# Cilvēks kas smejas

Viktors Igo

Viktors Igo

Cilvēks kas smejas

Anglijā viss ir dižens, pat tas, kas nav labs, pat oligarhija. Angļu patriciāts ir patriciāts šā vārda vispilnīgākajā nozīmē. Nekur pasaulē nav bijis spožākas, nežēlīgākas un tik dzīvotspējīgas feodālās iekārtas ka Anglijā. Tiesa, šī feodālā iekārta savā laikā bijusi lietderīga. Tieši Anglijā būtu jāpēta feodāļu vara, tāpat ka Francijā jāpēta karaļu vara.

īstenībā šās gramatas nosaukumam vajadzētu būt «Aristokrātija». Nakamo grāmatu, kas būs šas turpinājums, varēs nosaukt — «Monarhija». Un šīs abas gramatas, ja autoram būs lemts darbu pabeigt, ievadīs vēl vienu grāmatu, kas tam sekos un sauksies «Deviņdesmit trešais gads».

No franču valodas tulkojusi Milda Grīntāle Mākslinieks Gunvalds Elvis

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

Otvilhauzē 1869 gada aprīlī

Liesma 1971

VIKTORS IGO

CILVĒKS KAS SMEJAS

## PIRMĀ DAĻA. JŪRA UN NAKTS

Ursuss

Ursusu un Homo saistīja cieša draudzība. Ursuss bija, cilvēks, Homo — vilks1 . Pēc dabas viņi viens ar otru labi saderēja. Vilkam vārdu bija devis cilvēks. Droši vien viņš pats bija izraudzījies arī savu vārdu; atzinis, ka Ursuss ir piemērots vārds pašam, viņš atzina, ka Homo ir piemērots vārds zvēram. Cilvēka un vilka biedrošanās guva lielus panākumus gada tirgos, draudzes svētkos un uz ielu stūriem, kur pulcējas garāmgājēji, jo ļaudis allaž kāri uzklausa muļķības un pērk visvisādas šarlatānu zāles. Pūlim patika vilks, kas paklausīgi un veikli izdarīja visu, ko tam lika. īsts prieks ir redzēt piejaucētu meža zvēru. Vislielāko baudu mēs izjūtam, noskatoties visdažādākos dzīvnieku dresēšanas paņēmienus. Tāpēc arī tais vietās, kur brauc garām karaļa korteži mēdz sapulcēties tik daudz cilvēku.

Ursuss un Homo klaiņoja no vienām krustcelēm uz otrām, no Aberistvitas tirgus laukumiem uz Jedburgas tirgus laukumiem, no viena novada uz otru novadu, no vienas grāfistes uz otru grāfisti, no vienas pilsētas uz otru pilsētu. Apmierinājuši viena tirgus laukuma publiku, devas uz otru tirgus laukumu. Ursuss dzīvoja

' Ursus latīņu valodā nozīmē lācis, Homo — cilvēks.

pārvietojamā būdā, ko pietiekami izskolotais Homo pa dienu vilka un pa nakti apsargāja. Kad ceļš bija grūts, gāja kalnā vai arī bija pārāk grambains vai dubļains, cilvēks uzmauca sev kaklā siksnu un brālīgi vilka rateļus plecu pie pleca ar vilku. Tā abi kopa viņi arī bija novecojuši. Uz naktsguļu viņi apmetās, kur pagadījās — neapstrādāta lauka vidū, rnežnorā, ceļu krustojumā, ciema tuvumā, pie pilsētas vārtiem, tirgus laukumā, publiskā izpriecu vietā, parka malā vai baznīcas piedurvē. Kad rati apstajās kādā tirgus laukumā, kad, mutes iepletušas, saskrēja tenku vāceles un būdu ielenca dīkdieņu bars, Ursuss teica svinīgu runu, bet Homo atzinīgi klausījās. Pēc tam Homo ar koka bļodiņu zobos pieklājīgi apstaigāja visus klātesošos, vākdams ziedojumus. Tā viņi pelnīja sev iztiku. Vilks bija izglītots, cilvēks — ari. Vilku bija mācījis cilvēks, vai arī viņš pats bija iemācījies dažādus vilka trikus, kas sekmēja ieņēmumus. «Galvenais — nedeģenerējies par cilvēku,» viņam mēdza atgādināt draugs.

Vilks nekad nekoda, cilvēks gan dažreiz. Vismaz Ursusam bija tieksme uz košanu. Ursuss bija cilvēknīdējs un, lai savu naidu pret cilvēkiem pasvītrotu, kļuva par kumēdiņu rādītāju. Arī tāpēc, lai varētu dzīvot, jo vēders allaž izvirza savus nosacījumus. Turklāt šis cilvēknīdējs kumēdiņu rādītājs, vai nu tāpēc, lai padarītu sevi sarežģītāku, vai arī lai sevi papildinātu, bija arī dziednieks. Bet dziednieks vien vēl nav nekas — Ursuss bija arī vēderrunātājs. Viņš mācēja runāt, nemaz nekustinot lūpas. Maldinādams apkārt stāvošos ļaudis, viņš atdarināja kura katra cilvēka balsi un runas veidu; viņš imitēja dažādas balsis, tāpēc šķita, it kā runātu vairākas personas. Viens pats viņš atveidoja vesela pūļa murdoņu, un tas viņam deva tiesības uz engastremila titulu. Un to viņš arī sev piešķīra. Ursuss atdarināja daždažādus putnus: pelēko strazdu, prīkšķi, cīruli, baltkrūti strazdu — visus gājputnus, tādus pašus ka viņš; tāpēc viņš kurā katrā brīdī varēja pēc savas patikas likt jums sadzirdēt vai nu ļaužu dūkoņu pilsētas laukumā, vai lopu maurošanu pļavā; brīžiem viņš bija aukains kā rēcošs pūlis, brīžiem bērnišķīgs un dzidrs kā rītausma. Starp citu, šādas spējas, kaut arī tās ir retas, tomēr sastopamas. Pagajušaja gadsimtā kāds virs, vārdā Tūzels, kas prata imitēt cilvēku un dzīvnieku kopa saplūdušu kņadu un kas atdarināja visu zvēru balsis, kalpoja Bifonam* par zvēru dārzu. Ursuss bija apveltīts ar asu pratu, viņš bija neiedomājami savdabīgs un zinātkārs, un viņam piemita slieksme uz dīvainam pļāpām, ko mēs mēdzam saukt par tīrām pasakām. Viņš izlikās tam ticam. Sie meli piederēja pie viņa viltībām. Viņš zīlēja, skatīdamies rokā vai uzšķirdams uz labu laimi grāmatu, pareģoja nākotni un apgalvoja, ka melnas ķēves sastapšana nozīmējot draudošas briesmas, bet vēl lielākas briesmas draudot, ja tai brīdī, kad, saposies ceļā, cilvēks izdzirdot kādu jautājam: «Kur tad nu dosies?» Ursuss sevi dēvēja par «māņticību pārdevēju» un mēdza sacīt: «Starp Kenterberijas arhibīskapu un mani ir tikai viena atšķirība, jo es to neslēpju.» Taisnīgi sašutis, arhibīskaps kādu dienu izsauca viņu pie sevis; bet Ursuss veikli atbruņoja viņa eminenci, norunādams paša sacerētu Ziemsvētku sprediķi, kas arhibīskapam tik ļoti iepatikās, ka viņš to iemācījās no galvas, noteica no kanceles un nodrukaja ka savu sacerējumu. Par to viņš dāvāja Ursusam piedošanu.

Vai nu tāpēc, ka bija dziednieks, vai arī par spīti tam, ka bija dziednieks, Ursuss izdziedēja slimos. Viņš ārstēja ar smaržvielām. Ursuss labi pazina ārstniecības augus. Viņš prasmīgi izmantoja milzīgo spēku, kads slēpjas daudzos cilvēku noniecinātos augos — pūkainaja irbenē, ievā, melnajā irbenē, salatenē, dzeloņplūmē, irbenājā, pabērza. Diloni viņš ārstēja ar raseni; lietoja pec vajadzības dievkrēsliņu lapas, kas, noplūktas pie stublāja apakšas, iedarbojas kā caurejas līdzeklis, bet, noplūktas pie galotnes, — kā vemjamzāles; slimu kaklu viņš ārstēja ar tā saukto bupleinu auga puniem; viņš zināja, ar kādiem meldriem var izdziedēt vērsi un ar kādu mētru ārstējams slims zirgs; viņam bija zināmas visas vērtīgas un labās īpašības, kādas piemīt mandragorai, kura, kā to visi zina, ir divdzimumu augs. Viņam bija zāles dažādam kaitēm. Apdegumus viņš dziedināja ar salamandras ādu, no kuras Neronam, pēc Plīnija* vārdiem, bijusi darināta salvete. Ursuss lietoja retorti un kolbu; viņš pats izdarīja partvaicēšanu un pats pārdeva savas brīnumzāles. Klīda baumas, ka viņš kādu laiku bijis ieslodzīts trako mājā; viņam parādījuši godu, noturēdami viņu par vājprātīgu, bet drīz vien atbrīvojuši, pārliecinājušies, ka viņš gluži vienkārši ir tikai dzejnieks. Iespējams, ka šis notikums ir izdomāts: mums visiem ir gadījies ciest no līdzīgām tenkām.

īstenībā Ursuss bija liels grāmatnieks, cilvēks ar labu gaumi un vecs latīrju dzejnieks. Viņš bija skolots divi jomās, jo gāja gan Hipokrata, gan Pindara pēdas *. Dzejošanas prasmē viņš butu varējis sacensties ar Rapēnu un Vidu *. Viņš būtu spējis sacerēt tikpat panākumiem vainagotas jezuītu traģēdijas kā Buhūra tēvs. Labi pazīdams antīko meistaru izslavētos ritmus un pantmērus, Ursuss arī pats lietoja savus īpašus tēlus un veselu virkni klasisko metaforu. Par māti, kurai pa priekšu gāja divas meitiņas, viņš sacīja: «Tas ir dak- tils,» — par tēvu, kuram aiz muguras gāja divi viņa dēli: «Tas ir anapesls,» — par mazdēlu, kas soļoja starp vecotēvu un vecomāti: «Tas ir amfimakrs.» Tik daudzas zināšanas varēja beigties vienīgi ar badu. Saler- no skola * ieteic: «Ēdiet maz, bet bieži.» Ursuss ēda maz un reti, tādējādi ievērodams tikai pirmo priekšraksta pusi un neievērodams otro, bet tā jau bija publikas vaina — cilvēki nesanāca ik dienas un pirka ne visai bieži. Ursuss mēdza teikt: «Atkrēpojot pamacīgu izteicienu, kļūst vieglāk. Vilks rod mierinājumu kaukšanā, avs — vilnā, mežs — sarkankrūtītī, sieviete — mīlestībā, bet filozofs — pamācīgā izteicienā.» Vajadzības gadījumā Ursuss fabricēja komēdijas, kuras tad pats šā tā nospēlēja: tas palīdzēja pārdot zāles. Starp citiem darbiem viņš bija sacerējis arī kādu heroisku pastorāli par godu bruņiniekam Hjū Midltonam, kas 1608. gadā bija ievadījis Londonā upi. 5ī upe mierīgi tecēja pa Hartfordas grāfisti, sešdesmit jūdžu attālumā no Londonas; ieradās bruņinieks Midltons un pārņēma to sava īpašumā; viņš atveda līdzi sešsimt viru, kas bija apbruņoti ar lāpstām un kapļiem, sāka rakt zemi, vienā vietā grunti pazeminot, citā — uzberot augstāk, dažreiz paceļot upes gultni par divdesmit pēdām uz augšu, dažreiz par trīsdesmit pēdām to padziļinot, ierīkoja koka ūdensvadus, kas gāja pa zemes virsu, uztaisīja astoņsimt tiltu no akmeņiem, ķieģeļiem un bieziem dē]iem, un kādā jaukā rītā upe ieplūda Londonā, kur tolaik trūka ūdens. Visus šos ikdienišķos sīkumus Ursuss pārvērta skaistā bukolikā starp Temzu un Ser- pantīnas upīti: lielais ūdens aicina straumīti pie sevis un oiedāvā tai savu gultu, sacīdams: «Esmu pārak vecs, lai patiktu sievietēm, bet esmu pietiekami bagāts, lai tām maksātu.» Tas bija asprātīgs un smalks norādījums uz to, ka sers Hjū Midltons visus darbus bija veicis uz sava rēķina.

Ursuss lieliski pārvaldīja monologu. Būdams nesabiedrisks un tai pašā reizē runātkārs, nevēlēdamies nevienu redzēt, bet juzdams vajadzību ar kadu patērzēt, viņš izlīdzējās tādējādi, ka sarunājās pats ar sevi. Kas dzīvojis vientulībā, tas zina, cik ļoti cilvēka dabai raksturīgs monologs. Mums iekšā esošais vārds it ka niez. Telpā izteikts vārds atver drošības ventili. Skaļa sarunāšanās pašam ar sevi rada iespaidu par dialogu ar dievu, ko mēs sevī slēpjam. Tads, kā visiem zināms, bija Sokrātā paradums. Viņš teica runas pats sev. Tāpat darīja ari Luters. Ursuss ņēma priekšzīmi no šiem dižajiem cilvēkiem. Viņam piemita sadalīšanās spēja, viņš varēja būt pats sev par auditoriju. Viņš uzdeva sev jautājumus un pats uz tiem atbildēja; viņš sevi gan cildināja, gan apvainoja. No ielas varēja dzirdēt, kā viņš savā būdā pats ar sevi sarunājas. Garāmgājēji, kuriem ir savs īpašs paņēmiens novērtēt izcilus cilvēkus, mēdza teikt: «Idiots tāds!» Dažkārt, kā mēs nupat sacījām, Ursuss sevi lamāja, bet bija arī tādas reizes, kad viņš sevi pienācīgi novērtēja. Reiz kādā no cildinošajām runām, kas bija adresētas viņam pašam, viņš izsaucās: «Es esmu izpētījis augu ar visiem tu noslēpumiem, esmu izpētījis tā stublāju, pumpuru, kauslapas, vainaglapu, putekšlapu, sēklotni, sēklaizmetni, sporu vāceles, sporangiju un apotēciju, Esmu izpētījis hro- māciju, osmozi un himozi, citiem vārdiem sakot, krāsas, smaržas un garšas rašanos.» Šai liecībā, ko Ursuss izsniedza Ursusam, bija, protams, sava tiesa augstprātības, bet pirmo akmeni lai viņam met tie, kas nav izpētījuši hromāciju, osmozi un himozi.

Par laimi, Ursuss nekad nebija bijis Nīderlandē. Tur viņu katrā ziņa būtu nosvēruši, lai uzzinātu, vai viņam ir normālais svars, kura iztrūkums vai pārākums lie- ciņa par to, ka cilvēks ir burvis. Holandē šis svars bija gudri noteikts ar likumu. Tas bija gaužām vienkārši un asprātīgi. To izdarīja ar pārbaudi. Jūs ielika svaru kausā, un uzreiz bija skaidri redzams, vai jums ir pareizais svars; ja bijāt par smagu — jūs pakāra, ja bijāt par vieglu — jūs sadedzinaja. Vēl šobaltdien Ūdeva- terā redzami svari burvju svēršanai, bet tagad ar tiem sver sieru, — lūk, cik ļoti reliģija deģenerējusies! Ursuss noteikti nebūtu ticis cauri sveikā ar šiem svariem. Savos ceļojumos viņš no Holandes vairījās — un labi darīja. Starp citu, mums šķiet, ka viņš vispār neizbrauca ārpus Lielbritānijas robežām.

Lai nu bija kā būdams, Ursuss, ļoti nabadzīgs un skarbas dabas cilvēks, iepazinies mežā ar Homo, sajuta tieksmi pēc klaidoņa dzīves. Viņš paņēma vilku sev biedros un ar to kopā saka klainol pa ceļiem, dzīvodams zem klajas debess nejaušību pilnu dzīvi. Viņam bija daudz amatu, un viņš bija visādu niķu un stiķu meistars, viņam bija liela maka dziedniecības būšanās, viņš mācēja operēt un glābt cilvēkus no slimībām un prata apbrīnojamus trikus; vinu uzskatīja par labu kumēdiņu taisītāju un par labu ārstu; pats par sevi saprotams, viņu daudzināja arī par burvi; mazliet, ne se- višķ.i; jo tais laikos bija bīstami tikt uzskatītam par draugu velnam. Taisnību sakot, Ursuss ar savu kaislību uz farmāciju un ar mīlestību uz augiem varēja modināt aizdomas, jo bieži devas vākt zāles drūmos meža biezokņos, kur aug Lucifera salati un kur, kā konstatējis padomnieks d'Ankrs, vakara miglā draud satikšanās ar vīru, kas izlien no zemes, «ar greizu labo aci, bez mēteļa, ar zobenu pie sāniem un galīgi basām kājām». Starp citu, kaut ari Ursusam piemita dīvains raksturs un izdarības, viņš bija pārāk kārtīgs cilvēks, lai uzsūtītu vai aizdzītu prom krusu, lai liktu rādīties spokiem, lai cilvēku līdz nāvei nomocītu dejas virpulī, lai iedvestu gaišus vai skumjus un šausmu pilnus sapņus un liktu i/perēt gaiļus ar četriem spārniem; tādas ļaunprātības viņš nemēdza pastrādāt. Viņš bija nespējīgs uz zināmām nejaucībām. Tā, piemēram, viņš nebija spējīgs runāt vācu, ebreju vai grieķu valodā, šīs valodas nemācījies, kas liecina vai nu par riebīgu nelietību, vai par iedzimtu slimību, kura rodas no grūtsirdības.

Ja Ursuss runāja latīņu valodā, tad tikai tāpēc, ka viņš to prata. Viņš nekad nebūta atļāvies runāt sīriešu valoda, jo neprata; turklāt ir pierādīts, ka sīriešu valoda ir raganu valoda. Medicīna Ursuss pamatoti Galēnu vērtēja augstāk» par Kardano*, jo Kardano, lai būtu cik skolots būdams, salīdzinājumā ar Galēnu ir tikai nožēlojams tārps.

Vispār Ursuss nebūt nebija tāda persona, kuru mēdz traucēt policija. Viņa kulba bija pietiekami gara un pietiekami plata, lai viņš tajā varētu gulēt uz lādes, kurā glabājās viņa ne visai greznā iedzīve. Viņam piederēja lukturis, dažas parūkas, šādi tādi uz naglām sakarināti virtuves piederumi un starp tiem arī viens otrs mūzikas instruments. Turklāt viņam bija lāčāda, kurā viņš ietērpās lielo izrāžu dienās; viņš to sauca par kostīma uzvilkšanu. «Man ir divas ādas,» viņš mēdza teikt, «un šī ir tā īstā.» Un norādīja uz lāčādu. Ripojošā būda piederēja viņam kopā ar vilku. Bez šās būdas, retortes un vilka viņam bija arī flauta un violct cla ganība*, kuras viņš itin jauki spēlēja. Savus eliksīrus viņš pagatavoja pats. Visi šie talanti dažreiz Ursusam sagādāja iespeju paēst vakariņas. Kulbas jumtā bija caurums, pa kuru gāja ara dūmenis no čuguna krāsniņas, kas stāvēja blakus lādei, kura bija pat mazliet apgruzdējusi. Krāsniņai bija divi nodalījumi: vienā Ursuss vārīja savas brīnumzāles, otrā — kartupeļus. Nakti, draudzīgi pieķēdēts, vilks gulēja zem kulbas. Homo bija melna spalva, Ursuss bija sirms; Ursusam bija piecdesmit gadu, ja ne visi sešdesmit. Cilvēka liktenim viņš pa- kJavas tādējādi, ka ēda, kā mēs jau minējām, kartupeļus, kurus tolaik uzskatīja par nešķīstu ēdienu, ar ko baroja tikai cūkas un katordzniekus. Viņš tos ēda sapīcis un nomākts. Viņš nebija liela auguma, bet izskatījās garš. Viņš bija uzkumis un vienmēr bēdīgs. Sirmgalvja augums bija salīcis 110 dzīves smagās nastas. Viņam jau pēc savas dzimšanas bija lemts būt skumīgam. Ursusam bija gruli pasmaidīt, un viņš nekad nespēja raudāt. Asaras viņam nesniedza mierinājumu, un jautrībā viņš neguva pagaidu atvieglojumu. Vecs virs nav nekas cits kā domājošs grausts; tads grausts bija ari Ursuss. Šarlatāna valodīgums, pravieša kalsnums, pielādētas mīnas uzliesmošanas spēja — tāds bija Ursuss. Jaunībā viņš bija dzīvojis kā filozofs pie kāda lorda.

Tas viss notika pirms simt astoņdesmit gadiem, tais laikos, kad cilvēki bija mazliet vairāk vilki nekā mūsdienās.

Tikai mazliet.

2

Homo nebija nekāds parastais vilks. Spriežot pēc tā, cik viņš kāri ēda kizila ogas un ābolus, viņu varētu noturēt par stepes vilku, pēc tumšās spalvas — par hiēnu, bet pēc kaukšanas, kas pamazām pārvērtās riešanā, viņš atgādināja Čīles savvaļas suni; tomēr Čīles suņa redzoklis vēl nav pietiekami izpētīts, tāpēc nav droši zināms, vai tikai šis dzīvnieks nav kāda lapsas pasuga, turpretī Homo bija īsts vilks. Piecas pēdas garš, un tas ir krietns garums pat Lietuvā dzīvojošam vilkam; viņš bija ļoti stiprs; skatiens bija greizs, bet tā nu nebija viņa vaina; viņam bija mīksta mēle, un viņš ar to šad tad aplaizīja Ursusu; pa mugurkaulu viņam stiepās šaura svītriņa stāvus augošu spalvu, un viņš bija vājš, bet tas bija veselīgs meža zvēra vājums. Pirms iepazīšanās ar Ursusu, kad viņam vēl nevajadzēja vilkt kulbu, viņš viegli noskrēja četrdesmit jūdžu viena naktī. Ursuss, sastapis Homo meža biezokni upmalā, sajuta pret viņu cieņu, redzēdams, cik viņš prātīgi un uzmanīgi ķer vēžus, un,ar prieku atzina, ka viņš ir lielisks un īsts Gvajānas vilks kupara, kas pieder pie tā sauktajiem vēžēdāju sugas suņiem.

Ursuss uzskatīja, ka Homo ir labāks nastu nesējs nekā ēzelis. Viņam būtu bijis pretīgi likt ēzelim vilkt savu būdu: ēzeli viņš pārāk cienīja. Turklāt Ursuss bija ievērojis, ka ēzelis, šis cilvēku nesaprastais četrkājainais sapņotājs, dažreiz tramīgi izslien gaisā ausis, kad filozofi runa muļķības. Īstenībā ēzelis ir lieks liecinieks starp mums un mūsu domu, un tas ir traucējoši. Kā draugu Ursuss vērtēja Homo augstāk par suni, jo uzskatīja, ka vilkam ar cilvēku ir grūtāk iedraudzēties. Tāpēc Ursusam pilnīgi pietika ar Homo. Homo Ursusam bija vairāk nekā draugs — tas bija viņa līdzinieks.

Ursuss plakšķināja pa viņa iekritušajiem sāniem, sacīdams: «Esmu atradis savu otro sējumu.» Un vēl viņš mēdza teikt: «Kad es nomiršu, tad tiem, kas gribēs mani iepazīt, vajadzēs tikai papētīt llomo. Es viņu atstāšu nākamajam audzēm kā savu vispilnīgāko ko piju.»

Angļu likums, kas nav sevišķi maigs pret meža zvēriem, būtu varējis piesieties šim vilkam un saukt viņu pie atbildības par pārdrošību brivi rādīties visās pilsētas; bet Homo baudīja neaizskaramību, ko «mājas dzīvniekiem» bija dāvājis viens no Eduarda IV statūtiem: «Ikviens mājas dzīvnieks var brīvi staigāt pakaļ savam saimniekam.» Turklāt zināmu atvieglojumu vilkiem deva pēdējo Stjuartu laikā galma dāmu ieviesta mode — suņu vietā turēt mazas polarlapsas kaķa lielumā, kuras par dārgu naudu izrakstīja no Āzijas.

Ursuss bija piešķīris Homo daļu no saviem talantiem: iemācījis stāvēt kājās, mīkstināt dusmas, aizstājot tās ar īgnumu, kaukšanu atvietot ar rūkšanu utt.; un vilks savukārt iemācīja cilvēkam to, ko viņš prata: iztikt bez pajumtes, iztikt bez maizes, iztikt bez uguns un labāk izvēlēties bada dzīvi mežā nekā verdzību pili.

Ursusa kulbai, savdabīgai pārvietojamai būdai, kas braukāja pa visdažādākajiem ceļiem, taču neizbraucot ārpus Anglijas un Skotijas robežām, bija četri riteņi, ilkss vilkam un siksna cilvēkam. Siksnu lietoja tikai tais gadījumos, kad bija slikts ceļš. Būda bija stipra, kaut gan būvēta no plāniem dēļiem, kurus parasti lieto šķērssienām. Kulbas priekšpusē bija stikla durvis ar mazu balkoniņu, ko Ursuss izmantoja par tribīni vai katedru savu runu teikšanai, bet aizmugurē — blīvas durvis ar vēdlodziņu. Būdā, kas pa nakti tika pamatīgi aizslēgta ar bultām un atslēgām, varēja iekļūt pa nolaižamo kāpsli ar trim pakāpieniem, kurš kustējās uz šar- nīra un bija piestiprināts pie pakaļdurvim, kuras bija vēdlodziņš. Kulba bija pieredzējusi daudzus lietus un daudzus sniegus. Kādreiz tā bijusi krāsota, bet, kādu krasā, tas vairs nebija nosakams, jo gadalaiku maiņa uz ratiem iedarbojas gluži tāpat kā valdības maiņa uz galminiekiem. Ārpusē kulbas priekša uz plāna dēliša kādreiz varēja salasīt melniem burtiem uz balta lau-

kūma uzšņāptu uzrakstu, kas pamazām bija izplūdis un izdzisis:

«No bēršanās zelts ik gadu zaudē vienu tūkstoš četrsimto daļu sava svara; to sauc par metāla naudas nodeldēju rnu; no tā izriet, ka no viena miljarda četrsimt miljoniem zelta, kas ir apgrozībā visā pasaulē, katru gadu zūd viens miljons. Šis miljons zelta parvēršas putekļos, pazūd, lidinās gaisa, pārvēršas siksīkās daļiņās, cilvēks tas ieelpo, tas iespiežas viņa sirdsapziņā, to apgrūtina, notrulina un nomāc, savienojas ar bagātnieku dvēseli, padarot tos augstprātīgus, un ar nabago dvēseli, padarot tos nežēlīgus.»

Šis lietus noskalotais un ar providences žēlastību izdzisušais uzraksts, par laimi, nebija vairs salasāms, jo visai iespējams, ka šī mīklainā un tai pašā reizē itin skaidri saprotamā spriedelēšana par ieelpojamo zeltu nebūtu bijusi pa prātam šerifiem, prevo, maršaliem* un citiem likumu sargiem, kuri valkā parūkas. Anglijas likumdošana tais laikos nemēdza jokot. Ikviens ļoti viegli varēja kļūt par nodevēju. Tiesneši bija nežēlīgi aiz tradīcijas, un cietsirdība bija viņu otrā daba. Inkvi- zitori ņudzēt ņudzēja, Džefriss* bija laidis pasaulē savus pēcniekus.

Hercogs tiek dēvēts par viņa gaišību un visuvarenu valdnieku; marķīzs un grāfs — par loti augstdzimušu un varenu kungu; vikonts — par augstdzimušu un varenu kungu; barons — par īstenu kungu.

Hercogu uzrunā ar jūsu gaišība, pārējos pērus — ar jūsu žēlastība.

Lordi ir neaizskarami.

Pēri — tas ir, parlaments un tiesa, concilium et curia, likumdošana un justīcija.

Most honourable (augsti godāts) nozīmē vairāk nekā right honourable (ļoti cienījams).

Lordi pēri tiek atzīti par lordiem pēc dzimšanas tiesībām, lordi, kas nav pēri, — par lordiem aiz pieklājības; tikai pēri ir īsti lordi.

Lords nekad nenodod zvērestu — ne karalim, ne pie tiesas. Pietiek ar viņa vārdu. Viņš saka: apliecinu ar savu godu.

Apakšnama locekļi, kas pārstāv tautu, kad viņus uzaicina ierasties lordu palātā, pazemīgi nostājas kailām galvām pēru priekšā, kuri sež ar cepurēm galvā.

Apakšnams iesniedz bilus lordu palatai ar četrdesmit locekļiem, kuri bilu pasniedz ar trim dziļiem reveransiem.

Lordi savus bilus nogādā apakšnamā ar vienkāršu skrīveri.

Nesaskaņu gadījumos abas palātas kopīgi apspriežas «izrakstītajā zālē», kur peri sēž ar cepurēm galvā, bet apakšnama locekļi stāv kailu galvu.

Pēc Eduarda VI izdotā likuma, lordi bauda privilēģiju izdarīt slepkavību bez iepriekšēja nodoma. Lords, kas nogalinājis kādu zemas kārtas cilvēku, nav tiesājams.

Baroni pieder pie tā paša ranga, pie kura pieder bīskapi.

Lai kļūtu par baronu pēru, vajadzīgs, lai karalis piešķirtu per baroniam integrum, tas ir, pilnvērtīgu barona muižu. Pilnvērtīgā barona muižā ietilpst trīspadsmit un viena ceturtdaļa muižnieku lēņu, katrs lēnis divdesmit mārciņu sterliņu vērtība, un tas tad sniedzas līdz četrsimt markam.

Caput baroniae — barona muižas «galvu», barona pili, manto gluži tāpat ka Anglijas kroni, tas ir, meitas to manto vienīgi tad, ja nav vīriešu dzimuma bērnu, un tādā gadījumā par mantinieci kļūst vecākā meita, caeteiis filiabus aliunde satisiactis

Baroniem ir tituls lords, un šis vārds cēlies no sakšu laiord (klasiskajā latīņu valodā dominus un vulgarajā latīņu valodā lordus).

Vikontu un baronu vecākie un tiem sekojošie dēli ir pirmie karalistes eskvairi. Pēru vecākie dēli ir pārāki par Bikšu lentas ordeņa kavalieriem; jaunākie dēli nav pārāki. Vikonta vecākais dēls procesijas soļo aiz. visiem baroniem un priekšā visiem baroneliem.

Ikviena lorda meita ir lēdija. Pārējās angļu jaunavas ir mis.

Visi tiesneši ir zemāki par pēriem. .Seržants valkā jērādas kapuci; tiesneši — kapuci de minuto vario — no jebkādu sīku zvēriņu baltām ādiņām, izņemot ser- muļādas. Sermuļadas valkā tikai pēri un karalis.

Pret lordu netiek pieļauta supplicavit[1]. lordu nevar iesēdināt parastā cietumā. Viņu var ieslodzīt vienīgi Londonas Tauerā.

Lords, kas ielūgts ciemos pie karaļa, drīkst nošaut karaļa parkā vienu vai divus dambriežus.

Lordam ir tiesības sava pilī turēt baronu tiesu.

Iziet uz ielas mantijā tikai divu sulaiņu pavadībā ir lorda necienīgi. Viņš drīkst rādīties vienīgi kopa ar veselu svītu tuvu stāvošu muižnieku.

Pēri brauc uz parlamentu karietēs garjūgā; apakšnama locekļiem šadu tiesību nav. Daži pēri dodas uz Vestminsteru vaļējas divvietu ekipāžās. Ar ģerboņiem un kroņiem izrotātas ekipāžas un karietes drīkst būt tikai lordiem, un tā ir viena no viņu privilēģijām.

Lordam uzlikt naudas sodu var vienīgi lordi, turklāt nekad ne augstaku par pieciem šiliņiem; izņēmums ir hercogs, kam Var uzlikt naudas sodu desmit šiliņu apmērā.

Lords var mitināt savās mājās sešus ārzemniekus. Kurš katrs cits anglis — tikai četrus.

Lords drīkst turēt krājumā astoņas mucas vīna bez nodevu maksāšanas.

Lords ir vienīgais, kam nav jāierodas pie apgabala šerifa.

Lordam nevar uzlikt nodokli karaspēka uzturēšanai.

Ja lordam labpatīk, viņš pats savāc pulku un nodod lo karaļa rīcībā; ta rīkojas viņu gaišības Atolas hercogs, hercogs Hamiltons un Nortamberlendas hercogs.

Lordu var tiesāt tikai lordi.

Civilprocesos viņš var pieprasīt sprieduma atcelšanu, ja tiesnešu vidu nav bijis vismaz viens muižnieks.

Lords pals ieceļ savus kapelānus. Barons ieceļ trīs kapelānus, vikonts — četrus, grāfs un marķīzs — piecus, hercogs — sešus.

Lordu nedrīkst spīdzināt, pat apvainojot valsts nodevībā.

Lordam bende nedrīkst iededzināt zīmi.

Lords allaž tiek uzskatīts par skolotu cilvēku, pat tad, ja neprot lasīt. Viņš ir gudrs jau pēc dzimšanas.

Hercogs ierodas zem baldahīna visās vietās, kur nav klāt karaļa; vikontam ir baldahīns savās mājās; baronam ir kauss ar vāku vīna nogaršošanai, un šo vāku, kamēr barons dzer, sulainis tur zem kausa; vikonteses klātbūtnē baronesei ir tiesības izmantot vienu cilvēku šlepes rftešanai.

Astoņdesmit seši lordi vai lordu vecākie dēli ieņem priekšsēžu vietas pie astoņdesmit sešiem galdiem, no kuriem katrs ir paredzēts piecsimt personām un tiek klāts ik dienas karaļa pilī uz tā apgabala rēķina, kurā atrodas karaļa rezidence.

Vienkāršam pilsonim, kas iesitis lordam, nocērt roku.

Lords ir gandrīz tas pats, kas karalis.

Karalis ir gandrīz tas pats, kas dievs.

Visa zeme ir lordu īpašums.

Angļi uzrunā dievu ar vārdu «milords».»

Šim uzrakstam pretī bija lasāms otrs tādā pašā veidā rakstīts uzraksts, un tas bija šāds:

«Mierinājums, ar kuru jāiztiek tiem, kuriem nekā nav.»

Henrijam Overkerkam, Grāntemas grāfam, kas lordu palātā sēž starp Dzersi grāfu un Griničas grāfu, ir simttūkstoš mārciņu sterliņu gada ienākumu. Viņa augstībai pieder Grāntemteresas pils, kas čella no tīra marmora un ir slavena ar savu tā saukto gaiteņu labirintu, kurš uzskatāms par sevišķu retumu: šai pilī ir gaitenis no koši sarkana Sarankolinas marmora, ir brūnais gaitenis no Astrahaņas lumačellas, baltais gaitenis no Lani marmora, melnais — 110 Alabandas marmora, pelēkais — no Staremmas marmora, ctzeltenais — no He- senes marmora, zaļais — no Tiroles marmora, sarkanais pa pusei no lasumainā Bohēmijas marmora, pa pusei no Kordovas lumačellas, zilais — no Dženovas marmora, violetais — no Katalonijas granīta, sēru gaitenis no Murviedro slānekļa ar baltām un melnām svēdrām, rožainais — no Alpu čipollino, pērļu gaitenis no Monētas lumačellas un dažādo krasu gaitenis, tā sauktais galminieku gaitenis, no raibam brečām.

Ričardam Lauteram, Lonsdeilas vikontam, Vestmor- lendā pieder Lauteras pils ar tik lepnu galveno ieeju, ka tās lievenis it ka aicināt aicina karaļus iegriezties šai pilī.

Ričardam, Skārboro grāfam, vikontam un baronam Lemlejam, Voterfordas vikontam Īrijā, Nortamberlen- das grāfistes un Daremas grāfistes un pilsētas lordam leitnantam un viceadmirālim, pieder divas muižas Sten- stedā, veca un jaunā, kur visi apbrīno lielisko režģi, kas apņem pusloka baseinu ar neizsakāmi skaistu strūklaku. Turklāt viņam pieder ari pils Lemlejā.

Robertam Darsijam, Holdernesas grāfam, pieder Hol- dernesas dzimtmuiža — pils ar barona torņiem un bezgala plašiem franču stilā iekārtotiem parkiem, kur viņš vizinās karietē ar sešiem zirgiem un diviem priekšjūga braucējiem, kā tas Anglijas pērām piederas.

Čarlzam Boklerkam, Sentolbensas hercogam, Barfor- das grāfam, baronam Hedingtonam, Anglijas pirmajam vanagzinim Vindzorā ir pils blakus karaļa pilij.

Čārlzam Bodvilam, lordam Robertsam, baronam Truro, vikontam Bodminam pieder Kembridfā Vimplas muiža, kurā ir trīs pilis ar trim fiontoniem, no kuriem viens ir arkas veidīgs, bet divi — trijstūraini. Iebraucama aleja apstadīta ar kokiem četrās rindās.

Augstdzimušajam un varenajam lordam Filipam Herbertam, Kardifas vikontam, grāfam Montgomerijam, Pembrukas grāfam, pērām un Kendolas, Marmionas,

Sentkventinas un Čārlendas īpašniekam, dīķu pārzinim Kornvolas un Devonas grāfistes, Jēzus kolēģijas uzrauga amata mantiniekam, pieder brīnišķīgais Viltonas dārzs, kurā ir divas strūklakas, kas ir skaistākas par lielā kristieša karaļa Luija XIV Versaļas strūklakām.

Čārlzam Seimuram, Somersetas hercogam, pieder pie Temzas villa Somersetbauza, kas ir līdzvērtīga Pamfili villai Roma. Uz milzīgā kamīna acīs duras divas Ķīnas porcelāna vāzes 110 Juaņa dinastijas laikiem pusmiljona vērtībā pēc Francijas naudas.

Jorkšīrā Arturam, lordam Ingremam, Ervinas vikontam, pieder Templņušemas pils, kura iekļūst pa triumfa arku; pils platie un plakanie jumti atgādina mauru terases.

Robertam, lordam Ferersam Čārtlijam, Borčiram un Lovenam pieder Lesteršīrā Stauntonharoldas pils ar parku, kuram ij" tempļa forma ar frontonu; diķa mala paceļas liela baznīca ar četrstūrainu zvanu torni, kura ari ietilpst viņa muižā.

Northemptonas grāfistē Čarlzam Spenseram, Sander- lendas grafam, viņa majestātes slepenās padomes loceklim, pieder Oltropas muiža, kurā iebrauc pa kaltiem dzelzs vārtiem ar četriem stabiem, kurus rotā marmora grupas.

Lorensam Jlaidam, Ročesteras grāfam, Sari pieder Ņuparkas muiža, kuras pili rotā skulpturāli akrotēriji *, apaļa pļaviņa, gar kuras malām apstaditi koki, un birztalas, aiz kurām paceļas mākslīgi noapaļots uzkalniņš, kura virsotnē aug jau iztālēm redzams ozols.

Filipam Stenhopam, Ceslerfildas grafam, Derbiširā ir Bredbijas muiža, kurā atrodas lielisks paviljons ar pulksteni, piekūnu audzētava, trušu sprosti un ļoti krāšņi, četrstūraini un ovāli dīķi, no kuriem viens ir spoguļveida, ar divām ļoti augstu šļācošām strūklakām.

Lordam Kornvolam, Aijas baronam, pieder Brom- holla — četrpadsmitā gadsimta pils.

Augsidzimušā Oldžernona Keipla, vikonta Moldena, Eseksas grāfa īpašuma Hārfordšīrā ir Kešiobēri pils burta «H» veidā un bagāti medību iecirkņi.

Lordam Čārlzam Osalstounam pieder Midlseksa Douli pils, ko apjož dārzi itāliešu stila.

Džeimsam Sesilam, Solsberi grāfam, septiņu jūdžu attālumā no Londonas pieder Hārtfildhauzas pils ar četriem kungu paviljoniem, ar novērošanas torni centrā un goda pagalmu, kas izklāts baltām un melnām plātnēm tāpat kā Senžermēnā. Šo pili, kuras fasāde aizņem divsimt septiņdesmit divas pēdas, Jēkaba I valdīšanas laika uzcēla Anglijas valsts kases kasieris, tagadējā īpašnieka vecvectēvs. Tur ir redzama kadas Solsberi grāfienes gulta, kas maksā milzu naudu un ir pagatavota caur un cauri no Brazīlijas koka, kurš atzits par visdrošāko līdzekli pret čūsku kodumiem un kurš saucas milhombres, kas nozīmē «tūkstoš vīru». Uz šas gultas zelta burtiem rakstīts: «Honni soit qui mal y pense.»'

Eduardam Ričam, grāfam Vorikam un Hollendam, ir pils Vorikkāsla, kur kamīnus kurina ar veseliem ozoliem.

Sevnouksas draudzē Čarlzam Sekvillam, baronam Bekherstam, vikontam Krenfīldam, Dorsetas un Midl- seksas grāfam, pieder Noulsas muiža, kas ir tikpat liela kā pilsēta, un trīs paralēli cita citai i/.būvētas pilis, tik garas ka karaspēka kājnieku līnijas; virs galvenās ēkas no sētas puses paceļas desmit pakāpeniski zelmiņi, bet virs vārtiem — pils tornis ar četriem mazākiem tornī- šietn.

Tomasam Tinnam, vikontam Veimutam, baronam Vorminsteram pieder Longlitas pils, kurā ir gandrīz tikpat daudz kamīnu, laternu, lapeņu, arku, paviljonu un tornīšu kā Francijā Samboras pilī, kas pieder karalim.

Henrijam Hovardam, Safolkas grāfam, divpadsmit Ijē attālumā no Londonas, Midlseksā, pieder Odleinas pils, kas lieluma un majestātiskuma ziņa gandrīz nemaz neatpaliek no Spānijas karaļa Eskuriāla.

Bedfordšīra Resthauzendparka, ko no visām pusēm ieslēdz grāvji un mūri, ar visiem mežiem, upēm un pakalniem pieder marķīzam Henrijam Kentam.

Herefordā Hemptonkorta ar milzīgo, robaino torni un dārzu, kuru no meža šķir diķis, pieder lordam Tomasam Koningsbijam.

Grālam Robertam Lindsejam, lordam un Volhemas meža mantiniekam Linkolnširā, pieder Grimslorfas pils ar garo fasādi, ko izrobo augsti, pāļiem līdzīgi lornlši, ar parkiem, dīķiem, fazānu audzētavām, aitu kūtīm, pļaviņām, koku puduriem, spēļu laukumiem, būvkoku mežiem, izrakstītām puķu dobēm, kas sadalītas kvadrātos un rombos un izskatās pēc lieliem paklājiem, ar laukumiem jāšanas sacīkstēm un ar grandiozu lokveida aleju, pa kuru pili iebrauc karietes.

Seseksā augsli godātajam Fordam, lordam Grejam, vikontam Glendeilam un grāfam Tankarvillam, pieder kvadrātveida pils Ep-Patka ar diviem abpus goda pagalmam simetriski izvietotiem paviljoniem, virs kuriem paceļas sargtorņi.

Ņuhempedoksas pils Vorikšīrā ar stikla četrslīpju jumtu un ar diviem četrstūrainiem igvatiem pieder grāfam Denbijam, kurš Vācijā saucas arī grafs Rein- feldens.

Vaithemas pils Berkas grāfistē ar franču dārzu, kur ierīkotas četras kalta akmens grotas, ar lielo, robaino torni, kas balstās uz diviem augstiem cietokšņa tipa kontrforsiem, pieder lordam Montegjū, Ebingdonas grāfam, kura īpašums ir arī barona pils Raikota, uz kuras galvenajiem vārtiem lasāma devīze: Virtus ariele fortior.'

Viljamam Kavendišam, Devonširas hercogam, pieder sešas pilis, no kurām divstāvu Cetsuorta lieliski ieturēta grieķu slilā; turklāt viņa gaišībai arī Londona ir sava pils ar lauvas figūru, kas uzgriezusi muguru karaļa pilij.

Vikontam Kinelmikijam, Korkas grāfam Īrijā, pieder Pikadillijā Barlinglonhauza ar plašiem dārziem, kas izplešas pāri Londonas robežām; tāpat arī viņam pieder Cizvikas pils, kurā ietilpst deviņas lieliskas ēkas, un Landsboro, kur blakus vecajai pilij uzbuvēta jaunā pils.

Hercogam Bofortam pieder Celsi, kurā ietilpsi divas pilis gotiskaja stila un viena pils florenciešu stilā; Glos- terā viņam pieder Bedmingtonas pils, no kuras kā no zvaigznes uz visām pusēm, līdzīgi stariem, stīgo alejas. Augstdzimušais un varenais princis Henrijs, hercogs

Boforts, tai pašā laikā ir ari Vusteras marķīzs un grāfs, barons Raglans, barons Pauers un Čipstovas barons Herberts.

Džonam Hollsam, Ņukāslas hercogam un Klēras marķīzam, pieder Bolsoveras pils, kurai ir lielisks novēro šanas tornis, un Notingemā Hotonas pils ar baseinu kura vidu atrodas apaļa piramīda, kas atgādina Bābeles torni.

Lordam Viljamam Kreveņam, Hcmpstedas baronam Krevenam, Vorikširā ir sava rezidence Kombebeja, kur atrodas visskaistākā Anglijas strūklaka, un Bērkšīrā divas barona pilis: Hempstedmaršala pils ar fasādi, kuru rotā pieci stikla balkoni gotiskajā stilā, un Es- dounparks — pils, kas uzcelta mežā divu ceļu krusto šanās vietā.

Lordam Linnejam Klenčārlijam, baronam Klenčārli- jam Henkervillam, Korleone marķīzam Sicīlija, pieder Klenčarlijas pils, ko 914. gadā Eduards Vecākais uzcēla aizsardzībai pret dāņiem; tapat ari viņam pieder šādas pilis: Henkervillhauza Londonā un Korleonelodža Vin- dzorā, kā arī astoņas kastelāna pilis — Brukstonā pie Trentas, ar tiesībām uz alabastra karjeru izmantošanu, pec: tam Gemdraita, Hombla, Morikemba, Trenvor- draita, Hellkertersa ar brīnišķīgu avotu, Pillinmora ar kūdras purviem, Rikelvera netālu no senas pilsētas Vainkauntonas Moilcnlija kalnā; tad vēl deviņpadsmit pilsētiņu un ciemu ar tiesībām uz feodālo tiesu un visa Pensnetčeizas apkaime, un tas viss kopā viņa augstībai ienes četrdesmit tūkstošus mārciņu sterliņu gadā.

Simt septiņdesmit divi peri, kuriem pieder vara Jēkaba II valdīšanas laikā, saņem par visiem kopā vienu miljonu divsimt septiņdesmit divus tūkstošus mārciņu sterliņu gada ienākumu, tas ir, vienpadsmito daļu no Anglijas ienākumiem.»

Malā pie pēdējā — lorda Linneja Klenčārlija vārda bija lasāma ar Ursusa roku pierakstīta piezīme:

«Dumpinieks; trimda; īpašumi, pilis un muižas sek- vestrētas. Tā arī vajag.»

Ursuss apbrīnoja Homo. Mēs apbrīnojam to, kas mums ir tuvs. Tas ir likums.

Iekšēji Ursuss izjuta pastāvīgas trulas dusmas, ārēji — viņš allaž īgņojās. Ursuss piederēja pie tiem, kuri nav apmierināti ar Visumu. Dabā viņam bija piešķirta opozicionāra loma. Pasauli viņš uztvēra no sliktas puses. Neviens un nekas neizpelnījās viņa atzinību. Medus sanesums neattaisnoja bites dzēlienu; uzplaukusi roze neattaisnoja tās pašas saules izraisīto dzelteno drudzi un vemšanu ar žulti. Iespējams, ka, būdams vienatnē, Ursuss izteica asus pārmetumus dievam. Viņš domāja: «Acīm redzot, velnam jābūt piesietam, un tā ir dieva vaina, ka viņš to palaidis vajā.» Viņš atzina vienīgi valdnieku rīcību, bet šo atzinību mēdza izrādīt īpašā veidā. Reiz, kad Jēkabs II uzdāvināja Īrijas katoļu kapelas dievmātei masīvu zelta svētbildes lampiņu, Ursuss, kas tobrīd tur gaja garam kopā ar Homo, kurš tādos jautājumos bija daudz vienaldzīgāks, visiem dzirdot, sāka skaļi izteikt savu sajūsmu un iesaucās: «Skaidrs, ka dievmātei zelta lampiņa daudz vairāk nepieciešama nekā zābaciņi mazajiem bērniem, kas te skraida basam kajelēm.»

Šādi Ursusa «uzticamības» apliecinājumi un viņa acīm redzama cieņa pret varas nodibinātājiem droši vien krietni ietekmēja to, ka varas iestādes pacieta viņa klaidoņa dzīves veidu un neparasto tuvību ar vilku. Aiz .draudzīgas vājības dažu vakaru viņš atļāva, lai Homo mazliet izstaipa locekļus un brīvi paklaiņo ap kulbu; vilks nebija spējīgs ļaunprātīgi izmantot uzticību, un «sabiedrība», tas ir, starp ļaudīm, uzvedās rāmāk par pudeli. Taču, ja viņš sliktā reizē pagadītos ceļā policistiem, tas varētu radīt nepatikšanas; tāpēc tad Ursuss, cik vien bieži varēdams, šo godīgo vilku turēja pieķēdētu. No politiska viedokļa tas, ko viņš bija rakstījis par zeltu, bija jau kļuvis nesalasāms un arī agrāk nebija laga saprotams, izskatījās pēc vienkāršā smērējuma uz kulbas fasādes un nemodināja pret Ursusu nekādu aizdomu. Pat pec Jēkaba II un «augstu cienītājā» Vilhelma un Marijas valdīšanas laikā Ursusa kulba varēja mierīgi braukāt pa Anglijas grafistu mazajām pilsētiņām. Ursuss brīvi apceļoja Lielbritāniju no viena gala līdz otram, pārdodams savus burvju eliksīrus un zaļu pudelītes un kopa ar vilku taisīdams klejotāja dziednieka šarlatāniskos trikus; viņš viegli izspruka no policijas tīkliem, kas tolaik bija izmesti pa visu Angliju, lai izķertu apkārt klīstošās bandas un galvenokārt lai aizturētu «kompračikosus».

Īstenībā tas bija taisnīgi. Ursuss nepiederēja ne pie kādas bandas. Ursuss dzīvoja kopā ar Ursusu, cieša tuvībā pats ar sevi, kurā uzmanīgi ar melno purnu iespraucas tikai vilks. Viskarstākā Ursusa vēlēšanās bija piedzimt par karaību*; to nevarēdams, viņš bija kļuvis par vientuļnieku. Vientuļnieks ir vaji izteikta mežoņa forma, ko civilizētā sabiedrība ar mieru paciest. Jo ilgāk mēs klejojam pa pasauli, jo kļūstam vientuļāki. Ar to ari izskaidrojama Ursusa mūžīgā pārvietošanās. Ilgāku kavēšanos vienā vietā viņš uzskatīja par brīvības zaudēšanu. Viss viņa mūžs pagāja klejojumos. Ieraugot pilsētu, viņā pieauga ilgas pēc brikšņiem, pēc meža biezokņiem, pēc ērkšķu krūmiem un alām klintis. Mežs bija viņa īstās mājas. Ļaužu čalas tirgus laukumā viņu pārāk nemulsināja, jo atgādināja koku šalkoņu. Pūlis zināmā mērā apmierina tieksmes pēc vientulības. Ja Ursusam kaut kas savā kulbā nepatika, tad tās bija durvis un logi un tas, ka tā izskatījās pēc īstas mājas. Viņš būtu sasniedzis savu ideālu, ja varētu uzlikt uz četriem riteņiem alu un ceļot šai zvēru midzenī.

Mēs jau minējām, ka Ursuss nesmaidīja, bet tikai smējās; dažkārt pat bieži; tie bija rūgti smiekli. Smaidā mēdz būt kaut kas no samierināšanās, turpretī smieklos bieži izpaužas atteikšanas no samierināšanās.

Ursusa galvenā īpašība bija naids pret cilvēku dzimumu. Šai naidā viņš bija nepielūdzams. Viņš bija skaidri pārliecināts, ka cilvēku dzīve ir drausmīga, bija ievērojis, ka pastāv zināma sodību hierarhija: par tautu paceļas karaļi, pār karaļiem — karš, pār karu — mēris, par mēri — bads, bet pāri visām sodībām — muļķība; atzīdams, ka jau pats eksistēšanas fakts ir zināmā mērā sods, un uzskatīdams nāvi par atbrīvotāju, viņš tomēr ārstēja pie viņa atvestos slimniekus. Viņam bija stiprinoši līdzekļi un ārstnieciskas dziras sirmgalvju mūža pagarināšanai. Viņš dabūja uz kājām kroplus un pēc tam dzēlīgi tiem izmeta: «Nu tu esi atkal Uz pekām. Vari tagad pēc sirds patikas staigāt pa šo bēdu ieleju.» Redzēdams nabagu mirstam badā, Ursuss tam atdeva visu naudu, cik viņam bija klāt, un norūca: «Dzīvo, nelaimīgais! Ed! Centies ilgāk izturēt! Es jau nu neiešu īsināt tavu katorgas laiku.» Pēc tam, rokas berzēdams, piemetināja: «Es daru cilvēkiem visādus ļaunumus, kādus vien spēju.»

Pa dibensienas lodziņu garāmgājēji varēja izlasīt uz būdas griestiem lieliem burtiem ar ogli uzšņāpto uzrakstu: URSUSS, FILOZOFS.

## II. KOMPRAČIKOSI

Kurš gan mūsdienās pazīst vārdu «kompračikosi», un kurš zina tā jēgu?

Kompračikosi jeb komprapekeņosi bija neģēlīga un dīvaina klaidoņu savienība, kas bija slavena septiņpadsmitajā gadsimtā, aizmirsta astoņpadsmitajā gadsimtā un pilnīgi nepazīstama mūsdienās. Kompračikosi, gluži tāpat kā «indes pulveris mantiniekiem», pieder pie raksturīgajiem sīkumiem vecajā sabiedriskajā iekārtā. Tā ir daļa no cilvēces senā garīga kropluma. No plašā vēstures viedokļa, kas atsevišķos notikumus apskata kopumā, kompračikosi ir viens atzarojums 110 milzīgās parādības, kuru sauc par Verdzību. Brāļu pārdotais Jāzeps ir viena nodaļa no leģendas par kompračikosiein. Kompračikosi atstājuši pēdas Spānijas un Anglijas kriminālkodeksā. Angļu likumdošanas aktu tumšajā haosā šur tur var uzdurties uz šās drausmīgās parādības pēdām, gluži tapat kā pirmatnējā meža var atrast mežoņa kājas nospiedumu.

«Kompračikoss», tāpat kā «komprapekeņoss», ir spāņu valodas saliktenis, kas nozīme «bērnu uzpircējs».

Kompračikosi tirgojās ar bērniem.

Viņi tos pirka un pārdeva.

Bet viņi tos nelaupīja. Bērnu zagšana ir jau cits amats.

Un ko viņi ar šiem bērniem darīja? Viņi tos padarīja par kropļiem. Kāpēc par kropļiem? Lai būtu par ko

pasmieties.

Tautai vajadzīgi smiekli; karaļiem — ari. Ielai vajadzīgs jokdaris; pilīm vajadzīgs āksts. Vienu sauc par Tirlipčnu, otru — par Tribulē.*

Cilvēka pūles sagādāt sev prieku dažkārt ir cienīgas filozofa uzmanības.

Ko mēs esam ietvēruši šais dažās ievada lappusēs? Vienu nodaļu no visdrausmīgākās grāmatas, grāmatas, kuru varētu nosaukt: «Laimīgie — nelaimīgo ekspluatētāji».

2

Bērns, kam lemts kalpot par rotaļlietu pieaugušajiem, — tāda parādība ir pastāvējusi. (Tā pastāv vēl šobaltdien.) Vientiesīgajos un nežēlīgajos laikos tas radīja īpašu amatu. Viens no tādiem laikmetiem bija septiņpadsmitais gadsimts, kas saucās «dižais gadsimts». Tas bija visai bizantisku paradumu laikmets; tajā varēja sastapt izvirtušu vientiesību un izsmalcinātu cietsirdību — interesantu civilizācijas paveidu! Tas atgādina vīzdegunīgu tīģeri. De Seviņē kundzi *, kas klīrīgi čivina par sārtu un moku ratu. Šis gadsimts ekspluatēja ļoti daudz bērnu: vēsturnieki, kas šim gadsimtam glaimoja, noslēpa šo augoni, bet atstāja redzamu ša augoņa dziedinātāju Vensēnu de Polu*.

Lai cilvēku pārvērstu par rotaļlietu, pie šā darba jāķeras laikus. Par pundurīti bērnu var pārvērst tikai tad, kamēr tas vēl ir mazs. Ar bērniem mēdza rotaļāties. Bet normāls bērns nav necik amizants. Kuprītis — ar to jau ir daudz jautrāk.

Talab rodas īsta māksla. Un šai nozarē bija savi lietpratēji. No normālā cilvēka iztaisīja kropli; cilvēka seju pārvērta par purnu. Apturēja augšanu; bērnu pilnīgi pārveidoja. Mākslīgā kropļu ražošana notika pēc īpašiem likumiem. 7'a bija vesela zinātne. Mēģiniet iedomāties ačgārno ortopēdiju. Normālo acu skatienu šī māksla aizstāja ar šķielēšanu. Normālo vaibstu harmoniju aizstāja ar kroplumu. Tur, kur dievs bija sasniedzis pilnību, tika atjaunots melnraksta uzmetums. Un lietpratējiem izskatījās, ka tieši šis uzmetums ir pilnība. Tādi paši dabiskā izskaLa sakropļojumi tika izdarīti ari dzīvniekiem: tā, piemēram, izgudroja dārku zirgu. Uz dārka zirga jāja Tirenns*. Un vai tad mūsdienās suņus nekrāso zilā un zaļā krāsā? Daba — ta ir mūsu kanva. Cilvēks allaž gribējis pielikt klāt kaut ko tam, ko radījis dievs. Cilvēks pārtaisa šo dieva radību, dažreiz padarīdams to labāku, dažreiz sliktāku. Galma nerrs nebija nekas cits kā mēģinājums aizdabūt cilvēku atpakaļ pērtiķa stāvokli. Ačgārnais progress. Atpakaļiešanas šedevrs. Tai pašā laikā tika arī mēģināts pārvērst pērtiķi par cilvēku. Klīvlendas hercogienei Barbarai, Sauthemptonas grāfienei, par pažu kalpoja mazs pērtiķēns. Pie Fransuāzas Satonas, baroneses Dad- lijas, kuras vīrs bija astotais pērs baronu solā, tēju pasniedza zelta brokātā tērpts paviāns, ko lēdija Dadlija sauca — «mans nēģeris». Katrīna Sidleja, Dorčesteras grāfiene, uz parlamenta sēdēm brauca ar ģerboni rotātā karietē, kuras aizmugurē, izslējuši purnus gaisa, stāvēja parādes livrejās ģērbti trīs paviani. Kāda no Me- dinaseli hercogienēm, kuras rīta tualetē bija gadījies noskatīties kardinālam Polam, likusi orangutanain viikt viņai kājās zeķes. Pērtiķi tika paaugstināti par cilvēkiem, toties cilvēkus mēdza pazemināt līdz lopu un zvēru stāvoklim. Cilvēka un dzīvnieka cieša tuvība, kas tik ļoli patika augstmaņiem, jo spilgti izcēlās pundura un suņa savienojumā. Pundurītis nekad nešķirās no suņa, kas allaž bija par to lielāks. Suns bija pundurīša pastavigais pavadonis. Viru staigāja tikpat ka vienā saitē sasieti. Sis pretišķību savienojums vērojams jo daudzās ģimenes piemiņas lietās, it īpaši Francijas An- rietas, Anrī IV meitas, Kārļa I sievas pundurīša Džef- rija Hudsona portreta.

Cilvēka pazemošana izraisa viņa sakropļošanu. Beztiesisko stāvokli papildinaja izķēmošana. Dažiem tā- laika vivisekLoriem ļoti labi izdevās izdzēst cilvēku sejās dievišķo līdzību. Doktors Konkests, Amenstrīta kolēģijas loceklis, ķīmijas preču tirdzniecības inspektors Londona, uzrakstīja latīņu valodā gramalu par šo ačgārno hirurģiju, izklāstīdams tās galvenos paņēmienus. Ja var ticēt Justusam Karikam-Fergisam, tad šās hirurģijas izgudrotājs ir kāds mūks, vārdā Avenmors, kas iru valodā nozīmē «Lielā upe».

Vācu valdonīgā kūrfirsta punduris Perkeo (lelle, kas viņu attēlo, — īsts biedēklis — izlec no slepenas kastes kādā no Heidelbergas pagrabiņiem) bija izcils paraugs šai zinātnē, kas tika ļoti dažādi pielietota.

Ta radīja būtnes, kuru eksistences likums bija baismīgi vienkāršs: tām tika atļauts ciest, un to pienākums bija citus uzjautrināt.

3

Kroplu fabricēšana notika lielā mērogā un aptvēra dažādus veidus.

Kropļi bija vajadzīgi sultānam; kropļi bija vajadzīgi pāvestam. Vienam — lai uzraudzītu viņa sievas; otram — lai skaitītu lūgsnas. Šī bija īpaša kropļu suga, kas paši nespēja vairoties. Šīs cilvēkam līdzīgas būtnes kalpoja gan miesas kāribai, gan reliģijai. Harēms un Siksta kapela * lietoja vienas sugas kropļus: harēms — negantos, kapela — piemīlīgos.

Tais laikos prata taisit daudz ko tādu, ko tagad vairs neprot, cilvēkiem piemita talanti, kādu mums trūkst, un tāpēc nebūt nav nepamatoti, ka daži prātīgi ļaudis klaigā par pagrimumu. Mēs vairs neprotam pārtaisīt dzīvu cilvēka miesu: tas izskaidrojams ar to, ka izzūd spīdzināšanas māksla; agrāk šai nozarē bija īsti virtuozi, tagad to vairs nav. Šī māksla ir jau tik ļoti vienkāršotā, ka drīz tā varbūt izgaisīs pilnīgi. Nogriežot dzīviem cilvēkiem rokas un kajas, uzšķēržot viņiem vēderus, izraujot ārā iekšas, varēja iekļūt cilvēka dzī- vajā organismā, un tā radās jaunatklājumi. Mums ir atņemti tie jaunieguvumi, kādus bende sniedza hirur- ģi jai; no tā visa mums tagad jāatsakās.

Šīs tolaiku operācijas neaprobežojās ar dīvainu kropļu saražošanu gada tirgu vajadzībām, pils ākstu uzdevumiem (āksti noderēja galminieku štata palielināšanai) un ar einuhiem — sultāniem un pavestiem. Tās bija ārkārtīgi dažādas. Viens no šās mākslās visaugstākajiem sasniegumiem bija «gaiļa» pagatavošana Anglijas karalim.

Anglijā pastāvēja paradums turēt karaļa pili cilvēku, kas nakti dzied kā gailis. Šis naktinieks, kurš palika nomodā, kad visi gulēja, klaiņoja pa pili un ik stundu nokliedzās kā gailis, atkārtodams šos kliedzienus tik daudz reižu, cik bija vajadzīgs, lai aizstātu zvanu. Cilvēkam, kas tika izraudzīts gaiļa lomai, jau bērnībā izdarīja rīkles operāciju, kuru līdz ar citām operācijām aprakstījis doktors Konkests. Kārļa II laikā, kad Port- smutas hercogienei bija sameties nelabi, redzot siekalu tecēšanu, kas neizbēgama pēc tādas operācijas, gaiļa pienākumu uzdeva nesakropļotam cilvēkam, bet pašu šo amatu nelikvidēja, lai nemazinātu karaļa kroņa spožumu. Parasti šim goda amatam lika izraudzīts kāds izbijis virsnieks. Jēkaba II valdīšanas laikā šā amata pildītājs bija Viljams Samsons Koks1 , kas par savu dziedāšanu saņēma deviņas mārciņas divus šiliņus sešus pensus gadā.

Vēl nebūs ne simt gadu, kopš Pēterburgā, ka savos memuāros pastāsta Katrīna II, gadījumos, kad cars vai cariene bija nemierā ar kādu krievu augstmani, šim augstmanim vajadzēja tupēt pils parades vestibilā un, paliekot šai pozā noteiktu dienu skaitu, ņaudēt ka kaķim vai klukstēt kā perētājai vistai un knābāt no grīdas barību.

Šie paradumi pieder pagātnei, tomēr mazāk, nekā mēdz domāt. Arī mūsdienās galminieki kladzina, izlap- dami valdniekam, tikai nedaudz pārmainījuši intonāciju. Viens otrs no viņiem uzlasa savu ēdamo ja arī ne no mēsliem, tad 110 zemes.

Par laimi, karaļi nemēdz maldīties. Tāpēc viņu pretrunīgā rīcība nevienu nemulsina. Pastāvīgi atzīstot viņu rīcību, cilvēks var būt pārliecināts par savu taisnību, un šada pārliecība ir patīkama. Luijs XIV nebūtu kārojis Versaļā redzēt nedz virsnieku, kas tēlo gaili, nedz augstmani, kurš tēlo tītaru. Tas, kas Anglijā un Krievija pacēla karaļa 1111 ķeizara varas prestižu, Luijam Lielajam butu šķitis nesavienojams ar Luija Svētā kroni. Visiem zināms, cik viņš bijis neapmierināts, kad

1 Coq — franču valodā gailis. i - 692 33

Anrietas kundze kādu nakti tik loti aizmirsusies, ka redzējusi sapni vistu, un tas tiešām nepavisam nepieklājas tik tuvu galmam stāvošai personai. Ja kāds pieder pie karaļa galma, tas nedrīkst sapņot par putnu kūti. Kā zināms, ari Bosuē * pievienojies Luija XIV sašutumam.

Tirgošanas ar bērniem septiņpadsmitajā gadsimtā, kā jau minējām, papildinājās vēl ar īpašu amatu. Šo tirgošanos un šo amatu piekopa kompračikosi. Viņi nopirka bērnus, mazliet šo jēlvielu apstrādāja un pēc tam pārdeva tālāk.

Pārdevēji bija daždažādi, sākot ar nabadzīgu tēvu, kas atbrīvojās no pārāk lielās ģimenes, un beidzot ar vergu īpašnieku, kurš izdevīgi izmantoja savu vergu audzētavu. Cilvēku pardošana bija gluži parasta parādība. Vēl mūsdienās cilvēki ir cīnījušies par to, lai saglabātu šis tiesības. Lai vien atceramies, ka vēl nav pa- gajuši ne simt gadi, kopš Hesenes kūrfirsts pārdeva * savus pavalstniekus Anglijas karalim, kuram bija vajadzīgi cilvēki, lai tos sūtītu uz Ameriku nokaušanai. Pie Hesenes kūrfirsta gāja ka pie miesnieka pirkt gaļu. Hesenes kūrfirsts tirgojās ar lielgabolgaļu. Šis valdnieks izkarināja savus pavalstniekus tikpat ka bodītē uz kāšiem. Pērciet — pārdodams. Anglija Džefrisa laikā pēc hercoga Monmuta traģiskās avantūras * tika giljo- tinēti un sacirsti gabalos daudzi jo daudzi augstmaņi un muižnieki: viņiem bija palikušas sievas un meitas, un šīs atraitnes un bārenes Jēkabs II uzdāvināja savai sievai — karalienei. Karaliene šis lēdijas pārdeva Viljamam Pennam *. Iespejams, ka arī karalis saņēma komisijas summu un zināmus procentus no šā darījuma. Izbrīnu nerada tas, ka Jēkabs II šis sievietes pārdeva, bet gan tas, ka Viljams Penns tās nopirka.

Perina pirkums ir attaisnojams vai vismaz izskaidrojams ar to, ka viņam bija vajadzīgas sievietes, lai kolonizētu neapdzīvotu tuksnesi. Sievietes bija daļa no viņa dzīva inventāra.

Šis lēdijas kļuva par labu ienākumu avotu viņas majestātei karalienei. Jaunākās lēdijas lika pārdotās par dārgu naudu. Ar lielu sašutumu jādomā par to, ka vecākās hercogienes Penns droši vien bija ieguvis par ļoti lētu cenu.

Kompračikosi saucās arī «čeilas» — hindu vārds, kas nozīmē «bērnu sameklētāji».

Kompračikosi ilgu laiku darbojās gandrīz atklāti. Dažkārt paša sabiedriskajā iekārtā ir tādas ēnas puses, kas sekmē noziedzības; šādos apstākļos tās ir visai dzīvīgas. Mūsdienas tāda savienība bandīta Ramona Sella vadībā pastāvēja Spānijā no 1B34. līdz 1866. gadam, trīsdesmit gadus iedvešot bailes trim provincēm: Valensijai, Alikantei un Mursijai.

Bērniem, kas tika nolemti kumēdiņu rādīšanai, ļoti prasmīgi izgrieza locītavas. Radās iespaids, ka viņiem nemaz nav kaulu. No viņiem taisīja veiklus vingrotājus.

Kompračikosi atņēma bērnam ne vien tā īsto seju, viņi atņēma tam arī atmiņu. Vismaz atņēma tāda mērā, cik tas bija iespējams. Bērnam nebija ne jausmas par viņam nodarītajiem sakropļojumiem. Baismīgā hirur- ģija gan atstaja pēdas viņa sejā, bet ne apziņā. Daudz, ja viņš atcerējās, ka reiz viņu saķēruši kadi cilvēki, pēc tam — ka viņš iemidzis un ka vēlāk viņu ārstējuši. No kādas slimības — to viņš nezināja. Ne piededzināšanu ar sēru, ne iegriezumus ar dzelzi viņš neatcerējās. Pa operācijas laiku mazo pacientu kompračikosi iemidzināja ar kadu apdullinošu pulveri, kuru daudzināja par burvju līdzekli, kas atņemot jebkuras sāpes. Šis pulveris jau kopš seniem laikiem bija pazīstams Ķīnā, un to lielo vel ari tagad. Ķīna jau pirms mums bija izdarīti lieli atklājumi: grāmatu iespiešana, artilērija, gaisa kuģniecība, hloroforms. Bet, kamēr Eiropā atklājums uzreiz kļūsi dzīvs, attīstās un dara īstus brīnumus, Ķīnā tas paliek dīgļa stāvoklī un tiek uzglabāts nedzīvs. Ķīna ir stikla burka ar spirta sagia- bātu embriju.

Ja nu reiz esam nonākuši pie Ķīnas, tad pakavēsimies tur vēl pie kāda sīkuma. Ķīna kopš senseniem laikiem ir pastāvējusi maksla, ko varētu nosaukt par dzīva cilvēka izliešanu. Paņēma divus vai trīs gadus vecu bērnu, iesēdināja to vairāk vai mazāk fantastiskas formas porcelāna vāzē bez vāka un bez dibena, lai galvu un kājas varētu brīvi izbāzt cauri. Dienā vāzi turēja stāvus, bet pa nakti apgāza uz sāniem, lai bērns varētu gulēt. Tā bērns auga, pieņemdamies tikai resnumā, aizpildot ar savu saspiesto ķermenīti un izliektajiem kauliem visus vāzes tukšumus. Tāda augšana pudele ilga vairākus gadus. Pec zināma laika bērns bija neglābjami sakropļots. Kad nosprieda, ka darbs ir gala un ka ērms ir gatavs, vāzi sadauzīja, un no tās iznāca ārā bērns, tad viņš jau bija pārvērties par cilvēkam līdzīgu būtni ar šas vāzes formu.

Tas ir ļoli ērti: var jau iepriekš pasūtīt sev jebkura veida pundurīti.

Jēkabs TI pret kompračikosiem izturējās iecietīgi. Aiz tā izdevīgā iemesla, ka tie viņam bija noderīgi. Un tas atgadījās ne vienu reizi vien. Ne vienmēr izturas nevērīgi pret to, ko nonicina. Sis zemais amats, kas dažkārt bija tik noderīgs tam augstajam amatam, kuru sauca par politiku, labprāt tika pamests nožēlojama stāvoklī, taču vajāt to nevajāja. Arī uzraudzīt to ne- uzraudzīja, bet zināmu uzmanību tam pievērsa. Tas varēja noderēt. Likums piemiedza vienu aci, karalis atvēra otru aci.

Dažreiz karalis pat atzinās savā līdzdalībā. Kāda mo- narhistiskās varas pārdrošība! Dažkārt sakropļoto apzīmogoja ar karaļa lilijām; viņam atņēma dieva uzlikto zīmogu un uzlika karaļa zīmogu. Jēkaba Estlija, bruņinieka un baroneta, Meltonas dzimtkunga un Nor- folkas grāfistes konstebla ģimenē bija tāds pārdotais bērns, kuram valdības ierēdnis ar karstu dzelzi bija iededzinājis pierē liliju. Zināmos gadījumos, kad tādu vai citādu iemeslu dēļ gribēja apliecināt, ka jaunās pārmaiņas bērna dzīvē notikušas ar karaļa ziņu, ķērās tieši pie ša līdzekļa. Anglija mums allaž ir parādījusi godu, lietodama savām personiskajām vajadzībām lilijas ziedu.

Kompračikosi bija līdzīgi Indijas «žņaudzējiem», starpība bija tikai ta, ka vieni savu noziegumu piekopa kā amatu, otri — aiz fanātisma; viņi dzīvoja kopā bandās un, starp citu, nodarbojās ar kumēdiņu radīšanu, vairāk gan ar to maskēdamies. Tā bija vieglāk pārvietoties no vienas vietas uz otru. Viņi klejoja, uzrazda- mies drīz šeit, drīz tur, bet, būdami ar stingriem tikumiem un reliģiozi, nekad nezaga un galīgi atšķīrās no citiem klaidoņiem. Vienkāršā tauta viņus ilgi nepareizi jauca ar «spāņu un ķīniešu mauriem». Par «spāņu mauriem» dēvēja naudas viltotājus, bet par «ķīniešu mauriem» — krāpniekus. Kompračikosi bija pavisam citādi. Viņi bija godīgi cilvēki. Lai par viņiem domāja ko domādami, bet brīžiem viņi bija pedantiski godīgi. Viņi pieklauvēja pie durvīm, ienāca iekša, nopirka bērnu, samaksāja par to un aiznesa līdzi. Tas viss tika izdarīts bez kādas blēdīšanās.

Kompračikosi bija daždažādu tautību Jaudis. Viņu nosaukums — kompračikosi — apvienoja angļus, frančus, kastīliešus, vāciešus, itāliešus. Tādu ciešu apvienību parasti rada kopējs domāšanas veids, kopēja māņticība, nodarbošanās ar vienu un to pašu amatu. Šai bandītu brālībā levantieši pārstāvēja Austrumus, bet rietumu piekrastes iedzīvotāji — Rietumus. Baski brīvi sarunajās ar īriem: basks un īrs viens otru saprot, jo abi sarunājas vecajā pūniešu dialektā; turklāt liela nozīme šeit bijusi arī ciešajiem sakariem starp katoļticīgo Īriju un katoļticīgo Spāniju *. Šis ciešās attiecības izbeidzās pat ar to, ka Londona tika pakārts velsietis — lords Brani, kurš bija tikpat kā Īrijas karalis, un tas bija par iemeslu Letrimas grāfistes nodibināšanai.

Kompračikosi drīzāk bija apvienība neka cilts, drīzāk salašņas nekā apvienība. Tie bija no visas pasaules kopā sapulcējušies nabagi, kas noziegumu pārvērtuši par amatu. Ta bija skrandaiņu ģints, sadiegta kopā no daždažādām lupatām. Ikviens jaunpienācis cilvēks bija kā jauns klat piešūts ielāps.

Klaiņošana bija kompračikosi) dzīves likums. Kaut kur parādīties, pēc tam atkal pazust. Tas, kuru tikai šā ta pacieš, nevar laisL dziļas saknes. Pat tais karalistes, kur pēc viņu amata galmā bija pieprasījums un vajadzības gadījumā tas noderēja par karaļvaras balstu, pret viņiem dažkārt izturējās pārāk cietsirdīgi. Karaļi izmantoja viņu mākslu, bet pašus māksliniekus pēc tam nosūtīja katorga. Šāda nekonsekvence izskaidrojama ar karaļu untumu nepastāvību. Tāda nu reiz ir viņu augstā griba.

Klaidoņu amats, tāpat kā akmens, kas veļas, nekad neapsūno. Kompračikosi bija trūcīgi. Viņi būtu varējuši pateikt par sevi to pašu, ko reiz bija teikusi izvārguši, skrandaina burve, ieraudzījusi viņai aizdegto sārtu: «Tas nav to vērts.» Var būt un pat ļoti iespejams, ka viņu izrīkotāji, kas palika nezināmi, tirgoņi, kuri nodarbojās ar bērnu pārdošanu plašā mērogā, bija bagāti. Šo apstākli, kad jau pagājuši divi simti gadu, bus grūti noskaidrot.

Mēs jau minējam, ka kompračikosi bija apvienība. Tai bija savi likumi, savs zvērests, savas paražas. Tai bija gandrīz vai sava kabalistika. Ja kādam mūsdienās gribētos pamatīgi iepazīties ar kompračikosicm, tam vajadzētu aizbraukt vai nu uz Biskaju, vai uz Galisiju. Viņu vidū bija daudz basku, un tāpēc tur, kalnos, par viņiem saglabājušās leģendas. Vel tagad dzird runājam, ka kompračikosi esot Ojarsunā, Urbistondā, Leso un Astigarā. «Aguarda te, nino,que voi allamar al co.m- prachicos!» 1 — tā mātes tais novados baida savus bērnus.

Kompračikosi, tāpal ka čigāni, mēdza sanakt kopā: laiku pa laikam vadoņiem vajadzēja apspriesties, Sep- tiņpadsmitajā gadsimta viņiem bija četras galvenās satikšanās vietas. Viena — Spānijā, Pankorbo aiza; otra — Vācijā, meža klajumā, kas saucas «Negantā sieva», Dī- kirhes tuvuma, kur redzami divi mīklaini bareljefi, no kuriem vienā attēlota sieviete ar galvu, otra — vīrietis bez galvas; treša — Francijā uz kāda pakalna, uz kura pacēlās kolosālā Apsolījuma Vāles skulptūra, senajā Borvotomonas svētbirzē, netālu no Burbonle- bēnas; ceturtā — Anglijā, aiz Viljamam Celoneram, Džisbroukas eskvairam, piederošā dārza mūra, Klīv- lenda, Jorkas grāfistē starp četrstūraino torni un lielo mūri ar spriešļu vārtiem.

Sai ziņā anglis atšķiras no ira, kas aizlūdz svētajiem par vilka veselību un devē to par savu «krusttēvu».

Taču Anglijas likumdošana, kura, kā nupat redzējām, pacieta piejaucētu, pie mājām pieradinātu vilku, kas bija kļuvis par kaut ko līdzīgu sunim, pacieta ari klaidoņus, kuri pārtika no kāda darba. Neviens neaiztika ne burvju mākslinieku, ne apkārt staigājošu bārddzini, ne dziednieku, ne preču iznēsātāju, ne klaidoni alķīmiķi, ja vien tiem bija kāds amats, no kā tie varēja iztikt. Bet arī ar šo piebildi un ārpus šiem izņēmumiem brīvais cilvēks, kāds bija ikviens klaidonis, jau iedvesa likumam bailes. Ikviens dīkdienis apdraudēja sabiedrisko mieru. Mūsdienām raksturīgo mētāšanos pa pasauli toreiz nepazina: pazina tikai vecveco klaidonību. Pietika jau ar to, ka cilvēkam bija «šaubīgs izskats» — kaut arī neviens nevar paskaidrot, ko katrs ar šo apzīmējumu saprot, — lai sabiedrība viņu satvertu aiz apkakles: «Kur tu dzīvo? Ar ko nodarbojies?» Un, ja viņš uz šiem jautājumiem nevarēja atbildēt, viņu gaidīja bargs sods. Dzelzs un uguns bija kodeksā paredzētie iedarbības līdzekļi. Likums cīnījās pret klaidonību ar piededzināšanu. No tā izrietēja nerakstītais «likums par aizdomīgajām personām», kas bija spēkā pa visu Anglijas teritoriju un ko piemēroja pret klaidoņiem, kuri, jaatzīstas, viegli kļuva par noziedzniekiem, un it īpaši pret čigāniem, kuru izraidīšanu nepamatoti salīdzinaja ar ebreju un mauru izraidīšanu 110 Spānijas un ar protestantu izraidīšanu no Francijas. Turpretī mēs — mēs atšķiram cilvēku tvarstīšanu no vajāšanas.

Kompračikosiem, atkārtojam, nebija nekā kopēja ar čigāniem. Čigāni bija noteikta tautība; kompračikosi bija sajaukums no visām tautībām, kā mēs jau teicām, atkritumi, riebīga bļoda ar samazgām. Kompračikosiem pretēji čigāniem nebija savas valodas; viņu žargons bija visdažādāko valodu sajaukums; viņi sarunājas kaut kādā šurutn burum valodā. Galu gala viņi, tāpat ka čigāni, bija kļuvuši par cilti, kas klejo starp citām ciltīm; taču viņus saistīja kopā apvienība, nevis kopīga cilme. Visos vēstures laikmetos bezgala plašajā cilvēces okeāna var novērot tadas atsevišķas kaitīgu cilvēku straumes, kas ap sevi izplata indi. Čigāni bija cilts, turpretī kompračikosi — sava veida brīvmūrnieki; šie brīvmūrnieki nosprauda nekādus cēlus mērķus, bet nodarbojās ar riebīgu amatu. Un pēdēja alšķi- nba — to bija reliģijā. Čigāni bija pagāni, kompračikosi — kristieši, turklāt krietni kristieši, kā tas piederas apvienībai, kura, kaut arī tajā sajauktas kopā visas tautības, tomēr radusies dievbijīgajā Spānijā.

Viņi bija vairāk nekā kristieši — viņi bija kātoji; viņi bija pat vairāk nekā katoļi — viņi bija dedzīgi pāvesta piekritēji; turklāt sava ticībā viņi bija tik tīri un tik šķisti, ka atteicas apvienoties ar ungāru klejotajiem no Peštas komitata, kurus izrīkoja un vadīja kāds sirmgalvis, kam zižļa vieta bija nūja ar sudraba uzgali, ko rotāja Austrijas ērglis ar divi galvām. Tiesa, šie ungāri bija shizmatiķi un pat svinēja 27. august i Marijas Debessbraukšanas dienu, un ta ir drausmīga ķecerība.

Anglijā Stjuartu valdīšanas laikā mūsu aprādīto iemeslu dēļ kompračikosu apvienība baudīja zināmu protekciju. Jēkabs II, kas vajāja ebrejus un tramdīja čigānus, pret kompračikosiem bija labs valdnieks. Mēs jau zinām, kāpēc. Kompračikosi pirka dzīvo cilvēku preci, ar ko tirgojās karalis. Viņi spīdoši sarīkoja nozušanas. Laiku pa laikam šādas nozušanas bija nepieciešamas «valsts labklājības deļ». Kāds mazgadīgs mantinieks, kurš stāvēja kādam ceļā, nonācis viņu rokas un pienācīgi apstrādāts, kļuva gluži nepazīstams. Tas atvieglināja mantas konfiskāciju. Tas vienkāršoja dzimtmuižu nodošanu favorītiem. Turklāt kompračikosi bija visai noslēgti un prata klusēt: apņēmušies nekā neizpaust, viņi turēja vārdu, un valsts lietās tas ir nepieciešams. Nebija gandrīz neviena gadījuma, ka viņi būtu izpauduši karaļa noslēpumus. Tiesa, tas saskanēja ar viņu pašu interesem. Ja karalis būtu zaudējis pret viņiem uzticību, viņiem draudētu diezgan lielas briesmas. Tātad no politiskā viedokļa viņi bija labs atbalsts. Turklāt šie mākslinieki apgādāja dziedātājus svētajam tēvam. Tas bija kompračikosu nopelns, ka bija iespējams dziedāt Allegri * «Miseiere» Sevišķi viņi pielūdza jaunavu Mariju. Tas viss patika pavesta cienītājiem Stjuartiem. Jēkabs II nevarēja naidīgi izturēties pret reliģioziem cilvēkiem, kuru dievbijība sniedzās līdz kastrātu fabricēšanai. 1688. gadā Anglijā notika dinastiju maiņa. Stjuartu izspieda Orānijas princis. Jēkabu II aizstāja Vilhelms III.

Jēkabs II nomira trimdā, un uz viņa kapa notika brīnumi: viņa pīšļi izdziedēja no fistulas Ofeuas bīskapu — cienīga atmaksa par šā valdnieka kristīgajiem tikumiem.

Vilhelms, kam bija citāds domāšanas veids un citādi rīcības principi neka Jēkabam II, pret kompračikosiem izturējās bargi. Viņš pielika diezgan daudz pūļu, lai samītu šos nešķīsteņus.

Statūts, ko izdeva Vilhelma un Marijas valdīšanas sākumā, smagi skara bērnu pircēju apvienību. Kompračikosiem tas bija liels trieciens, 110 kura viņi vairs nekad neatspirga. Pēc šā statūta bandas locekļiem, kas tika pieķerti noziegumā, uzspieda zīmogu: ar nokaitētu dzelzi iededzināja pleca burtu R, kas nozīmē rogue, tas ir, blēdis, uz kreisās rokas — burtu T, kas nozīmē thief, tas ir, zaglis, bet uz labās rokas — burtu M, kas nozīmē rnans!ay, tas ir, slepkava. Vadoņi, «jādomā, bagāti ļaudis, kaut gan pēc izskata nabagi», tika sodīti ar collistrigium, tas ir, viņiem bija jāstāv pie kauna staba (piloii) un pierē viņiem iededzināja burtu P; turklāt viņu īpašumus konfiscēja un kokus mežā iznīcināja ar visu sakni. Tie, kuri kompračikosus neuzradīja, tika sodīti kā viņu «līdzzinātāji ar mantas konfiskāciju un mūža ieslodzījumu». Bet sievietes, kas atradās starp kompračikosiem, sodīja ar cucking stool, kas bija sava veida slazds, kura nosaukums ir salikts no franču vārda coguine (padauza) un vācu vārda stuhl (krēsls). Anglijas līkumi izceļas ar savu neparasti ilgo mūžu — šis sods angļu kodeksā pastav vēl tagad «strīdīgām sievietēm». Cucking stool tiek pakarinats virs upes vai dīķa, krēslā iesēdina sievieti, iegremdē ūdenī un velk arā; šo sievietes gremdēšanu atkārto trīs reizes, «lai atvēsinātu viņas dusmas», kā izsakas komentētājs Cember- lens.

## Pirmā grāmata. NAKTS NAV TIK MELNA KĀ CILVĒKS

## POKTLENDAS DIENVIDU GALS

visu 1689. gada decembri un visu 1690. gada janvāri Eiropas kontinentā nepārtraukti pūta spīvs ziemelis, it ipaši bargi plosīdamies Anglija. Tas radīja draus

mīgu aukstumu, kas šo ziemu padarīja «neaizmirstamu nabagajiem», kā tas atzīmēts uz vecās bībeles maļam prezbiteriāņu kapela Non Jurors [4] Londona. Senais, izturīgais karaļa pergaments, ko lietoja oficiālajos aktos, vel tagad ļauj itin viegli salasīt garos sarakstus, kuros minēti no bada un aukstuma mirušie trūkumcietēji un kuri atrodami daudzos vietējos reģistros, it īpaši Kliņķi ibertikorta draudzes ierakstos Sautvorkas pilsētiņā, Paipauderkorta (tas nozīmē «Noputējušo kāju pagalmā») un Vaitčepelkorta draudzē Stepnejas ciemā, kur par baznīcas pērminderi bija vietējais tiesnesis. Temza aizsala, kas notiek retāk nekā reizi simt gados, jo ledum neļauj izveidoties jūras uzplūdi. Pa aizsalušo upi brau- kaja ar ratiem; uz Temzas notika gada tirgus ar teltīm, lāču un vēršu cīņas; turpat uz ledus izcepināja veselu vērsi. Šāds ledus biezums turējās divus mēnešus. Grūtais 1690. gads barguma ziņa pārspēja pat slavenās ziemas septiņpadsmitā gadsimta sakumā, kuras tik rūpīgi bija novērojis doktors Gedeons Delons, ko Londonas pilsēta pagodinājusi kā karaļa Jēkaba I aptiekam, uzceldama tam pieminekli — krūšutēlu uz neliela pjedeslāliņa.

Reiz vakarā, kad gāja uz galu viena no vissaltākajām 1690. gada janvāra dienām, kadā no daudzajām neviesmīlīgajām Portlendas līča jomam notika kaut kas neparasts: kaijas un jūras zosis klaigādamas riņķoja ap ieeju jomā, neiedrošinādamās lajā atgriezties.

Šai mazajā jomā, visbīstamākajā no visam līča jomam, kad pūš daži vēji, un tāpēc arī visvientulīgākajā un briesmu dēļ pat visērtākajā kuģiem, kuri grib paslēpties, gandrīz pie paša klinšainā krasta — vieta tur bija dziļa — stāvēja mazs kuģītis, pietauvojies pie klints atradzes. Mēs nepareizi runājam, teikdami, ka nakts nolaižas pār zemi; vajadzētu teikt «nakts paceļas no zemes», jo tumsa jau nāk no apakšas uz augšu. Lejā pie klinšainā krasta pakājes bija jau iestājusies nakts; augšā vel bija diena. Ja kāds būtu piegājis tuvāk pie piebraukušā kuģīša, viņš būtu pazinis, ka ta ir Biskajas urka.

Saule, ko visu dienu bija aizklājusi bieza migla, nupat norietēja. Sirdi jau sāka iezagties tas dziļais un drūmais nemiers, kuru varētu nosaukt par skumjām nozudušās saules dēļ.

Vējš no jūras bija piestājis, un ūdens jomā bija rams.

Ta bija laimīga nejaušība, it īpaši ziemā. Portlendas jomas gandrīz vienmēr ir sēkļu aizsprostotas. Vētrainā laika jūra stipri viļņojas, un vajadzīga liela izveicība un pieredze, lai sveikā sasniegtu krastu. Šīs mazās ostiņas izskatās jaukākas, nekā īstenībā ir, un itin bieži izdara sliktus pakalpojumus. Tajās ir bīstami iebraukt un drausmīgi izbraukt. Taču tovakar izņēmuma karta jomā nedraudēja nekādas briesmas.

Biskajas urka ir veclaiku kuģis, kādus tagad vairs nelieto. Šai urkai, kas savā laikā izdarījusi pakalpojumu pat kara flotei, bija spēcīgs korpuss, un apmēru ziņā tā atbilda barkai, bet izturības ziņā — kuģim. Ur- kas figurēja ari Armādā *; kara urkām gan bija ļoti liela īonnāža; ta, piemēram, kapteiņa kuģim «Lielais grifs», kuru komandēja Lope de Medina, bija sešsimt piecdesmit tonnu tilpums un četrdesmit lielgabalu; turpretī tirdzniecības un kontrabandas urka bija visai maza izmēra. Jūrnieki šo nožēlojamo kuģeli cienīja un go- d.ija. Urkas troses bija darinātas no kaņepāju šķied- i,iffi, dažām iekšā bija ievīta dzelzs stieple, kas liecināja varbūt par nodomu, kaut arī zinātniski ne visai pamatotu, nodrošināt pareizu kompasa darbību magnētisko vētru laikā; urkas smalkajā takelāžā netrūka arī resnās perlīnes, spāņu galeru kabrijas un romiešu tri- rēmu kameli. Stūres pinne bija ļoti gara: tam bija savs labums — palielinājās sviras spēks, bet arī savs ļaunums — samazinājās pagrieziena leņķis; divi skriemeļi koka tapās stūres pinnes galā laboja šo vainu un zināmā mērā mazināja spēka zudumu. Kompass bija rūpīgi novietots regulāra četrstūra formas kompasmājiņā un saglabāja stabilu līdzsvaru ar divu vara stipiņu palīdzību, kuras bija ieliktas viena otrā un horizontāli piestiprinātas uz maziem stienīšiem kā Kardana lampās *. Urkas konstrukcijā bija vērojamas gan zināšanas, gan attapība, bet tas bija tumsoņa zināšanas un mežoņa attapība. Urka bija tikpat primitīva kā prāmis un piroga, lai piemita prāmja stabilitāte un pirogas ātrums, un, tāpat kā visiem kuģiem, kurus radījis pirāta un zvejnieka instinkts, tai bija izcilas navigacijas īpašības. Ta bija piemērota braucieniem gan slēgtas, gan atklātās jūrās; tas sarežģītā un visai savdabīgā buru uzbuve, kura ietilpa ari foki, tai ļāva braukt lēnā gaitā pa As- tūrijas slēgtajiem līčiem, kuri ļoti atgādina baseinus, kā, piemeram, Pasahesa licis, un pilnā gaitā pa atklāto jūru; ar to varēja apbraukāt gan ezeru, gan visu pasauli; tā bija īpats kuģis, piemērots braucieniem pa rāmu dīķi un pa vētrainiem okeāniem. Kuģu vidu urka bija tas pats, kas cielava putnu vidū — vismazākā un visdrosmīgākā; notupusies uz meldra, cielava tikai mazliet to noliec, bet, uzspurgusi gaisa, var pārlidot pār okeānu.

Biskajas urkas, pat visnabadzīgākās, bija apzeltītas un izkrāsotas. Tāds tetovējums pilnīgi saskan ar brīnišķīgās un mazliet mežonīgās basku tautas gaumi. Lieliskais krāsu raibums, kādu sniedz Pireneju kalni, kur sniegotas virsotnes mijas ar zaļām ganībām, modina iedzīvotājos kaislu kari pēc daždažādiem izrotājumiem. I3aski ir nabadzīgi, bet cēli: pie savām būdām viņi piestiprinājuši ģerboņus; viņiem ir lieli ēzeļi, kurus viņi izrotā ar zvārguļiem, un lieli vērši, kuriem viņi pagatavo galvas rotas no putnu spalvām; viņu rati, kuru riteņu čīkstēšanu dzird jau pa divi jūdzēm, allaž ir spilgti izkrāsoti, izrotāti ar griezumiem un lentām. Virs kurpnieka durvīm piestiprināts no akmens izcirsts bareljefs — svētais Krepins * un zābaks. Viņu svārki ir apšūti ar adas tresēm; ielāpus viņi neliek, bet apvalkātas drebos izrotā ar izšuvumiem. Pat vislielākās jautrības brīžos viņi ir cildeni. Baski, tāpat ka grieķi, ir saules bērni. Ja drūmais valensietis velk uz kailas miesas rudu vilnas paltraku ar caurumu galvas izba- šanai, tad Galisijas un Biskajas iedzīvotāji priecīgi uzpošas skaistos kreklos, kas šūdināti no rasā balināta audekla. Pa viņu durvīm un logiem raugās ārā gaišas, sārtas sejiņas, smaidīdamas aiz kukurūzas vītnēm. Dzīvespriecīga un lepna gara skaidrība izpaužas viņu naivajā mākslā, amatos, paražās, meiteņu tērpos un dziesmas. Ikviens kalns, šī milzu būda, Biskajā ir gaismas piestrāvots; saules stari tajā plūst iekšā un ārā pa visam spraudziņām. Bargā Haiskivela — viena vienīga idille. Biskaja ir Pireneju krāšņums, tāpat kā Savoja ir Alpu krāšņums. Bīstamajos līčos Sensebastjana, Leso un Fuentarabijas tuvumā vētras laika, kad debess apmākusies, kad bangu putas šļāc pari pār klintīm, kad trako viļņi un vējš, kad visur rēgojas šausmas un dzirdama baiga dunoņa, var redzēt pārcēlājas laivi- nieces ar rožu vainagu galva. Kurš reiz ir skatījis basku zemi, tas gribēs to redzēt atkal un atkal. Svētītais zemes stūrītis! Divas ražas gadā, jautrie un skanīgie ciemi, lepnie trūkumcietēji, augu svētdienu trinkšķ ģitāras, ņirb dejas, kastaņetes; mīlestība, tīras un gaišas mājas, zvanu torņos stārķi.

Bet nu atgriezīsimies pie Portlendas, pie nepieejamā jūras klintāja.

Portlendas pussala, raugoties ģeogrāfijas kartē, izskatās pēc putna galvas, kuras knābis ir pagriezts j^ret okeānu, bet pakausis pret Veimutu; zemes šaurums atgādina kaklu.

Tagad, par spīti savam mežonīgajam skaistumam, Portļenda kļuvusi par rūpniecības centru. Astoņpadsmitā gadsimta vidū Portlendas krastos parādījās akmeņlauztuves un cepļi ģipša apdedzināšanai. Kopš tā

I.iika no Portlendas merģeļa izstrādā tā saukto romāņu cementu — visai lietderīgs rūpniecības veids, kas padara valsti bagātu, bet kropļo liča izskatu. Pirms divsimt gadiem līča klinšainos krastus postīja jūra, tagad los posta akmeņlauztuves; kaplis nokož mazus gabaliņus, bet vilnis — lielus; tas viss mazina ainavas skaistumu. Grandiozos okeāna postījumus aizstājis vienmērīgais cilvēka darbs. Šis vienmērīgais darbs galīgi iznicinājis mazo jomu, kur bija pietauvojusies Biskajas urka. Šas izpostītās ostas pēdas vajadzētu meklēt pussalas austrumu krasta, paša gala, viņpus Follipiras un Derdlpaijcras, pat vēl viņpus Vekhemas, starp Čerč- hopu un Sautvelu.

Joma, ko 110 visam pusēm ieskāva stāvie krasti, kas bija augstāki par tas platumu, ar katru brīdi vairāk un vairāk iegrima tumsā; duļķainā migla, kas parasti mēdz celties pret vakaru, kļuva aizvien biezāka; bija tik tumšs kā pašā akas dibenā; šauro izeju no jomas jūrā iezīmēja baltgana svītra gandrīz naksnīgajā mijkrēslī, ko atdzīvināja bangu čalas. Vajadzēja pieiet pavisam klat, lai saskatītu pie klintīm piebraukušo urku, kas bija it kā paslēpusies šo klinšu milzīgajā ēnas mētelī. Ar cietzemi urku savienoja dēlis, kas bija pārmests no klāja uz zemo un plakano klints ragu uz vienīgo vietu, kur varēja nolikt kāju; pa šo līgano tiltiņu tumsā šaudījās melni stāvi, acīm redzot, gata- vodamies prombraukšanai.

Klints, kas pacēlās jomas ziemeļu pusē, bija it ka aizsegs, un tāpēc šeit bija siltāk nekā atklātajā jūrā; un tomēr cilvēki drebēja aiz aukstuma. Viņi steidzas.

Krēslā priekšmetu apveidi izskatās it kā izkalti ar skulptora kallu; varēja skaidri saredzēt aizbraucēju apģērba skrandas, un tas liecināja, ka šie ļaudis pieder pie tās iedzīvotāju šķiras, kurus Anglijā sauc Ihe rug- ged, tas ir, par skrandaiņiem.

Uz klints fona vīdēja šauras taciņas līčloči. Meiča, kas pārmet pār atzveltnes krēsla muguru korseti, kuras saites cilpiņām nokarājas uz grīdas, pati to nemaz neapjauzdama, uzzīmē līkumotas klinšu un kalnu takas. Uz laukumu, no kura bija pārsviesta Jaipa uz kuģi, līčloču taciņa nogaja gandrīz stāvus lejā un šķita drīzāk piemērota kazam neka cilvēkam. Klinšu takas parasti mēdz būt tik stāvas, ka atbaida gājēju; tās vairak atgādina kritumu nekā ceļu; drīzāk tas nogrūst neka noiet lejup. Šī taka droši vien bija kāds atzarojums no ceļa, kas gāja pa līdzenumu, bet bija tik krauja, ka, uz to skatoties, sametās bail. No apakšas varēja redzēt, kā tā līčloču aizvijas uz klints virsotni, no kurienes tad pari nogruvumiem un pāri klints aizai sasniedz augšējo plato. Pa šo laku droši vien bija nonākuši ari cilvēki, kurus urka gaidīja jomā.

Bez cilvekiem, kas rosījās prombraukšanai, turklāt rosījās ar skaidri jaušamām bailēm un satraukumu, neviena cita jomā nebija. Nebija dzirdams neviens solis, neviens troksnītis, nedz vēja pusmiņa. Otrpus reida pie ieejas Ringstedas līci tik tikko varēja saskatīt haizivju ķērāju kuģu flotili, kas, acīm redzot, bija nomaldījusies no ceļa. Šos polāros kuģus no Dānijas ūdeņiem Anglijas ūdeņos bija atdzinuši jūras untumi. Tādā veida ziemeļu vēji mēdz pajokot ar zvejniekiem. Šie kuģi bija patvērušies Portlendas ostā, un tā bija zīme, ka tuvojas vētra un atklātajā jūrā draud briesmas. Tie grasījās izmest enkurus. Vienmuļajā jūras baltganumā ar savu melno siluetu spilgti iezīmējās galvenais kuģis, kas, pēc norvēģu flotiles vecvecā paraduma, bija nostājies citu kuģu priekšā; bija redzama visa kuģa takelāža, bet tā priekšgala varēja saskatīt zvejas ierīces, kurās ietilpa daždažāda veida ķekši un harpūnas, kas bija domātas seymnus glacialis, sgualus acanthias un squalus spinax niger' ķeršanai, un ari tīkli lielo selahu zvejai. Pie visa plašā Portlendas apvāršņa nebija samanāma neviena dzīva dvēsele, tikai šie daži kuģi, kas visi bija sastājušies vienā ostas stūrītī. Nevienas mājas, neviena kuģa. Piekraste tais laikos vēl nebija apdzīvota, bet reids tai gadalaikā parasti stāvēja tukšs.

Taču, lai kadas bija laika izredzes, cilvēki, kas grasījās braukt projām ar Biskajas urku, aizbraukšanu atlikt nedomāja. Žigli tekādami, viņi nobažījušies rosījās jūras krastā. Atšķirt viņus citu no cita bija grūti. Tāpat ari nebija iespējams saskatīt, vai viņi ir veci vai jauni. Vakara krēsla viņus saliedēja kopa un notu-

1 Dažailu haizivju sugu latiņu nosaukumi.

sēja. Uz sejām kā maska bija uzgūlusi ēna. Tumsā iezīmējas vienīgi silueti. Viņi bija astoņi, iespējams, ka viņu vidū arī viena vai divas sievietes, bet viņas bija grūti atšķirt no vīriešiem, jo visi bija tērpušies jocīgās driskās un kankaros, kas neatgādināja ne sieviešu, ne vīriešu drēbes. Skrandam nav nekāda dzimuma.

Starp šīm lielajām ēnām, kas šurpu turpu kustējās, viena ēna bija mazaka, tā varēja piederēt vai nu pundurītim, vai bērnam.

Tas bija bērns.

## II. PAMESTAIS

Tuvāk ieskatoties, varēja novērot sekojošo.

Visiem šiem cilvēkiem mugurā bija gari apmetņi, cauri un nolāpīti, bet ļoti plati, kas vajadzības gadījumā noslēpa viņus līdz pat acīm un aizsargāja tiklab no aukstuma, ka no ziņkārīgajiem skatieniem. Apmetņi nepavisam netraucēja viņu žiglās kustības. Vairākumam ap galvu bija aptīts lakatiņš — galvas sega, no kuras vēlāk Spānija izveidojās turbāns. Tāda galvas sega Anglijā nebija nekāds retums. Tais laikos Ziemeļos bija modē Dienvidi. Varbūt tāpēc, ka Ziemeļi uzveica Dienvidus. Tos uzvarējuši, Ziemeļi par tiem jūsmoja. Pēc Armādas sakāves kastīliešu dialekts kļuva par smalkāko valodu Elizabetes galmā. Runāt angliski Anglijas karalienes apartamentos bija gandrīz vai shocking. Pārņemt kaut mazumiņu paražu no tiem, kuriem kļuvis par likumdevēju, izvērtās par uzvarētāja barbara paradumu attieksmē pret augstākas kultūras uzvarēto tautu; mongoļi uzmanīgi vēroja un atdarināja ķīniešus. Tāpēc ari kastīliešu modes iespiedās Anglijā; toties angļu preces nonāca Spānijā.

Viens no grupas vīriem, kas posās aizbraukšanai, izskatījās pēc vadoņa. Kājās viņam bija alpargates, bet skrandainās drēbes izrotātas ar zelta tresēm, un veste, kas bija izšūta lieliem vizuļiem, laistījās zem apmetņa kā zivs vēders. Otrais virs bija uzstūmis virsū sejai milzīgu sombrero veida platmali. Sai platmalē nebija parastā cauruma pīpei, un tas norādīja, ka virs ir skolots.

Aiz tā iemesla, ka pieauguša cilvēka svārki var no- deret bērnam par moteli, bērnam virs skrandām bija uzģērbts rupjš matrožu virssvārcis, kas viņam sniedzas līdz ceļiem. Spriežot pec auguma, tas varēja būt desmit vienpadsmit gadu vecs zens. Kājas viņam bija basas.

Urkas ekipāžā ietilpa kuģa īpašnieks un divi matroži.

Urka, kā šķiet, bija ieradusies no Spānijas un devās turp atpakaļ. Braukādama no viena krasta uz otru, tā neapšaubāmi veica kādu slepenu uzdevumu.

Cilvēki, kas grasījās ar to braukt prom, sarunajās sava starpā čukstus.

Sačukstēšanas notika kaut kadā jauktā valodā. Brīžam varēja saklausīt kādu spāniešu vārdu? brīžam vācu, brīžam franču, brīžam velsiešu, brīžam basku vārdu. Tā bija vienkāršas tautas valoda, ja pat ne zagļu žargons.

Šķita, viņi pieder pie dažādām tautībām, bet pie vienas un tās pašas bandas.

Ekipāža, acīm redzot, sastāvēja no viņu līdzzinātājiem. Viņi rosīgi piedalijas kuģa aizbraukšanas priekšdarbos.

Šo raibo sabiedrību varēja noturēt gan par draudzīgu kompāniju, gan par noziedzīgu bandu.

Bijis mazliet gaišāks, tad, ciešāk ielūkojoties, varētu ieverot, ka šiem cilvēkiem kaklā ir rožukroņi un maisiņi ar relikvijām, ko pa pusei apslēpa skrandas. Vienam, kas likās esam sieviete, bija rožukronis gandrīz ar tik lielām krellēm kā derviša rožukronirn, un nebija nemaz grūti uzminēt, ka tas ir īru rožukronis, kādus nēsā Lanimtcfrijā, ko mēdz saukt arī par Lanan- difriju.

Nebijis tik tumšs, tāpat arī varētu saskatīt urkas priekšgalā apzeltītu dievmātes tēlu ar bērniņu rokas. Iespējams, ka tā bija basku dievmāte, kaut kas līdzīgs seno kantainu panagijai *. Zem šā tēla, kas aizstāja parasto skulptūru kuģa priekšgalā, karājās lukturis,

kurš šobrīd nebija aizdegts, un šī pārmērīgā piesardzība liecināja, ka šie cilvēki vēlēt vēlējās palikt apslēpti. Šim lukturim, acīm redzot, bija divējāds uzdevums: kad to aizdedza, tas dega gan dievmātes priekšā, gan apgaismoja juru — tas bija reize signaluguns un baznīcas svece.

Garais, līkais un asais ūdens šķēlējs, kas sākās uzreiz zem bugsprila, izvirzījās uz priekšu kā pusmēness. Ūdens šķēlēja paša augša, pie dievmātes kājām, atspiedies ar muguru pret priekšvadni, stāvēja ceļos nometies eņģelis sakļautiem spārniem un raudzījās ar tālskati uz apvārsni. Eņģelis bija apzeltīts tāpat ka dievmāte.

Ūdens šķēlējā bija spraugas un atstarpes, kurām gāja cauri jūras bangas; tas deva vēl vienu iemeslu izrotāt to ar apzeltījumu un arabeskām.

Zem dievmātes tēla lieliem zelta burtiem bija uzrakstīts kuģa vārds «Matutina», bet šobrīd tumsas dēļ tas nebija salasāms.

Klints pakājē aizbraukšanas kņadā bija nekārtīgi samesta krava, ko šie braucēji ņēma sev līdzi un ko pa deli, kas noderēja par tiltiņu, ātri pārdabūja no krasta kuģi. Maisi ar sausiņiem, mučele ar sālītām mencām, kaste ar sauso buljonu, trīs mucas — viena ar dzeramo ūdeni, viena ar iesalu un viena ar darvu, četras vai piecas lielas pudeles ar alu, veca, ar siksnām savilkta ceļasoma, lādes, kastes, pakulu ķīpa lāpām un gaismas signāliem — tāda bija šī krava. Šiem skrandaiņiem bija ceļasomas, kas it kā norādīja, ka viņi dzīvo klejotāju dzīvi: nabaga klaidoņiem nepieciešams, lai viņiem šis tas būtu; dažreiz viņi labprāt gribētu aizlaisties kā putni, bet nespēj, jo var palikt bez iztikas līdzekļiem. Lai kSds bulu viņu klaidoņu amats, viņiem nepieciešami sava aroda darba rīki. Arī šie; ļaudis vada ja līdzi savu iedzīvi, kas ne vienreiz vien bijusi viņiem par kavēkli.

Droši vien viņiem nebija viegli nogādāt šis mantas klints pakājē. Un tas, starp citu, liecināja par viņu stingro apņēmību aizbraukt no šejienes.

Viņi velti nešķieda laiku: noritēja nemitīga kustēšanās no krasta uz kuģi un no kuģa uz krastu; ikviens piedalījās iekraušanas darbā; viens stiepa maisu, otrs — kasti. Sievietes, ja vien viņas šai jūkli bija, strādāja tāpat kā visi pārējie. Bērnam lika nest neiedomājami smagas nastas.

Par to, ka bērnam šo cilvēku vidū būtu bijuši tēvs un māte, jāšaubas. Viņam netika pievērsta ne mazākā uzmanība. Viņam lika strādāt, un tas bija viss. Bija tads iespaids, ka viņš ir nevis bērns sava ģimenē, bet gan vergs kadā sveša ciltī. Viņš palīdzēja visiem, bet neviens ar viņu nesarunājās.

Starp citu, arī viņš steidzās, un, tāpat kā visai tumšajai bandai, pie kuras viņš piederēja, viņam bija tikai viena vienīga doma — atrak aizbraukt. Vai viņš zināja, kāpēc? Droši vien ne. Viņš steidzās neapzināti. Jo redzēja steidzamies citus.

Urka bija klāja kuģis. Mantas drīz vien bija novietotas kravas telpa, bija pienācis laiks doties atklāta ja jura. Pēdēja kaste jau bija uznesta uz klāja, vajadzēja tikai vēl dabūt uz kuģa ļaudis. Divi 110 viņiem, kas atgadināja sievietes, bija jau uz klaja; seši cilvēki, viņu vidū arī bērns, vēl atradās uz apakšēja klints laukumiņa. Uz kuģa sākās rosība, kāda parasta pirms aizbraukšanas, kuģa īpašnieks satvēra stūri, viens no matrožiem pakampa cirvi, lai pārcirstu tauvu, kurā urka bija piesieta. Tauvas pārciršana ir steigas pazīme: kad ir laiks, tauvu mēdz atraisīt. «Anclarnos,»' klusām noteica viens 110 sešiem vīriem, kurš izskatījās pēc vadoņa 1111 kura skrandas bija nošūtas vizuļiem. Bērns metās uz laipas pusi, lai pirmais uzietu uz kuģa. Bet viņš vel lāga nepaguva uzlikt kāju uz laipas, kad divi vīri aizdrāzās viņam pa priekšu, gandrīz iegrūzdami viņu ūdenī; trešais virs pastūma viņu sānis ar elkoni un pagāja garam, ceturtais atgrūda nost ar dūri un sekoja trešajam, pieklais — tas bija vadonis — ar vienu lēcienu bija uz kuģa un lekdams ar papēdi iespēra laipu ūdenī; cirvja vēziens pārcirta tauvu, slures rats pagriezās, kuģis atstāja krastu — un bērns palika uz cietzemes.

Ljam. (Spāri.J

## VIENS PATS

Bērns, cieši lūkodamies viņiem pakal, palika nekustīgi stāvam uz klints. Viņš pat neiekliedzās. Pat nesauca nevienu palīgā. Tas viss nolika tik negaidīti, taču bērns nebilda ne pušplēsta varda. Tāds pats klusums valdīja ari uz kuģa. Ne skaņa neizlauzās pār bērna lūpām pakaļ šiem cilvēkiem, nevienu atvadu vārdu šie cilvēki nepateica bērnam. Abas puses mēmi samierinājās ar to, ka attālums starp tām arvien vairāk un vairāk pieauga. Tas atgādināja ēnu šķiršanos Stik- sas* krastā. Bērns kā piekalts pie klints, kuru jau saka apskalot paisums, skatījās uz aizbraucošo kuģi. Varēja likties, it kā viņš saprot. Ko tad? Ko viņš saprata? Neizprotamo.

Pēc brīža urka sasniedza jūras šaurumu, pa kuru tiek ārā no jomas, un iebrauca tajā. Pret gaišajam debesīm virs pāršķeltā klinšu masīva, kur tikpat ka starp divām sienām izlocījās jūras šaurums, vēl varēja saskatīt masta galu. Kādu laiku tas slīdēja virs klintīm un, šķiet, iespiedās tajās. Tas vairs nebija redzams. Viss bija galā. Urka bija iebraukusi atklatā jūrā.

Bērns vēroja kuģa nozušanu.

Viņš bija pārsteigts un reizē domīgs.

Viņa neizpratnei pievienojās kaut kada drūma īstenības apziņa. Šķita, ka šai dzīves iesācējai būtnei ir jau zināma pieredze. Varbūt viņš jau sāka nosodīt? Pārāk agri dzīves pārbaudījumi dažkārt bērna apslēptākajā dvēseles kaktiņā rada tādus ka baismīgus svarus, uz kuriem ši nabaga dvēselite sver dieva rīcību.

Apzinādamies nevainīgs, viņš samierinājās ar notikušo. Ne mazākās gaušanas. Kas nepelna pārmetumus, nemēdz pārmest.

Pēkšņā izraidīšana, kurai viņš tika pakļauts, neizraisīja viņā nevienu kustību. Viņu it kā pārņēma iekšējs stingums. Šis negaidītais likteņa trieciens, kas itin kā gribēja darīt galu bērna likko aizsāktajai dzīvei, viņu nesalieca. Viņš varonīgi izturēja šo triecienu.

Ikvienam, kas bulu redzējis viņa izbrīnu, kurā nebija ne kripatas izmisuma, kļūtu skaidrs, ka starp šiem cilvēkiem, kas viņu pameta, neviens nemīlēja viņu un nevienu nemīlēja viņš.

Iegrimis domās, viņš aizmirsa aukstumu. Pēkšņi uz kājām viņam uzšļāca ūdens: paisums kļuva aizvien lielāks; matiem pieskārās salla elpa; sāka pūst ziemelis. Bērns nodrebēja. Viņam pārskrēja drebuļi no galvas līdz kājām — viņš attapas.

Aplaida acis visapkart.

Viņš bija viens.

Līdz pat šai dienai visā pasaulē viņam nebija bijis citu cilvēku ka vienīgi tie, kas patlaban atradās urkā. Šie cilvēki nupat nozuda.

Jāpiebilst, kaut arī tas izklausās dīvaini, ka šie vienīgie cilvēki, kurus viņš pazina, viņam bija nepazīstami.

Viņš nebūtu varējis pateikt, kas tie tādi ir.

Viņa bērnība bija pagājusi šo cilvēku vidu, bet viņš nejutās piederīgs pie viņu vides. Viņš bija dzīvojis tiem blakus, un tas arī bija viss.

Tagad viņi to pameta.

Viņam nebija ne naudas, ne apavu kājās, mugurā bija nožēlojamas skrandas, kabatā nebija pat ne maizes gabala.

Bija ziema. Jau vakars. Bija jānoiet vairāki Ije, lai nonāktu līdz kādam cilvēku miteklim.

Bērns nezināja, kur viņš atrodas.

Viņš nekā nezināja, vienīgi to, ka cilvēki, kuri kopa ar viņu bija ieradušies jūras krastā, aizbraukuši bez viņa.

Bērns jutās izmests āra no dzīves.

Viņš juta, ka sāk zaudēt drosmi.

Viņam bija desmit gadu.

Bērns atradās tuksnesī starp bezdibeni, no kura redzēja kāpjam uz augšu nakti, un starp bezdibeni, kurā viņš saklausīja viļņu dunu.

Viņš izstaipīja vājās roķeles un nožāvājās.

Tad strauji, kā cilvēks, kurš par kaut ko izšķīries, viņš noskurinaja stingumu un žigli ka vāvere — vai varbūt kā klauns — pagriezās ar muguru pret jomu un saka drosmīgi kapi augšup pa klinti. Viņš sāka rāpties pa taciņu, tad to pameta, pec tam, pilns apņēmības, atkal uz tas atgriežas. Tagad viņš steidzās tikt no šejienes prom. Šķita, ka viņam ir kads noteikts virziens. Taču viņš pats nezināja, kurp dodas.

Viņš steidzās bez mērķa, ta bija tāda kā bēgšana no likteņa.

Cilvēks uz augšu mēdz kāpt, dzīvnieks — līst; bērns gan kāpa, gan līda. Portlendas klinšu stāvās nogāzes ir pievērstas dienvidiem, lapēc sniega uz taciņas gandrīz nemaz nebija. Taču stiprais sals plāno sniega kartiņu bija pārvērtis par putekļiem, un tāpēc gājējām bija ļoti neērta iešana. Bet bērns joprojām gāļa. Pārāk platie pieauguša cilvēka svārki viņu apgrūtinaja un traucēja. Laiku pa laikam viņš uzdūrās uz kādām nokarēm vai apledojušiem pauguriem, un viņam bija jakrit. Dažreiz kādu brīdi karājās virs bezdibeņa, ieķēries sausā zara vai klints izcilnī. Reiz viņš bija uzlicis kāju uz svēdraina marmora dzīslas, kas pēkšņi nogruva, aizraujot viņu lidzi gruvekļiem. Tādi nogruvumi ir visai bīstami. Vairākas sekundes bērns slīdēja lejup tikpat kā dakstiņš pa jumtu; viņš noveļas līdz pašai bezdibeņa malai, un viņu izglāba zāles kumšķis, kura viņš bija paguvis ieķerties. Ieraudzījis bezdibeni, viņš neiekliedzas, tāpat kā nebija kliedzis, redzedams, ka viņu pamet cilvēki; viņš saņēma visus spēkus un klusēdams atkal saka rāpties uz augšu. Krauja bija ļoti augsta. Tādi sarežģījumi viņam atgadījās vel dažu labu reizi. Tumsa bezdibenis izskatījās vel dziļāks. Stāvajai klintij nebija gala.

Bērna priekšā tā visu laiku it kā atkāpās, pagaisdama kaut kur augšā. Jo augstāk bērns kāpa, jo augstāk, šķiet, pacēlās klints virsotne. Nemitīgi rāpdamies, bērns raudzījās uz melno dzegu, kura ka barjera stiepās starp viņu un debesi. Beidzot viņš sasniedza virsotni.

Viņš uzlēca uz laukumiņa. Varētu gandrīz sacīt: viņš sasniedza sauszemi, jo bija izkāpis 110 bezdibeņa.

Kolīdz viņš bija ticis augšā, viņam uznāca drebuļi. Viņa sejai pieskārās saltums tikpat kā nakts dzēliens. Pūta ass ziemeļrietumu vējš. Bērns savilka ciešāk uz krūtīm matrožu vamzi.

Tas ir labs apģērbs. Jūrnieku valodā to sauc par «ūdensdrošu», jo tādam vamzim dienvidrietumu lietus diez kā cauri neliek.

Nokļuvis līdz laukumiņam, bērns apstājas, stingri atsperas ar basajam kājām uz sasalušās zemes un paraudzījās apkārt.

Aiz muguras plešas jūra, priekšā — zeme, virs galvas — debess.

Bet debess bez zvaigznēm. Bieza migla aizsedza debesu velvi.

Uzrāpies klints virsotnē, viņš ieraudzīja zemi un sāka lūkoties tālē. Cik vien tālu varēja saredzēt, priekšā pletās apledojusi, ar sniegu klāta plakankalne. Šur tur ,vēja drebēja viršu ceri. Ceļu neredzēja. Itin neka. Pat ne gana būdas. Šur tur virpuļoja baltganas smalka sniega vērpetes, kas, vēja satvertas, lidoja augšup. Viļņveidīga pauguru virkne, kuru tūdaļ apklāja migla, saplūda kopā ar apvārsni. Plašais, kailais līdzenums izgaisa baltajā miglā. Dziļš klusums. Viss apkārt izpletās ka bezgalība un klusēja kā kaps.

Bērns atkal pagriežas pret juru.

Jura, tāpat kā zeme, bija gluži balta: zeme — no sniega, jura — no putām. Grūti iedomāties kaut ko skumīgāku par atspulgu, ko radija šis divkāršais baltums. Dažreiz naksnīgas ainavas izgaismojums mēdz būt ļoti noteikts: jura šķita kā tērauds, klintis — ka no melnkoka darinatas. No augšas, kur stavēja bērns, Portlendas licis, blāvi vizēdams klinšu pusapli, izskatījās gandrīz tāds pats ka ģeogrāfijas kartē; šai naksnīgajai ainavai piemita kaut kas fantastisks; tas atgādināja mēness sirpi, kas dažkārt šķiet tumšāks nekā tā ietvertais apaļais debess gabaliņš. Gar visu piekrasti no viena zemes raga līdz otram nebija nevienas uguntiņas, kas noradītu uz degošu pavardu, neviena apgaismota loga, neviena cilvēku mitekļa. Galīga tumsa uz zemes un debesis: neviena gaismekļa apakšā, neviena spīdekļa augšā. Šur tur plašo līča spoguli cilaja bangas. Vējš raustīja un gumzīja gludo ūdens klaju. Līci vēl bija redzama tālumā gaistoša urka.

Tas bija melns trijstūris, kas slīd pa svina peleko virsmu.

Tālumā drūmajā bezgalības pustum^ļ viļņoja ūdens klajš.

«Matutina» ātri muka prom. Ar katru mirkli ta kļuva mazāka un mazāka. Nav nekā ātrāka par kuģa izgaišanu jūras talē.

Pēc brītiņa kuģa priekšgala iedegās lukturis, iespējams, ka tumsas sabiezēšana ap urku bija par iemeslu tam, ka stūrmanis juta vajadzību apgaismot viļņus. Šis spožais punkts, kura mirgošana bija redzama no tālienes, augstajam un garajam kuģa siluetam piešķīra kaut kadu baismīgumu. Tas atgadināja jūrā klistošu, līķauta ietinušos rēgu ar zvaigzni rokā.

Gaisā bija jūtama vētras tuvošanās. Bērnam par to nebija ne jausmas, bet, bijis viņš jūrnieks, viņam būtu pārskrējuši šermuļi pār kauliem. Šis bija tās satraukuma pilnās priekšnojautas mirklis, kad šķiet, ka nupat, nupat dabas spēki pārvērtīsies par dzīvām būtnēm un mēs kļūsim par lieciniekiem tai noslēpumainajai parādībai, kad vējš pārvēršas negantā viesulī. Jūra kļūs par okeānu, dabas spēki pārvērtīsies par gribu, un tas, ko mēs uzskatam par nedzīvu lietu, iegūs dvēseli. Tas viss kļūs mums redzams. Un tas modina šausmas. Cilvēka dvēsele baidās no satikšanās ar dabas dvēseli.

Vēl mirklis — un iestāsies haoss. Vējš, gaiņādams miglu un sablīvēdams dibenplanā mākoņus, izvietoja dekorācijas drausmīgai jūras bangu un ziemas drāmai, kas saucas par sniega vētru.

Kuģi sāka atgriezties ostās. Kopš kāda brīža reids vairs nebija tukšs. Ik mirkli no dibenfona aiz zemes raga iznira zvejas laivas, kas satrauktas steidzās uz noenkurošanas vietu. Citas apbrauca Porlleridbillu, vēl citas — Sentalbanshedu. Buras steidza no vislielākajiem tālumiem. Vajadzēja kaut kur patverties. Dienvidos tumsa kļuva aizvien biezākā un biezāka, bet no jūras tuvojās naksnīgi mākoņi. Draudīgais negaisa smagums drūmi nomierināja straumi. Šis laiks nebija piemērots aizbraukšanai. Taču urka bija prom.

Ta bija apbraukusi dienvidu zemes ragu un atradās jau ārpus līča atklātajā jurā. Pēkšņi ziemelis pārvērtās par vēja brāzmu; «Matutina», kas vēl bija ļoti skaidri saskatāma, uzvilka buras, it ka nolēmusi izmantot viesuļvētru. Tas bija ziemeļrietumu vējš, ko agrāk mēdza saukt par galernas vēju, — viltīgs un nikns ziemelis. Ziemeļrietumu vējš uzreiz neganti uzklupa urkai. Urka nosvērās uz sāniem, taču nešaubīgi turpi- nāja savu gailu atklātajā jūrā. Tas norādīja, ka urka drīzāk bēg nekā brauc, ka vairāk ta baidās no sauszemes neka no jūras, ka lielākas raizes tai sagādā cilvēku vajāšana nekā vētras vajāšana.

Urka kjuva aizvien mazāka un mazāka, lidz izkusa pie apvāršņa; zvaigznīte, ko ta vilka cauri tumsai, izbalēja; urka arvien vairāk un vairāk saplūda kopa ar nakti un nozuda.

Šoreiz uz visiem laikiem.

Vismaz bērns, šķiet, to saprata. Viņš vairs noraudzījās uz jūru. Viņa acis tagad pievērsās līdzenumam, klajumiem, pakalniem, tālei, kur varbūt būs iespējams atrast kādu cilvēku mitekli. Un viņš devas ce]ā pretī nezināmajam.

## IV. JAUTĀJUMI

Kas tā bija par bandu, kas, pametusi bērnu, metās bēgt?

Vai šie aizbēdzēji bija kompračikosi?

Mēs jau agrāk sīki aprādījam, ka ar parlamenta piekrišanu Vilhelms III rīkojās ar noziedzniekiem, gan vīriešiem, gan sievietēm, kurus mēdza saukt par kompračikosiem, komprapekeņosiem jeb čeilasiem.

Daži likumdošanas akti rada īstu paniku. Pret kompračikosiem vērstais likums izraisa vispārēju bēgšanu — bēg ne vien kompračikosi, bet ari daždažādie klaidoņi. Visi steiglin steidzas pazust un atslal Anglijas krastus. Vairākums kompračikosu atgriezās Spānija. Viņu vidū, kā jau minējām, bija daudz basku.

Šim likumam, kas pārņēma sava aizsardzībā bērnus, sākumā bija dīvainas sekas: uzreiz pieauga pamesto bērnu skaits.

Tūdaļ pēc šā kriminālstatūta publicēšanas radās ļoti daudz atradeņu, tas ir, izliktu bērnu Un tas arī pavisam viegli saprotams. Ikviena klaidoņu banda, kura bija kāds bērns, modināja pret sevi aizdomas; jau tas fakts vien, ka bandā ir bērns, kļuva par pierādījumu bandas noziegumiem. «Droši vien tie ir kompračikosi,» — ta bija pirmā doma, kas iešāvās prātā šerifam, prevo vai konsteblam. Tas izraisīja arestus un pratināšanas. Parastie nabagi, kas bija spiesti klīst apkārt un ubagot, trīcēja aiz bailēm, ka viņus var noturēt par kompračikosiem, kaut gan viņiem ar tiem nebija nekā kopēja; bet nabagie nekad nevar justies droši no iespējamām tiesas kļūdām. Turklāt klaidoņu ģimenes dzīvo pastāvīgas bailēs. Kompračikosus apvainoja, ka viņi tirgojas ar svešiem bērniem. Taču nabadzība un ar to cieši saistītais posts dažkārt rada tādus apstākļus, ka tēvam un mātei grūti pieradīt, ka viņu bērns patiešām ir viņu bērns. Kur jūs ņēmāt šo bērnu? Kā lai pierāda, ka tas ir tavs? Bērns kļuva bīstams; no viņa raisījās vaļā. Bēgt vieniem pašiem bija daudz vieglāk. Tēvs un māte nolēma bērnu pamest vai nu meža, vai jūras krasta, vai gluži vienkārši iesvieda to akā.

Ūdenskrātuvēs bieži atrada noslīkušus bērnus.

Piebildīsim, ka, sekojot Anglijas priekšzīmei, turpmāk kompračikosus sāka vajāt visa Eiropa. Pirmais grūdiens viņu vajāšanai bija izdarīts. Pats galvenais arvien ir — uzņemties iniciatīvu. Tagad sākās visu valstu policijas sacensība kompračikosu ķeršanā, un spāņu algvazili viņiem sekoja tikpat modri kā angļu konstebli. Vel pirms divdesmit trim gadiem uz Otero vārtu akmens bija lasāms grūti pārtulkojams uzraksts - izteicienu izvele likums nemedz kautrēties, — no kura skaidri redzams, ka soda ziņa bija liela starpība starp bērnu tirgotajiem un bērnu zagļiem. Šis uzraksts mazliet vulgārā kastīliešu dialekta bija šāds: «Aqui (juedan lus orejas de los compruchicos, y las bolsas de los ro- banirlos, mienlras que se vari ellos al trabajo de mar.» Var redzēt, ka ausu nogriešana utt. nebūt nekaveja no nosūtīšanas uz galerām. Tapec klaidoņi pastāvīgi bēguļoja. Pārbijušies viņi muka prom un drebēdami ieradās jauna vietā. Gar visu Eiropas piekrasti bēgļu ierašanas tika jo stingri uzraudzīta. Neviena banda negribēja vest līdzi bērnu, jo izkāpt krasta kopā ar bērnu bija bīstami.

Daudz vieglāk bija tikt no bērna vaļā.

Kas tad tie bija par cilvēkiem, kas pameta bērnu, kuru mēs nupat redzējām pustumsā Portlendas vientulīgajā krastā?

Pēc visām pazīmēm spriežot, kompračikosi.

## V. CILVĒKU IZGUDROTAIS KOKS

Pulkstenis varēja būt ap septiņiem vakarā. Vējš tagad mazinājās — zīme, ka drīz tas atkal kļūs stiprāks. Bērns atradās Portlendas dienvidgala plakankalnes pašā malā.

Portlenda ir pussala. Bet bērns nezināja, kas tas ir — pussala un pat nebija dzirdējis vārdu «Portlenda». Viņš zinaja tikai vienu: ka var soļot tik ilgi, kamēr krīt no kājām. Priekšstats par vidi noder mums par vadoni; bērnam šāda priekšstata nebija. Viņi to bija šurp atveduši un šeit pametuši. Viņi un šeit — šais divi mīklainos vārdos bija ietverts viss bērna liktenis: viņi — tas bija viss cilvēku dzimums, šeit — viss universs. Šeit, šai pasaulē, viņam nebija nekāda cita atbalsta punkta kā vienīgi tas zemes gabaliņš, klinšainas un saltas zemes gabaliņš, pa kuru tagad gāja viņa basās kājas. Kas šo bērnu gaidīja lielajā, krēslainajā, visiem vējiem atklātajā pasaulē? Nekas.

Viņš soļoja pretī šim Nekam.

Visapkārt pletās ļaužu neapdzīvots klajums.

Viņš pargaja pa diagonāli pirmo laukumiņu, tad otro, pēc tam trešo. Ikviena laukuma galā bērns atduras uz krauju; slīpums dažreiz bija ļoti stāvs, bet allaž īss. Augstie, kailie līdzenumi Portlendas galā atgādina pa pusei-citu citai virsū uzgulušas milzu plātnes; katrs plakankalnes laukums ar savu dienvidmalu it kā pa- gaja zem virsējā līdzenuma, bet ziemeļmala pacēlās pari pār apakšējo. Tā izveidojās pakapjveida terases, kuras bērns viegli pārvarēja. Laiku pa laikam viņš gaitu palēnināja un, likās, pats ar sevi apspriedās. Tumsa metās aizvien biezāka, aplis, kurā varēja kaut ko saskatīt, arvien vairak un vairāk saruka, un bērns tagad redzēja tikai dažus soļus uz priekšu.

Pēkšņi viņš apstājās, brīdi ieklausijas, apmierināts tikko jaušami pamāja ar galvu, strauji pagriezās un devās uz nelielu pauguru, kas neskaidri iezīmējās labajā pusē tai līdzenuma mala, kas bija vistuvāk klintij. Uz šā paugura varēja kaut ko saskatīt, kas pēc sava apveida miglā atgādināja koku. No šās puses tad ari bērns rūpat bija saklausījis troksni, kas nebija ne vēja šalkas, ne jūras šalkas. Un tas nebija arī dzīvnieka bļāviens. Bērns nodomāja, ka tur kāds ir.

Paspēris dažus soļus, viņš atradās pauguriņa pakājē.

Tur patiešām kāds bija.

Tas, ko iztālēm paugura virsotnē nevarēja lāgā izšķirt, tagad bija skaidri saredzams.

Tas bija kaut kas līdzīgs milzu rokai, kura stāvus spraucās ara 110 zemes. Augša roka bija horizontāli izliekta, un uz priekšu izstiepto rādītājā pirkstu no apakšas atbalstīja īkšķis. Šī roka ar rādītāja pirkstu un īkšķi iezīmēja debess fonā leņķmēru. No tās vietas, kur šķietamais rādītāja pirksts savienojās ar šķietamo īkšķi, nokarājās virve, kura šūpojas kāds melns bezveida priekšmets. Vēja kustinātā virve žvadzēja kā ķede.

Šo žvadzoņu tad arī bērns bija dzirdējis.

Tuvumā noskaidrojās, ka šķietamā virve ir ķēde, ko jau apliecināja žvadzēšana. Kuģa ķēde ar masīviem posmiem.

Noslēpumainais iespaidu saplūšanas likums, kas visā dabā šķietamo pārklāj pāri reālajam, šo vietu, laiku, miglu, drūmo jūru, neskaidros tēlus apvāršņa mala pievienoja šim siluetam, un tas ieguva milzu apmērus.

Ķede piesietais bezveida priekšmets atgadinaja futrāli. Tas bija ievīstīts kā zīdainis, bet garuma līdzinājās pieauguša cilvēka augumam. Augšgalā bija kaut kāds apaļums, ap ko aptīts ķēdes gals. Apakšgalā futrālis bija pārplīsis. Pa plīsuma vietām spraucās āra pliki kauli.

Lēns vējiņš kustināja ķēdi, un tas, kas ķēdē karājās, lēnām šūpojas. Ši nekustīgā masa pakļāvās visniecīgākajai gaisa svārstībai; tajā bija kaut kas tāds, kas iedvesa paniskas bailes; šausmas, kas parasti pārvērš priekšmetu īstas proporcijas, atņēma tam tā īstos izmērus, saglabājot vienīgi kontūras; tas bija kaut kādu apveidu ieguvis melnuma receklis; apkārt tam bija tumsa un iekšā bija tumsa; tā bija uzsūkusi sovī aizvien vairāk un vairak pieaugošo kapenīgo baismu; mijkrēslis, mēness lēkti, zvaigznāju nozušana aiz klintīm, gaisa telpas pārvirze, mākoņi, vēju roze — tas viss galu galā veidoja šo rēgu; šis stumbenis, kas karājas vējā, ar savu bezpersoniskumu atgādināja juras tāli un debesis, un ēnas aprija pēdējos apveidus no tā, kurš kādreiz bija bijis cilvēks.

Tas bija kaut kas, kas kļuvis nekas.

Pārvērsties par mirstīgajām atliekām — šā stāvokļa apzīmēšanai cilvēku valodā trūkst vārdu. Vairs nebūt un tomēr eksistēt, but bezdibenī un vienlaikus ārpus tā, būt mirušam un nebūt nāves aprītam — pie visas īstenības te jaucās klāt tik daudz pretdabiskā. Un tāpēc tas nebija izsakāms. Šī būtne — vai tā maz bija būtne? — šis melnais rēgs bija mirstīgās atliekas, turklāt baismīgas mirstīgās atliekas. Atliekas 110 kā? Pirmkārt — dabas atliekas un pēc tam — sabiedrības. Tas bija nekas un viss.

Viņš bija pamests nežēlīgu dabas spēku varā. Viņu apņēma tuksneša dziļā aizmirstība. Viņš bija pamests nezināmā varā. Viņš bija neaizsargāts prot tumsu, kas ar viņu darīja, ko vien gribēja. Viņam viss bija jāpacieš. Un viņš pacieta. Pār viņu brāzās viesuļvētras. Viņu baismīgi apstrādāja vēji.

Šis regs šeit bija par laupījumu visiem iznīcinātājiem spēkiem. Viņš bija nolemts drausmīgam liktenim — sapūt zem klajas debess. Viņš atradās ārpus apbedīšanas likuma. Viņu bija skārusi iznīcība, bet viņš nebija iemantojis mūžīgo mieru. Vasaru viņš pārklājās ar putekļu kārtu, ziemu — ar dubļiem. Nāvei ir jābūt aizsegtai ar plīvuru, kapam — ar kautrību. Šeit nebija ne plīvura, ne kautrības. Ciniska, kuram katram klaji redzama trūdēšana. Nāvei, kas atklāti dara savu darāmo, piemīt nekaunība. Tā aizskar bezrūpīgo nebūtības mieru, strādādama ārpus savas laboratorijas — kapa.

Šis līķis bija izķidāts. Izķiclāts apvalks — nežēlīgs noslēgums. Viņa kaulos vairs nebija smadzeņu, viņa vēderā vairs nebija iekšu, viņa rīklē vairs nebija balss. Līķis ir kabata, ko nave izgriež uz āru un iztukšo. Ja viņam kādreiz ir bijis savs «es», kur tas bija tagad i

Varbūt vēl tepat, un par lo bija briesmīgi domāt. Kaut kas apkārt klīstošs ap kaut ko piekaltu pie ķēdes, — vai gan iespējams tumsa iedomāties vēl drūmāku tēlu?

Zemes virsu pastāv parādības, kas it kā paver durvis uz nezināmo: šai virzienā meklē izeju doma, un šurp traucas arī hipotēze. Minējumam ir savs compelle intrare'. Dažās vietas un dažu priekšmetu priekšā mēs gribot negribot apstājamies pārdomas un lūkojam iespiesties to būtībā. Dažreiz mēs uzgrūžamies virsū pusatvērtam, tumšām durvīm, kuras ved neredzamajā pasaulē. IeraugoL šo mironi, neviens nespētu neiegrem- dēties pārdomās.

Milzīgais sairšanas spēks klusām to saēda. Tajā bija bijušas asinis — tās bija izdzertas, tam bija bijusi ada — ta bija aprīta, bija bijusi gaļa — tā bija izvazāta, Nekas tam nebija gājis garam, kaut ko 110 ta nepaņēmis. Decembris bija patapinājis no viņa miesas saltumu, pusnakts — drausmas, dzelzs — rūsu, mēris — miasmus, puķe — smaržas. Viņa lēnā sairšana bija tilta nauda. Tilta nauda, ko līķis maksāja vēja brāzmai, lietum, rasai, rāpuļiem un putniem. Visas tumšas nakts rokas bija izčamdījušas šo mironi.

Tas bija kaut kads dīvains iemītnieks. Nakts iemītnieks. Viņš atradas līdzenumā uz kāda pakalna, un tai pašā laika viņa tur nebija. Viņš bija sataustāms un reizē — neesošs. Viņš bija ēna, kas papildina nakts tumsību. Kad izdzisa gaisma, viņš baismīgi saplūda kopa ar visu apkārtni milzīgajā, mēmajā tumsa. Ar savu klātbūtni vien viņš pasliprinaja vētras drūmumu un zvaigžņu rāmumu. Viss neizteicamais, kas atrodams tuksnesi, bija sakopojies viņā. Būdams kāda nezināma likteņa upuris, viņš vēl vairak pastiprināja nakts neganto klusēšanu. Viņa noslēpumā bija ietverts visas pasaules mīklu neskaidrs atspulgs.

Ap viņu varēja just it ka kaut kur bezdibenī aizejošas dzīves izsīkšanu. Viss apkartējā telpa pamazām zaudēja paļāvību un Licibu. Krumu un zaļu čabēšana, bezcerīgās skumjas, mokpilnais nemiers, kuram, šķiet, bija savs attaisnojums, — tas viss traģiski tuvināja

' Liec icrnikt. (Lutīn.) ainavu melnajam tēlam, kas karājās ķēdē. Rēga klātbūtne redzes laukā padziļina vientulību.

Viņš bija parādība. Nerimstošu vēju šūpots, viņš bija nepielūdzams. Mūžīgās trīsas viņu padarīja drausmīgu. Viņš šķita esam — šausmīgi izrunāt — apkārtējās telpas centrs, un uz viņa balstījās kaut kas milzīgi liels. Kas īsti — nevar zināt. Varbūt neskaidri jaušamais un nopulgotais taisnīgums, kas stāv pari mūsu taisnībai. Viņa atrašanās ārpus kapa bija cilvēku atriebība un viņa paša atriebība. Šai krēslainaja tuksnesī viņš bija kā apliecinājums. Viņš bija satraucošas matērijas liecinieks, jo, lai matērija izraisītu drebuļus, tai kādreiz jābūt bijušai apgarotai. Lai nedzīva matērija mūs satrauktu, vajadzīgs, lai lajā kādreiz būtu mitis gars. Viņš pauda zemes likumu debesu likuma priekša. Šeit, cilvēku pakārts, viņš gaidīja dievu. Pār viņu, daždažādi neskaidri izlocīdamās gan mākoņu, gan viļņu veida, plīvoja milzīgas tumsas vīzijas.

Aiz šā rēga pacēlās kaut kāda liktenīga starpsiena. Ap šo mironi klājās bezgalība, kuru nekas neatdzīvināja — ne koks, ne jumts, ne garāmgajējs. Kad par mums uzgulst esamības noslēpumi — debess, bezdibenis, dzīvība, kaps, mūžība, — tādos brīžos mēs izjūtam, ka viss ir nepieejams, aizliegts, nošķirts no mums ar sienu. Kad atdarās bezgalība, visas durvis uz pasauli, izrādās, ir cieši jo cieši noslēgtas.

## VI. KAUJA STARP NAVI UN NAKTI

Bērns stāvēja šā priekšmeta priekšā mēms, izbrīnījies, stīvi tajā lūkodamies.

Pieaugušam cilvēkam tās būtu bijušas karātavas, bērnam tas bija spoks.

Kur pieaudzis cilvēks būtu saskatījis liki, tur bērns redzēja rēgu.

Turklāt viņš nekā nesaprata.

Bezdibenis slēpj sevi daždažādus vilinājumus; viens no tiem atradās šā uzkalna virsotnē. Bērns paspēra vienu soli, tad otru. Viņš sāka kāpt uz augšu, visu

laiku vēlēdamies kāpt lejā, un gāja tuvāk, visu laiku vēlēdamies kāpties atpakaļ.

Drosmīgi un tai pašā laikā trīcēdams aiz bailēm, viņš piegāja pavisam klāt, lai labak apskatītu spoku. Nonācis zem karātavam, bērns pacēla galvu un sāka šo spoku vērīgi aplūkot.

Spoks bija noziests ar darvu. Vietumis tas spīdēja. Bērns saskatīja seju. Arī tā bija nodarvota, un šī maska, kas izskatljas valkana un lipīga, skaidri izcēlās nakts tumsā. Mutes vietā bērns redzēja caurumu, deguna vietā — caurumu, acu vietā — caurumus. Augums bija ietīts un it kā ar auklu pārsiets ar naftu piesūcinātā rupjā audekla. Audekls bija apsūbējis un izdilis. Viena vietā spraucās ārā celis. Citā vietā varēja redzēt ribas. Dažas ķermeņa daļas vēl bija līķis, citas — jau kļuvušas skelets. Seja bija zemos krāsa; kailie gliemeži, pa to rāpodami, bija uz tās atstājuši blāvas, sidrabainas svītras. Zem audekla, kas bija pielipis pie kauliem, iezīmējās izciļņi, gluži tāpat kā zem statujas tērpa. Ieplīsušais un divi daļas pāršķeltais galvaskauss bija tukšs kā sapuvis auglis. Zobi bija palikuši veseli, un tie bija atņirgti it ka smejoties. Atvērtajā mutē šķita sastindzis pēdējais kliedziens. Uz vaigiem vēl varēja saskatīt dažus bārdas sariņus. Lejup nokārusies galva šķita kaut ko uzmanīgi klausāmies.

Līķi, acīm redzot, nesen bija uzsvaidzinājuši. Seja bija no jauna noziesta ar darvu, tapat arī pa audekla caurumiem izlīdušais ceļgals un ribas. Apakšā no audekla rēgojas arā kāju pēdas.

Tieši zem tām, zālē, bija redzami divi zābaki, kas sniegā un lietū bija kļuvuši bezveidīgi. Zabaki bija nokrituši no miroņa kājām.

Baskājis bērns skatījās uz šiem zābakiem.

Vējš, kas kļuva aizvien asāks un asāks, dažreiz pēkšņi apklusa, it ka gatavodamies vētrai; kopš kada brīža tas bija pavisam aprimis. Līķis vairs nešūpojās. Ķēde karājas nekustīgi kā svērteņa aukliņa ar atsvaru galā.

Tapat kā ikviena dzīves jauniesācējā, kas apzinās savu grūto likteni, bērnā, bez šaubām, sāka mosties mokpilnas domas, gan vēl neskaidras un bērnišķīgas, bet kas jau mēģina atvērt smadzenes, sizdamas tikpat kā putns ar knābi pa olas čaumalu; taču viss, kas tobrīd pildīja viņa bērnišķo apziņu, lika viņam vai pamirt. Tapat kā eļļas pārmērība izdzēš uguni, tā izjūtu pārmērība izdzēš domu. Pieaudzis cilvēks būtu sev uzdevis daudzus jautājumus, bērns to nedarīja — viņš tikai skatījās.

Ar darvu noziestā miroņa seja izskatījās slapja. Acu dobumos sastingušās darvas lāses atgadinaja asaras. Starp citu, darva manami palēnināja līķa trūdēšanu; nāves postošais darbs, kaut ari netapa apturēts, tomēr tika, cik vien iespējams, aizkavēts. Tas, ko bērns redzēja, bija priekšmets, par kuru rūpējās. Acīm redzot, šim cilvēkam bija zināma vērtība. Viņu nebija gribējuši paturēt dzīvu, bet pulējas saglabāt beigtu.

Karātavas bija vecas, ķirmju sagrauztas, bet vēl stipras un kalpoja jau daudzus gadus.

Anglijā kopš senseniem laikiem pastāvēja paradums nodarvot kontrabandistus. Viņus pakara jūrmalā, no- zieda ar darvu un atstaja karājamies; noziedznieki jāsoda visu acu priekšā, un iedarvoti noziedznieki ilgāk saglabāsies citiem par biedinājumu. Iedarvošanu izdarīja aiz cilvēkmīlestības. Tādējādi pakārtie nebija tik bieži jānomaina. Karātavas jūrmalā izvietoja noteiktā atstatumā citu no citas, tāpat kā mūsdienās mēdz izvietot ielu laternas. Pakārtais aizstāja laternu. Viņš savā veidā rādija gaismu saviem draugiem kotraban- distiem. Kontrabandisti ievēroja karātavas jau iztālēm, atrazdamies vēl jūra. Lūk, vienas — pirmais brīdinājums; tur otras — otrais brīdinājums. Taču tas nepavisam netraucēja nodarboties ar kontrabandu; bet tāda nu reiz ir kārtība. Šis paradums Anglijā noturējās līdz mūsu gadsimta sakumam. Vel 1822. gadā Duv- ras pils priekša bija redzami trīs pakārtie, kas bija aplieti ar darvu. Starp citu, šāds noziedznieku līķu sa- glabašanas paņēmiens netika izmantots vienīgi pret kontrabandistiem. Tāpat Anglijā rīkojas ar zagļiem, dedzinātajiem un slepkavām. Džonu Peinteru, kas bija pielaidis uguni juras noliktavām Portsmutā, 1776. gada pakāra un nozieda ar darvu.

Abats Koije, kas viņu sauca par Jean le Peinlre (par Žanu Gleznotāju), teicas viņu otrreiz redzējis 1777. gadā. Džonu Peinteru pakāra ķēde virs viņa nodedzināto noliktavu drupām un laiku pa laikam no jauna nozieda ar darvu. Šis līķis saglabājās, varētu gandrīz vai sacīt - nodzīvoja, turpat četrpadsmit gadu. Vēl 1788. gada viņš godam kalpoja. Taču 1790. gada viņu vajadzēja aizstāt ar citu. Ēģiptieši godāja savu faraonu mūmijas; izrādās, ka arī vienkārša cilvēka mūmija var būt noderīga.

Vējš, stipri plosīdamies pār uzkalnu, bija nopūtis no tā visu sniegu. Šur tur bija redzama zale ar dzelkšņu kumšķiem pa vidu. Pauguru klaja bieza un zema piejūras velēna, un tāpēc klinšu virsotnes izskatījas pārsegtas ar zaļu vadmalu. Vienīgi zem karātavām, tieši tai vieta, kur karājās uz navi notiesātā kājas, auga gara un lekna zāle, kas šai neauglīgajā augsnē bija liels brīnums. Šis zāles kuplums bija izskaidrojams ar pakārto līķu trūdēšanu vairākus gadsimtus no vietas. Zeme barojas 110 cilvēka pīšļiem.

Drūma burvestība saistīja bērnu pie šo paugura. Viņš stāvēja uz vietas ka piekalts. Tikai vienu reizi viņš nolieca galvu: nātre bija apsvilinājusi kajas, bet viņš domāja, ka iekodis kads dzīvnieks. Pēc tam viņš atkal izslējās taisni. Un raudzījās uz augšu sejā, kura savukārt raudzījas viņā. Tā raudzījās sevišķi cieši, jo tai nebija acu. Tas bija izkliedēts un tai pašā reizē neizsakāmi koncentrēts skatiens; tajā bija gan gaisma, gan tumsa, un tas nāca gan no galvaskausa un atņirgtajiem zobiem, gan no tukšajiem acu dobumiem. Visa miroņa galva — viens vienīgs skatiens, un tas ir baigi. Redzokļu nav, bet ir tāda sajuta, ka tie uz mums skatās. Drausmīgs spoka skatiens.

Pamazām arī pats bērns kļuva briesmīgs. Viņš vairs nekustējās. Viņu bija pārņēmis stingums. Viņš nemanīja, ka sāk jau zaudēt samaņu. Viņš kļuva stīvs, viņam vairs nekustējās locekļi. Ziema klusēdama atdeva viņu naktij; ziemai piemīt kaut kas nodevīgs. Bērns bija pārvērties gandrīz par statuju. Akmeņains saltums spiedās viņam kaulos; rāpulis tumsa līda viņa iekša. Snaudiens, kas izplūst no sniega, piezogas klat cilvēkam tikpat kā jūras paisums; bērnu pamazam pārņēma nekustīgums, kas atgadināja līķa nekustīgumu. Viņam uzmācas miegs.

Miega rokai ir ari nāves pirksts. Bērns juta, kā viņu šī roka satver. Daudz netrūka, ka viņš būtu saļimis zem karātavām. Viņš vairs nejuta, vai stāv kājās vai ne.

Neizbēgamais gals, acumirklīgā pāreja no būt u? nebūt, atvērtā ieeja uz pārbaudījumu ugunīm, iespēja kuru katru mirkli ievelties bezdibenī — luk, kada ir cilvēka dzīve.

Vēl mirklis — un bērns un mironis, dzīves rītausma un dzīves drupas, butu saplūdušas kopā vienotā iznīcībā.

Šķita, ka rēgs to saprot un to nevēlas. Pēkšņi viņš sāka kustēties. Varētu likties, ka viņš bērnu brīdināja. Tā bija jauna vēja brāzma.

Grūti iedomāties kaut ko dīvaināku par šo šūpojošos mironi.

Ķēdes galā piesietais liķis, kuru kustināja neredzama vēja pūsma, sagriezās slīpi, uzšāvās pa kreisi, atkrita atpakaļ, uzšāvās pa labi, krita atpakaļ un atkal lidoja augšup ar lēnu un drūmu vienmērību ka zvana mēle. Neganta šūpošanās uz priekšu un atpakaļ. Šķita, ka tumsa šūpojas pašas mūžības pulksteņa vēzēklis.

Ta tas turpinājās kadu laiciņu. Ieraudzījis mironi kustamies, bērns it kā atmodās un cauri visain sastingumam sajuta bailes. Katru reizi sakustoties, ķēde ar riebīgu vienmērību čīkstēja. Likās, tā atvelk elpu, pēc tam atsāk no jauna. Šī čīkstēšana atgādināja sienāža čirkstoņu.

Vētras tuvošanās allaž rada pēkšņu vēja brāzmu. Vējš pēkšņi pārvērtās viesulī. Līķis sāka kustēties vēl straujāk. Ta vairs nebija šūpošana, bet purināšana. Ķēde, kas agrak čīkstēja, tagad žvadzēja.

Likās, šī žvadzoņa tika sadzirdēta. Ja tas bija aicinājums, tad tam paklausīja.

Iztālēm 110 apvaršņa malas atskanēja milzīgs troksnis.

Tās bija spārnu vēdas.

Laidās kopā kraukļu bars, kā tas bieži mēdz notikt kapsētās un nomaļas vietās, it īpaši pirms negaisa.

Melni lidojoši punkti izsitās cauri mākonim, izurbās caur miglu, kļuva lielāki, nāca aizvien tuvāk, cieši savienojās, saspiedas cits pie cita un ķērkdami metas uz pauguru. Tas bija tikpat ka leģiona uzbrukums. Spārnotie nakts nešķīsteņi sakrita virsu karātavām.

Bērns aiz bailēm atravās atpakaļ.

Bars mēdz paklausīt komandai. Kraukli bariņiem sa- tupas uz karātavām. Neviens neuzmetās uz līķa. Viņi sasaucās cits ar citu. Kraukļu ķērkšana modina drausmas. Kauciens, svilpiens, reciens — tās ir dzīvības skaņas, bet ķērciens — apmierināta trūdēšanas pieņemšana. Tajā it kā var saklausīt skanam iztraucētu kapenes klusumu. Ķērciens ir nakts tumsas balss. Bērns sastinga.

Vairāk aiz bailēm nekā aiz aukstuma.

Kraukļi apklusā. Viens no viņiem uzlēca uz ģindeņa. Tas bija signāls. Visi metas viņam pakaļ — vesels spārnu mākonis; tad spārni atkal sakļāvās kopā un pakārtais nozuda zem melno plankumu ņudzekļa, kas knosījās tumsa. Tai mirklī mironis sakratijās.

Vai viņš pats pakustējās? Vai viņu sakustināja vējš? Tas bija drausmīgs grūdiens. Talka viņam nāca viesuļvētra, kas nupat sacēlās. Rēgs saka krampjaini raustīties. Vēja brazma, kas tagad pūta no visa spēka, sa- graba viņu savā varā un ņēmās svaidīt uz visam pusēm. Līķis bija kļuvis šausmīgs. Viņš saka trakot. Baismīgs kartona ķipars, kas bija iekarināts nevis aukliņa, bet karātavu ķēdē! Kāds negants jokdaris bija satvēris šās ķēdes galu un rotaļājas ar šo mūmiju. Tā griezās apkārt un lēkāja, grasīdamās kuru katru mirkli sašķīst gabalos. Kraukļi izbijušies aizlaidās prom. Mironis it kā nopurināja no sevis visus riebīgos putnus. Bet tie atkal atgriezās. Un tad sākās cīņa.

Mironī, šķiet, pamodās milzīgi dzīvības spēki. Vēja brāzmas viņu meta gaisā, it kā gribēdamas aizraut līdzi; izskatījās, ka viņš ķepurojas un pūlas izrauties; bet viņu turēja ciet kakla dzelzs. Putni atdarināja visas viņa kustības, gan lidodami prom, gan tramīgi un nikni 110 jauna uzklupclami. No vienas puses — dīvains mēģinājums aizbēgt, no otras — ķēdē piekaltā rēga vajāšana. Mironis, ko raustīja ikviena vēja brāzma, palecas, sarāvās, trakoja negantās dusmās, kāpas atpakaļ, atgriezās, lidoja uz augšu un krita lejup, aizgaiņādams kraukļu baru. Mironis bija boze, putnu bars — putekļi. Uzbrucēji plēsīgie putni, negribēdami atdot laupījumu, stūrgalvīgi neatlaidas. Mironis, redzēdams tik daudz knābju, it ka zaudēja pratu un saka vēl biežāk akli kulstīt gaisu, atgadinot linga piesieta akmens sitienus.

Brižam viņam uzklupa visi knābji un visi spārni, tad atkal viss nozuda; orda izklīda, bet tad atkal tūdaļ nikni uzbruka no jauna. Drausmīgs nāves sods, kas vēl turpinājās aiz dzīvības sliekšņa. Putni, likās, bija kļuvuši traki. Tads bars varēja but izsprucis vienīgi no elles pievārtes. Nagu cirtieni, knābju cirtieni, ķērcieni, saplosī- šana gabalos, kaut gan saplosāmajam vairs nebija miesas, karātavu čīkstēšana, ģindeņa grabēšana, dzelzs žva- d/oņa, vētras kaucieni, juceklīga jezga — baismīgāks cīņas skats nav nemaz iedomājams. Spoka ciņa ar dēmoniem. Rēgu cīņa.

Dažreiz, kad vējš kļuva stiprāks, pakārtais sāka griezties apkārt, grozīdams seju uz visām pusēm, it kā gribēdams mesties pakaļ putniem un ar atņirgtajiem zobiem pārkost tiem rīkli. Vējš bija ar viņu, ķēde — pret viņu, it kā tumšās dievības cīnītos kopā ar viņu. Arī viesuļvētra piedalījās kaujā. Mironis visvisādi izlocījās, kraukļu bars spirālveida riņķoja virs viņa. Tas bija viens vienīgs viesulis.

Leja bija dzirdama skaļa dunoņa — tā bija jūra.

Bērns noraudzījās šai murgā. Pēkšņi viņš saka drebēt pie visām miesām, šermuļi pārskrēja par visu augumu, viņš sagrīļojās, sāka trīcēt, gandrīz nogāzās 110 kājām un sakampa pieri ar abam rokām, it kā piere būtu bijusi kāds atbalsta punkts; tad apmulsis, vējā plīvojošiem matiem, aizmiegtam acīm, pats izskatida- dies pēc spoka, lieliem soļiem nonāca lejā no paugura un saka skriet, atstādams aiz muguras mokpilnos nakts rēgus.

## VII. PORTLENDAS ZIEMEĻU GALS

Aizelsies viņš skrēja uz labu laimi, joņoja pa sniegu, pa līdzenumu, projām uz priekšu. Skrējiens viņu sasildīja. Tas viņam bija nepieciešams. Nebijis šis skriešanas un šo baiļu, viņš jau būtu miris.

Kad viņam pietrūka elpas, viņš apstājās. Bet atskatīties neiedrošinājās. Viņam šķita, ka putni dzenas pakaļ, ka mironis ir pārrāvis ķēdi un droši vien dodas uz lo pašu pusi, kur viņš, un ka varbūt pat karātavas nonākušās leja no paugura un drāžas paka) mironim. Viņš vairījās atskatīties, jo baidījās lo visu ieraudzīt.

Atvilcis elpu, viņš ņēmās atkal skriet.

Bērnībā nemēdz saprast visu notiekošo. Bai|u dē| arējos iespaidus bērns uztvēra pastiprināti, taču bez kādas sasaistīšanas sava apziņā un bez kādiem slēdzieniem. Viņš joņoja, pats nezinādams, kurp un kāpēc, viņš skrēja, baiļu mākts, un viņam bija grūti paskriet, kā mēdz būt sapni. Triju stundu laika, ko bērns bija pavadījis viens pats, viņa tieksme doties kaut kur uz priekšu bija palikusi tikpat nenoteikta, taču bija grozījusi sākotnējo mērķi: toreiz viņš kaut ko meklēja, bet tagad bēga. Viņš vairs nejuta nedz izsalkumu, nedz aukstumu; viņš juta tikai bailes. Vienu instinktu bija aizstājis cits instinkts. Viņa vienīgā doma patlaban bija — aizbēgt. Aizbēgt — no kā? No visa. Dzīve viņu bija apņēmusi no visam pusēm kā drausmīgs mūris. Ja vien varējis no visa izmukt, viņš to būtu darījis.

Bet bērni nepazīst tādu cietuma durvju uzlaušanu, ko sauc par pašnāvību.

Viņš tikai skrēja.

Cik ilgi viņš tā skrēja — grūti pateikt. Bet pienā n; bridis, kad pietrūkst elpas un kad nav vairs arī baiļu.

Piepeši, it kā pēkšņa enerģijas un saprata uzplūda pārņemts, bērns apstājās; izskatījās, ka viņam sameties kauns par savu bēgšanu; viņš izslējās taisni, piecirta kāju pie zemes, drosmīgi pacēla galvu un pagriezās atpakaļ.

Nebija ne paugura, ne karātavu, ne kraukļu bara.

Visu apvārsni atkal aizsedza migla.

Bērns no jauna devās ceļā.

Tagad viņš vairs neskrēja, viņš soļoja. Teikt, ka sastapšanās ar mironi bija padarījusi viņu par pieaugušu cilvēku, nozīmētu sašaurināt to daudzveidīgo un neskaidro iespaidu, kadu lā uz viņu bija atstājusi. Šis iespaids bija daudz lielāks un tai pašā reize daudz mazāks. Karātavas, kas bija neskaidri iezīmējušas viņa embrionālajā apziņā, bija un palika viņam tikai pa- radība. Bet, tā kā uzveiktas bailes piešķir mums spēku, tad viņš sajutās daudz stiprāks. Bijis viņš tai vecumā, kad cilvēks spēj sevi izdibināt, viņš būtu sevī atradis tūkstošiem ieganstu pārdomām, bet bērnu domāšanai trūkst skaidrības, un labākajā gadījumā bērns sajutīs tikai vieglu sarūgtinājumu no tām, pagaidām viņam vēl neizprotamajām jūtam, kuras vēlāk, kļuvis pieaudzis, viņš nosauks par sašutumu.

Turklāt piemetināsim, ka bērnam piemīt spēja ļoti ātri aizmirst savas izjūtas. No viņa bēgšus aizbēg bēdīgo notikumu tālie, gaistošie apveidi. No pārāk sarežģītiem pārdzīvojumiem bērnu pasarga viņa paša vecums, viņa vārgums. Bērns uztver notikumus, bet gandrīz nekā ar tiem nesaista. Bērns viegli apmierinas ar daļēju parādību izskaidrojumu. Dzīves process sava veselumā nodibinās tikai vēlāk, kad rodas jau pieredze līdz ar palīgmateriāliem. Tad tiek pretstatītas atsevišķas faktu grupas, labi informētais un nobriedušais prāts tos salīdzina savā starpā, un bērnu dienu atmiņas spiežas cauri visam pārdzīvotajam tikpat kā palimpsests * cauri teksta svītrojumiem; šīs atmiņas ir atbalsta punkti loģikai, un tas, kas bērna smadzenēs bija iespaids, pieauguša cilvēka smadzenēs pārvēršas par siloģismu. Starp citu, pieredze mēdz būt dažāda un var nakt vai nu par labu, vai par ļaunu — atkarā no cilvēka dabas. Laba daba nobriest. Ļaunā daba pagrimst.

Bērns bija noskrējis savu ceturtdaļu ljē un vēl vienu ceturtdaļu nosoļojis. Pēkšņi viņš sajuta, ka viņu moka stiprs izsalkums. Doma par ēdienu viņam uzmācās tik neganti, ka uzreiz aizēnoja riebīgo skatu, ko viņš bija redzējis uz paugura. Par laimi, cilvēka mīt dzīvnieks: tas viņu pievērš atkal īstenībai.

Bet ko tad lai ēd? Kur lai ēd? Ka lai paēd?

Bērns aptaustīja kabatas. Pavisam neapzināti, jo ļoti labi zināja, ka tās ir tukšas.

Tad viņš paātrināja soli. Nezinādams, kurp dodas, viņš steidzās sasniegt kadu mājokli.

Cerība uz patvērumu zināmā mēra ir avots cilvēka ticībai uz providenci.

Ticība uz pajumti ir ticība uz dievu.

Starp citu, šai sniega klajumā nebija redzams itin nekas, kas atgādinātu jumtu.

Bērns tikai gaja un gāja; viņa priekšā joprojām pletās kailais, bezgalīgais klajums.

Sai plakankalnē nekad nebija bijis cilvēku mitekļa.

Tikai klints pakājē, kalnu aizās senos laikos bija dzīvojuši šās zemes pirmatnējie iemītnieki, kuriem nebija koku savu būdu celšanai, kuru ierocis bija linga, kurināmais — sausi vēršu mēsli, viņi pielūdza elka dievu Ceilu, kas stāvēja meža klajumā Dorčcsterā; viņi nodarbojās ar pelēko koraļļu zvejošanu, koraļļu, ko velsieši sauc par pliri, bet grieķi par isidis plocamos.

Bērns izraudzījās ceļu ka nu prazdams. Viss mūsu liktenis ir krustceles, un ir drausmīgi grūti izraudzīties virzienu; bet šai mazajai būtnei jau agrā dzīves rītausmā bija lemts izdarīt aklu izvēli. Viņš tomēr gaja vien uz priekšu; taču, kaut arī viņa kāju lieli šķita esam no tērauda, viņš saka pagurt. Visā līdzenumā nebija nevienas takas, bet, ja ari bija, tās bija sniega aizputinātas. Neapzināti viņš joprojām virzījās uz austrumiem. Kāju pēdas viņš bija saskrambājis pret asiem akmeņiem. Bijis tagad gaišs, viņa iemītajās pēdās uz sniega varētu redzēt sārtus asins plankumus.

Apvidus viņam bija galīgi svešs. Viņš šķērsoja Portlendas plakankalni no dienvidiem uz ziemeļiem, bet banda, ar kuru kopā viņš bija šurp nokļuvis, vairīdamās no nevēlamām sadursmēm, droši vien to bija šķērsojusi no rietumiem uz austrumiem. Aom redzot, tā bija atbraukusi zvejnieku vai kontrabandistu laivā 110 kāda Edžiskombas krastmalas punkta, vai nu 110 Sent- katrinčipas, vai no Svonkri, dodamās uz Portlendu, kur to gaidīja urka, un lai bija jāizkāpj krastā kada no Vestonas jomām, lai parsēstos cilā kuģī vienā no īstonas līcīšiem. Šis ceļš krustojās taisnā leņķī ar virzienu, kādā patlaban gaja bērns. Tāpēc tad arī viņš šo ceļu nemaz nepazina.

Portlendas plakankalnē šur tur paceļas augsti pauguri, kas pārkaras tieši pār krastu un stāvu apraujas juras pusē. Klaiņodams bērns uzkāpa vienā no tādiem pauguriem, tur apstājas un sāka lūkoties tālumā, cerēdams kaut ko vairak saskatīt. Taču gar visu apvāršņa malu klājās necaurredzama, zilgana migla. Viņš sāka tajā uzmanīgi ielūkoties, un viņa ciešais skatiens pamazam jau kaut ko atšķīra. Austrumos, kādas talas palejas dibenā, zemāk par zilgano miglu, kas bālajā nakls krēslā atgādināja kustošu klinti, lodāja pa zemi un plivinājās gaisa kaut kādas melnas driskas. Šis necaurredzamais zilganums bija migla, bet melnas dris- kas — dūmi. Kur ir dūmi, tur ir arī cilvēki. Bērns devās uz to pusi.

Netālu viņš pamanīja nogāzi, bet nogāzes pakājē starp neskaidrajiem, miglas klātajiem klinšu apveidiem kaut ko līdzīgu smilšu sēklim vai nērijai, kas droši vien savienoja apvāršņa malā redzamos līdzenumus ar plakankalni, kuru viņš nupat bija šķērsojis. Acīm redzot, vajadzēja iet tajā virzienā.

Patiešām, viņš bija sasniedzis diluviālo sanesu izveidoto Portlendas zemes šaurumu, ko sauc par Čes- hillu.

Viņš saka kāpt lejā pa šo nogāzi.

Nogāze bija nelīdzena, un pa to bija grūta noiešana. Sī bija pretējā puse tai pašai augstienei, kura viņš bija rāpies uz augšu, gribēdams tikt ārā no jomas, taču lejā kāpt bija vieglāk. Ikvienu kalnup kāpšanu atmaksā lejup iešana. Toreiz viņš bija rāpies, tagad kūleniski vēlas.

Viņš leca no vienas klints uz otru, riskēdams izmežģīt kāju vai nogrūt dziļdziļā bezdibenī. Lai noturētos uz ledus, kāpjot lejā no klints, viņš ieķērās ar rokam garajās, tievajās stepes zālēs un dzeloņplūmju zaros, kas bija pilni ērkšķu, un visi šie asie dzelkšņi dūrās viņam pirkstos. Vietumis nogāze nebija tik stāva, tad bērns varēja mazliet atvilkt elpu, bet turpat, blakus atkal pacēlās stāva krauja, un atkal katru soli vajadzēja apsvērt. Kāpjot leja bezdibenī, ikviena kustība ir grūta uzdevuma risināšana. Ir jābūt izveicīgam, jo citādi draud nāve. Bērns šos uzdevumus risināja ar iedzimtu prasmi, kuru būtu apskauduši pērtiķi, un ar tādu māku, ko būtu apbrīnojis akrobāts. Nogāze bija stāva un gara. Un tomēr bērns bija jau tikpat kā lejā.

Pamazām tuvojās bridis, kad viņš spers kāju iztālēm skatītajā zemes šaurumā.

Šad un tad, vai nu lecot, vai rāpjoties pori no viena klints bluķa uz otru, pēkšņi viņš saka ausīties kā tramīgs dambriedis. Tālumā pa kreisi viņš saklausīja vāju, gari stieptu pūtienu, kas atgādināja zemu taures skaņu. Augstumos tiešām jau notika gaisa slāņu pārkārtošanās, kas vesta par briesmīgo ziemeļvēju, kura tuvošanos 110 pola var dzirdēt ka trompetes pūtienus. Tai pašā laikā bērns brīžiem sajuta uz pieres, uz plakstie- niem, uz vaigiem tādu kā aukstu delnu pieskaršanos sejai. Tas bija lielas sniega pārslās, kas sakuma kūtri lidinājās gaisā, bel tad sāka virpuļot, vēstīdamas sniega vētru. Bērns jau bija galīgi nosnidzis. Sniega vētra, kas jau vairāk nekā stundu bija plosījusies uz jūras, tagad pārņēma ari krastu. Pamazam tā izplatījās arī pār kalna līdzenumiem. Tuvodamas slīpa leņķi no ziemeļrietumiem, tā grasījās uzbrukt Portlendas plakankalnei.

## Otra grāmata. URKA JŪRĀ ,

## I. LIKUMI, PĀR KURIEM CILVĒKIEM NAV VARAS

Sniega vētra uz jūras pieskaitāma pie vēl nenoskaidrotām parādībām. Tā ir viena no vistumšākajām meteoroloģiskajām problēmām; vistumšākajām šā vārda jebkurā nozīmē. Tas ir miglas un vētras savienojums, kas vēl mūsdienās nav pilnīgi izpētīts. Tāpēc tas nodara daudz posta.

Sniega vētras rašanos mēģina izskaidrot ar vēju un viļņiem. Taču gaisā ir kāds spēks, kas nebūt nav vējš, un ūdenī ir kāds spēks, kas nebūt nav viļņi. Šis spēks, viens un tas pats spēks gan gaisā, gan ūdenī, ir strāva. Gaiss un ūdens ir divas šķidras, gandrīz identiskas masas, kas ieplūst viena otra gan sabiezināšanas, gan retināšanas ceļā, un tāpēc elpot nozīmē to pašu, ko dzert; vienīgi strāva ir plūstoša. Vējš un viļņi ir tikai grūdiens, turpretī strāva ir plūsma. Vēju padara redzamu mākoņi, viļņus padara redzamus putas; strāva nav redzama. Taču laiku pa laikam tā pavēsta: «Esmu klāt.» Šis «esmu klāt» ir pērkona spēriens.

Sniega vētra ir tāda pati mīkla kā sausā migla. Ja kādreiz izdosies apgaismot parādību, ko spānieši dēvē par callina, bet etiopieši — quobar, tad šis apgaismojums katrā ziņā varēs notikt tikai pēc uzmanīgas magnētisko strāvu novērošanas.

Bez izskaidrojuma ar strāvu daudzi fakti mums paliks mīklaini. Ta, piemēram, ar vēja ātruma maiņu —

parasti vējš noskrien Iris pēdas, bet vētras laikā div- simt divdesmit pēdas sekundē — izskaidrojami dažadie viļņa augstumi, kas no trim collām rāmā laikā paceļas līdz trīsdesmit sešām pēdām vētrainā jūrā; vai arī, piemēram, vēja horizontālais virziens pat vētras laika izskaidro, kā trīsdesmit pēdu augsta banga var sniegties garumā līdz tūkstoš piecsimt pēdām; bet kāpēc Klusa okeāna viļņi pie Amerikas krastiem ir četrreiz augstāki nekā pie Āzijas krastiem, tas ir, rietumos paceļas augstāk neka austrumos? Kāpēc Atlantijas okeāna tas ir otrādi? Kāpēc okeānā visaugstākais ūdens līmenis ir pie ekvatora? Kādi cēloņi ir viļņu augstuma maiņai okeānā? Visas šīs parādības izskaidrojamas vienīgi ar magnētiskajam strāvām, kas saistītas ar zemes griešanos un debess spīdekļu pievilkšanas spēku.

Vai gan šai noslēpumainajā dažādo spēku savienojumā nav arī meklējams cēlonis pēkšņajai virziena maiņai, kura notiek ar vēju, kas nāk, piemēram, pāri rietumiem no dienvidaustrumiem uz ziemeļaustrumiem, tad pēkšņi pagriežas atpakaļ un nak pa to pašu ceļu no ziemeļaustrumiem uz dienvidaustrumiem, — tāda kārtā trīsdesmit sešu stundu laika veicot apbrīnojamu piecsimt sešdesmit grādu lielu loku, kā tas notika pirms sniega vētras 1867. gada 17. marta?

Austrālijā vētras laika viļņi sasniedz astoņdesmit pēdu augstumu; tas notiek magnētiskā pola tuvuma dēļ. Vētras šais platuma grādos rodas ne tik daudz gaisa slāņu pārvietošanās dēļ, cik ilgstošas zemūdens elektriskās izlādēšanās dēļ; 186G. gada transatlantiskā kabeļa darbs ik dienas regulāri tika pārtraukts divi stundas, no pulksten divpadsmitiem līdz diviem pēcpusdienā, — sava veida intermitējošā drudža lēkmes. Dažu spēku savienošanās un atvienošanās rada zināmas parādības, kuras jūrniekam jāņem vēra, lai izbēgtu 110 kuģa bojā ejas. Tai diena, kad kuģošanas maksla nebūs vairs rutīna, bet kļūs par matemātiku; tai dienā, kad mēģinās izzināt, kāpēc, piemeram, mūsu platuma grādos siltie vēji dažkarl pūš no ziemeļiem, bet aukstie no dienvidiem; tai dienā, kad sapratīs, ka ūdens temperatūras pazeminašanas ir tieši proporcionāla okeāna dziļumam; kad visiem kļūs skaidrs, ka zemeslode ir milzīgs, bezgalīgaja telpā polarizēts magnēts ar divi asīm — ar rotācijas asi un ar magnētisko asi, kuras zemes centrā krustojas, un ka magnētiskie poli griežas ap ģeogrāfiskajiem poliem; kad cilvēki, kas riskē ar savu dzīvību, būs ar mieru ar lo riskēt, tikai zinātniski apbruņojušies; kad kuģošana notiks pa pietiekami izpētītu svārstīgo stihiju; kad kapteinis kļūs par meteorologu, kad locis kļus par ķīmiķi, — tikai tad būs iespējams izbēgt no daudzām katastrofām. Jūra ir vienlīdz magnētiska, cik ūdens stihija, vesels okeāns nepazīstamu speķu kust ūdens okeānā, citiem vārdiem sakot - peld pa straumi. Saskatīt jūrā tikai ūdens masu — nozīmē nemaz neredzēt jūru; jūrā notiek nemitīga strāvu kustība, gluži tāpat ka nemitīgi mainās paisums un bēgums; pievilkšanās likumiem te varbūt ir lielāka nozīme neka viesuļvētrām; molekulārā kohēzija, kas līdz ar virkni citu parādību izpaužas kā kapilārā pievilkšanās, kuru mēs ar neapbruņotu aci nespējam saskatīt, okeāna iegūst milzu apmērus, kas atkarīgi no ša okeāna milzīga plašuma, un magnētiskie viļņi gan pastiprina gaisa un ūdens viļņu kustību, gan darbojas tai pretī. Kurš nezina elektrības likumus, nezina ari hidraulikas likumusr jo tie savā starpā ir cieši saistīti. Tiesa, nav grūtākas un mazāk izpētītas zinātnes; ar pieredzes faktiem lai ir tikpat tuva saskare ka astronomijai ar astroloģiju. Taču bez šās zinātnes kuģošana nav domājama.

Bet tagad pāriesim pie mūsu stāstījuma.

Viena no visbriesmīgākajām parādībām uz jūras ir sniega vētra. Sniega vētras cēloņi galvenokārt ir magnētiskās strāvas. Sniega vētru, tāpat kā ziemeļblāzmu, rada pols; tas slēpjas vienlīdz sniega vētras migla un ziemeļblāzmas spožumā; un sniega pārslās, tāpat kā liesmainajās strēlēs, skaidri redzamas magnētiskas strāvās.

Sniega vētras ir juras nervu lekmes un trakuma lēkmes. Arī j urai ir savas migrēnas. Vētras var pielīdzināt slimībām. Dažas no tām ir nāvīgas, citas — ne; no vienas slimības izveseļojas, no citas — ne. Sniega vētra parasti liek uzskatīta par nāvīgu. Harabiha, viens no Magelana * ločiem, mēdza to saukt par «mākoni, kas iznācis no sātana kreisajiem sāniem»[5].

Sirkufs * izteicās: «Tāda vētra ir tikpat kā holera.»

Vētrainu jūru, kad sniga sniegs, senie spāniešu jūrasbraucēji sauca par la nevada, bet, kad bira krusa,— par la helada. Pec viņu vārdiem, reizē ar sniegu no debesim krītot ari sikspārņi.

Polārajā joslā sniega vētras ir parasta parādība. Bet dažreiz tās pielavās līdz pat mūsu platuma grādiem, pareizāk gan būtu sacīt, iebrūk mūsu platuma grādos tik liels ir šo vētru nodarītais posts.

«Matutina», kā jau redzējām, pametusi Portlendu, apņēmīgi devās pretī lielajam nakts briesmām, kuras vel jo lielākas padarīja negaisa tuvošanās. Visus šos draudus tā uzņēma ar traģisku drosmi. Taču, atkārtojam vēlreiz, «Matutina» par to bija pietiekami brīdinātā.

## II. PIRMO SILUETU IEZĪMĒŠANAS

Kamēr urka atradās Portlendas līcī, jūra vēl bija diezgan mierīga; tās virsma bija gandriz gluda. Kaut gan okeāns jau bija kļuvis tumšs, debess vēl joprojām palika gaiša. Vējš viegli piepūta buras. Urka centās turēties tuvāk pie klints, kas tai bija lielisks vēja aizsegs.

Uz Biskajas felugas bija desmit cilvēku: trīs ekipāžas viri un septiņi pasažieri, no tiem divas sievietes. Atklātajā jūrā mijkrēslis allaž ir gaišāks nekā krasta, tāpēc tagad varēja skaidri izšķirt visus, kuri atradās uz klāja. Turklāt tagad vairs neviens neslēpās, neviens nekautrējās, visi atkal izturējās brīvi, skaļi sarunajas, neaizsedza seju — nobraukuši no krasta, visi jutas atbrīvoti.

Šis ļaužu pulciņš parsteidza ar savu raibumu. Sievietēm nevarēja noteikt gadus: klaidoņu dzīve priekšlaicīgi novecina, un trūkums ievelk sejā grumbas. Viena sieviete bija nabadzīgi ģērbusies baskiete, otra, ar prāvu rožukroņi, — iriete. Viņām bija vienaldzīgs izskats, kas raksturīgs nabaga ļaudīm. Uznākušas uz kuģa, viņas uzreiz bija nosēdušās viena otrai līdzās uz lādēm masta pakājē. Viņas sarunājās: īru un basku valoda, kā jau minējām, ir radniecīgas valodas. Baskietes mati oda pēc ķiplokiem un bazilika. Urkas īpašnieks bija basks no Gipuskoā; viens matrozis — basks no Pircneju ziemeļu nogāzes, otrs — basks no dienvidu nogāzes, tas ir, abi bija vienas tautības, kaut gan pirmais bija francūzis, otrs — spānis. Baski neatzīst oficiālu pavalstniecību. «Mi madre se llama montatla» («Manu māti sauc par kalnu»), mēdza teikt mūļu dzinējs Salareuss. No pieciem vīriešiem, kas brauca kopa ar abām sievietēm, viens bija francūzis no Langedo- kas, otrs — francūzis provansietis, trešais — dženovie- tis, ceturtais, sirmgalvis, kuram galvā bija sombrero bez spraugas pīpei, šķita esam vācietis, piektais, vadonis, bija basks 110 smilšainās un dūksnainās Biska- rosas. Tas bija viņš, kas tai brīdī, kad bērns grasījās iekāpt urkā, iespēra laipu jurā. Šis spēcīgi noaugušais vīrs ar straujām un asām kustībām, kurš, ka jau minējām, bija ģērbies ar pozamentu un vizuļiem izšūtās skrandās, nevarēja nosēdēt uz vietas; viņš gan noliecās, gan izslējās visā augumā, nemitīgi staigāja no viena kuģa gala uz otru, it kā viņu satrauktu tas, ko viņš nupat bija izdarījis, un tas, kam nupat vajadzēja notikt.

Bandas vadonis, kuģa īpašnieks un abi matroži, visi četri būdami baski, sarunājās brīžam basku, brīžam spāņu, brīžam franču valodā: šis trīs valodas ir vienlīdz izplatītas abās Pireneju nogāzēs. Starp citu, visi, tikai sievietes ne, prata mazliet franču valodu, kas bija par pamatu viņu bandas žargonam. Tai laika franču valodu sāka izraudzīt vispārējai, lietošanai, jo ta bija ka starpniece starp līdzskaņiem pārpilnajām ziemeļu valodām un patskaņiem pārpilnajām dienvidu valodam. Eiropā franciski sarunajās tirgotāji un ari zagļi. Viens otrs varbūt atceras, ka Londonas zaglis Džibijs saprata Kar- tušu *.

Urka, ātrbraucējs burinieks, traucās uz priekšu; taču desmit cilvēku un vēl bagāža bija pārāk smaga krava tik sagrabējušam kuģelim.

Bandas bēgšana ar šo kuģi nepavisam neliecināja, ka starp ekipāžu un pasažieriem pastāvētu kadi cieši sakari. Pilnīgi pietika ar to, ka urkas īpašnieks un bandas vadonis abi bija vascongado[6]. savstarpēja palīdzība ir ikviena baska pienākums, kas nepieļauj nekādus izņēmumus. Basks, kā jau sacījām, neuzskata sevi ne par spānieti, ne par francūzi: viņš ir basks, un viņam vienmēr un visur jānāk talka baskam. Tada brālība valda Pirenejos.

Visu laiku, kamēr urka atradās līcī, debess, kaut arī apmākusies, tomēr nelikās tik briesmīga, lai bēgļiem darītu raizes. Viņi glābās, viņi muka no ienaidnieka, viņi bija nevaldāmi līksmi. Viens smējās, otrs dzie- daja. Šie smiekli bija rupji, taču nepiespiesti, dziesma — vulgāra, bet bezrūpīga.

Langedokietis vienā gabalā kliedza: «Caougagno!» *— «Kokaņ!» — kas narbonniešu izloksnē nozīmē visaugstāko apmierinātības pakāpi. Būdams piejūras ciema Gruisānas iemītnieks — un šis ciems atrodas Klapa dienvidu nogāzē, — viņš nebija nekāds īsts matrozis, ne ari jūrnieks, bet drīzāk zvejnieks, kas radis braukāt savā laivele pa Baža ezeru un vilkt ārā Svētas Lūcijas smilšainajā krastā pilnu vadu ar zivīm. Viņš piederēja pie tās cilts ļaudīm, kuri valka sarkanas adītas cepures, krustu metot, saliek īpatnēji pirkstus, ta, kā to dara spānieši, dzer vīnu no kazādas maisa, pamatīgi apskru- bina šķiņķi, nometas ceļos, lai zaimotu dievu, un, pielūgdami savu svēto, patronu, piedraud viņam: «Dižais svētais, piešķir man to, ko es lūdzu, citādi ielaidīšu tev ar akmeni pa galvu («ou te teg' un pie»).»

Vajadzības gadījumā viņš varēja būt ari noderīgs urkas apkalpē. Provansietis kambīze meta zem čuguna katla kūdras gabalus un gatavoja viru.

aizdedzis pie kambīzes griestiem kāsī virs galvas piekarināto dzelzs lukturi ar vizlas stikliem. Līdzās otrā kāsī šūpojās zivju dzenis, kas kalpoja par vēja rādītāju. Tais laikos tauta pastavēja ticējums, ka aiz knābja piekarināts beigts zivju dzenis allaž pagriež krūtis uz Ic pusi, no kuras pūš vējš.

Vārīdams zupu, provansietis ik pa laiciņam pielika pie mutes blašķes kaklu un norija malku degvīna. Tā bija plata un plakana, klūdziņās iepīta blašķe ar austiņām; tādas blašķes tika nēsātas siksnā pie sāniem, tāpēc tas arī sauca par sānu blašķēm. Sūkdams dzērienu, viņš dungāja kādu lauku dziesmiņu ar gluži nenozīmīgu saturu: iemīta taciņa, žogs; starp krūmiem pļavā, ko apspīd rietošās saules stari, redzamas garas ēnas, ko met rati un zirgs; laiku pa laikam virs žoga paradas un tūdaļ nozūd dakšas ar sienu. Necilai dziesmiņai ar lo pilnīgi pietiek.

Aizbraukšana atkarībā no tā, kā ir ap sirdi un kādas domas mūs pārņēmušas, izraisa vai nu atvieglinājuma, vai skumju sajūtu. Visi aizbraucēji jutās atviegloti, tikai visvecakais bandas loceklis, virs ar sombrero galvā, ne.

Sis sirmgalvis visvairak izskatijas pēc vācieša, kaut gan viņam bija viena 110 tam sejām, kurā jebkuras tautības iezīmes jau izdzisušas; viņam bija pliks pauris, un viņš izturējās tik cienīgi, ka viņa galvas plikums atgādināja tonzuru. Ikreiz, iedams garām dievmātes tēlam kuģa priekšgalā, viņš pacēla platmali, un tad kļuva redzamas aiz vecuma pietūkušās vēnas, kas iezīmējās viņa galvaskausa. Garas, apvalkātās un nospurušās drēbes, kas bija šūdinātas no bruņa Dorčesteras sarža un atgadināja mantiju, tikai daļēji aizsedza šauro, pieguļošo, līdz pat apkaklei aizpogāto sutanai līdzīgo kamzoli. Abas rokas il kā pašas 110 sevis sakļāvās uz krūtīm slīpā sakrustojuma pec dievlūdzēju paraduma. Seja viņam bija tādā krāsā, ko varētu saukt par līķa bālumu: cilvēka seja allaž ir iekšējās pasaules atspulgs, un ir maldīgi uzskatīt, ka domai nav krāsas. Ši seja, acīm redzot, atspoguļoja dīvainu dvēseles stāvokli, ta bija sarežģītu pretrunu rezultāts, pretrunu, kas cilvēku vienlaikus skubina uz labu un uz ļaunu; uzmanīgs vērotājs Initu varējis atklāt, ka šī būtne spējīga nolaisties zemāk par plēsīgu tīģeri vai pacelties pāri par parasto cilvēku. Tads dvēseles haoss mēdz pastavet. Šai sejā bija kaut kas mīklains. Tās noslēpumainība bija gandrīz vai simboliska. Varēja jaust, ka šim vīram nav sveša ne jaunuma priekšbauda, iepriekš aprēķinot ļaunuma sekas, ne tukšums, kas seko pastrādātajam ļaunumam. Viņa vienaldzība, varbūt tikai šķietama, bija apzīmogota ar divkāršu sastingumu: ar sirds sastingumu, kas raksturīgs bendem, un ar domas sastingumu, kas raksturīgs mandarīnam. Varēja pat apgalvot — jo arī šaušalīgais mēdz būt savā ziņā pilnīgs, — ka viņš bija spējīgs uz visu, pat uz cēlu jūtu uzpludu. Ikviens zinātnieks mazliet līdzinās līķim, un šis vīrs bija zinātnieks. Pēc pirmā acu uzmetiena varēja ievērot lielas zināšanas, kas izpaudās visās viņa kustībās un pat viņa tērpa krokās. Kustīgās krunkas ša poliglota sejā brīžiem savilkās grimasē, kas bija pretrunā ar akmeņaino vaibstu nopietno un stingro izteiksmi. Viņā nebija nekā liekulīga un arī neka ciniska. Tā bija traģiska sapņotāja seja. Viņš bija cilvēks, kurā noziegums izraisīja dziļas pārdomas. Viņam bija bandīta uzacis un — arhibīskapa skatiens. Viņa plānie, sirmie mati deniņos bija pavisam balti. Viņā jautās kristietis, kas ar savu iatālismu varētu pārspēt turku. Kaulainie pirksti bija ģikts izliekti; garais taisnais augums izskatījas smieklīgs; viņa gaita liecināja, ka viņš ir vecs jūrnieks. Nevienu neuzlūkodams, pašapzinīgu un drūmu seju viņš lēnām staigāja pa klāju. Viņa redzokļos bija samanāms dvēseles atspulgs, dvēseles, kas apzinās apkārtējo tumsu un pazīst sirdsapziņas pārmetumus.

Laiku pa laikam bandas vadonis, rupjš un izmanīgs virs, šurpu turpu šaudīdamies pa kuģi, pieskrēja viņam klat un iečukstēja kaut ko ausī. Sirmgalvis atbildēja ar galvas palocīšanu. Šķita, ka zibens apspriežas ar nakti.

## NEMIERĪGIE CILVēkiKI NEMieRIGAJā JūRā

Divi viri uz kuģa bija noraizējušies: sirmgalvis un urkas īpašnieks, kuru nevajag sajaukt ar bandas vadoni; kuģa īpašniekam darīja raizes jūra, sirmgalvim — debess. Viens neatrāva acu no viļņiem, otrs visu savu uzmanību piesaistīja mākoņiem. Urkas īpašnieku satrauca jūras stāvoklis, sirmgalvim radīja bažas debess. Viņš uzmanīgi vēroja ikvienu zvaigzni, kas parādījās mākoņu plaisas.

Bija tas brīdis, kad vēl ir gaišs, bet šur tur vakara krēslā vaji iemirdzas viena otra zvaigzne.

Apvārsnis izskatījās dīvains. To klāja daždažada apveida migla.

Visbiezākā migla gūlās pār krastu, bet mākoņi vis- vairak savilkās virs jūras.

Vēl pirms izbraukšanas no Portlendas liča urkas īpašnieks, nobažījies augsto bangu dēļ, rūpīgi pārbaudīja visu takelāžu. Viņš negaidīja, kamēr kuģis apbrauks ap zemes ragu. Viņš pārliecinājās, ka apakšējo vanšu pinums ir pilnīgā kartībā un ir drošs atbalsts marša papildvantīm, — jūrnieka piesardzība, kurš nodomājis attīstīt pārdrošu ātrumu.

Urka — un tas bija tās trūkums — iegrima ūdenī ar priekšgalu par pusvaru dziļāk nekā ar pakaļgalu.

Kuģa īpašnieks vienā laidā staigāja no ceļa kompasa uz galveno kompasu, cenzdamies ar abiem dioptriem noteikt pēc priekšmetiem krastā kuģa ātrumu un rumbu, zem kāda kuģis virzījās uz priekšu. Sākumā tas bija pretvējš, un kuģa īpašniekam pret to nebija nekādu iebildumu, kaut gan šis sānu vējš novirzīja urku par pieciem punktiem sānis no paredzētā kursa. Cik vien iespējams, viņš pats visu laiku turēja stūres pinni, acīm redzot, citiem to neuzticēdams un uzskatīdams vienīgi sevi par spējīgu izdabūt no stūres vislielāko gaitas ātrumu.

Ta kā starpība starp īsto rumbu un šķietamo rumbu ir jo lielāka, jo lielāks ir kuģa ātrums, tad likās, urka brauc zem lielāka leņķa pret vēja virzienu, nekā tas bija īstenība. Urku nedzina ne ceļa vējš, ne arī pretvējš, bet pareizo rumbu var noteikt tikai tad, kad vējš pūš no kuģa pakaļgala. Ja mākoņos redzamas garas svītras, kas nobeidzas kādā punktā pie apvāršņa, tad šis punkts arī ir tā vieta, no kurienes vējš pūš. Bet tovakar pūta vairāki vēji, vēja rumbu bija grūti noteikt, un lapēc urkas īpašnieks šaubījās par kursa pareizumu.

Viņš stūrēja uzmanīgi un reizē droši, brasēja rajas, sekoja visiem novirzijumiem no kursa, pūlējās tos novērst, uzmanīja dreifu, vēroja visniecīgākos stūres pinnes grudienus, vismazākas izmaiņas kuģa gaitā, pārmaiņas ātrumā, trakus brāzmu cirtienus, baidīdamies no kļūmēm, visu laiku turējās noteiktā attālumā no krasta, gar kuru urka brauca; un it īpaši ceļa kompasa mazo izmēru un apšaubāmo noradīto vēja rumbu dēļ nemitīgi centās panākt, lai vēja rādītāja un ķīļa veidotais leņķis būtu platāks par buru izplešanās leņķi. Viņa nemitīgi lejup nolaistais skatiens vēroja ikvienu pārmaiņu uz ūdens virsmas.

Tikai reizi viņš pacēla acis pret debesīm, pūlēdamies saskatīt trīs zvaigznes Oriona josta; šīs trīs zvaigznes tiek sauktas par Trim Gudrajiem, un senie spāņu loči mēdza teikt: «Kas redz Trīs Gudros, tas nav tālu arī no pestītāja.»

Tieši tai mirkli, kad urkas īpašnieks paraudzījās uz debesim, urkas otra galā sirmgalvis savā nodaba nomurmināja:

— Nevar redzēt ne Polārzvaigzni, ne Antaresu *, kaut gan tas ir gluži sarkans. Nevar saskatīt nevienu zvaigzni.

Pārējie bēgļi bija bez kādām bažām.

Taču, kad pirmais prieka uzplūds par bēgšanu bija pāri, viņi sajuta, ka patlaban ir janvāris, ka viņi atrodas jūrā un ka pūš ledains vējš. Apmesties kajītē nebija iespējams, jo ta bija pārak maza, turklāt piekrauta ar bagāžu un preču saiņiem. Bagaža piederēja pasažieriem, bet saiņi — ekipāžai, jo urka nebija nekāds izpriecu braucieniem paredzēts kuģis, bet pārvadāja kontrabandu. Pasažieriem vajadzēja iekārtoties uz klāja, un šiem klaidoņiem la nebija liela beda. Paradums dzīvot zem klajas debess atņem klaidoņiem rūpes par naktsmājām; zvaigžņota debess aizstāj viņiem pajumti, aukstums palīdz iemigt un dažreiz arī nomirt.

Starp cilu, šī nakts, kā jau minējām, nebija zvaigžņota.

Langedokietis un dženovietis, gaidot vakariņas, gulēja, sarāvušies čokurā līdzās sievietēm pie masta, apsegušies ar brezentu, ko viņiem bija pametuši matroži.

Vecais plikpauris, joprojām nekustēdamies un it kā nejuzdams salu, stāvēja kuģa priekšgalā.

Urkas īpašnieks, neatiedams no sLūres, izgrūda kādu rīkles skaņu, kas ļoti atgadināja kliedzienu, kāds ir putnam, kuru Amerikā sauc par «vaimanatāju»; pēc ša kliedziena viņam piegāja klat bandas vadonis, un urkas īpašnieks to uzrunāja:

—   Etcheco jauna!

Sie divi basku vārdi nozīmē «kalnu arājs», un senie kantabrieši tos lieto par ievadu nopietnai sarunai, kas prasa uzmanību.

Pēc tam urkas īpašnieks norādīja ar pirkstu uz sirmgalvi, un saruna turpinājās spāniešu valoda, starp citu, diezgan nepareizā spāniešu valodā, jo abi runātāji bija kalnieši. Jautājumi un atbildes bija šadas:

—   Kalnu arāj, kas tas ir par cilvēku?

—   Cilvēks.

—   Kādās valodās viņš runā?

—   Visās.

—   Ko viņš prot?

—   Visu.

—   Kur ir viņa dzimtene?

—   Nekur un visur.

—   Kas ir viņa dievs?

—   Dievs.

—   Ka tu viņu sauc?

—   Par bezprāti.

—   Ka tu teici — kā tu viņu sauc?

—   Par gudro.

—   Kas viņš ir jūsu bandā?

—   Tas, kas viņš ir.

—   Vadonis?

—   Nē.

—   Kas tad?

—   Dvēsele.

Bandas vadonis un kuģa īpašnieks šķiras, katrs atkal iegrima savās pārdomās, un mazliet vēlāk «Matutina» izbrauca āra no līča.

Sākās stipra sāniskā šūpošanās.

Jūra tur, kur to neklāja putas, izskatījās lipīga; vakara krēsla zaudējuši apveidu asumu, viļņi atgādināja žults peļķes. Šur tur bangas, it ka plakani guldamās, pavēra starveidīgas plaisas kā rūtī, kurā iesviests akmens. Šo izklistošo staru centra, riņķojoša punktā, mirgoja fosforiska gaisma, kas bija līdzīga tam manīgajam spīdumam, kurš redzams pūces acīs.

«Matutina» stalti un drosmīgi izbrauca cauri bīstamajiem ņirbu vilnīšiem virs Čemburas sēkļa. Čembliras sēklis, kas aizsprosto izeju no Portlendas reida, neizskatās pēc taisna aizžogojuma, bet tam ir amfiteātra veids. Smilšains zemūdens cirks, viļņu virpuļu izsisti soli, apaļa, simetriska arēna tik augsta kā Jungfraua, tikai jūras appludināta, okeāna Kolizejs, kas caurspīdīgajā juras dzīle parādās ka vīzija ūdenslīdējam, — tāds ir Čemburas sēklis. Tur cīnās hidras, tur mērojas spēkiem leviatāni; tur, kā stāsta leģendas, gigantiskas piltuves dibenā guļ karkasi no kādreizējiem kuģiem, kurus satvēris un nogremdējis milzu zirneklis Krakens, kuru mēdz saukt arī par «kalnzivi». Tads ir drausmīgais jūras noslēpums.

Šī cilvēkam nezināmā, spokainā dzīve uz jūras virsas parādās tikai ka viegla ņirboņa.

Deviņpadsmitajā gadsimtā Čemburas sēklis galīgi nozuda. Nesen uzbūvētais viļņlauzis ar paisuma spēku apgāza un sagrāva šo augsto zemūdens arhitektūru, līdzīgi tam, kā 1760. gadā Kruazikā uzceltais dambis grozīja paisuma un bēguma laiku par stundas ceturksni. Taču paisums un bēgums ir mūžīgs; bet mūžība paklausa cilvēkam vairāk, nekā mēdz domāt.

## IV. PARĀDĀS NO CITIEM ATŠĶIRĪGS MĀKONIS

Vecais vīrs, kuru bandas vadonis sākumā bija nosaucis par bezprāti, bet pēc tam par gudro, kuģa priekšgalu vairs nepameta. Pēc Čemburas sēkļa pārbraukšanas viņa uzmanība sadalījās starp debesi un okeājiu. Viņš gan nodūra acis, gan atkal pacēla tās uz augšu; sevišķi vērīgi viņš lūkojas ziemeļaustrumu virzienā.

Kuģa īpašnieks uzticēja stūri vienam no matrožiem, pārkāpa par tauvu kastes luku, pārgāja pari midči- pam un atradās uz baka.

Viņš piegaja klāt sirmgalvim, bet ne no priekšas. Apstājas dažu soju atstatumā no tā, piespieda elkoņus pie sāniem, izpleta rokas, nolieca galvu sānis; izbolījis acis, uzrāvis uz augšu uzacis, viņš pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem, un viņa seja pauda ziņkāri, kas svārstās starp ironiju un dziju cieņu.

Sirmgalvis, vai nu tāpēc, ka viņam bija paradums dažreiz pašam ar sevi sarunāties, vai ari tāpēc, ka juta sev aiz muguras kādu stāvam, kas viņu mudināja uz runāšanu, raudzīdamies jūras plašumā, ņēmās teikt šadu monologu:

—   Meridiāns, no kura aprēķina taisno rektascen- siju, mūsu gadsimtā ir iezīmēts ar četrām zvaigznēm: ar Polārzvaigzni, Kasiopejas krēslu, Andromedas galvu un ar Algenibas zvaigzni, kas atrodas Pegaza zvaigznājā. Bet neviena no tam nav redzama.

Šie vardi tikko dzirdami sekoja cits citam neapzināti, nevērīgi izmesti, it kā šā cilvēka apziņa nemaz neiejauktos to izrunāšanā. Tie izspurdza no viņa mutes un izgaisa. Monologs ir dūmi, kas nak 110 garīgās uguns, kura deg mums iekša.

Kuģa īpašnieks sirmgalvi pārtrauca:

—   Senjor…

Sirmgalvis, varbūt lāga nedzirdēdams, turklāt dziļi iegrimis savas domās, turpināja:

—   Pārāk maz zvaigžņu, un pārāk daudz vēja. Vējš vienā gabalā maina virzienu un pūš uz krastu. Uzklūp tam vertikāli. Tas notiek tāpēc, ka uz sauszemes ir siltāks nekā jūrā. Virs sauszemes vieglāks gaiss. Aukstais un smagais juras vējš traucas uz sauszemi un aizstāj tur silto gaisu. Tāpēc tad arī lielā augstuma vējš pūš uz zemi no visām pusēm. Vajadzētu taisīt garas halz.es starp teorētiski aprēķināto paralēli un pieņemamo paralēli. Kad novērojamais platums novirzās no pieņemama platuma ne vairāk ka par trim minūtēm uz katriem desmit ljē un par četrām minūtēm uz kati iem divdesmit Ijē, tad par kursa pareizumu var būt i Irošs.

Urkas īpašnieks sveicinādams palocījās, bet sirmgalvis joprojām viņu neievēroja. Šis virs, kam bija mugura kaut kas līdzīgs Oksfordas vai Getingenas universitātes doktora mantijai, no savas augstprātīgi errīgās pozas nemaz neizkustējās. Viņš vēroja jūru kā labs ūdeņu un cilvēku pazinējs. Viņš pētīja viļņus, taču tā, it kā šo viļņu trokšņainajā sarunā grasltos lugt sev vārdu un paziņot tiem kādu svarīgu vēsti. Šim vīram piemita šis tas no maģistra, šis tas 110 au- gura *. Viņš izskatījās pēc visdziļāko dabas noslēpumu zinātāja.

Viņš turpināja savu monologu, varbūt tomēr cerēdams, ka viņā kāds klausas.

—        Varētu cīnīties, bijis mums stūres pinnes vietā stūres rats. Braucot ar ātrumu četri ljē stundā, trīsdesmit mārciņu spiediens uz stūres ratu var doL trīssimt tūkstošus mārciņu lietderīgā darba. Un pat vairāk, jo ir gadījumi, kad izdodas izdarīt divus pagriezienus vairāk.

Kuģa īpašnieks palocījās otrreiz un sacīja:

—   Šenjor…

Sirmgalvis to cieši uzlūkoja. Viņš pagrieza tikai galvu, bet augums nemaz nepakustējās.

—   Sauc mani par doktoru.

—   Senjor doktor, es esmu kuģa īpašnieks.

—   Labi, — «doktors» atbildēja.

Doktors — turpmāk ari mēs viņu tā sauksim, — šķita, labprāt uzsāka sarunu.

—   Saimniek, vai tev ir angļu oktants?

—   Nav.

—        Bez. angļu oktanla tu novari noteikt augstumu ne kuģa priekšā, ne aiz muguras.

—        Baski, — iebilda kuģa īpašnieks, — prata noteikt augstumu, kad nekādu angļu vel nebija pasaulē.

—   Sargies iegriezt vējā!

—   Es iegriežu, kad tas ir vajadzīgs.

—   Vai tu izmērīji kuģa ātrumu?

—   Ja.

—   Kad?

—   Nupat.

—   Ar ko?

—   Ar lāgu.

—   Bet vai tu apskatīji lagas koka sektoru?

—    Jā.

—        Vai smilšu pulkstenis pareizi rāda savas trīsdesmit sekundes?

—   Ja.

—        Vai tu esi drošs, ka smiltis berzdamās nav paplašinājušas spraudziņas starp abām piltuvītem?

—   Esmu.

—        Vai tu pārbaudīji smilšu pulksteni ar musketes lodi, kas iekarināta .. .

—   Gludā samērcētā kaņepāju diegā? Protams.

—        Vai tu pavedienu labi ievaskoji, lai tas neizstieptos?

—   Jā.

—    Un arī lagu pārbaudīji?

—        Smilšu pulksteni es pārbaudīju ar musketes lodi, bet lagu — ar lielgaballodi.

—   Kāds diametrs ir tai lavai lielgaballodei?

—   Viena pēda.

—   Kalibrs pietiekams.

—        Ta ir senlaiku lode no mūsu vecās kara urkas, no «Kas de Pargrānas».

—   Kas arī ietilpa Armādā?

- Jā.

—        Un uz kuras bija seši simti zaldātu, piecdesmit matrožu un divdesmit pieci lielgabali?

—   To zina jūras dzelme.

—        Bet ka tu noteici ūdens sitiena stiprumu pret lielgaballodi?

—   Ar vācu bezmēnu.

—        Bet vai tu ņēmi vērā viļņa spiedienu uz tauvu, kura lielgaballode iesieta?

—   Jā.

—   Un cik tad tur pavisam sanāca?

—   Simt septiņdesmit mārciņu.

—        Citiem vārdiem sakot, kuģis brauc ar četriem franču 1 je stundā.

—   Vai ar trim holandiešu ljē.

—        Bet tas taču ir tikai gaitas ātruma pārsniegums par juras straumes ātrumu.

—   Protams.

—   Kurp tu dodies?

—        Uz man pazīstamo jomu starp Loijolu un San-Se- bastjanu.

—        Izbrauc drīzāk uz paralēli, uz kuras atrodas šī joma.

—        Jā. Jācenšas, cik vien iespējams, nenovirzīties sānis.

—        Sargies no vējiem un straumēm, jo vēji pastiprina straumes.

—    Nodevēji.

—        Nelieto lamu vārdus. Jūra dzird. Nelamā nevienu. Tikai novēro, neko vairak.

—        Esmu novērojis un vēroju. Patlaban vējš pūš pretī paisumam, bet drīz, kolīdz sāksies bēgums, vējš pūtīs ar to vienā virzienā, un tad mēs joņosim.

—   Vai tev ir karte?

—   Nē. Šai jūrai man kartes nav.

—   Tātad tu brauc uz labu laimi?

—   Nē. Man ir kompass.

—   Kompass ir viena acs, karte — otra.

—   Ari vienacis redz.

—    Kā tu izmēri leņķi, ko veido kuģa kurss un ķīlis?

—   Man ir kompass, un pārējo es uzminu.

—   Minēšana ir laba, bet zināšana vel labāka.

—   Kristofors [8] visu uzminēja.

—        Kad ir vētra un kad kompasa adata lēkā kā traka, tad vairs neviens nezina, kura vējā ieķerties, un beidzot pazūd visi virzieni. Ēzelis ar karti ir vairāk vērts nekā pareģis ar savu orākulu.

—        Bet vējš vēl nevēsta vētru, un es neredzu iemesla uztraukumam.

—   Kuģi ir mušas jūras zirnekļa tīklā.

—        Patlaban viss ir pilnīgā kartībā — gan viļņi, gan vējš.

—        Melni punkti, kas līgojas viļņos, — lūk, kas ir cilvēki okeānā.

—   Nekā ļauna es šonakt neparedzu.

—        Var gadīties tāda ķibele, ka tev būs grūti no tās izpiņķēties.

—   Pagaidām viss ir kārtībā.

Doktors sāka cieši lūkoties uz ziemeļaustrumiem.

Kuģa īpašnieks turpināja:

—        Mums tikai jāliek līdz Gaskoņas līcim, pēc tam es par visu atbildu. Kā gan citādi! Tur jau es jūtos kā mājās. Savu Gaskoņas līci smalki jo smalki pazīstu. Kaut gan tā ūdens silīte bieži vien nikni vārās, taču es tur zinu visas dziļās un visas seklās vietiņas, visas fārvatera īpatnības: pie Sančipriano dūņas, pie Sisar- kas — gliemežnīcas, pie Penjasa zemes raga — smiltis, pie Buko de Mimisanas — sīki oļi, un zinu, kāda krāsā ir katrs olis.

Urkas īpašnieks apklusa: doktors viņā neklausījās.

Doktors vērīgi, lūkojās uz ziemeļaustrumiem. Viņa stingajā sejā parādījas kaut kas pavisam neparasts.

Ta atspoguļoja tik milzīgas bailes, kādas spēj atspoguļot vienīgi akmens maska. No viņa mutes paspruka izsauciens:

—   Jauki!

Viņa acis, kas bija kļuvušas gluži apaļas kā pūcei, vērodamas pie apvāršņa kādu punktu, iepletās aiz šaus- mām.

Viņš piebilda:

—   Tas ir taisnīgi. Es pats — piekrītu.

Kuģa īpašnieks raudzījās sirmgalvī.

Doktors, vai nu sarunādamies pats ar sevi, vai ar kādu, kurš slēpās jūras dzīlē, atkārtoja:

—   Es saku: jā.

Viņš apklusa, ieplēta acis vēl plašāk, ar divkāršu uzmanību vērodams to, ko redzēja, un piebilda:

—   Tas nāk no tālienes, taču ļoti labi zina, ko dara.

Rietumiem pretējo apvāršņa strēli, pie kuras cieši

saistījās doktora skatiens un domas, apgaismoja gandrīz tikpat gaiši kā dienā rietošās saules atspulgs. Si strēle, ko asi norobežoja un apņēma pelēcīgas miglas lēveri, bija zilā krāsā, taču šim zilumam drīzāk piemita svina nekā debesu zilgmes nokrāsa.

Doklors, ar visu augumu pagriezies pret jūru un vairs neskatīdamies uz kuģa īpašnieku, norādīja ar pirkstu uz šo apvāršņa strēli un jautāja:

—   Vai tu redzi, saimniek?

—   Ko tad?

—   To tur.

—   Ko īsti?

—   Lūk, to.

—   Zilumu? Redzu.

—   Kas tas ir?

—   Debesu strēmele.

—        Tiem, kuri domā tikt debesīs, — doktors noteica. — Bet tiem, kuri tur nenonāks, tas ir pavisam kas cits.

Un mīklainos vārdus viņš pasvītroja ar baismīgu, tumsā iegrimušu skatienu.

Iestājās klusums.

Urkas īpašnieks, atcerēdamies divējādo raksturojumu, kādu par šo viru bija izteicis bandas vadonis, uzdeva pats sev jautājumu: «Vai viņš ir bezprātis vai gudrais?»

Doktora kaulainais un stīvais pirksts joprojām bija izstiepts pret duļķaini zilo apvaršņa malu.

Urkas īpašnieks aplūkoja šo zilumu.

—        Patiešam, — viņš norūca, — tā nav debess, bet mākonis.

—        Zils mākonis ir jaunāks par melnu mākoni, — noteica doktors.

Un tad piebilda:

—   Tas ir sniega mākonis.

—        La nube de la nieve, — kuģa īpašnieks sacīja, pārtulkodams šos vārdus savā valodā, it kā gribēdams tos labāk saprast.

—        Vai tu zini, kas tas ir — sniega mākonis? — doktors vaicaja.

—    Nē.

—   Tad drīz uzzināsi.

Kuģa īpašnieks ņēmās atkal aplūkot apvārsni.

Raudzīdamies mākoni, viņš murmināja caur zobiem:

—        Viens mēnesis stipru vēja brāzmu, viens mēnesis ar lietu, kāsējošs janvāris un raudošs februāris — la ir visa mūsu Asturijas ziema. Lietus pie mums ir silts. Sniegs mums ir tikai kalnos. Toties sargies tur no lavīnas! Lavīna nekā neatšķir: lavīna ir zvērs.

—   Bet virpuļviesulis — nezvērs, — noteica doktors.

t?ridi klusējis, viņš piemetināja:

—   Tur tas tuvojas.

Tad turpināja:

—        Uzreiz sak pūst vairāki vēji. Tads brāzmains — no rietumiem un tāds pavisam lēns — no austrumiem.

—        Tas austrums ir liekulis, — aizrādīja kuģa īpašnieks.

Zilais mākonis auga aizvien lielāks un lielāks.

—        Ja sniegs, — doktors turpināja, — ir baismīgs, kad tas veļas no kalna, tad padomā, kads tas ir, kad uzgrūst no pola.

Acis viņam izskatījās gluži stiklainas. Mākonis šķita pietūkstam ne vien pie apvāršņa, bet arī viņa sejā.

Viņš domīgi turpināja:

—        Ar katru mirkli briesmīgā stunda nāk tuvāk. Pamazām atklājas augstākas gribas lēmums.

Urkas īpašnieks no jauna klusībā sev vaicāja: «Vai tik viņš nav traks?»

—        Saimniek, — doktors atkal ierunājās, acu nenovērsdams no mākoņa, — vai daudz esi braukājis pa Lamanšu?

Urkas īpašnieks atbildēja:

—   Šodien pirmo reizi.

Doktors, iegrimis zilā mākoņa vērošanā un būdams jau tik satraukts, ka vairāk nespēja uztraukties, — gluži kā sūklis, kas piesūcies ar ūdeni, vairs neuzņem nevienu pilīti, — par šo urkas īpašnieka atbildi tikai viegli paraustīja plecus:

—   Kā tad tā?

—        Senjor doktor, parasti es braukāju tikai uz Īriju. Braucu no Fuentarabijas līdz Blekharborai vai līdz Akil- las salai, kas īstenība ir divas salas. Dažreiz nobraucu līdz Bračipultai, kas atrodas Velsas krastā. Esmu grozījies tikai viņpus Sillijas salām. Šo juru es nepazīstu.

—        Slikti. Vai tam, kurš neprot lasīt okeāna grāmata! Lamanšs ir grāmata, kas jālasa tekoši. Lamanšs ir sfinksa. Sargies no ta dibena.

—   Šeit ir divdesmit piecu brasu dziļums.

—        Vajag stūrēt uz rietumiem, kur dziļums sniedzas līdz piecdesmit piecām brasēm, un nebraukt uz austrumiem, kur tikai divdesmit brases.

—   Braukdami mēs mērīsim dziļumu.

—        Paturi vērā, ka Lamanšs nav tāda jūra kā citas jūras. Ūdens šeit paceļas līdz piecdesmit pēclām, kad ii augsts ūdens līmenis, un līdz divdesmit piecām, kad līmenis ir zems. Šeit bēgums vēl nav ūdens krišanās un uclens krišanās vēl nav bēgums. Ja! Šķiet, ka tu esi visai iztrūcies.

—   Šonakt mēs mērīsim dziļumu.

Lai niērllu dziļumu, vajag apstāties, bet las tev neizdosies.

—   Kāpēc ne?

—   Vēja dēļ.

—   Mēģināsim.

—   Vēja brāzma ir tikpat kā ribas ietriekts šķēps.

—   Tik un ta mēs mērīsim dziļumu, senjor doktor.

—   Tu nevarēsi pat pagriezt kuģi ar sāniem pret vēju.

—   Gan dievs līdzēs.

—        Uzmanies ar vārdiem. Nelieto veltīgi bargo vārdu.

—   Es tomēr mērīšu dziļumu.

—   Esi lēnprātīgs. Tūlīt vējš tevi sāks pliķēt.

—   Gribu sacīt, ka es mēģināšu izmērīt dziļumu.

—        Viļņu brāziens neļaus svinam nolaisties dibenā un arī līne pārtrūks. Ja, var redzēt, ka tu šeit esi pirmo reizi!

—    Pirmo gan.

—   Tādā gadījumā, saimniek, klausies.

Šis vārds «klausies» tika izrunāts tik pavelīgā toni, ka urkas īpašnieks palocījas.

—   Klausos, senjor doktor!

—   Ej ar kreiso halzi un savelc šotes labajā pusē.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Griez kuģi uz vakariem.

—   Karamba!

Griez uz vakariem.

—   Nav iespējams.

—        Ka nu gribi. To es tev saku citu cilvēku dēļ. Pats esmu ar mieru padoties liktenim.

—   Bet, senjor doktor, pagriezties uz vakariem…

—   Jā, saimniek.

—   Tas nozīmē iet pret vēju!

—   Ja, saimniek.

—   Bus velnišķa šūpošanas!

—   Izvelies citus vārdus. Ja, saimniek, šūpošanās būs.

—   Kuģis uzsliesies slāvus gaisa.

—   Jā, saimniek.

—   Arī masts var pārlūzt!

—   Var pārlūzt.

—   Jūs gribat, lai pagriežu kuģi uz rietumiem?

—   Jā.

—   To es nevaru.

—   Tādā gadījumā tiec ar jūru galā, kā māki.

—   Jānogaida, kad vējš grozīsies.

—   Tas negrozīsies visu nakti.

—   Kāpēc?

•— Tas pūš tūkstoš divsimt ljē garumā.

—   Un iet pret tādu vēju?! Tas nav iespējams.

—   Griez uz vakariem, es tev saku!

—   Mēģināšu. Bet mūs tik un tā aizraus sānis.

—   Tieši tas ir bīstami.

—   Vējš mūs dzen uz austrumiem.

—   Nestūrē uz austrumiem.

—   Kāpēc?

—        Vai tu zini, saimniek, kāds vārds šodien ir mūsu nāvei?

—   Nezinu.

—   Tās vārds ir — austrumi.

—   Es stūrēšu uz rietumiem.

Šoreiz doktors paraudzījās uz kuģa īpašnieku un paraudzījās ar tādu skatienu, kas it ka gribētu iedabūt tam smadzenēs kādu domu. Doktors ar visu augumu pagriezās pret kuģa īpašnieku un lēnām, katru zilbi uzsvērdams, sacīja:

—        Ja šonakt, kad būsim atklātajā jūrā, mēs izdzirdēsim zvana skaņas, tad kuģis ir pagalam.

Urkas īpašnieks palūkojās viņā apstulbis.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

Doktors neatbildēja. Viņa skatiens, kas uz mirkli bija iekvēlojies, tagad atkal apdzisa. Viņš no jauna raudzījās kaut kur sevī. Šķita, ka viņš nemaz nav dzirdējis pārsteigtā urkas īpašnieka jautajumu. Viņa uzmanību saistīja vienīgi tas, kas notika viņā paša. Viņa lūpas it ka neapzināti čukstus izrunāja šos nedaudzos vārdus:

—   Pienācis brīdis, lai melnās dvēseles nomazgātos.

Urkas īpašnieks savilka izteiksmīgu grimasi, no kuras zods uzrāvās gandrīz līdz pašam degunam.

— Drīzāk viņš ir traks nokā gudrs, — kuģa īpašnieks norūca. Un aizgāja prom.

Tomēr pagrieza kuģi uz rietumiem.

Bet vēja un jūras trakošana aizvien pieņēmās.

## V. HARDKVANONS

Migla pietūka un mutuļiem cēlās augšup gar visu apvārsni, it kā neredzamas mutes noņemtos ar vētras plēšu uzpūšanu. Mākoņu apveidi kļuva baismīgi.

Zilais mākonis aizņēma visu debess pamali. Tagad tas jau pletās gan uz rietumiem, gan uz austrumiem. Tas tuvojās, nakdams pret vēju. Tādas pretrunas vējiem ir raksturīgas.

Jūra, kas pirms maza brīža bija izskatījusies zvī- ņaina, tagad šķita pārvilkta ar ādu. Tāds ir šis drakons. Tas vairs nebija krokodils, bet boa. Netīrā svina krāsas āda izskatījās bieza un smagi krokojās. Pa virsu tai uzpūtās atsevišķi apaļi pūslīši, kas atgādināja pūtis, un tūdaļ pārsprāga pušu. Putas izskatījās pēc lepras krevelēm.

Tieši tai brīdī, kad krastā pamestais bērns vēl iztālēm saskatīja urku, tā iededza lukturi.

Aizritēja piecpadsmit minūtes.

Kuģa īpašnieks saka meklēt ar skatienu doktoru, bet tā uz klāja vairs nebija.

Kolīdz urkas īpašnieks bija viņu pametis vienu, doktors, saliecis savu neveiklo stāvu, iegāja kajītē. Tur viņš apsēdās uz stengtura blakus plītij; tad izņēma no kabatas ar šagrēnādu pārvilktu tintnīcu un Kordovas adas kabatas portfeli; no portfeļa viņš izvilka vecu, plankumainu un sadzeltējušu četrām kārtām salocītu pergamentu; šo lapu atlocījis, izņēma no tintnīcas futrāļa spalvu, uzlika kabatas portfeli uz ceļiem un, izklājis pergamentu ar otru pusi uz augšu, laternas gaismā, kas izcēla pavāra augumu, sāka rakstīt. Viņu traucēja bangu triecieni pret kuģi. Doktors rakstīja nesteigdamies.

Rakstot viņš nejauši ievēroja degvīna blašķi, no kuras provansietis iebaudīja ikreiz, kad iemeta katlā piparus, it kā prasīdams blašķei padomu garšvielu zina.

Šo blašķi doktors ievēroja nevis tāpēc, ka tā bija šņabja pudele, bet vārda dēļ, kas ar sarkanām klūdziņām bija izpīts baltu klūdziņu fonā. Kajītē bija pietiekami gaišs, tāpēc šo vārdu varēja salasīt.

Pārtraucis rakstīšanu, doktors paklusām burtoja:

—   Hardkvanons.

Pēc tam viņš uzrunāja pavāru:

—        Līdz šim es vēl nekad šo blašķi netiku ievērojis. Vai tā piederēja Hardkvanonam?

—        Vai mūsu nabaga Hardkvanonam? — pavārs pārjautāja. — Jā.

Doktors neatlaidās:

—   Flāmam Hardkvanonam?

—   Jā.

—   Tam, kurš sēž cietumā?

—   Jā.

—   Četemas tornī?

—        Tā ir viņa blašķe, — pavārs atbildēja, — un viņš bija mans draugs. Es to glabāju par piemiņu no viņa. Nez kad mēs viņu atkal redzēsim? Jā, tā ir viņa jostas blašķe.

Doktors atkal ķērās pie spalvas un sāka ar grūtībām vilkt burtus, kas gūlās uz pergamenta mazliet greizās rindās. Varēja redzēt, ka viņš pūlas rakstīt salasāmi. Par spiti kuģa drebēšanai un par spīti aiz vecuma trīcošajai rokai, viņš tomēr tika gala ar savu rakstāmo.

Bija pats pēdējais laiks, jo pēkšņi uznāca stipra vēja brāzma.

Viļņi nevaldāmi šļācās virsū urkai, un visi juta, ka sākas tā baismīgā lēkāšana, ar kuru kuģi sagaida vētru.

Doktors piecēlās un, par spīli milzīgajai šūpošanai noturēdams līdzsvaru, piegāja pie plīts, cik varēdams nosusināja pie uguns nupat uzrakstītas rindas, atkal salocīja pergamentu, iebāza to kabatas portfeli, bet pašu kabatas portfeli kopā ar tintnīcu noglabāja kabata.

Plīts nebūt nebija mazāk asprātīgi izdomāta ierīce uz urkas, tā atradās tādā vietā, kur kuģi tik stipri nešū- poj<). Taču tagad katls stipri lēkāja, Provansietis to visu laiku uzmanīja.

—   Zivju zupa, — viņš sacīja.

—   Zupa zivīm, — doktors atbildēja.

Un devās atpakaļ uz klaju.

## VI. VIŅI CER uZ PALĪDZĪBU

Kaut gan doktora satraukums arvien vairāk un vairāk pieauga, viņš centas noskaidrot pašreizējo stāvokli; bijis kāds tobrīd viņa tuvuma, tas būtu dzirdējis pa- sprūkam viņam pār lūpām šādu frāzi:

—   Pārāk stipra sāniskā šūpošanās un pārāk vāja gareniskā.

Un, ļaudamies drūmu domu plūsmai, doktors atkal iegrima apcerē, gluži tāpat kā kalnracis mēdz iegremdēties šahtā.

Šis pārdomas viņu nebūt netraucēja juras novēlošanā. Novērot jūru nozīmē gremdēties pārdomās.

Sākās mūžu mūžiem vētru mocīto ūdeņu nežēlīgā spīdzināšana. No okeāna dzīles lauzās āra žēls vaids. Netveramaja plašumā norisa juceklīgi, baismīgi priekšdarbi. DokLors vēroja visu, kas notika viņa acu priekša, nepalaizdams garām ne mazāko sīkumu. Taču viņa skatiens nebija novērotāja skatiens. Elli nav iespējams noverot mierīgi.

Sākās pagaidām vēl pd pusei apslēpta gaisa slāņu pārvietošanās, kas jau bija samanāma okeāna nemierā, arvien vairāk un vairāk pieaugošajā vējā, mākoņu sa- biezēšana un jūras viļņošana. Pasaulē, šķiet, nav neka loģiskākā un nekā absurdaka par okeānu. Šī svaidīšanas ir būtiska okeāna varenībai un uzskatama par vienu no tā dižuma elementiem. Okeāna viļņi — tas ir nemitīgs «par» un «pret». Tie saplūst kopa, lai tūdaļ atptūstu atpakaļ. Viens vilnis uzbruk, otrs — kāpjas atpakaļ. Nav lieliskākā skata par bangojošu jūru. Ka lai attēlo šīs mūžam mainīgās, gandrīz neiespējamās lejup krišanas un augšup lidošanas, šis līganās ielejas, šos milzu šūpuļ tīklus, šos tikko uzceltos un jau grūstošos balstus? Ka lai parāda šos putu žuburus pasakaino kalnu virsotnēs? Šeit viss ir neaprakstāms — gan atvērtie bezdibeņi, gan drūmi sarauktās krokas, gan lielais nemiers, gan pilnīgais bezpersoniskums, gan gaismēna, gan nokarenie mākoņi, gan pēkšņi atdarījušies mākoņu blāķi, gan mierīgā, acīm netveramā sairšana un baismā dunoņa, kas rodas 110 šā drausmīgā haosa.

Vējš sāka pūst tieši no ziemeļiem. Ar savu negantību tas bija gaužām labvēlīgs tai ziņā, ka dzina urku prom no Anglijas krastiem; tāpēc «Matutinas» īpašnieks nolēma uzvilkt visas buras. Vēja dzīta, grimdama putās, urka piepūstām burām it kā aulekšoja, trakā līksmē pār- lēkdama no viena viļņa uz otru. Bēgļi aiz prieka smējās. Viņi sita plaukstas, apsveikdami viļņus, vēju, buras, lielo ātrumu, savu bēgšanu un nezināmo nākotni. Doktors, šķiet, viņus neievēroja; viņš bija iegrimis domās.

Pēdējais dienas gaišums izdzisa.

Tas izdzisa tieši tai mirklī, kad bērns, stāvēdams uz tālās klints un uzmanīgi vērodams urku, zaudēja to no sava redzes lauka. Līdz tam brīdim viņa skatiens bija piesaistīts, it ka piekalts pie kuģa. Kāda loma bēgļu liktenī bija šim bērna skatienam? Mirkli, kad lielais tālums izdzēsa pie apvāršņa urku un bērns vairs nekā neredzēja, viņš pagriezās un sāka iet uz ziemeļiem, turpretī kuģis trauca uz dienvidiem.

Viss iegrima nakts tumsā.

## VII. svētās šausmas

Bet tie, kurus nesa projām urka, ar priecīgu atvieglojuma sajutu noskatījās, ka aiz. viņiem arvien vairāk atkāpjas un kļūst mazāka un mazāka naidīgā zeme. Pamazam drūmā okeāna virsa pietūka apaļa, un krēslā cita pēc citas nozuda Portlenda, Perbeka, Tainema, Ki- meridžs, abi Matraveri, vesela virkne miglaino klin- tāju un bākām nosētā krastmala.

Anglija nozuda. Ap bēgļiem bija vairs tikai jūra.

Pēkšņi iestājās drausmīga tumsa.

Vairs nebija ne attāluma, ne telpas; debess kļuva pavisam melna un klājās pār kuģi kā necaurredzams auts. Lēnām sāka snigt.. Gaisā virpuļoja dažas pārslas. Šķita, ka virpuļo dzīvi radījumi. Klajumā, kur trakoja vējš, nevarēja nekā redzēt. Cilvēki jutās pazuduši. Ik uz soļa viņiem uzglūnēja lamatas.

Tieši ar tādu dziļu tumsu mūsu platuma grādos mēdz sākties polārais virpuļviesulis.

Milzīgs bezveida mākonis, kas atgādināja hidras vēderu, smagi gūlās pār okeānu, šur tur ar savu svina krāsas pavēderi saskardamies ar viļņiem. Viena otra no šīm saskares vietām atgādināja pārplīsušus maisus, kas, piesūkušies pie juras, izlaida ārā tvaika mutuļus un piepildījās ar ūdeni. Šur tur uz viļņiem tie sacēla konusveida putu kalnus.

Polārā vētra uzklupa urkai, un urka metās tajā iekšā. Vēja brāzma un kuģis traucās viens otram pretī tikpat ka kautiņā.

Šai pirmajā niknajā sadursmē netika nolaista neviena bura, netika novākts neviens klīvers, netika nemaz rēvēts — tik ļoti šī bēgšana līdzinājās ārprātam. Masts krakšķēja un kā pārbijies liecās atpakaļ.

Mūsu ziemeļu puslodē cikloni griežas no kreisās puses uz labo, tādā pašā virzienā kā pulksteņa rādītāji, noskriedami dažreiz līdz sešdesmit jūdžu stunda. Kaut gan urka atradās pilnīgi neganta virpuļa varā, tā turējās ta, kā kuģi mēdz turēties mērena vēja laikā, cenzdamies iet tikai pret vilni, griežot priekšgalu pirmajai vēja brāzmai un labo bortu nākamajām brāzmām, lai tādējādi izbēgtu no bangu trieciena pa pakaļgalu un sāniem. Šādai daļējai piesardzībai nebūtu nekada labuma, ja vējš pēkšņi sāktu grozīties.

Kaut kur no neaizsniedzamiem augstumiem atplūda dobja dunoņa.

Nekas nav salīdzināms ar rēcošu bezdibeni. Tas ir visas pasaules zvēra drausmīgs rēciens. Tas, ko mēs saucam par matēriju, šī neaptveramā viela, šis neizmērojamo spēku saliedējums, kurā dažbrīd var samanīt tikko jaušamu gribu, kas mums liek nodrebēt, šis aklais, naksnīgais haoss, šis neizprotamais pans dažreiz ierēcas, un tas ir dīvains, gari stiepts, neatlaidīgs un ilgs rēciens, kurš vēl nav kļuvis par vārdu, bet spēka ziņā pārspēj pērkonu. Šis rēciens tad arī ir viesuļvētras balss. Citas balsis — dziesmas, melodijas, kliedzieni, sarunas — nāk no ligzdām, no alām, no mitekļiem, 110 sapārotajiem, no kāzu svinētājiem; turpretī virpuļviesuja balss nāk no Nekā, kas ir Viss. Dzīvās balsis izteic Visuma dvēseli; turpretī ar virpuļviesuja balsi runā nezvērs, rēc bezveidlgums. Tā ir neartikulētā bezgalības valoda. Kaut kas patētisks un stindzinoši baismīgs. Šos trokšņus cilvēks dzird no visām pusēm. Tie gan paceļas augstāk, gan nolaižas zemāk, līgo gaisā kā skaņu viļņi, sagādā pratam daždažādus mežonīgus pārsteigumus, gan ieskanoties pašās ausīs ka uzbāzīgi spalga fanfara, gan kā tāli piesmakuši krācieni; galvu reibinoša kņada, kas atgādina valodu un kas arī tiešām ir valoda, — pati daba pūlas kaut ko pateikt, tie ir dabas brīnumainie šļupsti. Šai zīdaiņa brēcienā neskaidri izpaužas viss, kam lemtas ilgstošas, nerimstošas ciešanas, viss, kas brīžam pieņem, brīžam noraida drūmās sirdst. risas. Visbiežāk tas atgādina blēņu molšanu, i^ara slimības lēkmi, drīzāk tas ir epileptiski krampji nekā noteiktam mērķim tēmēts spēks; tā vien šķiet, it kā mēs būtu klāt un noskatītos, ka bezgalība raustās krītamkaitē. Brīžam sāk likties, stihijas piesaka savas pretenzijas un haoss no jauna draud pārņemt visu pasauli. Brīžam tās ir gaudas, telpa vaimanā un pūlas par kaut ko attaisnoties, tas ir kaut kas līdzīgs visas pasaules aizstāvēšanās runai; tādās reizēs vedas domāt, ka visa pasaule tiesājas; mēs ieklausāmies, cenzdamies uztvert uzdodamos argumentus, drausmīgos «par» un «pret»; šadi no tumsas nākošie vaidi mēdz būt tikpat neapgāžami ka siloģismi. Cilvēka domu tas viss gaužām mulsina. Tas tad arī ir par iemeslu tam, ka rodas dažādas mitoloģijas un politeismi. Šausmas, ko modina milzīgā šalkoņa, pastiprina ar savu acumirklīgo parādīšanos un nozušanu pārcilvēciskas būtnes; tikko samanāmas eirnenidas *, mākoņos iezīmētas furiju* krūtis, gandrīz vai reālas elles himēras*. Nav nekā drausmīgākā par šiem šņukstiem, smiekliem, daždažādajiem trokšņiem, šiem neizprotamajiem jautajumiem un atbildēm, šiem palīgā saucieniem, kas raidīti nezināmiem sabiedrotajiem. Dzirdot šo baismīgo vārdošanu, cilvēks nezina, ko iesākt. Viņš atkapjas šo drakonisko vaimanu mīklas priekšā. Kada apslēpta jēga tajās ietverta?

Ko las nozīmē? Kam tās draud? Ko tās lūdzas? Tajās jaušams nevaldāms niknums. Neganti sasaucas bezdibenis ar bezdibeni, gaiss ar ūdeni, vējš ar vilni, lietus ar klinti, zenīts ar nadīru, debesu spīdekļi ar jūras putam, rēc uzpurni nometušās dzelmes, — tāda ir šī jezga, kurai piojaukusies klāt: vēl arī noslēpumaina ķilda ar ļauna jiem gariem.

Nakts valodīgums ir tikpat baismīgs kā tās klusēšana. Tajā jūtamas nezināmā dusmas.

Naktī ir apslēpta kada klātiene. Bot kas tā par klātieni?

Starp citu, vajag atšķirt nakti un tumsu. Naktī ir ietverts kaut kas viengabalains; tumsai piemīt zināms blīvums. Pat gramatika ar tai piemītošo konsekvenci vārdam «tumsa» nepieļauj daudzskaitli. Nakts ir daudzveidīga, tumsa — nepārtraukta.

Nakts noslēpuma plīvurs — tas ir izkaisītais, īslaicīgais, grūstošais, postošais. Zem kājām vairs nav jūtama zeme, bet kāda cita realitāte.

Bezgalīgajā un neskaidrajā tumsībā ir kaut kas vai kāds, kas ir dzīvs; bet šis dzīvais ir daļa 110 musu nāves. Pēc mūsu zemes gaitām, kad ši tumsība kļus mums par gaismu, tad arī mēs kļūsim par daļu no šās nezināmās pasaules. Bet pagaidām, šķiet, tā mums sniedz savu roku. Un tumsa ir tas rokas spiediens. Nakts ir sava veida rokas uzlikšana uz mūsu dvēseles. Dažos drausmīgos un svinīgos brīžos mēs jutām, kā mūs paņem sava varā aizkapa dzīve.

Nekur šis nezināmā tuvums nav izjūtams tik spilgti ka vētrā uz juras. Šausmas šeit pieaug no fantastiskajiem apstākļiem. Antīkajam mākoņu stūmējam, kas pēc sava prata groza cilvēku likteņus, šeit ir viss, kas viņam vajadzīgs jebkuras savas iegribas īstenošanai: nestabila stihija, neaprobežota savvaļa, visur izkaisītie vienaldzīgie speķi. Šis noslēpums — vētra ik bridi saņem un izpilda pavēles, ko lai uzdod kāda šķietama vai reāla griba.

Dzejnieki visos laikos to ir saukuši par viļņu untumu.

Bet untums nepastāv.

Parādības, ko mēs neizprotam un saucam par nejaušībām dabā un par gadījumu cilvēka dzīvē, ir sekas likumiem, kurus mēs nupat sākam apjaust.

## nix et nox

Sniega vēlrai raksturīgs ir tās melnums. Vētras laikā parasta aina ir tāda: tumšā zeme vai jūra un bālganā debess krasi pārvēršas — debess kļūst melna, okeāns — balts. Apakšā putas, augšā tumsa. Apvārsni aizsedz miglas siena, zenītu klāj kreps. Vētra atgādina katedrāles iekštelpu ar sēru drapērijām. Bet šai katedrālē nav neviena gaismekļa. Nav ne svētā Elma uguņu viļņu galotnēs, nav nevienas dzirkslelītes, nekādas fosforescen- ces — visnotaļ tikai tumsa. Polārais ciklons no tropiska ciklona atšķiras ar to, ka viens no tiem iededz visas ugunis, bet otrs tas visās izdzēš. Visa pasaule pēkšņi pārvēršas par pagraba velvi. Necaurredzamajā tumgā no debesīm, gaisa virpuļodamas, krīt gaišas pūciņas un lēnam nolaižas jūra. Šīs pūciņas, kas nav nekas cits kā sniega pārslas, šūpojas, griežas un lidinās gaisā. Tās ir kā asaras, kas atraisījušās no līķauta, kļuvušas atkal dzīvas un cita pēc citas rit lejup. Sijājas sniegs, un puš negants ziemelis. Baltiem punktiem izraibināts melnums, trakošana tumsā, sajukums pie atvērta kapa, vir- puļviesulis zem katafalka — lūk, kas ir sniega vētra.

Apakšā trīsuļo okeāns, slēpdams drausmīgas, nezināmas dzīles.

Kad pūš elektrizētais polārais vējš, sniega pārslas uzreiz pārvēršas krusas graudiņos, un gaisu pilda mazas lodītes. Šās kartečas apšaudītā ūdens virsma kūsāt kūsa.

Pērkons nogrand. Polārās vētras laika zibens ir rāms. Par šo zibeni var teikt to pašu, ko dažreiz mēdz teikt par kaķi: «Viņš ir spējīgs iznīcināt ar savu skatienu.» Tā ir draudīgi atvērta rīkle, kas nepazīst žēlastības. Sniega vētra ir akla un mēma vētra. Bieži vien, kur tā gājusi pāri, arī kuģi kļūst akli, bet matroži — mēmi.

No šāda bezdibeņa grūti izkļūt ārā.

Taču būtu maldīgi domāt, ka kuģa bojā eja tāclā sniega vētrā ir neizbēgama. Dāņu zvejnieki no Disko un Balezēnas, melno vaļu mednieki, Hirns, kas bija devies

J Sniegs un nakts. (Latīn.) ir/. Beringa šaurumu meklēt Vara iegulu upes grīvu, 1 Iudsons, Makenzijs, Vankuvers, Ross, Dimondirvils — viņi visi aiz polārā loka piedzīvojuši bargas jo bargas niega vētras un tomēr palikuši dzīvi.

Tieši tādā vētrā, pilnās burās traukdama, drosmīgi u drāzās urka. Ārprāts pret ārprātu. Kad Montgomerijs, bēgdams no Ruānas, lika savas galeras airētājiem ai- rēt no visa spēka, lai ar joni parrautu ķēdi, kas pie Builas aizsprostoja Sēnu, viņš rīkojās tikpat pārdroši.

«Matutina» šāvās kā bulta. Joņodama ar uzvilktajam burām, brīžiem tā tik stipri nosvērās uz sāniem, ka leņķis, ko veidoja kuģa borts un jūras virsma, bija likai piecpadsmit grādu liels, bet kuģa varenais, ieapa- lais ķīlis tik cieši saskārās ar vilni, it ka būtu pie tā pielīmēts. Ķīlis turējās pretī viesuļvētras brāzienam. Kuģa priekšgalu apgaismoja lukturis. Mākonis, kura tuvošanās pastiprināja vēju, arvien zemāk uzgula pār okeānu, sašaurinot un aprijot telpu ap urku. Nevienas kaijas. Nevienas klinšu bezdelīgas. Nekā cita kā vienīgi sniegs. Ūdens laukumiņš bija mazs un iedvesa šausmas. Varēja redzēt tikai kādus trīs četrus milzu viļņus.

Laiku pa laikam uzšķīlās sarkans vara krāsas zibens, pāršķeldams citcitam uzgūlušos tumsas blāķus no zenīta līdz horizontam. Ša sarkanā šķēluma dē] mākoņi izskatījās vēl draudīgāki. Ugunsgrēka liesma, kas pēkšņi apņēma dzīles, uz mirkli apgaismojot priekšējos mākoņus un to juceklīgo sablīvējumu tālumā, atklāja skatienam visu bezdibeni. Uz ša ugunīgā fona sniegpārslās izskatījās melnas un atgādināja tumšus tauriņus, kas ielidojuši degošā krāsnī. Tad viss apdzisa.

Pēc pirmā brāziena viesuļvētra, joprojām dzīdama urku, sāka rēkt dobjā basā. Šī dunoņas fāze ir baismīga trokšņa apklusuma fāze. Nav nekā satraucošāka par šādu vētras monologu. Šis drūmais rečitatīvs it kā pārtrauc uz laiku noslēpumaino pretinieku ciņu un norāda, ka nezināmā pasaulē kāds stāv sardzē.

Urka joprojām neprātīgi trauca uz priekšu. Tās abas galvenās buras bija drausmīgi noslogotas. Debess un jūra pārvērtās tintes krāsā, putu šļakatas šļācās pāri mastam. Ūdens straumes ik mirkli pārplūdināja klāju, un ikreiz, kad, sāniski šūpodamies, kuģis sazvēlās drīz

uz labajiem, drīz uz kreisajiem sāniem, klizes, līdzīgi atvērtām mutēm, vēma atpakaļ jūrā putas. Sievietes bija patvērušās kajītē, bet vīrieši palika uz klāja. Sniega virpulis neļāva viņiem nekā saskatīt. Bangas viņiem spļāva tieši sejā. Visu bija pārņēmis trakums.

Sai mirklī bandas vadonis, kas stāvēja kuģa pakaļgalā uz brangam, ar vienu roku ieķēries vantīs, ar otru, norāvis no galvas lakatiņu un vicinādams lo luktura gaismā, izpērušiem matiem, lepns, apmierināts, augstprātīgu seju, noreibis no visas šas tumsas, iesaucas:

—   Mēs esam brīvi!

—    Brīvi! Brīvi! Brīvi! — atkārtoja bēgļi.

Un visi bandas locekļi, turēdamies pie tauvām, sastājās uz klāja.

—   Urā! — vadonis uzsauca.

Un banda ierēcas vētrā:

- Urā!

Tai brīdī, kad šis kliedziens izdzisa starp vēja gou- dam, no kuģa otra gala atskanēja skaļa, barga balss:

—   Klusu!

Visi pagrieza galvas uz to pusi.

Viņi pazina doktora balsi. Visapkārt valdīja dziļa tumsa; doktors bija atspiedies pret mastu, ar kuru viņa vājais stāvs saplūda kopa tik cieši, ka viņu nemaz nevarēja redzēt.

Balss turpināja:

—   Klausieties!

Visi apklusa.

Un tad tumsā kļuva skaidri dzirdamas zvana skaņas.

## IX. TRAKOJOŠA JURA BRĪDINA

Urkas īpašnieks, kas turēja stūres pinni, saka skaļi smieties:

—        Zvans! Jauki! Mēs ejam ar kreiso halzi. Ko nozīmē šis zvans? Ka pa labi no mums ir zeme.

Stingra balsī doktors lēnām atbildēja:

—   Pa labi no mums zemes nav.

—   Ir gan! — kuģa īpašnieks iesaucās.

—   Nav.

—   Bet zvana skaņas taču nāk no sauszemes.

—   Šis zvana skaņas nāk no jūras, — doktors atbildēja.

Drosmīgajiem vīriem pār muguru pārskrēja šermuļi. Abu sieviešu iztrūcinātās sejas parādījās kajītes ejā kā burvestības izsaukti spoki. Doktors paspēra soli uz priekšu, un vina garais, melnais stāvs nošķīrās no masta. Nakts Lumsa varēja dzirdēt zvana skaņas.

Doktors atsāka:

—   Jūras vidū, pusceļā starp Portlendu un Lamanša arhipelāgu, ir boja, kas brīdina no briesmām. Šī boja ir piestiprināta ar ķēdēm pie sēkļa un peld virs ūdens. Uz bojas ir dzelzs steķis, un uz šā steķa šķērša piekarināts zvans. Vētrainā laikā jūra šūpodamās šūpo arī boju, un zvans skan. Šo zvanu tad nu jūs tagad dzirdat.

Doktors ļāva pāršalkt vēja brāzmai un, nogaidījis, kad zvana skaņas atkal kļuva dzirdamas, turpināja:

—   Dzirdēt šo zvanu vētras laikā, kad pūš ziemelis, nozīmē būt pagalam. Kāpēc? Tūlīt pateikšu. Ja jūs dzirdat šā zvana skaņas, tad tikai tāpēc, ka vējš tās atnes. Tātad vējš pūš no rietumiem, bet Oriņī zemūdens klintis atrodas austrumos. Zvanu skaņas jūs neaizsniegtu, «ja jūs nebūtu starp boju un zemūdens klīn tīm. Vējš jūs dzen tieši uz šīm klintīm. Jūs esat slik- tajā bojas pusē. Ja jūs nebūtu nomaldījušies no kursa, jūs atrastos atklātajā jūrā pietiekamā dziļumā un nedzirdētu zvanu. Vējš jums 110 tā neatnestu nevienu skaņu. Jūs pabrauktu bojai garam, nemaz nezinādami, ka tā tur ir. Mēs esam novirzījušies 110 pareizā ceļa. Šis zvans dod trauksmes signālu, vēstīdams kuģa bojā eju. Un tagad izlemjiet" paši, kas darāms!

Kamēr doktors runāja, zvans, ko tagad šūpoja aprimis vējš, ieskanējās daudz retāk, vienu sitienu pēc otra; atskanot ik pēc vienāda starplaika, šīs skaņas it ka apstiprināja sirmgalvja vārdus. Šķita, ka juras dzelmē skan bēru zvans.

Aiz šausmām elsodami, visi klausījās brīžam sirmgalvja balsī, brīžam zvana skaņas.

## liela negantniece vētra

Urkas īpašnieks satvēra ruporu.

—    Cargate toāo, hombres! 1 Atlaist šotes! Uzvilkt klī- verburu virvi! Nolaist apakšējo buru virves! Griežam uz rietumiem! Laižamies dziļāk jūra! Stūrē uz boju! Stūrē uz zvanu! Tur varēsim izvērsties. Vēl nav viss pagalam.

—   Mēģiniet, — doktors noteica.

Garām ejot piezīmēsim, ka šī skanošā boja, kaut kas līdzīgs zvanu tornim jūrā, tika iznīcināta 1802. gadā. Veci jūras braucēji vēl atceras to dzirdējuši. Sī boja brīdināja par briesmām, bet mazliet par vēlu.

Kuģa īpašnieka. pavēles tika izpildītas. Langedokietis uzņēmās trešā matroža pienākumus. Ikviens kaut ko palīdzēja. Buras ne vien nolaida, bet ari satina; savilka rabas, sasēja mezglā nokgerdiņus, nokbenceles 1111 brases; uztina galus uz štropēm, pārvēršot tas par vantīm: apšuva mastu, cieši aiznagloja puslūkas, un kuģis tagad izskatījās kā apsists ar sienu. Kaut gan tas viss tika darīts lielā steigā, taču pēc visiem likumiem. Urka izskatījās pēc bojā ejoša kuģa. Bet, jo mazāks tas kļuva pēc takelāžas novākšanas, jo negantāk tam gāzās virsū vējš un viļņi. Bangas sniedzās gandrīz līdz tādam augstumam, kāds tām mēdz būt aiz polārā loka.

Viesulis kā steidzīgs bende saka plosīt urku gabalos. Viena acumirkli tā pārvērtās drausmīgā postaža: mars- buras bija norautas, margsiena noplēsta, fokšpīres izsistas, vantis sadauzītas, masts nolauzts — tas viss ar lielu troksni bija sašķldis gabalu gabalos. Neizturēja pat perlīnes, kaut gan tas bija ļoti resnas.

Magnētiskais spriegums, kas parasti piemīt sniega vētrām, veicināja takelāžas pārraušanu. Tā trūka pušu vienlīdz no strāvas iedarbības un no vēja. Ķēdes, kas bija noskrējušas no blokiem, vairs nesaturēja rājas. Korpusa ārējās apšuves izliekums kuģa priekšgalā un pakaļgala krokojās no pārmērīgā spiediena. Kāds vilnis aizrāva līdzi kompasu kopa ar visu kompasmājiņu. Kāds cits vilnis aizrāva līclzi laivu, kas pēc dīvainā astūriešu pa- laduma bija piekarināta pie bugsprita. Vēl kāds cits vilnis aiznesa no kuģa priekšgala dievmātes tēlu un lukturi.

Bija palikusi vienīgi stūre.

Lukturi aizstāja ar lielu granātu, kuru, piepildītu ar liesmojošām pakulām un degošu darvu, piekāra pie pi iekšvadņa.

Uz pusēm pārlauztais masts, no vienas vietas pārklāts ar buru skrandām, virvju, bloku un rāju paliekam, pieblīvēja visu klaju. Krītot tas bija ielauzis labo bortu.

Kuģa īpašnieks, joprojām turēdams rokās stūres pinni, iesaucās:

—   Kamēr mēs varam stūrēt, nekas vēl nav pagalam. Zemūdens da|a ir pilnīgā kārtībā. Cirvjus! Šurp cirvjus! Mastu jūrā! Notīrīt klaju!

Ekipāža un pasažieri strādāja ar to drudžaino degsmi, kāda cilvēkiem rodas visizšķirīgākajos dzīves brīžos. Daži cirvja vēzieni — un darīts. Mastu pārsvieda pār bortu. Klajš bija notīrīts.

—   Un tagad, — kuģa īpašnieks atsāka, — paņemiet faili un piesieniet mani pie stūres!

Viņu pietauvoja pie stūres pinnes.

Kamēr viņu sēja klāt, viņš smējās. Viņš uzsauca jūrai:

—   Rēc vien, vecā, rēc! Esmu redzējis vēl nejaukākas vētras pie Mačičako raga.

Kad viņu bija stingri piesējuši, viņš ar abām rokām satvēra stūres pinni ar to dīvaino prieku, kādu mēdz izraisīt briesmas.

—   Viss kārtībā, draugi! Lai dzīvo Buglosas dievmāte! Stūrējam uz rietumiem!

Pēkšņi no sāniem uzdrazās virsū milzu vilnis, kas applūdināja urkas pakaļgalu. Vētras laika jūra allaž mēdz būt tīģerim līdzīgas, mežonīgas un nežēlīgas bangas: kāthi brīdi tas rāpo, lien uz vedera pa jūru, bet tau rūkdamas, zobus griezdamas, uzklūp kuģim un pārvērš to skaidas. Vesels putu kalns pārklāja «Matutinas» pakaļgalu, un tūdaļ viļņu un tumsas jūklī atskanēja drausmīgs krakšķis. Kad putas noskrēja un kuģa pakaļgals atkal kļuva redzams, tur vairs nebija ne kuģa īpašnieka, ne stūres.

Viss bija pazudis.

Stūri un nupat pie tās piesieto vīru vilnis bija aizrāvis rēcošajā vētras juceklī.

Bandas vadonis, cieši ielūkodamies tumsā, iesaucās:

—   Te burlas de nosotros? 1

Pēc ša sašutuma pilna kliedziena atskanēja otrs kliedziens:

—   Izmetīsim enkuru! Glābsim saimnieku.

Visi metās pie kabestana. Iesvieda enkuru. Uz urkām mēdz būt tikai viens enkurs. Šoreiz viss beidzās ar to, ka enkurs bija pagalam. Jūras dibens bija klinšains, viļņošana neganta. Tauva pārtrūka kā matiņš.

Enkurs palika jūras dibena.

No ūdens šķēlēja palika pāri vienīgi eņģelis, kas lūkojas tālskati.

Sākot ar šo brīdi, urka vairs bija tikai vraks. «Matutina» bija neglābjami nelietojama. Šis kuģis, kas vēl nesen bija spārnots un gandrīz baismīgs sava ātrā skrējiena dēļ, tagad bija gluži nevarīgs. Visa takelāža bija norauta un vairs nederīga. Kļuvis nekustīgs un pasīvs, kuģis ļāvās negantajai viļņu varai. Tas, ka dažu minūšu laikā ērglis var pārversties par rāpojošu kropli, iespējams tikai uz. jūras.

Vēja brāzma kļuva aizvien briesmīgāka. Vētrai ir baismīgas plaušas. Ta izraisa aizvien jaunas šausmas un sabiezina tumsu, kaut gan īstenībā tai nav iespējamas nekādas gradācijas. Jūras vidu izmisīgi skanēja zvans, it ka to šūpotu kāda neganta roka.

«Matutina» drāzās, kurp viļņi to nesa; tā mēdz lēkāt pa viļņiem korķis. Tā vairs nepeldēja, bet tikai turējās uz ūdens. Šķita, ka ta kuru katru mirkli var apgāzties ar vēderu uz augšu kā beigta zivs. Vienīgais, kas urku glāba no bojā ejas, bija tās izturīgais korpuss, kura nebija ne mazākas sūces. Viss urkas iekšējais apšuvums bija palicis ūdens neskarts. Nebija nevienas plaisas, nevienas spraugas, un neviens ūdens piliens neie- kļuva kravas telpās. Par laimi — jo sūknis bija sabojāts un nedarbojās.

Urka nejauki lēkāja mežonīgā viļņu deja. Klajš raus- lijas tikpat ka diafragma cilvēkam, kad tam nāk vēmiens. Ta vien šķita, ka tas pulēt pūlas izsviest jūrā slīkstošos cilvēkus. Šie cilvēki, nespēdami nekā iesākt, ieķērās ļenganajā takelāžā, turējās pie dēļiem, pie šķērsbaļķa, pie enkursaitēm, pie līnītēm, pie izblīdušo starpsienu gabaliem, uz kuru naglām viņi saplēsa rokas, pie sašķobītajiem ridersiem, pie visniecīgākā izcil- nīša, kas vēl bija palicis pari pēc katastrofas. Laiku pa laikam viņi ieklausījās. Zvana skaņas kļuva aizvien klusākās un klusākās. Likās, arī zvans mokās agonijā. Zvanu sitieni atgadinaja saraustītu mirēja gārgšanu. Bet tad arī gardzieni apklusa. Kur viņi īsti atradās? Un cik tālu no bojas? Zvana skaņas viņus bija nobiedējušas, tā klusēšana viņus šausmināja. Ziemeļrietumu vējš viņus dzina turp, no kurienes varbūt vairs nav atgriešanās. Viņi juta, ka viņus sagrābusi neganta vēja brāzma. Urkas vraks trauca pa melnmelnu tumsu. Nav nekā briesmīgāka par skrējienu aklā tumsā. Viņi juta atvērtu bezdibeni gan sev priekša, gan aiz muguras, gan zem kājām. Tas vairs nebija skrējiens, tas bija kritiens.

Pēkšņi cauri biezajam sniegputeņa jūklim pazibēja kaut kas sarkans.

— Baka! — iekliedzās slīkstošie.

## XI. KASKETI

Patiešām, tā bija Kasketu bāka.

Deviņpadsmitajā gadsimta bāka bija augsta konusveida mura celtne, kurai paša augšā atradās pēc visiem zinātnes likumiem ierīkots apgaismošanas aparuls. Starp citu, Kasketu bāka patlaban ir balts trīskārtējs tornis ar trim grozāmiem uguņiem. Gaismas ierīces, kas darbojas un griežas ap savu asi ar pulksteņa mehānismu palīdzību ar tik lielu precizitāti, ka sardzes matrozis, kurš vēro šis ugunis atklātajā jūrā, pagūst paspert pa kuģa klāju gaismas spīdēšanas laikā desmit soļus un divdesmit piecus soļus pa satumsuma laiku. Visa šī sistēma pamatojas uz stingras fokusu attāluma un astoņstūru cilindra aplēses; šos cilindrus veido astoņi pakāpjveidīgi plakani izliekti stikli, kuriem augšā un apakšā novietoti dioptriski spoguļi; šo smalko ierīci pasarga no vēja brāzmām un no jūras bangām milimetru biezi stikli, kurus tomēr dažreiz pārsit jūras ērgļi, kas tiem uzklūp virsū kā lieli naktstauriņi milzu laternām. Ēka, kurā ietverts šis mehānisms, art izbūvēta ar matemātisku precizitāti. Viss tajā ir vienkāršs, akurāts, klajš, precizs, pareizs. Bāka ir cipars.

Septiņpadsmitajā gadsimtā bāka bija kaut kas līdzīgs cietzemes rētai jūras krastā. Bākas torņa arhitektūra izcēlās ar savu greznumu un ekstravaganci. Ta bija pārblīvēta ar balkoniem, balustrādēm, tornīšiem, nišām, lapenītēm un vēja rādītājiem. Tā bija no vienas vietas izrotāta ar dažādu dzīvnieku galvām, statujām, ara- beskām, volūtām, ciļņiem, figūrām un figūriņām, ar vinjetēm un uzrakstiem. Pax in bello 1 bija rakstīts uz Edislounas bākas. Garām ejot aizrādīsim, ka šī miera sludināšana ne vienmēr atbruņoja okeānu. Vinstenlijs šo uzrakstu atkārtoja uz bakas, ko bija uzcēlis par saviem līdzekļiem mežonīgā apvidū Plimutas tuvumā. Pēc bākas torņa izbūves viņš tajā apmetās, gribēdams pats pārbaudīt, kā tas iztur vētru. Bet uznāca vētra, un Vin- stenlija baku aiznesa jūrā. Starp citu, šīs pārmērīgi īpatās būves bija no visām pusēm pieejamas vējiem, gluži tāpat kā pārāk tresainie ģenerāļi ir lielisks tēmēklis kau jas laikā. Bez akmens izrotājumiem bākām bi ja arī dzelzs, vara un koka rotājumi; metāla kalumi vairāk bija ciļņu veidā, koka darinājumi — dažādu izvirzījumu veidā. Bākas ārsienās starp arabeskām bija iemūrēti daždažādi rīki, gan derīgi, gan nederīgi lietošanai: vinčas, trices, bloki, atsvari, kāpnes, ceļamie krāni, dreki. Pašā torņa virsotnē ap lielo lukturi lieliski izstrādātos kaltos balsteņos bija iestiprināti milzu dzelzs svečturi, kuros tika ielikti sveķos samērcēti tauvas gabali, un šīs lapas nespēja izdzēst pat visstiprākais vējš. Viss tornis no augšas līdz apakšai bija izrotāts jūras

I lcijtļām, vimpeļiem, karodziņiem, karogiem, spalvu pušķiem, kuģu karogiem, kas pacēlas karogu kātos no viena stāva uz otru stāvu lidz pat lukturim; šis raibo krāsu, formu, ģerboņu un signālu jūklis vētras laikā līksmi plīvoja ar spilgtajām lupatām ap degošo liesmu. Pārdrošā uguns bezdibeņa malā izskatījās pēc izaicinājumā un modināja vīrišķību avāriju cietušajos jūras braucējos. Bet Kasketu bāka nepavisam nelīdzinājās šīm bākām.

Tais laikos ta bi ja vienkārša, vecmodīga un primitīva bāka, kuru Henrijs I pavēlēja uzcelt pēc kuģa «Blanche- Nel» bojā ejas *: klints virsotnē dzelzs būri dega ugunskurs — ar režģiem iežogota gailējošu ogļu kaudze un vējā plīvojošas liesmu mēles.

Vienīgais uzlabojums, kas šai bākā izdarīts kopš divpadsmitā gadsimta, bija smēdes plēšas, ko iedarbināja zobrats ar akmens atsvaru; šīs plēšas piestiprināja pie dzelzs būra 1610. gadā.

Šis senās bakas jūras putniem bija daudz bīstamākas neka tagadējās bākas. Pulni turp laidās, spožas uguns pievilināti, metās tai virsū un iekrita tieši ugunskurā, kur lēkāja ka nelabie gari, raustīdamies elles mokās; dažreiz tie izrāvās āra no sarkanā uguns būra un krita U2 klints nokūpējuši, sakropļoti un akli, kā knt lampas liesmā pusapdeguši kukaiņi.

Pilnīgi aptakelētam kuģim, kas klausa stūrmanim, Kasketu bāka ir noderīga, tā viņam sauc: «Sargies!» Tā brīdina no zemūdens klintīm. Bet kuģim, kam vairs nav ne takelāžas, ne stūres, šī bāka ir tikai bīstama. Nevarīgs un nespēcīgs kuģa grausts, kas nav spējīgs pretoties trakajam ūdens bangām, nav spējīgs aizstāvēties pret vēja brāzmām, — zivs bez spurām, putns bez spārniem, — tas var peldēt tikai turp, kurp to dzen vējš. Bāka tam norāda liktenīgo vietu, rāda vietu, kur tas ies bojā, apgaismo ta kapu. Šī bāka tam ir bēru svece.

Apgaismot ceļu uz nenovēršamo, brīdināt par neizbēgamo — cik traģisks izsmiekls.

## cīniņš ar zemūdens klinti

Nelaimīgie cilvēki, kam bija lemta bojā eja ar «Ma- tutinu», uzreiz saprata rūgto likteņa ironiju. Ieraugot bāku, viņi sākumā kļuva priecīgi, bet tad viņus pārņēma izmisums. Neka nevarēja līdzēt, nekā nevarēja darīt. Par viļņiem var teikt to pašu, ko par valdniekiem: kurš no tiem ir atkarīgs, kļūst tiem par laupījumu. Jāpacieš visi to trakumi. Vējš dzina urku uz Kasketiem. Un bija jāpakļaujas vējam. Pretošanās nebija iespējama. Kuģis tika strauji rauts uz rifu. Varēja just, ka ūdens kļūst seklāks; ja dziļuma izmērīšanai bijusi kāda jēga, viņi būtu pārliecinājušies, ka jūras dzijums šeit nav lielāks par trim četrām brasēm. Bojā ejošie ļaudis ieklausījās dobjajā viļņu duna zemūdens klinšu aizās. Bākas pakājē starp divām granīta radzēm viņi saskatīja tādu ka tumšu svītru — šauru līcīti, kas s?vienoja ar okeānu baismīgo jomu, kuras dibenā, kā to varēja iedomāties, atradās neskaitāmi cilvēku ģindeņi un kuģu vraki. Drīzāk tā bija alas mute neka ieeja ostā. No bākas* virsotnes viņi saklausīja ugunskura sprēgāšanu dzelzs būrī, sarkanie uzliesmojumi drūmi apgaismoja vētras ainavu, liesma, saskardamās ar krusu, pārrāva miglas aizsegu, melnais mākonis cīnījās ar sarkanajiem dūmiem tikpat kā čūska pret čūsku, pa gaisu lidinājās vēja pakamptās degošās ogles, un sniega pārslās, šķiet, bēga no pēkšņā dzirksteļu uzbrukuma. Zemūdens klintis, kas sākumā bija tikko samanāmas, tagad izcēlās gluži skaidri — juceklīgs klinšu blāķis ar visām virsotnēm, kalnu korēm un šķautnēm. Stūrus iezīmēja spilgti sarkanas līnijas, bet nogāzes — asiņaini, spoži gaismas plankumi. Jo vairāk urka rifam tuvojās, jo ta apveids kļuva lielāks, augstāks un baismīgāks.

Viena no sievietēm, īriete, izmisīgi vārstīja pirkstos rožukroņi.

Loča pienākumi, kurus līdz šim pildīja bojā gājušais urkas īpašnieks, tagad bija jāuzņemas bandas vadonim, kas bija kapteinis. Visi baski labi pazīst kalnus un jūru. Viņi nebaidās no bezdibeņiem un ir attapīgi katastrofu gadi jumos.

Urka tuvojās rifam, tūlīt kuģis tam uzskries virsu Pēkšņi Kasketu lielā ziemeļu atradze bija tik tuvu, ka tā uzreiz aizsedza bāku. Bija redzama tikai klints un gaisma, kas atspīdēja aiz tās. Klints, kas rēgojās ārā no miglas, izskatījās pēc lielas, melnas sievas ar uguns segautu ap galvu.

Šo klinti ar nelāgo slavu sauca par Biblē. Tas ir pats galējais rifa ziemeļu punkts, tapat ka dienvidos pats galējais punkts ir klints, vārdā Etakogilmē.

Bandas vadonis uzmeta skatienu Biblē un uzsauca:

—   Vai kāds nepieteiktos nogādāt porlīni uz zemūdens klintīm? Vai te ir kads, kurš prot peldēt?

Klusums. Neviens no tiem, kas atradās uz kuģa, peldēt noprata, pat matroži ne; starp citu, ta ir visai bieža parādība jūrnieku vidū.

No kuģa apšuvuma pa pusei bija atrāvusies klāja ga- rensija un zvalstījās savos sastiprina jumos. Bandas vadonis to ar abām rokām sakampa un teica:

—   Palīdziet man!

Garensiju norāva pavisam nost. Tagad to varēja izlietot pēc savas patikas. No aizsardzības rīka tas pārvērtās par uzbrukuma riku. ,

Tas bija diezgan garš baļķis, darināts no pašas ozola serdes, stiprs un tvirts, kas vienlīdz varēja noderēt gan uzbrukumam, gan atbalstam; varēja kalpot par sviru smagumu celšanai un par tarānu torņa graušanai.

—   Stāties! — uzsauca bandas vadonis.

Visi seši, sastājušies rinda un atspērušies pret salauzto mastu, turēja klāja garensiju horizontāli aiz kuģa borta kā šķēpu, kas pavērsts pret zemūdens klints šķautni.

Tas bija bīstams manevrs. Uzbrukt kalnam ir liela pārdrošība. Visus sešus vīrus varēja iemest ūdenī at- pakaļtrieciertš.

Ciņa ar vētru slēpj sevī daudz nejaušību. Pēc vētras — rifs; pēc vēja — granīts. Brīžam te ir darīšana ar netveramo, brīžam — ar nesatricināmo.

Iestājās viens no tādiem mirkļiem, kad cilvēki uzreiz kļūst sirmi.

Rifs un kuģis grasījās uzsākt viens ar otru ciņu.

Klints ir pacietīga. Rifs nogaidīja.

Uzplūda brāzmains vilnis. Un darīja galu gaidīšanai. Tas sakampa kuģi no apakšas, pacēla to uz augšu un brīdi pašūpoja, kā linga mēdz pašūpot akmeni.

— Drošāk! — uzkliedza bandas vadonis. — Tā taču ir tikai klints, bet mēs esam cilvēki.

Ba|ķi turēja gatavībā. Visi seši vīri ar to bija it kā cieši saauguši kopā. Klaja garensijas asās skabargas viņiem dūrās padusēs, bet viņi to nejuta.

Vilnis pasvieda urku pret klinti.

Tas bija briesmīgs trieciens.

Viss pazuda bezveidīgajā putu mākonī, kas allaž noslēpj šādas sadursmes.

Kad putu mākonis iekrita jūrā, kad vilnis atkal at- plūda no klints, visi seši vīri valstījās uz klāja, bet «Matutina» jau šāvās garām rifam. Baļķis bija godam izturējis un grozījis kuģa kursu. Trakas straumes rauta, urka dažu sekunžu laikā bija pametusi Kasketus tālu aiz muguras. Patlaban «Matutinai» briesmas vairs nedraudēja.

Tā mēdz gadities šad un tad. Bugsprita trieciens pret klinti izglāba Vūdu de Largo Tējas grīvā. Bīstamā vietā Vintertona raga tuvumā, atgrūzdamies ar līdzīgu sviru no baismīgās Brannodumas klints, kapteinis Ha- miltons izglāba no bojā ejas kuģi «Royule-Marie», kuru viņš komandēja, kaut gan tā bija tikai skotu tipa fregate. Vilnis ir spēks, kas acumirklī var mazināties un kas, ja arī ne viegli, tad tomēr dod iespēju grozīt kursu pat pēc visnegantākajiem triecieniem. Vētrai piemīt ķaut kas dzīvniecisks: viesulis ir vērsis, un to var piekrāpt.

Pāriet no kustības pa sekanti uz kustību pa tan- genli — tas ir viss noslēpums, ka novērst kuģa avāriju.

Tieši tādu pakalpojumu kuģim izdarīja ari garensija. Tā veica aira pienākumu, ta aizstāja stūri. Bet šo glābšanas manevru varēja izdarīt tikai vienu reizi; atkārtot to nebija iespējams. Baļķis jau atradās jūrā. Trieciena spēks to bija izsitis vīriem no rokām un pārsviedis pāri pār bortu, kur tas nozuda viļņos. Un noraut otru klaja garensiju nozīmētu izjaukt kuģa karkasu.

Viesulis atkal sakampa «Matutinu». Drīz vien Kas- keti jau rēgojās apvāršņa malā kā juceklīgs akmeņu sablīvējums. Šādos gadījumos rifi mēdz izskatīties visai apjukuši. Dabā, kuru mēs vēl nebūt neesam līdz galam izdibinājuši, redzamais it kā gūst papildinājumu neredzamajā, un klintis ar nekustīgu skatienu drūmi no- raugās mums pakaļ, sašutušas par garām palaisto laupījumu.

Tādi izskatījās Kasketi, kad «Matutina» bēga no tiem projām.

Bāka, kāpdamās atpakaļ, kļuva aizvien bālāka, bālāka un tad izgaisa.

Ši nozušana viesa skumjas. Bieza miglas sega uz- gūla izplūdušajai sārtajai gaismai. Tās stari izkusa milzīgajā ūdens plašumā. Liesma vēl paķepurojas, mēģinādama cīnīties, tad sāka grimt un zaudēja savu apveidu. Izskatījās, ka tā būtu noslīkusi. Ugunskurs pārvērtās par sveces galu, kas neskaidri un nespodri mirgoja. Tam apkārt pletās izplūduša mirdzuma aplis. Ta vien šķita, ka tumsas dzīlē kāds saminis ar kāju degošu gaismekli.

Draudpilnais zvans bija apklusis; draudpilnā bāka bija nozudusi. Taču, kad šie abi draudētāji bija izgaisuši, drausmas kļuva vēl lielākas. Zvans bija balss, bāka bija lāpa. Abos bija kaut kas cilvēcisks. Bez tiem palika vairs tikai bezdibenis.

## XIII. VAIGU VAIGA Ar NAKTS TUMSU

Urka atkal atradās bezgalīgas tumsas skavās.

Izbēgusi no Kasketiem, «Matutina» tagad lēkāja no viena viļņa uz otru. Atrisinājuma novilcināšana haosa vidū. Vēja svaidīta, urka mētājās no vieniem sāniem uz otriem, mezdama trakas bangu šļakatas. Tā vairs gandrīz nemaz nešūpojās galiski — briesmīga zīme, ka kuģim iestājusies agonija. Vraki zvalstās tikai uz sāniem. Galiskā šūpošanās ir cīņas konvulsijas. Vienīgi stūre var pagriezt kuģi pret vēju.

Vētras laikā, it īpaši sniega vētras laikā, jūra un tumsa galu galā sajūk kopā un saplūst vienā veselā. Migla, putenis, vējš, bezjēdzīga riņķošana, jebkāda balsta trūkums nespēja grozīt kursu, neviena atelpas brīža, mūžīga atkārtošanās, viens iegruvums pēc otra, apvāršņa galīga neredzēšana, bezcerīga, akla kustēšanās — tāds bija urkas brauciens.

Izķepurošanās no Kasketiem, izbēgšana no rifiem — avariju cietušajiem tā bija īsta uzvara. Bet šī uzvara viņus apstulbināja. Viņi vairs nekliedza «urā!»: jūrā tādu neuzmanību divreiz neatjaujas. Mest izaicinājumu tur, kur nemēdz mest loti, ir bīstami.

Atgrūsties no rifa nozīmēja paveikt neiespējamo. Tas nelaimīgos slīcējus stindzināja. Taču pamazam viņi sāka atkal cerēt. Cilvēka dvēsele allaž grib ticēt brīnumam. Nav tāda izmisuma, kurā viskritiskākajā brīdi sirds dzijumos neataustu cerība. Nelaimīgie cilvēki alk- tin alka pateikt sev, ka viņi ir glābti. Daudz netrūka, ka viņi jau izdvestu šo vārdu.

Bet pēkšņi nakts tumsā izauga kāds milzu blāķis. Kuģa kreisajā pusē no miglas iznira un skaidri iezīmējās augsta, melna, stava klints ar taisniem stūriem — no bezdibeņa rēgojas ārā četrstūrains tornis.

Viņi raudzījās tajā pārsteigti.

Vēja brāzma viņus dzina tam virsū.

Viņi nezināja, kas tas īsti ir. Tā bija Ortahas klints.

## XIV ORTAHA

Atkal sākās rifi. Pēc Kasketiem — Ortaha. Vētrai trūkst izdomas spējas, tā ir rupja, visspēcīga un pastāvīgi lieto vienus un tos pašus paņēmienus.

Tumsa ir neizsmeļama. Ta mūžam glabā sevi lamatas un viltu. Turpretī cilvēks ātri izšķiež savas iespējas. Cilvēks izsīkst, bezdibenis ir neizsīkstošs.

Boja ejošo cilvēku skatieni pievērsās bandas vadonim, savai vienīgajai cerībai. Bet viņš varēja tikai paraustīt plecus — parādīt drūmu nicību pret savu nevarību.

Bruģa akmens okeāna vidū — lūk, kas ir Ortahas klints. Viengabala Ortahas rifs stāvus paceļas astoņdesmit pedu augstumā virs trakojošām bangām. Pret lo sašķīst gari jūras viļņi, gan kuģi. Nekustīgais kubs stāvu iegremdē savas taisnās šķautnes neskaitāmos viļņojošas jūras līčloču izliekumos.

Nakti tas atgādina milzīgu bendes bluķi, kas uzlikts uz liela, melna auduma krokām. Vētrā tas gaida cirvja cirtienu — pērkona grāvienu.

Taču sniega vētras laikā pērkons nekad nemēdz but. Tiesa, kuģim ir aizsietas acis — šo apsēju tam aizstāj milzīgā nakts tumsa. Tas ir saposies kā uz nāvi notiesātais. Bet uz zibeni, kas nogalina uzreiz, tam nepavisam nav ko cerēt.

«Matutina», kas nebija nekas cits kā tikai peldošs vraks, drāzās tagad uz šo klinti, tāpat kā nesen bija drāzusies uz citu klinti. Nelaimīgie, kas vienu bridi jau bija domājuši, ka ir izglābti, atkal saka baiļoties. Viņu acu priekšā no jauna rādījās kuģa bojā ejas regs, ko viņi bija atstājuši aiz muguras. No jūras dibena iznira rifs. Tātad nekas nebija panākts.

Kasketi ir vafeļu panna ar daudziem jo daudziem nodalījumiem; Ortaha ir viens vienīgs mūris. Ciest avāriju pie Kasketiem nozīmē tikt saplosītiem gabalos; ciest avāriju pie Ortahas nozīmē tikt sašķaidītiem.

Un tomēr vēl bija iespēja izglābties.

No stāvām klintīm — un Ortaha ir stāva klints — vilnis neatlec atpakaļ ar rikošetu, kā tas notiek ar lielgabala lodi. Vilnis vienkārši slīd uz leju. Tas atgādina paisumu un bēgumu. Tas uzbrāžas bangodams, bet atkapjas, līgani viļņodamies.

Sados gadījumos dzīvības un nāves jautājums tiek izšķirts tādā veidā: ja banga uzsviedīs kuģi uz klints, tas sašķīdīs gabalos, tas ir pagalam; turpretī, ja vilnis plūdīs atpakaļ agrāk, nekā kuģis bus sasniedzis klinti, kuģis būs glābts.

Sirdi žņaudza mokpilns satraukums. Bojā ejošie ļaudis pustumsā jau saskatīja devīto vilni, kas viņiem tuvojas. Cik tālu tas viņus aizraus? Ja vilnis atsitīsies pret kuģi, viņus aizmetīs prom līdz pašam rifam, un viņi tiks sašķaidīti. Ja vilnis izies kuģim pa apakšu…

Vilnis izgāja pa apakšu.

Visi atviegloti nopūtās.

Bet kas notiks, kad tas nāks atpakaļ? Ko atplūstošais vilnis ar viņiem darīs?

Vilnis viņus aiznesa jūrā.

Pēc maza brīža «Matutina» bija jau tālu prom no rifa. Ortaha pamazām zuda tālumā, tāpat ka bija nozuduši Kasketi.

Tā bija otrā uzvara. Jau otrreiz urkai bija draudējusi neatvairāma bojā eja, no kuras tā laimīgi izbēga.

## XV. PORTENTOSUM MARE'

Pa to laiku nelaimīgajiem, kas atradās viļņu varā, uzbruka bieza migla. Viņi nezināja, kur tagad atrodas. Viņi Likko varēja saskatīt, kas notiek dažu kabeļtauvu atstatumā no urkas. Par spīti spēcīgajai krusai, kas visus spieda noliekt galvu, sievietes stūrgalvīgi atteicas kapt atkal lejā kajītē. Visi bezcerīgie slīcēji grib iet boja zem klajas debess. Stāvot tik tuvu nāvei, šķiet, ka griesti virs galvas sak pārvērsties par zārka vāku.

Viļņi, kas kļuva aizvien augstāki un augstāki, tai pašā reizē kļuva īsāki. Bangu sablīvēšanās norāda, ka tiem jāizlaužas cauri kādam sašaurinājumam: tāda ūdens mutuļošana liecina, ka tuvumā ir jūras šaurums. Patiešām, paši to nemaz nezinādami, bēgļi pašlaik apbrauca Oriņī. Starp Ortahu un Kasketiem rietumos un Oriņī austrumos jūru ir iežņauguši klintaji, un tur, kur tai ir par šauru, tā mutuļo. Ari jūra, tāpat ka viss cits pasaulē, pazīst sāpes, un tais vietas, kur tai sap, tā jo nikni trako. Tāds fārvaters ir bīstams.

«Matutina» bija iebraukusi šai šaurajā ejā.

Iedomājieties zem ūdens bruņurupuča bruņas, tik lielas ka Haidparks vai Elizejas lauki, uz kurām katra rie- viņa būtu sēklis un katrs pauguriņš — klints. Tāda ir Oriņī rietumu puse. Jūra aizsedz un paslēpj šīs kuģu lamatas. Sašķīzdami pret asajām zemūdens akmeņu šķautnēm, viļņi lēkā un puto. Rāmā laika ta ir tikai viegla šļakstēšana, bet vētrā — īsts haoss.

Bēgļi uz kuģa šīs jaunās briesmas noģida, kaut gan nemācēja tas sev izskaidrot. Bet pēkšņi viņi visu sa-

1 Baismu jura. (Latm.) prata. Debess zenītā kļuva mazliet gaišāka, jūru apspīdēja bāla, nespodra gaisma, un no kreisā borta austrumos parādījās gara klinšu grēda, uz kuru urku dzina no jauna pieaugušais vējš. Ši klinšu grēda bija Oriņī.

Kas tas bija par klinšu aizsprostu? Viņi sāka drebēt aiz šausmām.

Viņu šausmas būtu bijušas vēl lielākas, ja kāds viņiem pateiktu, ka tā ir Oriņī.

Nav otras cilvēkam tik nepieejamas salas kā Oriņī. Gan zem ūdens, gan virs ūdens to uzrauga nikna sardze, kuras priekšpostenis ir Ortaha. Rietumos — Biru, Sotorjo, Anfroka, Niangla, Fondikroka, Zimelle, Grosa, Klanka, Ekvijona, Vraka, Fosmaljēra; austrumos — Sokē, Ommo, Ploro, Brinbetē, Kelenga, Krokliū, Furša, So, Nuarpita, Kupī un Orbl. Kas tie ir par nezvēriem? Hidras? Jā, rifu sugas hidras.

Vienu no šīm klintīm sauc par Bi (mērķis), it kā noradot, ka šeit. visi klejojumi izbeidzas.

So rifu sablīvējumu, ko cieši kopā saliedēja ūdens un tumsa, bojā ejošie cilvēki ieraudzīja kā viengabala tumšu joslu, kā melnu horizonta pārsvītrojumu.

Kuģa bojā eja ir visaugstākā nevarības pakāpe. Būt tuvu pie cietzemes un nespēt to sasniegt; plivināties uz ūdens un nespēt izvēlēties virzienu; atsperties pret kaut ko šķietami stingru, kas īstenībā ir ļodzigs; vien- laiku būt pārpilnam dzīvības un pārpilnam nāves; būt milzu plašumu cietumniekam, būt iemūrētam starp debesi un okeānu; just virs sevis bezgalību kā cietuma velves; atrasties neganti trakojošu vēju un viļņu vidū un būt satvertam, sasietam un paralizētam — šāds stāvoklis nomāc un modina sašutumu. Tā vien šķiet, it ka varētu dzirdēt netveramā ienaidnieka ņirgāšanos. Tevi stindzina tieši tas, kas ļauj putniem pacelties spārnos un zivīm brīvi kustēties. Šķiet, ka tas nav nekas, bet tas ir viss. Tu esi atkarīgs no tā paša gaisa, ko saviļņo ar savu elpu, esi atkarīgs no tā paša ūdens, ko pasmel plauksta. Iesmel pilnu glāzi šā vētraina valguma, un tu sajutīsi mutē tikai rūgLenumu. Viens malks rada vienīgi nelabumu, bet vilnis jau var iznīcināt. Smilšu graudiņš tuksnesi, putu piciiia okeāna ir satriecošas parādības; visvarena daba nepūlas slēpt savus atomus; vājumu ta pārvērš spēkā, piepilda ar sevi niecīgo un no bezgala mazā rad-i bezgala lielo, kas cilvēku iznīcina. Okeāns mūs samaļ ar saviem pilieniem

Mēs jūtamies ka rotaļlieta.

Rotaļlieta — cik drausmīgs vārds!

«Matutina» atradās mazliet augstāk par Oriņī, un tas bija labvēlīgs apstāklis, bet tā tika rauta uz klinšu grēdas ziemeļu galu, un tas draudēja ar liktenīgām sekām. Ziemeļrietumu vējš kā bulta, kas izšauta no stingri uzvilkta loka, dzina kuģi ziemeļu raga virzienā. Pie ša zemes raga, mazliet šaipus no Korbelē ostas, ir kāda vieta, kuru Normaņu arhipelāga jūrnieki iesaukuši par «pērtiķi».

«Pērtiķis» — swinge — tā ir brāzmaina straume. Nepārtraukta virkne piltuvveida padziļinājumu sēkļos rada okeāna viļņos virkni vērpatu. Kad no vienas esat izkļuvuši, jūs jau ir satvērusi otra. «Pērtiķa» satverts, kuģis valstās, pārsviezdamies no vienas spirāles citā spirālē, kamēr kuģa korpuss sašķīst pret asu klinti. Tad caurais kuģis apstājas, pacēlis pakaļgalu virs viļņiem, iegrimis ar priekšgalu ūdenī, vērpata lo pēdējo reizi griež apkārt, pakaļgals nozūd zem ūdens, un atkal viss aizveras ciet. Putu plankums kļūst lielāks, trīsuļo, un drīz uz jūras virsas paliek šur tur tikai daži bur- bulīši, kas liecina, ka cilvēki zem ūdens ir nosmakuši.

Lamanšā visbīstamākie ir trīs «pērtiķi»: viens — kas atrodas slavenā Gerdlersenda smilšu sēkļa tuvumā, otrs netālu no Džersi, starp Piņonē un Nuārmonas /ngu, un trešais — Oriņī «pērtiķis».

Ja uz «Matutinas» klāja būtu atradies vietējais locis, viņš brīdinātu kuģa ļaudis par jaunajām briesmām. Bet loča nebija, un tāpēc cilvēkiem bija jāiztiek ar savu instinktu: kritiskos brīžos cilvēkiem rodas otra redze. Nikns vējš rava augstu gaisā veselas putu vērpetes un dzenāja tās gar visu piekrasti. Ta bija «pērtiķa» spļaudīšanās. Daudzi kuģi ir iekrituši šais lamatās. Bēgļi ar šausmām tuvojas šai vietai, kaut gan lāgā nezināja, ko īsti tā nozīmē.

Kā šim ragam apmest likumu? Tas nebija iespējams.

Tāpat kā pirms tam viņi bija redzējuši iznirstam Kas- ketus un pēc tam Ortahu, tagad viņi redzēja izslejamies augstās Oriņī klintis.

Viens milzis pec otra. Virkne baismīgu divkauju.

Skilla un Haribda* bija tikai divas; Kasketi, Ortaha un Oriņī — tie jau ir trīs ienaidnieki.

Tā pati apvāršņa izgaišana aiz klintīm atkārtojās ar bezdibenim piemītošu grandiozu vienmuļību. Okeāna kaujās, tāpat ka Homēra kaujās, sastopami cildeni atkārtojumi.

Ik vilnis, kas viņus dzina tuvāk ragam, padarīja šo blāķi vēl par divdesmit olektīm augstāku, kaut gan miglā tas jau bija drausmīgi izpleties. Atstatums starp urku un klinti neglābjami saruka. Viņi jau atradās pie pašas vērpatas. Jau pirmā strāva, kas viņus satvertu, aizrautu uz neatgriešanos. Vēl viens vilnis pāri, un viss būtu cauri.

Pēkšņi urka atlēca atpakaļ, it kā pēc milža dūres belziena. Vilnis pacēlās stāvus zem kuģa, tad atplūda atpakaļ un, apšļākdams urku ar putu krēpēm, atsvieda to atpakļ. Šis trieciens novirzīja «Matutinu» no Oriņī.

Urka — šī nāves rotaļlieta — atkal atradās atklātā jūrā.

Kas tad urkai bija nācis palīgā?

Vējš.

Vētra pēkšņi bija mainījusi virzienu.

Lidz šim ar bēgļiem bija rotaļājušies viļņi, tagad bija pienākusi kārta vējam. No Kasketiem viņi bija izķepurojušies paši; no Ortahas viņus bija izglābis vilnis, bet no Oriņī — vējš. Tas pēkšņi bija pārsviedies no ziemeļiem uz dienvidiem.

Ziemeļrietumu vēju aizstāja dienvidrietumu vējš.

Straume — tas ir vējš ūdenī; vējš — tā ir straume gaisā: bija sadūrušies divi spēki, un vējš sadomāja atņemt straumei tas laupījumu.

Okeāna straujas parinaiņas nav izdibināmas. Tās ir mūžīgais «bet, ja nu». Atrodoties okeāna varā, nedrīkst ne cerēt, ne krist izmisumā. Tas rada un atkal iznicina. Okeāns uzjautrinās. Šai plašajai un sevī noslēgtajai jūrai, ko Zans Bārts* mēdza saukt par «rupju dzīvnieku», piemīt visas plēsoņa īpašības. Brīžiem ta izlaiž savus asos nagus, brīžiem tos paslēpj samtainas ķepas. Dažreiz vētra noslīcina kuģi viens divi, dažreiz kuģa boja eju tā rūpīgi izstrādā, varētu pat sacīL — izlolo ikvienu sīkumu. Jūrai laika ir gana. Slīcēji par to daudzkārt ir pārliecinājušies.

Jāpiebilst, ka dažkārt nāves soda atlikšana nozīmē tā atcelšanu. Bet tādi gadījumi ir reti. Lai nu būtu kā būdams, slīcēji viegli tic glābiņam: kolīdz vētra kaut cik apklust, viņi sev iestāsta, ka briesmas jau garām; pēc tam kad bija sevi uzskatījuši par apbedītiem jūras dzelmē, viņi domājas esam augšāmcēlušies, drudžainā steigā ķeras pie tā, kas viņiem vēl nepieder, — viss ļaunais jau ir pārdzīvots, nav ne mazako šaubu, viņi ir pilnīgi apmierināti, viņi ir glābti, viņiem vairs nekas nav vajadzīgs no dieva. Nevajag pārāk steigties ar rēķina parakstīšanu Nezināmajam.

Dienvidrietumu vējš sākās ar viesuli. Tie, kas sniedz palīdzību cilvēkiem uz bojā ejoša kuģa, parasti to dara skarbi. Vējš, satvēris «Matutinu» aiz mastu paliekām, gluži tāpat kā mēdz satvert aiz matiem slīcēju, strauji rāva to atklātajā jūrā. Tas atgādināja Tibēriju, kas dāvāja gūsteknēm brīvību, likdams par to samaksāt ar savu godu. Vējš nežēlīgi uzklupa tiem, kurus glāba. Viņš tiem izdarīja pakalpojumu ar traku negantumu. Tā bi ja palīdzība, kas nepazīst žēluma.

Pēc šās negantās glābšanas urka pārvērtās par galīgu vraku.

Krusas graudi, cieti un lieli kā musketes lodes, kapāja kuģi.

Pēc katras kuģa nosvēršanās uz sāniem krusas graudi ripoja pa klāju kā mazas biljarda bumbiņas.

Urka, ko no augšas un apakšas plosīja ūdeņi, bija tikko saredzama zem viļņiem un putu blāķiem, kas tai gāzās pāri. Uz kuģa ikviens domāja tikai par sevi.

Cilvēki pieķērās, pie kā vien varēdami. Pēc katra viļņa brāziena visi jutās pārsteigti, ka neviens nav ieskalots jūrā. Daudziem sejas bija saskrambātas ar skaidām, kas šķida uz visām pusēm.

Par laimi, izmisums cilvēkam piešķir daudz spēka. Šausmu pārņemtā bērna roka nav vājāka par milža roku. Nāves bailēs sievietes pirksti pārvēršas par islam spīlēm. Meitene baiļu brīdī spēj iecirst savus rožainos nadziņus pat dzelzī. Slīkstošie visiem spēkiem pūlējās noturēties uz vietas. Bet katrs vilnis draudēja viņus aizskalot no klāja.

Piepeši viņi atkal atviegloti uzelpoja.

## MĪKLAINAIS RĀMUMS

Viesuļvētra pēkšņi norima.

Nepūta vairs ne dienvidu, ne zieme|u vējš. Negantie vētras auri apklusa. Virpuļviesulis bez kada iepriekšēja atslābuma, bez kādas pārejas it kā pats no sevis pēkšņi būtu iekritis bezdibeni. Nevarēja nemaz saprast, kur tas palicis. Krusas graudus atkal aizstāja sniega pārslas. No jauna sāka lēnām snigt.

Viļņu vairs nebija. Jūra bija saplakusi.

Šāda pēkšņa norimšana sniega vētrām ir raksturīga. Kolīdz elektriska izlādēšanās beigusies, viss nomierinās, pat viļņi, kas pēc parastajām vētrām bieži vien vēl ilgi trako. Tagad bija gluži otrādi. No bangu niknuma nebija vairs ne vēsts. Kā darbarūķis pēc smagas darba dienas jūra uzreiz atmieg; tas gan it ka būtu pretruna ar statikas likumiem, bet nepavisam nepārsteidz vecos jūrniekus, jo tie zina, ka jūra slēpj sevi visvisādas nejaušības.

Šāda parādība — gan ļoti reti — novērojama pat parastajās vētrās. Tā, piemēram, mūsdienās neaizmirstamajā viesuļvētrā, kas notika Džersijā 1867. gada 27. jūlijā, pēc četrpadsmit stundu trakošanas vējš pēkšņi aprima un iestājās pilnīgs bezvējš.

Pēc kāda brīža ap urku pletās miegainu ūdeņu klajš.

Tai pašā laikā — jo pēdējā vētras fāze ir līdzīga pirmajai — bija iestājusies galīga tumsa. Viss, kas bija kļuvis redzams, kamēr sniega mākoņi vēl virmoja gaisa, atkal vairs nebija saskatāms, bālie silueti izplūda un izkusa, un bezgalīga tumsa apņēma kuģi no visām pusēm. Šis melnais tumsas mūris, šis nepārtrauktais aplis, šis cilindrs, kura diametrs ar katru mirkli kļuva mazāks un mazāks, apņēma «Matutinu» un drausmīgi sarāvās ar baismīgu gausumu, līdzīgi tam, ka sasalstot aizdarās lāsmenis. Zenīta — itin neka, tikai miglas vāks, noslogojums. Urka bija iekļuvusi it ka dziļas akas dibenā.

Šai akā jūra izskatījās kā šķidra svina peļķe. Ūdens vairs nekustējās. Drūms sastingums. Okeāns nekad neizskatās tik pikts kā tad, kad tas atgādina dīķi.

Pār visu klājās klusums, rāmums, akla tumsa.

Klusums dabā bieži vien ir klusēšana.

Gar kuģa apšuvumu slīdēja pēdējie ūdens šļaksti. Klājs atkal bija horizontālā stāvoklī un tikai mazliet nosvērās uz vieniem vai uz otriem sāniem. Šur tur tikko manāmi līgojas saplosītā takelāža. Luktura vietā piekarinātā granāta, kurā dega sadarvotās pakulas, vairs nešūpojās pie bugsprita un no tās vairs nepilēja jūrā ugunīgas lāses. Vējiņš, kas vēl lidinājās mākoņos, nesacēla ne mazāko troksni. Mīkstām pārslām mazliet ieslīpi krita biezs sniegs. Vairs nebija dzirdama viļņu burz- guļošana pie rifiem. Kapa klusums.

Pēc bezcerīga izmisuma lēkmēm, ko bija pārdzīvojuši nelaimīgie ļaudis, kuri tik ilgi bija mētāti pa jūru, šis miers likās neizsakāma laime. Viņiem šķita, ka viņu ciešanām pienācis gals. Viņiem bija tāda sajūta, ka viss ap viņiem un virs viņiem ir vienojies viņus glābt. Atkal uzausa cerība. Viss, kas pirms brīža bija niknums, tagad bija pārvērties par rāmumu. Viņiem šķila, ka nu ir noslēgts miers. Nelaimīgie cilvēki tagad uzelpoja ar pilnu krūti. Viņi varēja palaist vaļā virves galu vai dēli, pie kura visu laiku bija lurejušies, varēja piecelties, izslieties visā augumā, stāvēt, staigāt, kustēties. Viņi jutās neizsakāmi mierīgi. Tumsas dzīlēs mēdz būt tādi paradīzes svētlaimes brīži, kuri sagatavo kaut kam citam. Bija skaidrs, ka cilvēkiem vairs nedraudēja ne vētras, ne putojošas bangas, ne vēji, ne jūras trakošana, — no visa tā viņi jau bija atbrīvoti.

Turpmāk viņiem viss veiksies laimīgi. Pēc trim četrām stundām saks aust gaisma, viņus pamanīs un pievāks kads pretimbraucošs kuģis. Pats briesmīgākais jau bija aiz muguras. Viņi atgriezās dzīvē. Galvenais — viņi bija noturējušies virs ūdens līdz vētras apklu- šanai.

Ikviens klusībā nodomāja: «Šoreiz nu ir galā.»

Pēkšņi viņi noģida, ka tiešām pienācis gals.

Kāds no matrožiem, ziemeļbiskajietis, vārdā Galde- azuns, nokāpa kravas telpā un, atgriezies uz klāja, pavēstīja:

—   Kravas telpa ir pilna.

—   Ar ko? — bandas vadonis jautāja.

—   Ar ūdeni, — matrozis atbildēja.

Vadonis uzkliedza:

—   Ko tas nozīmē?

—       Tas nozīmē, — Galdeazuns atbildēja, — ka pēc pusstundas mēs būsim noslīkuši.

## XVII PĒDĒJAIS LĪDZEKLIS

Kuģa ķīlī bija plaisa. Bija radusies sūce. Kurā bridi? Neviens to nevarētu pateikt. Vai tas notika tad, kad viņi bija piebraukuši pie Kasketiem? Vai tas notika Ortahas tuvumā? Vai varbūt tad, kad viņus gandrīz ierāva ūdens vērpetē uz rietumiem no Oriņī? Visvairāk domājams, ka tad, kad viņi bija piebraukuši pavisam klat. «pērtiķim». Tur viņi bija dabūjuši stipru triecienu. Viņi to nepavisam nebija manījuši, jo tobrīd negants vējš viņus svaidīja no vieniem sāniem uz. otriem. Kad uznāk stinguma krampji, tad dūrienus nejūt.

Otrs matrozis, dienvidbiskajietis, kuru sauca par Ave Mariju, ari nokapa kravas telpā un, atgriezies uz klāja, sacīja:

—   Ūdens kravas telpā ir divi varu augstumā.

Tas ir apmēram sešas pēdas.

Ave Marija piebilda:

—   Pēc četrdesmit minūtēm mēs nogrimsim.

Kurā viela tad bija šī sūce? Plaisa nebija redzama. Ta bija zem ūdens. Ūdens, kas pildīja kravas telpu, šo plaisu apslēpa. Caurums atradās kuģa dibenā, zem ūdens līnijas, kaut kur dziļi kuģa zemūdens daļā. To nebija iespējams atrast. Nebija iespējams aizbāzt. Kaut kur bija brūce, bet pārsiet to nevarēja. Starp citu, ūdens neieplūda pārāk strauji.

Bandas vadonis uzsauca:

—   t 'dens jāizsūknē!

Galdeazuns atbildēja:

—   Mums vairs nav sūkņa.

—        Nu, tad dosimies uz krastu, — bandas vadonis attrauca.

—   Bet kur tad tas krasts ir?

—    Nezinu.

—    Arī es nezinu.

—    Bet kaut kur tam taču jābūt.

—    Jābūt gan.

—           Lai kads mūs vada uz krastu, — bandas vadonis turpināja.

—    Mums nav loča, — iebilda Galdeazuns.

—     Ķeries tu pie stūres pinnes.

—    Stūres pinnes mums vairs nav.

—           Pagatavosim lo no jebkura baļķa. Naglas! Āmuru! Darba rīkus! Žigli!

—           Kaste ar namdara rīkiem ir ūdenī. Mums vairs nav instrumentu.

—    Tik un tā kaut kā stūrēsim.

—    Mums taču vairs nav stūres.

—    Kur ir laiva? Sēdīsimies laivā. Airēsim!

—    Laivas mums vairs nav.

—    Airēsim urkā.

—    Mums vairs nav airu.

—     Nu, tad uzvilksim buras!

—    Mums vairs nav ne buru, ne masta.

—            Uzsliesim mastu no garensijas un buru pagatavosim no brezenta. Izrausimies no šejienes. Uzticēsim sevi vējam!

—    Vēja vairs nav.

Vējš tiešām bija pavisam aprimis. Negaiss bija pāri, bet rāmums, ko viņi bija uzskatījuši par savu glābiņu, bija viņu pazudinātājs. Ja dienvidrietumu vējš joprojām būtu pūlis ar agrāko niknumu, tas viņus būtu aizdzinis kaut kur krastā, iekām kravas telpa bija pieplūduši ar ūdeni, vai arī būtu laimīgi izmetis viņus smilšu sēklī, pirms kuģis saka grimt. Vētras strauja gaita būtu viņiem palīdzējusi sasniegt cietzemi. Bet vēja nebija, un nebija arī cerības. Viņi gāja bojā, jo viesuļvētra bija mitējusies.

Tas bija bezizejas stāvoklis.

Vējš, krusa, vētras brāzma, virpulis — tie ir neapvaldīti pretinieki, kurus var uzvarēt. Vētru iespējams pieveikt, jo tā ir vāji bruņota. Pret ienaidnieku, kas nemitīgi atklāj savus nodomus, bez jēgas svaidās un bieži vien aizšauj greizi, cīņas līdzekļus var atrast. Bet

pret bezveju nevar nekā iesākt. Te nav neka, aiz kā varētu pieķerties.

Vēji ir mežonīgu jātnieku uzbrukums: turieties stingri, gan viņi izklīdīs. Bezvejš ir bendes knaibles.

Neatturams un smags ūdens nesteigdamies, bet nepārtraukti kravas telpā cēlas arvien augstāk un augstāk, un, jo augstāk tas cēlās, jo dziļāk grima kuģis. Tas viss notika gaužām lēni.

Cilvēki, kas atradās uz «Matutinas», juta, ka pamazam tuvojas visdrausmīgākā boja eja, boja eja bez pretošanās. Viņus sagrāba mierīga un baismīga pārliecība, ka viņi ir pilnīgi stihijas varā. Gaiss bija nekustīgs, jūra — rāma. Nekustīgums slēpj sevī kaut ko nepielūdzamu. Dzelme viņus rija iekšā klusēdama. Cauri mēmajai ūdeņu kārtai bez dusmām, bez kaislībām, nemaz to negribot un neapzinoties, gluži vienaldzīgi viņus vilka sev klāt liktenīgais zemeslodes centrs. Dzelme viņus uzsūca sevī pilnīgā klusumā — un tas bija drausmīgi. Nebija vairs ne viļņu atvērto žaunu, ne vēja un jūras brāzmu ļauno, draudpilno žokļu, ne viesuļvētras ņirdzīgā smīna, ne putojošo bangu rij īguma; tagad zem šiem nelaimes piemeklētajiem vērās vaļā melnā bezgalības rīkle. Viņi jutās iegrimstam mierīgā dziļumā, kas nebija nekas cits kā nave. Atstatums no borta līdz ūdens virsai nemitīgi saruka, un tas arī bija viss. Varēja aprēķināt, pēc cik minūtēm tas izzudīs pavisam. Te notika kaut kas pilnīgi pretējs paisumam. Ūdens nekāpa viņiem pretī, bet viņi paši nolaidās pie tā. Viņi paši raka sev kapu. Kapracis bija viņu pašu svars.

Viņiem tika gatavots nāves sods nevis pēc cilvēku, bet pēc dabas likumiem.

Sniegs sniga un sniga, un, tā kā grimstošais kuģis vairs nekustējās, šī baltā šarpija pārsedza klāju, it ka ietīdama kuģi līķautā.

Kravas telpa pamazām pildījās ar ūdeni. Nebija nekādas iespējas sūci novērst. Viņiem nebija pat smeļamā kausa, no kura gan īstenībā nekāda praktiska labuma nebūtu bijis — urka bija klāja kuģis. Kravas telpu apgaismoja: aizdedza trīs četras lāpas, kuras iesprauda, kur nu varēja. Galdeazuns atnesa dažus vecus adas spaiņus; viņi ķērās pie ūdens izsmelšanas un izveidoja ķēdi; bet spaiņi nebija lietojami: daži izjuka šuvju vietās, dažiem bija caurs dibens, un ūdens pa ceļam iztecēja.

Starp ieplūstošo ūdeni un ūdeni, ko izsmēla, bija tik liela starpība, ka tā šķita ka īsts izsmiekls. Klāt nāca vesela muca, prom aizgāja viena glāze. Visas pūles bija veltīgas. Tas atgādināja skopuli, kas mēģina iztērēt miljonu, izdodams ik dienas pa vienam sū.

Bandas vadonis sacīja:

—    Atvieglināsim kuģi!

Vētras laikā vairākas lādes, kas atradās uz klaja, lika piesietas ar tauvām pie masta. Tā tās ari bija palikušas pietauvotas pie masta atlūžņa. Tagad tauvas atsēja un lādes iegrūda ūdenī pa spraugu kuģa apšuvumā. Viena no šīm ceļa somam piedereja biskajietei, kas nespēja savaldīt gaužu nopūtu:

—    Vai, tur taču bija iekšā mans jaunais apmetnis ar sarkano oderi! Un izrakstītās mežģīņu zeķītes! Vai, un sidraba auskari, ar kuriem es gāju uz dievkalpojumu dievmātes svētkos!

Klājs bija notīrīts, palika vēl kajīte. Tā bija gaužām piebāzta. Tajā, kā mēs atceramies, atradās pasažieru bagāža un saiņi, kas piederēja matrožiem.

Bagāžu iznesa uz klāja un no tās atbrīvojas pa to pašu apšuvuma spraugu.

Izvilka ārā arī saiņus un iegrūda tos okeānā.

Kajīti iztukšoja pilnīgi. Lukturis, stengturis, muciņas, maisi, kubli un mucas ar dzeramo ūdeni, katls ar viru — viss tika iemests jūra. Alskrūvēja jau sen apdzisušās čuguna plīts uzgriežņus, norava to no cementa pamata, uzstiepa uz klāja, pievilka pie spraugas un izsvieda no kuģa.

Jūrā iemeta visu, ko vien varēja noraut no urkas iekšējā apšuvuma, iemeta ridersus, vantis un takelāžas paliekas.

Laiku pa laikam bandas vadonis paņēma lāpu un apgaismoja kuģa priekšgalā uzrakstītos ciparus, kas rādīja kuģa iegrimi, un mēģināja aplēst, cik ilgi urka vēl noturēsies.

## VISUPEDĒJAIS LīDZeKliS

Kļuvis vieglāks, kuģis saka grimt mazliet gausāk, taču joprojām grima un grima.

Stāvoklis bija izmisīgs — nebija vairs nekādu ceribu. ISija izmantots pēdējais līdzeklis.

—     Vai tur nav vēl kas jūrā metams? — kliedza bandas vadonis.

Doktors, kas nevienam vairs nebija prātā, iznāca no kajītes un sacīja:

—    Ir.

—    Kas tad? — vadonis jautāja.

Doktors atbildēja:

—    Mūsu noziegums.

Visi iztrūkas un reizē iesaucās:

—    Amen.

Doktors, bāls un izslējies visā augumā, pacēla pret debesīm pirkstu un teica:

—    Uz ceļiem!

Visi salīgojās, grasīdamies noslīgt ceļos

Doktors turpināja:

—      Metīsim jūra savus noziegumus. Tie ir mūsu lielākais smagums. Kuģis grimst šo noziegumu dēļ. Nedomāsim vairs par dzīvības glābšanu, domāsim par dvēseles izglābšanu. Uzklausiet mani, nelaimīgie: vissmagākais ir mūsu pēdējais noziegums, tas, ko mēs nupat pastrādājām vai, pareizāk sakot, nobeidzām. Nav neģēlīgākas bezdievības par dzelmes kārdināšanu, kad uz sirdsapziņas ir ar iepriekšēju nodomu izdarīta slepkavība. Tas, kas ir pastradats pret bērnu, — pastrādāts pret dievu. Projām braukt vajadzēja, es zinu, bet ta bija droša sevis pazudinašana. Ena, kuru meta mūsu pastradātais ļaunais darbs, uzsūtīja mums vētru. Tā tam arī jābūt. Starp citu, mums nav ko nožēlot. Šeit, netālu no mums, šai melnajā tumsā ir Voviles smilšu sēkļi un Huga zemes rags. Tā ir Francija. Mums bija atlicis tikai viens patvērums — Spānija. Francija mums ir tikpat bīstama kā Anglija. Izbēguši no nāves jūrā, mēs butu nokļuvuši uz karatavām. Vai nu tikt pakārtiem, vai noslīkt — citas izvēles mums nebija. Mūsu vietā izvēli ir izdarījis dievs. Tādēļ pateiksimies viņam. Viņš mums piešķir kapu, kas nomazgās mūsu grēkus. Mīļie brāļi, tas bija nenovēršams. Padomājiet, mēs taču paši nupat izdarījām visu iespējamo, lai aizietu bojā bērns, un ka šai pašā brīdī, šai mirklī, kad es runāju, virs mūsu galvam varbūt atrodas dvēsele, kas mūs apsūdz, stāvot tiesneša priekšā, kurš mūs uzlūko. Tad nu izmantosim pēdējo termiņa pagarinājumu. Pacentīsimies, ja vien tas vēl iespējams, izlabot mūsu nodarīto ļaunumu, cik tas ir mūsu spēkos. Ja bērns mūs pārdzīvos, iesim viņam palīgā. Ja viņš nomirs, darīsim visu, lai viņš mums piedotu. Atbrīvosimies no smagā pārkāpuma. Noņemsim lielo smagumu, kas uzgūlies mūsu sirdsapziņai. Centīsimies, lai mūsu dvēseles dievs neatraidītu, jo tā būtu visdrausmīgākā bojā eja. Mūsu miesas tad tiktu zivīm, bet dvēseles — dēmoniem. Apžēlojieties paši par sevi. Metieties ceļos, es jums saku. Vainas nožēlošana ir laiva, kas nekad negrimst. Jums vairs nav kompasa? Jūs maldāties. Jums ir lūgsna.

Vilki pārvērtās par avīm. Tādas pārvērtības vērojamas liela izmisuma brīžos. Gadās, ka arī tīģeri laiza krucifiksu. Kad paveras durvis uz nezināmo, ticēt ir grūti, neticēt — neiespējami. Lai cik nepilnīgi ir pastāvējušo un pastāvošo reliģiju mēģinājumi iztēloties aiz- kapa dzīvi, taču pat tad, kad cilvēka ticība ir bezveidīga, pat tad, kad viņam piedāvātie dogmali nekādi nav saskaņojami ar viņa neskaidro priekšstatu par mūžību, pašā pēdējā brīdī viņa dvēsele tomēr nodreb. Aiz dzīves sliekšņa kaut kas sakas. Tas tad arī mūs nomāc, stāvot nāves vaiga priekšā.

Nāves stunda ir norēķināšanās stunda. Sai liktenīgajā mirkli cilvēks sajūt visu viņam uzliktās atbildības smagumu. Tas, kas bijis, sarežģī to, kas būs. Pagātne atgriežas un iespiežas nākotnē. Viss zināmais pārvēršas par tādu pašu bezdibeni, kads ir nezināmais, un abi šie bezdibeņi, viens, kurā ir daudz maldu, otrs — kuru pilda gaidīšana, viens otra atspoguļojas. Un tieši šo abu bezdibeņu saplūšana kopā mirēju baida.

Bēgļi bija zaudējuši pēdējo cerību uz glābšanos šeit, zemes dzīvē. Tālab viņi padevās uz otru pusi. Uz kaut ko cerēt viņi varēja vairs tikai mūžīgajā tumsā. To viņi saprata. Tas bija bēdīgs gaismas stars, kuram tūdaļ atkal sekoja šausmas. Tas, ko cilvēks izprot nāves bridi, atgadina to, ko var redzēt zibens uzliesmojuma mirklī. Redz, un tad uzreiz vairs neredz. Pēc nāves mūsu acis atkal atvērsies, un tas, kas bija zibens, k]ūs par sauli.

Viņi sāka saukt doktoram:

—           Tu! Tu! Tagad mums esi tikai tu. Mēs tevi klausīsim. Kas mums jādara? Saki!

Doktors atbildēja:

—           Jāpārkāpj pāri nezināmajam bezdibenim un jāsasniedz otrs dzīvības krasts viņpus kapa. Es zinu vairāk nekā jūs, tāpēc esmu apdraudēts vairāk nekā jūs visi. Jūs darāt pareizi, ļaudami izvēlēties tiltu tam, kurš nes vissmagāko nastu.

Un piebilda:

—           Apziņa par nodarīto ļaunumu nospiež sirdsapziņu.

Pēc tam pajautāja:

—    Cik daudz laika mums vēl palicis?

Galdeazuns paskatījās uz cipariem, kas rādīja iegrimi, un atbildēja:

—    Mazliet vairāk nekā ceturtdaļstundas.

—    Labi, — noteica doktors.

Zemais kajītes jumtiņš, pret kuru viņš bija atspiedis elkoņus, veidoja kaut ko līdzīgu galdam. Doktors izņēma no kabatas tintnīcu, spalvu un kabatas portfeli, izvilka no tā pergamentu, to pašu, uz kura otras puses pirms dažām stundām bija uzrakstījis kādas divdesmit rindiņas ar savu nevienādo, ciešo rokrakstu.

—    Uguni! — izrīkoja doktors.

Sniegs, nemitīgi krizdams kā ūdenskrituma putas, bija izdzēsis citu pēc citas visas lāpas, atstājot tikai vienu. Ave Marija izcēla šo lāpu no ligzdas un, turēdams rokā, nostājās līdzās doktoram.

Doktors noglabāja portfelīti kabatā, uzlika uz kajītes jumtiņa tintnīcu un spalvu, atlocīja pergamentu un teica:

—    Klausieties!

Un tad nu jūras vidū uz lēnām grimstošā kuģa, kas atgādināja it kā līganu grīdu virs atvērta kapa, doktors ar bargu seju uzsāka lasījumu, kurā, šķiet, klau- sijās visa apkārtējā tumsa. Visi uz nāvi notiesātie noliektām galvām sastājās ap viņu. Lāpas liesma izcēla viņu bālumu. Tas, ko doktors lasīja, bija rakstīts angļu valodā. Brīžiem, kad viņš uztvēra kādu žēlīgu skatienu, kas it kā lūdza paskaidrojumu, doktors lasīšanu pārtrauca un nupat izlasīto pārtulkoja vai nu franču, vai spāņu, vai basku, vai itāliešu valoda. Bija dzirdami apslāpēti šņuksti un dobji sitieni pa krūtīm. Bojā ejošais kuģis grima aizvien dziļāk un dziļāk.

Kad lasījums bija galā, doktors izklāja pergamentu uz kajītes jumtiņa, satvēra spalvu un uz baltā laukuma, ko bija atstājis zem uzrakstītā, parakstljas:

Doktors Gernardus Gēsteminde.

Tad, pagriezies pret pārējiem, sacīja:

—    Nāciet un parakstieties!

Pienaca biskajiete, paņēma spalvu un parakstījās: Asunsiona.

Viņa pasniedza spalvu īrietei, kas, neprazdama rakstīt, uzvilka krustiņu.

Blakus šim krustiņam doktors pierakstīja: Barbara Fermoja no Tirifas salas Ebudos.

Pēc tam doktors pasniedza spalvu bandas vadonim.

Tas parakstījās: Gaizdorra, kaptals.

Zem bandas vadoņa varda parakstījās dženovietis: Džandžirate.

Langedokietis parakstījās: Zaks Katurzs, saukts Nar- bonnietis.

Provansietis parakstījās: Liks Pjērs Kapgarūps, Ma- honas katordznieks.

Zem šiem parakstiem doktors uzrakstīja šādu piezīmi:

«No trim ekipāžas vīriem urkas īpašnieks tika ieskalots jūra, palikuši ir tikai divi, kas parakstījušies.»

Abi matroži parakstīja zem šas piezīmes savus vārdus. Ziemeļbiskajietis parakstījās: Galdeazuns. Dien- vidbiskajietis parakstījas: Ave Marija, zaglis.

Pēc tam doktors uzsauca:

—    Kapgarūp!

—    Klausos, — provansietis atbildēja.

—    Vai tev ir Hardkvanona blašķe?

—    Ir.

—    Iedod to man!

Kapgarūps izdzēra pēdējo degvīna malku un sniedza blašķi doktoram.

Ūdens kravas telpā ieplūda arvien vairāk un vairāk. Kuģis grima jūrā dziļāk un dziļāk. Uz sāniem nošķiebušos klāju lēnām pārplūdināja sīki, plakani vilnīši, kas kļuva aizvien lielāki.

Visi saspiedās bariņā klāja izliekumā.

Doktors nosusināja pie lāpas liesmas vēl slapjos parakstus, sarullēja pergamentu tievā rullītī, lai tas ietu cauri blašķes kaklam, un iebāza to blašķē.

Tad viņš uzsauca:

—    Korķi!

—    Nezinu, kur tas ir, — Kapgarūps atbildēja.

—           Te ir gabaliņš neiedarvotas tauvas, — ieteicās 2aks Katurzs.

Doktors aizbāza blašķi ar šo tauvas gabaliņu un pieprasīja:

—    Darvu!

Galdeazuns devās uz urkas priekšgalu, izdzēsa ar pakulu dzēsekli granatā pusizdzisušo uguni, nokabināja granātu no priekšvadņa un pienesa klāt doktoram; granāta bija līdz pusei pilna ar verdošu darvu.

Doktors iegremdēja blašķes kaklu darvā un tad izvilka to ārā. Tagad blašķe ar visu parakstīto pergamentu bija aizkorķēta un aizdarvola.

—    Darīts, — noteica doktors.

Un no visu klātesošo mutēm izlauzās dažādās valodās murmināti neskaidri šļupsti, atgadinol drūmu kata- kombu murdoņu:

—    Lai notiek tā!

Šķita, ka tumsā atskan Bābeles torņa cēlēju drūmās balsis, izbijušas par to, ka debesis atteikušās tas uzklausīt.

Doktors uzgrieza muguru saviem nozieguma un posta biedriem un paspēra dažus soļus uz borta pusi. Piegājis pie pašas kuģa malas, viņš ielūkojās bezgalīgajā tālē un dziļi izjusti sacīja:

Acīm redzot, viņš sarunājās ar kādu rēgu.

Urka slīdēja arvien dziļāk un dziļāk.

Visi, kas stavēja doktoram aiz muguras, bija iegrimuši pārdomās. Lūgsna ir milzīgs spēks. Viņi nebija noliekušies, viņi bija saplakuši. Viņu grēku nožēlā bija kaut kas neuzspiests. Viņi saplaka arvien vairāk un vairāk, tāpat kā bezvējā mēdz saplakt bura, un pamazām šie kopā sastājušies drūmie vīri ar lūgsnā saliktajām rokām un nodurtajām galvām pieņēma, kaut arī dažādi, nevarīgu pozu, kurā izpaudās izmisīga paļaušanās uz dievu. Pār noziedznieku sejām klajās kaut kads cildenuma atspulgs, ko izstaroja vaļa atdarījusies dzelme.

Doktors atkal pienāca viņiem klāt. Lai sirmgalvja pagātne bija kāda būdama, šā liktenīgā atrisinājuma brīdī viņš izskatījas cildens. Milzīgais klusums, kas gūlās pār plašo klajumu, viņa clomas gan nodarbināja, bet nesatrauca. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kurus nekas nevar pārsteigt.

Arī šausmas nesatrauca viņa mieru. Viņa sejā bija lasāms, ka viņš izpratis dieva diženumu.

Sā vecā, domās nogrimušā noziedznieka stājai, viņam pašam to nemaz neapzinoties, piemita priestera svinīgums.

Viņš sacīja:

—    Klausieties!

Un, brīdi paraudzījies izplatījumā, piebilda:

—    Mūsu mirstamā stunda ir klāt.

Tad, paņēmis no Ave Marijas rokām lāpu, viņš to pavicināja gaisā.

No liesmas pajuka dzirksteļu spiets un aizlidoja tumsā.

Doktors iemeta lapu jūrā.

Lāpa nodzisa. Pēdēja gaisma izzuda. Iestājās necaurredzama tumsa. Tā vien šķita, it kā pār viņiem būtu aizvēries kaps.

un šai tumsā atskanēja doktora balss: Lūgsim dievu!

Visi nometās ceļos.

Tagad viņi vairs nestāvēja sniegā, bet ūdenī.

Viņiem bija palikušas tikai dažas minūtes.

Vienīgi doktors stāvēja kājās.

Pārslas, snigdamas viņam virsū, nobārstīja viņu baltam, asarām līdzīgām zvaigznītēm un padarīja redzamu uz melnā nakts fona. Viņš izskatījās ka runājoša tumsas statuja.

Doktors pārmeta krustu un pacēla balsi, bet viņam zem kājām jau sākās gandrīz vienmērīgā līgošanās, kas vēsta, ka kuģim drīz jānogrimst.

Viņš teica:

Provansietis to atkārtoja franču valodā:

—    Notre pēie qui etes aux cieux.

īriete atkārtoja velsiešu dialektā, ko saprata ari bis- kajiete:

—    Ar na/Jiair ala ar neamh.

Doktors turpināja:

—           Oue volre nom soit sanetifie, — sacīja provansietis.

—    Naomhthar hainm, — sacīja īriete.

—           Oue volre rēgne arrive, — pievienojās provansietis.

—    Tigeadh do rioghachd, — atkārtoja īriete.

Ceļos noslīgušajiem cilvēkiem ūdens sniedzās līdz

pleciem.

Doktors turpināja:

—    Fiat voluntas lua.A

—           Oue volre volonle soit laite, — nomurmināja provansietis.

Bet īriete un biskajiete izsaucās:

—     Deun/ar do thoil ar an Iīhalāmb!

Neviena balss neatsaucās.

Viņš paskatījās uz leju. Visas galvas bija zem ūdens. Neviens nebija piecēlies kājās. Visi bija noslīkuši, ceļos stāvēdami.

Doktors paņēma labajā rokā blašķi, ko bija nolicis uz kajītes jumtiņa, un pacēla to virs galvas.

Kuģis grima.

Slīkdams doktors čukstus skaitīja pēdējos lūgsnas vārdus.

Vienu mirkli virs ūdens bija redzamas viņa krūtis, pēc tam tikai galva un beidzot vienīgi roka ar blašķi, kuru viņš it kā radīja bezgalībai.

Tad pazuda arī roka. Dziļā jūra kļuva pavisam gluda — tāda virsma mēdz but eļļas mucā. Aizvien vēl sniga.

No dzelmes iznira kāds priekšmets un pa viļņiem aizpeldēja tumsā. Ta bija aizdarvotā blašķe, ko virs ūdens turēja klūdziņu pinums.

## Trešā gramata. BĒRNS TUMSĀ

## 1. ČESHILLA

uz cietzemes plosījās tikpat neganta vētra kā uz jūras. Tāda pati neganta mežonība klājās arī ap pamesto bērnu. Vājiem un nepieredzējušiem pašiem jāatrod līdzekļi cīņai ar aklās stihijas trakošanu; tumsa nekā neizšķir; daba nepavisam nav tik žēlīga, kā mēdz iedomāties.

Krasta gandrīz nemaz nebija vēja; aukstumam piemita tads kā nekustīgums. Krusas nebija. Toties sniga drausmīgi biezs sniegs.

Krusa sit, kapā, ievaino, apdullina, iznīcina, bet sniega pārslas ir vēl ļaunākas. Nepielūdzamas, mīkstas pārsliņas dara savu darbu klusībā. Ja tam pieskaras, tās izkūst. Sniegpārsla ir tikpat skaidra, cik lišķis vaļsirdīgs. Lēnām guldamās cita uz citas, sniegpārslas izaug par lavīnu, bet ļišķa blēdības — par noziegumu.

Bērns joprojām soļoja uz priekšu necaurredzamajā miglā. Migla tiek uzskatīta par viegli uzveicamu šķērsli, un šeit tad arī slēpjas briesmas: migla atkapjas, bet neizklīst; migla, tapat kā sniegs, slēpj sevī daudz nodevības. Bērnam, kam dīvainas likteņa iegribas dēļ bija jācīnās pret visām šīm briesmām, izdevās sasniegt nogāzes galu un nonākt Ceshilla. Pats to nemaz nezinādams, viņš tagad atradās uz zemes šauruma, abas pusēs viņam pletās okeāns: ja šai miglā, šai sniega, šai tumsā viņš paspertu aplamu soli, tad pa labi tūlīt iekristu dziļajos līča ūdeņos, pa kreisi — atklātās jūras trakojošās bangās. Viņš soļoja, nezinādams, ka atrodas starp divi bezdibeņiem.

Tais laikos Portlendas zemes šaurums izskatījās sevišķi skarbs un mežonīgs. Tagad šis zemes šaurums vairs nepavisam neatgādina to, kāds tas bija toreiz. Kopš tā laika, kad no Portlendas akmens sāka ražot romāņu cementu, visa klints tika izrakņāta, un tas pilnīgi pārveidoja tās sākotnējo izskatu. Tur gan arī vēl tagad var atrast apakšējās juras formācijas kaļķakmeņus, slānekļus un trapus, kas rēgojas ārā no sajaukto iežu slāņiem kā zobi no smaganām; bet kaplis izrakņāja un nolīdzināja ar zemi visas šķautnainās, nelīdzenās smailes, kur savas neglītās ligzdas vija maitasputni. Nav vairs virsotņu, kur varētu pulcēties kopā plēsīgās kaijas, kurām, tāpat kā skaudīgiem cilvēkiem, patīk noķēzīt visu cēlo. Velti tur būtu meklēt arī milzu monolītu, vārdā Godol- fins, kas ir vecs velsiešu vārds un nozīmē «baltais ērglis». Vasaru šai izrakņātajā un kā sūklis porainajā augsnē var vēl saplūkt rozmarīnu, piparmētras, savvaļas izopu, jūras dilles, kuru uzlējums ir labs organisma stiprināšanas līdzeklis, un posmaino zāli, kas aug smiltīs un ko lieto mašu pagatavošanai; bet tur vairs nevar atrast ne pelēko ambru, ne melno alvu, ne trejādos slānekļus — zaļo, zilo vai salvejas lapu krāsā. Izzudušas lapsas, āpši, ūdri un caunas; Portlendas stāvajās nogāzēs, tāpat ari Kornuelas virsotnē, agrāk varēja sastapt kalnu kazas; tagad lo vairs nav. Dažās vietās vēl zvejo ātes un sardīnes, bet iztramdītie laši vairs nenāk nārstot Vejas augšgalā starp Miķeļiem un Ziemsvētkiem. Neatlido vairs šurp kā vecvecos Elizabetes laikos nepazīstamie putni vanaga lielumā, kuri pārknāba ābolu uz pusēm un izēda tikai sēklas. Neredz vairs ari viltīgos kovārņus, kas angliski saucas cornish chough, bet latīņu valodā pyrrocorax, kuri meta uz salmu jumtiem degošas vīnogulāju stīgas. Neredz vairs arī no Skotijas arhipelaga šurp pārceļojošo burvi vētraspulnu, kas izlaida no knabja kaut kādu eļļu, kuru salas iemītnieki dedzināja savos gaismekļos. Nav vairs tur sastopams vakaros jūras bēguma atstātajās peļķēs senais leģendārais putns, kam bija cūkas kājas un kas māva ka teļš.

Paisums vairs neizmet smiltīs ūsaino roni ar atliektām ausim un asiem dzerokļiem, kurš rāpo ar pleznām, l'ortlendā, kas tagad līdz nepazīšanai pārvērtusies, nekod nav mitušas lakstīgalas, jo tur nebija mežu, bet piekūni, gulbji, un jūras zosis no turienes nozudušas nesen. Tagadējām Portlendas aitām ir trekna gaļa un smalka vilna; bet tām retajām mazajām avīm, kas, ēz- domas saļo zāli, šeit ganījās pirms divi gadsimtiem, ^oļa bija sīksta un vilna rupja, kā tas arī pienācās ķeltu ganāmpulkam, kuru tais laikos ganīja gani, kas ēda ķiplokus, dzīvoja simt gadu un no pusjūdzes liela at- loluma sašāva bruņas ar savām olekti garajām bultām. Kur neiekopta zeme, tur rupja vilna. Tagadējā Ceshilla nepavisam nelīdzinās agrakajai Ceshillai: tik ļoti to pārvērtis cilvēks un negantie Sorlingu vēji, kas sadrupina pat akmeni. Tagad šai šaurajā nerijā ir izbūvēts dzelzceļš, kas izbeidzas Cezltonā, kur paceļas jaunas mājiņas šaha galdiņa kārtībā. Ir arī stacija, kas saucas Portlenda. Tur, kur kādreiz gorijās roņi, tagad ripo vagoni.

Pirms divsimt gadiem Portlendas zemes šaurums bija divpusēja smilšu nogāze ar klinšainu mugurkaulu vidū.

Briesmas, kas bērnam draudēja, nebija izzudušas — los tikai bija citādas. Kāpjot lejā, bērnam bija jābaidās nokrist no klints; zemes šaurumā viņš ik uz soļa varēja iestigt kādā dangā. Agrāk viņam bija darīšana ar bezdibeni; tagad viņam bija darīšana ar dumbrāju. iuras piekrastē itin viss ir lamatas. Klints ir slidena, smiltis — staignas. Visi atbalsta punkti ir mānīgi. Tā vien šķiet, it kā tu, cilvēks, staigatu pa stiklu. Pēkšņi tas var zem kājām saplaisāt. Un šai plaisa var pazust. Okeānam, tāpat kā labi iekārtotai skatuvei, ir trešās aizkulises.

Augstās granīta smailes, pret kuram atbalstās abas zemes šauruma nogāzes, ir gandrīz nepieejamas. Tajas grūti sameklēt lo, ko teatra valodā sauc par īstajām durvīm. No okeana cilvēks nedrīkst gaidīt viesmīlību: viņš to nedrīkst gaidīt ne no klintīm, ne no viļņiem; jūra gādā vienīgi par putniem un par zivīm. Zemes šaurumi palaikam ir kaili un akmeņaini. Viļņi, kas tos izskalo un grauj no divi pusēm, piešķir tiem rupjus apveidus. Visnotaļ asi izciļņi, kalna kores, zāģveida kalnu grēdas, drausmīgas saplaisājušu akmeņu šķembas, ieplakas ar robainam maļam, kas atgādina asiem zobiem nosētu haizivs žokli, ar mitrām sūnām nosegtas vilku bedres, stāvas klinšu kraujas, kas pārkārušās pār putojošo paisumu. Cilvēks, kas spraudis par mērķi pāriet pari zemes šaurumam, ik uz soļa sastop neglītus mājas lieluma bluķus, kas atgadina liela kaulu, lielo liela kaulu, lāpstiņu, augšstilbu — kailu klinšu pretīgo anatomiju. Gājējs kā nu mācēdams laužas cauri šīm šķembu kaudzēm. Šis gājiens ir gandri/ tas pats, kas staigāšana pa milzīga ģindeņa kauliem.

Bet nu iedomājieties bērnu, kam jāveic šis Herakla varoņdarbs.

Bijis tagad pavisam gaišs, iešana tomēr būtu vieglāka, bet pār zemi klājās tumsa; tapat arī te būtu bi jis nepieciešams ceļvedis, bet bērns soļoja viens pats. Te nepavisam nebūtu bijis lieks pieauguša vīra spēks, bet viņam bija tikai vājais bērna spēciņš. .Ja nu nebija ceļveža, bērns būtu varējis iztikt arī ar taciņu. Taču arī taciņu šeit nebija.

Neapzināti viņš vairījās no asajām klinšu grēdām un centās turēties iespējami tuvāk krastam. Bet šai ceļā viņam bieži pagadījās dangas. Tās bija trejādas: vienas — pilnas ar ūdeni, otras — ar sniegu, trešās — ar smiltīm. Pēdējās bija visbīstamākās. Tajās varēja iestigt.

Briesmas, kuras jau iepriekš zināmas, iedveš satraukumu, briesmas, kas uzbrūk negaidot, iedveš šausmas. Bērns cīnījās ar viņam nezināmām briesmām. Šad un tad viņš akli tuvojās tam, kas varēja kļūt par viņa kapu.

Ne mazākās svārstīšanās. Viņš meta līkumu ap klintīm, izvairījās no iegruvumiem, uzminēja, kurās vietās draud lamatas, pārvarēdams šķēršļus, daudz līkumoja, bet virzījās uz priekšu. Nevarēdams iet taisni, viņš tomēr soļoja stingri un noteikti.

Ja bija nepieciešams, viņš sparīgi atkāpās. Viņš laikus prata izķepuroties no riebīgi lipīgajām irstošajām smiltīm. Viņš nopurināja sniegu. Ne vienreiz vien iebrida līdz ceļiem ūdenī. Kad viņš iznāca ārā no ūdens, viņa slapjās skrandas uzreiz sasala spalgajā nakts saltumā. Viņš žigli soļoja savās stīvajas drēbēs. Turklāt bija iemanījies saglabāt savu matroža vamzi sausu un siltu uz krūtīm.

Joprojām viņš bija stipri izsalcis.

Bezdibenī nav ne gala, ne malas visādām nejaušībām: tur viss ir iespējams, pat izglābšanās. Izeja no turienes nav redzama, bet atrast to var. Ka bērns, ap kuru cieši vijās sniegputenis, gandrīz vai viņu nosmacēdams, nomaldījies šaurajā uzejā starp divi bezdibeņu rīklēm, neredzēdams ceju, tomēr spēja tikt pāri zemes šaurumam, arī viņš pats nevarētu pateikt. Viņš bija slīdējis, rāpies, vēlies lejā, meklējis ceļu un neatlaidīgi soļojis uz priekšu — tas bija viss. Tas ir ikvienas uzvaras noslēpums. Pēc nepilnas stundas viņš juta, ka sāk iet kalnup: viņš bija nonācis zemes šauruma otrā pusē, Ceshilla bija palikusi aiz muguras, zem kajam jau bija stingrs pamats.

Tilta, kas tagad savieno Sendfordkesu ar Smolmaus- sendu, tolaik nebija. Iespējams, ka, pareiza instinkta vadīts, bērns bija uzgājis līdz kalnam, kas paceļas tieši pretī Vaikredžisai, kur toreiz stiepās smilšu nerija — dabiska šoseja, kas šķērsoja īstfhtu. No zemes šauruma viņš bija izglābies, bet joprojām atradās vaigu vaigā ar vētru, ar ziemu, ar nakti.

Priekšā no jauna pletās miglā tītais, acij netveramais līdzenums. Viņš palūkojās uz zemi, meklēdams kādu taku.

Pēkšņi viņš noliecās.

Pamanīja sniegā kaut ko līdzīgu pēdām.

Tiešām tās bija pēdas — cilvēka kāju nospiedums. Šis nospiedums skaidri iezīmējās baltajā sniegā un bija viegli saskatāms. Bērns sāka to aplūkot. Pēdas bija atstājusi basa kaja, mazāka par vīrieša kāju. Droši vien ta būs bijusi sievietes kāja.

Aiz ša nospieduma bija otrs, aiz tā — trešais; pēdas sekoja citcitai soļa atstatumā un nogriezās līdzenumā pa labi. Tas vēl bija svaigas un neaizputinātas. Tātad nesen šeit gājusi kāda sieviete.

Šī sieviete būs soļojusi un aizgājusi tai pašā virzienā, kur bērns ieraudzīja kūpam dūmus.

Cieši skatīdamies uz kāju nospiedumiem, bērns sāka iet pa šīm pēdām.

## SNIEGA IEDARBĪBA

Kādu laiku viņš soļoja, sekodams pēdām. Diemžēl tās kļuva aizvien neskaidrākas un neskaidrākas. Sniegs sniga viena snigšanā. Tas norisa tieši tad, kad urka šās pašas snigšanas laikā cīnījās uz dzīvību un nāvi atklātajā jurā.

Bērns, cīnīdamies ar nāvi tāpat kā kuģis, tikai citādā veidā, nesaskatīdams necaurredzamajā tumsā, kas pletās ap viņu, nekā cita kā vienīgi šīs pēdas sniegā, pieķērās pie tām ka pie ceļa rādītājā.

Pēkšņi — vai nu tāpēc, ka sniegs tās bija pavisam aizputinājis, vai arī kāda cita iemesla dēļ, — pēdas izgaisa. Viss atkal bija kļuvis līdzens, gluds, plakans, nebija ne mazāko zīmju. Pār zemi visnotaļ klājās balts auts, par debesi — melns.

Tā vien šķita, ka gājēja bija kaut kur aizlidojusi.

Izmisušais bērns noliecās pie zemes un sāka meklēt.

Velti.

Kad viņš piecēlās kājās, viņam šķita, ka dzird kādu neskaidru skaņu, taču nebija drošs, vai nav pārklausījies. Skaņa atgādināja balsi, elpas vilcienu, netveramu šalku. Drīzāk tā nāca no cilvēka, nevis no dzīvnieka, taču drīzāk bija aizkapa, nevis dzīva radījuma izdvesta skaņa. Tā bija skaņa, kādu dažkārt var dzirdēt pa sapņiem.

Bērns pavērās apkārt, bet nekā neredzēja.

Priekšā klājās milzīgs, kails, nedzīvs tuksnesis.

Viņš ieklausījās. Šķietami dzirdētā skaņa bija apklususi. Varbūt, viņš nekā nebija dzirdējis? Ieklausījās vēlreiz. Visapkārt klusums.

Acīm redzot, šai biezajā miglā viņš būs saklausījis skaņu halucināciju. Viņš atkal devās ceļā.

Devās ceļā uz labu laimi, jo pēdu, kas viņu vadīja, vairs nebija.

Paspēris dažus soļus, viņš atkal izdzirdēja to pašu skaņu. Šoreiz vairs nevarēja šaubīties. Tas bija kunkstiens, gandrīz šņuksts.

Viņš atskatījās. Pārlaida acis pār naksnīgo klajumu. Nekas nebija redzams.

Skaņa no jauna atkārtojās.

Ja dvēseles, kas atrodas šķīstītavā, var kunkstēt, tad tās kunkst tieši tā.

Ta bija aizkustinoša, sirdi plosoša sīka balstiņa. Jo tā bija balss. Dzīva radījuma balss. Šais neskaidrajos vaidos bija saklausāmi dzīvības puksti. Tas bija kaut kas, kas cieta sāpes un sauca pēc palīdzības, bet kas neapzinās, ka cieš sāpes un lūdz palīdzību. Šis vaids, kas varbūt bija pirmais, bet varbūt arī pēdējais elpas vilciens, vienlīdz atgādināja gan mirēja gārdzienu, gan jaundzimuša bērna brēcienu. Šis radījums elpoja, šis radījums smaka nost, šis radījums raudāja. Tā bija bēdīga lūgšanās, kas skanēja no neredzamas vielas.

Bērns uzmanīgi pavērās uz visam pusēm: tālumā, tepat ap sevi, uz augšu, uz zemi. Neviena paša. Itin nekā.

Viņš sāka ausīties. Balss atskanēja vēlreiz. Viņš to skaidri sadzirdēja. Balss mazliet atgādināja jēra blē- jienu.

Tad viņam uznāca bailes un viņš gribēja mukt.

Vaids atkārtojās. Jau ceturlo reizi. Šai vaidā izskanēja neiedomājamas mokas un žēlabas. Varēja just, ka tas ir pēdējais mēģinājums, drīzāk neapzināts kā apzināts, un ka šis kliedziens varbūt tūlīt izdzisīs. Tas bija neapjausts mirēja lūgums pēc palīdzibas, ko viņš gaidīja no izplatījuma; tie bija pirmsnāves šļupsti, kas tika raidīti neredzamai providencei. Bērns devās uz to pusi, no kuras skanēja balss.

Viņš joprojām nekā neredzēja.

Ausidamies viņš pagaja vēl mazliet uz priekšu.

Kunkstieni nerimās. No neskaidras murmināšanas tie bija kļuvuši skaidri sadzirdami un itin skaļi. Balss skanēja tepat tuvuma. Bet kur īsti?

Viņam blakus kāds žēli lūdzās. Šie drebošie kunkstieni skanēja topat viņam blakus. Cilvēka vaidus, kas neredzami lidinās kaut kur telpā, lūk, ko viņš nupat sadzirdēja. Tā vismaz viņam šķita, neskaidri, kā biezā migla, kurā viņš bija maldījies.

Svārstīdamies starp neapzinatu vēlēšanos bēgt prom un neapzinātu vēlēšanos palikt tepat, viņš pēkšņi ievēroja sniegā dažu soļu atstatu tadu kā viļņveidīgu paaugstinājumu cilvēka auguma garumā, zemu pauguriņu, iegarenu un šauru, kaut ko līdzīgu kapa uzkalniņam balti piesnigušajā kapsētā.

Šai mirklī balss iekliedzās.

Kliedziens atskanēja no uzkalniņa apakšas.

Bērns noliecās, notupas pie viļņveidīga paugura un sāka abām rokām raust nost sniegu.

Zem nokašatā sniega viņš redzēja veidojamies cilvēka auguma apveidu, un izraktaja iedobumā pēkšņi parādījās bāla seja.

Bet šī seja nepiederēja tai būtnei, kas bija kliegusi. Šai bija aizvērtas acis, un mute, kaut arī vaļa, bija pilna sniega.

Seja bija sastingusi. Tā nesakustējās no viņa rokas pieskāriena. Bērns, kas bija nosaldējis pirkstgalus, noskurinājās, sajuzdams šās sejas aukstumu. Tā bija sievietes galva. Izirušie mati bija piedzīti ar sniegu. Sieviete bija mirusi.

Bērns atkal ķērās pie sniega kašņāšanas. Kļuva redzams mirušas sievietes kakls, pēc tam ķermeņa augšdaļa, ko sedza skrandas, kurām cauri vidēja kaila miesa.

Pēkšņi viņš juta zem savām rokām kaut ko viegli sakustamies. Kaut kas mazs knosījās zem sniega kupenas. Zēns žigli nogrāba nost sniegu un ieraudzīja uz mirušās sievietes kailajām krūtīm vārgu, nožēlojamu zīdaiņa ķermenīti, gluži pliku, zilu no aukstuma, bet vēl dzīvu.

Ta bija meitenīte.

Kankari, kuros tā bija ievīstīta, būs bijuši par īsiem, un ķepurodamās meitenīte no tiem bija izslīdējusi ārā. Viņas kuslie loceklīši un elpa bija ap viņu mazliet izkausējuši sniegu. Zīdītājā meitenītei būtu devusi piecus sešus mēnešus, bet lai droši vien bija jau gads: trukums bieži vien aizkavē augšanu un dažkārt ir par cēloni rahītismam. Kolīdz meitenītes soja bija atrakta, gaužā raudāšana apklusa, un viņa iekliedzās. Mātei katrā ziņā vajadzēja būt mirušai, ja jau viņa nedzirdēja šo raudāšanu.

Zēns paņēma mazulīti uz rokām.

Sastingusi māte izskatījās baismīga. Viņas seja izstaroja spokainu gaismu. Atvērta, neelpojošā mute it kā grasījas atbildēt neskaidra ēnu valoda uz jautāju

miem, kas mirušajiem tiek uzdoti neredzamajā pasaulē. Viņas seja vīdēja sniegoto klajumu blāvais atspulgs. Biju redzama jaunavīga piere, ko ietvēra tumši mati, gandrīz, vai īgni sarauktas uzacis, saspiestas nāsis, aizvērti plaksti, sarmas salipinātas skropstas un no acu kaktiņiem uz lupu kakliņiem ejoša dziļa rieva, ko iegrauzušas asaras. Sniegs apgaismoja nomirēju. Ziema un kaps viens otru netraucē. Līķis ir apledojis cilvēks. Krūšu kailumā bija kaut kāds aizkustinošs cildenums. Tās bija izpildījušas savu pienākumu. Tas bija apzīmogotas ar cēlu zīmogu, kas liecināja, ka šī mirusī būtne ir devusi dzīvību citai būtnei: jaunavīgo skaidrību bija aizstājis mātes diženums. Vienas krūts galiņā bija redzama balta pērle. Tā bija sasalusi piena lāse.

Tūlil pat paskaidrosim — pa tiem pašiem klajumiem, pa kuriem gaja pamestais puisītis, neilgi pirms viņa, arī meklēdama patvērumu, bija klaiņojusi kāda ubadze ar zīdaini pie krūtīm. Vētras brāzma viņu pārsalušu bija notriekusi pie zemes, un viņa vairs nebija varējusi piecelties. Viņa bija ieputināta sniega kupenā. Saņēmusi pēdējos spēkus, viņa bija piekļāvusi sev klat meitenīti un tad nomirusi.

Mazulīte bija mēģinājusi pieplakt ar mutīti pie šā marmora.

Pašas dabas vēlētājā neapzinātā uzticībā bērns meklēja sev barību: māte ir spējīga paēdināt bērnu pat pēc pēdējā elpas vilciena.

Bet bērna mutīte nebija varējusi atrast krūts galiņu, pie kura bija sasalusi nāves nolaupītā piena lāsīte, un zīdainis, kas vairak bija pieradis pie šūpuļa neka pie kapa, saka zem sniega brēkt.

Pamestais puisēns bija izdzirdējis bojā ejošās meitenītes kliedzienu.

Viņš to izraka no kupenas.

Viņš to paņēma uz rokām.

Kad mazulīte juta, ka ir paņemta rokas, viņa pārstāja brēkt. Abu bērnu sejas saskārās, un zilganās zīdaiņa lūpiņas pieplaka pie zēna vaiga ka pie mātes krūts.

Mazulīte bija gandrīz jau ladā stāvokli, kad stingstošās asinis kuru katru brīdi draud apstādināt sirdi. Māte viņai jau bija paguvusi piešķirt kaut ko no savas nāves; līķis izplata uz apkārtējiem savu saltumu. Mazulītes kājiņas un rociņas bija it kā paralizētas šai ledainajā salā. Zēns sajuta šo drausmīgo saltumu.

No visām drēbēm sauss un silts viņam bija palicis vienīgi matrožu vamzis. Viņš nolika mazulīti uz nomirušās sievietes krūtīm, novilka vamzi, ietina tajā meitenīti, paņēma to atkal uz rokām, un pats tagad puskails, sniega vētrai un ziemelim plosoties, no jauna devās ceļā, nesdams rokās mazulīti.

Mazā, atkal sameklējusi zēna vaigu, pieplaka pie tā ar mutīti un sasilusi aizmiga.

Tas bija divu tumsā sastapušos dvēseļu pirmais skūpsts.

Māte palika guļam sniegā; viņas seja bija pievērsta naktij. Bet tai mirklī, kad puisēns novilka vamzi, lai taja ietītu meitenīti, mate varbūt to noskatijas no bezgalības dzīlēm, kur viņa jau mājoja.

## III. SMAGAIS CEĻŠ KĻŪST VĒL GRŪTĀKS NASTAS DĒĻ

Bija pagajušas mazliet vairak nekā četras stundas, kopš urka bija izbraukusi no Portlendas līča, pamezdama krasta zēnu. Pa šīm garajām stundām, kad, visu atstāts, viņš soļoja, kurp kajas nes, sastapdams cilvēku sabiedrībā, kurā viņam varbūt bija lemts nonākt, tikai trīs cilvēkus: vīrieti, sievieti un bērnu. Vīrietis — tas bija vīrs uzkalnā; sieviete — tā, kas gulēja sniegā; bērns — mazā meitenīte, kuru viņš nesa uz rokām.

Viņš bija galīgi bez spēka aiz noguruma un izsalkuma.

Bet viņš soļoja uz priekšu vēl sparīgāk, kaut gan spēka bija palicis mazāk, turklāt bija palielinājusies nasta.

Tagad viņam gandrīz vairs nekā nebija mugurā. Dažas atlikušās skrandas, kas salā bija apledojušas, kļuva asas kā stikls un skrapēja ādu. Viņam metās aizvien aukstāk un aukstāk, bet meitenītei kļuva siltāk. Tas, ko viņš zaudēja, tomēr nebija zudis, — to visu atguva mazulīte. Viņš juta šo siltumu, kas mazo vārgulīti atgrieza atkal dzīvē. Un soļoja tikai uz priekšu.

Laiku pa laikam, cenzdamies neizmest nesamo, viņš noliecās, pagrāba saujā sniegu un berza ar to pēdas, lai tās nesasaltu.

Brīžiem, kad viņam bija galīgi izžuvusi rīkle, viņš paņēma mutē piciņu sniega un sūkāja to; tas gan uz mirkli remdēja slāpes, bet radīja drudzi. Tas bija īss atvieglojums, kas tikai pastiprināja ciešanas.

Satrakojusies sniega vētra vairs nezināja robežu: daba ir iespējami sniega plūdi, un šie tad arī bija vieni no tādiem sniega plūdiem. Trakodama vētra brāzās ne vien pār okeānu — tā plosījās ari piekrastē. Droši vien tieši šai laikā urka, bezpalīdzīgi mētadamās pa viļņiem, cīņā ar rifiem zaudēja pēdējās takelažas paliekas.

Nemitīgi virzīdamies uz austrumiem, zēns šai putenī šķērsoja plašus sniega klajumus.

Viņš nezināja, cik tagad varētu būt pulkstenis. Jau ilgāku laiku viņš vairs neredzēja dūmus. Šādas zīmes nakts tumsā mēdz pazust diezgan ātri; turklāt bija jau vēls, un ugunis jau sen bija izdzēstas; galu galā viņš varbūt bija maldījies, un iespējams, ka lai pusē, kurp viņš devas, nebija ne pilsētas, ne ciemata.

Taču, par spīti šaubām, savu apņemšanos viņš tomēr negrozīja.

Mazulīte divi trīs lāgus iebrēcās. Zēns neapstādamies mazo šūpoja, iedams tikai uz priekšu; meitenīte nomierinājās un apklusa. Beidzot viņa aizmiga cietā, bezrūpīgā miegā. Pats trīcēdams 110 aukstuma, zēns juta, ka mazajai ir silti.

Viņš vienā gabalā savilka ciešāk matrožu vamzi ap mazulītes kaklu, lai pa kādu spraudziņu neiekļūtu iekšā sarma un lai bērna miesiņai nekur nepieskartos kūstošais sniegs.

Klajums bija paugurains. Nolaidenumos, kur tas kļuva zemāks, vējš bija sadzinis tik dzijas kupenas, ka puisēns tajās gandrīz pilnīgi iegrima, un viņam vajadzēja soļot līdz viduklim sniegā. Viņš gaja, stumdams sniegu ar ceļgaliem.

Ticis ārā no gravas, viņš nonāca plakankalnē, kur pastavīgi pūla vēji un sniega bija tikai plana kārtiņa. Tur viņu gaidīja atkala.

Meitenītes siltā elpa pieskārās viņa vaigam, uz mirkli to sasildīja, bet tad sasala matos, pārvērzdamās par lāstekām.

Viņš ļoti labi saprata, cik sarežģīts k|uvis viņa uzdevums: viņš vairs nedrīkstēja krist. Viņš juta, ka nespētu piecelties. Viņš bija pavisam pārguris, un tumsa ar savu svina smagumu nospiestu viņu pie zemes, bet sals pie tas viņu dzīvu piekaltu tāpat kā to nomirušo sievieti. Cik reižu viņš nebija nokarājies pār bezdibeņiem, taču vienmēr laimigi nolaidies lejā; cik reižu viņš nebija paklupis un ievēlies bedrē, taču vienmēr sveikā izķepurojies laukā; bet tagad kurš katrs kritiens nozīmētu navi. Viens kļūmīgs solis — un viņa priekšā atdarītos kaps. Viņš nedrīkstēja paslīdēt. Viņam pietrūktu spēka uzrausties pat uz ceļgaliem.

Taču paslīdēt varēja ik uz soļa: viss bija pārklāts ar sarmu un ledus garozu.

Meitenīte, ko viņš nesa, padarīja gājienu gaužām grutu; tas nebija tikai pārliecīgs smagums viņa nogurumā un spēku izsīkumā, tas bija ari traucējums. Abas rokas bija aizņemtas, bet, ejot pa atkalu, rokas gājējam noder par dabisku un nepieciešamu līdzsvarotāju.

Bija jāiztiek bez šā līdzsvarotāja.

Viņš bez tā iztika un soļoja, nezinādams, kā tikt galā ar nesamo.

Mazulīte bija piliens, kura dēļ viņa posta kauss gāja pāri malām.

Viņš steidzās uz priekšu, balansējot uz katra soļa tikpat kā uz. tramplīna, veikdams nevienam neredzamus līdzsvara brīnumus. Kaut gan, atkārtosim, varbūt šai sāpju ceļā no bezgalības tumsas viņam sekoja kādas atvērušās acis — mātes acs un dieva acs.

Viņš grīļojās, klupa, taču vienmēr noturējās kājās, pastāvīgi rūpējās par bērniņu, ciešāk to savīstīdams, apsegdams tam galviņu, atkal klupa, bet joprojām soļoja uz priekšu, slīdēja un atkal izslējās visa augumā. Turklāt vējš bija tik nekaunīgs, ka nemitīgi viņu grūstīja.

Droši vien puisēns bija daudz līkumojis. Spriežot pēc visa, viņš atradās tais klajumos, kur vēlāk izauga Binklivas ferma, starp tagadējo Springgārdenu un Per- sonedžhauzu. Tagad tur paceļas lauku majas un kotedžas, bet toreiz tā bija tikai neapstrādāta zemo. Bieži vien nepaiet ne simt gadu, kad stepe parvēršas par pilsētu.

Pēkšņi ledaina sniega vētra, kas viņu bija darījusi aklu, uz brīdi aprima, un netālu viņš ieraudzīja apputinātus jumtu čukurus un dūmeņus — veselu pilsētu, kas iezīmējās kā balts plankums uz melnā apvāršņa fona, tādu kā ačgārnu siluetu, kaut ko līdzīgu tam, ko tagad sauc par negatīvu.

Jumti, mitekli, patvērums! Tatad viņš kaut kur ir nonācis! Viņš sajuta neizsakāmu uzmundrinājumu, kādu rada cerība. Novērotājs uz noklīduša kuģa izjūt to pašu, kad viņš sauc: «Zeme!» Zens paātrināja soli.

Beidzot viņš bija atradis cilvēkus. Tūlīt viņš būs pie dzīviem cilvēkiem. Vairs nav ko baidīties. Viņš jutās drošībā, un pēkšņi viņa asinis sāka straujāk ritēt. Visam, ko viņš nupat pārdzīvoja, bija pienācis gals. Nebūs vairs ne nakts, ne ziemas, ne sniegputeņa. Viņam šķita, ka viss ļaunais ir jau aiz muguras. Mazulīte vairs nemaz nebija smaga. Viņš gandrīz skrēja.

Viņa acis bija cieši pievērstas jumtiem. Tur, zem šiem jumtiem, bija dzīvība. Viņš tos neizlaida no acīm. Tā skatītos mironis uz pasauli, ko viņš ieraudzījis pa pusatvērto zārka vāku. Šie bija tie paši skursteņi, kuru dūmus viņš bija redzējis iztālēm.

Tagad neviens no tiem nokūpēja.

Zēns žigli sasniedza pirmās mājas. Viņš nonāca priekšpilsētā — nenoslēgtā iela, pa kuru varēja iekļūt pilsētā. Tai laika paradums ielas pa nakti aizsprostot bija sācis jau novecot.

Iela sākās ar divi mājam. Šais abās mājās un tāpat arī visā ielā, visā pilsētā, cik vien tālu varēja saskatīt, neredzēja degam nevienu sveci, nevienu lampu.

Maja pa labi vairāk atgādināja šķūni neka dzīvojamo ēku, tik neglīta ta izskatījās; sienas bija mālu kleķa, jumts — salmu; turklāt jumts samērā ar sienām bija stipri liels. Milzīgs nātru puduris, kas auga sienas pakājē, sniedzās turpat vai līdz spārturim. Šai būdai bija tikai vienas durvis, kas atgādināja spraugu kaķim, un viens vienīgs lodziņš pašā pažobelē. Viss bija aizslēgts. Blakus bija kuts, kur urkšķēja cūka, un tas norādīja, ka ari būda ir apdzīvota.

Maja pa kreisi bija gara, augsta ēka, celta no vieniem akmeņiem un ar šīfera jumtu. Ari aizslēgta. Bagātnieka pils iepretī nabaga būdiņai.

Zēns neko nogudroja. Viņš devās uz lielo māju.

Smagās ozola divviru durvis, izrakstītas resnām naglu galviņām, skaidri liecināja, ka šīs durvis ir noslēgtas ar vairākiem stipriem stieņiem un atslēgām; ārpusē bija pakarinats dzelzs āmurs.

Bērns pacēla āmuru ar diezgan lielām pūlēm, jo viņa notirpušās rokas drīzāk atgādināja stumbeņus nekā rokas. Viņš piedauzīja vienu reizi.

Neviens neatbildēja.

Viņš piedauzīja otrreiz, tagad divi sitienus.

Mājā nebija jaušama neviena dzīvības zīme.

Viņš piesita trešo reizi. Nekā.

Viņš saprata, ka visi guļ un ka neviens nedomā celties augšā.

Tad zēns piegāja pie nabadzīgās mājas. Sameklējis sniegā oli, viņš pieklauvēja ar to pie zemajām durvīm.

Nekādas atbildes.

Zēns pacēlās uz pirkstgaliem un sāka bungot ar savu oli pie lodziņa — pietiekami lēni, lai nesasistu rūti, un pietiekami stipri, lai viņu izdzirdētu.

Neviens neatsaucās, neviens nepakustējās, neviens neaizdedza sveci.

Viņš saprata, ka arī šeit neviens negrib celties augšā.

Gan akmens pilī, gan salmu būdiņā ļaudis bija vienlīdz kurli pret dzīves pabērniem.

Zēns nolēma iet tālāk un devās prom pa šauro ieliņu, kas stiepās priekšā un bija tik tumša, ka to drīzāk varētu uzskatīt par spraugu starp divi klintīm nekā par pilsētas ielu.

## IV. CITA VEIDA TUKSNESIS

Ciemats, kurā zēns bija nokļuvis, saucās Veimuta. Toreizēja Veimuta nebija cienījamā un lepnā mūsdienu Veimuta. Senajā Veimutā nebija ta ka tagadējā Veimuta nevainojami taisnas krastmalas ar Džordža iii * statuju un viesnīcu, kas nosaukta viņa vārdā. Tas izskaidrojams ar to, ka Džordža III vēl nemaz nebija pasaulē. Ta paša iemesla dēļ uz austrumiem no Veimutas, uz zaļā paugura nogāzes, vēl nedižojās veselu arpānu * lielais no apcirptām velēnām veidotais un uz kailas zemes izplātais Baltais zirgs ar kādu karali mugurā un — tam pašam Džordžam Īli par godu — ar pilsētai pagrieztu asti. Starp citu, visi šie pagodinājumi bija pelnīti: Džordžs III, zaudējis vecumdienās pratu, kura viņam allaž, bija trūcis arī jaunībā, nav atbildīgs par postu, kas nodarīts viņa valdīšanas laikā. Viņš bija vientiesis. Kāpēc lai viņam neuzceltu pieminekli?

Pirms simt astoņdesmit gadiem Veimuta izskatījās apmēram tikpat simetriska kā nekārtīgi kopā samesti sprungulīšu spēles kociņi. Leģendārā Astarote šad tad pastaigājās pa zemes virsu, nesdama uz muguras maisu, kurā bijis itin viss, pat mājiņas ar labsirdīgām sievietēm. No šā velna maisa izbirušais būdiņu jūklis varētu dot pareizu priekšstatu par nekārtīgi izsvaidītajam Veimutas mājelem. Pat par šo budiņu labsirdīgajām saimniecēm. Par šo mājokļu paraugu var noderēt līdz šim laikam saglabajusies Muzikanlu māja. Nekārtīgi izsvaidītas un ķirmju sagrauztas būdas, izrotātas ar kokgriezumiem, neglītas, uz sāniem sašķiebušās ēkas, no kurām vienas balstījas pret stabiem, bet citas atspiedās pret kaimiņu mājelem, lai nesagāztos, kad pūš jūras vējš, šauras, greizas un līkumotas ejas, ieliņas un ielu stūri, ko bieži appludina paisums, vecas mājeles, kas sablīvējušās ap senatnīgu baznīcu, — tāda toreiz bija Veimuta. Veimuta bija kaut kas līdzīgs senam norman- diešu ciemam, ko jura izmetusi Anglijas krastā.

Ceļavīrs, kas iegāja krodziņa, kura vieta tagad paceļas viesnīca, nepasūtīja vis ceptu buti un pudeli vīna, ķēnišķīgi samaksājot par maltīti divdesmit piecus frankus, bet lēnprātīgi iestrēba par divi sū zivju zupu, starp citu, gan ļoti garšīgu. Tas viss bija gaužām nožēlojami.

Pamestais zēns, nesdams uz rokām atrasto meitenīti, izgāja vienu ielu, tad otru, pēc tam trešo. Viņš skatījās uz augšu, meklēdams kadu apgaismotu logu, bet visas mājas bija cieši aizslēgtas un tumšas. Šad tad viņš pie kādām durvīm pieklaudzināja. Neviens neatbildēja.

Nekas cilvēku nepadara tik cietsirdīgu kā silta guļas vieta. Klauvējieni un tricināšana beidzot uzmodināja mazulīti. Zēns to ievēroja, juzdams, ka mazā sāk zīst viņa vaigu. Viņa nebrēca, jo domāja, ka guļ mātes rokās.

Viņam varbūt ilgi būtu iznācis klaiņot un maldīties pa Skrambridžas ieliņu labirintu, kur toreiz bija vairāk sakņu dārzu neka māju un vairak ērkšķu krūmu dzīvžogu neka cilvēku mājokļu, ja viņš nejauši neiemal- dljies kādā šaura ejā, kas vēl tagad redzama Trīsvienības skolas tuvumā. Šī eja viņu izveda lezenā krasta, kur bija ierīkots kaut kas līdzīgs krastmalai ar margām, un pa labi roki viņš ieraudzīja tiltu.

Šis Vejai pāri pārmestais tilts bija tas pats, kurš arī tagad savieno Veimutu ar Melkombredžisu un zem kura arkām osta uztur sakarus ar upes līci.

Veimuta, ciems, tais laikos bija Melkombredžisas ostas pilsētas priekšpilsēta; tagad Melkombredžisa ir viena no Veimutas draudzēm. Ciemats aprijis pilsētu. Un to izdarīja tilts. Tilti ir īpaši sūkņi, kas pārsūknē iedzīvotājus no vienas vietas uz otru un dažreiz veicina kāda piekrastes kvartāla augšanu uz sava pretējā krasta esošā kaimiņa rēķina.

Zēns devās uz šo tiltu, kas tolaik bija gluži vienkāršas segtas dēļu laipas. Viņš pārgāja pāri šim laipām,

Ta kā tiltam bija jumts, uz seguma nebija sniega. Ejot ar basajām kājām pa sausajiem dēļiem, uz mirkli viņu pārņēma labsajūta.

Pārgājis pār tiltu, puisēns atradas Melkombredžisa.

Te koka mājiņu bija mazāk nekā mūra māju. Šī vairs nebija priekšpilsēta, bet pilsēta. Tilts izgāja uz diezgan skaistu ielu — Svētā Toma ielu. Zēns saka pa to iet. Abpus ielas paceļas augsti nami ar ģēvelēm, kas bija izrotātas izgriezumiem, un šur tur varēja redzēt veikalu skatlogus. Zēns saka klaudzināt pie namdurvīm. Saukt kādu vai kliegt viņam vairs nebija spēka.

Melkombredžisa, tāpat ka Veimutā, neviens neatsaucās. Visas mājas bija pamatīgi aizslēgtas. Logi bija aizdarīti ar aizvirtņiem gluži kā acis ar plakstiem. Tika ievēroti visi piesardzības līdzekļi pret pēkšņu pamošanos, pret nepatīkamu traucējumu.

Mazais klaidonis izjuta aizmigušās pilsētas neizsakāmo iespaidu. Sastingušā skudru pūžņa klusēšana spēj izraisīt galvas reiboni. Smagā miega murgi, kas drūzmēt drūzmējas guļošo cilvēku smadzenēs, it kā plūst ārā no viņiem ar dūmu mutuļiem. Guļošo cilvēku sadrumstalotā doma lidinās virs viņiem gan kā viegls tvaiks, gan kā smags tvans un saplūst kopā ar viņu nepiepildāmajiem sapņiem, kas ari droši vien lidinās telpā kaut kur uz sapņa un īstenības robežas. No tā tad ari rodas mūsu sapņu juceklis. Sapnis, kas uznāk vai nu kā biezs, vai kā caurspīdīgs mākonis, aizstājas priekšā zvaigznei, ko sauc par prātu. Aiz aizvērtajiem plakstiņiem, kur redzi aizstājusi vīzija, slīd garām rēgaini silueti, irstoši tēli, pavisam dzīvi, tikai netaustāmi. Un šķiet, ka citas pasaulēs izkaisītās noslēpumainās būtnes saplūst kopa ar mūsu dzīvi uz. tās nāves robežas, ko sauc par miegu. Šis rēgu un dvēseļu virpulis riņķo gaisā. Pat tas, kas neguļ, jūt, kā viņu nospiež ši vide, kas pilna baismīgas dzīvības. Apkārtējās himērās, kuras viņš nojauš kaut ko reālu, viņam nedod miera. Nomodā esošais cilvēks, kas soļo cauri citu cilvēku miega rēgiem, neapzināti pretojas šiem rēgiem, kuri viņam uzmācas; viņš izjūt, vai arī viņam šķiet., ka viņš izjūt neizprotamas šausmas no saskares ar naidīgām un neredzamām būtnēm; ik mirkli viņš saduras ar kaut ko neizskaidrojamu, kas tūdaļ izgaist. Šim gājienam pa naksnīgo sapņu haosu ir kaut kāda līdzība ar klaiņošanu pa mežu.

Šis tieši ir tas stāvoklis, ko sauc par bailēm, kurām nozina iemesla.

Bērns tās izjūt daudz spēcīgāk nekā pieaudzis cilvēks.

Satraukums, ko radīja nakts bailes, kurām pievienojās spokainās mājas, vēl vairāk palielināja drūmo noskaņojumu, kādā bērns cīnījās.

Iegājis Konikera gatvē, viņš ieraudzīja šās ieliņas galā aizsprostotu upi, ko noturēja par okeānu; viņš vairs nezināja, kurā. puse atrodas jūra; atnācis atpakaļ, viņš nogriezās pa kreisi pa Jaunavu iolu un aizgāja līdz. Sentolbonsrouai.

Tur viņš jau sāka uz. labu laimi skaļi klaudzināt pie kuras katras mājas. Šie klauvējieni, ar kuriem viņš izšķieda savus pēdējos spēkus, bija nekārtīgi un nevienmērīgi, tie skanēja saraustīti un gandrīz nikni. Pie durvīm klaudzinaja viņa izsīkusi pacietība.

Beidzot kāds atsaucās.

Atsaucās pulkstenis.

Viņam aiz muguras vecajā Svētā Nikolaja baznīcas tornī lēnām nosita trīs nakti.

Pēc tam viss atkal ieslīga klusumā.

Ka neviens iedzīvotājs pat nepavēra logu, tas var likties pārsteidzoši. Taču šo klusēšanu var ari zināmā mērā izskaidrot. Jāpastāsta, ka 1G90. gada janvārī tikko bija norimis diezgan stiprs mēra uzliesmojums, kas bija plosījies Londonā, un bailes uzņemt savās mājās kādu slimu klaidoni radīja visnotaļ zināmu viesmīlības mazināšanos. Neviens pat nepavēra vaļā logu aiz bailēm ieelpot inficēto gaisu.

Cilvēku aukstumu zēns izjuta drausmīgāk nekā nakts aukstumu. Tas ir tīši radīts aukstums. Sirds viņam slimīgi sažņaudzās, viņš jutas vairāk noskumis nekā iepriekš, kad atradās vientulībā. Tagad viņš bija ienācis sev līdzīgu cilvēku pasaulē, tomēr joprojām palika viens. Tas bija drausmīgi smagi. Tuksneša nežēlība viņam bija saprotama, bet nepielūdzamā pilsēta sniedzās pāri viņa saprašanai.

Zvanu torņa pulkstenis, kura sitienus viņš nupat bija skaitījis, viņa izmisumu padarīja vēl lielāku. Ir tādas reizes, kad nav nekā nomācošāka par pulksteņa sišanu. Tas ir klajš vienaldzības apliecinājums. Tā ir pati mūžība, kas pavēsta: «Kas man daļas!»

Zēns apstājās. Un kas to lai zina, vai šai grūtajā mirklī viņš sev neuzdeva jautājumu: vai nebutu daudz vienkāršāk nogulties turpat un nomirt?

Tai brīdī meitenīte uzlika galvu viņam uz pleca un atkal aizmiga. Sī neapzinātā uzticība pamudināja zēnu iet tālāk.

Kaut gan ap viņu bija viens vienīgs sabrukums, viņš sajuta, ka tomēr ir kadam par atbalstu. Un tas modina dziļu pienākuma apziņu.

Taču ne tādas domas, ne stāvoklis, kādā viņš atradās, neatbilda zēna vecumam. Iespējams, ka 110 visa tā viņš nekā nesaprata. Viņš rīkojas neapzināti. To, ko viņš darīja, viņš darīja bez kada nodoma.

Viņš devās Džonstonrouas virzienā.

Bet viņš vairs negāja, viņš vilkās.

Atstājis pa kreisi Svētās Marijas ielu, palikumoja pa sānieliņām un, izgājis cauri šaurai, līkumainai ejai starp divi būdiņām, nokļuva itin lielā klajā laukumā, las bija neapstrādāts un neapbūvēts zemes gabals, kas atradās apmēram tur, kur tagad Česterfildas laukums. Mājas tur izbeidzās. Pa labi puisēns redzēja jūru, pa kreisi — kādu retu, retu pilsētas mājiņu.

Ko darīt? Atkal sākās kailais līdzenums. Austrumos pletās sniega autiem klātās plašās Redipolas nogāzes. Turpināt tālāk šo ceļu? Iet uz priekšu un nonākt atkal tuksnesī? Vai varbūt doties atpakaļ un atgriezties pilsētas ielās? Ko izvēlēties no šiem divi tuksnešiem: mēmo sniega klajumu vai kurlo pilsētu? Ko īsti izvēlēties no šiem divi ļaunumiem?

Pasaulē ir glābšanas enkurs, pasaulē ir ari glābiņu lūdzējs skatiens. Tieši tadu skatienu pameta sev ap- kart nabaga izmisušais puisēns.

Pēkšņi viņš izdzirdēja draudus.

## V. MIZANTROPA ĒRMIBAS

Tumsā viņš sadzirdēja kādu dīvainu un satraucošu šņirkstoņu.

Tas paliesi varēja atbaidīt. Zēns tomēr gāja uz priekšu.

Tam, kuru šausmina klusums, pat rēciens ir patīkams.

Šis neganti atvērtais purns viņu uzmundrināja. Draudi kaut ko solīja. Šeit bija kada dzīva, nomodā esoša būtne, kaut vai meža zvērs. Zēns devas uz to pusi, no kuras skanēja zobu šņirkstoņa.

Viņš iegriezās ap stūri un sniega un juras atspulgā, kas atgādināja blāvu kapsētas gaismu, ieraudzīja pie pašas sienas it kā paslēpušos ierīci. Tie bija tacii kā rati vai pat būda. Šai ierīcei bija riteņi — tātad lie bija rati, bet tai bija arī jumts — tātad tas bija cilvēka miteklis. No jumta spraucās ārā skurstenis, un pa skursteni nāca dūmi. Dūmi bija iesarkani, un tas liecināja, ka iekša kuras pamatīga uguns. Ārpusē pierikolās eņģes noradīja, ka šeit ir durvis, un pa četrstūraino lodziņu durvju vidū varēja redzēt gaismu, kas dega budā.

Zēns piegāja tuvāk.

Būtne, kas bija rēkusi, sajuta viņa tuvošanos. Kad viņš pienaca pie kulbas, draudi kļuva vēl niknāki. Tā vairs nebija tikai rūkšana, bet Īsta kaukšana. Zēns izdzirdēja it kā stipri izstieptas ķēdes žvadzoņu, un pēkšņi starp pakaļējiem riteņiem zem pašām durvīm pazibēja divi rindas asu, baltu zobu.

Tai pašā laika, kad starp riteņiem parādījās zvēra purns, pa durvju lodziņu izspraucās kāda galva.

—     Miera! — galva uzsauca.

Kaukšana apklusa.

Galva vaicaja:

—     Vai te kāds ir?

Puisēns atbildēja:

—     Jā.

—     Kas?

- Es.

—     Tu? Kas tu tāds esi? No kurienes?

—     Esmu piekusis, — zēns atbildēja.

—     Cik tad tagad pulkstenis?

—     Man salst.

—     Ko tu te dari?

—     Man gribas ēst.

Galva attrauca:

—            Visi jau nevar būt tik laimīgi kā lordi. Vācies prom!

Galva nozuda, un vēdlodziņš aizvērās.

Zēns nodūra galvu, piespieda sev klat aizmigušo mazulīti un saņēma pēdējos speķus, lai no jauna dotos ceļā. Viņš jau paspēra dažus soļus, attālinādamies no kulbas.

Taču tai pašā laika, kad vēdlodziņš aizvērās, atvērās durvis. Un nolaidās kāpslis. Balss, kas nupat, ar zēnu bija sarunājusies, dusmīgi uzsauca no kulbas dziļuma:

—     Kāpēc tu nenāc iekša?

Zēns pagriezās atpakaļ.

—            Nāc taču iekšā, — balss atsāka. — Nez kur tāds nelga cēlies, kur ne: viņam gribas ēst, viņš ir nosalis, bet iekšā nenāk!

Zēns, kuru dzina prom un tai pašā laikā aicināja iekšā, nekustējās no vietas.

Balss turpināja:

—     Nāc iekša, kad tev saka, palaidni tāds!

Zēns beidzot izšķīrās un jau uzlika kāju uz pirmā pakāpiena.

Bet tai mirklī no ratu apakšas atskanēja rūkoņa.

Zēns atrāvas atpakaj. Atkal parādījās zvēra atvērtā mute.

—     Mierā! — uzkliedza cilvēka balss.

Zvēra mute nozuda. Rūkšana mitējās.

—     Kāp augšā! — cilvēks turpināja.

Zēns ar pūlēm uzkāpa trīs kāpienus. Viņu traucēja maza meitenīte, kas bija galīgi sastingusi, kaut gan bija tik cieši ievīstīta jūrnieka blūzē, ka no viņas nekas nebija redzams: tas bija tikai kaut kads bezveida vīstoklis.

Uzkāpis visus trīs kāpienus un nonācis pie sliekšņa, zēns palika stāvam.

Kulbā nedega neviena svece, droši vien aiz nabadzības taupīguma. Kulbu apgaismoja vienīgi sārtums, kas lauzās āra pa durtiņām no čuguna krāsniņas, kurā sprakstēja kūdra. Uz krāsniņas kupeja bļoda un grāpis, kurā, spriežot pēc visām pazīmēm, bija kaut kas ēdams. Un tas jauki smaržoja. Visa šā mājokļa iekārta bija lāde, ķeblītis un neaizdegts, pie griestiem piekarināts lukturis. Gar sienām uz. paliktņiem bija piestiprināti vairāki plaukti un iedzīti vadži, uz kuriem sakarināti dažadi rīki. Plauktos un uz naglām rēgojās stikla un vara trauki, destilācijas katls, kolba, kas ļoti atga- dināja trauku vaska kausēšanai, un daudzi jo daudzi dīvaini priekšmeti, par kuriem zēnam nebija ne mazākās jēgas, bet kuri pieder pie ķīmiķa virtuves. Kulba bija iegarena, krāsniņa atradas pašā kulbas dibenā. Ta nebija pat ne istabiņa, bet tikai neliela kaste. Sniegs kulbas ārpusi apgaismoja vairāk nekā krāsniņa iekšpusi. Kulbā viss izskatījās neskaidrs un miglains. Taču uguns atspīdumā pie griestiem varēja salasīt lieliem burtiem uzšņāpto uzrakstu: URSUSS, FILOZOFS.

Zēns patiešām bija nonācis Homo un Ursusa mitekli. Nupat dzirdētā rūkšana bija Homo rūkšana, bet runātājs bija Ursuss.

Stāvēdams uz sliekšņa, zēns ieraudzīja pie krāsniņas gara auguma, gludi noskūtu kalsnu vecīgu vīru, ģērbušos pelēkās drēbes; vīrs bija piecēlies kājās, un viņa plikais pauris sniedzās līdz pašiem griestiem. Sis virs nebulu varējis pacelties pirkstgalos. Būdiņa bija tieši viņa auguma augstumā.

—     Nac iekšā, — sacīja cilvēks. Tas bija Ursuss.

Zēns iegaja būdā.

—     Noliec savu sainīti tur!

Zēns, baiļodamies iztrūcināt un uzmodināt mazulīti, savu nastu uzmanīgi nolika uz lādes.

Vīrs turpināja:

—            Ko tu tur tik saudzīgi noliec? Tā vien izskatās, ka tev tur ir relikviju lādīte. Vai varbūt baidies saplēst savas skrandas? Tavu nejauku diedelnieku! Tik vēlā stundā vazāties pa ielām! Kas tu tāds esi? Atbildi! Kaut gan vari arī neatbildēt. Ķersimies pie paša steidzamākā: tu esi nosalis, vispirms sasildies.

Un, saņēmis zēnu aiz pleciem, vīrs to pastūma pie krāsniņas.

—            Tu nu gan esi izmircis! Un galīgi nosalis! Vai tad tāds drīkst nākt iekšā citu cilvēku majā? Ģērb vien ātrāk nost visas tās lupatas, draņķi tads!

Un drudžainā steigā viņš ar vienu roku norāva zēnam skrandas, kas sašķīda drisku driskās, bet ar otru roku noņēma no naglas vīrieša kreklu un adītu vamzi.

—     Te tev būs drēbes, velc mugurā!

Sadabūjis kankaru kaudzē vilnas lupatu, vīrs ņēmās berzēt uguns priekšā aiz brīnumiem apstulbuša un pārgurušā zēna locekļus, kuram šai mirklī, kad viņš bija kails un viņam bija tik silti, sāka šķist, ka viņš nonācis debesīs. Noberzis zēna ķermeni, vīrs apraudzīja viņa kāju pēdas.

—            Nu, kaulu kambari, nosaldēts tev nekas nav. Bet es, stulbenis, baidījos, vai tik viņš nav nosaldējis prickš- ķepas vai pakaļējās ķepas! Šoreiz esi vēl ticis cauri sveikā. Ģērbies nu ciet!

Zēns uzvilka mugurā kreklu, un vīrs uzmeta tam virsū vēl adīto vamzi.

—     Un tagad …

Vīrs pastūma ar kāju ķeblīti, atkal tāpat aiz pleciem saņēmis, apsēdināja puisēnu un parādīja viņam ar pirkstu uz bļodu, kura stāvēja uz krāsniņas un 110 kuras kūpēja garaiņi. Šai bļodā zēns 110 jauna saskatīja debesis, šoreiz kartupeļa un speķa veidā.

—     Tu esi izsalcis, ēd!

Paņēmis no plaukta cietu maizes doniņu un dzelzs dakšiņu, viņš sniedza tās zēnam.

Zēns vilcinājās.

—      Vai man vajadzēs tev uzklāt galdu, vai? — vīis jautāja.

Un ielika bļodu zēnam klēpi.

—     Vico tik iekšā no visas bļodas.

Izsalkums ņēma virsroku pār apmulsumu. Zēns sāka ēst.

Nabadziņš gan drīzāk rija nekā ēda. Būdu pildīja cieto garozu priecīgā kraukšķēšana.

Vīrs rūca:

—      Kur tu tā steidzies, drausmīgais rīma? Skat, kur kārs, nelietis! Sie badakāši tā rij, ka sametas nelabi. Pavisam kas cits, kad ēd lordi, — prieks noskatīties. Esmu redzējis savā mūžā pie galda hercogus. Viņi nemaz neēd; lūk, ko nozīmē dižciltība. Dzert viņi gan dzer. Ēd, sivēn, cik tik lien iekšā!

Kad vēders izsalcis, ausis ir kurlas, un tāpēc zēns pret šiem niknajiem epitetiem nebija diez cik jūtīgs, it īpaši tālab, ka tie bija pilnīgā pretruna ar to labsirdību, kāda viņam tika izradīta. Patlaban visa zēna uzmanība bija pievērsta divām nepieciešamībām, divām kaismīgām vēlmēm: sasildīties un paēst.

Ursuss joprojām ņēmās paklusam murkšķēt.

—      Tiku redzējis, kā pats karalis Jēkabs ēd vakariņas Banketinghauzā, kur pie sienām var apbrīnot slavenā Rubensa gleznas; viņa majestāte itin nekam pat nepieskārās klat. Bet šis ubags rij vienā rīšanā! Vārdi «rīma» un «rīt» atvasināti no vienas un tās pašas saknes. Ka man varēja ienākt prātā doma atkulties uz Veimutu, kaut viņu velns parautu! Pa visu garo dienu neesmu itin nekā pārdevis, teicu savas runas sniegam, spēlēju flautu par godu viesulim, neesmu nopelnījis nevienu pašu fārtingu, un vakarā, kur bijuši, kur ne,— klāt nabagi! Riebīgs novads! Visu laiku jācīnās un jā plešas ar garāmgājējiem muļķiem, kurš kuru apvedis ap stūri. Viņi cenšas tikt no manis vaļā ar nabaga grašiem, bet es cenšos iesmērēt viņiem kādas draņķa zāles. Taču šodien man netika galīgi nekas! Neviena aitasgalvas uz ielas stūra, neviena penija kasē! Ed, elles izdzimteni! Baz tik mutē un gremo! Mēs dzīvojam tādu laika, kad grūti pārspēt bļodlaižu neģēlību. Uzbaroji es uz mana rēķina, liekēdi! Viņš ir vairāk nekā izsalcis, viņš ir pavisam izkāmējis, tas puika. Ta nav tikai ēstgriba, tā ir zvēra rijība. Viņam ir piemetusies kāda sērga. Kas to lai zina? Vai tik viņš nav saslimis ar mēri? Vai tev, bendesmais, nav mēris? Un ja nu tas pielīp Homo? Nē, nē, sprāgsti vien nost, draņķi, es negribu, lai mans vilks nomirtu. Ja, arī man pašam gribas ēst. Jāatzīstas, ka tas nav patīkami. Šodien es nostrādājos līdz vēlai naktij. Cilvēka mūžā mēdz būt tādas reizes, kad viņam kaut kā briesmīgi ievajagas. Un šovakar man uznāca milzīga vajadzība paēst. Viens pats te sēžu, kurinu uguni; krājumā man tikai viens kartupelis, maizes doniņa, speķa šķēlīte un piena lase; uzlieku to visu pasildīt un nodomāju: labi, lūkošu kaut. kā izlikt. Blaukt! pēkšņi kā no gaisa nokrīt šis krokodils. Ne vārda neteicis, nostājas starp manu ēdienu un mani. Tagad mana ēdamistaba tukša ka izslaucīta. Rij, līdaka, rij, haizivs! Nez cik rindu zobu tev ir tais žaunās? Rij, vilcēn! Nē, es ņemu savus vārdus atpakaļ aiz cieņas pret vilkiem. Rij manu ēdienu, karaļčūska! Esmu šodien nostrādājies, bet vēders tukšs, rīkle izžuvusi, aizkuņģa dziedzeris sāp, visas zarnas saplakušas; nostrādājos līdz vēlai naktij un saņemu kā atalgojumu lo, ka varu noskatīties, kā ēd cits. Neko darīt, dalīsimies uz pusēm. Viņam būs maize, kartupelis un speķis, bet man — piens.

Šai mirklī kulba atskanēja žēls, gari stiepts brēciens.

Vīrs sāka ausīties.

—      Un tu vel kliedz, blēdis tāds! Kāpēc tu kliedz?

Zēns pagriežas pret viņu. Bija skaidrs, ka viņš nav

kliedzis. Viņam bija pilna mute.

Brēkšana nemitējās.

Vīrs piegāja pie lādes.

—     Tas jau ir tavs sainis, kas te bļaustās! Ak, Joze- fata ieleja! Nu jau ari saiņi sākuši klaigai! Ko šis ta ķērc, tas tavs sainis?

Viņš attina jūrnieka blūzi. Kļuva redzama bērna galviņa; mazā brēca, cik jaudāja.

—     Kas tad nu vēl? — virs vaicāja. — Kas tur ir? Vēl kāds? Tam jau vairs nebūs gala! Palīgā! Pie ieročiem! Kaprāl, vadu uz priekšu! Blaukt otrreiz! Ko tu man tur esi atnesis, razbainieks tāds? Vai tad tu neredzi, ka viņa grib dzert? Tātad viņa ir jāpadzirdina. Neko darīt, tagad, šķiet, bus jāpaliek arī bez piena.

Virs paņēma no krāmu kaudzes uz plauktiņa lupatu vīstokli, sūkli un pudelīti, visu laiku nikni murkšķēdams:

—     Nolādēts apvidus!

Tad viņš apskatīja mazulīti.

Meitēns. Var pazīt jau pēc pīkstēšanas. Viņa arī ir galīgi izmirkusi.

Viņš norāva, tāpat kā bija norāvis no puisēna, skrandas, kurās mazā drīzāk bija ievīstīta neka ieģērbta, un ietina to veca, beL tīrā un sausā rupja audekla kankarā. Pēkšņā un ātrā pārģērbšana meitenīti uzbudināja vēl vairāk.

Bet nu pīkst gan nežēlīgi, — vīrs noteica.

Viņš nokoda ar zobiem garenu sūkļa gabaliņu, noplēsa no drānas četrstūrainu lupatiņu, izvilka no tās diega pavedienu, paņēma no krāsniņas piena podu, ieleja pienu pudelītē, pudelītes kaklā līdz pusei iebaza sūkli, sūklim virsū pārklāja drāniņu, apsēja šo aizbazni ar diegu, pielika pudelīti sev pie vaiga, lai pārbaudītu, vai tā nav par karstu, un pasita padusē satraukto vīstoklīti, kas joprojām brēca.

—            Še, ieturi vakariņas, nejaucēn! Ņem nu savu knupi!

Un viņš tai iebāza mutē pudelītes kaklu.

Mazulīte sāka kāri zīst.

Vīrs pieturēja pudelīti vajadzīgajā slīpumā un vienā gabala rūca:

—            Viņi visi ir vienādi, nelieši lādi! Dabūjuši lo, ko grib, viņi vienmēr apklust.

Mazulīte tik sparīgi sūca pienu un tik kari bija satvērusi krūts galiņu, ko pasniegusi šī īdzīgā providence, ka viņai uznāca klepus.

—            Tu jau aizrīsies, — Ursuss bārās. — Skat, kāda liela rima!

Viņš atņēma tai sūkli, ko tā bija zīdusī, un, nogaidījis, kamēr klepus pariet, atkal iebāza tai mutē pudelīti, sacida ms:

—     Zīd nu, padauza!

Pa to laiku zēns bija nolicis dakšiņu. Skatīdamies, ka mazulīte zīž pienu, viņš bija aizmirsis ēšanu. Pirms brīža, kad viņš ēda, viņa skatienā bija redzama apmierinātība, turpretī tagad viņa skatiens izteica pateicību. Viņš skatījās, kā mazā sāk atdzīvoties. Meitenītes galīga atdzimšana padarīja viņa acis brīnumaini starojošas. Ursuss joprojām kaut ko caur zobiem nikni murkšķēja.

Puisītis šad tad pacēla uz Ursusu aqis, kas bija valgas aiz neizsakāma aizkustinājuma; nabaga radījums, kaut arī krietni izlamāts, jutās dziļi saviļņots, bet neprata šis jūtas izteikt.

Ursuss viņu dusmīgi apsauca:

—     Ēd taču, kad tev saka!

—      Un jūs? — trīcēdams pie visām miesām, zēns vaicāja ar asarām acis. — Jums taču nekas nepaliks?

—     Cd visu nost, izdzimteni tads! Tev taču vienam tur lāgā nepietiek, ja jau man bija par maz.

Zēns atkal paņēma rokā dakšiņu, bet vēl vilcinājās ar ēšanu.

—      Ēd! — Ursuss ierēcās. — Te nav runas par mani! Kas tev daļas gar mani? Ak tu plikadīda sprediķotājs no Tukšā maka draudzes, es tev saku: ēd! Seit tev būs ēst, dzert un gulēt. Ēd, citādi izmetīšu tevi arā pa durvīm kopā ar tavu palaidnieci!

Pēc šādiem draudiem zēns sāka atkal ēst. Tikt galā ar to, kas vēl bļodā atlicis, viņam bija tīrais nieks.

Ursuss norūca:

—     Eka nav diez cik labi uzbūvēta: pa logiem nāk iekša aukstums.

Viena rūts durvis tiešām bija izsista — vai nu bija izbirusi no ratu kratīšanās, vai ari to bija izdauzījis ar akmeni kāds palaidnis. Ursuss caurumu bija aizlīmējis ar papīru, kas tagad atlīmejies vaļa. Un pa šo spraugu pūta salts vējš.

Ursuss bija apsēdies uz lādes maliņas. Mazulīte, ko viņš, apņēmis abām rokam, turēja klēpi, ar baudu zīda savu pudelīti, iegrimusi svētlaimīgā snaudā, kādā atrodas ķerubi dieva priekša un zīdaiņi pie mātes krūts.

—     Pārēdusies, — Ursuss noteica.

Pēc tam piebilda:

—     Un tad vel sludiniet sātību!

Vējš atrāva no rūts papīra ielāpu, un tas sāka lidināties pa visu būdu; taču abus bērnus, kas bija nodarbināti ar atgriešanos dzīvē, tas nepavisam netraucēja.

Kamēr meitenīte dzēra, bet zēns ēda, Ursuss visu laiku pukojās.

— Žūpošana sākas no bērna autiņiem. Nu, vai tad ir vērts būt par bīskapu Tillotsonu un šķendēties par pārmērīgu dzeršanu. Tavu riebīgu caurvēju! Un krāsniņa ari pavisam veca. Dūmi nāk arā mutuļu mutuļiem, visas acis izkodīs. Neder ne saltums, ne uguns. Un redzēt ari lāgā nevar. To pašu radījumu, kas te nelietīgi izmanto manu viesmīlību. Es taču nemaz vēl neesmu apskatījis viņa purnu. Jā, ērtihu jau te nekādu nav Zvēru pie Jupitera, ka es gaužām protu cienīt smalkas dzires lepnos kambaros, kur nepūš cauri. Neesmu sekojis savam aicinājumam: esmu dzimis, lai baudītu jutekliskus priekus. Visslavenākais no gudrajiem ir Fi- loksens*: viņš kāroja, kaut viņam bijis dzērves kakls, lai varētu ilgāk baudīt ēšanas priekus. Šodien nekā netiku nopelnījis! Pa visu dienu neesmu nekā pārdevis! Tīrais posts. Laipni lūdzu, pilsētnieki, sulaiņi un kungi, te jums ir dakteris, te jums ir zāles. Velti pūlies, vecais draugs. Vac prom savu aptieku. Šeit visi ir veseli, Nolādēta pilsēta, kur nav neviena slima cilvēka! Vienīgi debesīm piemetusies caureja. Skat, kas par sniegu! Anaksagors * mācīja, ka sniegs esot melns. Viņam bija taisnība, jo aukstums ir melnums. Ledus — tas ir nakts. Tad ta vējš! Varu iedomāties, cik patīkami tagad jūtas tie, kas atrodas jūrā. Viesuļvētra — tā ir velnu rotaļa, tas ir vampīru jandāliņš, kad viņi visi aulekšo un kūleņo mums virs galvas. Mākoņos var redzēt, ka vienam ir aste, olram ragi, trešam ugunīga mēle, citam kādam — spārni ar nagiem, vēl citam — lorda kanclera vēders un vēl kādam citam — akadēmiķa pauris; ikvienu no viņiem var pazīt pēc viņu īpatnējas skaņas. Katra jauna vēja brāzma — cits elles gars; auss saklausa, acs saredz — katram troksnim ir sava seja. Pie velna, jūrā taču ari, acīm redzot, ir cilvēki. Mīļie draugi, ar vētru tieciet galā paši, man ir diezgan ko darīt, lai tiktu galā ar dzīvi. Vai tad man kāda iebraucamā vieta, vai? Kāpēc pie manis gāžas visi ceļinieki!' Vispasaules trūkums šļāc pari par mana nabadzīgā mājokļa slieksni. Riebīgās lielo cilvēces dubļu šļakatas šļācas tieši manā būdiņā. Esmu garāmgājēju rijības upuris. Esmu viņu laupījums. Laupījums tiem, kas mirst nost aiz bada. Ziema, nakts, kartona būdele, zem tās — nelaimīgs draugs, bet arā vētra; būda — viens kartupelis, nožēlojama uguntiņa pavardā, liekēži, vējš, kas pūš pa visām šķirbām, neviena sū un visvisādi saiņi, kuri pēkšņi sak smilkstēt! Kad tos attin vaļa, iekšā atrod mazu ubadzi. Lūk, kāds liktenis! Jaaizrāda, ka šeit ir skaidri redzama likumu pārkāpšana. Ak tu klaidonis tāds kopā ar savu mazo klaidoni, ļaunprātīgais kabatas zagli, noziedzīgais kropli! Ko tu slaisties pa ielām, kad visas ugunis izdzēstas? Ja mūsu labais karalis to zinātu, viņš tevi uzreiz iemestu kādā pazemē, lai pārmācītu! Iedomājieties: jaunskungs pastaigājas pa nakti ar savu jaunkundzi! Piecpadsmit grādu salā kailu galvu, basām kājām! Tu taču zini, ka tas ir aizliegts. Ir taču savi likumi un rīkojumi, dumpinieks tāds! Klaidoņi tiek sodīti, turpretī godīgi ļaudis, kuriem ir savas mājās, tiek apsargāti un ar likumu aizstavēti, jo karaļi taču ir tautas tevi. Man, piemēram, i.r pastāvīga dzīves vieta. Ja tevi būtu noķēruši, tevi nopērtu tirgus laukumā, un tas būtu labi darīts. Kulturālā valsti kārtība ir vajadzīga. Es darīju nepareizi, uzreiz tevi nenodo- dams konsteblam. Bet tāds nu es reiz esmu: zinu, kas ir labs, bet rīkojos nelabi. Ak tu nelietis tāds! Ierasties pie manis šādā izskata! Es nemaz neievēroju, cik daudz viņi man sniega sanesuši, un nu tas ir izkusis. Tagad visa māja pludo. Te ir īsti plūdi. Būs jāizdedzina vesels lērums ogļu, lai nosusinātu šo ezeru. Un ogles maksa divpadsmit fārtingu mēriņš! Kā tad mēs visi trīs varēsim sadzīvot šai būdā? Tā, beigas jau man ir, tagad es ierīkoju audzētavu — manas rokās ir visas Anglijas ubagu nākotne. Mans amats, pienākums un sūtība būs dižās palaidnieces Nabadzības neiznēsātu embriju audzināšana, mazgadīgo karatavas putnu noslīpēšana un jauno blēžu pārvēršana par filozofiem! Un padomājiet tikai: ja uz mana rēķina trīsdesmit gadu nebūtu dzīvojuši šādi radījumi, es taču būtu bagāts virs, Homo būtu resns, man butu ārsta kabinets ar visādiem retumiem un hirurģiskiem instrumentiem kā doktoram Lainek- ram, karaļa Henrija Astotā hirurgam, ar dažādu zvēru izbāžņiem, ar Ēģiptes mūmijām un citām līdzīgām būšanām! Es būtu Ārstu kolēģijas loceklis, un man būtu tiesības lietot 1652. gadā slavenā Harveja * uzbūvēto bibliotēku un strādāt zem stikla kupola, no kurienes paveras skats uz visu Londonu. Es būtu varējis nodarboties ar Saules aptumsumu aprēķināšanām un pierādīt, ka šis spīdeklis izdala neredzamus tvaikus. Tās ir .Joliana Keplera * domas, kurš piedzima vienu gadu pirms Bērluļa nakts un bija imperatora galma matemātiķis. Saule ir pavards, kas dažreiz dūmo. Tāpat ka mana krāsniņa. Mana krāsns nav labāka par Sauli. Jā, es būtu kļuvis bagāts, būtu pavisam cits cilvēks, nebūtu tik banāls un nedarītu kaunu zinātnei uz visiem ielu stūriem. Jo tauta nav cienīga, lai lo apgaismotu, tauta ir tikai bezprāšu pūlis, dažādu vecumu, abu dzimumu, dažāda rakstura un sabiedriskā stāvokļa juceklīgs sajaukums, ko visos laikos gudrie atklāti nicinājuši un ko aplamību un niknuma dēļ taisnīgi neieredz pat vismērenākie no viņiem. Ai, man ir apnicis itin viss! Ar tādu jušanu nemēdz ilgi dzīvot. Saka gan, ka cilvēka mūžs esot īss. Nē, nē, tas ir ļoti garš. Laiku pa laikam, lai mēs neiekristu izmisumā, lai labprātīgi gribētu tur- pināl muļķīgo dzīvi un lai neizmantotu lielisko gadījumu pakārties kura katra virves gala uz kuras katras naglas, daba izliekas, it kā tā būtu ar mieru kaut cik parūpēties par cilvēku. Taču es nerunāju par šo nakti. Šī drūmā daba audzē labību, liek ienākties vīnogām, liek dziedāt lakstīgalai. Šad tad rītausmas stars vai glazē džina modina maldīgu laimes sajutu. Šaura labā apmalīte apjož milzīgo ļaunuma līķautu. Mūsu likteni ir šūdinājis sātans, bet dievs ir tikai apvīlējis malu. Kamēr es te runāju, tu ņem un apēd manas vakariņas, zaglis tāds!

Pa to laiku mazulītei, ko Ursuss joprojām turēja rokās un centās pat šķendējoties netraucēt, sāka vērties ciet actiņas, — un tā bija zīme, ka viņa ir pilnīgi paēdusi. Ursuss apskatīja pudelīti un norūca:

— Visu iztempusi, bezkauņa!

Viņš piecēlās kājas un, ar kreiso loku pieturēdams mazulīti, ar labo pacēla lādes vāku un izvilka no turienes lāčādu, kuru, ka lasītājs atceras, viņš sauca par savu «īslo ādu».

To visu darīdams, viņš dzirdēja, ka otrs bērns vēl ēd, un šad tad pameta uz to greizu skatienu.

—        Tas tik bus posts, ja man vajadzēs barot šo milzīgo rīmu! Tas būs īsts lentenis mana uzņēmuma vēderā.

Joprojām rīkodamies tikai ar vienu roku, viņš izklāja, cik vien rūpīgi varēdams, lāčādu uz lādes, piepalīdzēdams ar otras rokas elkoni un uzmanīdams ikvienu savu kustību, lai neiztraucētu meitenīti, kas nupat laidas miegā. Pēc tam viņš to noguldīja uz ādas tai pusē, kas bija tuvāk ugunij.

Ticis ar to galā, viņš uzlika tukšo pudelīti uz krāsniņas un iesaucās:

—   Vai, kā man slāpst!

Ursuss ielūkojās podā; tur bija palikuši daži malki piena; viņš pieiika podu pie lūpām. Tai mirklī, kad viņš jau grasijas dzert, viņa skatiens pievērsās meitenītei. Viņš uzlika podu atpakaļ uz krāsniņas, paņēma pudelīti, atkorķēja, ielēja tajā atlikušo pienu, kura bija tieši tik daudz, lai piepildītu pudelīti, atkal to aizkorķēja ar sūkļa gabaliņu un no jauna pārsēja pudelītes kaklu ar lupatiņu.

—        Un tomēr man gribas ēst un dzert, — viņš turpināja.

Tad piebilda:

—   Kad nav maizes, ko ēst, tad var dzert ūdeni.

Aiz krāsniņas bija redzama krūze ar nolauztu snīpi.

Ursuss to paņēma un pasniedza zēnam:

—   Vai tu negribi nodzerties?

Puisēns nodzērās un ķērās atkal pie ēšanas.

Ursuss satvēra krūzi un pielika to pie mutes. No krāsns tuvuma ūdens krūzē bija nevienāda siltuma. Dažus malkus norijis, viņš saviebās.

—        Ak tu, šķietami tīrais ūdens, tu atgādini viltus draugus. Virsū tu esi silts, bet apakšā auksts.

Tikmēr puisēns bija paēdis vakariņas. Bļoda bija ne vien iztukšota, ta bija tīri izlaizīta. Domīgs viņš uzlasīja un apēda maizes drupatiņas, kas bija nobirušas viņam uz ceļiem vamža krokās.

Ursuss pagriezās pret zēnu.

—        Tas vēl nav viss. Tagad aprunāsimies. Mute cilvēkam dota ne vien ēšanai, bet ari runāšanai. Nu tu esi sasildījies un pierijies kā lopiņš — un tagad sargies: lev bus jāatbild uz maniem jautājumiem. No kurienes tu nākdams?

Zēns atbildēja:

—   Nezinu.

—   Kā tad tu nezini?

—   Mani šovakar pameta jūras krastā.

—       Ak tu nelieti! Kā tad tevi sauc? Viņš ir tāds riebeklis, ka pat vecāki viņu pametuši.

—   Man nav vecāku.

—       Rēķinies mazliet arī ar manu raksturu un liec vērā, ka es neciešu, ja man pūš blēņas. Vecāki tev ir, jo tev ir māsa.

—   Tā nav mana māsa.

—   Nav tava māsa?

—    Nē.

—   Kas tad viņa ir?

—   Es to meitenīti atradu.

—   Atradi?

—   Jā.

—   Kur tad? Ja tu melo, es tevi nositišu.

—   Pie nomirušas sievietes sniegā.

—   Kad?

—   Pirms stundas.

—   Kur?

—   Viena ljē attālumā no šejienes.

Ursuss bargi sarauca uzacis — tas ir raksturīgi filozofam, kad to pārņem satraukums.

—        Tu saki — viņa bija mirusi? Ak, laimīgā! Turpat sniegā viņa arī jāatstāj. Tur viņai ir labi. Kurā vietā tad tas ir?

—   Jūras pusē.

—   Vai tu nāci pari pār tiltu?

—   Jā.

Ursuss atvēra lodziņu dibensienā un paskatījās, kas notiek ārā. Laiks nebija kļuvis labaks. Joprojām skumīgi krita biezs sniegs.

Viņš aizvēra vēdlodziņu.

Piegājis pie saplēstās rūLs, Ursuss aizbāza caurumu ar lupatu, piemeta krāsniņā kūdru, izklāja, cik vien plaši varēdams, lāčādu uz lādes, paņēma kakta biezu grāmatu, novietoja lo galvgali par spilvenu un nolika uz tā aizmigušās mazulītes galviņu.

Pēc tam viņš pievērsās zēnam.

—   Gulies šeit.

Bērns paklausīja un izstiepās visā garumā blakus mazulītei.

Ursuss ieliņa abus bērnus lāčādā un aizsprauda malas zem viņu kājām.

Viņš noņēma no plaukta un apsēja sev ap vidu rupja audekla jostu ar lielu kabatu, kurā droši vien atradās hirurģisko instrumentu komplekts un zāļu pudelītes.

Pēc tam nokabināja no griestiem lukturi un lo aizdedza. Tas bija vējlukturis.

Kad lukturis bija iedegts, bērnu sejas tomēr palika tumsā.

Ursuss pavēra durvis un sacīja:

—   Es aizeju. Nebaidieties! Es drīz pārnākšu. Guliel!

Un, nolaizdams kāpsli, viņš pasauca:

—   Homo!

Viņam atbildēja mīlīgs rūciens.

Ursuss ar laternu rokā nogāja lejā, kāpslis atkal pacēlās uz augšu, durvis no jauna aizvērās. Bērni palika vieni paši.

No āra atskanēja Ursusa balss, kas jautaja:

—        Puišel, kas apēda manas vakariņas, saki — vai tu vēl noguli?

—   Nē, — zēns atbildēja.

—        Paklausies: ja viņa sāks brēkt, iedod viņai atlikušo pienu.

Atskanēja atsienamās ķēdes žvadzoņa un aizvien tālāk un tālāk aizejošie cilvēka un zvēra soļi.

Pēc maza brītiņa abi bērni gulēja dziļā miega.

Tas bija neizsakāms divu elpu sajaukums; tā nebija tikai šķīstība, ta bija pilnīga neziņa, kāzu nakts bez iekāres. Mazais zēns un mazā meitenīte gulēja kaili viens otram blakus, baudīdami šais klusajās stundās eņģelisko tuvību dzīves tumsā; virs viņiem plandošie bērnu sapņi lidinājās no viena pie otra; zem viņu aizvērtajiem plakstiņiem droši vien mirdzēja zvaigznes; ja vārds «laulība» šeit nav nepieļaujams, tad viņi bija vīrs un sieva tādā nozīmē, kādā tas iespējams eņģeļiem. Tāda nevainība tādā dzīves tumsa, tāda apskāviena

skaidrība, tāda debesu mīlestības nojauta iespējama likai bērnībā, un neviens lielums nespēj aizsniegt mazu bērnu diženumu. No visiem bezdibeņiem šis ir visdziļākais.

Ne ķēdē pakārtā līķa drausmīgais liktenis, ne milzīgā okeāna trakošana kuģa grimšanas laikā, ne lielais baltums, kads piemīt sniegam, kad tas zem sava līķauta apboda dzīvu cilvēku, — nekas nevar līdzināties aizkustinājuma ziņā ar divi bērnu mutītēm, kuras dievišķi saskārušās miegā un kuru saskarei nav nekā kopīga ar skūpstu. Varbūt tā ir saderināšanās; varbūt tā ir katastrofas nojauta. Par šiem blakus guļošajiem bērniem pārkāries nezinamais. Tas ir burvīgs skats, bet, kas zina, vai tas nav briesmīgs? Sirds sažņaudzas. Nevainība ir pārāka par tikumību. Nevainība ir svētās nezināšanas auglis. Viņi gulēja. Viņi jutās mierīgi. Viņiem bija silti. Viņu kopā sakļauto augumu kailums bija tikpat šķīsts kā dvēseļu nevainība. Viņi šeit atradās tikpat ka ligzdā, kas karājas virs bezdibeņa.

## VI. ATMOŠANĀS

Diena sākās ar bēdīgu nomāktību. Būdā ieplūda skumja, bāla gaisma. Tas bija ledaini salts saullēkts. Tā bālie stari pamazām iezīmēja drūmās priekšmetu aprises, kas naktī bija izskatījušies pēc rēgiem, bet neuzmodināja bērnus, kas bija aizmiguši, cieši kopa saspiedušies. Būdiņā bija silti. Varēja dzirdēt abu bērnu elpu, kas sekoja viena otrai kā divi mierīgi plūstoši viļņi. Viesuļvētra laukā vairs neplosījās. Rītausma lēnam pārņēma visu apvarsni. Debesu spīdekļi apdzisa ka cita pēc citas nopūstas sveces. Vienīgi dažas lielas zvaigznes pretojās un joprojām mirdzēja. No jūras at- plūda dobjā bezgalības dziesma.

Krāsniņa vēl nebija gluži izdzisusi. Rīta krēsla pamazām vērtās dienas gaismā. Zēns negulēja tik cietā miegā kā meitenīte. Viņš it kā stāvēja par to nomodā un to apsargāja. Kolīdz pa logu iespīdēja pirmais spožais stars, viņš atvēra acis: bērnu miegs parasti beidzas ar īpašu aizmirstības stāvokli. Zēns gulēja pussnaudā, nezinādams nedz to, kur vir,iš atrodas, nedz to, kas viņam guļ blakus, un nepūlējās nekā atcerēties; skatīdamies griestos, viņš sapņaini aplūkoja burtus uzrakstā — URSUSS, FILOZOFS, nesaprazdams, ko ta- nozīmē, jo viņš nemācēja lasit.

Kad atslēgā noklikšķēja slēdzene, zēns pacēla galvu.

Durvis pavērās, kāpslis izslīdēja ārā. Ursuss nāca mājās. Viņš uzkāpa trīs pakāpienus, turēdams rokā izdzēstu lukturi.

Tai pašā laikā kļuva dzirdama četru ķepu čāpošana un veikla rāpšanās augšā pa kāpsli. Tas bija Homo, kas arī atgriezās mājās, sekodams Ursusam.

Zēns, pilnīgi atmodies, satrūkās.

Vilks, droši vien uz rīta pusi izsalcis, plati atvēra muti, parādīdams žilbinoši baltos ilkņus.

Viņš apstajās pusceļā un iebāza priekšķepas būdā, atbalstīdamies uz sliekšņa tikpat kā sprediķotājs uz kanceles malas ar elkoņiem. Viņš pa gabalu apostīja lādi, uz kuras nebija radis redzēt svešus iemītniekus. Vilka rumpja augšgals iezīmējās durvīs ka melns siluets ritausmas gaišajas debesīs. Beidzot viņš saņēmās un ienāca iekšā.

Ieraudzījis būdā vilku, zēns izlīda no lāčādas'apak- šas, piecēlās kājās un aizstājās priekšā mazulītei, kas gulēja cietā jo cietā miegā.

Ursuss piekarināja lukturi uz naglas pie griestiem. Klusēdams viņš lēnām, ierastām kustībām noņēma jostu ar instrumentiem un uzlika to atpakaļ plauktā. Viņš nekur neskatījās un likās nekā neredzam. Viņam bija stiklains skatiens. Viņa prātus kaut kas dziļi satrauca.

Beidzot viņa doma izlauzās uz āru — kā parasti ar strauju vārdu birumu. Viņš iesaucās:

—   Cik viņa ir laimīga! Mirusi, pavisam mirusi.

Ursuss pietupās, iemeta krāsniņā izbirušos izdedžus

un, čakarēdams kudru, murmināja:

—   Viņu bija grūti atrast. Kaut kada ļauna vara bija viņu pabāzusi zem divi pēdas dziļa sniega. Bez Homo, kas tikpat labi vadās pēc sava deguna, kā Kristofs Ko- lumbs kādreiz vadījās pēc sava prāta, es vēl tagad tur

bradātu pa kupenām, spēlēdams paslēpes ar nāvi. Diogens paņēma lukturi un meklēja cilvēku, bet es, paņēmis lukturi, meklēju sievieti; meklēdams Diogens nonāca pie sarkasma, bet es nonācu pie nāves skata. Cik viņa bija salta! Es pieskāros pie viņas rokas — tā bija kā akmens. Kāds klusums viņas acīs! Ka cilvēks var būt tik dumjš un mirt nost, atstājot pēc sevis bērnu! Mums jau nu tagad nebūs diez cik ērti visiem trim šai kārbā. Pavisam nepatīkami! Tātad esmu ticis pie ģimenes! Man ir meitene un zēns.

Kamēr Ursuss runāja, Homo bija aizlavījies pie krāsniņas. Aizmigušās meitenītes rociņa nokarājās starp krāsniņu un lādi. Vilks sāka rociņu laizīt.

Viņš to laizīja tik maigi, ka mazulīte neuzmodās.

Ursuss pagriezās pret vilku.

—   Labi, Homo. Es būšu tēvs, un tu būsi tēvocis.

Tad, nepārtraukdams savu monologu, viņš filozofiskā

dziļdomībā ņēmās bikstīt uguni.

—   Es viņus adoptēju. Izlemts. Arī Homo tā vēlas.

Viņš izslējās.

—       Gribētos zināt, kas šai nāvē ir vainojams. Vai cilvēki? Vai…

Viņš paraudzījās uz augšu, kaut kur vēl augstāk par griestiem, un lūpas čukstēja:

—   Varbūt tu?

Tad viņa galva smagi noslīga uz leju un viņš turpināja:

—   Nakts papūlējusies nokaut šo sievieti.

Kad viņš pacēla galvu, viņa skatiens atdūrās pret zēna seju; zēns bija atmodies un klausījās viņā. Ursuss viņam skarbi uzsauca:

—   Par ko tu smejies?

Zēns atbildēja:

—   Es nesmejos.

Ursuss it kā noskurinājās, brīdi klusēdams zēnu cieši uzlūkoja un noteica:

—   Tādā gadījuma tu esi baismīgs.

Nakti būdā bija bijis tik tumšs, ka Ursuss nebija sa-' skatījis zēna seju. Viņš to ieraudzīja tagad, dienas gaismā.

Viņš uzlika abas rokas zēnam uz pleciem un, lūkodamies tam sejā ar aizvien vairāk un vairāk pieaugošu uzmanību, uzkliedza:

—   Beidz taču smieties!

—   Es nesmejos, — zēns atbildēja.

Ursuss nodrebēja pie visām miesām.

—   Tu smejies gan.

Un, zēnu neganti purinādams, vai nu aiz dusmām, vai aiz līdzcietības, viņš tam nikni jautāja:

—   Kas tev to izdarīja?

Zēns atbildēja:

—   Es nesaprotu, ko jūs sakāt.

Ursuss neatlaidās:

—   Kopš kura laika tu tā smejies?

—   Es vienmēr esmu tāds bijis, — puisēns atbildēja.

Ursuss pagriezās ar seju pret lādi un paklusām noteica:

—   Es domāju, ka to vairs nedara.

Ļoti uzmanīgi, lai neuzmodinātu mazulīti, Ursuss izvilka no pagalvja grāmatu, ko bija palicis viņai spilvena vietā.

—   Paskatīsimies Konkestā, — viņš nomurmināja.

Tā bija bieza grāmata, iesieta mīkstā pergamentā. Ursuss traktātu ar īkšķi pašķirstīja, tad kāda lappusē apstājās un, grāmatu jo plaši atvēris, uzlika uz krāsniņas un izlasīja:

—   … «De Denasatis» '. Tepat ir.

Un turpināja:

Un viņš nolika grāmatu plauktā, murminādams:

—        Gadījums, kurā butu kaitīgi iedziļināties. Paliksim šās paradības virspusē. Smejies, puisīt!

Meitenīte pamodās. Viņas labrīts bija kliedziens.

—   Dod nu, zīdītāja, viņai krūti, — sacīja Ursuss.

Mazulīte piecēlās pussēdus.

Ursuss paņēma no krāsniņas pudelīti un iedeva to meitenītei zīst.

Šai brīdī uzlēca saule. Tā tikko parādījās pie apvāršņa. Tas sārtie stari iespraucās pa logu un apspīdēja tieši meitenītes seju, kas bija pret to pagriezta. Saulei cieši pievērstie bema redzokļi tikpat ka divi spoguļi atspoguļoja spīdekļa purpursarkono disku. Redzokļi nemaz nesaruvas, nesarāvās ari plakstiņi.

— Kas tad tas! — Ursuss iesaucās. — Viņa ir akla.

## OTRĀ DAĻA. AR KARAĻA PAVĒLI

## pirma grāmaTA. MŪŽAM DZĪVĀ PAGĀTNE-CILVĒKI ATsPOGUĻO CILVĒKU

## 1. LORDS KLENČĀRLIJS

Tais laikos dzīvoja kāds cilvēks, kas bija tālas pagātnes liecinieks. Sis pagātnes liecinieks bija Linnejs Klenčarlijs. Barons Linnejs Klenčarlijs,

Kromvola * laikabiedrs, bi ja viens no tiem — steigšus jāpiebilst — nedaudzajiem — Anglijas pēriem, kas bija atzinuši republiku. Šai atzīšanai varēja būt bijis savs iemesls, un galu galā tā bija pilnīgi izskaidrojama, jo republika uz īsu laiku uzvarēja. Tapec bija gluži dabiski, ka lords Klenčārlijs atradās republikāņu partijā, kamēr republika bija uzvarētāja. Bet lords Klenčārlijs palika par republikāni ari pēc tam, kad revolūcija bija beigusies un parlamentārais režīms kritis. Augstdzimu- šajam patricietim būtu bijis viegli atgriezties j aunot- jaunotajā lordu palātā, jo restaurāciju laika grēku no- želnieki allaž tiek laipni uzņemti, un Kārlis II* bija žēligs valdnieks pret tiem, kas atgriezās pie viņa; taču lords Klenčārlijs nebija sapratis, ko notikumi no viņa prasa. Un lai laikā, kad nācija līksmiem saucieniem saņēma karali, kas atkal pārņēma savā īpašumā Angliju, kad pavalstnieki vienprātīgi apsveica monarhiju un kad no jauna tika atjaunota dinastija, spoži un svinīgi atsakoties no pagātnes, tai brīdī, kad pagalne kļuva par

nākotni un kad nākotne kļuva par pagātni, lords Klenčārlijs bija palicis nelokāms. Viņš uzgrieza muguru visām šim gavilēm un labprātīgi devās trimdā; viņš varēja kļūt par pēru, bet labāk izvēlējās kļūt par trimdinieku. Un tā aizritēja gadi; viņš bija novecojis, palikdams uzticīgs mirušajai republikai. Tāda bērnišķība viņu bija padarījusi arī par apsmieklu citu cilvēku acīs.

Viņš aizbrauca uz Sveici. Mitinājās augsta, pussagruvušā mājā Zenēvas ezera krasta. Viņš bija izraudzījies šo mitekli visnemīlīgākajā ezera nostūrī — starp Sijonu, kur bija ieslodzīts Bonivārs, un starp Vevē, kur apglabāts Lecllo *. Apkārt slējās drūmie, krēslainie, vēju un mākoņu skartie Alpi; un viņš tur dzīvoja, paslēpts dziļajā ēnā, ko meta kalni. Viņu reti sastapa kāds gājējs. Šis vīrs dzīvoja ārpus savas zemes, gandrīz ārpus sava laikmeta. Toreiz ikviens, kas bija nolikumu kursā un tos izprata, atzina, ka nekāda pretošanās nodibinātajai kārtībai nav attaisnojama. Anglija bija laimīga; restaurācija ir sava veida samierināšanās starp laulātiem draugiem: valdnieks un nācija atgriežas laulības gultā; grūti iedomāties kaut ko jaukāku uņ priecīgāku; I ielbritānija staroja laimē; ka jums ir karalis, tas jau ir daudz, un vēl jo vairāk, ja jums ir burvīgs karalis. Kārlis II bija laipns, viņš prata gan papriecāties, gan vadīt valsti, ar savu dižumu viņš atgādināja Luiju XIV; viņš bija džentlmenis un muižnieks; pavalstnieki par viņu jūsmoja; viņš karoja ar Hanoveru un, protams, zināja, kāpēc, taču zināja to viens pats; viņš pārdeva Dinkerku Francijai * — operācija ar augstu politisku nozīmi. Demokrātiski noskaņotajiem pēriem, par kuriem Čember- lens ir teicis: «Nolādētā republika inficējusi ar savu trūdošo elpu pat dažus aristokrātus,» — pietika veselā saprāta drīz vien pieskaņoties apstākļiem, neatpalikt no laikmeta un no jauna ieņemt savas vietas lordu pa- latā; viņiem tikai vajadzēja nodot uzticības zvērestu karalim. Kad cilvēki par to visu domāja — par šo skaisto valdīšanu, par šo lielisko karali, par šiem augstajiem prinčiem, kurus dievišķā žēlsirdība atdevusi atpakaļ tautas mīlestībai; par to, ka tik izcilas personas ka Monks* un vēlāk Džefriss bija samierinājušies ar troni un tikuši taisnīgi atalgoti par savu uzticību un uzcītību ar vislepnākajiem amatiem un ar visienesiga- kājām vietām; par to, ka lords Klenčārlijs nevarēja nezināt, ka viņa paša ziņā bija svinīgi apsēsties tiem līdzās pienācīgajā vietā un saņemt visus pagodinājumus; par to, ka Anglija, pateicoties savam karalim, uzkāpusi labklājības kalngalos, ka Londonā vieni svētki seko otriem, ka visi kļūst bagāti un ir pārpilni sajūsmas, ka galms ir galants, jautrs un krāšņs, — un, ja viņi nejauši iedomājās trimdinieku, kas mita tālu no visa šā spožuma kaut kur drūmā pustumsā, kas atgādina nakti, šo sirmgalvi, kas ģērbies vienkārša cilvēka drēbēs, bālu, vientuļu, salīkušu, droši vien jau tuvu kapam, sirmgalvi, kurš stāv ezera krastā, nemanīdams nedz vētru, nedz aukstumu, vai arī soļo bez kāda mērķa ar stingu skatienu, ar vējā plīvojošiem sirmiem matiem, kluss, vientuļš, domās iegrimis, — tad bija grūti nepasmaidīt.

Viņš bija kaut kas līdzīgs vājprātīgajam.

Smaids, kas pavīdēja cilvēku lūpās, domājot par to, kas lords Klenčārlijs varēja kļūt un kas viņš tagad ir, bija tikai viņu iecietības apliecinājums. Viens otrs smējās pavisam atklati. Daži bija sašutuši.

Pats par sevi saprotams, ka tik izaicinoša savrupiba kārtīgus cilvēkus aizskāra.

Vainu mīkstināja tikai tas apstāklis, ka lords Klenčārlijs nekad nebija spīdējis ar savu prātu. Tāds bija vispārējs spriedums.

pelt, cik jums tik, bet dariet to pieklājīgi, nemitīgi saukdami: «Lai dzīvo karalis!» īstā tikumība ir — būt prātīgam. Tam, kas krīt, vajadzēja krist, tam, kas gūst panākumus, vajadzēja gūt panākumus. Providencei ir savi rīcības cēloņi: tā vainago to, kurš vainagu pelnījis. Vai jūs uzskatāt, ka zināt to labāk neka providence? Kad apstākļi ir skaidri izpaudušies, kad vienu režīmu nomainījis cits režīms, kad paši panākumi parādījuši, kur ir patiesība un kur ir meli, kur ir katastrofa un kur ir uzvara, tad vairs nav iespējamas nekādās šaubas: godīgs cilvēks nostājas tai pusē, kas guvusi virsroku, un, kaut arī tas būtu izdevīgi viņam pašam un viņa tuviniekiem, viņš nepavisam ne aiz šādiem apsvērumiem, bet vienīgi sabiedriskās labklājības vārdā atdod sevi uzvārētājā rīcībā.

Kas gan notiktu ar valsti, ja neviens nebūtu ar mieru kalpot? Viss taču apstātos. Ikvienam kārtīgam pilsonim jāpaliek sava vieta. Protiet upurēt savas apslēptās intereses. Amati pastav tāpēc, lai tos ieņemtu. Vienam otram vajag uzupurēties. īstā uzticība — būt uzticīgam sabiedriskajiem pienākumiem. Ierēdņu patvaļīga aiziešana valsti paralizētu. Jūs labprātīgi dodaties trimdā — ļoti žēl. Vai tā ir priekšzīmes radīšana? Kāda tukša godkāre! Vai tas ir izaicinājums? Kāda pārdrošība! Par ko īsti jūs sevi iedomājaties? Lieciet vērā, ka mēs neesam sliktāki par jums. Bet mēs nepametam savu posteni. Ja vien gribētu, arī mēs varētu būt. nepiekāpīgi un nepakļavīgi un pastrādāt vēl nelabākas lietas nekā jūs. Bet mums gribas būt prātīgiem. Tikai tāpēc, ka esmu Trimalkions, jūs domājat, ka neesmu spējīgs but par Katonu? * Ejiet nu, ejiet!

3

Nekad vēl situācija nebija bijusi tik skaidra un noteikta kā 1660. gadā. Nekad vēl valstiski domājoša cilvēka izturēšanās nebija iezīmējusies tik nepārprotami.

Anglija bija atbrīvojusies 110 Kromvela. Republikas laika tika pastradātas daudzas nelikumības. Britānija ieguva pirmo vietu Eiropa; ar Trisdesmitgadu karu bija uzveikta Vacija, ar Frondas * palīdzību vājināta

Francija, ar Bragansas hercoga palīdzību pamazināta Spānija. Kromvels pakļava sev Mazarīni*; visos līgumos Anglijas protektors parakstījās virs Francijas karaļa; Savienotajām provincēm tika uzlikta astoņus miljonus liela kontribūcija; tika apspiesta Alžīrija un Tu- nisija; iekaroja Jamaiku; savaldīja Lisabonu; Barse- lonā sakurināja Spānijas un Francijas sāncensību, bet Neapolē — Mazanjello sacelšanos*; pievienoja Anglijai Portugāli; no Gibraltāra līdz Kandijai iztīrīja jūru no berberiem; nodibināja virskundzību pār jūru divējādos veidos: ar ieroču spēku un ar tirdzniecību; 1653. gada 10. augustā Anglijas flote iznīcināja Martinu Ha- percu Trompu *, viru, kas bija uzvarējis trīsdesmit trīs kaujās, veco admirāli, kurš sevi dēvēja par «matrožu vectēvu», Spānijas flotes uzveicēju. Anglija atņēma Spānijai Atlantijas okeānu, Holandei — Kluso okeānu, Venēcijai — Vidusjūru un ar navigācijas aktu* nodibināja savu kundzību visu jūru piekrastēs; ieguvusi okeānu, Anglija turēja savās rokas visu pasauli; Holandes karogs pazemīgi sveicināja jūrā Britanijas karogu; Francija sava sūtņa Mancini personā locīja ceļus Olivera Kromvela priekšā; un šis Kromvels ka ar gumijas bumbām rotaļājās ar Kalē un Dinkerku; viņš lika drebēt visam kontinentam, viņš diktēja mieru, viņš pasludināja karu; visur plīvoja Anglijas karogs; viens vienīgs bruņās ietērpts protektora pulks iedvesa Eiropai tikpat lielas bailes ka vesela armija; Kromvels mēdza teikt: «Es gribu, lai Anglijas republiku ciena tapat, kā tika cienīta Romas republika,» — nebija vairs nekā svēta; vārds bija brīvs, prese bija brīva; ielās runāja lo, ko gribēja; drukāja visu bez kādas kontroles un cenzūras; troņi sāka ļodzīties; visa Eiropas monarhistiskā iekārta, kuras sastāvdaļa bija Stjuarti, bija iedragāta. Beidzot tomēr šis ienīstais režīms tika gāzts un Anglija saņēma piedošanu.

Iecietīgais Kārlis II dāvāja Bredas deklarāciju*. Viņš deva Anglijai iespēju aizmirst to laikmetu, kad Han- tingdonas aldara dels bija uzlicis kaju uz Luija XIV galvas. Anglija nožēloja grēkus un brīvi uzelpoja. Visu sirdīs, ka mēs jau sacījām, valdīja līksme; karaļa slepkavām uzceltas karātavas šīs vispārējās gaviles tikai pastiprināja. Restaurācija ir smaids, bet dažas karata- vas iespaidu nebojā: ir taču jāapmierina sabiedrības sirdsapziņa. Nepaklausības gars bija izklīdis, atjaunojās uzticība valdniekam. Būt kārtīgiem pavalstniekiem — tā tagad bija vienīga cenšanās. Atžilbuši no politiskā bezprāta, visi tagad izsmēja revolūciju, zobojās par republiku un par to savādo laiku, kad nemitīgi tika skandināti cēlie vārdi TIESĪBAS, BRĪVĪBA, PROGRESS; par to pārspīlēto svinīgumu tagad smējās. Atgriešanās pie veselā saprāta bija kaut kas brīnišķīgs; Anglija modās no smaga sapņa. Kāda laime atbrīvoties no šiem maldiem! Vai tad var būt vēl kaut kas neprātīgāks? Kas gan notiktu, ja kuram katram garāmgājējām piešķirtu tiesības? Vai jūs varat iedomāties, ka visi kļūtu par vadītājiem? Vai tas ir iespējams, ka valsti vadītu pilsoņi? Pilsoņi ir pajūgs, bet pajūgs nav kučieris. Izšķirt kaut ko ar balsošanu ir tas pats, kas ļauties vēja varai. Vai jūs gribētu, lai valsts iekārta plivinātos kā mākonis? Nekārtībā nerada kārtību. Ja celtnieks ir haoss, celtne būs Bābeles tornis *. Un vēl — šī izdaudzinātā brīvība taču ir īsta tirānija! Es gribu priecāties, nevis vadīt valsti. Balsošana man apnikusi, es gribu dejot. Kāda laime, ka ir valdnieks, kas to visu izdara! Patiesi, cik gan karalis ir augstsirdīgs, uz- ņemdamies mūsu vietā šīs pūles! Turklāt viņam to ir mācījuši, viņš prot ar to tikt galā. Tas ir viņa darbs. Miers, karš, likumdošana, finanses — kāda daļa gar to visu ir tautai? Bez šaubām, ir vajadzīgs, lai tauta maksātu, bez šaubām, ir vajadzīgs, lai tauta kalpotu, un ar to tautai arī vajag pietikt. Tai taču ir dota iespēja piedalīties politikā: no tautas vidus nāk divi galvenie valsts speķi — armija un budžets. Maksāt nodevas un būt par zaldātu — vai tad ar to nav diezgan? Kas tai vēl vajadzīgs? Tā ir militārais balsts, tā ir finansiālais balsts. Lieliska loma. Tās vieta valda. Un par šo pakalpojumu tai taču jāmaksa. Nodokļi un civilliste * ir alga, ko tautas maksa valdniekiem. Tauta atdod savas asinis un savu naudu par to, lai pār viņu valdītu. Cik dīvaina doma — valdīt pašiem par sevi! Tautai nepieciešams ceļvedis. Būdama tumsonīga, tauta ir akla. Vai tad aklajam nav suņa? Toties tautai ir lauva — karalis, kas ir ar mieru būt savai tautai par suni. Kāda labsirdība! Bet kāpēc tauta ir tumsonīga? Tāpēc, ka la vaja- d/īgs. Tumsonība ir tikumības sargātāja. Kur nav nekādu cerību, tur nav arī godkāres; tumsonis dzīvo tam noderīga tumsā, kas, liegdama kaut ko redzēt, liedz arī kaut ko iekārot. Un tas rada svēto nevainību. Kas lasa, tas domā, un, kas domā, tas spriež. Nekā nespriest — tas ir lautas pienākums un arī tās laime. Šīs patiesības ir neapstrīdamas. Uz tam dibinās sabiedrība.

Tā Anglija atkal sāka valdīt veselīgās sociālās doktrīnas. Tā nācija atguva zaudēto godu. Tai pašā laikā atkal atgriezās interese par daiļliteratūru. Sāka nicināt Šekspīru un jūsmot par Draidenu *. «Draidens ir vislielākais Anglijas un sava laikmeta dzejnieks,» izteicās Eterberijs, «Ahitofela» tulkotājs. Tas bija laiks, kad Avranšas bīskaps Hiē rakstīja Somēzam, kas bija pagodinājis «Pazaudētās paradīzes» autoru ar uzbrukumiem un lamām: «Kā jūs varat noņemties ar tādu krāmu ka šis Miltons *?» Viss sāka atdzimt, viss ieņēma savu ag- rāko vietu. Draidens augšā, Šekspīrs apakšā, Kārlis II tronī, Kromvels uz. karātavām. Anglija centās atbrīvoties 110 pagātnes kauna un aplamībām. Nācijai tā ir liela laime, kad monarhija nodibina kārtību valsts lielās un ieaudzina labu literāro gaumi.

Grūti iedomāties, ka tādus labdabīgus darbus varētu neatzīt. Novērsties no Kārļa 11, atmaksāt ar nepateicību par to, ka viņš augstsirdīgi atkal uzkāpis tronī, — vai tas nav riebīgi? Lords Linnejs Klenčārlijs ļoti sarūgtināja visus godīgos cilvēkus. Kāda aplamība — pukoties par savas dzimtenes laimi!

Visiem zināms, ka 1650. gadā parlaments bija noteicis šādu zvēresta tekstu: «Apsolu palikt uzticīgs republikai — bez karaļa, bez monarha, bez valdnieka.» Lords Klenčārlijs, uz tā pamata, ka bija nodevis šo drausmīgo zvērestu, dzīvoja ārpus karalistes un uzskatīja, ka uz vispārējas labklājības fona viņam ir tiesības būt skumjam. Viņš glabāja sāpīgas atmiņas par bijušo; dīvaina pieķeršanas zudušajam.

Viņam nebija attaisnojuma; pat vislabvēlīgākie cilvēki no viņa novērsās. Draugi viņam ilgi izrādīja godu, uzskatīdami, ka viņš iestājies republikāņos tikai tāpēc, lai tuvāk redzētu republikas vājās vietas un lai vēlāk, kad pienāks īstais laiks, to varētu nekļūdīgak satriekt., aizstāvot svētas karaļa intereses. Šāda izdevīga brīža nogaidīšana, iai uzbruktu ienaidniekam no muguras, uzskatāma par daļu no lojalitātes izpausmēm. Tieši tas tika gaidīts arī no lorda Klenčārlija — tik ļoti visi bija noskaņoti iztulkot viņa izturēšanos labvēlīgi. Bet, redzot viņa dīvaino pieķeršanos republikai, no šīm labajām domām bija jāatsakās. Acīm redzot, lords Klenčārlijs bija uzticīgs savai pārliecībai, tas ir — muļķis.

Iecietīgo ļaužu izskaidrojums svārstījās starp bērnišķīgu ietiepību un veca cilvēka neatlaidību.

Bargie taisnīgie cilvēki gāja tālāk. Viņi atkritēju nosodīja. Stulbums ir gan pieļaujams, bet tam ir savas robežas. Cilvēks drīkst būt rupjš, tomēr nedrīkst būt dumpinieks. Un kas tad tas lords Klenčārlijs galu galā tads bija? Pārbēdzējs. Viņš bija pametis savu nometni, aristokrātiju, lai parietu pretējā nometnē — pie tautas. Tātad šis uzticamais republikānis bija nodevējs. Tiesa, viņš bija kļuvis par nodevēju pret stiprāko un palicis uzticīgs vajākajam; tiesa, nometne, no kuras viņš bija atteicies, bija uzvarētāja, bel nometne, kurai viņš pieslējās, bija uzvarētā; tiesa, līdz ar šo «nodevību» viņš bija zaudējis visu: savas politiskās privilēģijas un savu mājas pavardu, savu pēra godu un savu dzimteni; viņš tikai bija kļuvis smieklīgs — viss viņa ieguvums bija trimda. Un ko tas pierāda? To, ka viņš ir vientiesis. Neapšaubāmi.

Nodevējs un tai pašā laikā muļķis — tas mēdz būt.

Cilvēks drīkst būt vientiesis, cik vien viņam tīk, bet viņš nedrīkst rādīt sliktu priekšzīmi. No vientieša prasa tikai godīgumu, tad viņš jau var sevi uzskatīt par monarhijas balstu. Šis Klenčārlijs bija neiedomājami aprobežots cilvēks. Viņu joprojām žilbināja revolucionārās fantāzijas. Viņš bija pievienojies republikai un tāpēc bija izmests āra no sabiedrības. Viņš bija apkaunojis savu zemi. Viņa ieņemta pozīcija bija tīra nodevība. Viņa prombūtne bija apvainojums. Viņš tikpat kā no mēra bēga no savu tautiešu laimes. Viņa labprātīgajā trimdā bija kaut kāds protests pret visas tautas apmierinātību. Karaļvalsti viņš uzskatīja par tādu kā infekciju. Uz monarhijas izraisīta plašā līksmības fona viņš bija ka melns karogs pie mēra lazaretes. Kā? Rādīt drūmu seju, redzot no jauna nodibināto kārtību, atdzimušo nāciju, atjaunoto reliģiju! Mest ēnu uz šo prieku! Sašust par apmierināto Angliju! But melnam plankumam zilas debess plašumā! Atgādināt kaut kādus draudus! Pretoties pret nācijas vēlēšanos! Sacīt «nē», kad visi saka «jā»! Tas būtu riebīgi, ja nebijis smieklīgi. Šis Klenčārlijs nebija sapratis, ka var maldīties kopā ar Kromvelu, bet ka jānāk atpakaļ kopā ar Monku. Paraugieties uz Monku. Viņš komandēja republikas armiju; Kārlis II, atrazdamies trimdā un zinādams par viņa uzticību, viņam aizrakstīja; Monks, mācēdams saskaņot varonību ar viltību, sākumā slēpa savus nodomus, tad pēkšņi karaspēka priekšgalā metas 117. dumpīgo parlamentu, nosēdināja tronī karali un par sabiedrības glābšanu saņēma Olbemarles hercoga titulu, kļuva ļoti bagāts, padarīja uz mūžu mūžiem slavenu savu laikmetu un, iecelts par Bikšu lentas ordeņa kavalieri, var cerēt uz apglabāšanu Vestminsteras abatijā. Tāda slava ir uzticamam anglim. Lords Klenčārlijs nebija spējīgs pacelties līdz tik smalkai pienākuma izpratnei. Viņš izraudzījās bezdarbīgo trimdu. Viņš apmierinājās ar tukšam frāzēm. Viņu bija sastindzinājis lepnums. «Sirdsapziņa», «gods» un tamlīdzīgi vārdi galu gala ir tikai vārdi. Vajag skatīties dziļāk.

Tieši šās dziļāk skatīšanās makas Klenčārlijam trūka— viņš bija tuvredzīgs; pirms kaut ko uzsākt, viņš gribēja tuvāk ieskatīties darāmajā darbā, lai zinātu, pec kā tas ož. Šeit tad arī meklējami viņa aplamie aizspriedumi. Ar tik lielu izsmalcinātību nevar būt par valstsvīru. Pārspīlēta sirdsapziņa pārvēršas par slimību. Jūtīgs cilvēks ir vienrocis, kas nav spējīgs sagrābt varu, un einuhs, kas nav spējīgs izbaudīt laulības laimi. Vairieties no pārliecīgas smalkjūtības; tā jūs var tālu novest. Neprātīga uzticība ved uz leju tikpat kā kāpnes pagrabā. Pakāpiens, vēl viens pakapiens, tad vēl viens — un jūs jau atrodaties tumsā. Izveicīgie kāpj atpakaļ, vientieši paliek lejā. Nevajag tik lēti ļaut savai sirdsapziņai kļūt nesavaldāmai. Jo tā pamazām var nonākt līdz tādai galējībai ka godīgums politikā. Tad jūs esat pagalam. Tā arī notika ar lordu Klenčārliju.

Principi galu galā ierauj cilvēku bezdibenī.

Lai nu staigā, salicis rokas uz muguras, pa Ženēvas ezera krastu, — tā ir brīnišķīga nodarbība!

Londonā par šo trimdinieku šad tad ieminējās. Sabiedriskās domas priekšā viņš bija kaut kas līdzīgs apsūdzētajam. Daži izteicās par viņu, daži — pret viņu. Par vainu mīkstinošu apstākli tika atzīta viņa muļķība.

Daudzi no agrākajiem republikas piekritējiem bija pārgājuši Stjuartu pusē. Un par to viņi pelnījuši tikai uzslavu. Protams, mazliet viņi par Klenčārliju arī tenkoja. Iztapīgie necieš stūrgalvjus. Gudrinieki, kuri bija labi ieredzēti un ieņēma labas vietas galmā, kuriem bija apnikusi viņa izaicinošā izturēšanās, labprāt mēdza teikt: «Viņš mums nepievienojās tikai tāpēc, ka viņam par maz samaksāja. Viņš gribēja dabūt kanclera vietu, bet karalis to bija atdevis lordam Ilaidam,» — utt. Viens no viņa «vecajiem draugiem» ņēmās pat apgalvot: «Viņš pats man to sacīja.» Dažreiz, par spīti Lin- neja Klenčārlija noslēgtajai dzīvei, pie viņa tomēr nonāca viena otra bauma ar bēgļiem, kurus viņš satika, — ar vecajiem karaļa slepkavām, tādiem kā Endrū Brou- tons, kas dzīvoja Lozannā. Klenčārlijs tikai viegli paraustīja plecus — galīga truluma pazīme.

Reiz šo plecu paraustīšanu viņš papildināja ar dažiem vārdiem, kurus paklusām nomurmināja: «Man žēl tos, kuri tam tic.» lietderību. Pastāv likums: ja gribat, lai būtu burvīgas sievietes, neizskaudiet netiklību. Citādi jūs būsiet lidzigi tiem muļķiem, kas, neprātīgi mīlēdami tauriņus, iznīcina kāpurus.

Kārlis II, kā jau sacījām, gandrīz nemaz neievēroja, ka ir tāds dumpinieks, vārdā Klenčārlijs, bet Jēkabs II bija vērīgāks. Kārlis II valdīja iecietīgi, tā bija viņa maniere; jaatzistas, ka valdīšanai tas neko nekaiteja. Dažkārt jūrnieks, uzvilkdams takelāžu, kuras uzdevums ir valdīt par vēju, atstāj vienu mezglu vaļīgu, lai to savilktu pats vējš. Te parādās gan viesuļvētras, gan tautas muļķība.

Karļa II valdīšana, kas ari bija tāds vaļīgs mezgls, tomēr ļoti drīz jo cieši savilkās.

Jēkaba II laikā sākās žņaugšana. Nepieciešamā žņaugšana, lai iznīcinātu visu, kas vēl palicis 110 revolūcijas. Jēkabam II bija teicama vēlēšanās būt īstam karalim. Pēc viņa ieskatiem, Karļa II valdīšana bija tikai restaurācijas melnraksts; Jēkabs II gribēja atgriezties pie senas kārtības vēl pilnīgāk. 1660. gadā viņš izteica nožēlu, ka bija pakāris tikai desmit karaļa slepkavas. Viņš patiešām atjaunoja stingru varu. Viņa laika saka valdīt nopietni principi; tika nodibināta īsta jurisdikcija, kas, pacēlusies pāri par salkanu spriedelēšanu, pirmām kārtam rūpējas par sabiedrības interesēm. Šie stingrie aizsardzības pasākumi atklāj viņā valsts tevu. Tieslietas viņš uzticēja Džefrisam, bet zobenu — Kirkam. Kirks drausmīgo priekšzīmi vēl pastiprina ja. Šis dedzīgais pulkvedis, kaldams kādu republikāni, trīsreiz no vietas vilka viņu ara 110 cilpas, katrreiz vaicādams: «Vai tu atsakies no republikas?» Nelietis vienmēr atbildēja: «Nē!» — un tika pakārts. «Es viņu kāru četras reizes,» Kirks apmierinats noteica. Atjaunotie nāves sodi neapšaubāmi pieradīja valsts varas stiprumu. Ar navi tika sodīta lēdija Laila, kas gan bija nosūtījusi savu dēlu karā pret Monmutu, bet slēpa pie sevis divus nemierniekus. Kādu citu nemiernieku, kas bija tik godprātīgs un atzinās, ka viņam devusi patvērumu kāda anabaptiste, apžēloja, bet sieviete tika dzīva sadedzināta. Citā reizē Kirks bija licis kādai pilsētai saprast, ka zina tas nodarījumus republikas laikā, — viņš pakāra deviņpadsmit tās pilsētas iedzivo- tājus. Pilnīgi likumīga atmaksa, protams, ja atceras, ka Kromvela laikā baznīcās svēto akmens tēliem tika nodauzīti deguni un ausis. Jēkabs 11, kas bija pratis izraudzīties Džefrisu un Kirku, bija dziļi reliģiozs valdnieks, viņš mērdēja savu miesu ar neglītām mīļākām, klausījās tēvu Lakolombjēru, kas bija gandrīz tikpat saldens sprediķotājs kā Šeminē tēvs, tikai vēl ugunīgāks, un kas sava mūža pirmajā pusē ieguva slavu ka Jēkaba II padomdevējs, bet otrajā — ka Marijas Ala- kokas * iedvesmotājs. Pateicoties šai spēcīgajai reliģijas barībai, Jēkabs II vēlāk varēja godam izturēt trimdu, sava vientuļajā patvērumā Senžermēnā mierīgi pacieta dzīves nedienas un, tērzēdams ar jezuītiem, pa- rādīja sevi kā valdnieku, kas paceļas pari visām likstām.

Saprotams, ka šim karalim bija kaut cik jāievēro tāds dumpinieks kā lords Linnejs Klenčārlijs. Un, tā ka mantošanas ceļā iegūtais pēra gods ietver sevī zināmas iespējas, tad skaidrs, ka Jēkabs II bez kādas svārstīšanas bija gatavs kaut ko darīt pret šo lordu.

## II. LORDS DEIVIDS DERRI-MOIRS 1

Lords Linnejs Klenčārlijs ne vienmēr bija bijis sirmgalvis un trimdinieks. Viņš bija pārdzīvojis arī savu jaunības un kaislību laikmetu. Pēc llarrisona un Praida ir zināms, ka Kromvels jaunībā mīlēja sievietes un izpriecas, kas dažkārt pierāda (sieviešu jautājuma otra puse), ka jauneklī slēpjas nākamais nemiernieks. Neuzticieties vāji savilktai jostai. Mo/e proecinctum juve- nem cove/e.[19]

Lordam Klenčārlijam, tapat kā Kromvelam, bija bijušas savas kļūdas un aplamības. Bija zināms, ka viņam ir ārlaulības bērns — dēls. Sis dēls, nākdams pasaule republikas pēdējās dienas, bija dzimis Anglijā

' Sargieties no jaunekļa, kam vāji savilkta josta. (Lalin.) li oši tad, kad viņa tēvs dovās trimdā. Tāpēc tad arī /oiis nekad nebija redzējis savu tēvu. Lorda Klcnčār- lija ārlaulības bērns izauga par pāžu Karļa II galmā. Viņu sauca par lordu Deividu Derri-Moiru; viņš bija lords aiz pieklājības, jo viņa mate bija dižciltīga dāma. Kamēr lords Klenčārlijs dzīvoja kā ūpis Šveicē, šī māte, būdama skaista, nolēma nebūt tik spuraina un panāca, ka viņai piedeva viņas pirmo mīļāko, dumpinieku, otrā mīļākā dēļ, lcurš nenoliedzami bija daudz rāmāks, pat rojalists, jo tas bija pats karalis. Par Kārļa II mīļāko viņa sabija pietiekami ilgu laiku, lai viņa majestāte, juzdamies laimīgs par to, ka bija atkarojis šo skaistuli republikai, pieņēma mazo lordu Deividu, savas iekarotas sievietes dēlu, savā personiskajā eskorta. Ta ārlaulības dēls kļuva par virsnieku, ēda galmā un pretēji savam tēvam kļuva par dedzīgu Stjuartu piekritēju. Lords Deivids, kādu laiku būdams karaļa eskorta virsnieks, piedereja pie tiem simt septiņdesmit, kas nē- saja palašu; pēc tam viņu pārcēla «pensionāros», un viņš kļuva par vienu no četrdesmitiem, kuriem tiesības nēsāt zelta āvu. Turklāt, ietilpdams Henrija VIII nodibinātajā dižciltīgajā miesassargu vienībā, viņš baudīja privilēģiju pasniegt karaļa galdā ēdienus. Tātad tai laikā, kad tēvs trimdā nosirmoja, lords Deivids guva panākumus Karļa II galma.

«Karalis miris, lai dzīvo karalis!» — tas ir non defi- cit aiter, aureus '.

Kad tronī nāca Jorkas hercogs*, lords Deivids dabūja atļauju saukties par lordu Deividu Derri-Moiru, saņemdams šo vārdu pēc muižas nosaukuma; šī muiža, ko viņam mirdama bija novēlējusi māte, atradās Skotija lielā mežā, kur sastopami putni kragi, kas ar knābi izkaļ sev ligzdu ozola stumbrā.

2

Jēkabs II bija karalis, bot viņš tīkoja pēc karavadoņa goda. Viņam patika pulcēt ap sevi jaunus virsniekus. Viņš labprāt rādījās atklātībā jāšus uz zirga, ar ķiveri galvā un krūšu bruņām, ar lielu, vējā plīvojošu parūku, kas nokarājās no ķiveres apakšas pār bruņām; viņš atgādināja jātnieka statuju, kas simbolizē bezjēdzīgu karu. Viņam patika jaunā lorda Doivida smalkās manieres. Viņš pat juta atzinību pret šo rojālistu par to, ka tas bija republikāņa dēls: atteikšanās no tēva nepavisam nav kaitīga galminieka karjeras sākumā. Karalis iecēla lordu Deividu par savu gullzini ar tūkstoš livru lielu algu.

Tas bija ievērojams paaugstinājums. Gultzinis guļ pa nakti vienā istabā ar karali uz blakus novietotas gultas. Pavisam ir divpadsmit gultziņu, un viņi pēc kārtas cits citu nomaina.

Atrazdamies šai postenī, lords Deivids kļuva par karaļa galveno staļjmeistaru, kas izsniedz karaļa zirgiem auzas un saņem par to divsimt sešdesmit livru lielu algu. Viņam bija pakļauti pieci karaļa kučieri, pieci karaļa priekšjūga braucēji, pieci karaļa staļļa puiši, divpadsmit karaļa sulaiņu un četri karaļa palankina nesēji. Viņa uzraudzībā atradas seši auļu zirgi, kurus karalis turēja Heimarketā un kuri viņa majestātei izmaksāja sešsimt livru gadā. Viņš bija pilntiesīgs saimnieks karaļa ģērbtuvē, kas apgādāja parades tērpus Bikšu lentas ordeņa kavalieriem. Viņam līdz zemei klanījās karaļa vartnieks, melnā zižļa tiesas izpildītājs. Jēkaba II laikā šā vartnieka amatu ieņēma kavalieris Dipā. Lordam Deiviclam izrādīja cieņu karaļa klerks Beikera kungs un parlamenta klerks Brauna kungs. Lieliskais Anglijas galms bija viesmīlības paraugs. Lords Deivids prezidēja dzīrēs un pieņemšanās divpadsmit augstmaņu skaitā. Viņam bija gods stāvēt karalim aiz muguras ziedojumu dienās, kad karalis ziedoja baznīcai zelta bezantu, byzantium, un ordeņa dienās, kad karalis aplika ap kaklu sava ordeņa ķēdi, un dievgalda dienās, kad pie dievgalda neiet neviens cits ka tikai karalis un karaliskie prinči. Zaļajā ceturtdienā lords Deivids ieveda pie viņa majestātes divpadsmit nabagus, kuriem karalis uzdāvināja tik daudz sidraba peniju, cik viņam bija gadu, un tik daudz šiliņu, cik gadu viņš jau bija valdījis. Kad karalis saslima, lorda Deivida pienākums bija ataicināt divus augstākus baznīcas priesterus, kuriem vajadzēja kopt viņa majestāti un nepielaist pie

viņa ārstus boz valsts padomes atļaujas. Turklāt lords Deivids bija karaliskās gvardes Skotijas pulka apakšpulkvedis, tā paša pulka, kas spēlē Skotijas maršu.

Sādā dienesta pakāpe lords Deivids piedalījās vairākos karagājienos, iegūdams lielu slavu, jo bija drosmīgs karavīrs.

Viņš bija brašs, labi noaudzis, skaists, devīgs, ļoti cēla izskata un ar lieliskām manierēm. Viņa āriene atbilda viņa stāvoklim. Viņš bija gara auguma un augstas kārtas vīrs.

Daudz vairs netrūka, ka Deivids būtu iecelts par groom of the slole, kas viņam būtu devis tiesības pasniegt karalim kreklu; bet, lai to sasniegtu, vajadzēja būt princim vai pērām.

Pataisīt kādu par pēru ir diezgan grūts uzdevums. Tas nozīmē radīt pēra titulu un līdz ar to radīt skauģus. Tā ir labvēlība, bet, parādīdams kādam labvēlību, karalis iegūst vienu draugu un simt naidnieku; neņemot vērā to, ka arī draugs vēlāk kļūst nepateicīgs. Jēkabs II politisku apsvērumu dēļ ar lielām grūtībām piešķīra kādam pēra titulu, bet ka mantojumu apstiprināja labprāt. Mantotais pēra gods neizraisa satraukumu. Tas tiek darīts gluži vienkārši aiz tā iemesla, lai saglabātu dižciltīgu vārdu. Lordus tas necik neuztrauca.

Karalim nebija nekādu iebildumu pret lorda Deivida Derri-Moira ievešanu pēru palātā, ja vien to varētu nokārtot ar pēra titula mantošanu. Viņa majestāte nogaidīja izdevīgu gadījumu, lai Deividu Derri-Moiru — lordu «aiz pieklājības» padarītu par lordu pēc visām tiesībām.

3

Tads izdevīgs gadījums radās.

Kadu dienu kļuva zināms, ka ar veco trimdinieku lordu Linneju Klenčārliju šis tas bija noticis, bet galvenais notikums bija tas, ka viņš ir miris. Nave cilvēkiem ir laba tai ziņā, ka liek par viņiem mazliet parunāt. Tika stāstīts tas, ko zinaja, vai tas, ko domājās zinām par lorda Linneja pēdējiem mūža gadiem. Droši vien lie visi bija minējumi un izdomājumi. Ja šiem stāstiem, kuriem neapšaubāmi nebija nekāda pamata, var ticēt, tad mūža beigas lorda Klenčārlija republikāniskas jūtas tik ļoti padziļinājušās, ka viņš apprecējies — dīvaina trimdinieka iespītība! — ar karaļa slepkavas meitu Annu Bredšovu, — tika minēts noteikts vārds, — kura ari esot mirusi, bet, laizdama pasaulē bērnu, zēnu, kas, ja vien visas šīs ziņas bija patiesas, esot lorda Klenčārlija likumīgais dēls un likumīgais mantinieks. Sīs visai neskaidrās ziņas drīzāk izklausījās pēc baumām neka pēc faktiem. Viss, kas notika Šveicē, tolaiku Anglijai bija tikpat tāls ka mūsdienu Anglijai tas, kas notiek[20] Ķīnā. Lordam Klenčār- liiam, kad viņš precējies, bijuši piecdesmit deviņi gadi, bet, kad piedzimis dēls, — sešdesmit gadu, un viņš nomiris drīz pēc tam, atstādams zēnu kā apaļu bāreni — bez tēva un males. Bez. šaubām, tas viss iespējams, bet grūti ticams. Mēdza vēl piebilst, ka šis bērns esot «skaists kā auseklītis», — kā mēs lasām visās burvju pasakās. Karalis Jēkabs šīm nenoliedzami nepamatotajam baumām darīja galu, kāda jaukā rītā pasludinā- dams lordu Deividu Derri-Moiru par vienīgo un neapstrīdamo sava nelikumīgā tēva lorda Linneja Klenčārlija mantinieku, jo «likumīgu bērnu viņam nav un konstatēts, ka arī nekādu citu radu un pēcnieku nav»; un šis patents tika ierakstīts lordu palātas reģistra. Ar šo patentu karalis atzina, ka lordam Deividām Derri- Moiram pieder mirušā lorda Linneja Klenčārlija tituli, tiesības un priekšrocības ar vienīgo noteikumu, ka lordam Deividam jaapprec, kad viņa būs precību gados, jaunava, kura tobrīd vēl bija tikai dažus mēnešus vecs bērns un kuru karalis nezin kādu iemeslu dēļ bija jau šūpulī padarījis par hercogieni. Starp citu, šie nezināmie iemesli bija ļoti labi zināmi. Šo mazulīti sauca par hercogieni Džozianu.

Anglija tolaik bija modē spāņu vārdi. Tā, piemēram, viens no Kārļa II ārlaulības bērniem saucas Karloss, Plimutas grafs. Iespējams, ka vārds «Džoziana» bija divi vārdu — Džozofas un Annas saīsinājums. Taču var arī būt, ka vārds «Džoziana» pastāvēja tapat, kā pastāvēja vārds «Džozija». Vienam no Henrija 111 tuvu sla- vošajām personām bija vārdā — Džozija di Pasažs.

Tad nu šai mazajai hercogienei karalis piešķīra Klenčārlija pēra godu. Viņa bija pēre, kas gaida savu pēru. I'ar poru kļūs viņas vīrs. Šai pērijā ietilpa divi lēņu īpašumi: Klenčārlija barona muiža un Hankervillas barona muiža; turklāt lordiem Klenčārlijiem par kādu senu varoņdarbu karā karalis bija piešķīris Sicīlijas marķīzu Korleonu titulu. Anglijas pēri nedrīkst valkāt svešzemju titulus, taču mēdz būt arī izņēmumi; ta, piemēram, Henrijs Erandols, Vorduras barons Erandels, tāpat kā lords Klifords, bija arī Svētās Romas impērijas grāfs, bet lords Kaupers bija šās pašas impērijas kņazs; hercogam Hamiltonam Francijā ir Šatelro hercogi tituls; Bezilam Feildingam, grafam Denbijam, Vācijā bija Habsburgas, Laufenburgas un Reinfeldenas grāfi tituls. Hercogs Malboro Zviedrija bija kņazs Mindcl- heims, tapat kā hercogs Vellingtons bija Vaterlo kņazs Beļģijā. Tas pats lords Vellingtons bija Spanijas hercogs Sjudads-Rodrigo un Portugāles grāfs Vimeira.

Anglijā jau toreiz pastāvēja un pastāv vēl šobaltdien dižciltīgo muižas un pilsoņu muižas. Visas lorda Klenčārlija muižas bija dižciltīgas. Šīs zemes, pilis, pilsētiņas, nomas objekti, lēņi, muižas, alodi un dzimtmuižas, kas ietilpa Kločārlijas-Henkervillas pērijā, pagaidām piederēja lēdijai Džozianai, un karalis paziņoja, ka, tiklīdz lords Deivids Derri-Moirs apprecēsies ar Džozianu, viņš kļūs par baronu Klenčārliju.

Bez Klenčārlija mantojuma lēdijai Džozianai bija arī personisks īpašums. Viņai piederēja lielas muižas, no kuram dažas Jorkas hercogam kādreiz bija dāvājusi Madcime sans c/ueue', tas ir, gluži vienkārši Madcims. Ta tika deveta Angli jas Henrieta, Orleanas hercogiene, pēc karalienes — pirmā sieviete Francijā.

4

Lords Deivids, kas bija kāpis uz augšu gan Kārļa, gan Jēkaba valdīšanas laikā, kāpa uz augšu arī Vilhelma * valdīšanas laikā. Viņa pieķeršanās Jēkabam nesniedzas tik tālu, lai viņš tam būtu sekojis trimdā. Joprojām mi- lādams savu likumīgo karali, viņš bija tik prātīgs, ka kalpoja uzurpatoram. Starp citu, kaut arī nebūdams pārāk disciplinēts, lords Deivids tomēr bija lielisks virsnieks; no sauszemes karaspēka viņš pārgāja jūras karaspēkā un izcēlās «baltajā eskadrā». Tur viņš kļuva, kā toreiz sauca, par vieglas fregates kapteini. Galu galā no viņa iznaca smalks cilvēks, kas ar savām elegantajām manierēm apslēpa savus netikumus, mazliet dzejnieks, tāpat kā visi citi tai laikā, labs kalps valstij, labs kalps karalim, neiztrūkstošs dalībnieks visos svētkos, visās svinībās, «mazajās rīta pieņemšanās», ceremonijās, kaujās, pietiekami pakalpīgs un tai pašā reizē augstprātīgs, vai nu tuvredzīgs, vai ļoti acīgs, skatoties pēc apstākļiem; pēc savas dabas godīgs, goddevīgs pret vieniem un augstprātīgs pret citiem, atklāts un sirsnīgs pēc pirmā instinkta, taču tūdaļ pēc tam spējīgs uzlikt sev jebkuru masku, lielisks novērotājs, vai karalis ir labā vai sliktā garaslavoklī, bezbailīgs pret viņam pagriezto zobena smaili, ik brīdi gatavs varonīgi un bezjēdzīgi riskēt ar savu dzīvību, kolīdz viņa majes- tate dos pirmo mājienu, spējīgs uz visādam trakulībām, taču aizvien pieklājīgs, laipnības un etiķetes vergs, lepns par iespēju svinīgos gadījumos locīt ceļus monarha priekšā, drosmīgs, jautrs, īsts galminieks pēc savas ārienes un bruņinieks — iekšēji, par spīti saviem četrdesmit pieciem gadiem, vēl pavisam jauns.

Lords Deivids labprāt mēdza dziedat franču dziesmiņas, kas savas izsmalcinātās jautrības dēļ kādreiz bija patikušas Kārlim II.

Viņam patika daiļrunība un skaista valoda. Viņš ļoti jūsmoja par slavenajiem Bosiē spriedelējumiem, kurus sauca par «Sēru runām».

No mātes puses viņam bija neliels mantojums, ar kuru tikai šā ta varēja izdzīvot, — ap desmit tūkstošu mārciņu sterlingu jeb divsimt piecdesmit franku gada ienākumu. Viņš kaut kā izkūlās, ietaisīdams parādus. Greznība, ekstravagancē un visādu jaunumu ziņa viņš bija nepārspējams. Tiklīdz viņu sāka atdarināt, viņš tūdaļ jau izdomāja ko citu. Jājot viņam kājas bija plati, uz otru pusi apgrieztas juhtādas zābaki ar piešiem. Nevienam citam nebija tādu platmaļu, tik neredzēti skaistu mežģīņu un tadu žabo ka viņam.

## III. hercogiene Džoziana

1

Kaut gan 1705. gadā lēdijai Džozianai bija jau divdesmit trīs gadi, bet lordam Deividam četrdesmit četri, viņi tomēr vēl nebija apprecējušies, un tas notika ļoti svarīgu iemeslu dēļ. Vai viņi viens otru ienīda? Nepavisam ne. Bet tas, kas tik un tā neies jums secen, neiedveš ne mazako velēšanos pasteigties. Džoziana gribēja saglabat savu brīvību; Deivids gribēja palikt vēl jauns. Palikt cik vien ilgi iespējams nesaistītam — šudu stāvokli viņš uzskatīja par jaunības pagarinājumu. Mīlas dēkām bagātajā laikmetā jaunie vīrieši nesteidzās ar precēšanos; pat sirmi vīri joprojām palika švīti; talkā viņiem nāca parūkas, bet vēlāk palīdzēja pūderis. Piecdesmit piecu gadu vecumā lordam Čārlzam Džerardam, Bromli Džerardu baronam Džerardam, Londonā vēl bija lieli panākumi pie sievietēm. Jaunā, skaistā hercogiene Bakingema, Koventrijas grāfiene, neprātīgi mīlēja sešdesmit septiņus gadus veco skaistuli Tomasu Bellasaizu, vikontu Falkombergu. Mēdza citēt septiņdesmit gadus vecā Korneija slavenās vārsmās, kas bija veltītas kadai divdesmitgadīgai dāmai: «Ai, marķīze, kaut mana seja.» Arī vecākām sievietēm netrūka panākumu, par ko var liecināt Ninona un Ma- riona *. Tie visi bija labi paraugi.

Džozianas un Deivida attiecības bija koķetērija ar īpašu pieskaņu. Viņi viens otru nemīlēja, viņi viens otram tikai patika. Viņiem pilnīgi pietika ar to, ka viņi viens ar otru satikās. Kāpēc steigties ar šā stāvokļa izbeigšanu? Toreizējie romāni vilināja mīlniekus un saderētos pēc šāda pārbaudes laika, kas lika piedēvēts labajam tonim. Džoziana, kaut gan zināja, ka dzimusi ārlaulībā, uzskatīja sevi par princesi un izturējās diezgan augstprātīgi. Lords Deivids viņai patika. Lords Deivids bija skaists, bet tas bija tikai piedevām. Galvenais — viņa to uzskatīja par elegantu.

Būt elegantam — tas bija viss. Elegantais un lieliskais Kalibans pamet tālu aiz muguras nabaga Ariēlu *.

Lcrds Deivids bija skaists — jo labāk; skaistumam draud briesmas — pliekanums; lords Deivids nebija pliekans. Viņš noslēdza derības, boksējās un taisīja parādus. Džoziana augstu vērtēja viņa zirgus, suņus, viņa zaudējumus spēlēs un mīļākas. Lords Deivids sa- vukārt ļāvās hercogienēs Džozianas burvestībai, jo viņa bija jaunava ar nevainojamu uzvedību un bez aizspriedumiem, augstprātīga, nepieejama un pārdroša. Viņš veltīja Džozianai sonetas, ko tā dažreiz arī izlasīja. 5ais sonetās viņš apgalvoja, ka Džozianas iegūšana viņu pacelšot līdz zvaigznēm, taču tas viss viņu nebūt nekavēja šo iegūšanu pastāvīgi atlikt vēl uz vienu gadiņu. Viņš stāvēja pie Džozianas sirds durvīm, un tas viņiem abiem bija pa prātam. Galmā visi apbrīnoja šās vilcināšanas izsmalcināto gaumi. Lēdija Džoziana mēdza teikt: «Cik žēl, ka man būs jāapprecas ar lordu Deividu: man gribētos, lai es bulu viņa tikai iemīlējusies!»

Džoziana bija jutekliska skaistuma iemiesojums. Grūti iedomāties kaut ko krāšņāku. Viņa bija ļoti liela auguma, pat pārāk liela. Viņas gaišajiem matiem bija purpurkrāsas pieskaņa, viņa bija tukla, svaiga, spēcīga sārtvaidze, ļoti droša un asprātīga. Viņai bija ļoti izteiksmīgas acis. Mīļāko viņai nebija; nebija arī šķīstības. Viņa bija nožogojusies lepnumā. Vīrieši? Pē! Viņas cienīgs varētu būt tikai dievs vai arī kāds briesmonis. Ja tikumība slēpjas nepieejamībā, tad Džoziana bija tikumības ideāls, taču ne nevainības iemiesojums. Mīlas dēku viņai nebija augstprātības deļ; taču viņa nepavisam neņemtu ļaunā, ja viņai tās piedēvētu, tikai tām vajadzētu būt savdabīgām un atbilstošam tādai personai kā viņa. Viņai maz rūpēja viņas gods, bet viņa augstu vērtēja savu slavu. Likties esam vieglprātīgai un būt neaizsniedzamai — tā bija vislielākā maksla. Džoziana apzinājās savu cildenumu un savu pievilcību. Viņas skaistums bija uzbāzīgs. Tas drīzāk sagrāba ar varu nekā apbūra. Viņa staigāja pa cilvēku sirdīm. Viņa bija pasaulīga sieviete. Ja viņa sajustu, ka krūtīs viņai ir dvēsele, viņa būtu tikpat izbrinījusies, kā ieraugot sev pie pleciem spārnus. Viņa varēja spriest par Loku *. Viņa bija labi audzināta. Klīda baumas, ka viņa protot arābu valodu.

Būt jutekliskai un būt sievietei — tās ir divi dažādas lielas. Sievietes vāja puse — līdzcietība, kas tik viegli pārvēršos par mīlestību, Džozianai bija pavisam sveša. Ne tāpēc, ka viņa būtu bijusi nejūtīga. Senais miesas salīdzinājums ar marmoru ir galīgi aplams. Skaista miesa nedrīkst būt līdzīga marmoram; tai ir jātrīc, jādreb, jāsarkst, jāasiņo, jābūt tvirtai, bet ne cietai, jābūt baltai, bet ne aukstai, tai jāsajūt bauda un sāpes; lai jābūt dzīvai, turpretī marmors ir nedzīvs. Miesai, ja tā ir pietiekami skaista, ir gandrīz tiesības būt kailai; tas žilbinošais skaistums ietin lo tikpat kā plīvurā; ja kads skatītu Džozianu kailu, viņš to redzētu tikai cauri mirdzošam starojumam. Viņa gluži mierīgi varētu rādīties kaila gan satīram, gan einuham. Viņa bija tik pašapzinīga ka dieviete. Padarīt savu kailumu par spīdzināšanas līdzekli, vairoties no Tantala, — tas viņu būtu tikai uzjautrinājis. Karalis viņu bija pataisījis par hercogieni, bet Jupiters — par nereīdu. Šis radījums izstaroja dīvainu divējādu spožumu. Ikviens, viņu apbrīnojot, juta, ka pārvēršas par pagānu un viņas vergu. Viņu bija radījis laulības pārkāpums un okeāns. Tā vien šķita, ka viņa ir izkāpusi no jūras putām. Pats pirmais, ko liktenis viņai novēlēja, bija — peldēt pa straumi, bet augstā, karaliskā vidē. Viņā bija kaut kāda līdzība ar bangām, kaut kas neaprēķināms, valdonīgs un vētrains. Viņa bija skolota un gudra. Viņu nebija skārusi neviena kaislība, bet garā viņa tās visas bija izbaudījusi. Kaislību apmierināšana viņai šķita pretīga un reizē pievilcīga. Ja viņa kādreiz nodurtos ar dunci, tad, tāpat kā Lukrēcija, izdarītu to tikai pēc grēka krišanas*. Šai šķīstajai jaunavai bija samaitāta iztēles spēja. Šajā dzīvajā Diānā slēpās Astarle*. Būdama augstas cilmes, viņa izturējās izaicinoši un nepieejami. Taču viņai būtu licies amizanti sagatavot pašai savu krišanu. Slava viņu bija pacēlusi starojošos augstumos, bet viņa juta tadu kā kārdinājumu nokāpt no turienes leja un, ziņkāres mudināta, varbūt pat varētu mesties zemē. Mākoņiem viņa bija mazliet par smagu. Kritiens šķita tīkams. Augstmaņiem raksturīga nekautrība dod viņiem tiesības izdarīt jebkādus izmēģinājumus: tas, kas hercogieni tikai uzjautrina, sīkpilsoni pazudina. Džozianas cilme, viņas skaistums, ironija un spožais prāts padarīja viņu gandrīz par karalieni. Kādu laiku viņa jūsmoja par Lui de Bufleru, kas ar vienu roku varēja saliekt pakavu. Viņa nožēloja, ka Herakls jau ir miris. Viņa dzīvoja un gaidīja kadu saldkaislu un varenu mīlestību.

Morāles ziņā Džoziana sauca atmiņā vārsmu no «Vēstules Pizoniem» *: Desinit in piscem.'

Skaists sievietes torss un hidras aste.

Cēls torss, augstas krūtis, kas cilājās no vienmērīgiem karaliskas sirds pukstiem, sprigans un skaidrs skatiens, tīri un lepni sejas vaibsti, bet apakša caurspīdīgi duļķainajā ūdenī — kas zin? — slēpjas varbūt pardabisks turpinājums — lokana un pretīga drakona aste. Augstprātīga tikumība, kuras dzīlēs slēpjas netikli sapņi.

2

Turklāt viņa bija koķeta.

Tada bija mode.

Atcerēsimies Elizabeti *.

Basompjēram viņa izdarīja to pašu, ko Sabas ķēniņiene tika izdarījusi Zālamanam*[22]. Svētajos rakstos bija minēts līdzīgs gadījums — tātad tas bija pieklājīgi. Visu, ko pieļāva bibele, varēja pieļaut ari anglikāņu baznīca. Bībelē aprakstītais gadījums beidzās ar lo, ka piedzima bērns, kas tika nosaukts par Ebneakimu vai par Melilehetu, tas ir, par Gudra dēlu.

Kāpēc šādi netikumi? Bet liekulība taču nav labāka par cinismu.

Mūsdienu Anglija, kam Veslija personā ir savs Lo- jola *, mazliet kaunas šās pagatnes dēļ. Tā gan dusmojas uz to, bet arī lepojas ar to.

Tais laikos patika neglītums, sevišķi sievietēm un it īpaši skaistulēm. Kada jēga but skaistai, ja nav blakus pretīga ērma? Nav taču vērts būt karalienei, ja tevi kads lamzaks neuzruna ar «tu»! Marija Stjuarte «dāvāja savu labvēlību» kuprītim Ričo *. Spānijas Marija Terēze bija «mazliet familiara» ar kādu mauru. Sas «familiaritātes» sekas bija «melna abale». «Dižā laikmeta» alkovu dēkas kupris nebija nekāds traucēklis. To var apstiprināt piemērs ar Luksemburgas maršalu.

Un vel pirms Luksemburgas maršala — Kondē, «šis mazais skaistais vīriņš».

Arī pašām skaistulēm nebūt nebija par traucējumu šādi tādi trūkumi. Tie tika pieļauti. Annai Boleinai * viena krūts bija lielāka nekā otra, rokai bija seši pirksti un viens lieks zobs, kas auga virs kada cita zoba. Lavaljērai* bija līkas kājas. Tas nebija par šķērsli, ka Henrijs VIII bija neprātīgi iemīlējies Annā Boleinā un ka Luijs XIV bija zaudējis galvu Lavaljēras dēļ.

Novirzes no normas bija vērojamas ari morālajā ziņā. Augstākajās aprindas nebija gandrīz nevienas sievietes bez morālajām dīvainībām. Agnesēs slēpās Meluzīnos. Dienu viņas bija sievietes, bet nakti — vampīri. Viņas gāja uz nāves soda vietu un skūpstīja uz dzelzs mietiem uzdurtās nupat nocirstas galvas. Margarita Valuā *, visu koķešu ciltsmāte, nēsaja pie svārku jostas, pie ņiebura piešūtas aizslēdzamas skārda kastītes, kurās glabājās visu viņas mirušo mīļāko sirdis. Zem viņas krinolīn i tika slēpies Henrijs IV.

Astoņpadsmitajā gadsimtā Borī hercogiene, Francijas karalistes pavaldoņa meita, sakopoja sevī šā piedauzīgo princešu tipa visus paveidus.

Turklāt šīs skaistās dāmas prata latīņu valodu. Jau kopš sešpadsmitā gadsimta latīņu valodas prašana tika uzskatīta par vienu no sievietes rotām. Džeina Greja savā izsmalcinātībā bija nonākusi tiktāl, ka iemācījusies senebreju valodu.

Hercogiene Džoziana prata latīņu valodu. Turklāt viņai bija vēl viena priekšrocība: viņa bija katoļticīga. Slepus un, jāatzīstas, drīzāk gan kā viņas tēvocis Kārlis II nekā pašas tēvs Jēkabs II. Jēkabs savas katoļticības dēļ bija zaudējis karaļvalsti, -turpretī Džoziana nepavisam negribēja riskēt ar savu pēriju. Tāpēc tad arī, būdama savu izsmalcināto un pārsmalcināto draugu vidū katoļticīga, atklātībā viņa uzdevās par protestanti. Vienkāršās lautas dēļ.

Šads veids piederēt pie kādas ticības ir ļoti ērts: jūs baudāt visus labumus, kādus jums dod oficiālā bīskapu baznīca, bet vēlāk nomirstat, tāpat kā Grociuss, ka īsi. katolis, un jums tiek paradīts gods ar to, ka Peto tēvs notur par jums dveseles aizlūgumu.

Kaut gan Džoziana bija tukla miesās un ļoti veselīga, viņa, atkārtojam, vārda pilnā nozīmē bija kliriga. Brīžiem viņas laiskais un miesaskārais runas veids — stiepi garumā frāzes nobeigumu — atgādināja tīģerienes mīksto gaitu, kad ta soļo pa džungļiem.

Būt klīrīgām ir izdevīgi tāpēc, ka tas norobežo no visa cilvēku dzimuma. Viņas uzskata, ka ir pārākas par citiem.

Pats svarīgākais koķetēm ir turēties zināmā attālumā 110 pārējiem cilvēkiem.

Ja nav Olimpa, var iztikt ar Rambujē savrupmāju*.

Junona pārvēršas Aranūntā. Koķeti rada nepiepildāma dziņa kļūt par dievieti. Pērkona grāvienus aizstāj bezkaunība. Templis sarūk par buduāru. Nevarēdama kļūt dieve, koķete top par elku.

Starp citu, koķetērijā ir ari zināms pedantiskums, kas sievietēm patīk. Koķete un pedants ir tuvi kaimiņi. Viņu iekšējā tuvība ir skaidri redzama ākstā.

Maigums rodas no juteklības. Gardēdība izliekas par izvēlibu. Iekārei piederas pretīguma grimase.

Turklāt sievietēm piemītošās vājības labi aizsarga mīlas kazuistika, kas koķetēm aizstāj sirdsapziņas balsi. Tas ir kā grāvis ap ielencamo cietoksni.

Visas koķetes izskatās nepieejamas. Tas pasarga no i ospē j a m ā m b t i es m a m.

Viņa gan padosies, bet pagaidām ir pilna nicināšanas. Pagaidām.

Sirds dziļumos Džoziana bija nemierīga. Viņa apzinājās sevī tik lielu tieksmi pēc izlaidības, ka izturējās ka nepieejama sieviete. Lepnums, kas savalda mūsu netikumus, mudina mūs uz pretējiem netikumiem. Pārmērīgas pulēs, lai saglabātu šķīstību, padarīja viņu par liekuļoti kautrīgu. Pārāk liela piesardzība liecina par slepenu vēlēšanos sagaidīt uzbrukumu. Kas ir nepieejams, tam nav jābūt niknam.

Viņa bija norobežota ar savu izcilo izņēmuma stāvokli un ar savu cilmi, taču, kā jau minējām, nemitīgi gudroja kādu negaidītu izlēcienu.

Saka sārtoties astoņpadsmitā gadsimta rītausma. Anglija kopēja Franciju tadu, kāda ta bijusi reģenta laika. Volpols un Dibuā viens no otra sevišķi neatšķiras*. Malboro * cīnījās pret savu bijušo karali Jēkabu II, kuram viņš bija, ka stāsta, pārdevis savu māsu Čērčilu. Spīdēja Bolingbruks *, uz skatuves parādījās Rišeljē. Zināms kārtu sajaukums bija izdevīgs mīlas intrigām;

netikums izlīdzināja cilvēkus. Vēlāk viņus sāka izlīdzināt ar ideju palīdzību. Tinoties ar vienkāršo tautu, aristokrātija aizsāka to, ko vēlāk nobeidza revolūcija. Vairs nebija pārāk tālu tas laiks, kad Zeliots varēja atklāti sēdēt gaiša dienas laikā marķīzes d'Epinē gultā. Viena gadsimta tikumi mēdz sasaukties ar kāda cita gadsimta likumiem, jo, piemēram, sešpadsmitais gadsimts tika redzējis Smetona naktsmici uz Annas Bolei- nas spilvena.

Ja sieviete ir tas pats, kas grēks, kā tas kādā koncilā apstiprināts, tad sieviete vēl nekad nebija bijusi tik liela mērā sieviete kā tieši tai laikā. Aizsegdama savu nepastāvību ar burvību un vājumu ar visvarenību, viņa vēl nekad nebija tik valdonīgi piespiedusi viņai piedot. Aizliegtā augļa pārvēršana par atjauto augli kļuva par Ievas krišanu, toties atļautā augļa pārvēršana par aizliegto augli kļuva par viņas triumfu. Ar to viņa nobeidz. Astoņpadsmitajā gadsimtā sieva aizšauj savā guļamistaba bultu, lai vīrs netiktu iekšā. Viņa ieslēdzas ēdenē kopa ar sātanu. Ādams paliek ārpusē.

3

Visi Džozianas instinkti drīzāk viņu noskaņoja uz brīvu mīlestību nekā uz likumīgu laulību. Brīvā mīlestība ietver sevī kaut ko no literatūras, atgadina Mc- nalku un Amarilli, liecina gandrīz vai par skolotību.

Ja izslēdz viena neglīteņa tieksmi pēc otra neglīteņa, Skideri jaunkundzei nebija cita iemesla padoties Peii- sonam *.

Jaunava valda pār līgavaini, bet sieva ir pakļauta vīram — tāds ir vecvecais angļu paradums. Džoziana centas cik vien varēdama attalināt šo savu padotības laiku. Iztopot karaļa gribai, viņai, protams, vajadzēs ar lordu Deividu apprecēties, bet žēl gan! Džoziana neatteica lordam Deividam un tai pašā laikā atraidīja viņu. Starp abiem pastāvēja mēma noruna: nelaulāties un arī nešķirties. Viņi vairījās viens otra. Sads mīlestības veids ar soli uz priekšu un divi soļiem atpakaļ izpaudās arī tālaika dejas — menuetā un gavotē. Precēšanās nevienam labi nepiederas, laulība tērpu lentas

kļūst blāvas, laulība padara vecāku. Laulība ir neciešami skaidrs jautājuma atrisinājums. Sievietes atdošana vīrietim ar notāra starpniecību — kāda pliekanība! Laulības rupjums rada nelabojamas situācijas: nokauj gribu, atņem izvēli, nosaka — tāpat kā gramatika — pati savu sintaksi, iedvesmu aizstaj ar ortogrā- (iju, mīlestību pārvērš par diktātu, aizdzen no tās noslēpumainību, nocel mākoņiem sievietes tēlu un uzvelk tam mugurā naktskreklu, padara mazākus gan tos, kas savas tiesības izmanto, gan tos, kas šīm tiesībām pakļaujas; noliecot svaru kausu uz vienu pusi, izjauc brīnišķīgo līdzsvaru starp stipro dzimumu un vareno dzimumu, starp spēku un skaistumu, padara vīru par kungu, bet sievu par kalponi, turpretī ārpus laulības pastāv tikai vergs un karaliene. Vai var iedomāties vēl ko rupjāku par gultas pārvēršanu tik lielā prozā, ka ta jau kļūst par pieklājību? Vai tad nav muļķīgi dzīties pēc tadas pliekanas mīlestības?

Lords Deivids jau ir pilnīgi nobriedis vīrietis. Četrdesmit gadu — tas jau kaut kas ir. Viņš tos nemanīja. Patiešām, vairāk par trīsdesmit viņam nemaz nevarēja dot. Viņš atzina, ka interesantāk ir D/.ozianu kārot nekā iegūt. Viņš ieguva citas sievietes; viņam bija mīļākās.

Turpretī Džoziana nodevās sapņiem.

Un tas bija ļaunāk.

Hercogienei Džozianai bija viena īpatnība, kas, starp citu, sastopama biežāk, nekā mēdz domāt: viena acs viņai bija zila, otra — melna. Viņas acīs bija apslēpta mīlestība un naids, laime un nelaime. Viņas skatienā bija sajauktas kopa diena un nakts.

Džozianas godkāre bija tik liela, ka viņa gribēja izdarīt neiespējamo.

Reiz viņa pateica Sviftam *:

— Jus laikam iedomājaties, ka jūsu nicināšanai ir kāda nozīme.

Ar šo «jūs» Džoziana bija apzīmējusi visu cilvēku dzimumu.

Viņa bija pāvesta piekritēja, tikai gaužām pavirša. Viņas katolicisms nesniedzās pāri robežām, ko noteica elegance. Mūsdienās to sauktu par puzeismu. Viņa val- kaja smagus samta, atlasa vai inuarē tērpus, no kuriem daži bija piecpadsmit sešpadsmit olekšu plati, caurausti ar zeltu un sudrabu, bet jostā bija ievīti daudzi pērļu un dārgakmeņu pavedieni. Viņa ļoti labprāt izmantoja treses. Dažreiz viņa apvilka vadmalas svārkus, kas bija nošūti ar pozamentu kā bakalauram. Viņa jāja vīriešu seglos, kaut gan Anglijā sieviešu seglus jau četrpadsmitajā gadsimtā bija ieviesusi Anna, Ričarda II sieva. Seju, rokas, plecus un krūtis viņa pēc kastīliešu parauga mazgaja olu baltumā, kurā bija izšķīdinātas sukrenes. Uzklausījusi kādu asprātību, viņa atbildēja ar dompilniem, neparasti skaistiem smiekliem.

Starp citu, viņa nepavisam nebija ļauna. Drīzāk viņa bija labsirdīga.

## IV. MAGISTER ELEGANTIARUM [23]

Džoziana, bez šaubām, garlaikojās.

Lords Deivids Derri-Moirs ieņēma izcilu vietu Londonas izpriecu dzīvē. Aristokrāti un muižnieki viņu ļoti cienīja.

Atzīmēsim vienu no lorda Deivida varoņdarbiem — viņš iedrīkstējās nēsāt pats savus matus. Sākās reakcija pret parūkām. Tapat ka 1824. gadā EžēnsDeveria * pirmais iedrošinājās uzaudzēt bārdu [24], tā 1702. gadā Praiss Deverē pirmais iedrošinājās parādīties atklatība ar sprogainu frizūru, kas bija veidota no paša matiem. Riskēt ar frizūru nozīmēja gandrīz to pašu, ko riskēt ar galvu. Tas sacēla vispārēju sašutumu, kaut gan Praiss Deverē bija Ilerefordas vikonts un Anglijas pērs. Viņu apvainoja — un bija jau arī par ko apvainot. Kad tracis bija sasniedzis visaugstāko pakāpi, pēkšņi art lords Deivids parādījās bez parūkas, ar frizūru no paša matiem. Šādās parādības iezīmē zināmas sabiedriskās iekārtas galu. L.ords Deivids tika zakats vēl vairāk nekā Hcre- fordas vikonts. Viņš tomēr palika pie sava. Praiss De- vcie bija pirmais, Deivids Derri-Moirs kļuva otrais. Dažreiz otrajam būt ir grūtāk neka pirmajam. Vajag mazāk ģenialitātes, bet vairāk drosmes. Pirmais, jaunieveduma apreibinals, var nezināt draudošās briesmas, lurprotī otrais redz bezdibeni un tomēr metas tajā iekšā. Sai bezdibeni tad ari metās Deivids Derri- Moirs, atmezdams parūkas valkāšanu. Vēlāk abiem drosminiekiem radās atdarinātāji, kas sadūšojās nēsāt paši savus matus; ka mīkstinošs apstāklis ieviesās pūderis.

Lai šo svarīgo vēstures faktu pareizi apgaismotu, jāatzīst, ka īsta prioritāte šai karā pret parūkām pienāk- los karalienei, Zviedrijas Kristīnei, kas ģērbās vīrieša drēbēs un jau kopš 1680. gada staigāja pati ar saviem īsi apgrieztajiem kastaņbrūnajiem matiem, kuri bija pūderēti un izpūruši, jo karaliene nevalkāja galvas segu. Pēc Misona liecības, viņai bijis arī «kaut kas līdzīgs bārdai».

Savukārt cieņu pret parūkām mazliet iedragāja arī pāvests ar savu 1694. gada martā izdoto bullu, kas aizliedza valkāt parūku bīskapiem un mācītajiem un noteica, ka visiem baznīcas kalpiem jāaudzē mati.

Tātad lords Deivids nevalkāja parūku un nēsāja juhtādas zābakus.

Šie varoņdarbi izraisīja vispārēju apbrīnu. Nebija neviena kluba, kurā lords Deivids nebūtu par goda biedru, nebija nevienu boksa sacīkšu, kurās viņš nebūtu bijis par visiem vēlamu referee. Referce — tas nozīmē tiesnesis.

Viņš bija izstrādājis vairāku augstākas sabiedrības klubu statūtus; viņš bija nodibinājis virkni elegantu iestādījumu, no kuriem viens, «Lēdija Gineja», pastāvēja Pelmela vel 1772. gadā. «Lēdijā Gineja» apgrozījās visi jaunie lordi. Tur tika spēlēts uz naudu. Vismazākā likme bija piecdesmit gineju stabiņš, un galda nekad nebija mazāk par divdesmit tūkstošiem gineju. Blakus katram spēlmanim bija novietots mazs galdiņš tējas tasei un apzeltīts koka toverītis gineju rullīšiem. Spēlmaņiem, tāpat kā sulaiņiem, kad viņi spodrina nažus, rokās bija uzmaukti adas uzroči, kas aizsargāja mežģīņu aproces; priekšā bija aizsiets ādas uzkrūtis, kas aizsargaja žabo; lai pasargatu acis no pārāk spilgtās lampu gaismas un saglabātu kārtībā frizūru, galvā viņiem bija puķēm izrotātās platmales. Sejām priekšā aizlika maskas, lai noslēptu uztraukumu, it īpaši, kad spēlēja «piecpadsmit». Kamzoļi visiem bija apvilkti uz kreiso pusi, jo tas atnesot laimi.

Lords Deivids bija par biedru «Bifšteka klubā», «Serli klubā», «Splitfārtinga klubā», «īgņu klubā», «Mantraušu klubā», «Aizzīmogotā mezgla klubā» («Sealed Knot»), «Rojālistu klubā», «Martina Skriblera klubā», ko bija nodibinājis Svifts, aizstādams Miltona nodibināto klubu «Rota».

Kaut gan lords Deivids bija skaists, viņš tomēr bija p3r biedru arī «Neglīteņu klubā». Šis klubs bija veltīts kroplībai. Tur bija jādod solījums cīnīties nevis skaistas sievietes dēļ, bet neglīta vīrieša dēļ. Kluba zāle bija izrotāta riebīgu cilvēku portretiem: tur atradās Tersita, Tribulē, Dunsa, Hudibrasa un Skarrona ģīmetnes; uz kamīna starp diviem vienačiem — Koklesu un Kamo- ensu — bija novietots Ezops*; Kokless neredzēja ar kreiso aci, bet Kamoenss — ar labo aci; katrs no viņiem bija pagriezts pret skatītājiem ar savu neredzīgo aci; viņu aklie profili lūkojās viens otrā. Todien, kad skaistā Vizāra kundze saslima ar bakām, «Neglīteņu kluba» uzdzēra uz viņas veselību. Šis klubs vēl bija pilnā plaukumā deviņpadsmitā gadsimta sakumā, tas nosūtīja goda biedra diplomu Mirabo *.

Līdz ar Karļa 11 troņa restaurāciju visi republikāņu klubi tika likvidēti. Mazā ieliņā Mārfīldas tuvumā tika iznīcināts krodziņš, kurā mitinājās «Call's Head Club», tas ir, «Teļa galvas klubs», kas tā tika nosaukts tāpēc, ka 1649. gada 30. janvārī, dienā, kad ešafotā tika izlietas Kārļa I asinis, šeit tika dzerts sarkanvīns uz Krom- vela veselību no teļa galvaskausa.

Republikāņu klubus aizstāja ar monarhistu klubiem. Tajos uzjautrinājās gluži pieklājīgi. Pastavēja, piemēram, «Palaidnieku klubs». Šā kluba biedri saķēra uz ielas kādu sievieti, garām ejošu pilsoni, pēc iespējas jaunāku un glītāku, ierāva viņu ar varu kluba un lika staigāt uz rokam, ar kājām gaisā, tā ka pār galvu krītošie brunči aizklāja viņai seju. Ja sieviete to labprāt negribēja darīt, tad viņai mazliet uzšava ar pletni pa

tām miesas dalām, kas vairs nebija apsegtas. Pati vainīga. Šādas manēžas cienītāji saucās par «lēkātājiem».

Pastāvēja ari «Karsto zibeņu klubs», ko sauca ari par «Jautro deju klubu». Tur nēģeriem un baltajām sievietēm lika dejot peruāņu pikantu un timtirimbasu dejas, it īpaši «mozamalu», «nejauko skuķi», kuras nobeigumā dejotāja uzsēžas uz kliju kaudzes, kurā pieceldamās viņa atstāj vārdā neminamas ķermeņa daļas nospiedumu. Turpat tika ari izrādīta Lukrēcija * vārsma:

Tunc Venus in sylvis jungebat corpora amantum.'

Pastāvēja «Elles liesmu klubs», kura tēloja bezdievjus. Tur sacentās svētumu zaimošana. Elle tika piešķirta par godalgu tam, kas prata visrupjak zākāties.

Pastāvēja arī «Galvas belzienu klubs», kuru tā sauca tāpēc, ka cilvēkus tur sita ar galvu. Sameklēja kādu ostas krāvēju ar platām krūtīm un pastulbu izskatu. Viņam piedāvāja vai arī dažreiz viņu ar varu piespieda izdzert krūzi portera ar noteikumu, ka viņš ļaus, lai viņam četras reizes iesit ar galvu pa krūtīm. Un pēc tam tika noslēgtas derības. Reiz kāds velsietis, vārdā Gogandžerds, kas bija pamatīgs tēvainis, jau pēc trešā belziena izlaida garu. Stāvoklis kļuva nopietns. Notika izmeklēšana, un komisija atzina: «Miris no sirds paplašināšanās pārmērīgas alkoholisku dzērienu lietošanas dēļ.» Gogandžerds tiešam bija izdzēris krūzi portera.

Pastāvēja arī «Fen klubs». Vārds fun, tāpat kā canl vai tāpat kā humour, īstenībā nav nemaz pārtulkojams. Fuji attieksmē pret joku ir tas pats, kas pipari attieksmē pret sāli. Ielavīties kādā mājā, sasist tur dārgu spoguli, sagraizīt ģimenes portretus, noindēt suni, ielaist kaķi putnu būrī — tas viss saucas — pastrādāt fun. Izlaist baumas par kādu nāves gadījumu, lai šķietamā nelaiķa radi apvilktu sēru drānas, — ari tas ir lun. Tas, kas Holbeina gleznai Hemptonkortā izgrieza četrstūrainu caurumu, arī ir pastrādājis fun. Vislieliskākais fun būtu bijis nodauzīt rokas Milosas Venērai. Jēkaba II laikā kāds jauns lords miljonārs pamatīgi izsmīdinaja visu Londonu: viņš pielaida uguni kādai būdiņai, un viņu pasludināja par fun karali. Nabaga būdiņas iemītnieki

bija izglābušies vienā kreklā. Naktī, kad pilsoņi gulēja, «Fen kluba» locekli skraidīja pa Londonu, izcēla no eņģēm logu slēģus, sagraizīja ugunsdzēsēju šļūtenes, izsita dibenus ūdens mucām, rava nost izkārtnes, izmīdīja sakņu dārzus, izdzēsa ielu laternas, zāģēja nost stabus, pret kuriem balstījās vecas mājas, dauzīja arā logu rūtis, it īpaši nabadzīgajos kvartālos. Tā bagātnieki iz- darijās ar trūkumcietējiem. Tādēļ žēloties nebija iespējams. Turklāt tas viss taču bija tikai joks. Šīs paražas arī tagad nav vēl pavisam izzudušas. Dažādos Anglijas novados vai angļu domīnijās, piemēram, Gērnsi salā, šad tad nakti jūsu majai izdara nelielu uzbrukumu: jums salauž žogu, norauj klauvējamo āmuru no jūsu durvīm utt. Ja to darītu nabagie, viņus aizsūtītu katorgā, bet to visu pastrādā zelta jaunatne.

Visaristokrātiskākā kluba priekšgala atradās priekšsēdētājs, kas valkāja uz pieres pusmēnesi un saucās «lielais mohoks». Mohoks pat pārspēja fun. Darīt ļaunu ļaunuma dēļ — tacla bija viņa programma. «Mohoka klubam» bija dižens mērķis — kaitēt. Šā mērķa sasniegšanai visi līdzekļi bija labi. Tas, kas kļuva par mohoku, nodeva zvērestu visiem kaitēt. Viņa pienākums bija kaitēt par katru cenu, vienalga, kam, vienalga, kā. Ikvienam «Mohoka kluba» loceklim vajadzēja būt īpašam talantam. Viens bija «deju skolotājs»: viņš lika lauķiem lēkāt, durstīdams tiem ar zobenu lielus. Kāds cits prata «sviedrēt»: kādi seši vai astoņi džentlmeņi ar rapieriem rokas sastajās aplī ap kādu klaidoni; klaidonim, kas no visām pusēm bija ielenkts, iznaca stāvēt pret kādu ar muguru; džentlmenis, kuram nabaga cilvēks bija uzgriezis muguru, sodīja viņu par to, iedurdams ar rapiera galu, kas nabaga vīram lika pagriez- lies; jauns rapiera dūriens krustos lika manīt, ka aiz muguras viņam stāv kads cits džentlmenis, un tādējādi vīram dūra visi pec kārtas; kad zobenu apli ieslēgtais virs, sadurstīts vienās asinīs, bija diezgan izgrozījies un izlēkājies, sulaiņiem lika viņu piekaut, lai grozītu viņa domu virzienu. Vēl citi «paplikšķināja lauvu»: smiedamies apturēja kādu pretimnācēju, ar dūres sitienu sašķaidīja viņam degunu un abās acīs iegrūda īkšķus. Ja acis biia pagalam, par tam viņam samaksaja.

Ta astoņpadsmito gadsrnita sakuma kavēja sev laiku

Londonas bagātie dikdieņi. Parīzes dīkdieņiem bi ja citādi laika kavēkļi. Grāfs de Šarolē sašava kādu pilsoni, kas stāvēja uz savas mājas sliekšņa. Jaunatnei vienmēr ir paticis uzjautrināties.

Lords Deivids Derri-Moirs visos šais jautrības iestādījumos ienesa savu cēlo un devīgo garu. Tāpat ka visi, viņš jautri pielaida uguni koka būdiņai ar salmu jumtu un mazliet pasvilinaja tās iemītniekus, bet vēlāk uzcēla tiem mūra māju. Reiz «Palaidnieku klubā» viņam gadījās likt uz rokām dejot, divām sievietēm. Vienai no tam, jaunavai, viņš vēlāk iedeva bagātu pūru; otra bija precējusies, un viņš izgādāja tās vīram kapelāna vietu.

Gaiļu kaujās viņš ieviesa uzslavas cienīgus papildinājumus. Tas bija brīnišķīgs skats — redzēt, kā lords Deivids gatavoja gaili kaujai. Tāpat ka cilvēki mēdz ieķerties viens otram matos, ta gaiļi ieķeras viens otram spalvās. Tāpēc lords Deivids pataisīja savu gaili cik vien iespējams kailu. Viņš tam izgrieza ar šķērēm visas spalvas 110 astes, visas spalvas no galvas līdz pleciem, visas spalvas no kakla. «Par tik mazāk paliks pretinieka knābim,» viņš mēdza sacīt. Pēc tam viņš izpleta gaiļa spārnus un citu pec citas smaili apgrieza katru spalvu, tā ka spārni tagad izskatījās it kā izrotāti ar piķiem. «U11 tas bus pretinieka acīm,» viņš noteica. Pec tam viņš gailim nokasīja kajas ar kabatas nazi, uzasināja nagus, uzmauca uz piešiem smailus un asus tērauda uzgaļus, uzspļāva tam uz galvas, uzspļāva uz kakla un ierīvēja viņu ar siekalām, kā mēdza ierīvēt ar eļļu atlētus, un šada drausmīgā izskatā palaida gaili vaļā, iesaukdamies: «Lūk, kā no gaiļa iztaisa ērgli un kā vistu kūts iemītnieku pārvērš par kalnu putnu!»

Lords Deivids allaž bija klat boksa sacīkstēs un bija vislielākais šā sporta likumu zinātājs. Pirms lielam sacīkstēm viņa uzraudzībā tika iedzīti mieti un izvilktas virves, kas tad arī iezīmēja laukumu, kurā notiks cīņa. Ja lords Deivids bija sekundants, tad soli pa solim sekoja savam bokserim ar pudeli vienā rokā un sūkli otrā, nemitīgi sauca: «Slrike fair!» 1 — pamācīja dažādas viltībiņas, deva padomus, noslaucīja asinīs,

1 Sit stiprāk. (Angl.) — V. /.

piecēla, kad bokseris nokrita, paņēma sev klēpī, iedeva dzert, iebāzdams pudeles kaklu starp zobiem; ieņēma mutē ūdeni, apslacīja bokserim acis un ausis; tādējādi viņš atdzīvināja pat mirēju. Ja viņš bija tiesnesis, tad vienmēr uzmanīja, lai sitieni butu pareizi, aizliedza itin visiem, izņemot sekundantiem, palīdzēt cīnītājiem, pasludināja par uzveiktu čempionu, kas nostājās nepareizā pozicijā pret pretinieku, uzmanīja, lai sagatavošanās cīniņam neilgtu vairāk par pusminūti, neļāva likt priekšā kāju, uzskatīja par nepieļaujamu sist pretiniekam ar galvu un neļava sist nokritušu bokseri. Visas šīs gudrības lordu Deividu nepavisam nepadarīja par pedantu un nemaz nekaitēja viņa augstajam sabiedriskajam stāvoklim.

Bet, ja nu viņš bija par tiesnesi boksa sacīkstēs, tad neviens no saulē iedegušajiem, pūtainajiem un pinkainajiem viena vai otra cīkstoņa piekritējiem nedrīkstēja kapt pāri žogam, nakt iekša sacīkšu laukumā, raut pušu virves, vilkt ārā mietiņus un patvaļīgi iejaukties cīņā, lai naktu palīgā pagurstošajam bokserim un pardabūtu svaru kausa nosvēršanos uz viņa pusi. Lords Deivids piederēja pie tiem visai nedaudzajiem tiesnešiem, kurus neiedrīkstējās piekaut.

Viņš bija vislabākais treneris. Bokseris, kam viņš bija ar mieru kļūt par treneri, droši zināja, ka uzvarēs. Lords Deivids izraudzījās īstu Heraklu, stipru ka klinti un garu kā zvanu torni, un audzināja to kā pats savu dēlu. Iemācīt šim bluķim ar cilvēka ģīmi pāriet no aizsardzības pozīcijām uzbrucēja pozīcijās — tas bija viss trenera uzdevums. Un lords Deivids ar to spīdoši tika galā. Un, ja viņš reiz šo milzi bija izraudzījies, tad vairs to nepameta. Viņš tam kļuva par īstu aukli. Viņš tam nomērīja vīnu, nosvēra gaļu, skaitīja guļamās stundas. Tieši viņš bija tas, kas nodibināja atlētiem apbrīnojamo režīmu, kuru vēlāk atjaunoja Morlejs: no rīta viena nevārītā ola un glāze heresa, dienas vidū pusjēls bifšteks un tēja, pulksten četros grauzdēta maize un tēja, vakarā gaišais alus un grauzdēta maize. Pēc tam lords Deivids savu audzēkni izģērba, izmasēja un apguldīja. Uz ielas viņš to neizlaida no acīm, atvairīdams no tā visas briesmas: sargāja no brīvībā tikušiem zirgiem, no ekipāžu riteņiem, piedzērušiem ka- roivjiem un skaistām meičām. Viņš bija nomodā par boksera Likumību. Šīm mātišķajām rūpēm viņš nemīlīgi pievienoja kādu jaunu papildinājumu sava aizbilstamā jaunekļa audzināšanā. Viņš tam mācīja, kā ar dūres cirtienu jāizsit zobi un kā ar īkšķi jāizdur acs. Kaut ko aizkustinošāku grūti iedomāties. Tadā veidā viņš sevi gatavoja politiķa karjerai, ar ko viņam vēlāk būs jānodarbojas. Nav nemaz tik vienkārši kļūt par īstu džentlmeni.

Lords Deivids Derri-Moirs kaislīgi mīlēja ielu izrādes, teātra skatuvi, cirku ar dīvainiem zvēriem, balagānus, klaunus, kumēdiņu taisītājus, jokdarus, izrādes zem klajas debess un gada tirgus brīnumu rādītājus, īsts aristokrāts nenoniecina vienkāršās tautas izpriecas; tāpēc tad arī lords Deivids mēdza apmeklēt Londonas un Piecu ostu tavernas un balagānus*. Lai būtu iespēja, nekompromitējot savu «baltās eskadras» virsnieka godu, izplūkties ar kadu matrozi vai drīvētāju, jaukdamies vienā barā ar sabiedrības padibenēm, viņš mēdza pārģērbties matroža vamzī. Šādā maskerādē lielu ērtību sagādāja tas, ka viņš nevalkāja parūku, jo pat Luija XIV laikā tauta glabāja savus matus tikpat kā lauva savas krēpes. Tāpēc lords Deivids jutās pilnīgi brīvs. Sīkie ļautiņi, ar kuriem viņš sastapās šai trokšņainajā drūzmā un sajuka ar tiem kopā, izturējās pret viņu ar dziļu cieņu, nemaz nezinādami, ka viņš ir lords. Viņu sauca par Tomu Džimu Džeku. Ar šo iesauku viņš bija plaši pazīstams un pat slavens sabiedrības padibeņu vidū. Viņš lieliski prata tēlot zemas karlas cilvēku. Un izdevīgā gadījumā laida darbā dūres. Šo viņa izsmalcinātās dzīves pusi zināja un ļoti augstu vērtēja lēdija Džoziana.

## V. KARALIENE ANNA

* 1

Šā pāra likteņa noteicēja bija Anglijas karaliene Anna.

Karaliene Anna bija visikdienišķākā sieviete. Viņa bija jautra, labvēlīga, gandrīz cēla. Neviena 110 viņas

labajām īpašībām nesniedzās līdz tikumībai, neviens no viņas trūkumiem nesniedzās līdz Jaunumam. Viņas tuklums bija miesas kuplums, viņas asprātība — trulums un viņas labsirdība — muļķība. Viņa bija nepiekāpīgā un laiska. Kā laulāta draudzene Anna bija uzticīga un neuzticīga, jo viņai bija favorīti, kam viņa atdeva savu sirdi, bet gultu viņa glabaja savam vīram. Kā kristiete viņa bija ķecerīga un liekulīga. Viņas skaistums bija spēcīgais Niobcs kakls. Viss parējais viņas izskatā bija daudz sliktāks. Viņa bija neveikla un godīga koķete. Viņai bija balta un maiga āda, un viņa to labprāt rādīja. Tieši viņa izdomāja modi ar kaklam cieši pieguļošām kaklarotām no lielām pērlēm. Viņai bija šaura piere, jutekliskas lupas, gaļīgi vaigi un izvalbītas tuvredzīgas acis. Tuvredzība piemita arī viņas prātam. Izņemot vienu otru jautrības uzplūdu, kas apkārtējos nomāca gandrīz tāpat kā viņas dusmas, viņa dzīvoja mēmā īgnumā un neizteiktu bārienu atmosfērā. Dažreiz viņai paspruka tādi vārdi, kuru jēgu vajadzēja uzminēt. Viņa bija labsirdīgas sievietes un neganlas vel- namātes sajaukums. Viņai patika nejaušības — tīri sievišķīga īpašība. Anna bija pirmatnējās Ievas tipa pārstāve, ko tikko jūtami bija skāris laika ritums. Un šim neaptēstajam bluķim nejauši bija pagadījies tronis. Viņa dzēra. Viņas vīrs bija tīrasiņu dānis.

Būdama toriju piekritēja, Anna valdīja ar vigu starpniecību. Valdīja kā sieviete, neprātīgi. Šad tad viņai mēdza uznākt trakuma lēkmes. Viņai mūžīgi viss krita ārā no rokām. Grūti iedomāties nepiemērotāku cilvēku valsts vadīšanai. Arī nolikumiem viņa ļāva krist arā no rokam. Visa viņas politika bija ieplaisājusi. Viņas dēļ niecīgi iemesli radīja lielas katastrofas. Kad viņai uznāca vēlēšanās paradīt savu varu, viņa to sauca par «sadošanu ar kruķi».

Ar dziļdomīgu sejas izteiksmi viņa izrunāja šādas frāzes: «Neviens pērs, izņemot Kursi, baronu Kinselu, Īrijas pēru, nedrīkst slavēt karaļa priekšā ar apsegtu galvu.» Vai arī mēdza teikt: «Mans tēvs bija lordadmi- rālis, būtu netaisni, ja arī mans virs nekļūtu lordadmi- rālis.» Un Dānijas Georgu viņa iztaisīja par ģenerālad- mirāli Anglija «un visas viņas majestātes kolonijās». Viņa mūžīgi bija sliktā garastāvoklī, savas domas viņa

neizteica, viņa tās izpauda. Sai zosij piemita kaut kas 110 sfinksas.

Viņa nepavisam neienīda turi — aizskarošo, ļauno joku Varējusi padarīt Apolonu kuprainu, viņa būtu ļoti priecājusies. Bet par dievu viņa to joprojām būtu atstājusi. Labajos brīžos viņa negribēja nevienu apbēdināt, bet pati visiem bija apnikusi. Viņai bieži paspruka uipji vārdi, daudz netrūka — un viņa būtu lamājusies lapat kā Elizabete. Laiku pa laikam viņa izvilka no svārku kabatas mazu, apaļu sidraba kārbiņu, uz kuras starp divi burtiem Q un A[25] bija redzams viņas profils, atvēra kārbiņu un, paņēmusi no tas ar pirksta galinu mazliet pomādes, uzkrasoja sev sarkanas lūpas. Kad mute bija kārtībā, Anna saka smieties. Viņa bija ļoti kāra uz plakanajam Zēlandes piparkūkām. Ar savu tuklumu viņa lepojas.

Kaut gan Anna pār visām lietām bija puritāne, viņai tomēr itin labi patika izrādes. Viņai pat bija vēlēšanās nodibināt mūzikas akadēmiju, tadu kā Francija. 1700. gadā kāds francūzis, vārdā Forterošs, gribēja uzcelt Parīzē «Karalisko cirku», kas bulu izmaksajis četrsimt tūkstošus franku, taču ministrs Ar/ansons tam nepiekrita; tad Forterošs aizbrauca uz Angliju un piedāvāja savu plānu karalienei Annai; vienu brīdi viņu iekārdināja doma uzcelt Londonā teātri ar mašīnām un četrstāvu luklam — teātri, kas būtu daudz skaistāks par Francijas karaļa teātri. Tāpat kā Luijam XIV, arī Annai patika ātra braukšana. Dažreiz viņas kariete attālumu no Vindzoras lidz Londonai nobrauca ne vairāk ka vienā stundā piecpadsmit minūtēs, ieskaitot visas apstāšanas.

2

Annas valdīšanas laika nedrīkstēja notikt nekādās sanāksmes bez divu miertiesnešu atļaujas. Divpadsmit cilvēki, kas bija sanākuši kopa kaul vai tikai tāpēc, lai uzkostu austeres un iedzertu porteri, tika uzskatīti par sazvērniekiem.

Šai samērā mierīgajā valdīšanas laikā piespiedu iesaistīšana flotē tika izdarīta sevišķi varmācīgi; un tā ir bēdīga liecība par to, ka anglis ir vairāk pavalstnieks nekā pilsonis. Gadsimtiem ilgi Anglijas karaļi šai ziņā rīkojās ka tirāni, pārkāpdami visas senākās privilēģiju hartas*, par ko priecājās un sašuta it īpaši Francija. Šo triumfu mazliet mazināja tas, ka, līdzīgi varmācīgai matrožu vervēšanai Anglijā, Francijā notika varmācīga zaldātu vervēšana. Visās Francijas lielpilsētās ikvienu veselīgu vīrieti, kas devās pa ielu kaut kur darīšanās, varēja saķert vervētāji un nogādāt kādā namā, kuru sauca par «krāsni». Tur viņu ieslēdza kopa ar citiem nelaimīgajiem, pēc tam vervētāji rūpīgi atlasīja karadienestam derīgos un pārdeva tos virsniekiem. 1695. gadā Parīzē bija trīsdesmit tādu «krāšņu».

Karalienes Annas izdotie likumi pret Īriju bija drausmīgi.

Anna bija dzimusi 1664. gadā, divi gadus pirms Londonas ugunsgrēka, uz kura pamata astrologi (toreiz lādi vēl eksistēja; ari pie Luija XIV dzimšanas bijis klāt astrologs, kas sastādījis viņa horoskopu) bija pareģojuši, ka, būdama «uguns vecākā māsa», viņa kļūšot par karalieni. Un viņa arī kļuva par karalieni, pateicoties astroloģijai un 1688. gada revolūcijai *. Anna jutās pazemota, ka viņas krusttēvs bija tikai Džilberts, Kenterberijas arhibīskaps. But par pāvesta krustmeitu Anglija vairs nebija iespējams. Taču vienkāršs vecākais bīskaps ir pavisam neapskaužams krusttēvs. Annai ar to bija jāsamierinās. Ta bija viņas pašas vaina. Kāpēc viņa bija protestante?

Par viņas jaunavību, virginitcis empta ka teikts senajās hartas, Dānija bija samaksājusi sešus tūkstošus divsimt piecdesmit mārciņu sterliņu gada ienākumu, ko tā saņēma no Vardinburgas un no Fēmarna salas.

Anna sekoja — ne aiz parliecības, bet ieraduma dēļ — Oranijas Vilhelma tradicijam. Šas revolūcijā dzimušas valdīšanas laikā angļi baudīja tik lielu brīvību, kāda vien iespējama tai telpas platībā, kāda ir starp Londonas Taueru, kur ietupināja oratorus, un kauna stabu, pie kura pielika rakstniekus. Anna mazliet runāja dāņu valodā, būdama vienatnē ar viru, un mazliet franču valodā, būdama vienatnē ar Boiing- broku. Runāja ļoti lauzītā valodā, bet Anglijā, it īpaši galmā, valdīja mode runāt franciski. Asprātības bija iespējamas tikai franču valodā. Anna daudz noņēmās <ir monētām, it īpaši ar vara monētām, kurām zema vērtība, bet tās ir plaši izplatītas: viņa gribēja uz tām dižoties. Viņas valdīšanas laikā tika izkalti sešu paraugu fārtingi. Uz trim pirmajiem viņa lika attēlot tikai troni; uz ceturtā viņa gribēja, lai iekal triumfa ratus, bet uz sestā — dievieti, turot vienā rokā šķēpu, otrā — olīv- zaru ar uzrakstu: Bello et Pace.[26] Naivā un nežēlīga Jēkaba II meita bija rupja.

Un tai pašā laikā viņa īstenībā bija lēnīgas dabas. Si pretruna ir tikai šķietama. Viņu pārvērta dusmas. Sakarsējiet cukuru — tas sāks vārīties.

Anna bija populārā. Anglija mīl valdnieces sievietes. Kāpēc? Tāpēc, ka Francija tās nelaiž pie varas. Un tas jau ir svarīgs iemesls. Iespējams, ka citu iemeslu ari nav. Angļu vēsturnieki apgalvo, ka Elizabete simbolizējusi diženumu, bet Anna — labsirdību. Pieņemsim, ka tas ta ir. Lai noliek. Taču abu šo sieviešu valdīšanai nepiemita ne mazakas elegances. Visas līnijas bija smagas. Tas bija rupjš diženums un rupja labsirdība. Bet viņu nevainojamo tikumību, kuru Anglija tik ļoti cenšas uzspiest, mēs ncņemsimies apstrīdēt. Elizabete ir jaunava, kuras šķīstību padara mērenāku Esekss*, bet Anna — precēta sieva, kuras uzticību vīram sarežģī tuvība ar Bolingbroku.

3

Tautām pastāv idiotisks paradums piedēvēt visus savus darbus karalim. Viņas cīnās. Bet kam tiek slava? Karalim. Viņas maksā naudu. Bet kas lepni dzīvo? Karalis. Un tautai patīk, ka tas karalis ir tik bagāts. Karalis savāc no nabagajiem ekiju, bet atpakaļ tiem dod liardu. Cik viņš devīgs! Pjedestāla koloss apbrīno pigmeju, kas uz. tā novietots. Kas par diženu resnīli! Viņš man uzrāpies mugurā. Pundurim ir brīnišķīga iespēja kļūt lielākam par milzi — tikai jāuzrāpjas tam uz pleciem. Tas, ka milzis to atļauj, ir dīvaini; bet tas, ka viņš apbrīno pundura dižumu, ir jau muļķīgi. Cilvēki ir pārāk vientiesīgi.

Jātnieka statuja, kas paredzēta vienīgi karaļiem, lieliski izsaka monarhiju; zirgs — tā ir tauta. Tikai šis zirgs pamazām pārvēršas. Sakumā tas ir ēzelis, bet beigās kļūst par lauvu. Tad viņš nomet jātnieku zemē, un Anglija pārdzīvo 1642. gadu, bet Francija — 1789. gadu; dažreiz lauva jātnieku saplosa, un tad Anglijā noris 1649. gada, bet Francijā 1793. gada notikumi*.

Ka lauva atkal var kļūt par ēzeli, par to jābrīnās, bet tā mēdz nolikt. Anglija tas gadījās. Tauta sāka pielūgt monarhiju un no jauna pārvērtās par jūga lopu. Karaliene Anna, kā jau minējām, bija populāra. Ar ko viņa to panāca? Ne ar ko. Nekā nedarīt — tas ir viss, ko prasa no Anglijas karaļa. Par šo neka nedarīšanu viņš saņem trīsdesmit miljonus gadā. Anglijai, kam Elizabetes laika bija tikai trīspadsmit kara kuģi, bet Jēkaba II laika — trīsdesmit seši, 1705. gadā piederēja simt piecdesmit kara kuģu. Angļiem bija trīs armijas — pieci tūkstoši vīru Katalonijā, desmit tūkstoši Portugālē, piecdesmit tūkstoši Flandrijā; turklāt viņi maksāja četrdesmit miljonus ik gadu inonarhistiskajai un diplomātiskajai Eiropai, šai ielasmeitai, kuru vienmēr tika uzturējusi angļu tauta. Kad parlaments ar balsošanu pieņēma lēmumu par patriotisku aizņēmumu mūža rentes izmaksai trīsdesmit četru miljonu apmērā, valsts kasi apsēda gribētāji parakstīties uz šo aizņēmumu. Anglija nosūtīja vienu eskadru uz. Austrumindiju, olru ar admirāli Liku priekšgalā — uz Spānijas krastiem, turklāt vel rezerves flotili ar četrsimt buriniekiem, kurus komandēja admirālis Sovells. Anglija nupat bija pievienojusi sev Skotiju. Tas notika laika posmā starp Hohštetu un Ramilji, kad viena uzvara deva iespēju paredzēt otru uzvaru. Pie Hohšletas Anglija ielenca un saņēma gūsta divdesmit septiņus bataljonus un četrus dragūnu pulkus un atņēma simt lje teritorijas no frančiem, kuri pa galvu pa kaklu atkāpās no Donavas uz Reinu. Anglija stiepa roku pēc Sardinijas un Baleāru salām. Tā ar triumfu ieveda savas ostās desmit spāņu līnijkuģus un daudzas ar zelta kravu pildītas galjonas *.

Iludzona jūras līci un šaurumu Luijs XIV bija jau pa pusei pametis; varēja just, ka tikpat viegli viņš pametis arī Akadu un Svētā Kristapa un Jaunās zemes salas un būs pārlieku laimīgs, ja Anglija Francijas ka- idlim žēlīgi atļaus zvejot mencas pie Bretaņas zemes laga. Anglija grasījās piespiest Francijas karali izdarīt tādu kauna darbu ka pašam nojaukt Dinkerkas nocietinājumus. Pagaidām tā bija pievākuši Gibraltāru un nupat gatavojās pievākt Barselonu. Cik daudz paveiktu diždarbu!

Kā gan lai neapbrīno karalieni Annu, kurai labpatika dzīvot šāda laikā?

Karalienes Annas valdīšana zināmā mērā līdzinās Luija XIV valdīšanas atspulgam. Annai, kuru gadījums, ko sauc par vēsturi, padarīja par ša karaļa laikabiedri, bija ar viņu neliela līdzība, kaut gan šī līdzība bija likai bāls atspulgs. Tāpat kā Luijs XIV, viņa tēloja «lielo valdīšanu»; viņai bija savi pieminekļi, sava māksla, savas uzvaras, savi karavadoņi, savi rakstnieki, savi personiskie līdzekļi, no kuriem viņa maksāja pensijas slavenībām, savu mākslas darbu galerija. Arī viņai bija lepns galms un sava svīta, pašai sava etiķete un savs maršs. Šis galms bija Versaļas «dižo cilvēku» atkārtojums miniatūrā, kaut gan īstenība tie nemaz tik diženi nebija. Savā ziņa tā ir acu apmānīšana, bet, ja tam vēl pievienojam himnu «Dievs, sargi karalieni» ar mūziku, kas patapinata no Lulli *, tad tas viss kopā radīja līdzības ilūziju. Netrūka nevienas personas. Kris- 1.ofs Rens ir ļoti piemērots Mansārs; Somerss nepavisam nav sliktāks par Lamuaņonu. Annai bija savs Rasins — Draidens, savs Bualo — Pops, savs Kolbērs — Godol- fins, savs Luvuā — Pembroks un savs Tirenns — Mal- boro *. Palieliniet tikai parūkas un sašauriniet pieres. Viss bija svinīgs un grezns, un Vindzora tai laikā gandrīz neatšķīrās no Marli*. Taču itin visam bija sievišķības pieskaņa, pat Teljē tēvs pie Annas saucās par Saru Dženningsu. Starp citu, tai laikā literatūrā ieskanas ta ironija, kas pēc piecdesmit gadiem pārvērtīsies filozofijā, un Svifts atmasko protestantu Tartifu, tāpat ka Moljērs bija atmaskojis Tartifu katoli. Kaut gan Anglija tai laika ķildojas ar Franciju un sakauj to, Anglija tomēr atdarina Franciju un aizgūst no tās izglītību;

viss, ar ko izrotāta Anglijas fasādo, ir Francijas gaismas apmirdzēts. Žēl, ka Annas valdīšana ilga tikai divpadsmit gadus, citādi angļi, daudz nogudrodami, sāktu teikt «Annas laikmets», tāpat kā franči saka «Luija XIV laikmets». Anna parādījās pie apvāršņa 1702. gadā, kad Luijs XIV jau tuvojās norietam. Tā ir vēstures dīvainība, ka bālā debesu spīdekļa uzlēkšana iekrita vienā laikā ar purpursārtā spīdekļa norietēšanu, ka tad, kad Francijā valdīja Saules karalis, Anglijā valdīja Mēness karaliene.

Jāatzīmē interesants sīkums: Anglijā Luijs XIV bija lielā cieņā, kaut gan ar viņu karoja. «Francijai vajadzīgs tieši tāds karalis,» angļi mēdza sacīt.

Angļu mīlestība uz savu brīvību neliedz viņiem samierināties ar citu tautu verdzību. Labvēlīga izturēšanās pret važām, kas saista kaimiņu, dažreiz izvēršas par jūsmīgu despota pielūgsmi.

Vispār Anna savu tautu ir aplaimojusi, kā Biverella grāmatas tulkotājs franču valoda ar laipnu neatlaidību to trīskārt .apliecina — sava veltījuma sestajā un devītajā lappusē un priekšvārda trešajā lappusē.

Skaista hercogiene neglitai karalienei nav nekāda tīkama māsa.

Netīksmei bija ari kāds cits iemesls: Džozianas piedauzīgā pasaulē nākšana.

Anna bija Annas Haidas meita; Anna Haida bija vienkārša lēdija, kuru Jēkabs II kaut arī neizdevīgi, taču gluži likumīgi bija apprecējis, kad vēl bija Jorkas hercogs. Anna, kuras dzīslās ritēja arī zemākas asinis, jutās tikai pa pusei karaliene, un Džoziana, kas bija nākusi pasaulē pavisam nelikumīgi, itin kā pasvītroja ne gluži nevainojamo karalienes izcelšanos. Nevienādā laulībā dzimušajai meitai nebija diezin cik patīkami redzēt turpat netālu no sevis ārlaulībā dzimušo meitu. Tas modināja tadu kā nepatīkamu salīdzinājumu, jo Džozianai bija tiesības Annai pasacīt: «Mana māte ne- but nav sliktāka par jūsējo.» Galmā gan par to neru- nāja, bet droši vien domāja. Viņas majestāti karalieni tas kaitinaja. Kāpēc tāda Džoziana vispār ir? Ko viņa domāja, nākdama pasaulē? Kam tāda Džoziana vajadzīga? Dažas radniecības saites mēdz, būt pazemojošas.

Taču ārēji Anna Džozianai rādīja laipnu seju.

Nebijusi Džoziana viņas māsa, viņa to varbūt būtu pat iemīļojusi.

## VI. BARKILFEDRO

Der zināt, ko daži cilvēki dara, un tāpēc ir prātīgi viņus kaut cik uzraudzīt.

Džoziana uzdeva mazliet izsekot lordu Deividu kādam viņai uzticamam vīram, uz kuru varēja paļauties un kuru sauca par Barkilfedro.

Lords Deivids uzdeva neuzkrītoši novērot Džozianu kādam uzticamam vīram, par kuru viņš bija drošs un kuru sauca par Barkilfedro.

Karalieni Annu savukārt par visiem hercogienes Džozianas — viņas ārlauliba dzimušas masas un par lorda Deivida — viņas nākamā svaiņa no kreisās puses darbiem un izdarībām slepus informēja kāds viņai uzticams virs, uz kuru viņa pilnīgi paļavās un kuru sauca par Barkilfedro.

Sā Barkilfedro rīcībā bija šāda klaviatūra: Džoziana, lords Deivids un karaliene. Viens vīrietis starp divām sievietēm. Cik daudz iespējamu modulāciju! Tik dažādu dvēseļu savienojums!

Agrāk šādas spožas iespējas čukstēt ausī trim augstu stāvošam personām Barkilfedro nebija bijis.

Agrāk viņš bija kalpojis pie Jorkas hercoga par sulaini. Bija mēģinājis kļūt par baznīcas kalpu, bet tas nebija izdevies. Jorkas hercogs, angļu un romiešu princis, būdams reizē pavesta piekritējs un oficiāli piederēdams pie anglikāņu baznīcas, tatad vienlīdz piederēdams pie katoļiem un protestantiem, būtu varējis Barkilfedro diezgan augstu uzvest vai nu pa vienas, vai pa otras hierarhijas kāpnēm, taču neuzskatīja to nedz par pietiekami dedzīgu katoli, lai no viņa iztaisītu priesteri, nedz par pietiekami dedzīgu protestantu, lai viņu padarītu par kapelānu. Tādā kārtā Barkilfedro atradās starp divi ticībām un viņa dvēsele no debesīm nogāzās zemē.

Dažām rāpuļu dvēselēm tas nemaz nav tik slikts stāvoklis. Ir tadi ceļi, pa kuriem var tikt uz priekšu tikai rāpus.

Ugu laiku Barkilfedro vienīgais eksistences avots bija necilā, taču barojošā sulaiņa vieta. Sulaiņa amats jau bija kaut kas, bet viņš tiecas ari pēc varas. Varbūt viņš to bulu sasniedzis, nebijis Jēkaba II krišanas.. Viss bija jāsāk no jauna. Pie Vilhelma III bija grūti ko panakt, viņš bija drūms un valdīja ar lielu stingrību, ko pats uzskatīja par godīgumu. Barkilfedro neieslīga nabadzībā uzreiz pēc sava protektora Jēkaba II gāšanas no troņa. Kaut kāds neizprotams spēks, kas darbojas ari pēc valdnieku krišanas, vel kādu laiku uztur un atbalsta viņu parazītus. Izsīkušas barības sulas atliekas Jauj nocirstam kokam vēl divi trīs dienas saglabāt zaros zaļas lapas; pēc. tam lapas uzreiz nodzeltē un sakalst; tas pats noliek ari ar galminiekiem.

Pateicoties savdabīgajam iebalzamējumam, ko mēdz saukt par mantošanas tiesībām uz. troni, monarhs, kaut arī gāzts un izraidīts, joprojām eksistē; ar galminiekiem ir citādi — tie ir vairāk miruši neka karalis. Karalis tur, svešuma, ir mūmija, galminieks šeit, dzimtenē, — tikai regs. Bet būt par ēnas ēnu — tā ir aug st.ikā vājuma pakāpe. Barkilfedro galīgi izdēdēja. Tad viņš kļuva par rakstnieku.

Taču viņu dzina ārā pat no virtuvēm. Dažreiz, viņš nezināja, kur pārlaist nakti. «Kas man iedos pa- jumti?» — ta viņš jautāja. Un cīnījās. Cīnījās ar tādu neatlaidību, kāda parasti raksturīga izmisumā nonāku- un cilvēkam un modina cilos līdzjūtību. Turklāt viņš bija apveltīts ar termīta talantu: viņš prata izurbt eju 110 apakšas uz augšu. Ņemdams palīga Jēkaba II vārdu, izmantodams atmiņas, savu uzticību, aizkustinājumā jutas uti., viņš aizkļuva līdz hercogienei Džozianai.

Džoziana žēlīgi uzņēma cilvēku, kuram piemita divas aizkustinošas īpašības: viņš bija nabags un gudrs. Viņa to stadija priekšā lordam Derri-Moiram, iedeva mitekli kalpiem ierādītajās telpas, uzņēma viņu savu mājas kalpotāju skaitā, bija pret viņu laba un dažreiz pat aprunājās ar viņu. Barkilfedro nebija vairs jācieš nedz bads, nedz aukstums. Džoziana viņu uzrunāja ar tu». Tas bija modē: dižciltīgas dāmas mēdza uzrunāt ar «tu» literātus, un tie to atļāva. Marķīze de Maijī*, gultā guļot, pieņemdama Rua, kuru nekad savā mūžā nebija redzējusi, tam jautāja: «Vai tu uzrakstīji «Gads augstākajā sabiedrībā»? Labdien!» Vēlāk literāti runāja tāpat. Pienāca diena, kad Fabrs d'Eglantms * uzrunāja hercogieni de Rohanu: «Vai tavs dzimtais vārds nav Sabo?»

Tas, ka Džoziana Barkilfedro uzrunāja ar «tu», nozīmēja, ka viņam ir lieli panakumi. Par to viņš bija sajūsmā. Hercogienes augstprātīgā familiaritāte viņam glaimoja.

«Lēdija Džoziana uzrunā mani ar «tu»!» viņš domāja un berzēja rokas.

Šo uzrunu viņš izmantoja, lai nostiprinātu savu stāvokli. Viņš kļuva par tādu ka pašu cilvēku Džozianas personiskajos apartamentos, par cilvēku, no kura nekautrējas, kuru nemaz neievēro; hercogiene būtu gandrīz varējusi pārvilkt kreklu viņa klātbūtnē. Taču tas viss bija nestabils. Barkilfedro liecas pēc droša stāvokļa. Hercogiene — tas bija tikai pusceļš. Viņš uzskatītu, ka viņa pūliņi nav izdevušies, ja viņa raktā apakšzemes eja nenovestu līdz karalienei. Kādu dienu Barkilfedro Džozianai sacīja:

—   Vai jūsu gaišība negribētu mani aplaimot?

—   Ko tad tu gribi? — jautāja Džoziana.

—   Kādu vietu.

—   Vietu? Tev?

—   Jā, kundze.

—        Kā tev varēja ienākt prātā lūgt kādu vietu? Tu taču nekam nederi.

—   Tāpēc jau es jūs lūdzu. Džoziana sāka smieties.

—        Kādu vietu tad no tām, kurām tu neesi derīgs, tev gribētos dabūt?

—   Okeāna pudeļu atkorķētāja vietu. Džoziana sāka smieties vēl skaļāk.

—   Kas tad tā par vietu? Tu laikam joko?

—   Nē, kundze.

—        Joka pēc es tev atbildēšu nopietni, — hercogiene noteica. — Kas tu gribi būt? Atkārto!

—   Okeāna pudeļu atkorķētājs.

—        Galmā viss iespējams. Bet vai tāds amats vispār ir?

—   Jā, kundze.

—   Man tas ir kaut kas jauns. Turpini!

—   Tāds amats pastāv.

—   Zvēri man pie dvēseles, kuras tev nav.

—   Zvēru.

—   Nē, es tev neticu.

—   Pateicos, kundze.

—   Tātad tu gribētu … Atkārto vēlreiz.

—   Nemt nost zīmogus no jūras pudelēm.

—        Tāds amats droši vien nav pārak nogurdinošs. Tas atgādina krēpju sukāšanu bronzas zirgam.

—   Gandrīz.

—        Nekā nedarīt. Tāda vieta tev tiešām piemērota. Tai tu būtu derīgs.

—   Redzat nu, arī es kaut kam deru.

—   Ai, beidz taču ākstīties! Vai tāds amats tiešām ir? Barkilfedro godbijīgi izslējās.

—        Kundze, jūsu tēvs ir viņa majestāte karalis Jēkabs II, jūsu svainis — slavenais Dānijas Georgs, Kem- berlendas hercogs. Jūsu tēvs bija, bet svainis vēl tagad ir Anglijas lordadmirālis.

—        Tu laikam domā, ka pastāstīji man kaut ko jaunu? Es to zinu tikpat labi kā tu.

—        Bet, lūk, ko jūsu gaišība gan nezina: jūrā glabājas trejādas mantas — tādas, kas guļ dibenā, legon, tādas, kas peld pa ūdens virsu, floutson, un tādas, ko jūra izmet krastā, — džetson.

—   Un tad?

—       Visas šīs trejādās mantas, legon, lloutson un džetson, pieder lordam ģenerāladmirālim.

—   Un tad?

—   Vai tagad jūsu gaišība saprot?

—   Nē.

—        Viss, kas ir jūrā, viss, kas ir nogrimis, viss, kas uzpeld virs ūdens, un viss, kas tiek izmests krastā, — tas viss pieder Anglijas ģenerāladmirālim.

—   Labi, lai tā būtu. Un kas tad ir?

—   Izņemot stores, kas pieder karalim.

—        Manuprāt, — Džoziana iebilda, — tas viss pieder Neptūnam.

—        Neptūns ir muļķis. Viņš visu palaidis vējā. Ļāvis visu sagrābt angļiem.

—   Beidz taču!

—   Šos atradumus sauc par jūras dāvanām.

—   Ta ir.

—        Tās ir neizsmeļamas. Jūrā vienmēr ir kaut kas, kas peld pa virsu, vienmēr kaut kas tiek izmests krastā. Ta ir jūras maksātā kontribūcija. Jūra maksā Anglijai meslus.

—   Ļoti jauki. Bet nu beidz taču!

—        Jums jāzina, jūsu gaišība, ka tādā kārtā okeāns ir radījis veselu departamentu.

—   Kur tad?

—   Admiralitātē.

—   Kādu departamentu?

—   Jūras dāvanu departamentu.

—   Un tad?

—        Šis departaments sadalīts trijās nodaļās: Legon, Floutson un Džetson, un katrai nodaļai ir savs ierēdnis.

—   Tālāk.

—        Kads kuģis, kas peld atklātā jūrā, grib, piemēram, paziņot, ka atrodas tadā un tādā platumā, vai ari to, ka saticies ar jūras briesmoni, vai arī, ka ieraudzījis kādu krastu, vai ari, ka notikusi kāda nelaime, ka tas grimst, iet bojā un tā tālāk; tad kuģa īpašnieks paņem pudeli, ieliek tajā papīra strēmelīti, kurā ir rakstīts, kas noticis, aizzīmogo pudeles kaklu un iemet pudeli jūrā. Ja pudele noiet dibena, tas skar nodaļas Legon priekšnieku; ja tā peld — tas skar nodaļas Floutson priekšnieku; ja viļņi to izmet malā — tas skar nodaļas Džetson priekšnieku.

—   Un tu gribētu strādāt nodaļā Džetson?

—   Pilnīgi pareizi.

—    Un to tu sauc par okeāna pudeļu atkorķētāja darbu?

—   Tāds amats pastāv.

—   Kāpēc tev šī vieta patīk vairāk nekā divas pirmās?

—   Tāpēc, ka tā patlaban ir brīva.

—   Kādi pienākumi šai amata ietilpst?

—    Kundze, tūkstoš piecsimt deviņdesmit astotajā gadā kāds jūras zušu zvejnieks smilšu sēkļos pie Epi- diuma zemes raga atrada aizsveķotu pudeli, kas tika nogādātā karalienei Elizabetei; no pergamenta, ko izvilka ārā no pudeles, Anglijai kļuva zināms, ka Holande, nevienam nekā neteikusi, sagrābusi kādu nezināmu zemi, kuru sauc par Jauno zemi, Novaja zemļa, un ka šī sagrābšana notikusi tūkstoš piecsimt deviņdesmit sestaja gadā, ka tai zemē lāči ēdot cilvēkus, ka apraksts par tur pavadīto ziemu esot noglabāts musketes futrālī, kas iekarinats skursteni mājiņā, kuru uzbūvējuši saliņā dzīvojošie un bojā aizgājušie holandieši, un ka šis skurstenis pagatavots no jumtā iestiprinātas muciņas ar izsistu dibenu.

—   Nekā nesaprotu no tavas muldēšanas.

—   Elizabete gan saprata. Viena zeme vairāk Holandei nozīmēja vienu zemi mazāk Anglijai. Pudele, kas atnesusi šo ziņu, izrādījās, bija visai svarīgs priekšmets. Tika izdots rīkojums, ka, sakot ar lo dienu, ikvienam, kas jūrmalā atradis aizzīmogotu pudeli, ta jānogādā Anglijas ģenerāladmirālim, pretēja gadījumā piedraudot ar pakāršanu. Šas pudeles atkorķēšanai admirālis ieceļ īpašu ierēdni, kurš, ja tas vajadzīgs, par pudeles saturu ziņo viņas majestātei.

—   Vai admiralitātē tādas pudeles pienāk bieži?

—   Reti. Bet tam nav nozimes. Šis amats pastāv. Un

fta amata pildītājs saņem admiralitātē īpašu darba istabu un brīvu dzīvokli.

—   Un cik par tādu nekā nedarīšanas veidu maksā?

—   Simt gineju gadā.

—   Un tada nieka dēļ tu mani traucē?

—   Ar to var iztikt.

—   Trūcīgi.

—   Kā manas sugas cilvēkiem piederas.

—   Simt gineju! Tas taču nav nekas.

—        Ar to, ar ko jūs varat izdzīvot vienu minūti, mums, mazajiem ļautiņiem, pietiek gadam. Tā ir nabago priekšrocība.

—   To vielu tu dabūsi.

Pēc nedēļas, pateicoties Džozianas gribai un lorda Deivida Derri-Moira sakariem, Barkilfedro, kas tagad bija pilnīgi glābts, jo, iekārtojies admiralitātē, tika uz droša pamata, dzīvoja brīvā maizē, saņēma brīvu dzīvokli un simt gineju lielu algu gadā.

## VII. BARKILFEDRO LAUZ SEV CEĻU

Pats pirmais, ko cilvēki steigšus dara, ir — nepateicības izrādīšana.

Barkilfedro rīkojās tāpat.

Saņēmis no Džozianas tik daudz laipnību, Barkilfedro, protams, domāja tikai par vienu: kā viņai par to atriebties.

Atgādināsim, ka Džoziana bija skaista, stalta auguma, jauna, bagāta, iespaidīga, slavena, bet Barkilfedro — neglīts, mazs, vecs, nabags, atkarīgs un nepazīstams. Par to visu tad ari bija jāatriebjas.

Ja kādā cilvēkā mājo tikai tumsa, kā lai viņš piedod tam, kas ir pilns spožuma?

Barkilfedro bija īrs, kas atteicies no Īrijas, — visdraņķīgākais cilvēks.

Barkilfedro par labu runāja tikai viens — viņam bija ļoti liels vēders.

Liels vēders tiek uzskatīts par labsirdibas pazīmi. Bet šis vēders bija pievienojams tikai Barkilfedro liekulībai, jo viņš bija ļoti ļauns cilvēks.

Cik Barkilfedro bija gadu? Necik. Viņš bija tik vecs, cik pašreizējā situācijā bija nepieciešams. Grumbas un sirmie mati padarīja viņu vecu, bet rosīgais prāts liecināja par jaunību. Viņš bija gan veikls, gan smagnējs, kaut kas pa vidu starp hipopotamu un pērtiķi. Rojālists? Protams. Republikānis? Kas to lai zina! Katolis? Varbūt. Protestants? Bez šaubām. Stjuartu piekritējs? Droši vien. Braunšveigu piekritējs? Acīm redzot. Būt «par» ir izdevīgi tikai tad, ja tai pašā laikā cilvēks var būt arī «pret», — Barkilfedro pie šīs gudrības pieturējās.

«Okeāna pudeļu atkorķētāja» vieta īstenībā nebija nemaz tik smieklīga, kā varēja likties pēc Barkilfedro stāstījuma. Garsija Ferrandess savā «Ceļa vadonī pa jūru» protestēja pret avarējušu kuģu izlaupīšanu un pret to, ka piekrastes iedzīvotāji piesavinās jūras izmestās mantas; šis protests, kas mūsdienās būtu uzskatīts tikai par skaistu izrunāšanos, Anglija sacēla sensāciju un avārijā cietušajiem deva to labumu, ka tagad viņu bagātību, mantu un īpašumu vairs neizvazaja zemnieki, bet gan konfiscēja lordadmirālis.

Viss, ko jūra izmeta Anglijas krastā, — preces, kuģu vraki, drānu baķi, kastes utt., — viss piederēja lord- admirālim; bet it īpaši — un tieši te slēpās Barkilfedro tīkojamās vietas svarīgums — admiralitates uzmanību saistīja pa jūras virsu peldošie trauki, kuros atradās dažādas ziņas un paziņojumi. Kuģu avārijas ir jautājums, kas Angliju nopietni nodarbina. Anglija dzīvo no navigācijas, un tālab avārijas tai sagadā pastāvīgas raizes, Anglija dzīvo mūžīgā uztraukumā jūras dēļ. Maza stikla pudelīte, kas tiek iemesta viļņos no grimstoša kuģa, satur ļoti svarīgas, no visiem redzes viedokļiem vērtīgas ziņas. Ziņas par kuģi, ziņas par ekipāžu, ziņas par avārijas vietu, laiku un cēloni, ziņas par vējiem, kas nogremdējuši kuģi, ziņas par straumi, kas iznesusi peldošo blašķi krastā. Amats, ko Barkilfedro tagad ieņēma, jau vairāk nekā pirms simt gadiem likvidēts, bet tais laikos tas patiesi bija lietderīgs. Pēdējais «okeāna pudeļu atkorķetājs» bija Viljams liesijs no Dodingtonas Linkolnā. Cilvēks, kas pildīja fto ļiienākumu, bija tāds kā referents par visu, kas noliek jura. Viņam tika piesūtīti visi aizkorķētie un aizzīmogotie trauki, pudeles, blašķes, krūkas utt., ko paisums izmeta Anglijas krastā; vienīgi viņam bija tiesības tos atvērt; viņš bija pirmais, kas uzzināja tajos ieslēgto noslēpumu; šos traukus viņš šķiroja un, uzlīmējis virsū etiķetes, ierakstīja reģistrā; no tā arī radies vēl šobaltdien Lamanša salās lietojamais izteiciens «ievietot papīriņu kancelejā». Tiesa, piesardzība tika ievērota. Ikvienam traukam drīkstēja noņemt aizzīmogo]'urnu un to atkorķēt tikai divu admiralitātes pārstāvju klātbūtnē, kuri zvērēja neizpaust noslēpumu, un kopā ar ierēdni, kas pārzināja nodaļu Džetson, parakstīja atkorķēšanas protokolu. Bet, tā kā abus «zvērinātos» saistīja klusēšanas pienākums, tad Barkilfedro pa- vēras jau rīcības brīvība, un zināmā mēra vienīgi no viņa bija atkarīga vai nu kāda fakta noklusēšana, vai tā celšana dienas gaismā.

Šīs trauslās bojā gājušā kuģa atliekas nebūt nebija tik retas un nenozīmīgas, kā Barkilfedro bija teicis Džozianai. Dažreiz tas sasniedza cietzemi diezgan drīz, dažreiz pēc vairakiem gadiem. Tas bija atkarīgs no vējiem un straumes. Paradums mest jūrā pudeles ir jau gandrīz izzudis, tapat kā ir izzudis paradums kārt ex vofo[27]; bet tais laikos, kad cilvēki bija ticīgi, tie, kas skatījās acīs nāvei, labprāt mēdza tādā veidā nosūtīt dievam un cilvēkiem savas pēdējās domas; un daž- kart: admiralitātē sakrājas šādu jūras sūtījumu krietni daudz. Kads Orleanas pilī uzglabājies pergaments, ko parakstījis grāfs Sefolks, Anglijas lords valsts kasieris Jēkaba I laika, liecina, ka vienā pašā 1615. gadā admi- ralitātei tika piesūtītas un lordadmirāļa kancelejā reģistrētas piecdesmit divas aizzīmogotas blašķes, pudeļ- ķirbji un bundžas ar ziņojumiem par grimstošiem kuģiem.

Galma amati ir eļļas pilieni, kas izplūst aizvien lielāki un lielāki. Tā, piemēram, durvju sargs kļūst par kancleru un staļļa puisis kļūst par konnetablu. Speciālā ierēdņa amats, pēc kura kāroja un kuru saņēma Barkilfedro, parasti tika piešķirts kādai uzticības personai. Tā bija vēlējusies Elizabete. Galmā uzticība nozīmē intrigu, un intriga nozīme paaugstinājumu amatā. Šis ierēdnis galu galā kļuva savā ziņa par svarīgu personu. Viņš bija klerks un galma hierarhijā sekoja tūdaļ aiz diviem ubagdāvanu izdalītajiem. Viņam bija tiesība uz ieiešanu pilī, kaut gan, jāatzīstas, uz «vienkāršo ieiešanu» (humilis introitus), taču līdz. pašai guļamistabai. Jo, kā to prasīja paradums, dažos gadījumos viņam bija jāinformē augstā majestāte par saviem atradumiem, kuri bieži vien bija ļoti interesanti: tie bija pēdējo glābšanās cerību zaudējušu cilvēku testamenti, atvadu vēstules tuviniekiem, jūrā pastrādātu kravas zādzību un citu noziegumu atklājumi, dāvinājumi kronim utt.; «okeāna pudeļu atkorķētājs» uzturēja liešus sakarus ar galmu un laiku pa laikam ziņoja viņa majestātei par atrasto pudeļu attaisišanu. Tas bija «melnais kabinets» okeāna lietās.

Elizabete, kas labprāt runāja latīņu valodā, mēdza apvaicāties Temfīldam no Kolejas Berkšīrā, kurš viņas valdīšanas laikā pildīja Džetson nodaļas ierēdņa pienākumus un pasniedza viņai tādus jūras izmestus sūtījumus: «Quid mihi scribit Neptunus? (Ko man Neptūns raksta?)»

Eja bija izurbta. Termīts savu bija panācis. Barkilfedro bija piekļuvis pie karalienes.

Tas bija viss, pēc ka viņš karoja.

Lai tiktu pie labklājības?

Nē.

Lai izpostītu citu cilvēku labklājību?

Šī laime ir daudz lielākā.

Kaitēt kādam —- tā ir visaugstākā bauda.

Ne visi ir apveltīti ar neskaidro, taču nepielūdzamo vēlēšanos kādam kaitēt un ne uz brīdi neizlaist to no prata. Barkilfedro šāda neatlaidība piemita.

Savus nodomus viņš īstenoja ar stingru buldoga tvērienu.

Paša neatlaidības sajūta sirds dzīlēs radīja drūmu apmierinātību. Kaut tikai bijis pie rokas kāds laupījums vai vismaz droši zinātu, ka tiks nodarīts ļaunums, — tad viņam vairāk nekā nevajadzēja.

Viņš labprāt drebinātos no sala, zinādams, ka otram

salst.

Būt ļaunam — tas ir liels greznums. Cilvēkam, kuru visi uzskata par nabagu un kurš ari īstenībā ir nabags, visa bagātība slēpjas ļaunprātībā, no kuras viņš neatliksies nekādu bagātību dēļ. Visu šeit. izšķir apmierinātības sajūta. Izspēlēt ar kādu ļaunu joku ir tas pats, kas labsirdīgi pasmieties, — šis prieks nav nopērkams ne par kādu naudu. Jo ļaunāk cietējiem, jo labāk tam, kurš šīs ciešanas sagadā. Ketsbijs, Gaja Foksa līdzdalībnieks pāvestiešu pulvera sazvērestībā*, izteicās: «Pat par miljonu mārciņu sterliņu es neatteiktos no prieka redzēt uzsprāgstam gaisa parlamentu.»

Kas šis Barkilfedro bija? Visniecīgākais un visbriesmīgākais radījums. Skauģis.

Skaudībai galmā vienmēr ir vieta.

Galms ir pilns ar nekauņām, dīkdieņiem, bagātiem slaistiem, kas izslāpuši pēc tenkām, ar skabargas meklētajiem otra acī, ar naidīgi noskaņotiem cilvēkiem, ar piesmietajiem smējējiem, ar muļķīgiem asprašiem, kuriem visiem nepieciešami skauģa pakalpojumi.

Kas tā par veldzi — noklausīties, ka citus cilvēkus gāna!

Skaudība ir lieliska viela spiegu ražošanai.

Starp iedzimto kaislibu — skaudību un sabiedrisko amatu — spiegošanu pastāv dziļa līdzība. Spiegs kā suns dzen medījumu citiem; skauģis kā kaķis medī pats sev.

Mežonīga patmīlība — tā ir visa skauģa būtība.

Barkilfedro bija arī citas īpašības: viņš bija atturīgs, noslēpumains, praktisks. Viņš visu paturēja prātā un krāja sevī naidu. Liels zemiskums biedrojas ar lielu godkāri. Barkilfedro ieredzēja tie, kurus viņš uzjautrināja, pārējie viņu ienīda; bet viņš juta, ka viņa nīdēji pret viņu izturas nevērīgi, un tie, kuri ieredz, — nicīgi. Viņš vienmēr sevi savaldīja. Zem naidīgas padevības maskas viņa mutuļot mutuļoja aizskartas jūtas. Viņš sašuta, it ka neģēļiem būtu tiesības sašust. Viņu plosīja apslēptas dusmas. Viņš mācēja visu paciest. Iekšēji viņu tirdīja apslāpēts niknums, viņu nomāca dusmu uzplūdi, kas mūžīgi gailēja dvēselē melnām liesmām, bet nevienam par to nebija ne jausmas. Pasle- pus Barkilfedro bija holēriķis. Bet ārēji viņš allaž bija smaidīgs. Viņš bija laipns, izpalīdzīgs, piekāpīgs, patīkams un iztapīgs. Viņš sveicināja visus bez izņēmuma. No mazākās vēja pūsmas viņš locījās līdz pat zemei. Cik viegli tikt pie laimes tādam cilvēkam, kuram mugurkaula vietā ir lunkana niedre!

Sādu slepenu un indes pilnu cilvēku ir vairāk, nekā mēs domājam. Viņi drūmi lodā mums apkārt. Kāpēc tādi ļaundari dzīvo pasaulē? Tas ir ļoti grūts jautājums. To nemitīgi sev uzdod sapņotājs, un nekad to nespēj atrisināt domātājs. Tālab skumjie filozofu skatieni mūžam cieši pievērsti tam tumsā titajam kalnam, kuru sauc par likteni un no kura virsotnes milzīgs Jaunuma rēgs met zemē riekšavām čūskas.

Barkilfedro bija drukna auguma un kalsnu seju. Uz tuklā rumpja sīka galviņa. Viņam bija īsi, rievaini nagi, mezglaini pirksti, plakani īkšķi, cieti mati, tālu viena no otras izvietotas acis un noziedznieka piere — plata un zema. Greizās acis slēpa savu zemisko skatienu zem kuplām uzacīm. Garais, smailais, kumpainais, gajigais deguns saskārās gandrīz ar muti. Barkilfedro, ja viņu ietērptu Romas imperatora drānās, mazliet līdzinātos Domiciānam *. Viņa dzeltenā seja, likās, bija veidota no kādas lipīgas masas; nekustīgie vaigi izskatījās kā no vaska; daudzās krustam šķērsam iegūlušās krunkas liecināja par dažādām nelabām kaislībām; viņam bija plats apakšžoklis, smags zods un biezas ausis. Kad viņš klusēja, no augšlūpas, kas bija uzrauta uz augšu asā leņķī, rēgojās ārā divi zobi. Likās, šie zobi uz jums skatās. Jo zobi var skatīties, tāpat kā acis var kost.

Pacietība, savaldība, atturība, piesardzība, neuzbā- zība, laipnība, pretimnākšana, lēnprātība, pieklājība, mērenība un šķīstība — visas šīs labās īpašības papildināja un pilnveidoja Barkilfedro tēlu. Ar to, ka viņam šīs īpašības piemita, viņš cēla tām neslavu.

īsā laikā Barkilfedro pamatīgi nostiprināja savu stāvokli galmā.

## INFERI [28]

Galmā var nostiprināt savu stāvokli divējādi: vai nu mākoņu augstumos, un tad cilvēku apvij cildenuma oreols, vai arī zaņķi — un tad cilvēka rokās ir spēks.

Pirmajā gadījumā jūs mītat Olimpā. Otrajā gadi- jumā — uzturaties garderobes telpā.

Olimpa iemītnieks visu izrīko ar zibeņu palīdzību; las, kurš mitinās garderobē, izrīko ar policiju.

Šeit, garderobē, var atrast visus karaļvaras atribūtus, bet dažreiz — jo šī viela ir nodevīga — arī soda rīkus. Šeit dabū galu Heliogabals *. Tādos gadījumos tā tiek saukta par atejas vietu.

Parasti garderobe nemēdz būt tik baismīga. Šeit Al- beroni apbrīno Vandomas hercogu *. Garderobe ir arī tā vieta, kur kronētās personas labprāt pieņem audiencē. Tā aizstāj troņa zāli. Luijs XIV tajā pieņēma Burgun- dijas hercogieni; Filips V tur sēdēja blakus karalienei. Tur drīkst ieiet arī garīdznieks. Dažkārt garderobe k|ūst par biktskrēsla filiāli.

Tāpēc tad arī galmā, ieņemot pašu zemāko vietiņu, var taisīt karjeru. Un itin prāvu karjeru.

Ja jūs gribat būt liels Luija XI valdīšanas laika, tad esiet Pjērs Rohans, Francijas maršals; ja gribat būt iespaidīgs — esiet Olivjē Ledēms, bārddzinis. Ja gribat kļūt slavens Marijas Mediči * valdīšanas laikā — topiet par kancleru Sillerī; ja gribat būt svarīga persona — esiet Hannona, istabene. Ja gribat kļūt slavens Luija XV valdīšanas laikā — esiet Šuazels, ministrs; ja gribat būt bargs — esiet Lebels *, sulainis. Bontans, kas Lui- jam XIV klāja gultu, bija daudz varenāks nekā Luvuā, kas šim karalim radīja armiju, un Tirenns, kas viņam sagādāja daudz uzvaru. Atņemiet Rišeljē tēvu 2ozefu, un no Rišeljē gandrīz vairs nekā nepaliks pāri. Nozudīs visa noslēpumainība. Sarkanais kardināls ir lielisks, pelēkais kardināls — briesmīgs. Kāds spēks slēpjas lārpā! Visi Narvaesi kopā ar visiem O' Donneliem nespēj izdarīt tik daudz kā viena pati māsa Patročinio.

Šādas varenības pirmais priekšnosacījums ir niecīgums. Ja jūs gribat būt stiprs, esiet nemanāms. Esiet nekas. Gredzenā saritinājusies guļoša čūska izteic viena un tai pašā reizē bezgalību un nulli.

Šāda čūskas veiksme bija pagadījusies arī Barkilfedro.

Viņš bija ielīdis tur, kur gribēja.

Plakanie parazīti ietiek iekša visur. Luija XIV gulta bija blakšu pilna, bet viņa politikā ņudzēja jezuīti.

Pasaulē nav nekā neapvienojama.

Mūsu dzīve atgādina vēzēkli. Tiekties pēc kaut kā nozīmē svārstīties uz vienu un otru pusi. Viens pols cenšas sasniegt otru. Fransuā Pirmajam ir nepieciešams Tribulē, Luijam XV nepieciešams Lebels. Štarp augstāko augstumu un galīgo niecīgumu pastāv dziļa radniecība.

Vada niecīgums. Un tas ir pilnīgi saprotams. Pavedieni ir rokās tam, kurš atrodas apakšā.

Viņam ir visērtākā pozīcija.

Viņš visu redz, un viņu uzklausa.

Viņš ir valdības acs.

Viņu uzklausa karaļa auss.

Ja jūsu rīcībā ir karaļa auss, tad tas nozīmē, ka varat atvērt un aizbultēt karaļa apziņas durvis un bāzt iekša šai apziņā visu, kas vien ienāk prātā. Karaļa prāts ir jūsu skapis. Ja jūs esat lupatlasis, viņš kļūst par jūsu grozu. Karaļu ausis nepieder karaļiem, un tāpēc, taisnību sakot, šie nabaga zeļļi nav diez cik atbildīgi par savu rīcību. Kam nepieder viņa domas, tam nepieder arī viņa darbi. Karalis allaž paklausa. Kam?

Kam?

Kaut kādam neģēlim, kas sīc viņam pie auss. Melnajai mušai, bezdibeņa izdzimumam.

Šī sīkšana pavēl. Valdīšana ir diktāta uzklausīšana.

Skaļā balss ir monarhs, čukstošā — īstais izrīkotājs.

Un tie, kuri prot atšķirt šo čukstošo balsi un sadzirdēt, ko īsti tā saka priekšā skaļajai balsij, — ir īstie vēsturnieki.

NAIDS IR TIKPAT STIPRS KA MĪLESTĪBA

Aļ) karalieni Annu tādu čukstētāju bija itin daudz. Viens no tiem bija Barkilfedro.

bez karalienes viņš pulējas iedarboties un pakļaut savai ietekmei arī lēdiju Džozianu un lordu Deividu. K.i jau tikām minējuši, viņš čukstēja uzreiz trijās ausīs. I'.u vienu ausi vairāk nekā Danžo *. Danžo toreiz čukstēja tikai diviem; izbāzis galvu starp Luiju XIV, kas l>i ja iemīlējies sava svainē, un Henrieti, kura bija iemīlējusies Luijā XIV, un, kļuvis bez Ilenrietes ziņas par Luija sekretāru un bez Luija ziņas par Henrietes sekre- l.iru, viņš atradas divu marionešu mīlas intrigas centru, pats uzdodams jautājumus un pats uz tiem atbildēdams.

Barkilfedro bija tik jautrs un tik piekāpīgs, tik nespējīgs kādu aizstāvēt un būt kādam cilvēkam uzticīgs, tik neglīts un tik ļauns, ka nebija nekāds brīnums, ka viņš karalienei kļuva nepieciešams. Barkilfedro pienācīgi novērtējusi, Anna nevienu citu lišķi vairs nevēlējis uzklausīt. Barkilfedro viņai glaimoja tāpat, ka tika glaimots Luijam Lielajam, — savu dzeloni viņš vērsa pret citiem. «Karalis ir neizglītots,» izteicās de Monšev- roila kundze*, «tādēļ jāzobojas par skolotiem cilvēkiem.»

Laiku pa laikam dzeloni saindēt — tā ir visaugstākā maksla. Nerons labprat noskatījās Lokustas darbā *.

Karaļu pilīs nav grūti iekļūt: šais koraļļu būvēs vienmēr mēdz. būt iekšējas ejas, kuras drīz atrod, paplašina un vajadzības gadījumā vēl izurbj jaunu eju grauzējs, ko sauc par galminieku. Lai pilī ieietu, pietiek ar kadu ieganstu. Barkilfedro šāds iegansts bija viņa darbs, un viņš pavisam īsā laikā kļuva karalienei tas Pcits, kas bija hercogienei Džozianai, — nepieciešams mājas kustonis. Kādudien nejauši pasprukusi asprātī- biņa palīdzēja viņam uzreiz atklāt karalienes dabu: tagad viņš zināja, ar ko var izpelnīties viņas majestātes labvēlību. Karaliene ļoti mīlēja savu lordu pārvaldnieku Viljamu Kavendišu, Devonšīras hercogu, kas bija ļoti dumjš cilvēks. Šis lords, kam bija visi Oksfordas universitātes grādi un kas neprata pareizi rakstīt, kādā jaukā rītā ņēma un nomira. Mirdams galminieks pastrādā visai lielu neapdomību, jo neviens vairs nekautrējas par viņu mēļot. Karaliene Barkilfedro klātbūtnē pagaudās un beidzot nopūzdamās iesaucās:

—   Cik žēl, ka tik tikumīgs cilvēks nebija necik gudrs!

—   Lai dievs mielo viņa dvēseli! — Barkilfedro paklusām nomurmināja franču valodā.

Karaliene pasmaidīja. Barkilfedro šo smaidu ievēroja.

No tā viņš secināja: patīk, ja kādam iedzeļ.

Ar to bija dota vaļa viņa ļaunajai mēlei.

Sākot ar šo dienu, Barkilfedro visur bāza savu degunu un kaitēja, kur vien varēja. Viņu neviens neaizkavēja, jo no viņa ļoti baidījās. Tas, kurš smīdina karali, visiem pārējiem liek drebēt.

Viņš bija visuvarens jokdaris.

Katru dienu savā pazemes ejā viņš paurbās mazliet uz priekšu. Barkilfedro bija nepieciešams. Daži augstmaņi pagodināja viņu ar tik lielu uzticību, ka vajadzības gadījumā uzdeva viņam vienu otru kaunpilnu darbu.

Galms — tā ir vesela zobratu sistēma. Barkilfedro kļuva par tās motoru. Vai jūs neesat ievērojuši, ka dažos mehānismos šis dzinēj rats ir pavisam mazs?

Džoziana, kā jau sacījām, izmantoja Barkilfedro spiega talantu un dāvāja viņam tik lielu uzticību, ka, ilgi negudrodama, iedeva viņam no saviem apartamentiem slepenu atslēgu, ar kuru viņš varēja pie tās ienākt jebkurā brīdī. Tāda pārmērīga personiskās dzīves atklāšana septiņpadsmitajā gadsimtā bija visai izplatīta parādība. To sauca par «atslēgas dāvāšanu». Džoziana bija uzdāvinājusi divas tādas slepenas atslēgas: vienu lordam Deividam, otru — Barkilfedro.

Starp citu, vecos laikos neviens nebrīnījās, ja kāds uzreiz dabūja atļauju ieiet guļamistabā. Dažkārt tas radīja nejaušības. Tā, piemēram, Lafertē, pēkšņi parāvis vaļā Lafonas jaunkundzes gultas aizkaru, ieraudzīja tur melno musketieri Sensonu.

Barkilfedro izcēlās ar prasmi atklāt noslēpumus, kas šās pasaules varenos pakļauj un nodod mazo ļautiņu rokās. Viņš prata klusi un līkumodams zagties pa lumsu. Kā ikviens lielisks spiegs, viņš apvienoja sevi bendes cietsirdību un mikrogrāfa pacietību. Viņš bija dzimis galminieks. Un visi galminieki ir mēnessērdzīgi. («ilminieks ložņā pa tumsu, ko sauc par visvarenību. Rokas viņam ir vējlukturis. Viņš apgaismo to vietu, kuru vēlas, bet pats paliek ēnā. Ar šo lukturi netiek meklēts cilvēks, ar to meklē dzīvnieku un atrod to karalī.

Karaļiem nepatīk, ja viņu tuvumā kāds pretendē uz diženumu. Viņus valdzina pret citiem vērstā ironija. Barkilfedro talants slēpās tieši tai mākā, ar kādu viņš pastāvīgi mazināja lordu un prinču dižumu, tādējādi palielinādams viņas majestātes karalienes diženumu.

Slepenā atslēga, kas bija iedota Barkilfedro, bija ar divi slēdzenēm, pa vienai katrā galā, un tāpēc ar to varēja atslēgt guļamistabas abās Džozianas iemīļotajās iczidencēs — Henkervillhauzā Londonā un Korleon- lodžā Vindzorā. Abas šīs pilis ietilpa lorda Klenčārlija mantojuma. Henkervillhauza sagāja kopā ar Oldgeitu. Oldgeita bija vārti, kas ved no Harvikas uz Londonu, un tur pacēlās Kārļa II statuja ar izkrāsotu eņģeli virs galvas un ar lauvas un vienradža lēļiem pie kājām. Austrumu vējš atnesa uz Henkervillhauzu baznīcas zvanu skaņas no Sentmerilbonas. Korleonelodžas pils Vindzorā bija celta florenciešu stilā no ķieģeļiem un akmeņiem ar marmora kolonādi uz pāļiem; turp veda koka tilts; tās parādes pagalms tika uzskatīts par viskrāšņāko pagalmu Anglijā.

Šai pilī, kas atrodas Vindzoras pils tuvumā, Džoziana bija turpat karalienes acu priekšā. Un tomēr Džozianai tur patika dzīvot.

No malas Barkilfedro ietekmi uz karalieni gandrīz nevarēja nemaz manīt, bet tā bija laidusi jo dziļas saknes. Nav nekā grūtāka kā šo galma nezāļu izravēšana, tam tikpat kā nav stublāja un tās nevar saņemt rokā. Izravēt Rokloru *, Tribulē vai Bremmelu ir gandrīz neiespējami.

Karaliene Anna jo dienas kļuva pret Barkilfedro labvēlīgāka.

Saras Dženningsas vārds ir kļuvis slavens, turpretī

Barkilfedro neviens nepazīst; karalienes labvēlība pret viņu palikusi nezināma. Barkilfedro vārds nav aizgājis līdz vēsturei. Kurmju ķērājs nav spējīgs izķert visus kurmjus.

Barkilfedro, kādreizējais kandidāts baznīcas kalpa amatam, bija visu mazliet mācījies, taču, kā parasti, pieskaroties visam, cilvēks neiegūst nekā. Var kļūt par upuri omnis res scibilis'. Diemžēl pasaulē ir daudz, tā teikt, neauglīgu skolotu cilvēku, kuriem galvas vietā ir Danaīdu muca *. Lai Barkilfedro savā paurī bāza ko bāzdams, tā tomēr palika tukša.

Gudrība, tāpat kā daba, necieš tukšumu. Daba tukšumu mēdz aizpildīt ar mīlestību; gudrība bieži vien to aizpilda ar naidu. Naids tai dod baribu.

Pastāv naids naida dēļ. Māksla mākslas dēļ cilvēka dabai daudz raksturīgāka, nekā mēdz domāt.

Cilvēki nīst. Kaut kas taču jādara.

Nepamatots naids ir drausmīgs. Tas ir tāds naids, kas rod apmierinājumu pats sevī.

Lācis dzīvo, zizdams savu ķepu.

Tomēr tas nevar ilgt bezgalīgi. Ķepu vajag barot. Lācim nepieciešams kaut kas ēdams.

Naids pats par sevi ir tīkams, un kādam laikam ar to pietiek; taču galu galā tam ir vajadzīgs kads objekts. Bezpriekšmetisks naids novājina kā kura katra bauda vienatnē. Naids bez objekta līdzinās šaušanai bez mērķa. Šī spēle ir aizraujoša tikai tad, ja var trāpīt kādam sirdī.

Nevar nīst vienīgi tāpēc, lai iemantotu nīdēja slavu. Ir vajadzīgs mērķis — kāds vīrietis vai sieviete, kāds, ko var iznīcināt.

Džoziana neapzināti izdarīja Barkilfedro šo lielisko un drausmīgo pakalpojumu — viņa padarīja spēli interesantu un piešķīra tai mērķi: viņa iekvēlināja un nostiprināja naidu, iekairināja mednieku, parādīdama tam dzīvu laupījumu, iedvesa slēpnī glūnošajam šāvējām cerības, ka drīz plūdīs siltas, kūpošas asinis, iepriecināja putnu ķērāju ar žiglspārņa cīruļa iedomāto lētticību, pamodināja medniekā zvēru, jo, pats lo nemaz nenoģizdams, viņš bija radīts, lai nonāvētu.

1 Visam, ko var uzzināt. (Lalin.)

Doma ir šāviņš. Barkilfedro kopš pirmās dienas bija izraudzījis Džozianu par mērķi visiem saviem ļaunaiEm nodomiem, kas rosījās viņam galva. Starp nodomu un musketi ir zināma līdzība. Barkilfedro gaidīja slēpnī, vērsdams pret hercogieni visu savu apslēpto ļaunprā- libu. Vai tas jūs pārsteidz? Kāpēc jūs šaujat uz putnu, kas jums nav nekā nodarījis? Lai to apēstu — jūs atbildat. Arī Barkilfedro gribēja to pašu.

Džozianu nebija iespējams ievainot sirdī, jo vieta, kurā slēpjas neatminama mīkla, grūti ievainojama; bet viņai varēja trāpīt galvā, tas ir — aizskart viņas lepnumu.

Tieši lepnums bija viņas vājā vieta, kaut gan viņa to uzskatīja par savu spēku.

Barkilfedro to ļoti labi apzinājās.

Ja Džoziana būtu mācējusi lasīt Barkilfedro tumšajā dvēselē, ja būtu kaut nojautusi, kas slēpjas aiz viņa smaida, šī lepna, augsti stāvošā sieviete droši vien nodrebētu. Bet viņas sapņi bija bezrūpīgi mierīgi, viņai nebija ne jausmas, kas šai cilvēkā mīt.

Necerētais uzbrūk nezin no kurienes. Dziļie dzīves avoti ir baismīgi. Maza naida nemaz nav. Naids allaž ir liels. Tas saglabā savu apjomu pat visniecīgākajā radījumā un paliek milzīgs. Kurš katrs naids ir stiprs jau tāpēc vien, ka tas ir naids. Zilonim, ko ienīst skudra, draud briesmas.

Barkilfedro jau pirms sitiena priecīgs izbaudīja ļaunumu, ko grasījās pastrādāt. Pagaidam viņš vēl nezināja, ko īsti uzsāks pret Džozianu. Bet bija apņēmies kaut ko izdarīt. Sāds lēmums vien jau daudz ko nozīmē.

Džozianu iznīcināt — tā būtu pārāk liela veiksme. To viņš nemaz necerēja. Bet viņu aizskart, pazemot, apbēdināt, redzēt piesarkušas aiz dusmu asarām šīs skaistās acis, — jautas vien būtu sasniegums. Un uz to viņš cerēja. Ne jau velti daba viņu bija apveltījusi ar tik lielu neatlaidību, ar tik kvēlām alkām sagadāt citiem ciešanas. Viņš bija droši pārliecināts, ka atradīs kādu spraudziņu Džozianas zelta bruņās un liks plūst šās Olimpa iemītnieces asinīm. Kāds atalgojums viņu par to sagaidīja — mēs jautāsim. Milzīgs: darīt ļaunu tam, kas mums darījis labu.

Kas ir skauģis? Nepateicīgs cilvēks. Viņš ienīst sauli, kas viņam dod gaismu un viņu silda. Tā Zoils ienīst Homēru *.

Izdarīt ar Džozianu to, ko mūsdienās sauktu par vivi- sekciju, noskatīties, kā viņa raustās uz anatomijas galda, mierīgi, nesteigdamies viņu dzīvu sagriezt gabalos, mežonīgi sagraizīt, klausoties viņas drausmīgajos kliedzienos, — lūk, kādus sapņus loloja Barkilfedro.

Lai to sasniegtu, viņš labprāt būtu ar mieru arī pats mazliet pamocīties. Var gadīties, ka iespiež spīlēs arī pats sevi. Aizvāžot nazi, var savainot sev pirkstus. Bet kas par to! Ja, mokot Džozianu, viņš nodarītu sāpes arī sev, tās viņam būtu gluži vienaldzīgas. Bende, turot rokā nokaitētu dzelzi, apdedzinās arī pats, bet nepievērš tam uzmanību. Jūs nekā nejūtat, ja otram sāp vairāk. Noskatoties cita cilvēka spīdzināšanā, jūs nejūtat savas sāpes.

Sarieb cik vien varēdams un lai notiek kas notikdams.

Darot otram ļaunu, jūs uzņematies uz sevi atbildību. Apdraudot otru, jūs riskējat pats ar sevi, jo dažādu ap- stakļu savirknējums var izraisīt neparedzētu katastrofu arī jūsu paša dzīvē. Patiesi ļaunu cilvēku arī tas neaizkavē. Viņam dara prieku cietēja mokas. Sīs sāpes viņu tīkami kutina; ļauna cilvēka prieks ir baismīgs. Redzot spīdzināšanu, viņš jūtas lieliski. Hercogs Alba * sildīja rokas pie sārtiem. Uguns ir sāpes, uguns atspīdums — prieks. Iedomājoties, ka šādi pretstatījumi iespējami, gribot negribot jānoskurinās. Dvēseles tumšās puses ir neizdibināmas. Bodēna * izteiciens «izsmalcinātas mocības» varbūt ietver sevī trejādu drausmīgu nozīmi: izmeklētu spīdzināšanu, spīdzināmā mokas, mocītāja baudu. «Godkāre», «alkatība» — šie vārdi nozīmē, ka tiek kāds upurēts, lai kādu apmierinātu. Cik bēdīgi, ka jēdziens «cerība» var tikt izkropļots. Ļaunoties uz kādu nozīmē vēlēt viņam ļaunu. Kāpēc nevēlēt labu? Vai tāpēc, ka mūsu griba galvenokārt vēršas uz ļaunuma pusi? Viens no visgrūtākajiem uzdevumiem — pastāvīgi apspiest savā dvēselē nenovīdību, no kuras visai grūti tikt vajā. Ja tā labi paraugāmies, gandrīz visam mūsu iekārēm piemīt kaut kas tāds, par ko mums grūti atzīties. Rūdītam ļaundarim — arī neģēlībai var būt augsta pakāpe — izstrādājas likums: jo ļaunāk citiem, jo labāk man. Tāds ir tumsas cilvēks. Ar zaņķi dvēselē.

Džoziana pārpārēm bija apveltīta ar bezrūpību, kas rodas no nevērīga lepnuma un nicīgas izturēšanās pret visu. Sievietes nicināšanas spējas ir neparasti lielas. Džozianai piemita neapzināta, negribēta, pašpārliecības pilna augstprātība. Barkilfedro viņa uzskatīja gandrīz vai par nedzīvu priekšmetu. Viņa ļoti izbrīnītos, ja viņai pateiktu, ka Barkilfedro arī ir sirds.

Viņa nāca, gāja un smējās, nepievērsdama uzmanību šim cilvēkam, kas viņu novēroja.

Barkilfedro tikai klusu nogaidīja izdevīgu gadījumu.

Jo ilgāk viņš gaidīja, jo vairāk viņā nostiprinājās apņēmība kaut kā sarūgtināt šās sievietes dzīvi.

Nežēlīga paslēptuve . ..

Starp citu, savu rīcību viņš izskaidroja ar visai pārliecinošiem argumentiem. Nedomājiet, ka nelieši sevi neciena. Viņi taisnojas savā priekšā ar lepni skanošiem monologiem un uz citiem noskatās no augšas. Kā! Šī Džoziana pasniegusi viņam ubagdāvanu! Kā nabagam viņa tam pametusi dažus liardus no savas milzu bagātības! Viņa to sasaistījusi ar šo muļķīgo darbu! Ja viņam, Barkilfedro, tikpat kā baznīcas kalpam, cilvēkam ar tik dažādām un lielām spējām, skolotam vīram, kuram būtu pilnīgs pamats tikt pie viņa eminences titula, jānoņemas ar to, ka viņš reģistrē lauskas, kas būtu noderīgas Ijābam savu strutu nokasīšanai no vātīm, ja viņam savs mūžs jāpavada pretīgā kancelejā un svinīgi jāatkorķē muļķīgas pudeles, kas pārklātas visvisādiem jūras mēsliem, un jāatšifrē appelējuši pergamenti, satrunējuši, nesalasāmi raksti, netīras testamentu driskas, kaut kādas nekaunīgas blēņas, — tad tā bija tikai Džozianas vaina! Un šis radījums pat iedrošinās viņu uzrunāt ar «tu»!

Un viņš lai neatriebtos!

Lai viņš atstātu nesodītu šo draņķīgo sievieti!

Nē, nē! Vēl jau pasaulē ir arī taisnībai

## LIESMA, KO VARETU REDZĒT, BIJIS CILVĒKS CAURSPĪDĪGS

Kā! Šī sieviete, šī aplamniece, šī rupji jutekliskā sapņotāja, šī nejaušā jaunava, šis gaļas gabals, kas vēl nav atradis sev īpašnieku, šī nekauņa ar hercogienes kroni, šī Diana, kuru vēl nav ieguvis pirmais pretimnācējs tikai viņas augstprātības dēj vai arī, kā ļaudis runā, un es tam pievienojos, aiz tīras nejaušības; šī nelieša karaļa ārlaulības meita, karaļa, kuram pietrūka saprašanas noturēties tronī, šī nezin no kurienes pēkšņi uzpeldējusī hercogiene, kas, būdama augstas kārtas dāma, tēlo dievieti, turpretī, bijusi viņa nabaga, tagad būtu ielasmeita; šī šķietamā lēdija, šī zagle, kas piesavinājusies trimdinieka mantu, šī vīzdegunīgā diedelniece, kura kādudien, kad Barkilfedro bija bez maizes un pajumtes, bijusi tik nekaunīga, ka apsēdinājusi viņu zemajā galā pie sava galda un ietupinājusi kādā savas neciešamās pils caurumā, lai tas būtu kur būdams — vai nu bēniņos, vai pagrabā. Tur viņam klājas mazliet labāk nekā sulainim kalpu galā un mazliet sliktāk neka zirgam stallī! Izmantodama viņa — Barkilfedro postu, tā pasteidzās izdarīt viņam nodevīgu pakalpojumu, kā lo mēdz darīt bagātnieki, lai pazemotu nabagos, un lai tos piesaistītu pie sevis tikpat kā takšus, kurus vadā saitē! Un ko tad šai tāds pakalpojums maksāja? Pakalpojuma vērtību nosaka upura vērtība. Istabu viņas pilī pārpārēm. Viņa esot Barkilfedro palīdzējusi! Tas nu gan viņai bija grūti! Vai tāpēc viņa apēda kaut vai par vienu karoti mazāk bruņurupuču zupas? Vai tāpēc viņai bija jāzaudē kaut nieks no ienīstās pārliecīgās bagātības? Nē. Šai pārpilnībai viņa bija vel pievienojusi klāt jaunu ieganstu godkārei, vēl vienu greznuma priekšmetu, — viņa bija izdarījusi labu darbu, izrotādamās ar lo tāpat, kā mēdz izrotāt pirkstu ar gredzenu, palīdzējusi gudram cilvēkam, paņēmusi savā aizbildnībā garīdznieku! Tagad viņa var ar to dižoties un teikt: «Es noņēmos ar labdarību, es uzturu rakstniekus!» Tā var tēlot viņa aizbildni. «Šim nelaimīgajam ir laimējies, ka viņš mani atrada! Es taču esmu draugos ar mākslu!» Un tas viss tikai tāpēc, ka viņa tam ierādī

jusi lažiņu netīrā pieliekamajā kambarī zem sava jumta! Protams, vietu admiralitātē Barkilfedro bija dabūjis ar Džozianas starpniecību! Brīnišķīga vieta, velns parāvis! Džoziana padarījusi Barkilfedro par to, kas viņš ir. Palīdzējusi tikt pie stāvokļa, lai nu tas tā būtu. Ja, bet pie niecīga stāvokļa. Vēl mazāk nekā pie niecīga. Jo šai smieklīgaja darbā viņš jutās pakļauts, paralizēts un zaudējis pats savu seju. Ko viņš Džozianai ir parādā? Pateicību, kadu kuprītis sajūt pret savu mati, kas viņu laidusi pasaulē kroplu. Tādi viņi ir, šie privileģētie, šie jaunbagātnieki, šie ļaunās pamātes — likteņa izredzētie! Bet apdāvinātajam cilvēkam, Barkilfedro, bija tiem jāgriež ceļš kāpnēs, jāsveicina sulaiņi, jālien vakarā pašā augšā, jābūt pieklājīgam, uzmanīgam, laipnam, godbijīgam, patīkamam un pastāvīgi jāstaigā ar goddevīgu izteiksmi sejā! Vai tad te nav jāgriež zobi aiz dusmām? Bet viņa tai pašā laikā apliek ap kaklu pērles un tēlo mīlestības kumēdiņus kopā ar savu muļķi lordu Deividu Derri-Moiru, neliete tāda.

Nekad nepieņemiet nekādus pakalpojumus. Jūs katrā ziņā apvedīs ap stūri. Neļaujiet sevi satvert rokās tādā bridi, kad esat galīgi novārdzis. Jums sniegs palīdzību. Viņam, Barkilfedro, nebija maizes, — šai sievietei bija pietiekami liels iemesls viņu paēdināt. Kopš šās reizes viņš kļuva par tas kalpu. Kādā mirklī jums ir tukšs vēders — un jūs jau uz mūžu esat iekalts važās! Būt parādā kādam pateicību nozīmē nonākt verdziskā atkarībā. Laimes lutekļi, šās pasaules varenie, izmanto brīdi, kad jūs izstiepjat roku, lai kāds tajā iemestu vienu sū, izmanto jūsu acumirklīgo vājumu, lai padarītu jūs par vergu, par viszemākās sugas vergu — par vergu, kas aplaimots ar ubagdāvanu, par vergu, kas ir spiests mīlēt! Kāds kauns! Kāda nesinalkjūtība! Kādas lamatas jūsu lepnumam! Un ar to ir beigas: jūs esat notiesāts uz mūžu cildināt šo cilvēku, atzīt par skaistu šo sievieti, palikt otrajā plānā, visam piekrist, aplaudēt, visu apbrīnot, kvēpināt vīraku, zemu locīties, uzberzt sev uz ceļgaliem tulznas no ceļos mešanās, runāt saldus vārdus, kad jūs kremt dusmas, kad jums aiz traka niknuma gribas kliegt, kad jūsu krūtīs plosās mežonīgs nemiers un rūgtas putas burzguļo stiprāk nekā okeānā.

Tā bagātnieki padara nabaga cilvēku par cietumnieku.

Jūs notraipāties jums izrādītās labdarības līmē un iestiegat tajā uz mūžīgiem laikiem.

Ubagdāvana ir nelabojama. Atzinība ir tas pats, kas paralīze. Labdarība ir lipīga un pretīga, tā jums atņem kustību brīvību. Šo īpašību labi pazīst bagātie, nobarojušies riebekli, kas izgāž pār jums savu lidzcietību. Tas nu ir noticis. Jūs esat viņu lieta. Viņi jūs ir nopirkuši. Ar ko? Ar kaulu, ko atņēmuši savam sunim un pametuši jums. Ar šo kaulu viņi jums trāpīja pa galvu. Ar šo kaulu viņi jums nodarīja vairāk sāpju nekā palīdzēja. Vai jūs šo kaulu apgrauzāt vai ne, tam nav nozīmes. Tāpat arī jums ir ierādīta vietiņa suņa būdā. Pateicieties taču! Pateicieties visu mūžu! Dieviniet savus kungus! Vienmēr lociet ceļus viņu priekšā! Labdarība ietver sevī labprātīgu pakļautību labdarim. Labdari prasa, lai jūs justos niecīgi un atzītu viņus par dieviem. Jūsu zemošanās viņus paaugstina. Jūsu kūkums padara viņus vēl staltākus. Viņu balsī saklausāma nekaunības pieskaņa. Viņu ģimenes notikumi — kāzas, kristības, grūtniecība, bērnu nākšana pasaulē — tas viss jūs skar. Ja viņiem piedzimst vilcēns — lieliski, saceriet dzejoli. Tāpēc jau jūs esat dzejnieks, lai sacerētu visādas pliekanības. Kā te lai cilvēks nemetas traks! Daudz netrūkst, ka viņi jums liks novalkāt savus vecos zabakus!

«Kas tas tāds ir, dārgā, kas pie jums dzīvo? Tas nu gan ir riebeklis! Kur viņš tāds cēlies?» — «Es pati nezinu, kaut kāds rakstnieķelis, kuru es uzturu.»

Tā šīs tītarmātītes savā starpā sarunājas. Pat neklu- sinādamas balsi. Jūs to dzirdat, taču joprojām izrādāt laipnību.

Štarp citu, ja jūs esat slims, jūsu kungi atsūta jums ārstu. Ne jau savu, protams. Gadās, ka viņi par jums painteresējas. Būdami citas sugas cilvēki nekā jūs un atrazdamies neaizsniedzamos augstumos, viņi pret jums ir laipni. Viņu augstais stāvoklis padara viņus pieejamus. Viņi zina, ka jūs nevarat viņiem līdzināties. Jūs nicinādami, viņi pret jums ir pieklājīgi. Sēžot pie galda, viņi jums viegli pamāj ar galvu. Dažreiz viņi zina, kā rakstāms jūsu vārds. Ja arī viņi jums liek just, ka ir jūsu aizbildņi, tad tikai vientiesīgi mīdīdami ar kājām visu to, kas jūsu būtnē ir visvieglāk aizvainojams un vistrauslākais. Viņi ir tik labi pret jums!

Vai tad tas nav visaugstākajā mērā riebīgi?

Protams, vajadzēja steigšus sodīt Džozianu. Vajadzēja likt saprast, ar ko viņai ir darīšana! Jā, jā, bagātnieku kungi, tikai tāpēc, ka jūs neesat spējīgi patērēt visu, kas jums ir, jo pārmērība varētu beigties ar kuņģa darbības traucējumu (jūsu kuņģi taču nav lielāki par mūsējiem), un galu galā arī tāpēc, ka labāk ēdiena paliekas izdalīt citiem nekā aizlaist zudumā, jūs ar lepnu žestu šo ēdamo pametat nabagiem! Ak, jūs dodat mums maizi, dodat mums pajumti, dodat mums drēbes un dodat darbu, un jūsu pārdrošība, jūsu neprāts, jūsu cietsirdība, jūsu muļķība un ģeķība sniedzas tiktāl, ka jūs ticat, it kā mēs jums būtu parādā pateicību! Sī maize ir verdzības maize, šī pajumte ir kalpu istaba, šīs drēbes — livreja, šis darbs — izsmiekls; tiesa, par šo darbu mums maksā, bet tas mūs padara par lopiem! Ak, jūs domājat, ka jums ir tiesība mūs nosodīt par to, ka dodat mums mitekli un uzturu, jūs iedomājaties, ka mēs esam jūsu parādnieki, un cerat uz mūsu atzinību! Lieliski! Mēs aprisim jūsu iekšas! Lieliski! Mēs jūs izķi- dāsim, daiļā kundze, norīsim jūs dzīvu, pārgrauzīsim ar zobiem visas jūsu sirds saites!

Vai šī Džoziana nebija īsts briesmonis? Kāds tad bija viņas nopelns? Iedomājieties, kas tā par lepnu personu: viņa bija nākusi pasaulē, lai apliecinātu sava tēva muļķību un savas mātes negodu, parādījusi mums žēlastību ar to, ka viņa eksistē, un par to, ka viņa bijusi tik laipna un kļuvusi par publisku skandālu, viņai tika samaksāti miljoni, tika piešķirti zemes gabali un pilis, upju rezervāti, medību iecirkņi, ezeri, meži — nevar jau nemaz visu uzskaitīt! Un ar visu lo viņa vēl ākstās! Viņai tiek veltīti dzejoļi! Bet viņš, Barkilfedro, kas ir tik daudz mācījies un strādājis, kas savā mūžā daudz pūlējies, kas aprijis ar acīm un ar smadzenēm tik daudz foliantu, kas bija appelējis, urbdamies vecās grāmatās un zinībās, viņš, kas bija tik gudrs, viņš, kas lieliski būtu varējis komandēt armijas un, ja vien gribējis, rakstīt traģēdijas tāpat kā Otvejs un Draidens, viņš, kas bija dzimis, lai kļūtu par imperatoru, bija spiests atļaut šai nožēlojamai būtnei glābt viņu no bada nāves! Vai gan var sniegties vēl tālāk uzurpatoriskā rīcība, kādu atļāvās šie pretīgie, nejauša gadījuma izredzētie bagātnieki! Izlikties, ka viņi ir pret mums augstsirdīgi un mūs aizbildina, smaidīt mums, mums, kas varētu izdzert viņu asinis un pēc tam nolaizīt sev lūpas! Vai tad tā nav drausmīga netaisnība — kaut kādai zemiskai galma dāmai ir tiesības saukties par jūsu labdari, bet cilvēks, kas ir daudzkārt pārāks par viņu, ir spiests uzlasīt drupačas, kuras pamet šāda roka! Un kas tā par sabiedrību, kuras pamatā ir tik liela nevienādība un netaisnība! Kā lai te nesatver galdautu aiz visiem četriem stūriem un neietriec to visu griestos, juku jukām ar visām dzīrēm, ar visām orģijām, ar visu reibumu un visu žūpošanu, ar visiem viesiem — gan ar tiem, kas uzmetušies uz galda ar abiem elkoņiem, gan ar tiem, kas staigā četrrāpus pa galdapakšu, gan ar neliešiem, kuri pasniedz ubagdāvanas, gan ar idiotiem, kuri tās pieņem, iespļaut to visu dievam tieši sejā un iemest debesīs visu šo zemeslodi! Bet pagaidām iecirtisim nagus Džozianā.

Tā Barkilfedro sprieda. Viņa dvēselē skanēja mežonīgi rēcieni. Sevi attaisnodams, skauģis mēdz sajaukt savu personisko rūgtumu kopa ar sabiedrisko Jaunumu. Asinskārajā sirdī mutuļo visvisādas naida pilnas kaislības. Uz vecajām piecpadsmita gadsimta ģeogrāfiskajam kartēm stūrītī var redzēt lielu, bezveidīgu laukumu bez kada nosaukuma, kur bija uzrakstīti trīs vārdi: Hic sunt leones.' Tādi tumši kakti ir arī cilvēka dvēselē. Kaut kur iekšā mums ložņā un mutuļo kaislības, un par šo māsu dvēseles tumšo stūrīti arī var sacīt: «Šeit mīt lauvas.»

Bet vai tad šis mežonīgo domu jūklis bija galīgi aplams? Vai tad tam pavisam trūka loģikas? Jāatzīstas, ka ne.

Drausmīgi iedomāties, ka mūsu spriedums ne vienmēr ir taisnīgs. Spriedums ir relatīvs. Taisnīgums — absolūts. Padomājiet par to, kāda starpība ir starp tiesu un taisnīgumu.

Ļaundari ar savu sirdsapziņu izrīkojas patvaļīgi. Pastāv dažāda veida melu ģimnastika. Sofists ir patiesības sagrozītājs: vajadzības gadījumā šis patiesības sagrozi- tajs izturas rupji pret veselo saprātu. Zinama loģika, kas ir ļoti elastīga, ļoti nesaudzīga un ļoti izveicīga, vienmēr gatava pakalpot ļaunumam: tā ļoti smalka veida nokauj ēnā paslēpušos patiesību. Baismīgi dūres belzieni, ar kuriem sātans apveltī dievu.1 Seit mājo lauvas. (Lalin.)

Dažs solists, kuru apbrīno muļķi, slavens tikai ar to, ka sagādājis zilumus cilvēku sirdsapziņai.

Visvairāk Barkilfedro nomāca sajuta, ka viņa nodoms neizdosies. Viņš uzņēmās milzīgas pulēs un baiļojās, ka galu galā nodarīs pārāk mazu postu. Būt cilvēkam ar ļaunumu sirdī, ar tēraudstingru gribu, ar dimanteietu naidu, ar kvēlu vēlēšanos radīt kādu katastrofu — un nekā nenodedzināt, nenocirst nevienam galvu, nevienu neiznīcināt. Būt tam, kas viņš bija, — postītājam spēkam, rijīgam naidam, otra cilvēka laimes ārdītājam, but radītam (jo allaž ir kāds radītājs — vai nu velns, vai dievs, tas nav svarīgi) pēc Barkilfedro parauga un neizdarīt nekā vairak kā tikai iesist knipi, vai tad tas maz iespējams! Barkilfedro aiztēmēs garām? Just sevī eksplodējošu spēku, kas var uzspert gaisā klinšu bluķus, — un izšķiest visu savu sparu, lai uzsistu koķetei pierē punu! Būt kalapultai un nodarīt knipja cirtiena zaudējumu! Veikt Sīzifa darbu* un padarīt tikai tik daudz, cik padara skudra! Izšķiest visu naidu tikpat kā par neko! Vai tas nav pazemojoši, ja apzinies, ka esi tik naida pilns spēks, kas spējīgs satriekt pīšļos visu pasauli? Laist darbā visu zobratu sistēmu, rūkt tumsā ka Marli mašīna, lai tikai sakniebtu rožainā pirkstiņa galu! Apgriezt otrādi klints bluķi, lai uz gludās galma dzīves virsas radītu sīkus ņirbu vilnīšus! Lieliska spēku šķiešana piederas tikai dieviem. Kalna nobrukums dažkārt beidzas ar to, ka pārvietojas kurmja ala.

Turklāt savdabīgajā kaujas laukā, par kādu uzskatams galms, nav nekā bīstamāka par tēmēšanu savam ienaidniekam, viņam netrāpot. Pirmkārt, tas jus atmasko ienaidnieka priekšā un sanikno viņu, un, otrkārt (un tas ir galvenais), tas nepatīk jūsu kungam. Karaļi ne visai ciena neveiklus cilvēkus. Pielūkojiet, lai nebūtu nekādu punu un nekādu riebīgu skrambu. Nokaujiet itin visus, tikai nesadauziet degunus asinīs. Kas nogalina, tas ir izveicīgs, kas tikai ievaino — aplamnieks. Karaļiem nepatīk, ka viņu kalpus sakropļo. Viņi skaišas, ja jūs saplēšat kādu porcelāna figūriņu uz viņu kamīna vai sakropļojat kādu galminieku no viņu svītas. Galmam jāpaliek tīram. Sasitiet, bet aizstājiet ar jaunu, un viss būs kārtībā.

Starp citu, tas lieliski saskan ar augstmaņu uzskatiem par mēlnesību. Runājiet ļaunu, bet nesitiet. Vai arī, ja jūs to darāt, tad nositiet pavisam.

Noduriet ar dunci, bet neskrāpējiet. Ja nu tikai ar saindētu kniepadatu. Tas ir vainu mīkstinošs apstāklis. Atcerēsimies, ka tieši tāds bija Barkilfedro ierocis.

Ikviens naida pilns pigmejs ir trauks, kurā ieslēgts teiksmu pūķis. Niecīgs trauks — un milzīgs pūķis. Drausmīgi blīvs receklis, kas gaida izdevīgu bridi, lai plaši jo plaši izplestos. Garlaikodamies tas mierina sevi ar domu par iecerēto eksploziju. Saturs ir lielāks par saturētāju trauku. Apslēpts milzis — vai tas nav savādi? Tārps, kurā iemetusies hidra! Būt drausmīgai brī- numkārbiņai, kurā glabājas Leviatāns, — pundurim tās ir mokas un bauda.

Tātad Barkilfedro nekas nevarēja piespiest no iecerētajiem nodomiem atteikties. Viņš gaidīja savu stundu. Vai tā pienāks? Vienalga! Viņš to gaidīja. Rūdītam nelietim pie visa jaucas klāt patmīlība. Rakt bedres un parakumus zem kāda par jums augstāk stāvoša galminieka karjeras, mēģināt šo karjeru uzspridzināt, riskējot ar paša galvu, lai kā mēs būtu paslēpušies pazemē, atkārtojam, tas ir interesanti. Tāda spēle var aizraut. Tas var sajūsmināt gluži tāpat kā episka poēma. Būt pavisam niecīgam radījumam un uzbrukt kaut kam ļoti lielam — tas ir spožs varoņdarbs. Ir jauki būt blusai lauvas krēpēs.

Lepnais zvērs sajūt kodienu un izšķiež savu milzīgo niknumu pret niecīgo atomu. Sastapšanās ar tīģeri lauvu apbēdinātu mazāk. Bet, lūk, lomas mainījušās. Pazemotais lauva jūt savā miesā kukaiņa dzeloni, bet blusa drīkst sacīt: «Manī ir lauvas asinis.»

Taču Barkilfedro lepnumu tas apmierināja tikai pa pusei. Tas bija vājš mierinājums. Pagaidu līdzeklis. Ķircināt ir viens, bet labāk būtu mocīt. Nepatīkamā doma, kas Barkilfedro nemitīgi uzmācās, bija šāda: iespējams, ka viņam nebūs nekādu lielāku panākumu — viņš tikai ieskrambās Džozianai ādu. Ko vairāk viņš varēja cerēt, viņš, nieka puteklītis, salīdzinājumā ar šo spožo sievieti? Ieskrambāt — tas taču būtu tīrais nieks, kad viņam gribējās nodīrāt ādu, padarit kailu dzīvo, asiņojošo gaļu, kad viņam gribējās dzirdēt mežonīgus bļāvienus, kas izlaužas no sievietes, kura ir vairak nekā kaila, kurai vairs nav pat pēdējā apvalka — ādas! Cik drausmīgi apzināties savu nespēku, glabājot sirdī tādu vēlēšanos! Ak vai, pasaulē nav nekā pilnīga!

Lai nu bija kā būdams, Barkilfedro padevās liktenim. Nespēdams nekā vairāk, viņš sapņoja kaut vai par daļēju savu sapņu piepildījumu. Izspēlēt ļaunu joku — arī tas galu galā ir mērķis.

Kas nu tas par cilvēku, kas atriebjas par saņemto labdarību! Šeit Barkilfedro parādīja sevi par īstu milzeni. Parasti nepateicība izpaužas aizmiršanā; turpretī šim ļaunuma izredzētajam tā izpaudās negantā naida. Nepateicīga cilvēka sirds ir pilna ar pelniem. Un kas pildīja Barkilfedro sirdi? Viņa sirds bija kalve. Kalve, kura uzmūrēta no naida, dusmām, klusēšanas, atriebības kāres un kurai vajadzēja sadedzināt Džozianu. Nekad neviens vīrietis nebija bez iemesla tā ienīdis sievieti. Tas bija drausmīgi! Džoziana kļuva par viņa bezmiegu, par viņa vienīgo rūpi, viņa bēdām, viņa trakumu.

Iespējams, ka viņš tajā bija mazliet iemīlējies.

## XI. BARKILFEDRO SLĒPNI

Atrast Džozianas vārīgo vietu un uzbrukt viņai — tāda iepriekš aprādīto iemeslu dēļ bija Barkilfedro nelokāmā griba.

Ar gribēšanu vien vēl nepietiek, vajadzīga varēšana.

Ka pie tā visa ķerties klāt? Tāds bija jautājums.

Sīkie nelieši mēdz rūpīgi izstrādāt iecerēto nekrietnību plānu. Viņi nejūtas pietiekami stipri, lai satvertu pirmo pagadījušos iespēju, iegūtu to vai nu ar labu, vai ar varu un pakļautu saviem nolūkiem. Ar to arī izskaidrojamas viņu iepriekš izstrādātās kombinācijas, ko rūdītie ļaundari nicina. Rūdītie ļaundari galvenokārt paļaujas uz savu ļaunprātīgo dabu: viņi apbruņojas, ar ko vien varēdami, sagādā ieročus daždažādiem gadījumiem un, tāpat kā Barkilfedro, gluži vienkārši nogaida izdevīgu brīdi. Viņi zina, ka iepriekš izstrādāts plāns var neatbilst apstākļiem. Sasaistot sevi ar noteiktu rīcības programmu, ļaundaris var sapiņķēties un nepanākt sprausto mērķi. Ar likteni nekas iepriekš nav norunājams. Rītdiena nav mums pakļauta. Nejaušība ir patvaļīga.

Tāpēc tad arī noziedznieki nogaida izdevīgu gadījumu un bez liekām runām piespiež, to uzreiz darboties uz vienu roku ar viņiem. Nekāda plana, nekāda uzmetuma, nekāda maketa, nekā, kas būtu noderīgs nejaušībai kā slikti taisīts zabaks. Pa galvu pa kaklu viņi metas iekšā tumšajā bezdibenī. Nekavējoties un ātri izmantot sev par labu jebkurus apstākļus — tā ir rūdīta ļaundara māka, kas blēdi paceļ dēmona pakāpē. Uzbrukt liktenim ir ģeniāla māksla.

īstais noziedznieks jums uzbrūk kā linga ar pirmo pie rokas pagadījušos akmeni.

Rūdītie ļaundari allaž paļaujas uz nejaušību, tik daudzu noziegumu mēmo palīdzi.

Satvert gadījumu un uzlēkt tam mugurā — šā veida talantiem tā ir vienīgā art počtique.

Bet pagaidām jānoskaidro, ar ko viņiem ir darīšana. Jāizpēta augsne.

Barkilfedro šī augsne bija karaliene Anna.

Barkilfedro aizvien tuvāk un tuvāk pielīda karalienei.

Pat jau tik tuvu, ka brīžiem viņam šķita, it kā viņš dzirdētu viņas majestātes domas.

Dažreiz viņš kā piektais ritenis bija klāt abu māsu sarunu laikā. Viņam nelika liegts iespraust arī kādu vārdiņu. Šo iespēju viņš izmantoja, lai noniecinātu pats sevi. Tas bija paņēmiens iedvest pret sevi uzticību.

Tā kādudien Hemptonkorlā, dārzā, stāvēdams hercogienei aiz muguras, — bet hercogiene savukārt atradās aiz muguras karalienei, — viņš izdzirdēja, kā Anna, ar pūlēm sekodama tālaika modei bārstīt sentences, sacīja:

— Kustoņi gan ir laimīgi — tiem nedraud nokļūšana ellē.

—   Tie jau tur atrodas, — attrauca Džoziana.

Šī atbilde, kas pēkšņi reliģiju aizstāja ar filozofiju, karalienei nepatika. Kaut ari atbilde bija dziļdomīga, Annu tā aizskāra.

—   Mīļā, — viņa sacīja Džozianai, — mēs te runājam par elli kā divas muļķes. Pajautāsim Barkilfedro, kas tā elle īsti tāda ir. Viņš katrā ziņā šo jautājumu pārzina.

—   Būdams velns? — Džoziana vaicāja.

—   Būdams kustonis, — Barkilfedro atbildēja.

Un palocījās.

—   Cienitā kundze, — karaliene sacīja Džozianai, viņš ir gudrāks nekā mēs.

Tādam cilvēkam kā Barkilfedro būt tuvu stāvošai personai pie karalienes nozīmēja turēt viņu savās rokās. Barkilfedro varēja teikt: «Viņa ir manā vara.» Ta- ļjad viņam tikai bija jāatrod veids, kāda piespiest karalieni kalpot viņa mērķiem.

Galmā viņam bija sava noteikta vieta. Būt vietā galmā — tas ir lieliski. Viņam nevar paiet secen neviens izdevīgs gadījums. Ne vienreiz vien viņš jau bija izraisījis karalienes lūpās ļaunu smaidu. Tas nozīmēja, ka viņam atļauts medīt.

Bet vai galmā nebija kāda aizliegta medījuma? Vai ši atļauja viņam deva tiesības aizlauzt spārnu vai kāju, piemēram, pašas majestātes māsai?

Tas jānoskaidro vispirms. Vai karaliene savu māsu mīl?

Nepareizs solis var visu izjaukt. Barkilfedro sāka vērot.

Pirms uzsākt gājienu spēlmanis apskata savas kārtis. Kādas trumpas viņam ir? Vispirms Barkilfedro noskaidroja abu sieviešu vecumu: Džozianai ir divdesmit trīs gadi, Annai — četrdesmit viens. Lieliski. Kārtis nebija sliktas.

Brīdis, kad sieviete pārstāj gadus skaitīt ar pavasariem, bet sāk tos skaitīt ar ziemām, ir uzbudinošs. Viņā mostas apslāpētas dusmas uz laiku, kuru viņa sāk sajust. Jaunās, tikko uzplaukušās skaistules, kuras citiem izdveš aromātu, viņai liek saskatīt tikai ērkšķus, un no visām šīm rozēm viņai tiek vienīgi dūrieni. Viņai šķiet, ka tas ir atņēmušas viņas svaigumu, ka viņas skaistums vīst tikai tāpēc, ka tas uzplaukst citās.

Izmantot šo slepeno īgnumu, padzijināt krunkas četrdesmit gadus vecas sievietes karalienes sejā, — lūk, kas Barkilfedro bija darāms.

Skaudība ir lielisks līdzeklis greizsirdības modināšanai — tā izdabū to arā, tāpat kā žurka izdzen no sava midzeņa krokodilu. Barkilfedro galveno uzmanību piesaistīja Annai.

Viņš raudzījās karalienē, kā mēdz raudzīties stāvošā ūdenī. Muklājs dažkārt ir itin caurspīdīgs. Netīrā ūdenī redzami trūkumi, duļķainā — aplamības. Anna bija duļķains ūdens. Viņas trulajās smadzenēs kustējās jūtu dīgļi un domu kāpuri. Nekā lāgā tur nevarēja izšķirt. Visam bija tik neskaidri apveidi. Un tomēr tas bija kaut kas reāls, kaut arī bezveidīgs. Karaliene domāja tā un tā. Karaliene vēlējās to un to. Skaidri noteikt, ko, bija grūti. Tikko samanāmas pārvērtības, kas notiek stāvošā ūdenī, nav tik viegli izpētāmas.

Karaliene, kas parasti bija drūma, brīžiem atļāvās muļķīgus un rupjus izlēcienus. Tos tad arī vajadzēja izmantot. Viņu vajadzēja notvert tādā brīdī. Ko tad karaliene Anna sirds dziļumos vēlēja hercogienei Džozianai? Labu vai ļaunu?

Mīkla. Barkilfedro sprauda sev par mērķi to uzminēt.

So jautajumu atrisinajis, viņš varētu iet tālāk.

Barkilfedro nāca talkā dažādas nejaušības. Bet galvenokārt palīdzēja neatlaidīgā izsekošana.

No vira puses Anna bija attāla radiniece jaunajai Prūsijas karalienei, kuras vīram bija simt kambarkungu; Annai bija viņa portrets, kas bija darināts emaljas tehnikā pēc Tirkē de Maijerna paņēmiena. Arī Prūsijas karalienes jaunākā masa bija dzimusi ārlaulībā; tā bija baronese Drika.

Reiz Barkilfedro klātbūtnē Anna ņēmās iztaujāt Prūsijas vēstnieku par šo Driku.

—   Dzird runājam, ka viņa esot bagāta?

—   Ļoti bagāta, — vēstnieks atbildēja.

—   Vai viņai ir pilis?

—   Daudz lepnākas nekā viņas māsai karalienei.

—   Ar ko viņa precas?

—   Ar ievērojamu augstmani — grāfu Gormo.

—   Vai viņš ir skaists?

—   Burvīgs.

—   Vai viņa ir jauna?

—   Pavisam jauna.

—   Tikpat skaista kā karaliene?

Vēstnieks pazemināja balsi un atbildēja:

—   Vēl skaistāka.

—   Kāda nekaunība, — Barkilfedro nomurmināja.

Brīdi klusējusi, karaliene iesaucās:

—   Ak, šīs ārlaulībā dzimušās!

Barkilfedro šo daudzskaitli ievēroja.

Kādu citureiz, nākot ārā no kapelas, kur Barkilfedro stāvēja diezgan tuvu karalienei, aiz abiem ubagdavanu pasniedzējiem, lords Deivids Derri-Moirs, iedams cauri galma dāmu rindām, atstāja lielu iespaidu ar savu labo izskatu. Kad viņš gāja garām, bija dzirdami sieviešu izsaucieni: «Cik viņš elegants!» — «Cik viņš laipns!» — «Cik viņam cēls izskats!» — «Cik viņš skaists!»

—   Cik nepatīkami! — karaliene norūca.

Barkilfedro to sadzirdēja.

Tagad viņš zinaja, kas jādara.

Hercogienei varēja kaitēt, nebaidoties no karalienes sašutuma.

Pirmā mikla bija atrisināta.

Tagad izvirzījās otrs jautājums.

Kas jādara, lai hercogienei kaitētu? Kādus līdzekļus lik grūta mērķa sasniegšanai viņam varēja sagādāt viņa nožēlojamais amats?

Acīm redzot, nekādus.

## XII. SKOTIJA, ĪRIJA UN ANGLIJA

Norādīsim uz kādu sīkumu: Džozianai «bija disks».

Tas kļūs saprotams, atceroties, ka viņa, kaut arī ai laulībā dzimusi, bija karalienes māsa, tas ir, viņas dzīslās ritēja karaliskas asinis.

Ko tas nozīmēja, ja kādam «bija disks»?

Vikonts Sent-Džons (citiem vārdiem sakot — Bo- lingbroks) rakstīja Tomasam Lennardam, Saseksas

grafam: «Augstu stāvokli cilvēkam piešķir divas lietas. Anglijā — tour, Francijā — pour.»

Pour Francijā nozīmēja sekojošo: kad karalis ce|oja, vakarā ierodoties apmešanās vietā, furjē ierādīja telpas personām, kas pavadīja viņa majestāti. Dažiem no šiem augstmaņiem bija ļoti lielas privilēģijas. «Viņiem ir pour,» lasāms 1(394. gada «Vēstures Žurnāla» 6. lappusē, — tas ir, telpu sadalītājs šo personu vārdu priekšā raksta vārdu «pour» (priekš), piemēram: «priekš prinča Subiza», turpretī, atzīmējot mitekli tādai personai, kuras dzīslās nerit karaliskas asinis, vārdiņu «pour» atmet un raksta tikai attiecīgās personas vārdu, piemēram: hercogs de Zevrs, hercogs Mazarīni utt. Prepozīcija pour uz durvīm norādīja uz to, ka šeit apmeties vai nu karaliskais princis, vai favorīts. Favorīts — tas bija vē! sliktāk nekā princis. Karalis piešķīra pour tikpat kā ordeņa lentu vai pēra titulu.

«Tiesības uz disku» (tour) Anglijā nenozīmēja tik daudz godu, cik tas bija izdevīgi. Tā bija zīme, kas liecināja par īstu tuvību valdnieka personai. Ja kāds vai nu pēc dzimšanas, vai pēc viņa majestātes labvēlības varēja no viņa saņemt tiešus ziņojumus, tam guļamistabas sienā bija disks ar pierīkotu zvaniņu. Atskanēja zvans, disks atvērās, un uz zelta šķīvja vai uz samta spilvena parādījās karaļa sūtījums, pēc tam disks atkal aizvērās. Tas izskatījās intīmi un svinīgi. Noslēpumainais ienāca ikdienas dzīvē. Nekādam citam uzdevumam disks nekalpoja. Zvans pavēstīja tikai par karaļa sūtījumu. Tas, kurš šo sūtījumu atgādāja, nebija redzams. Starp citu, parasti tas mēdza būt karaļa vai karalienes pāžs. Elizabetes valdīšanas laikā «disks» bija Leste- ram*, Jēkaba I laikā — Bakingemam*. Džozianai bija «disks» Annas laikā, kaut gan karaliene viņu ne visai ieredzēja. Tas, kam bija «tiesības uz disku», ieguva it kā tiešus sakarus ar debesīm un laiku pa laikam saņēma pa vēstulei no dieva, kas viņam to piesūtīja ar savu pastnieku. Tas bija visapskaužamākais pagodinājums. Taču šī privilēģija radīja vēl lielāku verdzis- kumu. Tās īpašnieks kļuva par vēl lielāku sulaini nekā citi. Galmā ikviens paaugstinājums pazemo. Franču valodā «tiesības uz disku» apzīmēja ar terminu avoir le tour; ši angļu etiķetes īpatnība droši vien bija cēlusies no kāda sena franču paraduma.

Lēdija Džoziana, jaunava pēre, gluži tāpat kā Elizabete bija bijusi jaunava karaliene, dzīvoja, skatoties |H'C gadalaikiem, brīžiem pilsētā, brīžiem uz laukiem, un dzīvoja gandrīz, kā karaliene; viņai bija tikpat kā savs galms, kurā lords Deivids un vēl dažas personas loloja galminieku lomas. Vēl nebūdami vīrs un sieva, lords Deivids un lēdija Džoziana varēja mierīgi rādīties kopā sabiedrībā, ko viņi arī labprāt darīja. Viņi bieži apmeklēja teātri un skriešanās sacīkstes, braukdami vienā karietē un sēdēdami vienā loža. Doma par laulību, kas viņiem bija atļauta un pat uzlikta par pienākumu, viņus krietni atvēsināja, tomēr viņiem bija patīkami vienam ar otru satikties. Brīvībai, kas atļauta saderētajiem, ir robežas, kuras viegli pārkāpjamas. Taču viņi no tā atturējās, jo pārmērīga vaļība ir sliktas gaumes pazīme.

Visizcilākās boksa sacīkstes tolaik notika Lambetas draudzē, kur atradās Kenterberijas arhibīskapa pils, kaut gan tur bija veselībai kaitīgs gaiss; turpat atradas arī bagātīga bibliotēka, kas noteiktās stundās bija atvērta visiem godīgiem cilvēkiem. Reiz ziemā iežogotā pļaviņā notika divu bokseru sacīkste, kur bija klāt ari Džoziana, ko turp bija aizvedis Deivids. Džoziana bija vaicājusi: «Vai sievietes drīkst iet uz boksa sacīkstēm?» Un Deivids bija atbildējis: «Sunt faeminae magncites.» Brīvā tulkojumā tas nozīmē: «Mietpilsones ne.» Bet burtisks tulkojums ir šāds: «Augstākas sabiedrības dāmas.» Hercogiene drīkst iet visur. Tālab ari lēdija Džoziana noskatījās šo boksa sacīksti.

Lēdija Džoziana izdarīja tikai vienu pārkāpumu pret pieklājību — uzvilka vīrieša drēbes, bet tas toreiz bija visai parasti. Sievietes tikai tā vien ceļoja. No sešām personām, kas brauca Vindzoras karietē, gandrīz vienmēr viena vai divas sievietes bija ģērbušās kā vīrieši. Tas liecināja, ka viņas pieder pie muižnieku kārtas.

Lords Deivids, atrazdamies dāmas sabiedrība, neva- lēja sacīkstē piedalīties lieši, tāpēc viņam bija japaliek ^luži vienkārši par skatītāju.

Savu augsto sabiedrisko stāvokli lēdija Džoziana nodeva vienīgi ar lo, ka skatījās caur lorneti: šādas tiesības bija tikai augstmaņiem.

«Cēlās divkaujas» vadības priekšgalā atradās lords Džermens, tā lorda Džermena vecvectēvs vai vectēvo- cis, kas XVIII gadsimta beigās dienēja par pulkvedi, aizmuka no kaujas lauka, bet vēlāk kļuva kara ministrs un izglābās no ienaidnieka lodēm tikai tādēļ, lai kristu par upuri Seridāna sarkasmiem*, kas bija daudz briesmīgāki par jebkuru karteču. Daudzi džentlmeņi noslēdza derības: Harijs Belju no Karltonas, pretendents uz Bella Akvas izzudušo pēra titulu, saderēja ar lordu Haidu, parlamenta locekli no Danheividas miesta, kuru sauc arī par Launsestonu; augsti cienītais Pere- grins Bertijs, parlamenta loceklis no Truras miestiņa ar seru Tomasu Kolpeperu, parlamenta locekli no Meid- stounas; muižnieks Lemirbo no Lotianas eparhijas ar Semjuelu Trefuzisu no Penrainas miesta; sers Bārto- lomjū Greisdjū no Sentīvsas miestiņa ar ļoti godājamo Čārlzu Bodvillu, kuram bija lorda Robertsa tituls un kurš bija Kornvolas grāfistes custos rotulorum. Derības slēdza vēl daudzi citi.

Viens bokseris bija īrs no Tipereri un bija iesaukts sava dzimtā kalna vārdā par Filem ge Medonu, otrs — skots, vārdā Helmsgeils. Tādējādi šeit sadūrās divi nacionālie pašlepnumi. Bija paredzama cīņa starp Īriju un Skotiju; Erins uzbruks ar dūrēm Gajotelam. Derību kopējā summa sniedzās pāri par četrdesmit tūkstošiem gineju, neieskaitot slepus noslēgtās derības.

Abi cīkstoņi bija līdz viduklim kaili, ģērbušies tikai ļoti īsās biksēs, kas uz gurniem bija sapogātas, kājās viņiem bija ap potītēm sasaitēti puszābaki ar naglotām zolēm.

Skots Helmsgeils bija maza auguma, ne vairāk kā deviņpadsmit gadu vecs, bet jau ar rētu pierē; tāpēc par viņu slēdza derības divas trešdaļas. Iepriekšējā mēnesī viņš bija salauzis vienu ribu un izsitis abas acis bokserim Siksmailsvoteram; ar to arī bija izskaidrojama jūsmošana par viņu. Tie, kas bija par viņu derējuši, toreiz laimēja divpadsmit tūkstošus mārciņu sterliņu. Bez šuves pierē Helmsgeilam bija arī iedragāts žoklis. Viņš bija izveicīgs un žigls. Augumā viņš nebija garāks par mazu sievieti, bija plecīgs, drukns, un viņa zemajā

slāvā bija kaut kas draudīgs; daba, šķiet, nekā viņam nebija atņēmusi, izveidodama viņu no īpašas javas: ikviens muskulis bija domāts dūru cīņai. Viņa stiprajā, varā brūnajā, spīdīgajā ķermeņa augšdaļā bija samanāma liela koncentrētība. Viņš smaidīja, un smaids atklāja, ka viņam trūkst triju zobu. Viņa pretinieks bija liels un plats, citiem vārdiem sakot — vājš.

Tas bija ap četrdesmit gadu vecs vīrs. Viņš bija sešas pēdas garš ar hipopotama krušu kurvi un rāmu izskatu. Ar savu dūres sitienu viņš būtu varējis ielauzt kuģa klāju, bet šo sitienu viņš neprata izdarīt. Irs Filem ge Medons galvenokārt bija izdevīgs tēmēklis pretiniekam un, acīm redzot, boksā vairāk piedalījās tāpēc, lai saņemtu sitienus, nevis lai pats sistu. Taču varēja just, ka viņš noturēsies ilgi. Viņš atgādināja vēl gluži neiz- cepušos rostbifu, kuru grūti sakošļāt un nav iespējams norīt. Bokseru valodā šādus spēkavīrus mēdz saukt par raw flesh — jēlu gaļu. Viņam bija greizas acis. Šķita, ka ar savu likteni viņš ir samierinājies.

Abi šie vīri pagājušo nakti bija gulējuši viens otram blakus vienā gultā. Abi bija iedzēruši no vienas glāzes pa trim krietniem malkiem portvīna.

Gan vienam, gan otram bija savi piekritēji, viri ar skarbām sejām, kuri vajadzības gadījumā varēja pabaidīt tiesnešus. Helmsgeila piekritēju pulka acīs krita Džons Gromens, kas bija slavens ar lo, ka varēja panest uz muguras veselu vērsi, un kāds vīrs, vārdā Džons Brejs, kurš reiz bija uzmetis plecos desmit maisus miltu, piecpadsmit galonu katrā, un vēl piedevām melderi un nosoļojis ar šo nastu vairāk neka divsimt soļu. Filem ge Medona piekritēju pusē atradās lorda Haida no Launsestonas atvestais vīrs, vārdā Kilters, kas dzīvoja Zaļajā pilī un varēja pārmest pār plecu divdesmit mārciņu smagu akmeni augstāk par visaugstāko šās pils torni. Visi trīs vīri, Kilters, Brejs un Gromens, bija kornvolieši, un tas darīja godu Kornvolas grāfistei.

Pārējie abu cīkstoņu piekritēji bija veselīgi puiši stiprām mugurām, līkām kājām, lielām, mezglainām ķepām, trulam sejām, ģērbušies skrandās, gandrīz visi kādreiz tiesas sodīti un ne no kā nebaidījās. Daudzi no viņiem lieliski mācēja apdzirdīt policistus. Ikvienā arodā jabut saviem talantiem.

Sacīkstēm izraudzītā pļaviņa atradās vēl aiz Lāču dārza, kur agrāk bija sarīkotas lāču, vēršu uu dogu cīņas, aiz pēdējām, vēl nepabeigtajām pilsētas būvēm, blakus Svētās Marijas Over-Rejas klostera priekšnieka mītnei, kuru bija nopostījis Henrijs VIII*. Pūta ziemelis, un viss bija nosarmojis; smidzināja lietus, kas žigli sasala, pārklājot zemi ar pliksalu. Starp sanākušajiem džentlmeņiem uzreiz varēja pazīt ģimenes tēvus — tie visi turēja atvērtus lietussargus.

Filern ge Medona pusē par arbitru bija pulkvedis Monkreifs, bet Kilters — ceļgala palikšanai.

Helmsgeila pusē par arbitru bija godājamais Pjugs Bjumerijs, bet lords Dizertems no Kilkeri — ceļgala palikšanai.

Kādu brīdi, kamēr noregulēja pulksteņus, abi bokseri nekustēdamies stāvēja iežogojumā. Pēc tam viņi pie- gaja viens otram klāt un sadevās rokās.

Filems ge Medons sacīja Helmsgeilam:

—   Vai, kā man gribētos iet mājās!

Helmsgeils, būdams godīgs cilvēks, atbildēja:

—   Nevar taču dižciltīgu publiku velti sapulcēt kopa.

Viņi bija izģērbusies, un viņiem bija auksti. Filem

ge Medons trīcēja. Viņam klabēja zobi. Doktors Elinors Šarps, Jorkas arhibīskapa māsasdēls, viņiem uzsauca:

—        Papliķējiet taču viens otru, stulbeņi tādi! Jums uzreiz būs siltāk.

Sie laipnie vārdi viņus atkausēja. Viņi metās viens otram virsū.

Taču ne viens, ne otrs vēl nebija saniknots. Trīs pirmās saķeršanās bija mīkstas. Godājamais doktors Gemdraits, viens no «Visu dvēseļu kolēģijas» četrdesmit locekļiem, uzkliedza:

—    Pasniedziet viņiem džinu!

Taču abi «referī» un abi «krusttēvi» — visi četri tiesneši pieprasīja ievērot noteikumus. Kaut gan bija ļoti auksti.

Atskanēja kliedziens: «First blood!» Tika pieprasītas pinnās asinis. Abus cīkstoņus nostatīja vienu otram pretī.

Cīkstoņi saskatījās, piegāja viens otram klāt, izstiepa rokas, aptaustīja viens otra dūres, pēc tam pakāpās

nlpakaļ. Pēkšņi nelielais Helmsgeils melās uz priekšu. Sakās īstā cīņa.

Filem ge Medons saņēma sitienu tieši pierē, starp abām uzacīm. Asinis viņam tecēja pār visu seju. Ļaužu pūlis sāka rēkt:

—   Helmsgeils izlēja sarkanvīnu!

Atskanēja aplausi. Filem ge Medons, griezdams rokas ka dzirnavu spārnus, ņēmās zvetēt ar dūrēm, kur vien pagadās.

Cienījamais Peregrins Bertijs noteica:

—   Apžilbināts. Bet akls vēl nav.

Tad Helmsgeils izdzirdēja no visām pusēm uzmundrinājumus:

—   Sit viņam ārā blisenes!

Vārdu sakot, abi cīkstoņi bija patiešām labi izraud/Īli, un, kaut gan laiks nebija necik labvēlīgs, visi saprata, ka cīņai būs panākumi. Milzis Filem ge Medons kļuva par upuri pats savām priekšrocībām: viņam bija smagas kustības. Rokas viņam bija kā īstas bozes, bet augums — nekustīgs bluķis. Mazais cīkstonis skraidīja, .sita, lēkaja, grieza zobus, divkāršoja savu spēku ar ātrām kustībām, zināja visādus niķus un stiķus. No vienas puses — pirmatnējs, mežonīgs, nekulturāls neprašas dūres sitiens; no otras — civilizēts sitiens. Helmsgeils cīnījās vienlīdz ar nerviem un muskuļiem, vienlīdz ar niknumu un spēku, Filem ge Medons atgādināja laisku slepkavu, ko mazliet apdullinājis priekšlaicīgs belziens. Šeit māksla cīnījās pret dabu. Negants cilvēks pret barbaru.

Bija skaidrs, ka sakauts tiks barbars. Bet ne tik drīz. Un tas modināja interesi.

Mazs pret lielu. Izredzes uzvarēt bija mazā cīkstoņa pusē. Kaķis mēdz uzveikt dogu. Goliātus aizvien uzveic Dāvidi.

Cīkstoņiem vienā gabalā sauca:

—    Bravo, Helmsgeil! Labi! Lieliski, kalnieti!

—   Tava kārta, Filem!

Helmsgeila draugi nemitīgi atkārtoja, labvēlīgi ieteikdami:

—   Sit viņam ārā blisenes!

Helmsgeils rīkojās labāk. Pēkšņi noliecies un ar viļņveidīgu rāpuļa kustību izslējies visā augumā, viņš iesita Filem ge Medonam pakrūtē. Milzis sagrīļojas.

—   Neatļauts sitiens! — iesaucas vikonts Barnardš.

Filem ge Medons apsēdas Kilteram uz ceļgala un sacīja:

—   Man kļūst siltāk.

Lords Dizertems, aprunājies ar «referiem», noteica:

—   Piecu minūšu pārtraukums.

Filem ge Medons bija tuvu ģībonim. Killers ar flaneļa drāniņu apslaucīja viņam asinis no acīm un sviedrus no ķermeņa un pēc tam iebāza mutē pudeles kaklu. Tā bija vienpadsmitā saķeršanās. Filem ge Medonam bez brūces pierē bija saspiests krūšu kurvis, uztūcis vēders un sadauzīts galvvidus. Helmsgeils nebija cietis it nemaz.

Džentlmeņu vidū bija vērojams zināms nemiers.

Lords Barnards atkārtoja:

—   Neatļauts sitiens.

—   Derības neizšķirtas! — noteica lords Lemirbo.

—        Es prasu atpakaļ savu iemaksu! — piebalsoja sers Tomass Kolpepers.

Un cienījamais parlamenta loceklis no Sentīvsas miestiņa piebilda:

—        Lai man atdod atpakaļ manas piecsimt ginejas, es aizeju.

—   Pārtrauciet cīņu! — uzsauca arbitri.

• Bet Filem ge Medons, līgodamies kā piedzēries, piecēlās un sacīja:

—        Cīņu mēs turpināsim, bet tikai ar vienu noteikumu. Arī man jādod tiesība izdarīt vienu neatļautu sitienu.

No visām pusēm atskanēja kliedzieni:

—   Piekrītam!

Helmsgeils paraustīja plecus.

Kad piecas minūtes bija pagājušas, cīņa sākās no jauna.

Cīņa, kas Filem ge Medonam sagādāja nāves mokas, Helmsgeilam bija tīrais nieks. Lūk, ko nozīmē māka! Mazais vīriņš atrada izdevību iedabūt lielo in chancery, tas ir, pēkšņi Helmsgeils sakampa milzīgo Filem ge Me- dona galvu zem kreisās kā tērauda pusmēness izliektās rokas un, turēdams to padusē, saliektu kaklu, ar pakausi uz leju, ņēmās ar labo dūri dauzīt pretiniekam galvu tikpat kā ar āmuru pa naglu no augšas un no apakšas, kamēr nebija tam sakropļojis visu seju. Kad l i lem ge Medons beidzot varēja pacelt galvu, sejas viņam vairs nebija.

Tas, kas agrāk bija deguns, acis un mute, atgādināja melnu sūkli, kurš piemircis ar asinīm. Viņš nospļāvās. Zemē nokrita četri zobi. Pēc tam viņš nogāzās. Kilteis viņu uztvēra uz sava ceļgala.

Helmsgeils gandrīz nemaz nebija ievainots. Viņam bija tikai daži niecīgi zilumi un ieskrambājums uz atslēgas kaula.

Nevienam vairs nebija auksti. Par Helmsgeilu pret I ilem ge Medonu tagad lika sešpadsmit pret četri.

Harijs no Karltonas iesaucās:

—   Filem ge Medona vairs nav! Lieku par Helmsgeilu savu Bella Akvas pēra godu un savu lorda Belju titulu pret vecu Kenterberijas arhibīskapa parūku.

—   Dod šurp savu purnu, — Kilters sacīja Filem ge Medonam, un, mērcēdams asiņaino flaneli pudelē, viņš to saslapināja ar džinu. Kļuva redzama mute, un Filem ge Medons atvēra vienu plakstiņu. Deniņi viņam izskatījās pāršķelti.

—   Vēl viena saķeršanās, draugs, — sacīja Kilters. — Par godu lejas pilsētai.

Velsieši un īri var viens otru saprast; taču Filem ge Medons nepavisam neizrādīja, ka viņš vēl kaut ko apjēdz.

Kiltera atbalstīts, Filem ge Medons piecēlās. Šī bija divdesmit piektā saķeršanās. Pēc tā, kā šis ciklops (jo viņam vairs bija tikai viena acs) nostājās pozīcijā, visi saprata, ka tās ir beigas, un nevienam vairs nebija šaubu, ka viņam jāiet bojā. Aizstāvēdamies viņš pacēla roku virs zoda: tā bija mirēja kļūme. Helmsgeils, kas bija tikai mazliet nosvīdis, iesaucās:

—   Lieku uz sevi tūkstoti pret vienu!

Helmsgeils, pacēlis roku, iesita, bet tavu brīnumu: viņi abi nokrita. Atskanēja jautra ņurdēšana.

Tas bija Filem ge Medons, kas izteica savu prieku.

Viņš izmantoja drausmīgo sitienu, ko Helmsgeils viņam ietrieca pa pauri, un pats pretēji noteikumiem iesita tam pa vēderu.

Helmsgeils, gulēdams bez samaņas, gārdza.

Arbitri, ieraudzījuši Helmsgeilu pie zemes, noteica:

—   Nu viņš dabūja atmaksu.

Visi saka plaukšķināt, pat tie, kas bija paspēlējuši.

Filem ge Medons bija atmaksājis ar neatļautu sitienu par neatļautu sitienu, bet uz to viņam bija tiesības.

Helmsgeilu aiznesa ar nestuvēm. Visi bija pārliecināti, ka viņš vairs neatžirgs. Lords Robertss iesaucās:

—   Esmu vinnējis tūkstoš divsimt gineju!

Filem ge Medons, acīm redzot, bija sakropļots uz visu mūžu.

Projām ejot, Džoziana atbalstījās uz lorda Deivida rokas, kas saderētajiem bija atļauts, un teica:

—   Tas bija skaisti. Bet…

—   Bet kas?

—       Biju domājusi, ka tas izkliedēs manu garlaicību. Taču ne.

Lords Deivids apstājās, paraudzījās Džozianā, saknieba lūpas, piepūta vaigus un, nogrozījis galvu, kas nozīmēja: «Liksim vērā,» — hercogienei atbildēja:

—   Pret garlaicību ir tikai vienas zāles.

—   Kādas?

—   Gvinplēns.

Hercogiene jautāja:

—   Kas tas Gvinplēns tāds ir?

## Otra gramata. GVINPLENS UN DEA

## NODAĻA, KURA PARĀDĀS TA CILVĒKA SEJA, KURS LIDZ SIM TIKA MATITS TIKAI VIŅA DARBOS

Daba Gvinplēnu bija dāsni apveltījusi savām dāvanām. Tā viņam bija devusi muti, kas vērās vaļā līdz ausim, ausis, kuras nokarājās līdz pat acīm, bezveida degunu, kas bija radīts tāpēc, lai u- z tā lēkātu āksta acenes, un seju, uz kuru ne varēja paskatīties bez smiekliem.

Mēs sacījām, ka daba Gvinplēnu bija pārpārēm apveltījusī savam dāvanām. Bet vai to bija darījusi tikai daba?

Vai kāds tai nebija palīdzējis?

Divas acis, līdzīgas šaurām logu spraudziņām, caurums mutes vietā, plakans izcilnis ar diviem caurumiņiem — nāsīm, saspiests plācenis sejas vieta, — un tas viss it ka smieklu iemiesojums; bija skaidrs, ka daba nevarēja radīt tik pilnīgu mākslas darbu bez citu pa- 4 līdzības.

Bet vai smiekli vienmēr nozīmē jautrību?

Ja, satiekot šo jokdari, — jo Gvinplēns bija jokdaris, — pirmais jautrības iespaids izklīdinājās un šai cilvēkā ielūkojās vērīgāk, viņa sejā varēja saskatīt smalka mākslas darba pazīmes. Šāda seja nebija dabas nejaušība, bet gan apzinātu pūliņu iznākums. Tik liela pilnība apdarē dabai nav raksturīga. Cilvēks nav spējīgs pataisīt sevi skaistu, bet viņš var visu darīt, lai kļutu neglīts. Hotentota profilu jūs nepārvērtīsiet

romiešu profilā, bet grieķu degunu varat pārvērst par kalmika degunu. Vajag tikai iznīcināt virsdeguni un saplacināt nāsis. Ne par velti viduslaiku vulgāra latīņu valoda radījusi verbu clenasare . Vai Gvinplēns bērnu dienas nebūs bijis tādas uzmanības cienīgs, lai kāds būtu ņēmies pārveidot viņa seju? Ļoti iespējams! Kaut vai tādēļ, lai viņu izrādītu un ar to pelnītu naudu. Pēc visām pazīmēm spriežot, pie šās sejas bija strādājuši izveicīgi bērnu kropļotāji. Acīm redzot, kāda noslēpumaina un varbūt pat slepena zinātne, kurai ir tāds pats sakars ar hirurģiju kā alķīmijai ar ķīmiju, bija sagraizījusi, katrā ziņā jau agrā bērnībā, viņa miesu un tīšuprāt radījusi šo seju. Tas bija izdarīts pēc visiem zinātnes likumiem, kādi attiecas uz griešanu, audu sadziedāšanu un sašūšanu: bija palielināta mute, pāršķeltas lūpas, atsegtas smaganas, izstieptas ausis, salauzīti skrimšļi, pārvietotas uzacis un vaigi, paplašināts vaiga kaula muskulis; pēc tam šuves un rētas tika nogludinātas un pār kailajiem muskuļiem pārvilktā ada ar tādu aprēķinu, lai šai sejā uz laiku laikiem saglabātos smieklu grimase; un tā šāds prasmīgs un lietpratīgs skulptors bija radījis šo masku — Gvinplēnu.

Ar tādu seju cilvēki nepiedzimst.

Lai nu būtu kā būdams, Gvinplēna maska bija brīnišķīgi izdevusies. Gvinplēns bija providences dāvana visiem garlaicībā nīkstošajiem cilvēkiem. Kādas providences? Vai tad līdzās dievišķajai providencei nepa- stav arī dēmona providence? Mēs uzdodam šo jautājumu, to neatrisinādami.

Gvinplēns bija burvju jokupēteris. Viņš uzstājās publikas priekšā. Neviens netika līdzi viņa radītajam efektam. Viņš spēja izdziedēt hipohondriju ar savu parādīšanos vien. Cilvēkiem, kas valkāja sēru drānas, vajadzēja no viņa vairīties, jo, viņu ieraugot, viņiem gribot negribot bija līdz nepieklājībai jāsmejas. Reiz ieradās kāds bende, un Gvinplēns arī viņu sasmīdināja. Gvinplēnu ieraugot, cilvēki sāka smieties locīdamies; kolīdz viņš atvēra muti, visi vai plīsa aiz smiekliem. Viņš bija pretpols skumjām. Splīns bija vienā galā, Gvinplēns — otrā.

1 Atņēmi degunu. (Lalīn.)

Tāpēc tad arī visos gada tirgos un uz ielu stūriem viņš drīz vien ieguva visai glaimojošu slavu — viņu uzskatīja par nepārspējamu riebekli.

Gvinplēns izraisīja smieklus pats ar saviem smiekliem. Taču viņš nemaz nesmējās. Smējās viņa seja, viņš pats nesmējās. Smējās tikai viņa neparastā seja, ko bija radījis nejaušs gadījums vai arī īpaša, savdabīga māksla. Gvinplenam pašam nebija nekādās teikšanas. Viņa ārējais izskats nebija atkarīgs no iekšējas sajūtas. No šiem negribētajiem smiekliem, kas bija redzami viņam uz pieres, vaigiem, uzacīm un lūpām, viņš nevarēja tikt vaļā. Šie smiekli bija uzlikti viņa sejai uz mūžīgiem laikiem. Tie bija automātiski smiekli, kas jo neatvairāmi bija tieši tāpēc, ka bija sastinguši. Neviens nespēja turēties pretī šai atņirgtajai mutei. Mutei ir divējas konvulsīvas kustības, kas pielīp arī citiem: smiekli un žāvas. Pēc noslēpumainās operācijas, ko Gvinplēns droši vien bija pārcietis bērnībā, visi viņa sejas vaibsti radīja šo smieklu iespaidu, visa viņa seja koncentrējās vienīgi šai izteiksmē, tāpat kā visi riteņa spieķi koncentrējas rata rumbā; lai Gvinplēnu satrauca kādas jūtas satraukdamas, tas tikai pastiprināja šo savādo prieka izpausmi; pareizāk sakot — to saasināja. Izbrīns, ciešanas, dusmas, kas viņam uznāca, vai žēlums, kas viņu pārņēma, tikai spilgtāk pasvītroja šo musku]u jautro grimasi; ja viņš sāktu raudāt, viņa soja joprojām smietos; lai Gvinplēns darītu ko darīdams, lai vēlētos ko vēlēdamies un lai domātu ko domādams, kolīdz viņš pacēla galvu, ļaužu pūlis, ja vien ap viņu bija pūlis, viņu ieraugot, sāka skaļi jo skaļi smieties.

Iedomājieties jautras Medūzas galvu*.

Necerētais skats izjauca pa rasto domu plūdumu un lika smieties.

Kādreiz senajā Grieķijā teātra frontonus rotāja smaidīga bronzas maska. So masku sauca par Komēdiju. Šis bronzas vieplis itin kā smējās un lika citiem smieties, bet tai pašā reizē tas bija ari domīgs. Parodija, kas robežojas ar vājprātu, ironija, kas robežojas ar gudrību, koncentrējās un saplūda kopā šai sejā; rūpes, vilšanas, neapmierinātība un skumjas atspoguļojās šai bezkaislīgajā sejā un radīja drūmu iznākumu — jautrību; vienu lūpu kaktiņu, kas bija pievērsts cilvēkiem, bija mazliet uzrāvusi uz augšu zobgalība, bet otru, dieviem pievērsto, — zaimi; cilvēki nāca pie šā vispilnīgākā sarkasma parauga, lai noliktu tam pretī to ironijas mazumiņu, ko mēs ikviens sevī nesam, un pūlis, kurš nemitīgi mainījās ap šo smieklu iemūžinājumu, gandrīz vai nobeidzās aiz sajūsmas, redzot sastingušo, ņirdzīgo smaidu. Ja šo drūmo, nedzīvo antīkās Komēdijas masku varētu aizlikt priekšā dzīva cilvēka sejai, tad mums gandrīz rastos priekšstats par Gvinplēna seju. Uz pleciem viņam bija galva, kas izskatījās pēc smejošas sātana maskas. Kas tā par smagu nastu cilvēka kamiešiem — šie mūžīgie smiekli!

Mūžīgie smiekli. Ņemsim un visu noskaidrosim. Ja var ticēt manihejiešiem*, labais princips atkāpjas naida pilnā, ļauna principa priekšā, un arī pats dievs šad tad pārtrauc savu eksistenci. Tāpat arī noskaidrosim gribas būtību. Mēs nevaram pieļaut domu, ka tā allaž bulu nevarīga. Ikviena eksistence atgādina vēstuli, kuras saturu pārveido postskripts. Gvinplēnam bija šāds post- skripts: ar milzīgu gribas spēku, koncentrējot visu savu uzmanību, kad viņu nenovirzīja sānis nekādi satraukumi un nevājināja šādu saspringtibu, reizēm viņam izdevās šo mūžīgo smieklu izteiksmi aizdabūt prom no savas sejas un uzmest lai virsū tādu kā traģisku plīvuru; tādos brīžos viņu uzlūkojot, cilvēki vairs nesmējās, bet aiz šausmām drebēja.

Jāpiebilst, ka Gvinplēns ļoti reti ķērās pie šīm pūlēm, jo tas viņam sagādāja mokpilnu nogurumu un neizturamu saspringtibu. Turklāt pietika ar vismazāko izklaidību, ar vismazāko satraukumu, lai, uz īsu mirkli projām aizdabūti, kā jūras paisums neatvairāmie smiekli atkal parādītos sejā un izpaustos jo spēcīgāk, jo stiprāks bijis šis satraukums.

Izņemot tikai šos gadījumus, Gvinplēns mūžīgi smējās.

Uz Gvinplēnu skatoties, visi smējās. Bet pasmējušies novērsās. It īpaši par viņu šausminājās sievietes. Šis cilvēks bija baismīgs. Skatītāju konvulsīvie smiekli bija sava veida nodeva, un viņi to samaksāja jautri, gandrīz neapzināti. Bet pēc tam, kad smiekli bija aprimuši, sie- victērn bija neizturami uz Gvinplēnu skatīties, viņas pat nespēja to uzlūkot.

Starp citu, viņš bija liela auguma, stalts, veikls un nepavisam nebija kropls, izņemot seju. Un tā bija vēl viena pazīme, kas apstiprināja pieņēmumu, ka Gvin- plēna izskats drīzāk bija prasmīgu roku .darinājums nekā pašas dabas darbs. Gvinplēna skaistajam augumam droši vien piederējās arī skaista seja. Piedzimstot viņš neapšaubāmi būs bijis tāds pats bērns kā visi citi. Viņa augumu bija atstājuši neskartu un apstrādājuši līkai seju. Gvinplēns bija darināts pēc kāda cilvēka īpašas gribas.

Tas vismaz šķila ticami.

Zobi viņam bija atstati. Zobi vajadzīgi smiešanai. Tie paliek arī miroņa galvaskausa.

Viņam izdarītā operācija, šķiet, bijusi drausmīga. Viņš gan to neatcerējās, bet tas nebūt nepierādīja, ka viņš to nebija pārcietis. Tāds hirurģiski skulpturāls darbs varēja izdoties, vienīgi operējot mazu bērnu, kurš neapzinās, kas ar viņu notiek, un kurš ievainojumus varēja viegli noturēt par slimību. Turklāt, kā lasītājs atceras, iemidzināšanas un sāpju remdinātāji līdzekļi tais laikos jau bija pazīstami. Tikai toreiz to sauca par buršanu. Mūsdienas to sauc par anestēziju.

Piešķīruši Gvinplēnam lādu seju, cilvēki, kas viņu bija uzaudzinājuši, attīstīja viņa vingrotāja un atlēta dotumus; ar prasmīgi izraudzītiem vingrinājumiem viņa locītavas bija ieguvušas spēju ļodzīties dažādos virzienos, klauna treniņi padarīja viņu tik lunkanu, ka viņa locekļi kustējās tikpat ka durvju viras. Viņa apmācīšana jokdara amatam tika darīts viss nepieciešamais.

Viņa mati uz mūžīgiem laikiem bija nokrāsoti okera krasa — noslēpums, kas no jauna atrasts mūsdienās. To lieto skaistas sievietes, un tas, kas agrāk tika uzskatīts par neglītu, tagad tiek uzskatīts par skaistuma pazīmi. Gvinplēnam bija rudi mati. Sī, acīm redzot, kodīgā matu krāsa bija tos padarījusi plūksnainus un rupjus. Šie rudie sari, kas drīzāk atgādināja krēpes, nevīs matus, apsedza un apslēpa lieliski attīstītu galvaskausu, kas bija radīts domu uzglabāšanai. Lai operācija, kas bija iznīcinājusi sejas harmoniju un sakropļojusi muskuļus, bija kāda būdama, ta tomēr nebija spējusi pārveidot smadzeņu ietvaru. Gvinplēna sejas leņķis pārsteidza ar savu varenumu. Aiz šās smejošās maskas atradās dvēsele, kas, tapat ka mums visiem, nodevās sapņiem.

Starp citu, Gvinplēna smiekli bija īsts talants. Viņš no tiem netika vaļā un tāpēc centās tos izmantot savā labā. Ar šiem smiekliem viņš pelnija iztiku.

Gvinplēns — lasītāji, bez šaubam, būs jau uzminējuši — bija tas pats ziemas vakarā Portlendas krasta pamestais bērns, kas atrada patvērumu nabadzīgajā kulbā Veimutā.

## II. DEA

Tagad bērns bija kļuvis par pieaugušu vīrieti. Bija pagajuši piecpadsmit gadi. Bija 1705. gads. Gvinplēns bija turpat divdesmit piecus gadus vecs.

Ursuss toreiz bija paturējis pie sevis abus bērnus. Un tā bija izveidojusies maza klejotāju ģimenīte.

Ursuss un Homo bija kļuvuši veci. Ursusam bija pavisam pliks pauris. Vilks bija nosirmojis. Vilku mūža ilgums nav tiķ stingri noteikts kā suņu mūža ilgums. Pēc Molēna datiem, daži vilki sasniedz astoņdesmit gadu vecumu, starp citu, mazais kupars, caviae vorus, un smirdīgais vilks, canis nubilus, ko aprakstījis Sejs.

Meitenīte, kas bija atrasta pie mirušās mātes krūtīm, tagad bija pārvērtusies sešpadsmit gadu vecā jaunavā balu seju, tumšiem matiem, garu, slaidu un trauslu augumu un tik tievu vidukli, ka bija bail, vai tikai tas nepārlūzīs, ja tam pieskarsies; meitene bija brīnum skaista, bet viņas spožās acis bija aklas.

Liktenīgā ziemas nakts, kas bija iegāzusi sniegā ubadzi un viņas bērnu, bija izdarījusi dubulttriecienu. Ta bija nogalinājusi māti un padarījusi aklu meitu.

Tumšais ūdens bija uz visiem laikiem sastindzinājis redzokļus meitenītei, kas tagad bija kļuvusi par pieaugušu sievieti. Viņas sejā, kurai gaisma netika cauri, šī rūgtā vilšanās izpaudās skumji lejup nolaistajos lūpu kaktiņos. Viņas lielajām, dzidrajam acīm piemita dī- v.iina īpašība: viņai pašai apdzisušas, citiem tās mirdzēt miidzēja. Noslēpumainie, degošie gaismekļi apgaismoja \ icnigi ārpasauli. Šī būtne izstaroja gaismu, kaut gan pašai tas trūka. Apdzisušas acis bija pilnas mirdzuma, ši ēnr. gūstekne apgaismoja tumsu, kura tā dzīvoja. No neglābjamās tumsības dzīlēm, atrazdamās aiz mel- n.is sienas, ko sauc par aklumu, viņa raidīja telpā spožumu. Viņa neredzēja mūsu sauli, kas bija ārpus viņas, U<t mēs viņā to redzējām, un tā bija viņas dvēsele.

Viņas nedzīvajam skatienam piemita tāds ka debesu pīdekļu stingums.

Viņa bija nakts iemiesojums un dega kā zvaigzne šai necaurredzamajā tumsā, kas bija saplūdusi kopā ar viņu pašu.

Ursuss, kas bija jucis uz latīņu vārdiem, iesauca viņu p.ir Deu'. Viņš bija aprunājies ar vilku. «Tu pārstāvi cilvēku, es pārstāvu dzīvnieku,» viņš tam sacīja, «abi mēs esam šās pasaules pārstāvji; lai tad šī mazulīte pārstāv debesis. Viņas lielais vājums īstenībā ir visva- renība. Tādējādi mūsu kulbā bus ietverts Visums: cilvēku pasaule, dzīvnieku pasaule un dievišķā pasaule.» Vilks nekā neiebilda.

Un atrastā meitenīte sāka saukties par Deu.

Bel Gvinplēnam — izdomāt Gvinplēnam vārdu Ursu- sam nesagādāja ne mazāko pūļu. Tai pašā rītā, kad viņš bija ievērojis, ka puisēns ir sakropļots, bet meitenīte <ikla, viņš jautāja:

—   Kā tevi, puisīt, sauc?

Un bērns atbildēja:

—   Mani sauc par Gvinplēnu.

—   Ja Gvinplēns, tad Gvinplēns, lai notiek, — Ursuss noteica.

Dea Gvinplēnam palīdzēja viņa priekšnesumos.

Ja visu cilveces postu varētu saņemt kopa, tas atrastu savu iemiesojumu Gvinplēnā un Dea. Šķita, ka viņi abi ieradušies pasaulē no ēnu valstības — Gvinplēns no šausmu novada, Dea no novada, kurā valda tumsa. Viņu būtnes bija darinātas no dažāda veida tumsības, kas bija paņemta no diviem baismīgajiem dzīves poliem. Dea šo tumsu nesa sevī, Gvinplēns —

1 Dieviete. (Lalin.) savā sejā. Deā bija kaut kas spokains, Gvinplēns ļoti atradināja rēgu. Ap Deu pletās melns bezdibenis, ap Gvinplēnu — kaut kas vēl ļaunāks. Redzīgajam Gvin- plēnam bija mokpilna iespēja, kādas nebija aklajai Deai, — iespēja salīdzināt sevi ar citiem cilvēkiem. Bet Gvinplēna stāvokli, ja mēs pieļaujam domu, ka viņš centas to apzināties, salīdzināt nozīmēja vairs nesaprast sevi pašu. Būt tā kā Deai ar acīm, kurās neatspoguļojas ārpasaule, — tā ir milzīga nelaime, taču mazāka, nekā būt mīklai pašam sev: sajust, ka pasaulē kaut ka trūkst, kas esi tu pats, redzēt Visumu un neredzēt taja sevi. Deai bija uzmests virsū tumsas plīvurs, Gvinplēna m sejai priekšā bija uzlikta maska. Tas bija kaut kas neizsakāms: Gvinplēna maska bija darināta no viņa paša miesām. Kāda agrāk izskatījusies viņa seja, viņš nezināja. Visi agrākie sejas vaibsti bija izdzisuši. Viņam bija uzlikti virsū neīstie vaibsti. Viņa īstā seja bija nozudusi. Galva dzīvoja, bet seja bija mirusi. Viņš pat neatcerējās to redzējis. Deai, tāpat arī Gvinplēnam, cilvēku dzimums bija kaut kas ārējs, viņiem pavisam tāls; viņa bija vientuļa, viņš bija vientuļš; Deas vientulība bija drūma: viņa nekā neredzēja; Gvinplēna vientulība bija ļauna — viņš visu redzēja. Deai visa pasaule bija ietverta dzirdes un taustes robežās; viss esošais bija aprobežots, mazs, īss, ātri izgaistošs; viņa pazina tikai vienu bezgalību — tumsu. Gvinplēnam dzīvot nozīmēja mūžīgi redzēt sev priekšā pūli, ar kuru viņam nekad nebija lemts saplūst kopā. Dea bija trim- diniece, kas izraidīta no gaismas valstības; Gvinplēns bija izstumts no dzīvo radījumu vidus. Protams, abi bija izmisuma pilni. Viņi bija pārkāpuši cilvēku ciešanu iespējamo robežu. Abi divi. Viņus redzot, ikvienam cilvēkam, kaut cik padomājot, būtu jāsajūt pret viņiem neizmērojams žēlums. Kā gan viņiem bija jācieš! Bija skaidri redzams, ka par šiem diviem cilvēkbērniem uzgūlis bargs likteņa spriedums, un nekad vēl liktenis nebija tik veikli pārvērtis divu gluži nevainīgu radījumu dzīvi par nebeidzamām mokām, par mūžīgu elli.

Taču viņi atradās paradīzē.

Viņi viens otru mīlēja.

Gvinplēns dievināja Deu. Dea pielūdza Gvinplēnu.

— Tu esi tik skaists! — viņa tam mēdza sacīt.

OC:ULGS NON HABET, LT V1DET [29]

Viena vienīga sieviele zemes virsū redzēja īsto Gvinplēnu. Tā bi ja aklā meitene.

Ko Gvinplēns bija darījis viņas labā, Dea zināja no Ursusa, kuram Gvinplēns bija stāstījis par savu grūto gājienu no Portlendas uz Veimutu un par visām šaus- inām, kuras pārcietis pēc tam, kad bija pamests krastā. Viņa zināja, ka viņu pavisam maziņu, mirstošu — pie nomirušās matēs krūts zīžam nedzīvo krūti — bija pievads otrs, nedaudz lielāks radījums, ka šis radījums, visu atstumts un it kā aprakts vispārējas vienaldzības drūmajā bedrē, bija izdzirdējis viņas kliedzienu, un, kaut gan pret to pašu visi bija bijuši kurli, pret viņu tas nebija kurls; ka šis vientuļais, vārgais, pamestais bērns, kam zemes virsū nebija nekāda atbalsta, tikko vilkdams kājas par tuksnesīgo klajumu, galīgi pārguris un izvārdzis bija pieņēmis no nakts rokām smago nastu — otru bērnu; ka nelaimīgais radījums, kas bija pamests galīgi tukšā, kad nolika neizprotamā dzīves labumu sadale, ko mēdz saukt par likteni, uzņēmās gādību par otras dzīvas būtnes likteni; ka, būdams pats trūkuma, bēdu un izmisuma personificējums, viņš k|uva par providenci; ka tad, kad debess viņai aizvērās, tas viņai atvēra savu sirdi; ka, iedams bojā pats, tas izglāba viņu; ka, būdams bez pajumtes un patvēruma, tas kļuva par viņas patvērumu; ka tas kļuva par viņas māti un aukli; ka, būdams pasaulē gluži viens, debesīm, kas to bija pametušas, tas atbildēja ar to, ka pieņēma otru bērnu; ka, klīzdams pa tumsu, tas bija paradījis šo cildeno priekšzīmi; ka, uzskatīdams sevi par tādu, kas nav pārāk bēdu nomākts, viņš uzvēla sev plecos vēl otra nelaimes smagumu; ka uz šās zemes, kur, šķita, to vairs nekas negaida, tas atklāja pienākuma esamību; ka tur, kur ikviens būtu sācis svārstīties, tas bija devies uz priekšu; ka tur, kur visi butu rāvusies atpakaļ, tas nenovērsās; ka tas bija iebāzis roku atvērtaja kapā un izvilcis no turienes ārā viņu, Deu; ka pats, būdams puskails, tas bija viņai atdevis savas skrandas, jo viņa sala; ka, būdams pats izsalcis, tas bija centies padzirdīt un paēdināt viņu; ka viņas dēj šis puisēns bija cīnījies ar nāvi, ka viņš ar to bija cīnījies visos tās veidos: ziemas un sniegputeņa veida, vientulības veida, šausmu veidā, aukstuma un bada veidā, viesuļa veidā; ka viņas dēļ, Deas dēļ, šis desmit gadu vecais titāns bija uzsacīs cīņu pret tumsas bezgalību. Viņa zināja, ka viņš to visu bija paveicis, būdams vēl bērns, un ka lagad, kļuvis par pieaugušu vīrieti, tas viņai, vargajai, ir spēks, viņai, trūkumcietējai, — bagātība, viņai, slimajai, — atveseļošanās, viņai, aklajai, — redze. Cauri biezajam, viņai pašai nezināmajam aizsegam, kas viņu spieda turēties nostāk 110 dzīves, viņa skaidri samanīja šo uzticību, šo uzupurēšanos, šo drosmi. Mūsu iekšēja pasaulē varonība iegūst noteiktu apveidu. Viņa uztvēra tā cildeno tēlu: tajā neizsakāmi abstraktaja joma, kur dzīvo saules neapgaismota doma, viņa apjauta šo noslēpumaino tikumības atspulgu. Šo nesaprotamo, mūžam kustošo priekšmetu ielenkta (tas bija vienīgais iespaids, kadu uz viņu atstāja īstenība), stingdama aiz satraukuma, kas raksturīgs pasīvai būtnei, kura vienmēr gaida iespējamās briesmas, pastāvīgi sajuzdama, gluži kā visi aklie, ka viņa ir pavisam neaizsargāta, tai pašā laikā viņa jo skaidri sajuta kaut kur par sevi Gvinplēna tuvumu — Gvinplēna, kas nekad nav piekusis, kas allaž ir tuvs, allaž uzmanīgs, Gvinplēna, kas ir laipns, izpalīdzīgs un labsirdīgs; Dea trīcēja aiz prieka, ka var uz viņu paļauties, aiz pateicības pret viņu: viss satraukums aprima un pārvērtās sajūsmā, un ar savām tumsas pilnajām acīm Dea saskatīja zenītā pār apkārt izpletušos bezdibeni šās labsirdības neizsmeļamo gaismu.

Cilvēka iekšēja pasaulē labsirdība ir saule; un Gvinplēns žilbināja Deu.

Pūlim, kuram ir pārāk daudz galvu, lai tam būtu kāda doma, un pārāk daudz acu, lai tas varētu kaut ko saskatīt, pūlim, kas, būdams paviršs, apstājas tikai pie parādību virspuses, Gvinplēns bija tikai klauns, jokdaris, kumēdiņu rādītājs, āksts, kaut kas dzīvniekam līdzīgs. Pūlis viņu pazina tikai pēc sejas.

Deai Gvinplēns bija glābējs, kas viņu izrāvis no kapa

bedres un iznesis laukā, mierinātājs, kas deva viņai iespēju dzīvot, atbrīvotājs, kura roku viņa juta savēja, dzīvodama tumšajā labirintā — aklumā; Gvinplēns bija biālis, draugs, vadonis, atbalsts, kaut kas līdzīgs debesu būtnei, spārnots, starojošs laulātais draugs, un tur, kur pūlis redzēja briesmoni, viņa redzēja erceņģeli.

Un tas bija tāpēc, ka aklā Dea saskatīja viņa dvēseli.

## IV. saderīgie mīlnieki

Filozofs Ursuss to saprata. Viņš atzina Deas apžilbumu.

—   Aklais redz neredzamo, — viņš mēdza teikt.

Tāpat viņš mēdza teikt:

—   Apziņa ir tas pats, kas redzēšana.

Raugoties Gvinplēnā, viņš murmināja:

—   Pusbriesmonis un pusdievs.

Gvinplēns savukārt bija apreibis no Deas. Pastāv neredzama acs — prāts un redzama acs — redzoklis. Gvinplēns raudzījās uz Deu ar redzamajām acīm. Deu bija apžilbinājis idealais tēls, Gvinplēnu — realais. Gvinplēns nebija tikai neglīts, viņš bija drausmīgs; Deā Gvinplēns saskatīja savu pretstatu. Cik Gvinplēns bija baismīgs, tik Dea — jauka. Viņš bija neglītuma, viņa — grācijas iemiesojums. Dea bija līdzīga sapnim. Viņa bija sapnis, kas ieguvis miesas formas. Visā viņas būtnē, visā viņas gaisīgajā slāvā, viņas tievajā un līganajā augumā, kas trīsuļoja kā niedre, viņas plecos, kuriem varbūt bija neredzami spārni, viņas viegli apaļīgajās formās, kas liecināja par viņas dzimumu ne tik daudz jutekļiem, cik dvēselei, viņas gandrīz caurspīdīgajā ādas baltumā, viņas neredzīgā skatiena cildenajā mierīgumā, kas bija dievišķīgi atrāvies no zemes dzīves, viņas smaida svētaja nevainībā bija kaut kas tāds, kas viņu darīja tuvu eņģelim, bet viņa tomēr bija sieviete.

Gvinplēns, kā jau minējām, salīdzināja sevi ar citiem un salīdzināja arī Deu.

Savu dzīvi viņš iedomājās ka divu nesamierināmu pretstatu savienojumu. Ta bija punkts, kurā krustojas divi stari — melnais un baltais, no kuriem viens nāca no apakšas, otrs — no augšas. Vienu un to pašu dru- paču var vienlaikus knābāt divi knābji: ļaunuma knābis un labuma knābis, viens — plosīdams, otrs — glāstīdams. Gvinplēns bija tāda drupača, atoms, kuru reizē plosīja un glastīja. Gvinplēnu bija radījusi liktenīga nejaušība, ko bija sarežģījusi providences iejaukšanās. Savu pirkstu viņam bija pielikusi klat gan nelaime, gan arī laime. Viņa dīvaino likteni bija veidojuši divi pretēji nolikumi. Pār viņu gūlās gan lāsts, gan svētība. Viņš bija ar lāstu apkrautais izredzētais. Kas viņš tāds ir? Viņš pats lo nezināja. Kad Gvinplēns sevī raudzījās, viņš redzēja svešinieku. Un šis svešinieks bija šaušalīgs. Gvinplēns dzīvoja itin kā bez galvas, ar seju, kuru viņš nevarēja atzīt par savu. Sī seja bija drausmīga, tik drausmīga, ka par lo visi uzjautrinājās. Ta bija tik šaušalīga, ka par to bija jāsmejas. Viņš izskatījās baismīgi smieklīgs. Cilvēka seja bija izgaisusi, to bija aprijis zvēra purns. Visu it kā bija pārpludinājis grimasē pārvērsts vilnis. Nekad vēl neviens nebija redzējis tik pilnīgu cilvēcisku vaibstu nozušanu cilvēka sejā, nekad vēl cilvēka sejas parodija nebija sasniegusi tādu pilnību, nekad vēl, pat ne murgos, nevienam nebija rādījies tik drausmīgs, ņirdzīgs purns, nekad vēl tas viss, kas var atgrūst no sevis sievieti, nebija tik riebīgi savienojies vīrieša izskatā; nelaimīgā sirds, kas slēpās aiz šās maskas un bija tās nomelnota, šķita notiesāta uz mūžīgu vientulību — šī seja tai bija tikpat kā /.arka vāks. Taču nē, nē! Kur nezināmā ļaunprātība bija izsmēlusi visus savus līdzekļus, tur savukārt bija izšķiedusi savas veltes neredzamā labestība. Pēkšņi pacēlusi no pīšļiem nabaga neiaimnieku, visam, kas viņā bija atbaidošs, ta piešķīra visu, kas varēja valdzināt: zemūdens klintī tā ielika magnetu, iedvesa kādai citai dvēselei vēlēšanos traukties, cik vien ātri iespējams, pie pamestās būtnes, lika dūjai nomierināt zibens sasperto, lika skaistumam dievināt neglītumu.

Lai tas būtu iespējams, vajadzēja, lai daiļava neredzētu kropli. Laimei bija nepieciešama nelaime.

Un providence padarīja Deu aklu.

Gvinplēns neskaidri sajuta sevi kā izpirkšanas upuri.

Bet kāpēc īsli viņš tika vajāts? To viņš nezināja. Kas viņam bija jāizpērk? Ari to viņš nezināja. Par viņu, kas bija apkrauts ar negodu, pēkšņi iemirdzējies oreols — tas ari bija viss, ko viņš zināja. Kad Gvinplēns bija jau paaudzies un varēja daudz ko saprast, Ursuss viņam izlasīja un izskaidroja attiecīgu vietu no doktora Kon- kesta sacerējuma «De denasatis» 1 un no kada cita foll- anta Hugo Plagona traktāta fragmentu, kas sākas ar vārdiem: «Nares habens matilas,» [30] — taču Ursusj bija prātīgi atturējies no visādiem minējumiem un sargājies taisīt jelkādus slēdzienus. Bija iespējami dažādi pieņēmumi, ar zināmu ticamību varbūt varētu noteikt vienu otru notikumu no Gvinplēna bērnības; bet Gvinplēnam skaidrs bija tikai viens — pats rezultāts. Viņam bija lemts nodzīvot visu mūžu ar apzīmogotu seju. Kāpēc viņam bija uzspiests šis zīmogs? Atbildes nebija. Ap Gvinplēnu klājās klusums un vientulība. Visi minējumi, kas radās sakara ar traģisko īstenību, bija apšaubāmi un nedroši: pilnīgi drošs bija tikai'pats drausmīgais fakts. Un šais smagajos brīžos parādījās Dea; viņa bija tikpat kā debesu starpniece starp Gvinplēnu un viņa izmisumu. Šās brīnišķas meitenes maigums, kas bija pievērsts viņa neglītumam, viņu aizkustināja un it ka sasildīja; drakonam līdzīgā seja atmaiga laimīgā izbrīna; viņu, kas radīts tāpēc, lai visiem iedvestu šausmas, brīnumainā kārtā apjūsmoja un dievināja kā pašu pilnību mirdzoša, spoža būtne, un viņš, briesmonis, juta, ka uz viņu laipni noraugās zvaigzne.

Gvinplēns un Dea bija saderīgs pāris, šīs aizkustinoši maigās sirdis viena otru dievināja. Ligzda un divi putnēni — tāds bija viņu mīlas stāsts. Viņi bija pakļāvušies visai radībai kopējam likumam: mīlēt, meklēt un atrast vienam otru.

Tādējādi naids savos aprēķinos bija kļūdījies. Gvinplēna vajātāji, lai tie bija kas būdami, mīklainais ienaids, lai tas naca no kurienes nākdams, savu mērķi nesasniedza. Viņu bija gribējuši novest izmisumā, bet bija padarījuši laimīgu. Viņu jau priekšlaikus bija saderinājuši ar to, kurai bija lemts izdziedēt, viņa brūci.

Viņa sāpes bija vēlēts remdēt tai, kura pati bija sāpju personificējums. Bendes knaibles pamazām bija pārvērtušās maigā sievietes rokā. Gvinplēns bija drausmīgs, mākslīgi padarīts drausmīgs, drausmīgu viņu bija padarījusi cilvēka roka; sākumā bija cerējuši atraut viņu no ģimenes, ja viņam vispār bija ģimene, pēc tam — no visas cilvēces; jau bērnība viņu bija pārvērtuši par graustu. Bet daba šo graustu bija atdzīvinājusi, kā tā vispār mēdz atdzīvināt visus graustus; daba viņu bija nomierinājusi viņa vientulībā, kā tā vispār mēdz nomierināt visus vientuļniekus; daba allaž nāk. palīgā visiem likteņa pabērniem; tur, kur visa trūkst, tā pilnīgi atdod sevi; tā apklāj ar ziediem un zaļumiem visas drupas; akmeņiem tai ir efejas, cilvēkiem — mīlestība.

Apslēpto dabas spēku dziļā augstsirdība.

debess zilum1ņš starp melnajiem mākoņiem

Tā dzīvoja viens ar otru šie nelaimnieki: Deu balstīja Gvinplēna roka, Gvinplēnu — Deas paļāvība.

Bārenes balsts bija bārenis. Neglītenis balstīja kropli.

Divi vientuļnieki bija atraduši viens otru.

Viņu sirdis pildīja neizsakāmas pateicības jūtas. Tās pateicās.

Kam?

Noslēpumā tītajai bezgalībai.

Just pateicību — ar to pilnīgi gana. Pateicībai ir spārni, un tā aizlido tur, kur tai jābūt. Jūsu lūgsna labāk par jums zina, kurp tai jādodas.

Cik daudz cilvēku domājuši, ka viņi pielūdz Jupiteru, bet pielūdza Jehovu! Cik daudzus tādus, kuri tic amuletiem, uzklausa bezgalība! Cik daudzi ateisti nemaz neievēro, ka viņu labsirdība un skumjas ir tā pati dieva pielūgsme!

Gvinplēns un Dea bija pateicīgi.

Neglītums ir trimda. Aklums ir bezdibenis. Trimdinieks bija atradis patvērumu; bezdibenis kļuva apdzīvojams.

Gvinplēns redzēja, kā ar likteņa ziņu pie viņa kā nomoda sapnis, spoži starodams, nolaižas skaists, balts mākonis sievietes veidā, mirdzoša vīzija, kurā pukst sirds, un šī parādība, gandrīz mākonis un reizē sieviete, izstiepj pret viņu rokas, šī vīzija viņu skūpsta, šī sirds liektin tiecas pēc viņa; Gvinplēnu mīlēja, un viņš vairs nebija riebīgs; roze vēlējās doties laulība ar kāpuru, nojauzdama šai kāpura brīnišķīgu tauriņu; visu atstumtais Gvinplēns kļuva izredzētais.

Ja kādam ir tas, kas viņam nepieciešams, — tas jau ir viss. Gvinplēnam bija tas, kas viņam nepieciešams. Deai — kas viņai nepieciešams.

Pazemojošā sajūta sava kropluma dēļ aprima, it kā pagaisa, to aizstāja citas jūtas — reibums, sajūsma, ticība; bet aklas Deas drūmajai bezpalīdzībai no apkārtējas tumsas sniedzās pretī kāda roka.

Divas bēdas, iekļāvušās viena otrā, uzlidoja ideala augstumos. Divi dzīves pabērni atzina viens otru. Divi tukšinieki apvienojās, lai papildinātu viens otru. Ikvienu no viņiem ar otru saistīja tas, kā pašam trūka. Ar ko viens bija nabags, otrs bija bagāts. Viena nelaime izvērtas par otra dārgumu. Nebijusi Dea akla, vai tad viņa būtu izraudzījusi Gvinplēnu? Nebijis Gvinplēns neglīts, vai viņš Deu būtu atzinis par pārāku nekā citas? Droši vien viņa nebūtu iemīlējusi neglīteni, tāpat kā viņš nebulu iemīlējis kropli. Kāda laime Deai, ka Gvinplēns bija riebīgs! Kada veiksme Gvinplēnam, ka Dea bija akla! Nebijis starp abu likteņiem līdzības, viņu vienotība būtu neiespējama. Viņu mīlestības pamatā bija nepārvarama nepieciešamība vienam pēc otra. Gvinplēns glāba Deu, Dea glāba Gvinplēnu. Divu nelaimīgu likteņu sastapšanas radīja savstarpēju tieksmi vienam pēc otra. Tas bija bezdibeņa aprītu būtņu apskāviens. Nav nekā vēl tuvaka, neka bezcerīgākā, neka burvīgāka.

Gvinplēns pastāvīgi domāja:

«Ko es iesāktu bez viņas?»

Dea pastāvīgi domāja:

«Ko es iesāktu bez viņa?»

Abi trimdinieki bija ieguvuši dzimteni; divas negrozāmas, liktenīgas nelaimes - Gvinplēna kauna zīmogs un Deas aklums, viņus savienojušas, kļuva abiem par dziļa prieka avotu. Viņiem pietika ar savu tuvumu, viņi nespēja iedomāties kaut ko ārpus tā: sarunāties vienam ar otru viņiem bija bauda, atrasties blakus — svētlaime; ikviens no viņiem nemitīgi sekoja katrai dvēseles kustībai, un viņi bija nonākuši līdz pilnīgai sapņu vienotībai: abiem vienlaikus radās viena un tā pati doma. Kad Gvinplēns paspēra soli, Dea šķita dzirdam dievišķus soļus. Viņi pieglaudās viens otram tādā kā zvaigžņotā puskrēslā, kas bija pilna šmaržu, spožuma, mūzikas, lielisku arhitektūras formu un sapņu; viņi piederēja viens otram; viņi zināja, ka uz visiem laikiem ir saistīti kopējā priekā un sajūsmā; grūti iedomāties kaut ko dīvaināku par šo paradīzi, ko bija radījuši divi mūžīgām mokām nolemti radījumi.

Viņi jutās neizsakami laimīgi.

Savu elli viņi bija pārvērtuši paradīzē: tāds ir tavs spēks, mīlestība!

Dea dzirdēja Gvinplēna smieklus. Un Gvinplēns redzēja Deas smaidu.

Tā bija atrasta ideālā svētlaime. Bija sasniegts pilnīgais dzīvesprieks, bija atrisināta noslēpumainā laimes problēma. Un kas to bija paveicis? Divi dzīves pabērni.

Gvinplēnam Dea bija pats mirdzums. Deai Gvinplēns — augstākās būtnes klātiene.

Tāda klātiene ir dziļš noslēpums, kas piešķir neredzamajam dievišķas īpašības un rada citu noslēpumu — uzticību. Visās reliģijās neapstrīdama ir vienīgi uzticība. Ret ar to arī pilnīgi pietiek. Bezgalīgā būtne, bez kuras ticīgie nevar iztikt, paliek neredzama, bet vini to jūt.

Gvinplēns bija Deas dieveklis.

Dažreiz mīlestības uzplūda viņa nometās Gvinplēna priekšā uz ceļiem, tikpat ka skaista priesteriene, kas pagodā pielūdz elku.

Iedomājieties bezdibeni un šā bezdibeņa vidū gaišu oāzi, bet šai oāzē divas 110 dzīves izraidītas, vienu no otras apžilbušas būtnes.

Grūti iedomāties kaut ko tīrāku par šo mīlestību. Dea nezināja, kas ir skūpsts, kaut gan varbūt to vēlējās, jo aklums, it īpaši sievietes aklums nav atteicies no sapņiem: lai kā akla sieviete baiļojas no nezināmā pieskares, viņa tomēr ne vienmēr no tās vairas. Un Gvinplēns — Gvinplēnu trīsoša jaunība padarīja do- migu: jo stiprāk viņš sajuta reibumu, jo kļuva kautrīgāks; viņš būtu varējis alļaulics visu ar šo bērnības draudzeni, ar šo meiteni, kura nezināja, kas ir grēks, lāpāt ka nezināja, kas ir gaisma, ar šo aklo, kura spēja redzēt tikai vienu — to, ka viņa mīļoto dievina. Bet viņš uzskatīja, ka lā būtu zādzība — ņemt to, ko viņa lam būtu dāvājusi; skumjā pieticībā viņš bija ar mieru Deu mīlēt ar šķīstu mīlestību, un sava neglītuma apziņa modināja viņā vēl cildenāku tiklību.

Sie laimīgie dzīvoja ideālajā pasaulē. Tur, līdzīgi debesu sfērām, viņi bija laulātie draugi iztālēm. Debesu zilgmē viņi apmainījās ar to emanāciju, kas bezgalībā ir pievilkšanas spēks, bet virs zemes — dzimums. Viņi sniedza viens otram dvēseles skupstus.

Viņi vienmēr bija dzīvojuši kopēju dzīvi. Dzīvot kopā citādi viņi nemaz nespēja iedomāties. Deas bērnība iekrita vienā laikā ar Gvinplēna pusaudža gadiem. Viņi uzauga kopā. Ilgu laiku viņi bija gulējuši vienā gultā, jo kulba nebija diez kāda plašā guļamistaba. Viņi novietojās uz lādes, Ursuss uz grīdas — tā bija iegājies. Bet tad kādā jaukā diena — Dea vēl bija pavisam maza — Gvinplēns sajūtas pieaudzis un viņā pamodās kauns. «Es arī gribu gulēt uz grīdas,» viņš pateica Ur- susam. Un, kad pienāca vakars, izstiepās uz lāčādās līdzās sirmgalvim. Tad Dea sāka raudāt. Viņa pieprasīja savu blakusgulētāju. Bet Gvinplēns, kļuvis nemierīgs, jo viņā jau sāka mosties mīlestība, palika pie sava. Kopš tas reizes viņš sāka gulēt uz grīdas kopā ar Ur- susu. Vasaru, siltās naktīs, viņš gulēja ārā kopā ar Homo. Deai jau bija trīspadsmit gadu, bet viņa joprojām nespēja samierināties. Vakarā viņa bieži mēdza teikt: «Gvinplēn, nāc pie manis — es ātrāk aizmigšu.» Viņai bija nepieciešams sajust blakus Gvinplēnu, lai varētu aizmigt, un viņa gulēja mierīgā nevainības miegā. Kailuma apziņa rodas tikai tam, kas redz sevi kailu, tāpēc Dea nezināja, kas ir kailums. Arkādijas vai Tahiti nevainība. Mežonīgā Dea padarīja Gvinplēnu biklu. Dažreiz gadījās, ka Dea, būdama jau gandrīz pieaugusi jaunava, sēdēdama gultā vienā kreklā, kas slīdēja nost no pleca un atklāja jau skaidri samanāmās sievišķīgās krūtis, sukaja matus un sauca klāt Gvinplēnu. Gvinplēns sarka, nodūra acis, nezināja, kur dē- <

ties no šā nevainīgā kailuma, kaut ko murmināja, aizgrieza galvu, nobijās un gāja projām: tumsības radītais Dafnis muka no tumsā iegrimušās Hlojas *. Tāda bija šī traģiskajos apstākļos uzplaukusi idille. Ursuss viņiem mēdza teikt: — Mīliet viens otru, lopiņi tādi!

## VI. ursuss audzinātājs un ursuss aizbildnis

Ursuss piebilda:

—       Tuvākajās dienās izspēlēšu ar viņiem joku. Saprecināšu viņus.

Ursuss klāstīja Gvinplēnam mīlestības teoriju. Viņš teica:

• — Mīlestība! Vai tu zini, kā dievs tēvs aizdedzina šo uguni? Viņš paņem sievieti un vīrieti, bet pa vidu tiem ieliek velnu. Viens sērkociņš, tas ir viens skatiens, un viss jau liesmo.

—       Var iztikt arī bez skatiena, — Gvinplēns atbildēja, domādams par Deu.

Bet Ursuss iebilda:

—       Muļķis tāds! Vai tad dvēselēm vajadzīgas acis, lai skatītos viena uz otru?

Dažreiz Ursuss bija labvēlīgs. Brīžiem Gvinplēns aiz neprātīgas mīlestības uz Deu kļuva drūms un vairījās no Ursusa kā no aculiecinieka. Reiz Ursuss viņam sacīja:

—       Paklau, neesi tik kautrīgs! Iemīlējies gailis neslēpjas.

—   Bet ērglis slēpjas, — Gvinplēns atbildēja.

Citreiz Ursuss klusībā murmināja:

—        Būtu prātīgi iemest kādu sprunguli Venēras ratu spieķos. Viņi pārāk karsti mīl viens otru. Tas var radīt nevēlamas sekas. Novērsīsim ugunsgrēku. Remdināsim šo siržu kvēli.

Un, sarunadamies ar Gvinplēnu, kad Dea gulēja, un ar Deu, kad Gvinplēns bija ar kaut ko aizņemts, Ursuss ķērās pie šāda veida brīdinājumiem:

—   Tev, Dea, nevajag pārāk pieķerties Gvinplēnam.

Dzīvot otrā cilvēkā ir bīstami. Visdrošākais laimes pamats ir patmīlība. Vīrieši viegli atraisās no sievietēm. Turklāt Gvinplēns galu gala var kļūt iedomīgs. Viņam ir tik lieli panākumi! Tu nemaz nevari iedomāties, cik viņam lieli panākumi!

—   Gvinplēn, tāda nesaderība nekur neder. Pārāk liels neglītums no vienas puses un pārāk liels skaistums no otras puses — par to derētu padomāt. Apvaldi savu kvēli, manu zēn! Nejūsmo tik daudz par Deu! Vai tu nopietni tici, ka esi radīts viņai? Paraugies taču uz savu neglītumu un uz viņas nevainojamo skaistumu! Tu taču redzi, kāda starpība ir starp jums abiem. Viņai ir itin viss, mūsu Deai! Kāda balta āda, kādi mati, kādas lūpas — īstas zemeņogas! Un kājas! Un rokas! Cik viņai brīnišķīgs kakla izliekums, cik burvīga sejiņa! Kad viņa sper soli, no viņas izplūst mirdzums. Un viņas prātīgā valoda, viņas apburošā balss skaņa! Turklāt neaizmirsti, ka viņa ir sieviete! Viņa nav tik dumja, lai būtu eņģelis. Viņa ir pati skaistuma pilnība. Padomā par to un nomierinies.

Taču šie padomi tikai pastiprināja Deas un Gvinplēna mīlestību, un Ursuss brīnījās par savu neveiksmi tikpat ka tāds cilvēks, kas sacītu:

—   Savādi gan, vienā liešanā es leju eļļu ugunī, bet nekādi nevaru to apdzēst.

Vai viņš gribēja apdzēst vai vismaz padarīt vēsāku viņu sirds kvēli? Protams, ne. Ja viņam tas būtu izdevies, viņš pats justos vīlies. Sirds dziļumos šī mīlestība, kas mīlniekiem bija liesma, bet viņam siltums, viņu sajūsmināja.

Bet šad tad taču vajag mazliet pastrostēt tos, kas mūs apbur. Sādu strostēšanu cilvēki mēdz saukt par gudrību.

Ursuss Gvinplēnam un Deai bija tikpat kā tēvs un māte. Purpinādams viņš tos bija uzaudzinājis; bardams bija tos ēdinājis un dzirdinājis. Pēc abu bērnu pieņemšanas kulba bija kļuvusi smagāka, tāpēc Ursusam vajadzēja biežāk iejūgties blakus Homo, lai varētu kulbu pavilkt.

Taču jāaizrāda, ka pēc dažiem gadiem, kad Gvinplēns bija jau gandrīz pieaudzis, bet Ursuss kļuvis pavisam vecs, pienāca Gvinplēna kārta vilkt Ursusu.

Vērodams augošo Gvinplēnu, Ursuss viņa neglītuma dēļ bija sastādījis horoskopu.

—   Par lavu bagatību ir gādāts, — viņš tam sacīja.

Sī ģimene, kurā ietilpa sirmgalvis, divi bērni un vilks, braukādama apkārt, bija saliedējusies aizvien ciešāk un ciešāk.

Klejotāju dzīve audzināšanu nebija traucējusi. «Klejot nozīmē augt,» mēdza teikt Ursuss. Tā kā Gvinplēns neapšaubāmi bija radīts «izradīšanai gada tirgos», tad Ursuss bija izaudzinājis viņu par labu burvju mākslinieku un ieguldījis šai burvju māksliniekā visas gudrību gudrības, kādas vien zēns spēja uzņemt. Dažreiz cieši lūkodamies šaušalīgajā Gvinplēna maskā, Ursuss purpināja: «Sākums nebija slikts.» Tāpēc tad viņš centās papildināt aizsākto Gvinplēna audzināšanu ar dažādam filozofiskam un zinātniskām atziņam.

Bieži viņš Gvinplēnam atkārtoja:

—   Kļūsti filozofs. Būt gudram nozīmē būt neievainojamam. Paskaties uz mani, es nekad neesmu raudājis. Tāpēc ka esmu gudrs. Vai tu tiešam domā, ka man nebūtu bijis iemesla raudāt, ja vien es būtu gribējis to darīt?

Monologos, ko noklausījās vienīgi vilks, Ursuss mēdza teikt:

—   Esmu iemācījis Gvinplēnam visu, pat latīņu valodu, turpretī Deai — itin neko, jo mūzika nav ņemama vērā.

Ursuss abus bija iemācījis dziedāt. Pats viņš itin jauki spēlēja mazu vecmodīgu flautu. Tāpat arī viņš gluži labi spēlēja liru, kuru Bertrāna Digesklēna hronika dēvē par «ubagu instrumentu» un kuras izgudrošana ierosināja simfoniskās mūzikas rašanos. Sie koncerti pievilka publiku. Ursuss rādīja pūlim savu liru un paskaidroja:

—   Latīņu valodā to sauc par organistrum.

Viņš bija iemācījis Deu 1111 Gvinplēnu dziedāt pēc Orfeja un Ežida Benšuā metodes. Ne vienreiz vien viņš pārtrauca savas stundas, jūsmīgi izsaukdamies:

—   Orfejs ir Grieķijas dziesminieks! Benšuā ir Pikar- dijas dziesminieks!

Sī rūpīgās audzināšanas sarežģītā sistēma abu bērnu brīvo laiku tomēr neaizņēma tik ļoti, lai liegtu viņiem vienam otru dievināt. Viņi bija uzauguši, savienodami savas sirdis, līdzīgi tam, ka divi blakus iestādīti kociņi, augdami par lieliem kokiem, savieno savus zarus.

Tik un ta, — Ursuss murkšķēja, — es viņus saprecināšu.

IJn klusībā purpināja:

—   Apnikuši viņi man ar savu mīlestību.

Pagātne, pat no tas mazumiņš pagatnes, ko viņi būtu varējuši atcerēties, neeksistēja ne Gvinplēnam, ne Deai. Par to viņi zinaja tikai tik daudz, cik viņiem bija pastāstījis Ursuss. Ursusu viņi sauca par tēvu.

Gvinplēnam no bērnības bija palicis atmiņā tikai viens atgadījums — kaut kas līdzīgs dēmoniem, kas bija pārbrāzušies pāri viņa šūpulim. Viņam bija palicis lāds iespaids, it kā viņu tumsā būtu spārdījušas riebīgas kājas. Vai tas bija tīši darīts vai bez kāda nodoma, viņš nezināja. Skaidri un visos sīkumos Gvinplēns atcerējās tikai traģisko notikumu, kad viņš tika pamests jūras krasta. Deas atrašana šo drausmīgo nakti pārvērta viņam par līksmu dienu.

Deas atmiņa bija tīta vēl biezākā miglā nekā Gvinplēnam. Būdama tik maza, viņa visu bija aizmirsusi. Māti viņa atcerējās kā tadu aukstu priekšmetu. Vai viņa kādreiz bija redzējusi sauli? Iespējams. Viņa pielika visas pūles, lai atdzīvinātu tukšumu, kas bija palicis aiz viņas. Saule? Kas lā tāda? Viņa neskaidri atcerējās kaut ko spožu un siltu, ko tagad bija aizstājis Gvinplēns.

Viens ar otru viņi sarunājās klusām. Visiem skaidri zināms, ka dūdošana ir vissvarīgākā nodarbība zemes virsu. Dea mēdza teikt Gvinplēnam:

—   Gaisma — ta ir tas, kad tu runā.

Reiz, ieraudzījis cauri muslīna piedurknei Deas plecu, Gvinplēns neizturēja un pieskārās caurspīdīgajai vietai ar lūpām. Neglīta mute, bet tik brīnišķīgs skūpsts. Dea sajuta dziļu prieku. Viņa pietvīka gluži sārta. Briesmoņa skūpsts iededza rītausmu šai skaistajā, mūžīgā tumsā iegrimušajā sejā. Taču Gvinplēnam aizrāvās elpa no tādām kā šausmām, un viņš nespēja atturēties nepa- raudzījies uz krūšu baltumu, kas bija redzams pa paradīzes spraudziņu — pavērušos Deas kaklautu.

Dea atrotīja piedurkni un pasniedza Gvinplēnam kailu roku, sacīdama:

— Vēl!

Gvinplēns izglabās tādējādi, ka aizmuka.

Nākamajā dienā šī rotaļa sākās no jauna, gan ar citādām variācijām. Dievišķa gremdēšanās tīksmajā bezdibenī, ko sauc par mīlestību.

Tie tad ari ir tie prieki, uz kuriem dievs tēvs, būdams vecs filozofs, noraugās ar smaidu.

## VII. aklums māca gaišredzību

Dažreiz Gvinplēns pats ar sevi bija nemierā. Laime viņā modinaja kaut ko līdzīgu sirdsapziņas pārmetumiem. Viņš iedomājās, ka, ļaudams sevi mīlēt šai meitenei, kas viņu nevar redzēt, viņš to apmāna. Ko viņa teiktu, ja viņas acis pēkšņi kļūtu redzīgas? Kādu riebumu viņa sajustu pret to, kas viņu valdzina! Kā viņa atrautos no sava baismīgā iemīļotā! Kā viņa iekliegtos! Kā aizsegtu seju ar rokām! Kā aizskrietu prom! Gvinplēnu plosīja smagas šaubas. Viņš sev teica, ka viņam, briesmonim, nav tiesību uz mīlestību. Hidra, ko dievina debesu spīdeklis! Viņa pienākums ir atklāt patiesību šai aklajai zvaigznei.

Reiz viņš Deai sacīja:

—   Vai tu zini, es esmu ļoti neglīts.

—   Es zinu, ka tu esi brīnišķīgs, — Dea atbildēja.

Viņš turpināja:

—        Kad tu dzirdi visus smejamies, tad zini, ka smejas par mani, jo es izskatos drausmīgs.

—   Es tevi mīlu, — sacīja Dea.

Un, brīdi klusējusi, piebilda:

—        Es biju ieslīgusi nāvē, tu mani atgriezi atpakaļ dzīvē. Kad tu esi šeit, man blakus ir debesis. Dod man savu roku, es gribu pieskarties dievam!

Viņu rokas, viena otru atradušas, savienojās, viņi nebilda vairs ne vārda — viņi klusēja aiz mīlestības pārpilnības.

Ursuss sapīcis noklausījās šai sarunā. Nākamajā dienā, kad viņi visi trīs gadījās kopa, viņš ieteicās:

—   Dea jau arī ir neglīta.

Šī frāze nesasniedza savu mērķi. Dea un Gvinplēns li> nedzirdēja. Aizrāvušies viens ar otru, viņi reti iedziļinājās Ursusa vārdu jēgā. Ursusa gudrības aizgāja

secen.

Taču šoreiz Ursusa brīdinājums — «Dea jau arī ir neglīta» norādīja uz to, ka šis mācītais vīrs zināmā mērā pazīst sievietes. Bez šaubām, pateicis taisnību, < ivmplēns bija rīkojies neapdomīgi. Pateikt kurai kat- uii sievietei, kurai katrai aklai sievietei, izņemot Deu: «Es esmu neglīts,» — būtu bīstami. Būt aklai un mīlēt nozīmē būt divkārt aklai. Tādā situācijā sevišķi spēcīgi .iI tīstās fantāzija; ilūzija ir fantāzijas dienišķā maize; atņemt mīlestībai ilūziju ir tas pats, kas atņemt tai barību. Lai rastos mīlestība, nepieciešama gan fiziskā apbrīnošana, gan garīgā. Turklāt nekad sievietei neva- iag sacīt kaut ko tādu, ko viņai grūti saprast. Viņa sāk lo pārdomāt. Un bieži vien izdomā kaut ko ļaunu. Mīk- lainība izposta sapņa veselumu. Satricinājums, ko rada neuzmanīgi izmests vārds, sadrupina to, kās jau cieši saaudzis kopā. Dažkārt gadās, pat nezinot, kā las "nolicis, ka nejauši izmesta frāze sagādā tādu sitienu, kas pamazām iztukšo sirdi. Mīloša būtne pamana, ka laimes līmenis pazeminās. Nav nekā briesmīgāka par šo lēno laimes aizplūšanu pa ieplaisajuša trauka sieniņām.

Taču Dea bija darināta no citādiem māliem. Viņa krasi atšķīrās no pārējām sievietēm. Deai bija reti sastopama daba. Viņai bija tikai trausls ķermenis, bet ne sirds. Viņas būtnes pamatā bija dievišķa pastāvība mīlestībā.

Visa sevis urdīšana, ko Deā izraisīja Gvinplēna vārdi, beidzās ar to, ka reiz viņa uzsāka šādu sarunu:

—   Ko tas nozīmē — būt neglīts? Vai tas nozīmē darīt ļaunu? Gvinplēns dara tikai labu. Viņš ir skaists.

Pēc tam tai pašā jautājumu veidā, kas raksturīgs sievietēm un akliem cilvēkiem, viņa atsāka:

—   Redzēt? Ko jūs, redzīgie, ar šo vārdu apzīmējat? Es neredzu, bet es zinu. Šķiet, ka redzēt nozīmē daudz ko zaudēt.

—   Ko tu ar to gribi teikl? — Gvinplēns jautāja.

Dea atbildēja:

—   Redzēšana noslēpj patiesību.

—   Nē, — Gvinplēns iebilda.

—       Noslēpj gan, — Dea neatlaidās, — ja tu saki, ka esi neglīts.

Tad, brīdi padomājusi, piemetināja:

—   Melis tāds!

Un Gvinplēns varēja tikai priecāties: viņš bija atzinies, un viņam neticēja. Viņa sirdsapziņa tagad bija mierīga, tāpat arī mīlestība.

Tā viņi bija nodzīvojuši līdz tam laikam, kad Deai apritēja sešpadsmit, bet Gvinplēns kļuva divdesmit piecus gadus vecs.

Kopš savas pirmās satikšanās dienas viņi, kā tagad sacītu, «nemaz nebija tikuši tālāk». Bija pat gājuši atpakaļ, jo, kā lasītājs atceras, savu kazu nakti viņi bija svinējuši, kad Deai bija deviņi mēneši un Gvinplēnam desmit gadu. Viņu mīlestībā it kā turpinājās šķīstā bērnība: tā dažreiz novēlojusi lakstīgala turpina savu nakts dziesmu vēl tad, kad jau sārtojas rītausma.

Viņu glāsti nesniedzās tālāk par rokas spiedienu, un tikai retumis Gvinplēna lūpas pieskārās Deas kailajam plecam. Viņiem bija gana ar šo nevainīgo mīlas baudu.

Divdesmit četri gadi, sešpadsmit gadu. Un tā kādu rītu, neatmetis savu nodomu «izspēlēt ar viņiem joku», Ursuss pavēstīja:

—   Tuvākajās dienās jums būs jāizvēlas sev ticība.

—   Kāpēc? — Gvinplēns vaicāja.

—   Lai varētu salaulāties.

—   Bet mēs jau esam salaulāti, — ieteicās Dea.

Dea nesaprata, ka var būt vīrs un sieva lielākā

mērā, nekā viņi bija.

Šī manīgā, šķīstā apmierinātība, šī divu dvēseļu naivā vēlmju veldze, šī bezlaulība, kas tika uzskatita par laulības dzīvi, īstenībā Ursusam itin labi patika. Ja viņš par to kaut ko runāja, tad tikai tāpēc, lai pamurk- šķētu. Bet ka cilvēks, kam nav sveša medicīnas zinātne, viņš atzina Deu ja arī ne par pārāk jaunu, tad tomēr par pārāk trauslu un vāju tam, ko viņš sauca par «miesīgu laulību».

Tas nekad nebūs par vēlu.

Turklāt — vai tad viņi jau nebija apprecējušies? Ja kaut kur pasaulē pastāv nesaraujamas saites, vai l.id tā nebija Gvinplēna un Deas savienība? Apbrīno- |,uni bija tas, ka viņus vienu otra skavās bija iemetusi nelaime.

Un it kā tāpēc, ka šo pirmo saišu vēl būtu bijis par maz, nelaimei pievienojas klāt, apvijās ap to, saauga ,11 to kopa arī mīlestība. Kāds spēks spēj saraut dzelzs ķēdi, kas sastiprināta ar ziedu mezglu?

Skaidrs, ka šis pāris bija nešķirams.

Deai bija skaistums, Gvinplēnam — acu gaisma. Ikvienam no viņiem bija savs pūrs, un viņi bija ne vien vienkāršs pāris, bet lieliski izraudzīts laulats pāris, kūms šķīra vienīgi svētā nevainības starpsiena.

Taču, lai Gvinplēns pūlējās kā pūlēdamies dzīvot tikai no sapņiem, aprobežojoties vienīgi ar Deas uzlūkošanu un ar garīgu mīlestību uz Deu, īstenībā viņš tomēr bija vīrietis. Liktenīgie likumi nav novēršami. Tāpat kā visa daudzveidīgā daba, ari viņš bija pakļauts noslēpumainu spēku rūgšanai, kas viņā notika pēc radītajā gribas. Brīžiem izrāžu laika viņam gribot negribot iznaca paskatīties uz sievietem, kas atradās ļaužu pulī, bet viņš tūdaļ novērsa no tām savu noziedzīgo skatienu un steidza aiziet prom, klusībā atzīdams savu vainu.

Jāpiebilst, ka viņam trūka uzmundrinājuma. Visu sieviešu sejās, kurās viņš raudzījās, bija redzams riebums, antipātija, pretīgums un atraidījums.

Bija skaidrs, ka neviena cita sieviete kā tikai Dea nevarēja viņam piederēt. Tas viņam palīdzēja nožēlot savu vainu.

## VIII. ne vien laime, bet ari labklājība

Pasakās ir tik daudz patiesības! Neredzamā velna degošais pieskāriens — tie ir sirdsapziņas pārmetumi par nelabu domu. Gvinplēnam nelabas domas neuzmācās, tāpēc sirdsapziņas pārmetumi viņu nekad nemocīja. Bet brīžiem viņam uznāca neapmierinātības sajūta.

Neskaidra sirdsapziņas balss.

Kas tas bija? Nekas.

Gvinplēna un Deas laime bija pilnīga. Tik pilnīga, ka viņi pat vairs nebija trūcīgi.

Laikā starp 1689. un 1704. gadu viņu dzīvē notika pārmaiņa.

1704. gadā šad tad vai nu tādā, vai tādā piejūras pilsētiņā pievakarē iebrauca liela, smaga kulba, ko vilka divi spēcīgi zirgi. Kulba atgādināja apgāztu un uz četriem riteņiem uzliktu kuģa korpusu: ķīlis jumta vietā un klājs grīdas vietā. Visi četri riteņi bija vienāda lieluma un tik augsti kā smagā ormaņa ratiem. Riteņi, dīsele un kulba — viss bija nokrāsots zaļā krāsā ar pakāpenisku nianšu pāreju: no pudeļu zaļās riteņu krāsas līdz spilgti zaļajam jumtam.

Šī zaļa krasa galu gala pievērsa kulbai uzmanību, un tā kļuva plaši pazīstama gada tirgos: to sāka saukt par «Zaļo kasti». «Zaļajai kastei» bija tikai divi logi — katrā galā viens; kulbas pakaļgalā atradās durvis ar atmetamu kāpsli. No skursteņa, kas pacēlās virs jumta un, tāpat kā viss pārējais, bija nokrāsots zaļā krāsā, nāca dūmi. Šī ripojošā māja vienmēr bija svaigi nolakota un tīri nomazgāta.

Priekšā uz bukas, kuru ar kulbas iekšieni savienoja nevis durvis, bet logs, pāri pār zirgu mugurām blakus sirmgalvim, kas turēja grožus un vadīja pajūgu, sēdēja divas par dievietēm izģērbtas čigānietes un pūta taures. Pilsētnieki ar izbrīnu noraudzījās uz šiem ratiem, kas lepni gāzelējās no vieniem sāniem uz otriem, un pārrunāja par tiem.

Tas bija agrākais Ursusa iestādījums, kuru labie panākumi bija ļāvuši visādi papildinal un kurš no balagāna bija pārvērties par teātri.

Zem kulbas ķēdē piesiets tupēja dīvains radījums — ne īsti suns, ne vilks.

Tas bija Homo.

Vecais kučieris, kas vadīja pajūgu, nebija neviens cits ka mūsu filozofs.

Ar ko tad varēja izskaidrot nožēlojamās kulbas pārvēršanos par olimpiskiem ratiem?

Ar to, ka Gvinplēns bija kļuvis slavens.

Ursuss bija apliecinājis, ka viņam piemit īsta nojauta par to, ko cilvēki mēdz dēvēt par panākumiem, kad viņš Gvinplēnam bija teicis:

—   Par tavu bagātību ir gādāts.

Kā lasītāji atceras, Ursuss Gvinplēnu bija padarījis par savu skolnieku. Nepazīstami ļaudis bija apstrādājuši zēna seju. Bet viņš bija apstrādājis tā prātu un papūlējies ielikt aiz tik izdevīgi safabricētās maskas iespējami lielāku domu krājumu. Kolīdz paaugušais zēns viņam šķita noderīgs komedianta lomai, viņš to uzveda uz skatuves, tas ir, izveda balagāna priekšā. Gvinplēna parādīšanās radīja ārkārtīgu iespaidu. Skatītāji uzreiz apliecināja sajūsmu. Nekad neviens nebija redzējis neko līdzīgu šai pārsteidzošajai smieklu maskai. Neviens nezināja, kā bija panākts tāds brīnums, ka šie smiekli pielipa itin visiem: vieni tos uzskatīja par dabiskiem, citi — par mākslīgiem; īstenībai pievienojās klāt visvisādi minējumi, un itin visur, visos krustceļos, visos laukumos, visos gada tirgos un svētku sarīkojumos laužu pūļi plūstin plūda, lai redzētu Gvinplēnu. Pateicoties šai «lielajai atrakcijai», apkārt klīstošo kumēdiņu rādītāju plānajā naudas makā sākumā sāka plūst bardi, pēc tam sū un beidzot šiliņi.

Pilnām apmierinājuši publikas ziņkāri vienā vietā, viņi devās uz citu vietu. Akmenim no ripošanas nav nekāda labuma, turpretī kulba ripodama kļuva aizvien bagātāka un bagātāka. Un tā gadu ritumā, braukājot no vienas pilsētas uz otru, līdz ar to, ka Gvinplēns auga lielāks un kļuva aizvien neglītāks, pienāca beidzot Ursusa paredzētā bagātība.

—   Viņi nu gan tev ir pakalpojuši, dēliņ! — Ursuss mēdza sacīt.

Šī «bagātība» bija ļāvusi Ursusam, Gvinplēna panākumu vadītājam, konstruēt tādus ratus, par kādiem viņš allaž bija sapņojis, tas ir, uzbūvēt tādu furgonu, kas būtu pietiekami liels, lai tajā varētu ievietot teātri, kurš visos krustceļos bārstītu zinātnes un mākslas sēklu. Turklāt Ursusam bija radusies iespēja pievienot trupai, kurā ietilpa viņš pats, Homo, Gvinplēns un Dea, divus zirgus un divas sievietes, kuras, kā mēs jau minējam, tēloja dieviešu lomas un pildīja kalpoņu pienākumus. Tais laikos kumēdiņu rādītāju balagānam mitoloģiska izkārtne bija visai izdevīga. «Mēs esam ceļojošs templis,» mēdza teikt Ursuss.

Abas čigānietes, kuras filozofs bija pievācis raibajā klejotāju barā, kas klīda pa pilsētām un miestiem, bija jaunas un neglītas; pēc Ursusa vēlēšanās vienai bija vārds Fēba, otrai — Venēra jeb, ievērojot nepieciešamību pieskaņoties izrunai angļu valodā, — Fibi un Vinosa.

Fēba gatavoja ēdienu, bet Venēra apkopa mākslas templi.

Turklāt izrāžu dienās viņas apģērba Deu.

Izņemot tos brīžus, kad kumēdiņu rādītāji, gluži tāpat kā valdnieki, «parādās tautai», Dea, līdzīgi Fibi un Vi- nosai, staigāja florenciešu svārkos, kas bija šūdināti no puķaina auduma, un īsā bezpiedurkņu jaciņā. Ursuss un Gvinplēns valkāja vīriešu bezročus un garus zābakus, kādus valka matroži uz kara kuģiem. Gvinplēns, kad viņš strādāja vai vingrinājās, nēsāja arī ādas krūš- autu. Viņš kopa abus zirgus. Ursuss un Homo paši rūpējās viens par otru.

Dea tik ļoti bija pieradusi pie «Zaļās kastes», ka staigāja turp un atpakaļ pa ripojošo kulbu tikpat droši, it kā būtu redzīga.

Ja kāda acs ielūkotos šās ceļojošās mājas iekšienē un tās iekārtojuma, tā būtu ievērojusi vienā kakta pie sienas piestiprinātu un nekustīgi slāvam uz saviem četriem riteņiem veco Ursusa kulbu, kas bija aizgājusi atpūtā; tagad tai bija tiesības rūsēt un tā bija atbrīvota no ripošanas, gluži tāpat kā Homo bija atbrīvots no tās vilkšanas.

Šis grausts, iestumts pašā furgona dibenā pa labi no durvīm, kalpoja Ursusam un Gvinplēnam par guļamistabu un ģērbtuvi. Tagad tajā stāvēja divas gultas. Pretējā kaktā atradās virtuve.

Pat uz kuģa būtu grūti atrast tik pārdomātu un lietišķu priekšmetu izvietojumu kā «Zaļajā kastē». Viss tur bija savā vielā, noteikti paredzēts un iepriekš aprēķināts. Ar plānām sieniņām furgons bija sadalīts trijās daļās. Šīs atsevišķās daļas bija savienotas ar ailēm bez durvīm. Kaut cik tās nosedza priekšā aizkarināti auduma gabali.

Dibennodalījumā mitinājās vīrieši, priekšējā nodalī- |ii 111,1 — sievietes, bet vidējā nodalījumā, kas šķīra «bus dzimumus, atradās teātris. Mūzikas instrumenti un vis.is skatuves ierīces glabājās virtuvē.

Uz dēļu paaugstinājuma zem paša jumta spraišļa bija novietotas dekorācijas; atverol lūku, kas bija ierīkota šai paaugstinājumā, kļuva redzamas lampas, kas radīja maģiskus gaismas efektus.

Šos maģiskos efektus ar dzejisku iedvesmu pārvaldīja Ursuss. Viņš pats arī sacerēja lugas.

Viņš bija apveltīts dažādiem talantiem; viņš izrādīja apbrīnojamus trikus. Viņš prata atdarināt ne vien visādas balsis, bet taisīja arī dažnedažādus kumēdiņus, ar gaismas un ēnas rotaļām pēc publikas vēlēšanās pēkšņi uz sienas lika parādīties ugunīgiem cipariem vai vārdiem un lika pazust pustumsā dažādām figūrām, pār- sleidza skatītājus ar visādām dīvainībām, pats palikdams pilnīgi vienaldzīgs pret pūļa sajūsmu, it ka iegrimis dziļās domās.

Reiz Gvinplēns viņam sacīja:

—   Tēt, jūs izskatāties pēc burvja.

Un Ursuss bija atbildējis:

—   Varbūt es arī tiešām esmu burvis.

«Zaļā kaste», kas bija uzbūvēta pēc Ursusa gudrajiem zīmējumiem, bija asprātīgi konstruēta: furgona kreisās puses vidus daļa starp diviem priekšējiem un diviem pakaļējiem riteņiem bija piestiprinātā šarnīros, un ar ķēžu un bloku palīdzību to pēc vēlēšanās varēja nolaist kā paceļamo tiltu. Bet, kad to atmeta vaļā, trīs paliktņi ar eņģēm, nokļuvuši vertikālā stāvoklī, nolaidās taisnā leņķī ka galda kājas un atbalstīja furgona sienu, kas pārvērtās par teatra estrādi. Tai pašā laikā skatītāju priekšā radās skatuve, kurai atmestā siena veidoja avanscēnu. Pēc puritāņu priesteru izteiciena, šī sprauga pilnīgi atgādinājusi ieeju ellē, tāpēc, iedami lai garam, viņi no tās šausmas novērsušies. Iespējams, ka iicši par tādu nešķīstu izgudrojumu Solons * bija piespriedis nūju sitienus Tespidam *.

Starp citu, Tespida izgudrojuma mūžs bija daudz garāks, nekā mēdz domāt. Furgona teātris pastāv vēl šobaltdien. Tieši uz šādam ceļojošām skatuvēm sešpadsmitajā un septiņpadsmitajā gadsimtā Anglijā tika izrādīti Amnera un Pilkingtona baleti un balādes, Francijā — Zilbēra Kolēna pastorāles, Flandrijā gada tirgos — atskaņoti dubultkori, ko sacerējis Kliments, kurš bija iesaukts par viltus pāvestu, Vācijā — Teila «Ādams un Ieva», Itālijā — Animučas un Kafosisa venēciešu intermēdijas, Venūzas prinča, Džezualdo silvas, Lauras Gvidičoni «Satīras», Vinčenco Galileja — astronoma tēva «Filēna izmisums» un «Ugolino nāve», turklāt Vinčenco Galilejs pats dziedāja savas kompozīcijas, spēlēdams pavadījumus ar violu da gambu, un visas pirmās itāļu operas, kurās kopš 1580. gada brīvā iedvesma sāka aizstāt madrigālu žanru.

Cerības krāsas furgons, kas pārvadāja Ursusu un Gvinplēnu ar visu viņu mantību, ar Fibi un Vinosu, kas uz bukas pūta taures kā divas slavas vēstneses, ietilpa lielajā klaidoņu un literātu saimē.

Tespids nebūtu noliedzis Ursusu, tāpat kā Kongrīvs* nebūtu noliedzis Gvinplēnu.

Iebraucot kādā pilsētā vai ciemā, starpbrīžos starp Fibi un Vinosas taures pūtieniem, Ursuss sniedza paskaidrojumus par viņu mūziku.

— Tā ir gregoriskā simfonija! — viņš iesaucās. — Pilsoņi pilsētnieki, gregoriskās kulta ceremonijas, kas uzskatāmas par milzu soli uz priekšu, sadūrās Itālijā ar ambroziānisko ritu, bet Spānijā — ar mozara- biešu ritu * un uzveica tos ar lielām grūtībām.

Pēc tam «Zaļā kaste» apstājās kādā vietā, ko Ursuss izvēlējās, un vakarā furgona siena — avanscēna nolai- das, teātris atvērās un sākās izrāde.

«Zaļās kastes» dekorācijas attēloja ainavu, kuru bija gleznojis Ursuss, kas gleznot neprata, un tāpēc vajadzības gadījumā šī ainava varēja noderēt arī pazemes attēlošanai.

Aizkars bija šūdināts no spilgtiem zīda auduma kvadrātiem.

Publika atradās zem klajas debess, novietojusies skatuves priekšā pusaplī vai nu uz ielas, vai kādā laukumā, pašā saulgozī vai lietū, tāpēc tālaika teātriem lietus bija daudz nevēlamāks kā mūsdienu teātriem. ■Ja vien bija iespējams, izrādes notika viesnīcas pagalmā, un tad nu sanaca tik daudz ložu balkonu, cik daudz ēkai bija stāvu. Tadas reizēs teātris vairāk atradināja slēgtu telpu un publika vairāk maksāja.

Ursuss piedalījās visnotaļ: lugas sacerēšanā, lugas izrādē, virtuvē un orķestrī. Vinosa spēlēja koka cimbalu, meistariski sizdama ar nūjiņām pa taustiņiem, bet Fibi strinkšķināja kādu ģitārai līdzīgu instrumentu. Arī vilks lika lietderīgi izmantots. Viņš bija pilnīgi iesaistīts trupā un vajadzības gadījumā arī tēloja nelielas lomas. Kad Ursuss parādījās uz skatuves kopā ar Homo, Ursuss — cieši pieguļošajā lāčādā, Homo — pats savā vilkādā, kas vēl ciešāk piegulēja, bieži vien bija grūti izšķirt, kurš no abiem ir īstais zvērs; Ursusam tas glaimoja.

## IX. MURGOJUMS, KO BEZGAUMĪGI CILVĒKI SAUC PAR DZEJU

Ursusa lugas bija interlūdijas — žanrs, kas mūsdienas mazliet izgājis no modes. Viena no šīm lugām, kas līdz mums nav nonākusi, saucās «Ursus rursus» Acīm redzot, Ursuss tajā tēloja galveno lomu. Šķietamā noiešana no skatuves, kurai tūdaļ sekoja jauna uznāk- šana, tāds, pēc visa spriežot, bijis šās lugas necilais un slavējamais sižets.

Ka lasītājs redz, Utsusa interlūdijām dažkārt bija latīņu nosaukumi, bet dzejoļi tajās bieži vien bija spāņu valodā. Spāņu valodā saceretās Ursusa vārsmās bija ar atskaņām, kā gandrīz visi tā laika kastīliešu soneti. Skatītājiem tas grūtību nesagādaja. Spāņu valoda toreiz bija visai izplatīta, un angļu jūrnieki kastīliešu dialektā runāja tikpat brīvi kā romiešu karavīri karlāgiešu dialektā. Palasiet Pļautu *. Turklāt teātrī, tāpat kā dievkalpojumā, latīņu vai arī kāda cita auditorijai nesaprotama valoda nevienu netraucēja. Svešo valodu jautri pavadīja pazīstamiem vārdiem. Starp citu, tas veicināja mūsu vecās gailu Francijas dievbijību. Pēc «Immola-

Ursuss bija sacerējis speciāli Gvinplēnam kādu inter- lūdiju, ar kuru bija ļoti apmierināts. Tas bija viņa la- bākais darbs. Tajā viņš bija ielicis visu savu sirdi un dvēseli. Izteikt sevi pilnīgi kāda darbā — tā ir ikviena radītāja vislielākā uzvara. Krupja māte, kas laiž pasaulē krupi, rada šedevru. Vai jūs šaubāties? Pamēģiniet izdarīt to pašu.

So interlūdiju Ursuss daudz slīpēja. Šis sacerējums saucās «Uzvarētais haoss».

Lugas saturs bija šads.

Nakts. Tai brīdī, kad vērās vaļā priekškars, pūlis, kas pulcējās «Zaļās kastes» priekšā, neredzēja nekā cita kā vienīgi tumsu. Šai tumsā pa zemi rāpoja trīs tikko saskatāmi stāvi — vilks, lācis un cilvēks. Vilku tēloja vilks, lāci — Ursuss, cilvēku — Gvinplēns. Vilks un lācis personificēja rupjos dabas spēkus, neapzinātās tieksmes, mežonīgo tumsonību; tie abi uzklupa Gvinplēnam; tas bija haoss, kas cīnās ar cilvēku. Viņu sejas nebija redzamas. Gvinplēns cīnījās, ietinies līķautā, viņa seju aizsedza biezi, lejup krītoši mati. Turklāt pār visu klājās tumsa. Lācis rūca, vilks šņakstināja zobus, cilvēks kliedza. Zvēri pieveica cilvēku, viņš gāja bojā, viņš sauca palīgā, lūdza pēc atbalsta, raidīja nezināmajā tālē sirdi plosošu saucienu. Viņš jau gārdza. Skatītāji noraudzījās agonijā, kādā mocījās pirmatnējais cilvēks, kas vēl maz atšķīrās no meža zvēra; tas bija baismīgs skats, pūlis lūkojās uz skatuvi, elpu aizturējis; vēl mirklis — un zvēri svinēs uzvaru, haoss aprīs cilvēku. Cīņa, kliedzieni, kaucieni — un pēkšņi klusums. Tumsā atskanēja dziesma. Pāri pāršalca kāda dvesma, un kļuva dzirdama balss. Gaisā virmoja noslēpumainas mūzikas skaņas, kas pievienojās neredzamas būtnes dziedājumam, un pēkšņi nezin no kurienes un nezin kā iznira kāds baltumiņš. Šis baltumiņš bija gaisma, šī gaisma bija sieviete, šī sieviete bija gars. Mierīga, skaidra, «kaista, barga savā šķīstībā un maigumā, mirdzuma tipņemta, parādījās Dea. Dzidrs siluets rītausmas fonā. l a bija viņas balss. Liega, dziļa, neizsakāmi valdzinoša balss. No neredzamas kļuvusi redzama, viņa dziedāja, iilausmas staru apņemta. Varēja likties, ka atskan eņģeļa dziesma vai kāda putna skandināta himna. Līdz ar viņas paradīšanos cilvēks apžilbis pietrūkās kājas un ar abām dūrēm metās virsū zemē notriektajiem zvē- i iein.

Gebra barzdn! Dexa, monstro,

A tu negro Caparazon Un uzlika tam uz pieres roku.

Šis darbs, ko Ursuss bija ilgi sevī nēsājis, viņam itin labi patika.

— Tas ir kāda Šekspīra garā, — viņš kautrīgi mēdza izteikties.

Gvinplēna milzīgo iespaidu uz skatītājiem vēl jo vai- rāk pastiprināja viņa kontrasts ar Deu. Šis gaišais tēls blakus gnomam modināja sajūtu, kuru varētu nosaukt par dievišķo izbrīnu. Pūlis raudzījās Deā ar slepenu nemieru. Viņai piemita kaut kas cildens, viņa likās esam šķīsta priesteriene, kurai ir svešas cilvēku kaislības un kura pazīst dievu. Varēja redzēt, ka viņa ir akla, bet varēja arī just, ka viņa visu redz. Šķita, ka viņa stāv uz sliekšņa, kas ved pārdabiskajā pasaulē. Viņa tikai it kā pa pusei piederēja mūsu pasaulei, bet otra viņas puse dzīvoja pavisam citā gaismā. Viņa bija nonākusi uz zemes, lai darītu labu, bet tā, kā to dara debess, izliedama visapkart rītausmas mirdzumu. Viņa atrada pretīgu radījumu un iedvesa tam dvēseli. Viņa izskatījās kā radošs spēks, apmierināta un tai pašā reizē pārsteigtā par to, ko pati radījusi; viņas burvīgi apmulsušajā sejā it kā bija redzama griba darīt labu un pārsteigums par to, ko viņa izdarījusi. Varēja just, ka savu briesmoni viņa mīl. Vai viņa zināja, ka tas ir izdzimtenis? Jā, jo viņa taču tam pieskārās. Nē, jo viņa taču to neatgrūda. Šis tumsas un gaismas savienojums skatītāja apziņā radīja mijkrēsli, kurā iezīmējās bezgalīgas tāles. Kā dievība savienojas ar pirmatnējo vielu, kādā veidā notiek dvēseles iespiešanās matērijā, kāpēc saules stars ir sava veida nabas saite, kā pārvēršas kroplis, kā bezveidīgais kļūst par paradīzes pilnību, — visi šie noslēpumi, kas radās kā neskaidri tēli, iedvesa gandrīz vai kosmisku satraukumu, kas pastiprināja konvulsīvos smieklus, kurus izraisīja Gvinplēna seja. Neiedziļinoties autora nodoma būtībā — jo skatītājs negrib sevi apgrūtināt ar iedziļināšanos, — publika tomēr saprata šo lo, kas sniedzas pāri tam, ko tā redzēja: neparastā izrāde pavēra aizkaru, kas atklāja cilvēka pārveidošanas noslēpumu.

Un Dea — Deas pārdzīvojumi vārdos nav nemaz izsakāmi. Viņa juta, ka atrodas pūla vidū, bet nezināja, kas ir pūlis. Viņa dzirdēja troksni, un tas bija viss. Pūlis viņai bija tikai dvesma, un tā tas īslenībā arī ir. Paaudzes ir tikai citcitai sekojoša elpa. Cilvēks ievelk elpu, izpūš elpu un izlaiž garu. Pūlī Dea jutās vientuļa un drebēja aiz bailēm, it kā zem viņas kājām rēgotos bezdibenis. Taču arī tai satraukuma un posta stāvoklī, kad nevainīga būtne, izmisusi par iespējamo kritienu bezdibenī, ir gatava izteikt pārmetumu nezināmajam, Dea tomēr saglabāja mieru, pārvarēja savas vientulības sajūtu, neskaidrās bailes no briesmām un pēkšņi, no jauna atguvusi drosmi un atbalsta punktu, pieķērās glābšanas pavedienam, kas viņai tika pasviests bezgalīgajā tumsas valstībā, un, izstiepusi roku, uzlika to uz varenas Gvinplēna galvas. Kāds neizsakāms prieks! Viņa iegremdēja savus rožainos pirkstus sprogaino matu mežā. Pieskaršanās vilnai allaž rada kaut kādu maigu sajūtu. Dea glāstīja smalku avs vilnu, zinādama, ka tas ir lauva. Viņas sirds bija pārpilna neizsakāmas mīlestības. Viņa jutās ārpus briesmām, viņa bija atradusi savu glābēju. Turpretī publika bija pilnīgi pretējās domās. Skatītajiem šķita, ka izglabtais ir Gvinplēns, bet glābēja — Dea. «Tas nav nekas!» Ursuss domāja, skaidri redzēdams, kas notiek Deas sirdī. Un Dea iedrošināta, nomierināta un sajūsmināta zemojās eņģeļa priekšā, kamēr pūlis redzēja acu priekšā briesmoni un, arī apburts, tikai pavisam citādi, juta, kā to ietekm" šie titāniskie smiekli.

īsta mīlestība nekad nenotrulinās. Būdama caur un cauri garīga, ta nevar kļūt vēsāka. Kvēlojoša ogle var pārklāties pelniem, debesu spīdeklis — nekad. Sie smalkie pārdzīvojumi Deai atkārtojās katru vakaru no jauna, un viņa būtu varējusi raudāt aiz maiguma tai laikā, kad pūlis locīdamies smējās. Ap viņu bija tikai priecīgi cilvēki, bet viņa — viņa bija laimīga.

Starp citu, lielā jautrība, kādu izraisīja necerētā un pārsteidzošā Gvinplēna maska, nepavisam nesaskanēja ar Ursusa nodomiem. Viņam labāk būtu paticis smaids, nevis smiekli un tik rupja sajūsma. Bet triumfs allaž nomierina. (Jn Ursuss katru vakaru samierinājās ar pārliecīgajiem panākumiem, aplēsdams, cik šiliņu sanāk kopā no savākto fārtingu kaudzītēm un cik mārciņu sterliņu ir šiliņu kaudzītēs. Turklāt klusībā Ursuss domāja, ka galu gala, kad šie smiekli būs aprimuši, «Uzvarētais haoss» atkal uzpeldēs skatītāju apziņā un katrā ziņā atstās tur zināmas pēdas. Šķiet, viņš nebija pārāk maldījies: ikviens mākslās darbs atstāj iespaidu cilvēku dvēselē. Patiešām, vienkāršā tauta, kas uzmanīgi sekoja šim vilkam, lācim un cilvēkam, sekoja šai mūzikai, šiem mežonīgajiem rēcieniem, kurus apslāpēja harmonija, šai tumsai, kuru izkliedēja rītausma, šai dziedāšanai, kas izstaroja gaismu, — uzņēma ar neskaidru, bet dziļu simpātiju, pat ar zināmu cieņu un maigumu dramatisko poēmu «Uzvarētais haoss», šo gara uzvaru pār matēriju, uzvaru, kas vainagojās ar cilvēka prieku.

Tādas bija vienkāršās tautas rupjās izpriecas.

Tautai ar tām pilnīgi pietika. Tai trūka iespēju apmeklēt. «dižciltīgo cīņas», kuras noskatījās augstmaņi, un ta nevarēja, līdzīgi augstdzimušajiem kungiem un džentlmeņiem, derēt uz tūkstoš ginejam, ka Helmsgeils uzveiks Filem ge Mcdonu.

## X. PĀR DZĪVES BORTU IZMESTA CILVĒKA IESKATI PAR LIETAM UN PAR CILVĒKIEM

Cilvēkam allaž piemīt slepena vēlēšanās atriebties par viņam sagādāto prieku. No tā radusies nicināšana pret aktieri.

Šī būtne mani valdzina, uzjautrina, izklaidē, pamāca, apbur, nomierina, morāliski paceļ, man lā ir patīkama un noderīga, — ar kādu ļaunumu es tai varētu atdarīt? Ar pazemojumu. Nicinašana — tā ir pļauka iztālēm. Izpliķēsim viņu. Viņš man patīk — tātad viņš ir nekrietns. Viņš man kalpo, tāpēc es viņu neieredzu. Kur lai es ņemu akmeni, ar ko viņam mest? Garīdzniek, dod man savējo! Filozof, dod savējo! Bosuē, izslēdz viņu no baznīcas! Ruso, nozākā viņu! Orator, apspļaudi viņu ar oļiem, kas birst ārā no tavas mutes! * Lāci, met viņam ar savu akmeni! Sadauzīsim ar akmeņiem koku, samīdīsim augli un apēdīsim to! «Bravo!» un «Nost ar viņu!». Skaitīt dzejnieku vārsmas — tas nozīmē būt ar mēri aplaistam. Paklau, ākst! Par godu viņa panākumiem pieliksim viņu pie kauna stal)a. Nobeigsim viņa triumfu ar rīdīšanu pret viņu. Lai viņš savāc ap sevi pūli un tādējādi rada savu vientulību. Tā bagātnieku šķiras, kuras mēdz dēvēt par augstākajām šķirām, ir izgudrojušas komediantam īpašu nošķiršanas veidu no sabiedrības — aplausus.

Vienkāršie ļaudis nav tik cietsirdīgi. Viņi nepavisam neienīda Gvinplēnu. Viņi to pat nenicināja. Tomēr pats pēdējais drīvētājs no vispēdējās ekipāžas uz vispēdējā kuģa pašā pēdējā Anglijas ostā uzskatīja sevi par neizmērojami pārāku par šo «salašņu» uzjautrinālāju un bija pārliecināts, ka drīvētājs ir tikpat pārāks par kumēdiņu rādītāju, cik lords ir pārāks par drīvētāju.

Tātad, tāpat kā visi komedianti, arī Gvinplēns saņēma aplausus un tika nošķirts savrup. Starp citu, šai saulē ikviens panākums ir noziegums, un tas ir jāizpērk. Katrai medaļai ir arī otra puse.

Gvinplēnam šās otras puses nebija. Jo abas viņa panākumu puses viņam bija tīkamas. Viņš bija mierā ar aplausiem un bija apmierināts ar savu vientulību. Aplausi viņu padarīja bagatu, vientulība viņam dāvāja laimi.

Sabiedrības zemākajos slāņos būt bagātam nozīmē neciest trūkumu. Nestaigāt caurās drēbēs, nesalt pie izdzisuša pavarda, nedzīvot ar tukšu vēderu. Tas nozīmē ēst un dzert, cik vien gribas. Tas nozīmē, ka tev ir viss nepieciešamais, ieskaitot sīknaudu, ko pasniegt ubagam. Šīs niecīgās bagātības, kas bija pietiekami lielas, lai justos blīvs, Gvinplēnam netrūka.

Garīgajā ziņā viņš bija pārbagāts. Viņš mīlēja un pats tika mīlēts. Ko vēl viņš varēja vēlēties?

Viņš arī nekā nevēlējās.

Vienīgais, ko viņam varbūt vēl varēja piedāvāt, bija — atbrīvot viņu no kropluma. Taču ar kādu niknumu viņš no tā atteiktos! Nomest šo masku un atgūt savu īsto seju, kļūt tāds, kāds viņš varbūt kādreiz l>ijis — skaists un valdzinošs, — viņš neparko nebūtu gribējis! Ar ko tad viņš uzturētu Deu? Kas notiktu ar nabaga maigo, aklo meiteni, kas viņu mīlēja? Bez šās Miiieklu grimases, kas viņu padarīja par vienreizēju . kstu, viņš būtu tikai vienkāršs kumēdiņu rādī- l.ijs, kā kurš katrs ekvilibrists, kas uzlasa monētas uz ielas bruģa, un Deai varbūt daždien trūktu maizes! Ar dziļu un aizkustinošu lepnumu viņš sevi apzinājās par šās neaizsargātās debesu būtnes aizbildni. Tumsa, vientulība, trūkums, nevarība, tumsonība, bads un slāpes — septiņas atņirgtas nabadzības rīkles snaikstījās viņai apkāri, un viņš bija svētais Juris, kas cīnās ar šo pūķi. Un viņš uzveica nabadzību. Ar ko? Ar savu neglītumu, "■-ava neglītuma dēļ viņš bija noderīgs, viņš bija spējīgs palīdzēt, izcīnīdams vienu uzvaru pēc otras, bija kļuvis liels. Viņam vajadzēja tikai parādīties, un nauda birtin liira. Viņš valdīja pār pūli, viņš tam spēja pavēlēt. Deas labā viņš varēja izdarīt visu. Viņš rūpējās par tās vajadzību apmierināšanu; viņš izpildīja visas tās vēlēšanās, iekāres un iedomas tais aprobežotajos mērogos, kādi varēja būt aklai meitenei. Gvinplēns un Dea, kā mēs jau aizrādījām, bija viens otram debesu brīnums. Viņš juta, ka tā viņu pacel uz saviem spārniem; viņa juta, ka tas viņu nēsā uz rokām. Nav nekā jaukāka kā aizsargāt to, kas jūs mīl, sniegt visu nepieciešamo tam, kas jums dāvā zvaigznes. Gvinplēns izjuta šo augstāko svētlaimi. Un par to viņš bija parādā pateicību savam neglītumam. Šis neglītums padarīja viņu pārāku par visiem. Ar to viņš pelnīja sev iztiku un pelnīja iztiku arī citiem; tas viņu padarīja neatkarīgu, brīvu, slavenu, iekšēji apmierinātu un lepnu. Kroplums viņu padarīja nepieejamu. Liktenis vairs nespēja viņam neko kaitēt, jo bija jau sevi izsmēlis ar drausmīgo triecienu, kurš tomēr bija pārvērties par Gvinplēna uzvaru. Bēdu bezdibenis bija kļuvis par laimes kalngalu. Gvinplēns at- ladās sava kropluma gūstā, bet bija kopā ar Deu. Šīs cietums, mēs jau lo sacījām, izvērtās par paradīzi. Starp viņiem un pārējo pasauli pacēlās mūris. Jo labāk. Šis mūris viņus norobežoja no citiem, bet toties arī aizsargāja. Ko gan varēja nodarīt Deai, ko varēja nodarīt

Gvinplēnam, ja viņi lā bija noslēgušies no visas apkārtējās dzīves? Atņemt viņa panākumus? Neiespējami. Tāda gadījumā Gvinplēnam vajadzētu atņemt viņa seju. Atņemt viņam Deas mīlestību? Neiespējami. Dea taču viņu neredzēja. Deas aklums bija liktenīgi nedziedināms. Kādas neērtības Gvinplēnam sagādāja viņa neglītums? Nekādas. Kādas priekšrocības tas viņam deva? Visas. Par spīti savam baismīgajam neglītumam, bet varbūt tieši šā neglītuma dēļ viņš tika mīlēts. Kroplums un neglītums neapzināti bija tuvinājušies un savienojušies. Būt mīlētam — vai tad tas nav viss? Par savu neglītumu Gvinplēns domāja tikai ar atzinību. Iededzinātā zīme atnesa viņam svētību. Viņš priecīgs apjauta, ka tā ir negaistoša un mūžīga. Kāda laime, ka šis labums viņam nav atņemams! Kamēr pastāvēs krustceļi, tirgus laukumi, tālēs aizejoši ceļi, tauta apakšā un debess virs galvas, var droši paļauties uz rītdienu. Deai nekā netrūks, un viņi viens otru mīlēs. Gvinplēns nemainītu savu seju pret Apolona seju. Būt izdzimtenim — tā bija visa viņa laime.

Tāpēc jau pašā stāsta sākumā mēs teicām, ka liktenis viņu bija bagātīgi apveltījis. Šis atstumtais bija izredzētais.

Viņš bija tik laimīgs, ka brīžiem pat žēloja cilvēkus, kas atradās ap viņu. Starp citu, viņš bija līdzcietīgs. Turklāt neapzināti viņš tiecās paraudzīties uz to, kas notiek ārpusē, jo neviens cilvēks nav pilnīgi sevī noslēgts, un daba nav nekada abstrakcija; viņš bija laimīgs, ka mūris viņu šķir no pārējās pasaules, taču laiku pa laikam pacēla galvu pāri mūrim. Un, salīdzinājis savu stāvokli ar citu stāvokli, viņš ar jo lielāku prieku atgriezās savā vientulībā pie Deas.

Ko tad viņš ap sevi redzēja? Kas īsti bija šie radījumi, kurus viņa klaidoņa dzīve viņam rādīja dažnedažādos veidos, ik dienas aizstājot tos ar jauniem? Mūžam jauni cilvēki, bet mūžam viens un tas pats pūlis. Mūžam jaunas sejas, bet mūžam vienas un tās pašas nelaimes. Daždažādu graustu mistrojums. Katru vakaru visi neizbēgamo sociālo nelaimju veidi ieslēdza cieša aplī viņa svētlaimi.

«Zaļā kaste» bija plaši pazīstama.

Zemās cenas pievelk zemās šķiras. Pie Gvinplēna nāca vārgie, nabagie, dzīves pabērni. Pēc Gvinplēna liecas, tapat kā tiecas pēc džina glāzītes. Nāca nopirkt par divi sū aizmiršanos. No saviem skatuves augstumiem Gvinplēns sarīkoja skati šim drūmajam laužu pūlim. Viņa apziņā cits pēc cita iespiedās šie milzīgās nabadzības tēli. Cilvēka sejā atspoguļojas viņa sirdsapziņa un viss viņa mūžs, tā ir kopsumma no daudzām jo daudzām noslēpumainam iedarbībam. Nebija tādu ciešanu, tādu dusmu, tada negoda, tāda izmisuma, kuru zīmogu Gvinplēns nebūtu redzējis šais sejās. Šīs bērnu mutes, piemēram, šodien nav nekā ēdušas. Šis vīrietis ir tēvs, šī sieviete — māte, bet aiz viņiem varēja viegli uzminēt bojā ejai nolemtās ģimenes. Un tā seja pieder cilvēkam, kas atrodas netikuma varā un ir ceļā uz noziegumu; un skaidri redzams, kāpēc: tumsonības un nabadzības dēļ. Kādā citā sejā bija vērojams iedzimtas labsirdības zīmogs, ko bija izdzēsuši sociālie spaidi un labsirdību pārvērtuši par naidu. Kādas sirmgalves pierē bija ierakstīts bads, uz kādas meičas pieres bija lasāms vārds «prostitūcija». Vienam un tam pašam faktam bija dažādas sekas, bet kuram tas bija smagākas — jaunajai meičai vai sirmgalvei? Šai pūli bija rokas, kurām trūka darba rīku; šie cilvēki gribēja strādāt, bet nebija darba. Dažreiz blakus strādniekam apsēdas kareivis, dažreiz invalīds, un Gvinplēns ieraudzīja drausmīgu rēgu — karu. Šeit Gvinplēns manīja bezdarbu, tur — ekspluatāciju un tur — verdzību. Dažas sejās viņš ievēroja kaut kādu atgriešanos pie dzīvnieciska, un šo pakāpenisko cilvēku atgriešanos lopa stāvoklī zemākajos sabiedrības slāņos izraisīja šās sabiedrības laimē dzīvojošo augšējo slāņu smagie spaidi. Šai tumsā Gvinplēns saskatīja vienu vienīgu gaismas spraudziņu. Viņš un Dea, izgājuši cauri ciešanām, bija laimīgi. Pār visu pārējo gūlās lāsts. Gvinplēns juta, ka viņu neapzināti spaida kājām virs viņa stāvošie šās pasaules varenie — bagātie, greznie, diženie laimes lutekļi; bet apakšā viņš samanīja dzīves pabērnu bālās sejas; sevi un Deu līdz ar savu mazo laimīti, kas reizē bija tik milzīga, viņš redzēja starp šīm abām pasaulēm; augšā bija dīka, brīva, līksma, jautri dejojoša pasaule; augšā bija pasaule, kura mīda citus kājām; apakšā bija to cilvēku pasaule, kurus mīda kājām. Spožums balstās uz tumsu — bēdīgs fakts, kas liecina par dziļu sociālo kaiti; Gvinplēns šo skumīgo parādību redzēja. Kāds pazemojošs liktenis, ka cilvēks lā spēj rāpot! Tāda sliecība pēc pīšļiem un dubļiem, tāds riebums, tāda atteikšanās no sevis, tāds zemiskums modināja viņā vēlēšanos to visu samīt ar kāju! Kādam tauriņam var noderēt par kāpuru šāda eksistēšana? Un šai izsalkušajā un lumsonīgajā pūli ikviena priekšā ir jautājuma zīme: kas viņu sagaida — noziegums vai kauns? Sirdsapziņas pagrimšana ir visu šo cilvēku eksistences neizbēgams likums! Nav neviena bērna, kuru nesagaidītu pazemojums! Nevienas jaunavas, kurai nebulu sevi jāpārdod! Nevienas rozes, kuru uzziedējušu nesamītu! Brīžiem viņš pūlējās ar vērīgu un līdzjūtīgu skatienu ielūkoties pašos tumsas dziļumos, kur gāja bojā tik daudz neauglīgu pūliņu un kur cīnījās tik daudz pārgurušu spēku; viņš redzēja veselas ģimenes, ko bija saplosījusi sabiedrība, brūces, kuras bija pārvērtušās par pūžņu perēkli kriminālsodu sistēmas dēļ, nodokļu novārdzinātos nabagus, gudrus cilvēkus, kurus zināšanu trūkums rāva tumsonības atvara; redzēja grimstošus plostus, kas bija pilni izbadojušos cilvēku, redzēja karus, neražas gadus, dzirdēja mirstošu ļaužu gārdzienus un kliedzienus, un viņa sirds sažņaudzās, skatot šo vispārējo postu. Viņš it kā skaidri saskatīja visas nelaimes putas, kas mutuļoja virs drūmās cilvēces jūras. Viņš pats atradās ostā un noskatījās šai kuģa bojā ejā no malas. Dažbrīd viņš aizklāja rokām savu neglīto seju un gremdējās pārdomās.

Kāds neprāts justies laimīgam! Ko tik viņš nesadomāja! Viņam uzmācās daždažādas domas. Viņa smadzenēs dzima vislielākās aplamības. Kādreiz viņš bija sniedzis palīdzību bērnam, tagad viņā modās dziņa palīdzēt visai pasaulei. Šie miglainie sapņi dažkārt aizsedza viņam dzīves īstenību; viņš zaudēja mēra sajūlu tiktāl, ka mēdza sev jautāt: «Ko varētu darīt šās nabaga tautas labā?» Brīžam viņš tik ļoti iegrima šais domās, ka savu jautājumu izteica skaļā balsī. Ursuss tādās reizēs paraustīja plecus un cieši viņu uzlūkoja.

Bet Gvinplēns joprojām sapņoja:

— Ak, bijis tas manā varā, kā es palīdzētu nelaimīgajiem! Bet kas tad es esmu? Nieka puteklītis. Ko es iespēju? Itin nekā.

Viņš maldījās. Viņš daudz ko darīja nelaimīgo labā. Viņš tos smīdināja.

Bet mēs jau sacījām, likt, lai ļaudis smejas, nozīmē likt, lai tie aizmirstas, īsts cilvēces labdaris — Jaudīm sniedz aizmiršanos!

## XI. TAISNĪGUMA SLUDINĀTĀJS GVINPLĒNS, PATIESĪBAS SLUDINĀTĀJS URSUSS

Filozofs ir okšķeris. Ursuss, svešu domu lasītājs, vēlīgi uzmanīja savu audzēkni. Mūsu iekšējie monologi miglaini atspoguļojas mūsu sejā, un fizionomista acs tos skaidri saskata. Tālab Ursusa skatienam nepagāja secen itin nekas no tā, kas norisa Gvinplēna dvēselē. Kādudien, kad Gvinplēns bija iegrimis pārdomās, Ursuss, parāvis viņu aiz slērbeles, iesaucās:

— Izskatās, ka tu esi sācis vērot, kas ap tevi notiek, muļķi tāds! Sargies, tev gar to nav nekādas daļas! Tev ir kas cits, ko darīt, — tev jāmīl Dea. Tu esi divkārt laimīgs: pirmkārt, tāpēc, ka pūlis redz tavu purnu, otrkārt, tāpēc, ka Dea to neredz. Tev ir tāda laime, kādu tu neesi pelnījis. Neviena sieviete, redzēdama tavu muti, neļautu tev sevi skūpstīt. Bet šī mute, kas sagādā tev labklājību, šis ģīmis, kas atnes tev bagātību, nemaz tev nepieder. Ar šādu seju tu neesi piedzimis. Tu to esi izķēmojis ar grimasi, kas izrauta no elles dibena. Savu masku tu esi nozadzis no velna. Tu esi riebīgs, tādēļ vari būt apmierināts ar savu reto veiksmi. Mūsu visai labi iekārtotajā pasaulē ir pilntiesīgi laimes bērni un nejauši laimes bērni. Tu esi nejaušs laimes luteklis. Tu dzīvo pazemē, kur iekritusi kāda zvaigzne. Šī nabaga zvaigzne ir likusi tev. Necenties izkļūt ārā no pazemes un turi ciet savu zvaigzni, zirnekli! Tavā tīklā kā sarkans granāts spīguļo Venēra. Esi tik laipns un neesi lik izlepis. Es redzu, ka tu gremdējies domās, — tas ir muļķīgi. Paklausies, es ar tevi runāšu īstas dzejas valodā: lai Dea ēd vairāk vērša gaļu un jēra kotletes, un pēc pusgada viņa būs resna kā turciete; appreci viņu, daudz negudrodams, un lai viņa tev dzemdē bērnu, pat un apbrīnoju. Nupat, es tev uzskaitīju lordus, bet tiem vēl jāpievieno divi arhibīskapi un divdesmit četri bīskapi! Patiesi, to iedomājot, man sirdi pārņem maigums. Atceros, ka tiku redzējis pie desmitās tiesas ievācēja cienījamajam dekānam Rafoe, kas vienlaikus ir laicīgās aristokrātijas pārstāvis un baznīcas kalps, milzīgu stirpu vislabāko kviešu, kuri bija atņemti apkārtējiem zemniekiem un pie kuru izaudzēšanas viņš nebija pielicis ne mazākās pūles. Tāpēc viņam bija atlicis laiks dieva lūgšanai. Vai tu zini, ka mans kungs, lords Marmed- juks, bija Īrijas lords rentmeistars un Knersbergas lielais senešals Jorkas grāfistē? Vai tu zini, ka lords virs- kambarkungs, kas ir mantots amats Ankasteras hercogu dzimtā, apģērbj karali kronēšanas dienā un saņem par savām pūlēm četrdesmit olekšu tumšsarkana samta, kā arī gultu, kurā gulējis karalis, un ka procesijās kā viņa pārstāvis viņam allaž pa priekšu iet melnā zižļa tiesu - izpildītājs? Es labprāt gribētu redzēt, kā tu protestē pret to, ka par visvecāko Anglijas vikontu tiek atzīts sers Roberts Brents, kuru par vikontu iecēla Henrijs V. Visi lordu tituli norāda uz tiesībām iegūt savā īpašumā kaut kādus zemes gabalus, izņemot grāfu Riversu, kura uzvārds ir arī viņa tituls. Tas taču ir brīnišķīgi, ka viņiem ir tiesība uzlikt citiem nodokļus, iekasējot, kā, piemēram, šogad, četrus šiliņus no mārciņas sterliņu gada ienākumiem, un šī privilēģija pagarināta vēl uz gadu! Un kur tad lieliskais nodoklis par tīrīto spirtu, akcīze uz vīnu un alu, nodokļi par preču izmērīšanu un svēršanu, par sidru, par bumbieru dzērienu, par iesalu, par miežu pārtvaici, par akmeņoglēm un simtiem līdzīgu nodokļu! Cienīsim pastāvošo kārtību! Pat garīdzniecība ir atkarīga no lordiem. Mēnas bīskaps ir pakļauts Dārbi grāfam. Lordiem ir pašiem savi zvēri, kurus viņi liek savos ģerboņos. Ta kā dievs zvērus nav radījis pietiekamā daudzuma, tad viņi tos paši izgudro. Viņi ir radījuši heraldisko meža kuili, kas ir tikpat pārāks par parasto kuili, cik kuilis ir pārāks par cūku vai arī cik augstmanis ir pārāks par garīdznieku. Viņi ir radījuši grifu, kas ir ērglis starp lauvām un lauva starp ērgļiem, kas baida lauvas ar saviem spārniem un ērgļus ar savām krēpēm. Viņiem ir heraldiskais pūķis, vienradzis, čūska, salamandra, tarasks, dreja, drakons,

hipogrifs. Mūs tas viss šausmina, bet viņiem noder par rotu un greznību. Viņiem ir zvēru dārzs, kuru sauc par heraldiku, kurā rūc neredzēti briesmoņi. Nevienā mežā nebūs atrodami tādi ērmi kā tie, kurus radījusi viņu augstprātība. Viņu godkāre ir pilna dažādu rēgu, kuri it kā pastaigājas cildenajā tumsā apbruņojušies, ar ķiverēm galvā, tērpušies bruņās, ar piešiem pie kājām, ar varas zizli rokā un bargā balsī saka: «Mēs esam senči!» Vaboles grauž augiem saknes, bet ģerboņi grauž tautas labklājību. Un kas par to? Vai tāpēc jāmaina likumi? Augstmaņi ir pastāvošās iekārtas neatņemama sastāvdaļa. Vai tu zini, ka Skotijā ir kāds hercogs, kurš var noaulekšot trīsdesmit ljē, nepārkāpdams sava īpašuma robežas? Vai tu zini, ka lords Kenterberijas arhibīskaps ik gadu saņem miljonu franku ienākumu? Vai tu zini, ka viņa majestāte ik gadu saņem pēc civillistes septiņi simti tūkstošus mārciņu sterliņu, turklāt vēl ienākumus no pilīm, mežiem, dzimtmuižām, lēņiem, rentes mājām, alodiem, prebendām, desmitajām tiesām un nomas maksām, konfiskācijām un soda naudām, kas pārsniedz miljonu mārciņu sterliņu? Tie, kas ar visu šo nav apmierināti, gluži vienkārši ir izlepuši.

— Jā, — Gvinplēns domīgi nomurmināja, — bagātnieku paradīze ir radīta no nabaga ļaužu elles.

## XII. DZEJNIEKS URSUSS AIZRAUJ FILOZOFU URSUSU

Ienāca Dea; viņš uz to palūkojās un nekā cita vairs neredzēja. Tāda ir mīlestība; uz brīdi mūs var sagrābt savā varā kāda doma, bet tad ienāk mīļotā sieviete, un uzreiz izgaist viss, kam ar viņu nav tieša sakara, kaut gan viņai varbūt nav ne jausmas, ka viņa iznīcinājusi mūsu dvēselē veselu pasauli.

Pastāstīsim šeit kādu sīkumu. «Uzvarētajā haosā» bija vārds «monstro» (briesmonis), kas Deai nepatika un kas viņai bija jāsaka Gvinplēnam. Dažreiz, izmantodama savas nelielās zināšanas spāņu valodā, kuru toreiz visi prata, viņa šo vārdu patvaļīgi aizstāja ar vardu «guiero», kas nozīmē «kārotais». Šādus teksta grozījumus Ursuss diez ko necieta. Viņš labprāt būtu Deai pateicis tā, kā mūsdienās Moesārs sacīja Viso: '

— Tev trūkst cieņas pret repertuāru.

«Cilvēks, kas smejas» — ar tādu. iesauku Gvinplēns bija kļuvis plaši pazīstams.

Viņa vārds «Gvinplēns», kuru gandrīz neviens nezināja, nozuda aiz šās iesaukas tapat, kā viņa īstā seja bija nozudusi aiz smieklu viepļa. Tāpat ka seja, ari viņa popularitāte bija maska.

Un tomēr viņa vārds bija lasāms uz platas izkārtnes, kas bija piestiprināta pie «Zaļās kastes» priekšsienas, kur publika varēja iepazīties ar šādu Ursusa sacerētu rakstu:

«Šeit var redzēt Gvinplēnu, ko desmit gadu vecumā 1690. gada 29. janvāra naktī neģēļi kompračikosi pameta juras krastā Portlenda; tagad viņš ir izaudzis liels un saucas «CILVĒKS, KAS SMEJAS».»

Šo kumēdiņu rādītāju dzīve atgādināja spitālīgo dzīvi leprozorijā vai arī svētlaimīgo dzīvi kaut kur Atlantldā. Ik dienas viņi piedzīvoja krasu pāreju no vislielākā trokšņa, kas valdīja tirgus izrādēs, līdz pilnīgai sevis izslēgšanai no ārpasaules. Katru vakaru viņi pameta šo pasauli. Viņi bija tikpat kā miroņi, vienīgi nākamajā dienā 110 jauna atdzīvojās. Aktieris ir mirgojoša bāka, tā iedegas, tad apdziest, un publikai viņš ir tikai rēgs vai vājš atspulgs šai dzīvē, kur gaismu nemitīgi nomaina tumsa.

Pēc izrādes tirgus laukumā sekoja labprātīga sevis ieslodzīšana. Kolīdz izrāde bija galā un publika pamazām izklīda tuvējās ielās, skaļi izteikdama savu atzinību, «Zaļa kaste» pacēla nolaižamo sienu, gluži ka cietoksnis paceļamo tiltu, un sakari ar pārējo cilvēku dzimumu bija pārtraukti. Vienā pusē atradās Visums, otrā — šis balagāns, un šai balagānā kā spožas zvaigznes mirdzēja brīvība, tīra sirdsapziņa, drosme, uzupurēšanās, nevainība, laime un mīlestība.

Redzīgais aklums un mīļotais kroplums apsēdās cieši līdzās, viena roka spieda otru roku, viena piere pieskārās otra pierei, un reibdami viņi viens ar otru sačukstējās.

Kulbas vidus nodalījums kalpoja divi uzdevumiem: publikai tā bija skatuve, aktieriem — ēdamistaba,

Ursuss, kas aizvien labprāt mēdza lielot salīdzinājumus, izmantoja šo apstakli, lai «Za|ās kastes» vidus daļu pielīdzinātu abesīņu būdas arradašam.

Ursuss saskaitīja ieņemto naudu, pēc tam viņi ēda vakariņas. Mīlestība visur saskata kaut ko ideālu; kad mīl, tad ēšana un dzeršana dod iespēju dažādiem slepeniem, maigiem pieskārieniem, kas ikvienu malku pārvērš skūpstā. Mīlnieki dzer alu vai vīnu no vienas glazēs, tāpat ka viņi dzertu rasu no viena lilijas zied- kausa. Šai mīlestības mielastā viņu dvēseles atgādina graciozus putnēnus. Gvinplēns pakalpoja Deai, nogrieza viņai maizes vai gaļas šķēli, ielēja dzērienu, pieliecās tuvu, tuvu klāt.

— Hm! — mēdza norūkt Ursuss, bet viņa rūkšana, r;ašam negribot, pārvērtās smaidā.

Vilks, ieturēdams vakariņas pagaldē, pievērsa uzma- nbu vienīgi savam kaulam.

Vinosa un Fibi gan piedalījās kopīgajā maltītē, bet nevienu netraucēja. Abas klaidones, palikdamas joprojām pusmežones, atraudamās no cilvēkiem, pļāpāja savā starpā niekus.

Pēc tam Dea kopa ar Fibi un Vinosu devās uz sieviešu galu. Ursuss gaja piesiet ķēdē Homo zem «Zaļās kastes», bet Gvinplēns noņēmās ar zirgiem, pārvērz- damies no mīļākā par staļļa puisi, līdzīgi Homēra varonim vai Kārļa Lielā paladīnam. Pusnaktī visi jau gulēja, tikai vilks, apzinādamies savu atbildību, laiku pa laikam atvēra vienu aci.

Otrā rīta pamodušies, visi atkal sanāca kopā; brokastoja visi reizē, parasti iekozdami šķiņķi un piedzerdami klat tēju; tēja Anglija ieviesusies kopš 1678. gada. Pec tam Dea, sekodama spāņu paradumam un padomam, kuru ieLeica Ursuss, kas viņu atzina par vārgu, gāja dažas stundas nogulēties, kamēr Gvinplēns un Ursuss veica tos sīkos iekš- un ārdarbus, kādus prasa klejotāju dzīves veids.

Gvinplēns retu reizi izgāja no «Zaļās kasies» un arī tad klaiņoja tikai pa tukšiem ceļiem un klusām nomalēm. Pilsētās viņš mēdza iziet vienīgi naktī ar dziji pār acīm uzmauktu platmali, lai neuzmāktos ar savu seju pretimnācējiem.

Ar atklātu seju viņu varēja redzēt vienīgi uz skatuves.

Starp citu, «Zajā kaste» ne visai bieži apmeklēja pilsētas; divdesmit četru gadu vecumā Gvinplēns nebija vēl redzējis lielākas pilsētas par Piecām ostām.

Taču viņa slava auga aizvien lielāka. Tā jau sniedzās pāri vienkāršās tautas robežām un sāka kāpt augstāk. Gada tirgu dīvainību mīļotāji un brīnumu kārotāji zināja stāstīt, ka kaut kur dzīvo un klejo no vienas vietas uz otru, parādīdamies drīz te, drīz tur, kāds cilvēks ar neparastu seju. Par viņu runāja, viņu meklēja un cits citam jautāja: «Kur viņš ir?» «Cilvēks, kas smejas» katrā ziņā kļuva slavens. Šās slavas atspulgs zināmā mērā krita arī uz «Uzvarēto haosu». Tālab kādudien, godkāres mudināts, Ursuss pavēstīja:

— Jābrauc uz Londonu.

## Treša gramata. PLAISAS RAŠANĀS

## i. tedkasteras viesnīca

Londonā toreiz bija tikai viens tilts — Londonas tilts ar virsū uzbūvētām mājām. Sis tilts savienoja Londonu ar tās priekšpilsētu Saut- vorku, kuras šaurās ieliņas un šķērsieliņas bija bruģētas un nokaisītas ar Tem- zas oļiem; tāpat ka pašā pilsētā, arī Sautvorkā ir tik daudz cieši sablīvētu ēku, dzīvojamie nami juku jukām ar viegli degošām koka būdiņām, kur varēja brīvi plosīties ugunsgrēki. To arī pierādīja 1666. gads.

Vārdu «Sautvorka» toreiz izrunāja «Soudrika», bet tagad to izrunā apmēram «Souzuorka». Starp citu, vis- laijākais veids, kā izrunāt angļu vārdus, ir — tos nemaz neizrunāt. Izrunājiet vārdu «Sauthemptona» tā: «Stpntn.»

Tas bija laiks, kad Četemu izrunāja kā Je t'aime

Tolaiku Sautvorka tikpat atgādina tagadējo Saut- vorku, kā Vožirāra * atgādina Marseļu. Toreiz tas bija ciems, tagad tā ir pilsēta. Taču tā bija itin dzīva osta. Garajā vecajā ciklopiskajā mūrī pār Temzu bija iestiprināti riņķi, pie kuriem mēdza pietauvoties upju kuģi. So mūri sauca par Efrokas mūri vai par Efrokstounu. Kad Jorka vēl piederēja sakšiem, tā saucās Efroka. Leģenda stāsta, ka šā mūra pakājē reiz noslīcinājies kāds

1 Es tevi mīlu. (Franc.)

Efrokas hercogs. Patiešām, ūdens tur bija pietiekami dziļš jebkuram hercogam. Pat bēguma laikā tur bija savu sešu brasu dziļums. Ši lieliskā noenkurošanās vietiņa vilināja jūras kuģus, un vecais lielvēderainais Holandes šoneris «Vogruat» parasti pietauvojās pie Efrok- stounas. «Vograal» ik nedēļas devās tiešā reisa no Londonas uz Roterdamu un no Rolerdamas uz Londonu. Citi kuģi atgāja divreiz dienā gan uz Dclfortu, gan Gri- niču, gan uz Grevsendu, izbraukdami bēguma laika un atgriezdamies paisuma laikā, Brauciens līdz Grevsendai ilga sešas stundas, kaut gan Grevsenda atradās tikai divdesmit jūdžu attālumā.

«Vograal» piederēja pie tiem kuģiem, kādus mūsdienās var redzēt vairs tikai navigācijas muzejos. Sis lielvēderainais šoneris mazliet atgādināja džonku. Tais laikos Francija atdarināja Grieķiju, bet Holande — Ķīnu. «Vograal» bija smagais divmastu šoneris ar perpendikulārām ūdens necaurlaidīgām starpsienām, ar ļoti dziļu kajīti kuģa vidū un diviem bezmargu klājiem — vienu kuģa priekšgalā, otru — pakaļgalā, kā tas ir uz tagadējiem metāla kuģiem ar tornīšiem. Margu trūkumam bija tā priekšrocība, ka vētras laikā mazinājās viļņu spiediens, taču tam bija arī sava neērtība, jo kuģa apkalpe bija pakļauta briesmām: margu trūkuma dēļ viļņi ieskaloja cilvēkus tieši jūrā. Ja kāds iekrita ūdenī, nebija kur pieķerties. Cilvēku biežā iekrišana jūrā un noslīkšana spieda no šāda tipa kuģiem atteikties. Šoneris «Vograat» parasti rievās tieši uz Holandi, neiebraucot pat Grevsendas ostā.

Gar Efrokstounas pakāji stiepās senatnīga dzega, ko daļēji veidoja klints, daļēji mākslīgs mūrējums, un tas atviegloja kuģa pietuvošanos pie mūra jebkura ūdens līmeņa augstumā. Šo mūri ik pa gabalu šķērsoja kāpnes. Tas iezīmēja Sautvorkas dienvidu robežu. Zemes u/.bērums ļāva garāmgājējiem atspiesties ar elkoņiem pret Efrokstounas kori kā pret krastmalas margām. No turienes varēja redzēt Temzu. Otrpus upes Londona izbeidzās. Tur bija tikai lauki.

Uz augšu no Efrokstounas, Temzas līkumā, gandrīz pretī Svētā Džeimsa pilij aiz Lambethauzas, netālu no pastaigu vietas, ko toreiz sauca par Fokshollu, starp podniecību, kur ražoja porcelāna traukus, un starp stikla rūpnīcu, kur ražoja krāsainas pudeles, atradās viens no tiem lielajiem, nezālēm aizaugušajiem zemes gabaliem, kurus agrāk Francijā mēdza saukt par bulvāriem, bet Anglijā par bowlinggreens. No vārda bow- ling-greens, kas nozīmē zaļu pļaviņu bumbas ripināšanai, mēs izveidojām vārdu boulingrin. Mūsdienās šādas pļaviņas tiek ierīkotas mājās, tikai tagad tās novieto uz galda: zaļais tūks aizstāj mauriņu, un visu šo ierīci sauc par biljardu.

Starp citu, ja mums jau ir vārds «bulvāris» (boule- varā — boule-verl), kas pilnīgi atbilst vardam bow!ing- green, tad nav saprotams, kāpēc esam izdomājuši vēl vārdu boulingrin. Jābrīnās, ka tik cienīga persona kā vārdnīca atļaujas tādu lieku greznību.

Sautvorkas «Zaļā pļaviņa» saucās Tarinzofīlda, jo kādreiz bija piederējusi baroniem Hastingsiem, kuriem bija arī Tarinzo Moklainu baronu tituls. No baroniem Hastingsiem Tarinzofīlda pārgāja baroniem Tedkaste- riem, kuri to izrentēja kā publisku izpriecu vietu, tāpat kā vēlāk kāds no Orleānas hercogiem iznomāja Pa- lērojālu. Vēlāk Tarinzofīlda ka bezmantinieku īpašums kļuva par draudzes īpašumu.

Tarinzofīlda bija kaut kas līdzīgs pastāvīgam tirgus laukumam, kas mūžīgi bija pieblīvēts burvju mākslinieku, ekvilibristu, jokdaru un muzikantu balagāniem un kas vienmēr bija pilns dīkdieņu, kuri «nāca skatīties uz velnu», kā mēdza sacīt arhibīskaps Šārps. «Skatīties uz velnu» nozīmēja noskatīties izrādi.

Uz šo laukumu, kas cauru gadu bija svētku rotā, izgāja vairākas viesnīcas, kuras gan atņēma, gan piegādāja balaganiem publiku un plauktin plauka. Sis viesnīcas bija vienkārši krodziņi, kas bija atvērti tikai pa dienu. Vakara krodzinieks iebāza sava krodziņa atslēgu kabatā un gaja prom. Tikai vienam no šiem krodziņiem bija viesnīcas raksturs. Visā «zaļajā pļaviņā» nebija nevienas citas dzīvojamās mājas, jo pārējos tirgus balagānus varēja kuru katru brīdi nojaukt: šos klejotājus kumēdiņu rādītājus nekas nesaistīja pie vienas vietas. Visi jokdari klejo no vienas vietas uz otru.

Šī viesnīca, kas pēc agrako pļavas īpašnieku vārda saucās Tedkasteras viesnīca, vairak atgādināja iebraucamo vietu nekā krodziņu un vairāk viesnīcu nekā traktieri; viesnīcai bija lieli vārti un diezgan plašs pagalms.

Vārti, kas veda no pagalma uz laukumu, bija Tedkas- teras viesnīcas oficiālā ieeja, bet lai līdzās atradās sānu durvis, pa kurām tad arī parasti gāja iekšā. Sānu durvis palaikam cilvēkiem ir daudz tīkamākas. Šīs zemās durvis bija vienīgās, pa kurām cilvēki staigāja. Tās veda tieši krodziņā, kas bija plaša telpa zemiem griestiem un nokvēpušām sienām, pilna ar galdiņiem. Otrajā stāvā virs paša krodziņa bija ierīkots logs, pie kura dzelzu režģiem bija piestiprināta viesnīcas izkārtne. Lielie vārti, kas bija cieši aizslēgti un aizbultēti, netika nekad virināti.

Lai iekļūtu pagalmā, bija jāiziet cauri krodziņam.

Tedkasteras viesnīcā bija saimnieks un apkalpotājs. Saimnieku sauca vārdā — Niklss. Apkalpotāju sauca par Govikemu. Saimnieks Niklss — droši vien Nikolajs, kas ar angļu valodas izrunu bija pārvērties par Nik- Isu, — bija skops atraitnis, kas trīcēja un drebēja likuma priekšā. Starp citu, viņam bija ļoti kuplas uzacis un spalvainas rokas. Un zēns — četrpadsmit gadu vecais zēns, kas ielēja viesiem dzērienu un atsaucās uz vārdu — Govikems, bija dzīvespriecīgs pusaudzis ar lielu galvu. Viņš valkāja priekšautu, un viņam bija īsi apcirpti mati — zīme, ka viņš pieder, pie kalpu ļaudīm.

Zēns gulēja apakšstāvā, klusā pažobelē, kur kādreiz bija mitinājies suns. Šim skabūzim logu aizstāja apaļš caurums, kas izgāja uz «zaļo pļaviņu».

## II. daiļrunĪba zem klajas debess

Kādā diezgan aukstā un vējainā vakarā, kad nevienam nebija ne mazākās vēlēšanās kavēties uz ielas, kāds vīrs, kas soļoja pa Tarinzofīldu, pēkšņi apstājās pie Tedkasteras viesnīcas. Tas notika kādā no pēdējiem 1704./1705. gada ziemas mēnešiem. Šis vīrs, kura drēbes liecinaja, ka viņš ir matrozis, bija glītu seju un stalta auguma — īpašības, kas ieteicamas galminiekiem, bet. netiek liegtas arī vienkāršajiem ļautiņiem. Kāpēc viņš bija apstājies? Lai paklausītos. Ko tad viņš klausījās? Balsī, kas skanēja viņpus mūra, acīm redzot, pagalmā; balss bija mazliet vecīga, tomēr tik skaļa, ka to varēja dzirdēt garāmgājēji uz ielas. Tai pašā laikā no sētas, kurā runāja šī balss, skanēja arī pūļa šalkoņa. Vecīgā balss teica:

— Londonas vīri un sievas, esmu klāt. No sirds apsveicu jus par to, ka esat angļi. Jūs esat liela tauta. Teikšu vēl precīzāk: jūs esat liels pūlis. Jūs daudz skaistāk kaujaties ar dūrēm nekā ar zobeniem. Jums ir lieliska apetīte. Jūs esat nācija, kas aprij citas nācijas. Brīnišķīga nodarbība. Šī ciLu aprīšanas spēja nostata Angliju īpašā vietā. Savā politikā un filozofijā, savā prasmē pievākt kolonijas un veselas tautas, savā rūpniecībā un ražošanā, kā arī savā mākā darīt citiem ļaunu, kas jums pašiem nāk par labu, jūs ieņemat sevišķu vietu, jūs esat apbrīnojami. Drīz pienāks diena, kad pasaule būs sadalīta divi daļās; uz vienas būs lasāms uzraksts: «Cilvēku īpašums», uz otras — «Angļu īpašums». To es apliecinu jums par slavu, es, kas neesmu nedz anglis, nedz cilvēks: man ir tas gods būt lācim; turklāt esmu arī doktors. Tas sader kopā. Džentlmeņi, es nodarbojos ar pamācīšanu. Ko es mācu? Divi dažādas lielas: to, ko es zinu, un to, ko nezinu. Es pārdodu zāles un ierosinu domas. Panāciet tuvāk un uzklausiet mani! Jūs aicina pie sevis zinātne. Atdariet ausis! Ja tās ir mazas, visai daudz patiesības tās neuzņems; ja tās ir lielas, tajās iekļūs daudz muļķības. Tātad — uzmanību! Es mācu zinātni, kas saucas Pseudo- doxia epidemica. Man ir draugs, kas māca smieties, turpretī es mācu domāt. Abi mēs dzīvojam vienā kastē, jo smiekli ir tikpat dižciltīgi kā zināšanas. Kad Demo- kritam * jautāja: «Kā tu iepazīsti patiesību?» — viņš atbildēja: «Es smejos.» Bet, ja man jautās: «Kāpēc tu smejies?» — es atbildēšu: «Tāpēc, ka esmu iepazinis patiesību.» Starp citu, es nepavisam nesmejos. Esmu cilvēku aizspriedumu izskaudējs. Gribu iztīrīt jūsu smadzenes. Tās ir netīras. Dievs labprāt pieļauj, lai tauta maldītos un liktu maldināta. Atmetīsim muļķīgo kautrību; es atklāti apliecinu, ka ticu dievam pat tad, kad viņš ir netaisns. Taču, kad es redzu mēslus, — un aizspriedumi ir mēsli, — es tos aizmēžu. Kā es zinu to, ko es zinu? Tā jau ir mana paša darīšana. Ikviens mācas, kā prot. Laktancijs * uzdeva jautājumus Vergīlija bionzas galvai, kas viņam atbildēja; Silvestrs Otrais* sarunājās ar putniem. Vai putni prata runāt kā cilvēki? Vai varbūt pāvests čivinaja ka putns? Tas nav zināms. Rabīna Eleazara nomirušais bērns sarunājās ar svēto Augustīnu. Alklāti sakot, es apšaubu visus šos notikumus, izņemot pēdējo. Mirušais bērns runāja, labi, pieņemsim; bet zem mēles viņam bija zelta plāksnīte, kurā bija iegravēti dažādi zvaigznāji. Tātad te bija blēdība. To visu iespējams izskaidrot. Jūs redzat, es esmu iecietīgs. Es atšķiru patiesību no meliem. Bet te jums būs citi maldi, kuriem jūs, nabaga neizglītotie ļaudis, droši vien pievienojaties un no kuriem es jūs gribu atbrīvot. Dioskorids * uzskatīja, ka dievs mājo driģenē, Hrizips * to saskatīja melnajā jāņogā, Jozefs — rācenī, Homērs — ķiplokā. Viņi visi maldījās. Sais augos slēpās nevis dievs, bet velns. Es to pārbaudīju. Nav liesa, ka čūskai, kas Ievu kārdināja, bijusi cilvēka seja tāpat ka Kadmam *. Garsija de Horto, Kadamosto * un 2ans Igo, Trēves arhibīskaps, apstrīd, ka pietiek ar koka aizzāģēšanu, lai noķertu ziloni. Man vedas domāt, tāpat kā viņi domājuši. Pilsoņi, nepareizi spriedumi rodas Lucifera ietekmē. Ja mēs atrodamies tumsas valdnieka varā, nav nekāds brīnums, ka par mums birtin birst maldi un aplamības. Mīļie ļautiņi, Klaudijs Pulhrs * nomira nevis tāpēc, ka vistas nenāca arā no vistu kūts; īstenībā Lucifers *, paredzēdams Klaudija Pulhra nāvi, neļava vistām knābāt barību. Tas, ka Bel- cebuls * piešķīra ķeizaram Vespazianam spēju dziedināt kroplus un atdot aklajiem acu gaismu, pals par sevi ir slavējams darbs, bet iemesls, kāpēc viņš to darīja, bija noziedzīgs. Džentlmeņi, neuzticieties šarlatāniem, kuri izmanto divmāju sēt vijas sakni un balto sētviju un pagatavo acu kompreses no medus un gaiļa asinīm. Iemācieties atšķirt melus no patiesības. Nav tiesa, ka Orions ir dzimis pēc Jupitera dabisko vajadzību nokārtošanas; īstenībā šo spīdekli tādā veida radīja Mer- kurijs. Nav taisnība, ka Ādamam bijusi naba. Kad svētais Juris nokava pūķi, nekādas svētā meitas viņam blakus nebija. Svētajam Hieronimam kabinetā uz kamīna nebija nekāda pulksteņa: pirmkārt, tāpēc, ka viņa alā nebija nekāda kabineta; otrkārt, tāpēc, ka tur nebija kamīna; treškārt, tāpēc, ka toreiz vēl nemaz nebija pulksteņu. Pārbaudiet! Visu pārbaudiet! Mani mīļie klausītāji, ja jums saka, ka ikvienam, kurš osla baldriāna zāli, smadzenēs iemetas ķirzaka, ka sapūstot vērsis pārvēršas bišu spieta, bet zirgs — par sirseņiem, ka mironis sver vairāk nekā dzīvs cilvēks, ka smaragds šķīst āža asinīs, ka muša, kāpurs un zirneklis, ja tos ierauga vienā kokā, vēsta badu, karu un mēri, ka krītamo kaiti var izdziedēt ar tārpu, ko atrod stirnas galvā, — neticiet tam, tas visas ir aplamības. Bet, lūk, kas ir taisnība: roņāda pasarga no pērkona; krupis pārtiek no zemes, un tāpēc tam galvā izveidojas akmens; Jerikas roze uzzied Ziemsvētku naktī; čūskas necieš oša ēnu; zilonim nav locītavu, un viņš ir spiests gulēt, kājās stāvot un atspiežoties pret koku; lieciet, lai krupis izperē vistas olu, un jūs iegūsiet skorpionu, kas jums dzemdēs salamandru; aklais atgūs redzi, uzliekot vienu roku uz altāra kreisās malas un otru aizliekot priekšā acīm; jaunavība neizslēdz mātes stāvokli. Godīgie ļautiņi, uzņemiet sevi šīs acīm redzamās patiesības. Un pēc tam varat ticēt dievam divējādi: vai nu kā izslāpušais tic apelsīnam, vai kā ēzelis tic pātagai. Bet tagad es jūs iepazīstināšu ar savu trupu.

Šai mirklī itin stipra vēja brāzma sapurināja savrup stāvošās viesnīcas logu rāmjus un slēģus. Tas atgādināja pērkona grandus no debesīm. Runātājs brīdi nogaidīja, pēc tam atsāka:

Svešais vīrs, kas izskatījās pēc matroža, noklausījies visu šo runu uz ielas, iegāja zemajā viesnīcas zālē, Izgāja tai cauri, samaksāja, cik no viņa prasīja, un, nokļuvis ļaužu pilnajā pagalmā, pamanīja pagalma dibenā plaši atvērtu balagānu uz riteņiem un ieraudzīja uz skatuves vecu vīru, kas bija ieģērbies lāčādā, jaunekli, kurš it kā bija aizlicis sejai priekšā masku, aklu jaunavu un vilku.

— Žēlīgais dievs! — matrozis iesaucās. — Kādi brīnišķīgi aktieri!

## III. nodaļa, kura atkal paradas garāmgājējs

«Zaļā kaste», ko lasītāji katrā ziņā būs pazinuši, bija ieradusies Londonā. Tā bija apstājusies Sautvorkā. Ursusu bija pievilinājusi «zaļa pļaviņa», kurai bija tā brīnišķīgā īpašība, ka gada tirgus tajā nekad netika slēgts, pat ziemu ne.

Ursusam bija patīkami ieraudzīt Svētā Pāvila katedrāles kupolu.

Londona galu galā ir pilsēta, kurā ir daudz kā laba. Lai veltītu katedrāli svētajam Pāvilam, ir vajadzīgs krietni vīrišķības. īstais katedrāles svētais ir apustulis Pēteris. Svētais Pāvils ir aizdomīgs ar savu fantāziju, bet baznīcas jautājumos fantāzija nozīmē ķecerību. Svētais Pavils ir kļuvis svēts tikai vainu mīkstinošu ap- stakļu dēļ. Debesīs viņš iekļuva pa sētas durvīm.

Katedrāle ir izkārtne. Svētā Pētera katedrāle ir Romas — dogmas pilsētas izkārtne; Svētā Pāvila katedrāle ir Londonas — ķecerības pilsētas izkārtne.

Ursuss, kura pasaules uzskats bija tik plašs, ka aptvēra itin visu, bija spējīgs novērtēt visas šīs nianses, un viņa simpātijas pret Londonu bija varbūt izskaidrojamas ar īpašu labvēlību pret svēto Paviļu.

Ursusa uzmanību saistīja Tedkasteras viesnīcas plašais pagalms. «Zaļā kaste» šķita kā radīta šim pagalmam — tā bija pilnīgi gatava skatītāju zale. No trim pusēm šo kvadrātveida pagalmu apņēma dzīvojamās mājas, bet tieši pretī viesnīcai pacēlās blīvs mūris; pie šā mūra tad arī piestūma «Zaļo kasti», kas iebrauca pagalmā pa platajiem vārtiem. Garā, uz stabiem uzbūvētā koka galerija ar nojumi atradās otra stāva iemītnieku rīcībā; ta stiepās gar iekšējās fasādes trim sienam, veidodama divus taisnleņķa pagriezienus. Apakšstāva logi veidoja benuāra ložas, bruģētais pagalms — parteru, galerija — beletažu.

Pret mūri pieslietā «Zaļā kaste» bija novietota prelī skatītāju zālei. Tas ļoti atgādināja «Globusu», kur kādreiz lika izrādīts «Otello», «Karalis Līrs» un «Vētra».

Nostūrī aiz «Zaļas kastes» atradās zirgu stallis.

Ursuss nolīga par visu ar krodzinieku Niklsa tēvu, kas aiz cieņas pret likumiem atļāva ievest iekšā vilku tikai par dārgu samaksu. No «Zaļās kastes» noņemtā izkārtne «Gvinplēns — Cilvēks, kas smejas» tika piekarināta blakus viesnīcas izkārtnei. Kā lasītajam zināms, kro- dziņa zālē bija iekšējas durvis, kas izgaja tieši pagalmā. Blakus šīm durvīm bija novietota muca ar izsistu dibenu; 110 šas mucas bija improvizēta būdiņa «kasierei», kuras pienākumus pildīja reizēm Fibi, reizēm Vinosa. Viss norisa apmēram tāpat ka mūsdienās. Kurš naca iekšā, tas maksāja. Zem izkārtnes «Cilvēks, kas smejas» ar divi naglām piesita balti nokrāsotu dēli, uz kura ar ogli lieliem burtiem bija uzrakstīts slavenas Ursusa lugas nosaukums — «Uzvarētais haoss».

Galerijas vidū, tieši pretī «Zaļajai kastei», starp divām starpsieniņām bija ierīkots nodalījums «augstas kārtas publikai». Sai nodalījumā varēja iekļūt pa stikla durvīm.

Šis nodalījums bija pietiekami ērts, lai, sēž.ot divi lindās, tajā varētu novietoties desmit skatītāji.

—   Mēs esam Londonā, — Ursuss sacīja, — jābūt gataviem, ka ierodas arī dižciltīga publika.

Šai «ložā» viņš pieprasīja ielikt vislabākos viesnīcas krēslus, bet vidū novietot lielu atzveltni, kas pārvilkts ar zeltainu Utrehtas samtu ar ķiršu krāsas rakstu, — gadījumam, ja izrādē ierastos kāda augstāka ierēdņa sieva.

Sākās izrādes.

Tūdaļ sāka plūst ļaužu straumes.

Bet augstmaņiem paredzētais nodalījums palika tukšs.

Tomēr panākumi bija tādi, ka neviens no komediantiem nekā līdzīga nevarēja atcerēties. Visa Sautvorka bariem vien skrēja skatīties «Cilvēku, kas smejas».

Starp Tarinzofīldas ākstiem un kumēdiņu taisītājiem Gvinplēns radīja īstu satraukumu. Iespaids bija tāds, it kā dadzīšu būrī būtu ielaidies vanags un aprijis visu viņu ēdamo. Gvinplēns viņiem bija atņēmis visu publiku.

Bez nenozīmīgajiem priekšnesumiem, kurus sniedza zobenu rijēji un klauni, «zaļajā pļaviņā» notika arī īstas izrādes. Tur bija sieviešu cirks, kur no rīta līdz vakaram skanēt skanēja daždažādi instrumenti: psalte- riji, bungas, rebabi, puspsalteriji, zvārguļi, stabules, dul- cianas žigas, dūdas, dūkas, vācu korneti, angļu klavi- cimbali, svilpes, fistulas un flažoleti. Lielā, apaļā teltī uzstājās lēcēji, ar kuriem nevarētu sacensties pat mūsdienu Pireneju skrējēji Dulma, Bordenavs un Mailonga, kuri dodas lejā no Pjerfitas kalna smailes Limasonas plakankalnē, kas ir gandrīz tas pats, kas krišana. Bija tur arī apkārtbraukajošs zvērudārzs ar komiķi tīģeri, kas tad, kad dresētājs viņu sila ar pātagu, mēģināja viņam to izraut un tas pletni norīt. Taču Gvinplēns atstāja ēnā arī šo komiķi ar baismīgo rīkli un nagiem.

Ziņkāri, aplausus, ienākumus, ļaužu pūli — visu sagrāba «Cilvēks, kas smejas». Tas nolika vienā acumirklī. Neviens vairs neatzina nekā cita kā vienīgi «Zaļo kasti».

—   «Uzvarētais haoss» kļuvis arī par uzvarētāju haosu, — mēdza teikt Ursuss, pusi Gvinplēna panākumu piedēvēdams sev vai, kā mēdz izteikties aktieru žargonā, «vilkdams galdautu uz savu pusi».

Gvinplēnam bija apbrīnojami panākumi. Taču šie panākumi bija tikai vietēji. Slavai ir grūti tikt pāri ūdeņiem. Šekspīra vārdam bija vajadzīgi simt trīsdesmit gadi, kamēr tas nonāca no Anglijas līdz Francijai: ūdens ir mūris, un, ja Voltērs, kas vēlāk to ļoti nožēloja, nebūtu nācis Šekspīram talkā *, Šekspīrs varbūt pat vēl šobrīd atrastos viņpus mūra, Anglijā, savas salas slavas gūstā.

Gvinplēna slava nepārgāja pāri Londonas tiltam. Tā neizvērtās tik skaļa, lai atbalsotos lielpilsētā. Vismaz sākumā. Bet klauna godkārei pietiek arī ar Sautvorku. Ursuss mēdza teikt:

—   Naudas soma briest acīm redzami — tikpat kā nogrēkojusies meiča.

Viņi tēloja «Ursus rursus» un pēc tam «Uzvarēto haosu».

Starpbrīžos Ursuss izrādīja savas «engastrimīta» spējas, sarīkodams vēderrunāšanas seansus: viņš atdarināja jebkura klātesošā cilvēka balsi, dziedāšanu, kliedzienu, pārsteigdams ar līdzību pašu dziedātāju vai kliedzēju, bet dažreiz atdarināja vesela pūļa murdoņu un tik skaļi dūca, it kā viņā vienā pašā ietilptu vesels lērums cilvēku. Lielisks talants.

Turklāt, kā nupat redzējām, viņš teica runas kā pats Cicerons, pārdeva zāles, arstēja slimības un pat izdziedēja slimniekus.

Sautvorka bija iekarota.

Saulvorkas izrādītā atzinība Ursusu iepriecināja, bet nepavisam nepārsteidza.

—   Tie ir senie trinobanti *, — viņš mēdza sacīt.

Un piebilda:

—    Smalkas gaumes ziņā viņus nevar salīdzināt ne ar atrobatiem, kas apdzīvo Bērksu, ne ar Somersetas iedzīvotājiem beļģiem, ne ar parizijiem, kas nodibinājuši Jorku *.

Katras izrādes laika viesnīcas pagalms, kas pārvērtās parterā, pildījās ar noskrandušu, bet jūsmīgu publiku. Tie bija laivinieki, nastu nesēji, kuģu namdari, upju kuģīšu stūrmaņi, nupat krastā izkāpuši matroži, kas i'/šķieda savu algu ar dzīrēm un sievietēm. Šeit bija arī kaušļi, uzdzīvotāji un melnie gvardi — zaldāti, kas kaut kāda disciplināra pārkāpuma dēļ tika sodīti ar to, ka sarkanie mundieri viņiem bija jāvalkā ar melno pa- drēbi uz āru. Visi šie ļaudis saplūda no ielas teātrī un no teātra aizplūda uz krodziņu. Izdzertie kausi nepavisam nekaitēja izrādes panākumiem.

Starp šiem ļaudīm, kurus pieņemts dēvēt par «padibenēm», sevišķi dūrās acīs viens vīrs: viņš bija garāks un stiprāks par citiem, platākiem pleciem un arī neizskatījās tik nabadzīgs, jo, kaut arī bija ģērbies parastās vienkāršu ļaužu drēbēs, taču šīs drēbes nebija ne cauras, ne netīras; sajūsmu viņš izrādīja gaužām skaļi, izlauza sev ceļu ar dūrēm, mati viņam bija izpūruši kā velnam, viņš lamājās, kliedza, zobojās, vajadzības gadījumā varēja sasist kādam zilu aci, bet tūlīt pat uzlikt cietušajam galdā pudeli vīna.

Šis pastāvīgais izrāžu apmeklētājs bija tas pats garāmgājējs, kuram nesen uz ielas bija pasprucis sajūsmas kliedziens.

Šis mākslās pazinējs uzreiz jutās savaldzināts un atzinīgi novērtēja «Cilvēku, kas smejas». Uz visām izrādēm viņš neieradās. Bet, kad ieradās, tad kļuva par publikas «vadoni», aplausi pārvērtās par ovācijām un panākumi sniedzās ja arī ne līdz griestiem — griestu jau šeit nebija, — tad līdz mākoņiem, kuru te netrūka. (No šiem mākoņiem griestu trūkuma dēļ dažu labu reizi uz Ursusa ģeniālo darbu pat lija lietus.)

Galu galā Ursuss šo vīru ievēroja, un arī Gvinplēns viņu pamanīja.

Acīm redzot, šai svešiniekā viņi bija atraduši uzticamu draugu.

Ursusam un Gvinplēnam gribējās ar viņu iepazīties vai vismaz uzzināt, kas viņš tads ir.

Kādu vakaru, nejauši saticis viesnīcas saimnieku Niklsu, Ursuss, stāvēdams aiz «Zaļās kastes» virtuves durvīm, kas kalpoja par kulisēm, norādīja Niklsam uz pūlī iejukušo svešo vīru un vaicāja:

—   Vai jūs to cilvēku pazīstat?

—   Protams.

—   Kas viņš tāds ir?

—    Matrozis.

—    Ka viņu sauc? — sarunā iejaucās Gvinplēns.

—   Toms Džims Džeks, — viesnīcnieks atbildēja.

Un, kāpdams lejā pa «Zaļās kastes» nolaižamajām

kāpnītēm, lai dotos atpakaļ uz savu viesnīcu, Niklsa tēvs izmeta visai dziļdomīgu piezīmi:

—   Zēl, ka viņš nav lords! Kas tas būtu par lielisku nelioLi!

SLarp citu, kaut gan «Zaļās kastes» trupa bija apmetusies viesnīcas pagalmā, ta tomēr nemaz nebija grozījusi savus paradumus un joprojām turējās savrup. Izņemot dažus vārdus, ko trupas dalībnieki šad tad pārmija ar krodzinieku, viņi neielaidās nekādos sakaros ne ar viesnīcas pastāvīgajiem, ne ar pagaidu iemītniekiem un joprojām sagājās tikai paši sava starpā.

Kopš viņi bija ieradušies Sautvorkā, Gvinplēns pēc izrādes, pēc tam kad jau visi — gan cilvēki, gan zirgi — bija paēduši vakariņas un Ursuss un Dea katrs sava nodalījuma aizgājuši gulēt, starp pulksten vienpadsmitiem un divpadsmitiem naktī bija pasācis iziet «zaļajā pļaviņā» un ieelpot mazliet svaigu gaišu. Sapņains noskaņojums mudina uz nakts pastaigām zem zvaigžņotas debess: visa jaunība ir noslēpumaina gaidīšana; tāpēc tad arī jaunatne tik labprāt klaiņo pa nakti bez kāda mērķa. Šai stundā tirgus laukuma vairs neviena nebija, tikai daži streipuļojoši dzērāji, kuru ļodzī- gie silueti iezīmējās tumsa; tukšie krodziņi aizvērās, Tedkasteras viesnīcas zemajā zālē gaisma apdzisa, tikai kaut kur kaktā pēdējā svece apgaismoja vēl pēdējo dzērāju; cauri puspievērtajiem slēģiem lauzās ārā blāva gaisma, un Gvinplēns, domīgs, apmierināts, sapņains, neizsakāmas laimes urdīts, staigāja šurpu turpu gar pusatvērtajam durvīm. Par ko viņš domāja? Par Deu, par visu un par neko, par to, ko viņš glabāja pašos sirds dziļumos. Talu no viesnīcas viņš nekad negāja, it kā viņu turētu Deas tuvumā kāds pavediens. Viņam pilnīgi pielika ar nelielu pastaigu turpat pie mājas.

Pēc tam viņš devās atpakaļ, atrada visu «Zaļo kasti» ieslīgušu miegā un aizmiga arī pats.

## NAIDS TUVINA VISNESADERĪGĀKOS CILVĒKUS

Cilvēki nccieš citu panākumus, it īpaši tie, kuriem šie panākumi kaitē. Aprijamie reti mīl rijējus. «Cilvēks, kas smejas» izvērtās par notikumu. Apkārtējie kumēdiņu rādītāji bija sašutuši. Teātra panākumi ir virpuļviesulis, kas, uzsūkdams pūli, atstāj ap sevi tukšumu. Pretēja balagāna sākas apjukums. Ienākumu pieaugums balaganā «Zaļa kaste», kā jau minējām, uzreiz radīja ienākumu samazināšanos apkartējos bala- ganos. Izrādes, kas līdz šim tika kupli apmeklētas, pēkšņi palika bez skalītājiem. Tā bija it kā šķidruma līmeņa krišanās vienā no savienotajiem traukiem, par kuru varēja spriest pēc līmeņa celšanās otra traukā. Visi teātri pazīst šos uzplūdus un atplūdus; augsts līmenis viena ir tikai tad, kad otrā tas ir zems.

Tirgus skudru pūznis, kas izstādīja savus talantus uz blakus esošajām estrādēm un ar fanfarām aicināja pie sevis skatītājus, redzēdams, ka to iedzinis postā «Cilvēks, kas smejas», krita izmisumā, bet reizē jutās arī apžilbināts. Gvinplēnu apskauda visi āksti, visi klauni, visi kumēdiņu rādītāji. Ir gan laimīgs tas zellis ar zvēra purnu! Komediantes mātes un virves dejotājās, kuram bija skaisti bērni, noskatījās uz tiem ar piktumu un, uz Gvinplēnu rādīdamas, teica:

—   Žēl, ka tev nav tāds ģīmis!

Dažas iepēra savus bērnus aiz sašutuma, ka tie ir skaisti. Ne viena vien, zinājusi tik šo noslēpumu, būtu pataisījusi savus dēlus līdzīgus Gvinplēnam. Eņģeļa sejiņa, kas nekā neienes, nav graša vērta salīdzinājumā ar ienesīgu velna ģīmi. Kādudien viena māte, kuras puisītis bija tik piemīlīgs ka ķerubs un tēloja uz skatuves kupidonus, iesaucās:

—   Ir nu gan mums tie bērni! Vienīgi Gvinplēns godam padevies.

Un, rādīdama savam dēlam dūri, piebilda:

—   Zinājusi, kas ir tavs tēvs, es viņam sarīkotu pamatīgu traci!

Gvinplēns bija vistiņa, kas dēja zelta olas. «Tas nu gan ir brīnumu brīnums!» — to vien dzirdēja klaigājam

visos balagānos. Burvju mākslinieki, zobus griezdami, sajūsmināti un izmisuši noskatījās Gvinplēna. Kad sajūsmā ir dusmas, tad to sauc par skaudību. Tādos gadījumos tā mēdz kaukt. Kaimiņi mēģināja izjaukt «Uzvarētā haosa» izrādes: visi kopā sazvērējušies, viņi svilpa, urkšķēja un gaudoja. Ursusam tas deva iemeslu griezties pie pūla ar runām Hortenzija garā *, bet Tomam Džimam Džekam sagādāja iespēju laist darbā dūres un nodibināt kārtību. Sie Toma Džima Džeka dū- > res belzieni pilnigi saistīja Gvinplēna vērību un modināja cieņu Ursusā. Starp citu, tikai iztālēm, jo «Zaļās kastes» trupa iztika pali ar sevi vien un turējās no citiem pa gabalu. Bet Toms Džims Džeks likās paceļamies veselu galvas tiesu augstāk pār savu vadāmo salašņu baru un ne ar vienu nebiedrojās un nedraudzējās: būdams dauzoņa un visādu skandālu aizsācējs, viņš drīz parādījās, drīz atkal nozuda, būdams biedros ar visu pasauli un nebūdams ne ar vienu draugos.

Taču vislielākie Gvinplēna skauģi pēc dažām Toma Džima Džeka pļaukām neuzskatīja sevi par sakautiem. Kad mēģinājums lugu izsvilpt bija cietis neveiksmi, Ta- rinzofīldas komedianti iesniedza sūdzību. Viņi griezās pie varas iestādēm. Tas ir parastais paņēmiens. Ja kāda cilvēka panākumi mums stājas ceļā, vispirms mēs šim cilvēkam uzrīdām virsū puli, bet pēc tam lūdzam palīdzību no policijas.

Kumēdiņu rādītājiem pievienojās arī garīdznieki. «Cilvēks, kas smejas» bija kaitējis arī sprediķiem. Tukšums bija radies ne vien balagānos, bet arī baznīcās. Sautvorkas piecu draudžu kapelas bija zaudējušas dievlūdzējus. Viņi muka no sprediķa un skrēja skatīties Gvinplēnu. «Uzvarētais haoss», «Zaļā kaste», «Cilvēks, kas smejas» — visas šīs pagāniskās nešķīstības ņēma virsroku pār kanceles daiļrunību. Saucēja balss tuksnesī, vox clamantis in deserto, tādos gadījumos nav apmierināta un labprāt aicina palīgā varas iestādes. Piecu draudžu mācītāji arī iesniedza sūdzību Londonas bīskapam un tas savukārt — viņas majestātei.

Komediantu sūdzība dibinājās uz reliģiskas dabas pamatiem. Viņi ziņoja, ka reliģija ir smagi aizskarta. Apsūdzēja Gvinplēnu kā burvi, bet Ursusu — kā bezdievi.

Turpretī garīdznieki izvirzīja sabiedriska rakstura argumentus. Pametuši mala baznīcas jautājumus, viņi norādīja uz parlamenta aktu pārkāpumiem. Tas bija daudz viltīgāk. Jo tas notika laikā, kad tikko pirms pusgada, 1704. gada 28. oktobrī, bija miris Loks, un < ilvēku prātus sāka pārņemt skepticisms, ar ko Boling- broks drīz vien aplaida Voltēru. Vēlāk Veslijam bija no jauna jāpievēršas bībelei, tāpat kā savā laikā Loi- jola bija atjaunojis pāvesta varu.

Tādā kārtā «Zaļajai kastei» uzbruka no divi pusēm: kumēdiņu rāditāji piecu Mozus grāmatu vārdā un garīdzniecība — policijas noteikumu vārdā. No vienas puses — debess, no otras — ceļu labierīcības pārvalde, turklāt garīdznieki iestājās par ielu kustību, bet kumēdiņu rādītāji — par debesīm. Garīdznieki sūdzējās, ka «Zaļā kaste» traucējot brīvu kustību uz ceļiem, bet kumēdiņu rādītāji uzskatīja lo par svētumu zaimotāju.

Vai tam bija kāds iemesls? Vai «Zaļā kaste» deva kādu pamatu apsūdzībai? Jā, deva. Ko tad tā bija noziegusies? Lūk, ko: tās trupā atradās vilks. Anglijā vilks nedrīkst dzīvot. Dogs drīkst, bet vilks nedrīkst. Anglija neiebilst pret suni, kas rej, bet iebilst pret suni, kas kauc: tāda atšķirība ir starp lopu kūti un mežu. Sautvorkas piecu draudžu rektori un vikāri savās sūdzības atsaucās uz daudziem karaļa un parlamenta statūtiem, kas pasludināja vilku ārpus likuma. Nobeigumā viņi pieprasīja Gvinplēna iesēdināšanu cietumā un vilka ietupināšanu būrī vai vismaz abu izraidīšanu no Anglijas. Tas esot sabiedrības interešu labā, garāmgājēju drošības dēļ utt. Turklāt viņi atsaucās uz zinātnes autoritāti. Viņi citēja definējumu, kādu bija no- leikusi astoņdesmit Londonas mediķu kolēģija, zinātniska iestāde, kura pastavēja kopš Henrija Vili laikiem un kurai, tāpat kā valstij, bija savs zīmogs, kura iecēla slimniekus apsūdzēto ranga un kurai bija tiesības ieslodzīt cietumā ikvienu, kas pārkāpj tās likumus un neieveru tās priekšrakstus; starp daudziem citiem konsta- lejumiem, kas sekmē pilsoņu veselības aizsardzību, i kolēģija atklāja šādu zinātniski nozīmīgu faktu: «Ja vilks ierauga cilvēku pirmais, tad cilvēkam uz visu mūžu aizsmaks balss. Turklāt vilks viņam var arī iekost.»

Tātad vajāšanai par ieganstu kļuva Homo.

Visas šis intrigas Ursuss uzzināja no viesnīcnieka. Ursuss uztraucās. Viņš baidījās gan no policijas, gan no tiesas nagiem. Lai baidītos no tiesas ierēdņiem, pietiek jau ar pašam bailēm vien: nebūt nav nepieciešams būt vainīgam. Ursusam nebija nekādās vēlēšanās saskarties ar šerifiem, prevo, tiesnešiem vai krimināllietu izmeklētajiem. Viņam nebija ne mazākās patikas redzēt šo ierēdņu sejas savā tuvumā. Viņam bija tikpat liela interese iepazīties ar tiesas vīriem kā zaķim — ar kurtiem.

Viņš jau sāka nožēlot, ka atbraucis uz Londonu.

— Kam labi klajas, tam labums vairs nav jāmeklē,— viņš klusībā murmināja. — Šo sakāmvārdu es uzskatīju par tādu, kas nav ņemams vēra, un esmu maldījies. Muļķīgās patiesības ir vispareizākās.

Pret tik daudziem apvienotajiem spēkiem, pret kumēdiņu rādītajiem, kas bija iestājušies par reliģiju, un pret baznīcas kalpiem, kas bija sašutuši medicīnas vārdā, nabaga «Zaļajai kastei», uz kuru krita aizdomas par burvestībām Gvinplēna personā un par hidro- fobiju Homo personā, atlika tikai viens glābiņš — vietējo varas iestāžu kūtrums, kas Anglijā ir visai liels spēks. No šā kūtruma ir arī dzimusi angļu brīvība. Brīvība Anglijā izturas tāpat, ka izturas jūra, kas apņem Angliju. Tā ir līdzīga paisumam un bēgumam. Pamazām paražas paceļas pāri par likumiem. Paradums ir aprijis drausmīgo likumdošanu, taču niknais kodekss vēl tagad redzams cauri caurspīdīgajam brīvības klajumam, — tāda ir Anglija.

«Cilvēks, kas smejas», «Uzvarētais haoss» un Homo varēja sacelt pret sevi kumēdiņu rādītājus, sprediķotā- jus, bīskapus, apakšnamu, augšnamu, viņas majestāti, pat Londonu, pat visu Angliju — un lomēr palikt mierīgi, kamēr viņu pusē stāvēja Sautvorka. «Zaļā kaste» bija visiemīļotākais laika kavēklis priekšpilsētā, bet vietējās varas iestādes, acīm redzot, pret to bija vienaldzīgas. Šāda vienaldzība Anglijā nozīmē protekciju. Kamēr Sari grāfistes šerifs, kuram pakļauta ari Sautvorka, neka nedarīja, Ursuss varēja brīvi elpot, bet Homo — gulēt jo cietā miegā.

Tā kā pret «Zaļo kasti» vērstais naids savu mērķi nesasniedza, tad tas tikai veicināja tās panākumus. Pagaidām «Zaļajai kastei» neklājās nemaz sliktāk. Gluži otrādi. Publiku aizsniedza baumas, ka sākušās intrigas. Šā iemesla dēļ «Cilvēks, kas smejas» kļuva vel populārāks. Pūlis saož slepenu apsūdzību un nostājas cietēja pusē. Būt par upuri aizdomām nozīmē modināt līdzjūtību. Tauta instinktīvi ņem savā aizsardzībā visu, pret ko vēršas varas iestāžu draudošais pirksts. Denunciācijas upuris ir aizliegts auglis, un tāpēc ikviens kāro to nogaršot. Tāpat arī aplausi, kuri kādu kaitina, it īpaši, ja šis «kāds» ir augstā priekšniecība, ir visai patīkami. Jauki pavadīt vakaru, tai pašā laikā izradot piekrišanu apspiestajam un sašutumu apspiedējiem, — tas taču katram patīk. Atbalstot apspiesto, vienlaikus var arī uzjautrināties. Piebildīsim, ka «zaļās pļaviņas» balaganu īpašnieki pēc savstarpējas norunas joprojām centās izsvilpt «Cilvēku, kas smejas». Grūti iedomāties, kas vēl vairāk varētu sekmēt šās izrādes panākumus. Ienaidnieku saceltais troksnis ir tik iespaidīgs, ka rada un uzpūš vēl lielāku triumfu. Draugs ātrāk nogurst slavēdams nekā ienaidnieks gānīdams. Gānīšana nav kaitīga. Bet ienaidnieki to nezina. Viņi nespēj atturēties no apvainošanas un ar to dara labu. Viņi nav spējīgi klusēt, un ar to pastāvīgi tiek uzturēta publikas interese. «Uzvarēto haosu» skrēja skatīties aizvien lielāki ļaužu bari.

Ursuss paturēja pie sevis visu, ko viņam stāstīja Niklsa tēvs par intrigām un sūdzībām, kuras bija iesniegtas augstajai priekšniecībai, un ar Gvinplēnu par to nekā nerunāja, lai aktiera mieru netraucētu ar raizēm. Ja jau nelaime naks, nekad nebūs par vēlu to uzzināt.

## V. ZIŽĻA NESĒJS

Taču reiz Ursuss uzskatīja par nepieciešamu pārkāpt šo piesardzību un šās pašas piesardzības dēļ domāja, ka būs lietderīgi Gvinplēnu patraucēt. Tiesa, pēc Ursusa pārliecības, šoreiz runa bija par daudz svarīgāku jautājumu nekā tirgus komediantu un baznīcas kalpu intrigas. Reiz Gvinplēns, pacēlis fārtingu, kas, skaitot ieņemto naudu, bija nokritis zemē, ņēmās to apskatīt un, pārsteigts par kontrastu, kads pastāvēja starp fārtingu, kas simbolizēja tautas nabadzību, un starp monētā attēloto karalieni Annu, kas simbolizēja troņa parazītisko diženumu, viesnīcnieka klātbūtnē pateica kaut ko ne visai piedienīgu. Šie vārdi, Niklsa tēva atkārtoti, ar Fibi un Vinosas starpniecību iedami no mutes mutē, nonāca līdz Ursusam. Ursusam no šiem vārdiem pārskrēja karsts un auksts pār kauliem. Musinoši vārdi. Viņas majestātes apvainošana. Viņš Gvinplēnu stingri sabāra.

— Pievaldi savu riebīgo muti! Šās pasaules vareno likums ir nekā nedarīt un mazo ļaužu likums — nekā nerunāt. Nabagajam ir tikai viens draugs — klusēšana. Viņš drīkst izrunāt tikai vienzilbīgo «jā». Visu atzīt par labu, visam piekrist — tās ir viņa vienīgās tiesības. «Jā» — tiesnesim. «Jā» — karalim. Augstmaņi, ja viņiem ienāk prātā, var mums sadot ar rungu — es pats esmu vairākkārt sists, tā ir viņu priekšrocība, un viņi itin nekā nezaudē no sava dižuma, lauzdami mums kaulus. Kaullauzis ir viena no ērgļa pasugām. Dosim godu scepterim: tas ir pirmais starp rungām, Cieņa nav nekas cits kā piesardzība, kuras zemākā izpausme ir pašaizsardzība. Kurš apvaino karali, tam draud tādas pašas briesmas kā meitenei, kas iedrošinās apcirpt lauvai krēpes. Man stāstīja, ka tu esot kaut ko muldējis par fārtingu, kas īstenībā esot tas pats, kas liards, un ka tu esot necienīgi izrunājies par šo monētu ar majestātes attēlu, par monētu, ar kuru tirgū mēs varam iegūt astotdaļu sālītas siļķes. Sargies! Esi nopietnāks! Neaizmirsti, ka pastāv sodi! Iemācies cienīt likumīgas patiesības! Tu dzīvo tādā zemē, kur cilvēku, kas nozāģējis trīs gadus vecu kociņu, mierīgi ved pie karātavām. Tiem, kuri nepatiesi zvēr, iekaļ kājas važās. Dzērājs tiek ieslēgts mucā ar izsistu dibenu, ar caurumu augšā — galvas izbāšanai, ar caurumiem sānos — roku izbāšanai, tāpēc staigāt viņš var, bet apgulties nav iespējams. Cilvēks, kurš kādam iesitis Vestminsteras abatejas zalē, tiek ieslodzīts uz mūžu cietumā un viņam konfiscē īpašumu. Cilvēkam, kurš kādam iesitis karaļa

pilī, nocērt labo roku. Iesit kādam knipi pa degunu tā, lai sāktu tecēt asinis, un tu jau esi zaudējis roku. To, kuru bīskapa tiesa notiesā par ķecerību, sadedzina uz sārta. Katbertu Simpsonu nobendēja uz moku rata par tīriem niekiem. Nupat pirms trim gadiem, 1702. gadā, pie kauna staba pielika kādu nelieti, vārda Daniels Defo, kas bija iedrošinājies nodrukāt to apakšnama locekļu vārdus, kuri iepriekšējā dienā bija runājuši parlamentā. Cilvēkam, kurš nodevis viņas majestāti, pāršķel krūtis, izrauj ārā sirdi un ar šo sirdi pliķē pa abiem vaigiem. Iekal sev galvā jēdzienus par tiesībām un taisnīgumu. Nekad neatļauties nevienu lieku vārdu un mazakās trauksmes gadījumā būt gatavam aizlidošanai — tā ir visa mana drosme, un to es iesaku arī tev. Esi tik pārdrošs kā putns un tik pļāpīgs kā zivs. Starp citu, Anglija ir apbrīnojama tai ziņā, ka tai ir visai mērena likumdošana.

Pēc šās pamācošās runas Ursuss vēl labu laiku nevarēja nomierināties, turpretī Gvinplēns nemaz neuztraucās. Jaunatnes bezbailības pamatā ir pieredzes trūkums. Taču, šķiet, Gvinplēnam bija pamats būt mierīgam, jo vairākas nedēļas aizritēja pavisam mierīgi un viņa vārdiem par karalieni it kā nebija nekādu seku.

Ursusam, kā mēs zinām, trūka bezrūpības, un viņš kā tramīga stirna visu laiku ausijās uz visām pusēm.

Kādudien, drīz pēc Gvinplēna nostrostēšanas, paraudzījies pa lodziņu, pa kuru varēja pārredzēt laukumu, Ursuss nobālēja.

—   Gvinplēn!

—   Kas ir?

—   Paskaties!

—   Kur tad?

—   Uz laukumu.

—   Kas tur ir?

—   Vai tu redzi to gājēju?

—   Vīru melnajās drēbēs?

—   Jā.

—   Kuram rokās ir tāds kā ceremonijmeistara zizlis?

—   Jā.

—   Un kas tad ir?

—   Redzi, Gvinplēn, tas vīrs ir wapenlake.

—   Ko tas nozīmē — wapentake?

—   Tas ir apgabala tiesas izpildītājs.

—    Un ko nozīmē apgabala tiesas izpildītājs?

—   Tas nozīmē praeposilus hunciredi.

—   Kas tas praepositus hundredi tāds ir?

—   Tas ir drausmīgs ierēdnis.

—   Un kas viņam rokās?

—   Tas ir iron-weapon.

—   Ko tas nozīmē — iron-weapon?

—   Dzelzs zizlis.

—   Un ko viņš ar to dara?

—        Vispirms viņš tam nodod zvērestu. Tāpēc tad arī viņu sauc par zižļa nesēju.

—   Un pēc tam?

—   Pēc tam viņš ar to kādam pieskaras.

—   Ar ko?

—   Ar dzelzs zizli.

—   Zižļa nesējs pieskaras ar dzelzs zizli?

—   Jā.

—   Un ko tas nozīmē?

—   Tas nozīmē: sekojiet man!

—   Un tad viņam jāseko?

—   Jā.

—   Uz kurieni?

—   Kā lai es to zinu?

—   Bet vai viņš pasaka, kurp ved?

—   Nē.

—   Vai viņam to drīkst pajautāt?

—   Nē.

—   Ka tad tā?

—   Viņš nekā nesaka, un viņam arī nekā nejautā.

—   Bet…

—        Viņš tev pieskaras ar dzelzs zizli, un ar to viss ir pateikts. Tev jāiet līdzi.

—   Bet uz kurieni?

—    Kurp viņš vedīs.

—   Bet kur īsti?

—    Kur viņam ienāks prātā, Gvinplēn.

—   Bet ja viņam nepaklausītu?

—   Tad pakarlu.

Ursuss atkal izbāza galvu pa lodziņu, dziļi nopūlās un noteica:

—    Paldies dievam, aizgāja garām! Pie mums nenāca.

Acīm redzot, Ursuss vairāk, nekā vajadzīgs, baidījās no pļapam un no slepeniem ziņojumiem sakarā ar Gvinplēna neapdomīgajiem vārdiem.

Niklsa tēvam, kas tos bija dzirdējis, nebija nekāda labuma celt neslavu «Zaļas kastes» nabaga iemītniekiem. «Cilvēks, kas smejas» viņam ienesa prāvus blakus ienākumus. «Uzvarētajam haosam» bija divkārši panakumi: tai paša laikā, kad «Zaļajā kastē» triumfēja maksla, krodziņa pilnā sparā uzplauka žūpošana.

## VI. RUNČI PRATINA PELI

Ursusam gadījās vēl viens uztraukums, turklāt diezgan drausmīgs. Šoreiz tas attiecās uz viņu pašu. Viņu uzaicināja ierasties Bišopsgeitā pie kadas komisijas, kurā ietilpa trīs gaužām nepatīkamas personas. Šīs trīs personas bija trīs doktori, oficiāli kārtības uzraugi: viens bija teoloģijas doktors, Vestminsteras clekana pārstāvis; otrs — medicīnas doktors, Astoņdesmit vīru kolēģijas pārstāvis, trešais — vēsLures un civiltiesību doktors, Grešemas kolēģijas pārstāvis. Šiem trim ekspertiem in omrti re scibili1 bija jāuzrauga visas runas, kas lika publiski teiktas visā simt trīsdesmit Londonas draudžu, septiņdesmit triju Midlseksas grāfistes draudžu un pie tas pašas reizes arī piecu Sautvorkas draudžu teritorija. Šīs teologu tiesas Anglijā pastāv vēl šobaltdien un bargi soda vainīgos. 1868. gada 23. decembrī ar Ārčas tiesas spriedumu, ko bija apstiprinājusi lordu slepena padome, cienījamajam Makonoči lika piespriests rājiens un tiesas izdevumu atlīdzināšana par to, ka viņš bija aizdedzis sveces uz parasta galda. Liturģija nemēdz jokot.

Tātad kāda jaukā dienā Ursuss saņēma no tautas pārstāvjiem doktoriem rakstisku uzaicinājumu ierasties tiesā; uzaicinājums, par laimi, tika nodots viņam personiski, un tāpēc viņš to visu varēja paturēt slepenībā. Nevienam neka neteicis, Ursuss devās pēc šā uzaicinājuma, trīcēdams no domas, ka viņš varētu tikt uzskatīts

' Visās izzināmās lielās. (Lalln.)

par tādu, kas dod iemeslu turēt viņu aizdomās par kādu pārdrošību. Viņam, kas tik ļoti ieteica citiem klusēt, šis bija smags pārbaudījums. Garrule, sana te ipsum.1

Trīs doktori — trīs oficiālie likumu sargi — noturēja sēdi Bišopsgeitā, pirmā stāva dibenzālē, sēdēdami trijos melnas ādas atzveltņos; virs galvas viņiem rēgojās trīs krūšutēli — Minojs, Ajakss un Radamants *, priekšā bija galds, bet pie kājām — sols.

Iegājis zālē mierīga un barga tiesu izpildītāja pavadībā, Ursuss ieraudzīja doktorus un uzreiz domās ikvienam no viņiem piešķīra tā pekles soģa vārdu, kura attēls pacēlās tam virs galvas.

Minojs, pirmais no trim, oficiālais teoloģijas pārstāvis, uzaicināja viņu ar zīmēm apsēsties uz sola.

Ursuss pieklājīgi palocījās, tas ir, līdz zemei, un, zinādams, ka lāci var pielabināt ar medu, bet doktoru — ar latīņu valodu, aiz cieņas pret klātesošajiem palikdams pussalīkušu muguru, sacīja:

Un, nodūris galvu (pazemība atbruņo), apsēdās uz sola.

Ikvienam no trim doktoriem priekšā uz galda atradās mape ar papīriem, kurus viņi šķirstīja.

Minojs iesāka:

—   Vai jūs uzstājaties ar publiskām runām?

—   Jā, — Ursuss atbildēja.

—   Ar kādām tiesībām?

—   Esmu filozofs.

—   Tas vēl nedod nekādas tiesības.

—       Esmu arī kumēdiņu rādītājs, — Ursuss paskaidroja.

—   Tas jau ir kas cits.

Ursuss bikli atvilka elpu. Minojs atsāka:

—        Kā kumēdiņu rādītājs jūs varat runāt, bet kā filozofam jums jāklusē.

—   Centīšos, — Ursuss noteica.

Un klusībā nodomāja: «Es varu runāt, bet man jāklusē. Sarežģīts uzdevums.»

Viņš bija stipri pārbijies.

Teoloģijas pārstāvis turpināja:

—        Jūs runājat nelāgas lietas. Jūs aizskarat reliģiju. Jūs noraidāt visredzamākās patiesības. Jūs izplatāt musinošus maldus. Piemēram, jūs sacījāt, ka jaunavība izslēdzot mātišķlbu.

Ursuss lēnīgi pacēla acis.

—       To es neteicu. Es tikai sacīju, ka mātišķība izslēdz jaunavību.

Minojs kļuva domīgs un nomurmināja:

—   Patiesi, tas ir kaut kas pilnīgi pretējs.

Tas bija viens un tas pals. Bet pirmo sitienu Ursuss bija atvairījis.

Ursusa atbildi pārdomādams, Minojs iegremdējās sava stulbuma dzīlēs, un iestājās klusums.

Oficiālais vēstures pārstāvis, tas, kuru Ursuss bija nosaucis par Radamantu, centās nomaskēt Minoja sa- kavi, uzrunādams Ursusu šādiem vārdiem:

—        Apsūdzētais, jūs esat sarunājis daždažādas pārdrošības un aplamības. Jūs noliedzāt, ka Farsalas kauja * bija zaudēta tāpēc, ka Bruts un Kasijs satikuši ceļa nēģeri.

—        Tiku teicis, — Ursuss purpināja, — ka tas izskaidrojams arī ar to, ka Cēzars bija spējīgāks karavadonis.

Vēstures pārstāvis tūdaļ pārgāja pie mitoloģijas:

—   Jūs esot attaisnojis Akteona * kauna darbus.

—        Manuprāt, — Ursuss uzmanīgi ieteicās, — tas nav nekāds kauna darbs, ja vīrietis redz kailu sievieti.

—    Un jūs maldāties, — tiesnesis bargi aizrādīja.

Radamants ķērās atkal pie vēstures.

—        Sakarā ar nelaimes gadījumiem, kas piemeklēja Mitridata * kavalēriju, jūs apstrīdējāt dažu zāļu un augu visu atzītās īpašības. Jūs noliedzāt, ka no tādas zāles kā securiduca zirgiem varētu krist nost pakavi.

—        Piedodiet, — Ursuss atbildēja, — es sacīju, ka tāda īpašība piemīt tikai zālei sferra-cavallo. Es nenoliedzu neviena auga labās īpašības.

Un pusbalsī piebilda:

—   Un nevienas sievietes.

Ar šo savai atbildei pievienoto piebildi Ursuss gribēja pats sev pierādīt, ka, par spīti uztraukumam, viņš vel nebūt nav izsviests no segliem. Kaut gan Ursusu bija sagrābušas bailes, viņš tomēr nezaudēja drosmi.

—        Es palieku pie sava, — Radamanls atsāka. — Jūs esot izteicies, ka tā bijusi Scipiona * vientiesība, kad viņš gribēja Kartāgas vārtus atvērt ar zāli Aethiopis, jo zālei Aethiopis neesot tādu īpašību, kas spētu uzlauzt atslēgas.

—       Es tikai sacīju, ka viņš būtu darījis prātīgāk, izmantodams zāli Lunaria.

—        Tas vēl ir jautājums, — nomurmināja savukārt aizskartais Radamants.

Un vēstures pārstāvis apklusa.

Teoloģijas pārstāvis Minojs, pēc tam kad bija attapies, no jauna sāka Ursusu pratināt. Pa šo laiku viņš bija paguvis izskatīt piezīmju burtnīcu.

—        Jūs esot iedalījis auripigmentu pie arsēna savienojumiem un esot teicis, ka ar auripigmentu varot noindēt. Bībele to noliedz.

—        Bībele noliedz, — Ursuss nopūlās, — bet arsēns pierāda.

Persona, kuru Ursuss bija domās nosaucis par Ajaksu un kura kā oficiāls medicīnas pārstāvis līdz. šīm vēl nebija ne vārda bildusi, tagad iejaucās sarunā un, augstprātīgi puspievērusi acis, no saviem augstumiem atbalstīja Ursusu. Tā sacīja:

—   Šī atbilde nav dumja.

Ursuss pateicās ar savu vispazemīgāko smaidu.

Minojs drausmīgi saviebās.

—        Turpinu, — viņš sacīja. — Atbildiet! Jūs esot teicis, tā neesot, taisnība, ka pār čūskām valdot bazilisks, vārda Kokatrikss.

—        Jūsu eminence, — Ursuss atbildēja, — es nepavisam negribēju mazināt baziliska slavu un pat apgalvoju, ka nav ne mazāko šaubu, ka tam ir cilvēka galva.

—        Labi, labi, — Minojs bargi iebilda, — bet jūs esot piemetinājis, ka Perijs redzējis bazilisku ar piekūna galvu. Vai jūs to varat pierādīt?

—   Ar grūtībām, — Ursuss atteica.

Te viņš sajuta, ka sak zaudēt pamatu zem kājām.

Minojs, izmantodams viņa apmulsumu, turpināja:

—        Jūs esot teicis, ka žīds, kas pārgājis kristīgajā ticība, nepatīkami ož.

—        Bet es piebildu, ka kristietis, kas pariet žīdu ticībā, riebīgi smird.

Minojs uzmeta skatienu mapei ar slepenajiem ziņojumiem.

—        Jūs apgalvojat un izplatāt visaplamākās muļķības. Jūs esot teicis, ka Elians * ir redzējis ziloni rakstām sentences.

—        Nē, jūsu eminence. Es tikai sacīju, ka Opians * ir dzirdējis, kā hipopotams iztirzāja kādu filozofisku problēmu.

—       Jūs esot klāstījis, ka uz dižskābarža paplātes nevarot paši no sevis paradīties kārotie ēdieni.

—       Es sacīju, ka tada īpašība var piemist vienīgi paplātei, ko jums uzdāvinātu velns.

—   Man uzdāvinātu?

—        Nē, man, jūsu eminence! Nē, nevienam! Kas būtu uzdāvināta visiem!

Bet klusībā Ursuss nodomāja: «Es pats vairs nezinu, ko runāju.» Taču viņa lielais satraukums nebija gandrīz manāms. Ursuss turpināja cīņu.

—       Tas viss, — ieteicas Minojs, — daļēji ietver sevī ticību velnam.

Ursuss neapmulsa.

—        Jūsu eminence, es ticu velnam. Ticība velnam ir otra puse no ticības dievam. Viena pierāda otru. Tas, kurš mazliet netic velnam, sevišķi stipri netic arī dievam. Kas tic saulei, tam jātic arī ēnai. Velns ir dieva nakts. Kas tad ir nakls? Pierādījums, ka pastāv diena.

Ursuss improvizēja saviem klausītājiem neaptveramu filozofijas un reliģijas mistrojumu. Minojs atkal kļuva domīgs un no jauna iegremdējās klusēšanā.

Ursuss vēlreiz atviegloti nopūlās.

Bet pēkšņi viņam uzbruka. Ajakss, oficiālais medicīnas pārstāvis, kas nupat Ursusu bija augstprātīgi aizstāvējis cīņā pret teoloģijas pārstāvi, piepeši no sabiedrota pārvērtās par uzbrucēju. Uzlicis dūri uz biezas, svarīgiem dokumentiem piebāztās mapes, viņš devās pret Ursusu tiešā uzbrukuma:

—        Ir pierādīts, ka kristāls ir sublimēts ledus, bet dimants — sublimēts kristāls; noskaidrots, ka ledus kļūst par kristālu pēc tūkstoš gadiem un kristāls kļūst par dimantu pēc tūkstoš gadsimtiem. Jūs to noliedzāt.

—   Ne, — Ursuss skumīgi iebilda. — Es tikai sacīju, ka tūkstoš gados ledus var izkust un ka tūkstoš gadsimtus nav nemaz tik viegli saskaitīt.

Pratināšana turpinājās, jautājumi un atbildes skanēja kā zobenu šķindas.

—   Jūs noliedzāt, ka augi var runāt.

—        Nebūt ne. Bet tāda gadījumā tiem vajag augt zem karātavām.

—   Vai jūs atzīstat, ka mandragora * kliedz?

—   Nē, bet tā dzied.

—        Jūs esot noliedzis, ka kreisās rokas zeltnesim piemīt spēja dziedēt sirds slimības.

—        Es tikai teicu, ka nošķaudīties pa kreisi ir slikta zīme.

—        Jūs esat pārdroši un apvainojoši izteicies par feniksu.

—        Augsti skolotais tiesnesi, es pateicu tikai tik daudz, ka Plutarhs, rakstīdams, ka feniksa smadzenes ir gan gards ēdiens, bet ka no tā sāp galva, aizgājis pārāk tālu, ņemot vērā, ka fenikss nekad nav bijis.

—        Riebīgas runas. Kannamalku, kas vij ligzdu no ka- nēļkoka žagariņiem, dižknābi, no kura Parizatīda * pagatavoja savas indes, manukodiatu, kas ir tas pats paradīzes putns, un semendu ar trīskāršo knābi maldīgi uzskatīja par feniksu; bet fenikss tomēr ir bijis.

—   Es neiebilstu.

—   Jūs esat ēzelis.

—   Esmu ar to mierā.

—        Jūs esot atzinis, ka plūškoks izdziedinot stenokardiju, bet piebildis, ka tas nebūt nenotiekot tāpēc, ka tam uz saknes ir burvju bumbulis.

—        Es sacīju, ka tas ir tāpēc, ka Jūdass bija pakāries plūškokā.

—        Visai pieņemams spriedums, — norūca teologs Minojs, priecādamies par lo, ka var savukārt iedzelt mediķim Ajaksam.

Aizskarta augstprātība tūdaļ pārvēršas par dusmām. Ajakss kļuva nikns.

—        Klaidoni, jūsu prāts klunkuro tāpat kā jūsu kājas. Jums ir aizdomīgas un dīvainas slieksmes. Jūs noņematies ar kaut ko visai tuvu burvestībai. Jums ir sakari ar nepazīstamiem zvēriem. Jūs stāstāt vienkāršajiem ļautiņiem par tādām lietam, kuras radījusi tikai jūsu iztēle un kuru daba nevienam nav zināma, kā, piemēram, par hemorousu.

—    Hemorouss ir odze, ko redzējis Tremellijs *.

Šī atbilde niknajā doktorā Ajaksā radīja zināmu apjukumu.

Ursuss piebilda:

—        Hemorouss ir tikpat reāls dzīvnieks kā smaržojošā hiēna vai Kastella * aprakstītā civeta.

Ajakss izglābās no smagā stāvokļa, laizdams darbā pamatīgu lādiņu:

—       Te būs burtiski jūsu teiktie — patiešām velnišķie vardi. Paklausieties!

Skatīdamies savā mapē, Ajakss izlasīja:

—        «Divi augi, talagsigls un aglafotis, līdz ar tumsas iestašanos spulgo. Dienu tie ir puķes, naktī — zvaigznes.»

Un, cieši uzlūkodams Ursusu, vaicāja:

—   Vai jums ir ko teikt?

Ursuss atbildēja:

—        Ikviens augs ir gaismeklis. Šā auga smarža ir gaisma.

Ajakss pāršķīra vairakas lapas.

—        Jūs esat noliedzis, ka ūdra dziedzeri izdala šķidrumu, kas ir līdzīgs bebra izdalāmajam šķidrumam.

—        Es aizrādīju vienīgi tik daudz, ka šai ziņā varbūt nevajadzētu uzticēties Aecijam *.

Ajakss pārskaitās.

—   Vai jūs nodarbojaties ar medicīnu?

—       Es nodarbojos ar medicīnu, — Ursuss bikli nopūlās.

Jūs praktizējat ar dzīviem cilvēkiem?

Labāk gan ār dzīvajiem, — Ursuss atbildēja.

Ursuss atbildēja nopietni un tai pašā reizē parupji; šai brīnišķīgajā abu stilu mistrojumā manāmi izcēlās piemīlīgums. Viņš runāja tik lēnprātīgi, ka doktors Ajakss sajuta nepieciešamību viņu apvainot.

Ko jūs tur dudināt? — viņš asi uzsauca.

Ursuss tīri vai apstulba un aprobežojās tikai ar šādu atbildi:

- Dudina vienīgi jauni cilvēki, turpretī veči tikai krekšķ. Ak vai, es varu tikai krekšķēl!

Ajakss iebilda:

—        Es jūs brīdinu: ja jūs kadu slimnieku ārstēsiet un viņš nomirs, jūs liksiet sodīts ar nāvi.

Ursuss iedrīkstējās pavaicāt:

—   Bet ja viņš izveseļosies?

—       Tādā gadījumā, — doktors atbildēja maigākā balsī, — jūs tāpat tiksiet sodits ar nāvi.

—   Starpība nav liela, — Ursuss noteica.

Doktors turpināja:

—        Nāves gadījumā tiek sodīta neprašana. Izveseļošanās gadījumā — augstprātība. Abos gadījumos gaida karātavas.

—        Šo sīkumu es nezināju, — Ursuss nomurmināja. — Pateicos par paskaidrojumu. Kurš tad nu var zināt visus mūsu likumdošanas smalkumus.

—   Sargieties!

—   Svēti sargašos, — Ursuss attrauca.

—   Mēs zinām, ko jūs darāt.

«Es gan ne katrreiz lo zinu,» nodomāja Ursuss.

—   Mēs jus varētu nogādāt cietumā.

—   To es manu, cienījamie kungi.

—        Jūs taču nevarat noliegt savus pārkāpumus un savas patvaļīgās izdarības.

—   Ka filozofs lūdzu piedošanu.

—   Jums piedēvē pārdrošus spriedumus.

—   Tā ir drausmīga kļūda.

—   Dzird runājam, ka jūs izdziedinot slimniekus.

—   Esmu mēlnesības upuris.

Trīs pari biedinoši pacelto uzacu, kas vērsās pret Ursusu, saraucās; trīs zinātnieku sejas pieliecās cita pie citas, un sākās sačukstēšanās. Ursusam šķita, ka virs šo triju oficiālo zinātnes pārstāvju galvām rēgojas muļķa mice; šās trijotnes noslēpumainā un daudznozīmīgā murmināšana ilga dažas minūtes, un pa šo laiku Ursusam aiz bailēm metās drīz auksts, drīz karsts; beidzot Minojs, kas bija priekšsēdētājs, pagriezās pret viiiu un nikni pateica:

—   Vācieties prom!

Ursusam bija apmēram tāda pati sajūta kā Jonasam *, kad tas tika ārā no valzivs vēdera.

Minojs turpināja:

—   Šoreiz jūs liekat atlaists!

Ursuss klusībā nodomāja: «Citreiz viņi mani vairs nedabūs rokā! Ardievu, medicīna!»

Un sirds dzīlēs vēl piebilda:

«Turpmāk es mierīgi ļaušu cilvēkiem nobeigties.»

Saliecies deviņos līkumos, viņš palocījās uz visām pusēm: doktoriem, krūšutēliem, galdam un sienam un kapās atmuguriski uz durvīm, lai pazustu, gluži tāpat kā mēdz izgaist ēna.

No zāles viņš izgāja lēnām kā nevainīgs cilvēks, bet, licis uz ielas, metās skriešus kā noziedznieks. Saduroties tuvāk ar tiesas vīriem, no viņiem paliek tik savads un tik neizprotams iespaids, ka pat pēc attaisnošanas cilvēks cenšas drīzāk aizlavīties.

Bēgdams Ursuss nemitīgi purpināja:

—        Esmu viegli ticis cauri. Es esmu zinātnieks meža- zvērs, viņi — zinātnieki mājas dzīvnieki. Doktori vajā islos zinātniekus. Viltus zinātne ir īstās zinātnes mēsls, un tā tiek izlietota filozofu pazudināšanai. Radīdami sofistus, filozofi rada paši savu nelaimi. No strazda mēsliem izaug āmulis, kas izdala līmi, ar kuru ķer strazdus. Turdus sibi malum cacat.'

Mēs nebūt negribam rādīt Ursusu kā pārāk smalkjūtīgu radījumu. Viņš bija tik nekaunīgs, ka mēdza lielot izteicienus, kas pauda viņa domu. Šai ziņā viņš nebija kautrīgāks par Voltēru.

Atgriezies «Zaļajā kastē», Ursuss pastāstīja Niklsa Ievām, ka aizkavējies tāpēc, ka salicis uz ielas kādu skaistu sievieti, bet par savu piedzīvojumu neminēja ne pušplēsta vārda.

Tikai pašā vakarā viņš pačukstēja Homo:

—   Vai zini: es uzveicu trīsgalvainu Cerberu.

## VII. AIZ KĀDIEM IEMESLIEM ZELTA MONĒTA VAR IEJUKT STARP VARA NAUDAS GABALIEM

Nolika kaut kas negaidīts.

Tedkasteras viesnīca aizvien vairāk un vairāk izvērtas par smieklu un jautrības vietu. Jautrāka jezga nekur nebija atrodama. Viesnīcnieks un viņa kalps rāvās

' Strazds ķēza pats savu nelaimi. (Lcilln.) vai pušu, liedami glāzēs miestiņu, stipro porteri un tumšo alu. Vakaros zemajā zālē visi logi bija gaiši apgaismoti un nebija neviena brīva galdiņa. Dziedāja, klaigāja; vecais kamīns ar dzelzs režģi, piebērts līdz pat augšai ar akmeņoglēm, gaiši liesmoja. Šī viesnīca bija it kā uguns un trokšņa mājoklis.

Pagalmā, tas ir, teātrī, ļaužu pūlis bija vēl biezāks.

Visa priekšpilsētas publika, visi Sautvorkas iemītnieki tik ļoti pārpildīja «Uzvarētā haosa» izrādes, ka, līdzko pacēlās priekškars, tas ir, līdzko nolaidās «Zaļās kastes» atveramā siena, atrast brīvu vietu nebija iespējams. Visi logi bija skatītāju pilni, galerija bāztin piebāzta. Pagalmā nebija redzams neviens bruģa akmens — visnotaļ rēgojās tikai cilvēku sejas.

Vienīgi augstmaņiem paredzētā loža joprojām palika tukša.

Tālab tai vietā, kur atradās galerijas centrs, vīdēja melns caurums, ko aktieru žargonā mēdz saukt par «bedri». Neviena paša. Viscaur ļaužu pūlis, tikai šeit neviena.

Bet vienu vakaru tur kāds ieradās.

Tas bija sestdien, dienā, kad angļi steidz papriecāties uz svētdienas garlaicības rēķina. Zāle bija stāvgrūdām pilna.

Mēs sakām «zāle». Arī Šekspīrs ilgu laiku izrādīja savas lugas viesnicas pagalmā un sauca to par zāli. Hall.

Tai brīdī, kad komediante pagāja sānis, lai norunātu «Uzvarētā haosa» prologu, Ursuss, kas kopā ar Homo un Gvinplēnu atradās uz skatuves, pa paradumam pārlaida acis pār publiku un iztrūkās.

«Augstmaņu» nodalījums bija aizņemts.

Ložas vidū, ar Utrehtas samtu pārvilktajā atzveltnī, sēdēja kāda sieviete.

Viņa bija viena pati, bet it kā aizpildīja visu ložu.

Ir tādas būtnes, kas izstaro spožumu. Šī sieviete, līdzīgi Deai, mirdzēt mirdzēja, bet viņas mirdzums bija citāds. Dea bija bāla, šī sieviete — rožaini sārta. Dea bi ja ausma, šī sieviete — rīta blāzma. Dea bija skaista, šī sieviete — žilbinoša. Dea bija nevainība, šķīstība, baltums, alabastrs; šī sieviete bija purpurs, un varēja just, ka viņa nebaidās nosarkt. Viņas izstarotais spo- /nras plūda pāri par ložas robežām, un viņa nekustīgi sēdēja ložas vidū, nesatraucama kā elks.

Šā netīrā pūļa vidū viņa mirdzēja kā dārgs karbun- kuls; viņa izplatīja ap sevi tik daudz gaismas, ka viss parējais slīga tumsā: ar savu spožumu viņa aptumšoja apkārtējo cilvēku blāvās sejas. Viņas mirdzums izdzēsa visu pārējo.

Visu acis bija pievērstas viņai.

Ļaužu drūzmā bija iejucis ari Toms Džims Džeks. Tāpat kā citi, viņš pazuda žilbinošās sievietes mirdzumā.

Sī sieviete, kas sākumā saistīja visas publikas uzmanību, atrāva to no izrādes un mazliet kaitēja «Uzvarētā haosa» pirmajam iespaidam.

Kaut ari tuvuma esošajiem viņa izskatījās kā sapņu tēls, viņa tomēr bija reāla. Viņa bija īsta sieviete. Varbūt pat par daudz sieviete. Viņa bija liela un dūšīga auguma, pleci un krūtis viņai bija kaili, cik nu to atļāva pieklājība. Ausīs viņai karājās milzīgi pērļu auskari ar tiem dīvainajiem piekariņiem, kurus mēdz saukt par «Anglijas atslēgām». Viņas tērps bija šūdināts no Siāmas muslīna, kas bija caurausts ar zeltu, un tika uzskatīts par lielu greznumu, jo tāda muslīna kleita toreiz maksāja sešsimt ekiju. Liela dimanta sakta saturēja kreklu, kas pēc tolaiku vaļīgās modes tikko apsedza krūtis; krekls bija šūdināts no tā paša smalkā frīzu audekla, no kura Austrijas Annai bija darināti palagi, kas bija tik plāni, ka tos varēja izbāzt cauri gredzenam. Sieviete bija it kā ietērpta rubīnu bruņās, no kuriem daži akmeņi bija neslīpēti; arī brunči bija nošūti ar daudziem jo daudziem dārgakmeņiem. Turklāt viņas uzacis bija nokrāsotas melnas ar Ķīnas tušu, bet rokas, elkoņi, pleci, zods, nāsis, plakstiņu malas, ausu ļipiņas, delnas un pirkstu gali nosmiņķēti, un šis daždažādo nianšu sārtums padarīja viņu izaicinošu. Un pāri tam visam — nepārvarama vēlēšanās būt skaistai. Tāda viņa ari bija — tik skaista, ka sametās pat bail. Tā bija pantera, kas spēj izlikties par mīlīgu kaķēnu. Viena acs viņai bija zila, otra — melna.

Gvinplēns, tāpat kā Ursuss, no šās sievietes nenolaida acu.

«Zaļā kaste» savā ziņā bija kaut kas fantastisks.

«Uzvarētais haoss» drīzāk atgādināja sapni nekā lugu, aktieri bija pieraduši atstāt uz publiku vīzijas iespaidu; šoreiz vīzijas iespaidu guva viņi paši, pārsteigums nāca no zāles uz skatuvi, un šoreiz bija viņu kārta iztrūcinā- lies. Viņi, kas mēdza apburt citus, tagad bija apburti paši.

Sieviete raudzījās viņos, un viņi raudzījās tajā.

Pa gabalu gaišajā dūmakā, ko rada «teātra zāles» puskrēsla, sievietes apveidi izzuda; šķila, ka ta ir kāda halucinācija. Bez šaubām, tā bija sieviete, bet vai tikai viņi to nav nosapņojuši? Šī gaismas ielaušanās viņu tumšajā dzīvē viņus pārsteidza. Tā vien likās — pie viņiem nolaidusies kāda nezināmā planēta. Ta bija atlidojusi no laimesbērnu pasaules. Viņa visa starot staroja un tālab izskatījās liela. Sieviete mirgoja līdzīgi Piena Ceļam pie nakts debesīm. Viņas dārgakmeņi atgādināja zvaigznes. Dimanta sakta, šķiet, bija viena no Plejādēm. Krāšņais krūšu apveids likās pārdabisks. Šo as- tralo būtni uzlūkojot, uzreiz pārņēma ledaina sajūta par tuvumu mūžīgās svētlaimes sfērām. Šī nepielūdzami mierīgā seja it kā noliecās pār nabaga «Zaļo kasti» un tās nožēlojamajiem skatītājiem tikpat kā no paradīzes augstumiem. Viņas sejā bija lasāma milzīga ziņkāre par to, ko viņa redz, un iecietība pret vienkāršās tautas ziņkāri. Nokāpusi lejā no augstumiem, viņa atjāva zemes bērniem sevi uzlūkot.

Ursusam, Gvinplēnam, Vinosai, Fibi, pūlim — visiem pārskrēja šermuļi no šā spožuma; vienīgi Dea, iegrimusi mūžīgajā naktī, neka ne/.ināja.

Šai sievietei piemita kaut kas no parādības, taču viņas ārienē nebija itin nekā tada, ko parasti mēdz ar šo vārdu apzīmēt: viņa nebija ne caurspīdīga, ne neskaidru apveidu, ne plīvojoša, ne arī dūmakā tīta; šī parādība bija rožaina, svaiga un veselīga. Taču gaismas apstākļu dēļ no tās vielas, kur stāvēja Ursuss un Gvinplēns, viņa izskatījās fantastiska. Tādi tukli spoki tiešām pastāv, un tos sauc par vampīriem. Arī dažai labai karalienei, kas pūlim izskatās pēc vīzijas un kas aprij gadā no nabaga tautas līdzekļiem trīsdesmit miljonus, ir tikpat laba veselība.

Sievietei aiz muguras, puskrēslā, stāvēja viņas grūms.

«• / mozobāls, glīts un nopietns cilvēciņš bērnišķu seju. Ļoti jauni un ļoti nopietni grūmi toreiz bija modē. Sis grurns no galvas līdz kājām bija apģērbts uguns sarkanā samta; viņa ar zeltu apšūtā apaļā cepurīte bija Izrotāta ar žubīšu spalvu pušķi, kas liecināja par piederību pie augstmaņu kalpiem un norādīja, ka viņa kundze ir ļoti augstu stāvoša dāma.

Sulainis ir daļa no sava kunga, un tālab šās sievietes cnā nebija iespējams neievērot viņas šlepes nesēju pāžu. Mūsu atmiņā bieži šis tas mēdz saglabāties, mums pašiem nemaz nezinot; Gvinplēnam nebija ne jausmas, ka viņa atmiņā iespiedušies apaļie vaigi, nopietnā sejas izteiksme, ar zeltu apšūta un spalvu pušķi izrotātā pāža cepurīte. Starp citu, grūms nemaz, necentās, lai viņu ievērotu: pievērst sev uzmanību nozīmē necienīgi izlu- lelies; viņš neuzkrītoši stāvēja ložas dibenā pie pašām durvīm, cik vien iespējams tālāk no savas kundzes.

Lai cik spēcīgs bija iespaids, ko radīja svešā sieviete, kas it kā tēloja izrādē kādu lomu, taču «Uzvarētā haosa» nobeiguma efekts bija vēl varenāks. Šis iespaids, ka allaž, bija neatvairāms. Lielo elektrizēlības noskaņu zālē varbūt radīja spoži starojošā skatītāja, jo dažkārt arī skatītājs it kā piedalās izrādē. Gvinplēna smiekli lovakar bija tik lipīgi kā vēl nekad. Visi skatītāji vai plīsa aiz smiekliem neizsakāmā jautrības uzplūdā, kurā jo skaļi izcēlās Toma Džima Džeka skanīgā balss.

Nesmējās vienīgi svešā sieviete, kas nekustīgi kā statuja raudzījās izrādē tukšam spoka acīm.

.la, tas bija rēgs, bet gaišs, saules spektram līdzīgs rēgs.

Kad izrāde bija beigusies, kulbas siena atkal pacelta uz augšu un «Zaļās kastes» iemītnieki sanākuši kopā, Ursuss atsēja maišeli un izbēra uz vakariņu galda visu ieņemto naudu.

Tu bija vesela kaudze lielu vara monētu, starp kurām pēkšņi iemirdzējās viena spāņu zelta unce.

—   Viņa! — iesaucās Ursuss.

Zaļi apsūbējušo vara monētu vidū šī zelta unce mirdzēja līdzīgi tai sievietei vienkāršā pūļa vidū.

—   Par savu vietu viņa samaksājusi veselu kvad- ruplu! — sajūsminātais Ursuss turpināja.

Šai brīdī «Zaļajā kastē» ienāca viesnīcnieks; iebāzis roku pa pakaļējo lodziņu, viņš atvēra kulbas sienā ierīkoto vēdlodziņu, par kuru jau tikām runājuši un kurš atradās vienā augstumā ar logu, tā ka pa lo varēja pārredzēt visu laukumu; tad viņš klusi pamāja Ursusam, lai tas nāk un palūkojas laukā. No viesnīcas straujiem rikšiem brauca prom kariete lepnā aizjūgā ar sulaiņiem, kuru platmales bija izrotātās ar spalvām un kuri turēja rokās lāpas.

Godbijīgi saņēmis divi pirkstos kvadruplu, Ursuss to paradīja Niklsa tēvam un noteica:

—   Tā ir dieviete.

Tad viņa skatiens pievērsās karietei, kura nupat iegriezās ap stūri un virs kuras sulaiņu turētās lāpas apgaismoja astoņstarainu zelta kroni.

Un viņš iesaucās:

—   Vēl vairāk nekā dieviete! Tā ir hercogiene!

Kariete nozuda. Riteņu dārdoņa apklusa.

Kādu brīdi Ursuss palika nekustīgi stavam, sajūsmā pacēlis kvadruplu ar diviem pirkstiem tikpat kā sakramentu trauku; ar tādu pašu žestu mēdz saņemt dievmaizi.

Pēc tam viņš uzlika monētu uz galda un, nenolaiz- dams no tās acu, sāka runāt par «kundzi». Viesnīcnieks atbildēja uz viņa jautājumiem. Tā bija hercogiene. Jā, gan. Viņas tituls ir zināms. Bet vārds? To neviens nezina. Niklsa tēvs bija apskatījis karieti tuvumā, tā bijusi vienos ģerboņos, un sulaiņi — ar zeltu izšūtās livrejās. Kučierim galvā bijusi parūka, viņš izskatījies tieši pēc lorda kanclera. Karietei bijusi viena no tām retajām formām, ko Spānijā mēdz saukt «kulba ka- pene», — lieliska ekipāža ar zārka vākam līdzīgu virsu, kur dižojās kronis. Grūms bijis tik sīciņš, ka varējis brīvi novietoties karietes durvju ārpusē uz kāpšļa. Šie glītie radījumi parasti nesot dāmu šlepes, bet dažreiz arī iznēsājot viņu mīlestības vēstulītes. Jā, un vai kāds ievērojis žubīšu spalvu pušķi pie grūma cepurītes? Tas

skaidri norādot uz dāmas dižciltibu. Jo ikvienam, kas izrotās savu kalpu cepures ar šādām spalvām, ja viņam nav uz lo tiesību, jāmaksā sods. Niklsa tēvs redzējis tuvumā arī pašu dāmu. Karaliene kas karaliene. Tik liela bagātība padara cilvēku skaistu. Ir āda kļūst baltāka, ir skatiens top lepnāks, ir stāja cēlāka, ir kustības pašapzinīgākas. Un nav nekā, kas nekautrīgas elegances ziņā spētu līdzināties rokām, kuras nestrādā.

Niklsa tēvs attēloja svešinieces lielisko balto ādu ar zilganajām dzīsliņām, viņas kaklu, plecus, rokas, viņas smiņķus, pērļu auskarus, frizūru ar zelta pulveri iepū- derētiem matiem, neskaitāmos dārgakmeņus, rubīnus un dimantus.

—        Tie nemirdz tik spoži kā viņas acis, — Ursuss nomurmināja.

Gvinplēns klusēja.

Dea klausījās.

—        Bet vai jūs zināt, kas ir visdīvainākais? — krodzinieks ievaicājās.

—   Kas tad? — jautāja Ursuss.

—- Es redzēju, kā vina iesēdas karietē.

- Un tad?

—   Vina neiesēdās viena.

—   Ak tā?

—   Kopā ar vinu iesēdās vēl kāds cilvēks.

—    Kas?

—    Uzminiet!

—   Karalis? — ieteicās Ursuss.

—        Vispirms, — Niklsa tēvs aizrādija, — pašlaik mums nemaz nav karaļa. Karalis pār mums nevalda. Uzminiet, kas vēl iekāpa šās hercogienes karietē!

—   Jupiters, — sacīja Ursuss.

Viesnīcnieks atbildēja:

— Toms Džims Džeks.

Gvinplēnam, kas līdz šim nebija ne vārda bildis, izspruka:

Toms Džims Džeks?

Visi bija pārsteigti. Iestājās klusums, un šai klusumā pēkšņi atskanēja klusa Deas balss:

—   Vai šo sievieti nevarētu šurp vairs nelaist?

## SAINDESANAS PAZĪMES

«Parādība» vairs neieradās.

Tā vairs neieradās skatītāju zālē, bet atgriezās Gvinplēna domās.

Gvinplēns bija diezgan stipri satraukts, viņam šķita, ka viņš pirmo reizi mūžā ieraudzījis sievieti.

Nodevies dīvainiem sapņiem, viņš uzreiz izdarīja pa pusei grēkā krišanu. No uzmācīgajiem sapņiem vajag allaž sargāties. Sapnim piemīt smaržas noslēpumainība un netveramība. Domai sapnis ir tas pats, kas aromāts tuberozei. Dažreiz tas apdullina kā indīga smarža un iespiežas smadzenēs ka tvans. Ar sapņiem var saindēties tikpat ka ar puķēm. Apreibinoša pašnāvība, lieliska un baiga.

Nelabas domas ir dvēseles pašnāvība. Tajās tad arī slēpjas saindēšanās. Sapņi jūs pievelk, savaldzina, pielabina, ievilina savos tiklos, pēc tam padara jūs par savu sabiedroto. Tie jūs pataisa par līdzdalībnieku sirdsapziņas krāpšanā. Tie jūs apbur, pēc tam samaitā. Par sapņiem var teikt to pašu, ko par kāršu spēli: sākumā cilvēks tiek krāpts, vēlāk viņš pats kļūst par blēdi.

Gvinplēns nodevās sapņiem.

Viņš nekad nebija redzējis Sievieti.

Viņš bija redzējis tikai tās ēnu vienkāršās tautas sievietēs un redzējis tās dvēseli Dea.

Nupat viņš bija redzējis īstu sievieti.

Bija redzējis siltu, maigu ādu, zem kuras varēja just ritam kaislas asinis; miesas apveidus, kas valdzināja ar marmora skaidrību un viļņa līganumu; augstprātīgi vienaldzīgu seju, kas reizē pauda aicinājumu un atraidījumu, seju. ar žilbinoši skaistiem vaibstiem; matus, kas dega ugunsgrēka atspulga krāsā; tērpa smalkumu, kas modināja saldkaisles trīsas; kārdinošu kailumu; augstprātīgu vēlēšanos iesvelt apburtā pūļa iekāri, bet tikai iztālēm; neatvairāmu koķelumu; valdzinošu neaiz- sniedzamību; kārdinājumu, kas cieši sabiedrojies ar paredzamo bojā eju; solījumu jūtām un draudus saprātam; divkāršas satraukuma jūtas, ko modina kaisla velēšanās un lielas bailes. Visu to viņš nupat bija redzējis. Nupat viņš bija redzējis sievieti.

Tas, ko viņš nupat bija redzējis, bija gan vairāk, gan mazāk nekā sieviete — tā bija sievietes miesa.

Un tai pašā laikā Olimpa dieviete.

Dievišķa juteklība.

Viņš bija ieraudzījis dzimuma noslēpumu.

Un kur? Neaizsniedzamajā.

Bezgala tālu no sevis.

Kāda likteņa ironija: dvēsele, šī debesu būtne viņam bija, viņš to turēja rokās — tā bija Dea; sievietes miesu, šo zemes būtni, viņš redzēja iztālēm, neaizsniedzamos augstumos, — ta bija šī sieviete.

Hercogiene.

«Vairāk nekā dieviete,» — tā bija teicis Ursuss.

Kāds augstums!

Pat sapnis atkāptos tik milzīgi stāva augstuma priekšā.

Vai tiešām viņš būs tik traks, ka domās par šo svešinieci? Viņš centās sevi apvaldīt.

Gvinplēns atcerējās visu, ko Ursuss viņam bija stās- lijis par šīm augstajām, gandrīz karaliskajām personām; filozofa spriedelējumi, kuri līdz šim viņam bija likušies ievērības necienīgi, tagad kļuva par viņa pārdomu ceļa zīmēm, — bieži vien mūsu atmiņu sedz ļoti plāna aizmirstības kārtiņa, caur kuru vajadzības gadījumā mums izdodas saskatīt to, kas zem tās slēpjas; Gvinplēns centās iztēloties augstāko sabiedrību, augstmaņu pasauli, pie kuras piederēja šī sieviete, šo pasauli, kas stāv neizmērojami augstāk par zemāko pasauli, vienkāršās tautas pasauli, pie kuras piederēja viņš pats. Bet vai viņš maz piederēja pie tautas? Vai līkai viņš, kumēdiņu rādītājs, nebija pat zemāks par tiem, kuri atradās pašā apakšā? Pirmo reizi, kopš viņš bija sācis domāt, viņam sažņaudzās sirds sava zemā stāvokļa apziņas dēļ, apziņas, ko mēs tagad nosauktu par pazemojuma sajūtu. Ursusa uzmestās gleznas, viņa liriskās fantāzijas, piļu, parku, strūklaku un kolonāžu ap- jusmojumi, viņa sīksikie stāstījumi par augstmaņu bagātību un varenību atdzīvojas Gvinplēna atmiņā, pildoties ar tēliem, kuros īstenība sajaucās ar fantāziju. Viņš bija apsēsts ar šīm bezgala augstajām vīzijām. Ka cilvēks var būt lords, tas viņam šķita māns. Un tomēr tādi cilvēki bija. Neticami! Pasaulē ir lordi! Bet vai viņiem ir arī kauli un miesa kā mums? Jāšaubās. Viņš jutās mītam dziļdziļā tumsā, apņemts no visām pusēm ar mūri; un pēkšņi kā akas dibenā iemests cilvēks viņš ieraudzīja augstu, augstu virs savas galvas žilbinošo debesu zilgmes, seju uņ gaismas mistrojumu. Un šās godības pašā centrā mirdzēja hercogiene.

Viņš izjuta pret šo sievieti kaut kādu dīvainu tieksmi, kurai jaucās klāt apziņa par tās neaizsniedzamibu.

Un savās domās viņš nemitīgi atgriezās pie mokpilnās bezjēdzības: redzēt savā tuvumā, pavisam blakus, ik uz soļa ar to cieši saskaroties, dvēseli, turpretī miesu skatīt tikai ideāla sfērā, neaizsniedzamības jomā.

Neviena no šīm domām nebija pilnīgi skaidra. Tā bija tāda kā migla. Ik brīdi viss mainīja apveidu un svārstījās. Tā bija dziļa jutu neskaidrība.

Starp citu, viņam ne mirkli nebija ienākusi prātā doma kaut kā tuvoties hercogienei. Pat sapnī viņš nebūtu sev atļāvis pacelties tādos augstumos. Un tā bija. viņa laime.

Jo pietiek tikai vienu pašu reizi uzlikt kāju uz šīm kāpnēm, lai to drebēšana uz visiem laikiem aptumšotu prātu: cilvēks iedomājas, ka viņš kāpj Olimpā, bet nonāk Bedlemā *. Skaidra iekāre Gvinplēnā būtu modinājusi šausmas. Taču nekā līdzīga viņš nejuta.

Un vispār vai viņš šo sievieti vēl kādreiz redzēs? Droši vien ne. Iemīlēties rūsas uzliesmojumā, kas plaiksnās pie apvāršņa, — tik neprātīgs jau nu nav neviens. Jūsmot par zvaigzni — to vēl var kaut cik saprast: to var atkal ieraudzīt, tā atkal parādīsies, tai ir sava noteikta vieta. Bet vai gan var iemīlēties zibenī?

Viņa sirdī viens sapnis nomainīja otru. Sai domu jūklī drīz uzpeldēja, drīz atkal nozuda majestātiskās un smalkās elku dieves tēls ložas dziļumā. Viņš par lo gan domāja, gan atkal nedomāja, nodevās kaut kam citam, bet tad no jauna atgriezās pie tām pašām domām. Tās viņu aijāja, taču nespēja iemidzināt.

Vairākas naktis tās viņam neļāva gulēt. Arī bezmiegs, tāpat kā miegs, ir pilns sapņu.

Gandrīz nav nemaz iespējams izteikt precīziem vārdiem tos neskaidros procesus, kādi noris mūsu smadzenes. Vārdi šeit neiederas it īpaši tādēļ, ka to apveidi ir daudz asāki nekā domu kontūras. Būdamas bez stingtam kontūrām, domas bieži vien saplūst cita ar citu kopā, turpretī ar vārdiem tas nenotiek. Tāpēc zināma neskaidra dvēseles daļa vienmēr izvairās no vārdiem. Vārdam ir robežas, domai robežu nav.

Mūsu iekšējā pasaule ir tik neskaidra un plaša, ka lam, kas norisa Gvinplēna domās, nebija gandrīz nekāda sakara ar Deu. Dea bija viņa garīgais centrs, viņa !)i ja svēta. Deu nekas nevarēja aizskart.

Un tomēr — jo cilvēka dvēsele ir pilna pretrunu — (Ivinplēnā norisa cīņa. Vai viņš to apzinājās? Tikai nojauta.

Sirds dziļumos, visvārīgākajā vietā, tur, kur ikvienam var rasties plaisa, viņš juta pretēju dziņu sadursmi. Ursusam tas viss būtu bijis skaidrs; Gvinplēnam ai to bija grūti tikt galā.

Viņā cīnījās divi instinkti: tieksme pēc ideāla un dzimuma tieksme. Uz laipas, kas pārmesta pār bezdibeni, šādas cīņas starp balto eņģeli un melno eņģeli notiek itin bieži.

Beidzot melnais eņģelis tika iegrūsts bezdibenī.

Pēkšņi kādā dienā Gvinplēns vairs nedomaja par svešo sievieti.

Ciņa starp abiem principiem, divcīņa starp Gvinplēna zemes un debesu būtnēm notika viņa dvēseles vistumšākajā kaktiņā, turklāt tādā dziļumā, ka viņš pats to noģida visai neskaidri.

Neapšaubāms bija tikai viens: ne uz mirkli viņš nepārstāja dievināt Deu.

Viņš it kā bija pārdzīvojis, un tas bija ļoti sen, kaut kadu satraukumu, viņa asinis bija iekvēlojušās, bet nu tas bija pāri. Palikusi ir tikai Dea.

Gvinplēns pat būtu gaužām izbrīnījies, ja kāds viņam pateiktu, ka Dea kaut mirkli bijusi apdraudēta.

l'ec vienas vai divi nedēļām rēgs, kas it kā bija apdraudējis šīs divi būtnes, pavisam izgaisa.

Gvinplēna sirdī atkal dega un liesmoja viena vienīga mīlestība.

Turklāt, kā mēs jau minējām, hercogiene vairs neatgriezās.

Ursuss to atzina par gluži saprotamu. «Dāma ar kvadruplu» bija neparasta parādība. Viņa ienāk, samaksa un nozūd. Dzīve būtu pārāk skaista, ja tas atkārtotos.

Un Dea — Dea vairs pat ne reizes nepieminēja šo sievieti, kas bija nogrimusi pagātnē. Droši vien viņa ieklausījās sarunās, un Ursusa nopūlas, un viens otrs viņa zīmīgs izsauciens, kā, piemēram, «Zelta urtces katru dienu vis nebirst!», modināja Deā diezgan lielas bailes. Viņa vairs nekad nerunāja par «to sievieti». Tā bija dziļa instinkta izpausme. Brīžiem dvēsele neapzināti kļūst piesardzīga, kaut gan piesardzības noslēpums tai pašai ne vienmēr ir skaidrs. Ja par kaut ko klusē, šķiet, ka tas tiek atvirzīts nost. Par to iztaujajot, jābaidās, ka to var piesaukt klat. Ar klusēšanu cilvēks var sevi norobežot tāpat, kā aizslēdzot durvis.

Šis atgadījums tika aizmirsis.

Vai tas vispār bija kaut kas nozīmīgs? Un vai tas tiešām bija nolicis? Vai varēja teikt, ka starp Gvinplēnu un Deu bija pazibējusi kāda ēna? Dea to nebija zinājusi, un Gvinplēns lo vairs nezinaja. Nē. Nekā nebija bijis. Hercogienes tēls izzuda tālumā, it kā tā bijusi tikai iedoma. Gvinplēns tikai uz brīdi bija aizsapņojies, bet tagad jau attapies. Izklīduši sapņi, tāpat kā izklīdusi migla, nepamet pēdu, un pēc tam, kad negaisa mākonis ir pāri, mīlestība sirdī deg tikpat kvēli kā saule debesīs.

## IX. ABYSSUS ABYSSUM VOCAT [43]

Pazuda vēl viena persona — Toms Džims Džeks. Pēkšņi Tedkasteras viesnīcā viņš vairs nerādījās.

Cilvēki, kuriem viņu sabiedriskais stāvoklis Jāva redzēt Londonas aristokrātijas lepnās dzīvos abas puses, droši vien ievēroja, ka tai pašā laikā «Nedēļas Avīzē» starp divi izrakstiem no draudzes metrikas grāmatām parādījās ziņa par «lorda Deivida Derri-Moira aizbraukšanu saskaņā ar viņas majestātes pavēli no jauna uzņēmi ies fregates komandēšanu baltajā eskadrā, kas kreisēja pio Holandes krastiem».

Ursuss ievēroja, ka Toms Džims Džeks vairs neap- meklē «Zaļo kasi i», un tas viņam sagādāja raizes. Toms Džims Džeks nebija rādījies kopš tās dienas, kad viņš aizbrauca vienā karietē ar dāmu, kas bija samaksājusi kvadruplu. Šis Toms Džims Džeks, kas tik viegli nolaupīja hercogienes, bija, protams, mīklains cilvēks! Cik interesanti būtu iedziļināties šā notikuma noskaidrošanā! Cik daudz jautājumu radās šai sakarā! Cik daudz i.e būtu bijis ko sacīt! Tieši tāpēc Ursuss nebilda ne vārda.

Ursuss, kas savā mūžā bija daudz pieredzējis, zināja, ka pārdrošas ziņkāres dēļ var stipri apdedzināt nagus. Ziņkārībai allaž jābūt atbilstošai ziņkārīgā cilvēka stāvoklim. Noklausoties ir jāriskē ar ausi, slepeni noskaloties — jāriskē ar aci. Visprātīgākais ir — neka nedzirdēt un nekā neredzēt. Toms Džims Džeks bija iekāpis majestātiskajā karietē, viesnīcnieks pats bija redzējis, kā viņš iekapa. Matrozis, kas bija apsēdies blakus lēdijai, izskatījās pēc brīnuma, un tāpēc Ursuss kļuva piesardzīgs. Augstmaņu untumi zemas kārtas ļautiņiem jāuzskata par svētiem. Visiem šiem rāpuļiem, kurus sauc par nabagajiem, vislabāk ir ielīst savā alā, kad viņi ierauga kaut ko neparastu. Drošs ir tikai tas, kas sēž mierīgi. Aizveriet acis, ja jums nav laimējies piedzimt aklam; aizbaziet ausis, ja jums nav tā laime būt kurlam; savaldiet savu mēli, ja jūs neesat tik pilnīgs, ka būtu mēms. Šās pasaules varenie kļūst par to, ko viņi vēlas, mazie ļautiņi — par to, par ko var; griezīsim ceļu nezināmajam. Netraucēsim mitoloģiju; nemeklēsim redzamo parādību jēgu; zemosimies dziļā cieņā šķietamības priekšā. Nespriedelēsim par spīdekļu izdzišanu vai rašanos, kas notiek augstākajās sfērās mums nezināmu iemeslu dēļ. Mums, nieka ļautiņiem, visbiežāk tas viss ir tikai optiski maldi. Metamorfozes ii dievu ziņa; nejauši sastaptu augstu personu pēkšņas pārvēršanās un nozušanas, personu, kuras plivinās kaut kur virs mums, — ir miglaini notikumi, kurus nav iespējams saprast un bīstami pētīt. Pārak liela uzmanība olimpiešus kaitina, kad viņi ir aizņemti ar savām izpriecām un kaprīzēm; sargieties, jo pērkona spēriens var jums paskaidrot labāk nekā vārdi, ka šis vērsis, ko jūs tik ziņkārīgi apskatāt, ir pats Jupiters. Talab nepletīsim vaļā pelēko mantiju, kas ietērpj mūsu likteņu baismīgos lēmējus. Vienaldzība — tā ir gudrība. Nekustieties — un jūs būsiet glābts. Izliecieties par beigtu, un jūs nenositīs. Tāda ir kukaiņa gudrība. Ursuss tai sekoja.

Viesnīcnieks, kas arī bija gaužām ieinteresēts, kādudien Ursusu uzrunāja:

—   Vai jūs zināt, ka Tomu Džimu Džeku vairs nemaz neredz?

—   Ak tā? — Ursuss attrauca. — Nebiju ievērojis.

Niklsa tēvs paklusām kaut ko nomurmināja, droši

vien par Toma Džima Džeka tuvumu hercogu karietei, bet, tā kā šāds novērojums Ursusam šķita necienīgs un bīstams, tad viņš izlikās to nedzirdam.

Taču Ursuss bija par daudz mākslinieks, lai viņam nebūtu žēl Tomu Džimu Džeku. Viņš jutās itin stipri vīlies. Savos iespaidos viņš dalījās tikai ar Homo, ar vienīgo uzticības personu, par kuras klusuciešanu bija pilnīgi drošs. Viņš pačukstēja vilkam pie auss:

—   Kopš Toms Džims Džeks vairs nenāk, es sajūtu tukšumu kā cilvēks un saltumu kā dzejnieks.

Pēc bēdu uzticēšanas drauga sirdij Ursusam kļuva vieglāk.

Viņš palika kluss kā kaps pret Gvinplēnu, kas savukārt ne reizes neieminējās par Tomu Džimu Džeku.

īstenībā Gvinplēns bija tik ļoti nodevies Deai, ka Toms Džims Džeks viņu maz interesēja.

Ar katru dienu Gvinplēns vairāk un vairāk aizmirsa svešo sievieti. Bet Dea — viņai pat nebija jausmas, ka viņas iemīļotajam kādubrīd būtu uzmākušās kādas šaubas. Ap to pašu laiku izbeidzās arī valodas par sazvērestību un sūdzībām pret «Cilvēku, kas smejas». Skauģi, acīm redzot, bija likušies mierā. Viss satraukums bija aprimis gan «Zaļajā kastē», gan ap «Zaļo kasti». Pazuduši bija komedianti, pazuduši mācītāji. Apklusuši pēdējie pērkona grāvieni. «Zaļās kastes» panākumus vairs nekas neapdraudēja. Dažreiz cilvēka dzīvē pēkšņi var iestāties dzidrs rāmums. Gvinplēna un Deas lielo laimi tobrīd neaptumšoja neviena ēna. Šī laime pamazam bija sasniegusi tādu pakāpi, kad vairs nav iespējama augšana. Ir vārds, kas apzīmē šādu stāvokli, — apogejs. Laime, tāpat kā jūra, dažbrīd sasniedz savu augstāko līmeni. Vienīgais, kas vēl satrauc pilnīgi laimīgos cilvēkus, — tā ir doma, ka jūras paisumam neizbēgami seko bēgums.

No briesmām var izsargāties divējādi: vai nu atrodoties loti augstu, vai ļoti zemu. Otrs veids ir gandrīz izdevīgāks. Vieglāk ir trāpīt ērglim ar bultu nekā samīt infuzoriju. Ja kāds zemes virsū varēja justies drošībā sava niecīguma deļ, tad, kā jau tikām teikuši, tic bija Ovinplēns un Dea: nekad šī drošības sajūta nebija bi- jusi tik pilnīga kā tobrīd. Viņi aizvien vairāk un vairāk dzīvoja viens caur otru, viens otrā ekstāliski atspoguļodamies. Sirds piesātinās ar mīlestību kā ar dievišķu sali, kas to palīdz saglabāt; ar to izskaidrojamas nesaraujamās saites, kādas pastāv starp divi būtnēm, kas viena otru iemīlējušas dzīves rītausmā, un svaigums, kāds piemīt mīlestībai, kura turpinās vēl vecumdienās. Mīlestība it kā tiek iebalzamēta. Dafnis un Hloja pārvēršas par Filemonu un Baukidu. Acīm redzot, tāds vecums, kad vakarblāzma atgādina rītausmu, bija paredzēts arī Gvinplēnam un Deai. Bet pagaidām viņi bija jauni.

Ursuss vēroja šo mīlestību kā mediķis, kas izdara novērojumus klīnikā. Starp citu, viņam piemita tas, ko toreiz mēdza saukt par «Hipokrāta aci». Viņš piesaistīja savu aso skatienu trauslajai un bālajai Deai un murmināja:

—   Kāda laime, ka viņa ir laimīga!

Citreiz viņš sacīja:

—   Viņa jūtas laimīga, tas ir nepieciešams viņas veselībai.

Viņš grozīja galvu un dažkārt ņēmās uzmanīgi pārlasīt Vopiska Fortunata tulkoto un 1650. gadā Luvēnā izdoto Avicennu * — senatnīgu foliantu, kurā viņš pievērsās nodaļai par «sirds traucējumiem».

Dea ļoti drīz nogura, bieži svīda, viņai pastāvīgi uznāca snaudiens, un, kā lasītājs atceras, viņa vienmēr gāja diendusā. Reiz, kad viņa tā bija aizmigusi, atlaidusies uz lāčādas, un Gvinplēna pašlaik nebija klāt, Ursuss uzmanīgi noliecās pār viņu un pielika ausi pie viņas krūtīm tai vietā, kur atrodas sirds. Brīdi paklausījies, viņš atkal izslējās un nomurmināja:

— Viņu nedrikst ne ar ko satricināt. Slimība drīz vien ietu uz priekšu.

Ļaužu pūlis joprojām pārpildīja «Uzvarētā haosa» izrādes. Panākumi, kurus guva «Cilvēks, kas smejas», šķita neizsīkstoši. Surp skrēja visi: tā vairs nebija tikai Sautvorka, bet zināmā mērā arī Londona. Tagad šeit jau bija jaukta publika, ne tikai matroži un važoņi; pēc Niklsa tēva — smalka salašņu pazinēja domam, šai ļaužu drūzmā lagad bija arī muižnieki un baroneti, pārģērbušies vienkāršu cilvēku drēbēs. Pārģērbšanās ir viena no augstmaņu patīkamākajām izpriecām, kas toreiz bija lielā modē. Aristokrātu pievienošanās pūlim bija laba zīme un liecināja par to, ka «Zaļās kastes» panākumi sāk sniegties jau līdz Londonai. Gvinplēna slava katrā ziņā jau iespiedās augstdzimušajā publikā. Par to nebija ne mazāko šaubu. Londonā vairs nerunāja ne par ko citu kā vienīgi par «Cilvēku, kas smejas». Par viņu runāja pat «Mohoka klubā», ko apmeklēja tikai lordi.

«Zaļajā kastē» par to visu nebija ne jausmas: tās iemītnieki apmierinājās ar to, ka jutās laimīgi. Dea reiba aiz laimes, katru vakaru pieskardamas Gvinplēna sprogainajiem, nepakļāvīgajiem matiem. Mīlestībā galvenais ir pieradums. Taja koncentrējas visa dzīve. Atkārtota Saules parādīšanās ir Visuma paradums. Visums nav nekas cits kā iemīlējusies sieviete, un Saule ir tas iemīļotais.

Gaisma ir žilbinoša kariatīde, uz kuras balstās visa pasaule. Katru dienu — tas ilgst tikai vienu dievišķīgu mirkli — naktī tītā Zeme atspiežas pret uzlecošo Sauli. Aklā Dea izjuta ieplūstam sevī tādu pašu siltumu un cerību tai brīdī, kad uzlika Gvinplēnam uz galvas savu roku.

Būt diviem neviena neredzētiem radījumiem, kas viens otru dievina, mīlēt vienam otru vispilnīgākajā klusumā — tā nemanot varētu aizritēt vesela mūžība.

Kādu vakaru pēc izrādes, kūsādams svētlaimes pārpilnībā, kad tāpat kā no skurbinošas ziedu smaržas saldi reibst galva, Gvinplēns, kā parasti, klaiņoja pa pļavu pāris simtu soļu atstatumā no «Zaļās kastes». Ir tādas stundas, kad sirds tik pārpilna jūtu, ka nespēj vairs tās uzņemt. Nakts bija tumša un skaidra; gaiši spulgoja zvaigznes. Viss tirgus laukums bija tukšs, miegs un aizmiršanās valdīja pār visām ap Tarinzofīldu izkaisītajām koka būdām.

Gaisma dega vienā vienīgā vietā: tas bija lukturis Tedkasteras viesnīcā, kuras pusatvērtās durvis gaidīja atgriežamies Gvinplēnu.

Cita pēc citas katra savā balsī piecas Sautvorkas draudzes baznīcas noskandināja pusnakts stundu.

Gvinplēns domāja par Deu. Par ko gan citu viņš būtu varējis domāt? Bet šai vakarā viņš juta dīvainu satraukumu; viņš bija kā apburts un reizē viņu tirdīja nemiers — viņš domāja par Deu tā, kā vīrietis domā par sievieti. Viņš pats sev to pārmeta. Pēc viņa domām, tā bija mīlestības pazemošana. Viņā sāka mosties neskaidra dzimuma tieksme. Salda un pa vēlīga nepacietība. Viņš gāja pāri neredzamajai robežai: vienā pusē atradās jaunava, otrā — sieviete. Viņš sevi bažīgi iztaujāja, it kā iekšēji sarka. Agrākais Gvinplēns pamazām bija pārvērties, pats to neapzinādamies, noslēpumainā kārtā bija kļuvis par pieaugušu vīrieti. Agrākais kautrīgais jauneklis tagad juta satraukumu un nemieru. Mums ir auss, kas pavērsta uz gaismas pusi, — ar to mēs uzklausām prata balsi; un mums ir auss, kas pavērsta pret tumsu, un ar to mēs uzklausām instinkta balsi. Tieši šai ausī, tumsas ruporā, nezināmas balsis čukstēja vilinājumus. Lai cik tīrs būtu jauneklis, kas sapņo par mīlestību, starp viņu un viņa sapni beidzot tomēr nostāsies kāds miesīgs sievietes tēls. Viņa vēlēšanās zaudē savu šķīstību. Viņu pārņem pašas dabas noliktas tieksmes, kurās viņš baidās sev atzīties. Gvinplēns sajuta kaislas ilgas pēc sievietes miesīgā skaistuma, kurš uzskatams par visu mūsu kārdinājumu avotu un kura Deai tikpat kā nebija. Savā karstumā, ko viņš uzskatīja par bīstamu, viņš varbūt pat ar zināmām briesmām pārveidoja Deas eņģelisko tēlu, cenzdamies tam piešķirt pasaulīgas sievietes vaibstus. Tu mums esi vajadzīga, sieviete!

Paradīzes pārliecīgā šķīstība galu galā mīlestību vairs neapmierina. Ta alkst drudžaini karstas miesas, satrauktas dzīvības, kvēla skūpsta, kas nav vairs atsaucams, alkst pēc izirušiem matiem, kaisliem apskāvieniem. Zvaigžņu augstums traucē. Ēteris par smagu. Debesu pārpilnība mīlestībā ir tas pats, kas kurināmā pārpilnība pavardā: liesma nevar lāgā aizdegties. Zaudēdams saprašanu, Gvinplēns nodevās brīnišķiem murgiem: viņam rādījās Dea, satverama un jau satverta, viņš to skatīja reibinošā tuvībā, kas savieno divi būtnes ar jaunas dzīvības radīšanas noslēpumu. «Sieviete!» Viņš dzirdēja sevī šo saucienu, kas skanēja no pašām dabas dzīlēm. Tikpat kā iedomāts Pigmalions, kas no debesu zilgmēs rada Galateju, savas sirds dziļumos viņš pārdroši mainīja šķīstā Deas tēla apveidus, tēla, kas bija pārāk piesātināts ar debesīm un pārāk maz ar paradīzi; jo paradīze ir Ieva, bet Ieva bija iekāru pilna sieviete, juteklīga māte, zemes radījumu barotāja, paaudžu paaudžu svētais klēpis, neizsīkstoša piena pilna krūts, jaundzimušās pasaules auklētāja; bet krūtis nav savienojamas ar spārniem. Jaunavība ir tikai cerība kļūt mātei. Taču līdz šim Gvinplēna domās Dea bija stāvējusi pāri par visu miesīgo. Šobrīd viņš apmulsis mēģinaja viņu dabūt uz leju, satvēris to pavedienu, kas ikvienu meiteni saista pie zemes. Šis pavediens bija dzimums. Nevienam no šiem putniem nav lemts lidināties brīvibā. Dea, līdzīgi pārējām meitenēm, bija pakļauta dabas likumiem, un Gvinplēns, tikai pa pusei sev atzīdamies, kāroja, lai viņa tiem padotos. Šī vēlēšanās viņam radās pašam pret savu gribu, un viņš visu laiku pret to cīnījās. Savās iedomās viņš iztēlojās Deu kā zemes sievieti. Viņš nonāca tiktāl, ka iztēlojās kaut ko nedzirdētu: Dea vairs nav būtne, kas izraisa vienīgi sajūsmu, bet arī iekāri; Dea, kas nolikusi galvu uz viņa spilvena. Viņam bija kauns šo vīziju dēļ; kāds spēks it kā lūkoja pazemot Deas tēlu; viņš pretojās šīm uzmācīgajām domām, novērsās no tām, bet tad atkal pie tām atgriezās; viņam šķita, ka viņš sazvērējies uzbrukt meitenes šķīstībai. Dea viņam eksistēja kaut kur mākoņos. Drebēdams viņš bīdīja prom šo mākoni, itin kā raudams nost apsegu. Patlaban bija aprīlis.

Mugurkaula smadzenēm ir pašām savi sapņi.

Gvinplēns izklaidīgi soļoja uz priekšu, viegli grīļodamies, kā dažkārt mēdz būt, kad cilvēks pastaigājas vientulībā. Kad nav neviena blakus, tas noskaņo uz nesakarīgu sapņošanu. Kurp tad viņa domas klīda?

Viņš neiedrošinātos pats sev atzīties. Uz debesīm? Nē. Uz laulības gultu. Un jūs vēl uz viņu raudzījāties, zvaigznes!

Kāpēc mēdz teikt: «Iemīlējies.» Vajadzētu sacīt: «Apsēstais.» Būt velna apsēstam — tas ir izņēmuma stāvoklis; būt sievietes apsēstam — ir vispārējs likums. Ikviens vīrietis ir pakļauts šai savas personības zaudēšanai. Kas tā gan par burvi — skaista sieviete! īstais mīlestības vārds ir gūsts.

Mūs paņem gūstā sievietes dvēsele. Un arī viņas miesa. Dažkārt pat vairāk miesa nekā dvēsele. Dvēsele ir iemīļotā, miesa — mīļākā.

Cilvēki ceļ neslavu velnam. Ne jau viņš kārdināja Ievu. Ieva bija tā, kas kārdināja viņu. Iesācēja bija sieviete.

Lucifers mierīgi gāja garām. Viņš ieraudzīja sievieti. Un kļuva par Sātanu.

Miesa ir nezināmā virspuse. Un — dīvaini — izaicina ar savu kautrīgumu. Grūti iedomāties kaut ko satraucošāku. Šai bezkauņai ir kauns.

Šai brīdī Gvinplēnu satrauca un turēja savā varā šī neuzveicamā tieksme pēc miesīgā skaistuma. Tas ir drausmīgs mirklis, kad cilvēks iekāro kailumu. Tik viegli var paslīdēt un noiet no īstā ceļa. Cik daudz tumsas slēpjas Venēras baltumā!

Kaut kas Gvinplēnā skaļi sauca pēc Deas, pēc Deas jaunavas, pēc Deas draudzenes, pēc Deas — miesas un liesmas, pēc Deas ar kailām krūtīm. Viņš bija gatavs raidīt prom eņģeli. Noslēpumainā krīze, ko pārdzīvo ikviens mīlnieks un kas apdraud ideālu. Mūžīgais pasaules radīšanas likums.

Debesu gaismas apdzišanas mirklis.

Gvinplēna mīlestība pret Deu vērtās laulātu draugu mīlestībā. Šķīsta mīlestība ir tikai pārejas stadija; Bija pienācis liktenīgais mirklis. Gvinplēns kaisli iekāroja šo sievieti.

Viņš kaisli iekāroja sievieti.

Krauja, kas jau ar pirmo soli veda bezdibenī.

Dabas neskaidrais aicinājums nav pārvārāms.

Kads bezdibenis ir sieviete!

Gvinplēnam par laimi, tuvumā nebija nevienas citas sicviol.es kā tikai Dea. Vienīgā, kuru viņš iekāroja. Vienīgā, kura varēja iekārot, viņu.

Gvinplēnu bija pārņēmušas neizprotamas alkas — pati daba valdonīgi pieteica savas tiesības.

Pievienojiet tam klāt arī pavasara ietekmi. Viņš ieelpoja zvaigžņu nakts neizskaidrojamās strāvas. Viņš soļoja uz priekšu, ļaudamies Līksmajam mulsumam. Gaisā klīstošais pavasara sulu aromāts, reibinošās smaržas, kas vēdīja tumsā, tālīno nakts ziedu atvēršanās, draudzīgā čivināšana, kas skanēja no apslēptajām ligzdiņām, ūdeņu čalas un lapu čaukstoņa; nopūtas, kas plūda no visām pusēm, svaigums, siltums — visa šī noslēpumainā aprīļa un maija atmoda bija vienvienīga varena dzimumdziņa, kas čukstēja par kaislību, reibinošs aicinājums, uz kuru dvēsele atsaucas ar neskaidru murmināšanu. Ideālā dvēsele pali vairs nozina, ko runā.

Ikviens, kas šai brīdī būtu redzējis Gvinplēnu soļojam, nodomātu: «Paskat, piedzēries!»

Patiešām, viņš gandrīz vai grīļojās no savas sirds, no pavasara un no nakts smagās nastas.

Pār «pļaviņu» klājas tik rāms klusums, ka Gvinplēns brīžiem skaļi sarunājas pats ar sevi.

Kad cilvēks jūt, ka viņu neviens nedzird, viņš labprāt skaļi sarunājas.

Viņš gāja lēnām, nodūris galvu, salicis rokas aiz muguras, turēdams kreiso roku labajā un nesažmiedzis pirkstus.

Pēkšņi viņš juta kaut ko ieslīdam puspavērtajos pirkstos.

Gvinplēns aši apgriezās.

Rokās viņam bija papīrītis, un viņa priekšā stāvēja kāds cilvēks.

Acīm redzot, šis cilvēks viņam bija uzmanīgi kā kaķis pielavījies klāt un ielicis rokās šo papīrīti.

Papīrītis bija vēstule.

Cilvēks, ko zvaigžņu gaismā varēja itin labi saskatīt, bija maza auguma, tukliem vaigiem, jauns, cienīga izskata, ģērbies uguns krāsas livrejā, kas bija redzama starp pelēkā apmetņa garajām stērbelēm, apmetņa, ko toreiz sauca par capenoche; šis vārds ir spāņu valodas saliktenis, kas nozīmē «nakts apmetnis». Galvā viņam bija aveņkrāsas cepurīte, kas atgādināja kardināla mi- cii i, bet tikai apšūta ar tresi, un tas norādīja, ka cepu- 11 tos valkātājs ir sulainis. Pie cepurītes bija piestiprina !s žubīšu spalvu pušķis.

Zēns nekustīgi stāvēja Gvinplēna priekšā. Viņš izskatījās pēc sapņu tēla.

Gvinplēns pamina, ka tas ir hercogienes grūras.

Pirms Gvinplēns aiz izbrīna paguva iekliegties, viņš izdzirdēja smalku, tādu kā bērna, tādu kā sievietes balsi i ņu, kas viņam teica:

—   Ierodieties rīt. šai pašā laikā pie Londonas tilta. Es būšu tur un jūs pavadīšu.

—   Uz kurieni? — Gvinplēns vaicāja.

—   Tur, kur jūs gaida.

Gvinplēns nodūra skatienu uz vēstuli, ko vēl joprojām neapzināti turēja rokā.

Kad viņš no jauna pacēla acis, grūrna vairs nebija.

Tālumā, uz tirgus laukuma, varēja saskatīt tumšu siluetu, kas strauji saruka mazāks un mazāks. Tas bija aizejošais mazais sulainis.

Tad viņš nogriezās aiz stūra un vairs nebija redzams.

Gvinplēns paskatījās uz nozūdošo grūmu un pēc tam uzlūkoja vēstuli. Cilvēka mūžā ir tādi brīži, kad notikušais it kā nebūtu noticis: pārsteigums ir tik liels, ka vienu brīdi notikušais nav aptverams. Gvinplēns pielika vēstuli pie acīm, it kā gribētu to izlasīt, bet tad ievēroja, ka nevar to izdarīt aiz diviem iemesliem: pirmkārt, vēstule nebija atplēsta, otrkārt, bija tumšs. Pagāja vairākas minūtes, iekām viņš iedomājās, ka viesnīcā deg lukturis. Viņš paspēra dažus soļus, bet sānis, it kā nezinātu, kur jāiet. Tā ielu mēnessērdzīgais, kas būtu saņēmis vēstuli no spoka.

Beidzot Gvinplēns attapās un gandrīz skriešus devās uz viesnīcu, apstājās gaismā pusatvērtajās durvīs un vēlreiz apskatīja aizzīmogoto vēstuli. Uz zīmoga nebija nekāda nospieduma, bet uz aploksnes bija rakstīts: Gvinplēnam. Viņš atrāva zīmogu, atplēsa aploksni, atlocīja vēstuli, piegāja ar to tuvāk gaismai un izlasīja:

«Tu esi drausmīgs, bet es esmu skaista. Tu esi āksts, bet es esmu hercogiene. Es esmu pirmā. Tu esi pēdējais. Es alkstu Tevis. Es Tevi mīlu. Nāc!»

## Ceturta gramata. APAKŠZEMES MOKU KAMBARIS

## i. SVĒTA GVINPLĒNA KĀRDINĀŠANA

Daža uguns liesma tikko izlaužas cauri tumsai, bet claža spēj aizdedzināt vulkānu.

Ir dzirksteles, kas var radīt lielu ugunsgrēku. Gvinplēns izlasīja vēstuli, tad pārlasīja vēlreiz. Tur tiešām bija šie vārdi: «Es tevi mīlu.»

Galvā cita pēc citas šāvās drausmīgas domas.

Pati pirmā bija doma, ka viņš kļuvis traks.

Viņš bija traks. Noteikti. Tas, ko viņš redz, nemaz neeksistē. Nakts spoki ar viņu, nelaimīgo, rotaļājas. Ugunssarkanais cilvēciņš bija tikai rēgs. Dažreiz naktī purva dvinga sabiezējusi kļūst par malduguntiņu, kas jūs ķircina. Tāpat arī tagad, pazobojusies māņu būtne bija nozudusi, atstādama stāvam jukušo Gvinplēnu. Kas tik viss mums tumsā nerādās!

Otrā doma bija vēl drausmīgāka: viņš apjēdza, ka ir pie pilnas saprašanas.

Spoks? Nē taču. Jā, bet šī vēstule? Vai tad viņam rokās nav vēstule? Te taču ir aploksne, zīmogs, papīrs, kaut kāds raksts. Un viņš taču zina, kas to atsūtījis. Sai notikumā nav nekā mīklaina. Ir paņemta spalva un tinte un uzrakstīta vēstule. Pēc tam aizdegta svece un vēstule aizzīmogota ar zīmoglaku. Un vai tad uz vēs-

tnles nav uzrakstīts viņa vārds — «Gvinplēnam»? Papus jauki smaržo. Viss ir skaidrs. Arī mazo cilvēciņu Gvinplēns pazīst. Šis pundurītis ir grūms. Maldugun- liņa — tā ir livreja. Un šis grūms noteicis Gvinplēnam salikšanos — rīt šai pašā laikā pie Londonas tilta uz- biauktuves. Vai arī Londonas tilts ir murgs? Nē, nē, tas viss pilnīgi saskan. Te nav nekāda vājprāta. Tas viss ii īstenība. Gvinplēns ir pie pilnas saprašanas. Tie nav nekādi murgi, kas pamazām izirst gaisā un pazūd bez miņas, tas ir kaut kas pavisam reāls. Nē, Gvinplēns nav traks. Gvinplēns nemurgo. Un viņš atkal un atkal pārlasīja vēstuli.

Nu labi. Bet kas tad tas ir?

Tas taču ir baismīgi.

Viņu iekārojusi kāda sieviete.

Viņu iekārojusi sieviete! Tādā gadījumā lai neviens vairs nekad neizrunā vārdu «neticami». Viņu iekārojusi sieviete! Sieviete, kas redzējusi viņa seju! Sieviete, kas nebūt nav akla! Un kas šī sieviete ir? Kāda riebekle? Nē, skaistule. Kāda čigāniete? Nē, hercogiene.

Kas aiz tā visa slēpjas, un ko tas viss nozīmē? Kas tās par briesmām — tāds triumfs! Bet kā lai tajās nemetas iekšā pa galvu pa kaklu?

Kā? Šī sieviete! Šī sirēna, parādība, lēdija, vizio- nārā, tumši mirdzošā skatītāja ložā! Jā, viņa. Protams, viņa.

Gvinplēna krūtīs uzliesmoja vesels ugunsgrēks. Tā bija tā pati nepazīstamā svešiniece! Tā pati, kas viņu bija tik ļoti satraukusi! It kā šās tumšās uguns iekvēlinātas, Gvinplēnam atkal uzmācās tās pašas domas, kas viņu bija sagrābušas, šo sievieti pirmo reizi ieraugot. Aizmirstība nav nekas cits kā palimpsests. Gadas kāda nejaušība, un viss, kas šķita uz mūžu izdzisis, pēkšņi atkal atdzīvojas starp rindiņām izbrīna pilnajā atmiņā. Gvinplēnam šķila, ka viņš ir izmetis šo seju no savas sirds, bet nu tā atkal ir viņa acu priekšā: tā viņā ir iespiedusies, par spīti viņa gribai, atstājusi viņa sapņu apsēstajās smadzenēs neizdzēšamas pēdas. Viņam pašam nezinot, šie sejas vaibsti bija dziļi iespiedušies viņa dvēselē. Tagad ļaunums vairs nebija labojams.

Un viņš ar sajūsmu no jauna atdevās nepārvaramo sapņu varā.

Kā? Viņu kāds iekāroja? Kā? Princese nokāpj no troņa, elks nonāk lejā no altāra, statuja no sava pjedestāla, rēgs no mākoņiem? Kā? No neiespējamā dzīlēm iznirusi himēra? Kā! Šī niņifa no plafona, šis starojošais spožums, šī nereīda, kas mirgo vienos dārgakmeņos, šis neaizsniedzami cēlais skaistums, kas no saviem žilbinošajiem augstumiem noliecas pie Gvinplēna! Kā! Apturējusi virs Gvinplēna galvas savus rītausmas ratus, kuros iejūgtas ūbeles un pūķi, viņa Gvinplēnam saka: «Nāc!» Ka! Viņam, Gvinplēnam, bija piešķirts baismīgais gods kļūt par empireja* pazemotāju? Šī sieviete, ja šai vārdā var nosaukt citas, daudz pilnīgākas planētas iemītnieces, šī sieviete piedāvā sevi, atdod sevi, atdodas Gvinplēnam! Kaut kas neiedomājams! Olimpa dieve pārvērtusies par heteru, kas aicina savā mīlas gultā! Un ko? Viņu, Gvinplēnu! Oreola apņemti viņam vērās vaļā kurtizānes skāvieni, lai viņu piekļautu pie dieves krūtīm! Un tas viņai nav nekāds kauna traips. Šīs augstākās būtnes nekas nespēj nomelnot. Gaisma apmazgā dievus. Arī šī dieve, kas nokāpj lejā pie viņa, zina, ko dara. Viņa zina Gvinplēna drausmīgo neglītumu. Viņa bija redzējusi šo masku, kas aizstāja Gvinplēnam seju! Un šī maska viņu neatbaida. Gvinplēns tomēr tiek mīlēts!

Tas pārspēja vispārdrošākos sapņus: viņu mīl viņa neglītuma dēļ! Šī maska dievieti ne vien neatgrūž, bet pievelk! Gvinplēns tika vairāk nekā mīlēts — viņš tika iekārots. Viņš bija ne vien pieņemts — viņš bija izraudzīts. Viņš ir izraudzītais! Ka! Ķēnišķīgajā vidē, kur atradās šī sieviete, spožu, bezrūpīgu un varenu ļaužu vidē, bija prinči — viņa varēja izvēlēties princi; tur bija lordi — viņa varēja izvēlēties lordu; tur bija skaisti, burvīgi, lieliski vīrieši — viņa varēja izvēlēties Adonisu. Bet ko viņa izvēlējās? Gnafronu! * Starp meteoriem un zibeņiem viņa varēja izraudzīties milzīgu sešspārnainu zēravu, bet viņa izraudzījās kāpuru, kas rāpo pa dūņām. No vienas puses — visnotaļ augstības un gaišības, dižums, greznība, slava; no otras puses — kumēdiņu rādītājs. Un virsroku bija guvis kumēdiņu rādītājs! Kadi gan svari atradās šās sievietes sirdī? Ar ko viņa svēra savu mīlestību? Ši sieviete noņēma sev no galvas hercogienes diadēmu un nometa to uz klauna esi lādes! Šī sieviete noņēma sev no galvas Olimpa dieves oreolu un aplika to ap izpērušo gnoma pauri! Ši ačgārni sagriezusies pasaule, kur kukaiņi ņudzēja debesu augstumos, bet zvaigznes atradās lejā, pamazam aprija Gvinplēnu, kas bija apjucis no gaismas straumēm, kuras gāzās viņam virsū un apņēma viņu ar nimbu kloakas vidū.

Visuvarena, saceldamas pret skaistumu un greznumu, atdevās uz mūžīgu tumsu notiesātajam, labāk- izrau- dzīdamās Gvinplēnu, nevis Antinoju *. Aiz milzīgas ziņkāres pret tumsu viņa laja nokāpa, un šī dieves atteikšanās nožēlojamo radījumu brīnišķīgā kārtā paaugstināja par valdnieku. «Tu esi drausmīgs. Es tevi mīlu.» šie vārdi glaimoja Gvinplēna lepnuma nejaukajai pusei. Lepnums ir visu varoņu Ahileja papēdis. Gvinplēns jutās glaimots kā izdzimtenis. Viņu iemīlēja tieši lapēc, ka viņš bija neglīts. Arī viņš tādā pašā mērā vai varbūt vēl vairāk nekā Jupiters un Apolons bija izņēmums. Viņš apzinajās sevi par pārcilvēcisku būtni un, būdams tik pretīgs, jutas līdzīgs dievam. Drausmīga apmatība.

Jā, bet kas tad bija šī sieviete? Ko viņš par to zināja? Visu un neko. Viņa bija hercogiene, to viņš zināja; viņš zināja, ka tā ir skaista, ka tā ir bagāta, ka lai ir livrejās tērpti sulaiņi, pāži, ka lai ir lāpu nesēji, kas pavada tās ar kroni izrotāto karieti. Viņš zināja, ka tā viņā ir iemīlējusies, vismaz tā šī sieviete rakstīja. Pārējo viņš nezināja. Viņš zinaja tās titulu, bet nezināja tās vārdu. Viņš zinaja tās domas, bet nezināja tās dzīvi. Vai viņa ir precējusies, atraitne* jaunava? Vai viņa ir brīva? Vai viņu saista kādi pienākumi? Pie kadas dzimtas viņa pieder? Vai viņu neapdraud kādi slazdi, lamatas, intrigas? Gvinplēnam nebija ne mazākas jausmas, kāda izlaidība valda augstākajos, bezdarbīgajos slāņos, viņš nenojauta, ka šais kalngalos ir zaņķi, kur nežēlīgas burves nododas sapņiem starp agrāko mīlas baudu gruvešiem, neapjauta, cik drausmīgi ciniskiem eksperimentiem aiz garlaicības var nodoties sieviete, kas sevi iedomājas pārāku par vīrieti; viņam nebija par lo nekāda priekšstata, jo sabiedrības zemākie slāņi, kur viņš dzīvoja, par to ir vāji informēti. Un tomēr viņš nojauta kaut ko ļaunu. Viņam bija skaidrs, ka viss šis spožums ir pilns tumsas. Vai viņš saprata? Nē. Vai viņš uzminēja? Vēl mazāk. Kas slēpās aiz šās vēstules? Plaši atvērtas durvis un tai pašā laikā kaut kāds satraucošs šķērslis. No vienas puses — atzīšanās. No otras — mīkla.

Atzīšanās un mīkla — divas balsis, viena musinoša, otra draudpilna, bet abas saka vienu un to pašu vārdu: «Drīksti!»

Nekad vēl nodevība nebija prasmīgāk iedarbojusies, nekad vēl kārdinājums nebija nācis tik izdevīgā reizē. Gvinplēns, pavasara un dabas briestošo sulu saviļņots, ļāvās miesīgiem sapņiem. Vecvecais, neiznīcināmais instinkts, kuru vēl nevienam nav izdevies uzveikt, modās šai jauneklī, kas vēl līdz divdesmit četru gadu vecumam bija saglabājis šķīstību. Tieši tādā brīdī, tieši vissmagākajā krīzes mirklī viņš saņēma atzīšanos mīlestībā, un vina acu priekšā iznira apžilbinoši skaistās, kailās sfinksas krūtis. Jaunība ir slīpa plāksne. Gvinplēns pa to slidinājās, kāds viņu grūda. Kas? Pavasaris. Kas? Nakts. Kas? Sī sieviete. Nebijis pasaulē aprīļa, cilvēki būtu bijuši daudz tikumīgāki. Visi krūmi ziedos, milzīgs bars sazvērnieku! Mīlestība ir zagle, pavasaris — slēpējs.

Gvinplēns bija satraukts.

Kļūmīgam solim pa priekšu iet tāda kā ļaunuma dvinga, ko sirdsapziņai grūti ieelpot. Kārdināmajam godīgumam kļūst nelabi no elles smirdoņas. Tvaiks, kas no turienes izplūst, brīdina stipros un apdullina vājos. Gvinplēns sajuta šo noslēpumaino nelabumu.

Cits citu strauji nomainīdami, viņam uzmācās neatlaidīgi jautājumi. Pārkāpums, kas viņu nemitīgi kārdināja, sāka iegūt noteiktu veidu. Rītdiena, pusnakts, Londonas tilts, pāžs. Vai viņš ies? «Jā!» sauca miesa. «Nē!» sauca dvēsele.

Taču, lai cik dīvaini tas šķiet pirmajā acumirklī, jāatzīstas, ka Gvinplēns ne reizes skaidri neuzdeva sev jautājumu, vai viņš ies. Peļamie darbi vilina pie sevis slepus. Tāpat ir ar pārāk stipru degvīnu: to nekad neizdzer vienā paņēmienā. Glāzīti pastumj nost — pagaidīs mazliet, jau pēc pirmā malka kļuvis pavisam savādi.

Neapšaubāms bija viens: viņš juta, ka viņu kaut kas grūž pretī nezināmajam.

Gvinplēns drebēja pie visām miesām. Viņš redzēja, ka stāv bezdibeņa malā. Viņš rāvās atpaka], jo no visam pusēm viņam uzmācās šausmas. Viņš aizvēra acis. Pulējās sev iestāstīt, ka nekas nav noticis, ņēmās no j iuna apšaubīt, ka ir pie pilnas saprašanas. Protams, las būtu vislabākais atrisinājums. Visprātlgāk bija uzskatīt sevi par jukušu.

Neizbēgama kaite. Ikviens, kuru kaut reizi mūžā pārsteidzis kaut kas neparedzēts, ir piedzīvojis tāda drūma satraukuma brīžus. Labs novērotājs, kurš apzinīgi uzņem visu, kas ar viņu notiek, vienmēr ar šausmām uzklausa dobjos tarāna sitienus, ar kuriem liktenis pēkšņi uzbrūk viņa sirdsapziņai.

Ak vai, Gvinplēns svārstījās! Bet tur, kur mūsu pienākums ir skaidrs, svārstīšanās jau ir sakāve,

Starp citu, — un tas jāatzīmē, — vēstules klajo nekaut- ilbu, kas varbūt būtu aizskārusi samaitātu cilvēku, Gvinplēns nemaz nemanīja. Viņš nezināja, kas ir cinisms. Doma par izvirtību, par kādu mēs nesen runājām, viņam neienāca prātā. Viņš nebija nemaz spējīgs to saprast. Viņš bija pārāk tīrs, lai pieļautu tik sarežģītu izskaidrojumu visam notikušajam. Šai sievietē viņš redzēja vienīgi dižumu. Ak vai, viņš jutās glaimots! Savā godkārē viņš saskatīja vienīgi uzvaru. Lai apjaustu, ka viņš ne tik daudz ir mīlas, cik nekautrīgas ziņkāres objekts, viņam būtu bijusi vajadzīga daudz lielākā pieredze, nekā tā var būt nevainībai. Blakus vārdiem «Es tevi mīlu» viņš nebija ievērojis drausmīgos vārdus «Es alkstu tevis».

Dievietes dzīvnieciskā puse viņam bija paslīdējusi garām.

Prāts pēkšņi var piedzīvot uzbrukumus. Dvēselei ir savi vandali — ļaunas domas, kas nāk postīt mūsu tikumību. Tūkstošiem gluži pretēju domu cita pēc citas, bet dažreiz arī visas reizē uzmācās Gvinplēnam. Pēc tam viss viņā nomierinājās. Tad viņš satvēra galvu rokas, drūmi ieklausīdamies, kas viņā notiek, itin kā vērodams nakts ainavu.

Pēkšņi viņš manīja, ka vairs nekā nedomā. Viņš bija aizsapņojies līdz tai melnajai bedrei, kurā viss pazūd.

Tāpat arī viņš apjauta, ka pārāk ilgi aizkavējies ārpus mājām. Pulkstenis varēja jau būt kādi divi naktī.

Pāža atnesto vēstuli viņš iebāza sānkabatā, bet tad, aptvēris, ka tā atrodas viņam pie pašas sirds, to atkal izņēma un galīgi saņurcītu nevērīgi iegrūda savu īso bikšu kabatiņā un devās uz viesnīcu. Viņš klusītiņām iegāja iekša, neuzmodinājis mazo Govikemu, kas, viņu gaidīdams, bija aizmidzis pie galda, palicis rokas zem galvas; tad viņš aizslēdza durvis, aizdedza sveci pie iebraucamās vielas luktura, aizšāva ciet bultas, pagrieza slēdzeni atslēgā, neapzināti ausīdamies, kā parasti mēdz darīt cilvēks, kas vēlu pārnāk mājās, uzkāpa augšā pa «Zaļās kastes» kāpnītēm, ielavījās vecajā kulbā, kura tagad viņam noderēja par guļamistabu, paskatījās uz aizmigušo Ursusu, nopūta sveci, bet gulēt negaja.

Tā aizritēja vesela stunda. Beidzot noguris, iedomādamies, ka gulta un miegs ir viens un tas pats, viņš neizģērbies nolika galvu uz spilvena un, padodamies tumsai, aizvēra acis; bet jūtu negaiss, kas viņa plosījās, ne uz mirkli nepārstāja. Bezmiegs ir bargs sods, ko nakts uzliek cilvēkam. Gvinplēns ļoti cieta. Pirmo reizi mūžā viņš nebija ar sevi mierā. Viņa apmierinātajai godkārei jaucās klāt apslēptas sāpes. Ko darīt? Pienāca rīts. Viņš dzirdēja, ka Ursuss ceļas augšā, bet neatdarīja acu. Viņš domāja par vēstuli. Tās vārdi no jauna uzpeldēja atmiņā haotiskā jucekli. Stipra dvēseles satraukuma brīžos mūsu doma kļūst līdzīga vilnim. Tā burbuļo, bango un itin bieži rada skaņas, kas atgādina dobju jūras krākšanu. Paisums, bēgums, grūdieni, vērpetes, straumes palēnināšanās klints priekšā, krusa un lietus, mākoņi, kuru plaisās pazib gaismas stars, nekam nederīgu putu nožēlojamas šļakatas, neprātīgi augšup lidojumi, kuriem tūdaļ seko krišana, milzīgas, velli izšķiestas pūles, no visām pusēm katastrofas draudi, tumsa un iznīcība — viss, ko mēs redzam jūras dzelmē, vērojams arī cilvēkā. Tādu vētru pārdzīvoja Gvinplēns.

Visskaudrākajā sāpju brīdī, joprojām gulēdams aizvērtām acīm, Gvinplēns izdzirdēja glāsmainu balsi, kas vaicāja:

— Vai tu vēl guli, Gvinplēn?

Viņš uzreiz atdarīja acis un uztrūkās gultā sēdus: viņa skabūža durvis bija pusatvērtas, un uz sliekšņa slavēja Dea. Viņas acīs un lūpās plaiksnījās neaprakstāmi jauks smaids. Viņa izskatījās tik burvīga savā staru oreolā, par kuru pašai nebija ne jausmas. Tas bija svēts mirklis. Gvinplēns Deā vērīgi ielūkojās, viņas apžilbināts, sāka drebēt un atmodās. No kā atmodās? Vai no miega? Nē, no bezmiega. Tā bija viņa, tā bija Dea, un piepeši viņš sajuta savas būtnes dziļumos pēkšņu, vārdiem neizsakāmu vētras apklusumu un brīnišķīgu labā uzvaru par Jauno; skatiens, kas viņam bija pievērsts no augšas, izdarīja brīnumu; biklā gaismas izplatītāja, aklā, jau ar savu klātieni vien izklīdināja tumsu, kas valdīja viņa dvēselē, mākoņu aizsegs, kurš aizklāja viņa gara acis, it kā neredžamas rokas parauts, pašķīrās, un — ak, svētās šausmas! — Gvinplēns juta, ka viņa apziņā sāk atgriezties miers un skaidrība. Šā eņģeļa tiklība uzreiz viņu atkal pārvērta par labo, cēlo, nevainīgo Gvinplēnu. Cilvēka dvēselē, tāpat kā visā pasaulē, mēdz būt tādas mistiskas pretišķību sadursmes; viņi abi klusēja: viņa — gaisma, viņš — bezdibenis; viņa — dievišķs rāmums, viņš — aprimis nemiers; un pār sabangoto Gvinplēna sirdi tikpat kā jūras zvaigzne neizsakāmā spožumā mirdzēja Dea.

## II. NO PATĪKAMS LIDZ SKAUDRAJAM

Cik vienkārši dažkārt noliek brīnumi! «Zaļajā kastē» patlaban bija brokastu laiks, un Dea gluži vienkārši ienāca uzzināt, kāpēc Gvinplēns nenāk pie azaida galda.

— Tu?! — Gvinplēns iesaucās, un ar to viss bija pateikts. Viņam vairs nebija citu apvāršņu, nekā cita viņš vairs neredzēja kā vienīgi debesis, kur mājoja Dea.

Kurš tūdaļ pēc viesuļvētras nav redzējis jūras smaidu, tas nav spējīgs saprast šādu nomierināšanos. Nekas neaprimst tik ātri kā dzelme. Tas izskaidrojams ar to, cik tā viegli visu aprij. Tāda pati ir arī cilvēka sirds. Kaut gan ne vienmēr.

Deai bija tikai jāparādās, kad jau visa gaisma, kas atradās Gvinplēnā, plūda pretī viņai, un no apžilbušā Gvinplēna aizmuka visi spoki. Cik liela nomierinātāja ir pielūgsme!

Pēc brīža abi sēdēja viens otram pretī, Ursuss starp viņiem, Homo — viņiem pie kājām. Uz galda stāvēja tējkanna, virs kuras dega maza lampiņa. Fibi un Vinosa kaut ko darīja laukā.

Brokastis, tāpat arī vakariņas, tika ieturētas kulbas vidējā nodalījumā. Šaurais galdiņš bija novietots tādējādi, ka Deai iznāca sēdēt ar muguru pret logu, kas «Zaļajai kastei» kalpoja arī par ārdurvīm.

Abu jauniešu ceļgali saskārās. Gvinplēns ielēja Deai tēju.

Dea graciozi pūta savā tasē. Pēkšņi viņa nošķaudījās. Tieši tai brīdī virs lampas liesmas izklīda dūmi un kaut kas līdzīgs papīram sakrita pelnos. So dūmu dēļ tad arī Dea bija nošķaudījusies.

—   Kas tas ir? — viņa jautāja.

—   Nekas, — Gvinplēns atbildēja.

Un pasmaidīja.

Viņš tikko bija sadedzinājis hercogienes vēstuli.

Mīloša vīrieša sirdsapziņa ir mīlamas sievietes sargeņģelis.

Pēc šās vēstules iznīcināšanas Gvinplēnu pārņēma dīvains atvieglojums: savu godīgumu viņš sajuta tāpat, kā ērglis sajūt savus spārnus.

Viņam šķita, ka līdz ar šiem dūmiem izgaist arī kārdinājums un ka reizē ar papīra strēmeli sabirst pelnos arī hercogiene.

Vienā gabalā mainīdami tases, dzerdami pēc kārtas no viena trauka, viņi tērzēja. Mīlnieku šļupsti ir tas pats, kas zvirbuļu čivināšana. Zosu mātītes un Homēra cienīga bērnišķība. Divu mīlnieku sirdis ir visskaistākā dzeja, divu mīlnieku skūpsti ir viskrāšņākā mūzika.

—   Vai tu zini ko?

—   Nē.

—        Gvinplēn, es sapņoju, ka mēs esam zvēri un ka mums ir spārni.

—        Ja spārni, tad tas nozīmē, ka mēs esam putni, — čukstēja Gvinplēns.

—   Ja zvēri, tad tas nozīmē eņģeļi, — norūca Ursuss.

Tērzēšana turpinājās.

—   Ja tevis, Gvinplēn, nebūtu . ..

—   Kas tad būtu?

—   Tas nozīmētu, ka nav dieva.

—   Tēja ir ļoti karsta. Neapdedzini muti, Dea.

—   Papūt manu tasi.

—   Cik tu šorīt esi skaista!

—   Vai tu zini, man tev tik daudz kas jāpasaka.

—   Saki!

—   Es tevi mīlu!

—   Es tevi dievinu!

Ursuss klusībā nomurmināja:

—   Tavus pieklājīgus cilvēkus, nudien!

Kad mīl, sevišķi burvīgas ir pauzes. Šais brīžos itin kā uzkrātos mīlestība, kas pēc tam maigi izlaužas uz āru.

Kad viņi brītiņu bija klusējuši, Dea iesaucās:

—        Kaut tu zinātu! Vakarā, izrādes laikā, kad es pieskaros tev pie pieres… Cik tev ir dižciltīga galva, Gvinplēn! . .. Tai brīdī, kad sajūtu zem saviem pirkstiem tavus matus, mani pārņem trīsas, es izjūtu debesu laimi, es sev saku: «Šai pasaulē, kur valda mūžīga tumsa, kas mani apņem, šai Visumā, kur esmu notiesāta uz vientulību, šai milzīgajā, tumšajā bedrē, kur es mītu, kur viss manī un ap mani līgojas, man ir tikai viens atbalsta punkts. Tas ir viņš.» Tas esi tu.

—        Ai, tu mani mīli! — Gvinplēns sacīja. — Arī man zemes virsū nav neviena cita kā vienīgi tu. Tu man esi viss. Dea, ko tu gribētu, lai es izdaru? Vai tu kaut ko nevēlies? Vai tev ka nevajag?

Dea atbildēja:

—   Nezinu. Es esmu laimīga.

—       Jā gan, — Gvinplēns piebalsoja, — mēs esam laimīgi!

Ursuss bargi pacēla balsi:

—        Ak tā? Jūs esat laimīgi? Tas jau ir noziegums. Es jau jūs tiku brīdinājis. Ak jūs esat laimīgi? Nu, tad papūlieties, lai jūs neviens neredz. Ieņemiet pēc iespējas mazāk telpas. Laimei vajag ierauties visšaurākajā kaktiņā. Ja varat, saraujieties vēl mazāki, nekā jūs esat. Jo niecīgāks cilvēks, jo lielāku laimi dievs viņam piešķir. Apmierinātajiem cilvēkiem vajag slēpties kā ļaundariem. Ak, jūs spīdal, nožēlojamie jāņtārpiņi,— sasodīts! Kāds jums uzkāps ar kaju, un tas būs pareizi darīts! Kas tā par dumju ķiķināšanos? Es neesmu nekāda duenja, kuras uzdevums ir noskatīties, ka mīlnieki bučojas. Galu galā jūs jau man esat apnikuši! Ejiet pie velna!

Un, juzdams, ka viņa īgnais tonis k|ūst aizvien laipnāks un gandrīz pat maigs, slēpdams savu satraukumu, viņš saka rūkt vēl skaļāk.

—    Tēt, — Dea ieteicās, — kāpēc jūs runājat tik niknā balsī?

—    Tāpēc, ka man nepatīk, ja cilvēki ir pārāk laimīgi, — Ursuss atbildēja.

Šeit Homo piebalsoja Ursusam. Pie mīlnieku kājām atskanēja rūkoņa.

Ursuss pieliecas un uzlika Homo uz galvas roku.

—     Redzi nu, arī tu esi sliktā omā. Tu rūc. Re, kā sacēlusies spalva uz tava vilka paura. Tev nepatīk tādas mīlināšanās. Jo tu jau esi prātīgs. Bet vienalga, ciet klusu. Tu jau parunāji, savas domas izteici; tagad stāvi klusu.

Vilks no jauna ierūcās.

Ursuss palūkojās pagaldē.

—    Esi taču mierīgs, Homo! Nevajag tā tiepties, filozof!

Bet vilks pietrūkās kājās un, skatīdamies uz durvīm, atņirdza zobus.

—    Kas tev noticis? — Ursuss vaicāja.

Un satvēra Homo aiz skausta.

Dea, nepievērsdama vilka rūkšanai ne mazāko uzmanību, nogrimusi pati savās domās, tīksminājās ar Gvinplēna balss tembru un klusēja tajā vienīgi aklajiem raksturīgajā ekstāzē, kura brīžiem viņiem dod iespēju sadzirdēt dziedāšanu, kas skan viņu dvēselē un ar kādu neizprotamu mūziku aizstāj gaismu, kuras viņiem trūkst. Aklums ir pazeme, no kuras dzird skanam dziļo, mūžīgo harmoniju.

Kamēr Ursuss, apsaukdams Homo, bija noliecis galvu, Gvinplēns pacēla acis.

Viņš bija pielicis pie lūpām tējas tasi, bet neiedzēra no tās; ar izstieptas atsperes gausumu viņš nolika tasi dlpaka] uz galda, viņa pirksti palika atplesti, un, aizturējis elpu, viņš sastinga, raudzīdamies vienā punktā.

Durvīs Deai aiz muguras stāvēja kāds vīrs.

Šis virs bija ģērbies melnā apmetnī ar kapuci. Pa- ifika viņam bija uzmaukta līdz pat uzacīm, bet rokās viņš turēja kaltu dzelzs zizli ar kroni abos galos.

Zizlis bija īss un masīvs.

Iedomājieties Medūzu, kas izbāzusi galvu starp diviem paradīzes koka zariem.

Ursuss, kas bija jutis kādu ienākam, nepalaizdams vaļā Homo, pacēla galvu un pazina drausmīgo viesi.

Viņam pārskrēja šermuļi no galvas līdz pat pape- žiem.

— Zižļa nesējs, — viņš iečukstēja Gvinplēnam ausī.

Gvinplēns atcerējās.

Aiz pārsteiguma viņš gandrīz iekliedzās, taču savaldījās.

Dzelzs zizlis ar kroni abos galos bija iron-weopon.

Tas bija tas dzelzs zizlis, pie kura, stādamies savā amatā, pilsētas tiesneši nodeva zvērestu un pēc kura senākie Anglijas policisti dabūja savu nosaukumu «zižļa neseji».

Aiz vīra ar parūku puskrēslā varēja saskatīt pārbijušos viesnīcnieku.

Virs, ne vārda nebildis un it kā personificēdams seno hartu mulci Tlietnisizstiepa labo roku pār priekā starojošo Deu un, pieskardamies ar dzelzs zizli Gvinplēna plecam, tai pašā laikā ar kreisās rokas īkšķi norādīja uz «Zaļas kastes» durvīm, kas atradās viņam aiz muguras. Šis divkāršais žests, kas jo pavēlošs šķita zižļa nesēja klusēšanas dēļ, nozīmēja: «Sekojiet man.»

Pro signo exeundi, sursum irahe2 — teikts norman- diešu klostera rakstu krājumā.

Cilvēkam, pār kuru nolaidās dzelzs zizlis, nebija vairs citu tiesību ka vienīgi tiesība paklausīt. Nekādu iebildumu pret šo mēmo pavēli. Angļu likumdošana nepaklausīgajam draudēja ar visstingrākajiem sodiem.

Sajutis bargo likuma pieskārienu, Gvinplēns nodrebēja un tad it kā sastinga.

1 Mēmo Temklu. (Lalin.)

[1] Ja (cv doti zīmi, piecelies un izej. (Lalīn.)

Spēcīgs sitiens pa galvu viņu būtu apdullinājis mazāk nekā šis vienkāršais dzelzs zižļa pieskāriens plecam. Viņš redzēja, ka viņam tiek pavēlēts sekot policistam. Bet kāpēc? To viņš nesaprata.

Ursuss, kaut ari bija gaužām apmulsis, tomēr diezgan skaidri apjēdza visu notiekošo. Viņš domāja par saviem konkurentiem, kumēdiņu taisītājiem un sprediķo- tājiem, par slepenajiem ziņojumiem par «Zaļo kasti», par likumu pārkāpēju vilku, pats par savu sadursmi ar trim Bišopsgeitas inkvizitoriem un — kas zina? — varbūt tieši tas bija visbriesmīgākais — par nepiedienīgajiem un dumpīgajiem Gvinplēna vārdiem par karaļa varu. Viņš bija ļoti iztrūcināts.

Bet Dea smaidīja.

Ne Gvinplēns, ne Ursuss neizmeta ne pušplēsta vārda. Abiem bija tikai viena doma: neuztraukt Deu. Droši vien tāpat domāja arī vilks, jo pārstāja rūkt. Gan tiesa, ka Ursuss joprojām nelaida viņu vaļā.

Starp citu, atsevišķos gadījumos Homo mēdza būt piesardzīgs. Kurš gan nav novērojis, cik dzīvnieki dažkārt atturīgi izpauž savu nemieru?

Varbūt tādā mērā, kādā vilks spēj saprast cilvēkus, Homo jutās kā ārpus likuma esošs noziedznieks.

Gvinplēns piecēlās.

Nekāda pretošanās nebija iespējama, Gvinplēns lo zināja, jo atcerējās Ursusa vārdus; tāpat arī nedrīkstēja uzdot nekādus jautājumus.

Viņš palika stāvam zižļa nesēja priekšā.

Zižļa nesējs noņēma dzelzs zizli no Gvinplēna pleca un ar pavēlniecisku žestu pastiepa to tieši uz priekšu; tais laikos šo policista žestu saprata katrs cilvēks, un tas nozīmēja šādu pavēli:

«Lai šis un neviens cits cilvēks nāk man līdzi. Visi pārējie lai paliek savās vielās. Klusēt.»

Nekādu jautājumu. Policijai visos laikos ir patikusi noslēgtība.

Šis apcietināšanas veids tika saukts par «personas sekvestru».

Tiesas izpildītājs ar vienu pašu kustību, tikpat kā uzvilkts mehānisms, kas griežas pats ap savu asi, uzgrieza muguru un pavēlnieciskā, cienīgā gaitā devās uz «Zaļās kastes» izeju.

Gvinplēns paraudzījās Ursusā.

Ursuss atbildēja ar sarežģītu mīmiku: viņš paraustīja plecus, piespieda elkoņus pie sāniem un, ieplētis rokas, sarāva uz augšu uzacis, kas nozīmēja: «Padosimies nezināmajam liktenim.»

Gvinplēns paraudzījās Deā. Viņa kaut ko domāja. Un joprojām smaidīja.

Pielicis pie lūpām pirkstgalus, viņš tai pameta neizsakāmi maigu gaisa skūpstu.

Ursuss, kolīdz tiesas izpildītājs bija uzgriezis viņam muguru, saņēmis drosmi, izmantoja šo mirkli, lai pačukstētu Gvinplēnam ausī:

—   Dieva dēļ, ciet klusu, kamēr tev kaut ko jautās!

Pūlēdamies nesacelt troksni, kā cilvēki cenšas darīt,

atrodoties slimnieka istabā. Gvinplēns nokarināja no sienas platmali un mēteli, ietinās tajā līdz pat acīm, bet platmali uzmauca dziļi uz pieres; tā kā viņš nebija gājis gulēt, tad viņam vēl bija rfiugurā darba drēbes un ap kaklu apsiets ādas krūšauts; viņš vēlreiz paskatījās uz Deu; tiesas izpildītājs, nonācis līdz «Zaļās kastes» ārdurvīm, pacēla uz augšu zizli un sāka kāpt lejā pa atmestajām kāpnītēm; Gvinplēns sekoja šim vīram, it ka tas viņu vilktu līdzi aiz neredzamas ķēdes; Ursuss noskatījās pakaļ aizejošajam Gvinplēnam; šai brīdī vilks sāka žēli kaukt, bet Ursuss to apklusinaja un pačukstēja:

—   Viņš drīz pārnāks.

Pagalmā Niklsa tēvs ar iztapīgu un reizē pavēlošu žestu ņēmās klusināt Vinosas un Fibi šausmu kliedzienus; abas sievietes izmisušas noskatījās gan Gvinplēna aizvešanā, gan tiesas izpildītāja melnajās drēbēs un dzelzs zizlī.

Abas meičas stāvēja kā pārakmeņojušās. Viņas atgādināja stalaktītus.

Apstulbušais Govikems plaši ieplestām acīm lūkojās pa pusatvērto logu.

Tiesas izpildītājs neatskatīdamies gāja dažus soļus Gvinplēnam pa priekšu ar to ledaino mieru, kādu cilvēkam piešķir droša apziņa, ka viņš ir pats likuma iemiesojums.

Abi nāves klusumā izgāja cauri pagalmam, pēc tam tumšajai krodziņa zālei un iznāca uz laukuma. Viesnīcas durvju priekšā bija sastājies pulciņš garāmgājēju un policijas patruļa ar tiesas pristavu priekšgalā. Pārsteigtais ziņkārīgo bars, ne vārda nebildis, pašķirās un pavirzījās sānis konstebla zižļa priekšā ar ikvienam anglim raksturīgo disciplinētību; pristavs devās pa šaurajām ieliņām, kuras stiepās gar Temzu un kuras toreiz sauca Little Strand; Gvinplēns, kam gar abām pusēm gāja divi rindās sastājušies policisti, bāls, neizdarīdams nekādas citas kustības kā vienīgi tas, kādas nepieciešamas soļošanai, ietinies mētelī tikpat kā līķautā, lēnām attālinājās no viesnīcas, mēmi iedams aiz nerunīgā vīra līdzīgi statujai, kas seko spokam.

## III. LEX, REX, FEX 1

Arests bez kāda paskaidrojuma, kas stipri izbrīnītu mūsdienu angli, toreizējā Lielbritānijā bija itin izplatīts paņēmiens policijas praksē. To lietoja vēl Georga II valdīšanas laikā, neraugoties uz habeas cor- pus2 , it īpaši tais kutelīgajos gadījumos, kādos Francijā mēdza laist darbā slepenās arestu pavēles; viena pret Volpolu vērstajām apsūdzībām bija tā, ka viņš pieļāvis vai pat devis rīkojumu arestēt Neihofu* tieši šādā veidā. Šī apsūdzība, acīm redzot, nebija pietiekami pamatota, jo Neihofu, Korsikas karali, bija ietupinājuši cietumā viņa kreditori.

Klusos arestus, kurus Vācijā plaši pielietoja fēmes tiesa, pieļāva ģermāņu paradums, kas ņemts par pamatu gandrīz vai pusei seno angļu likumu, un dažos gadījumos veicināja ari normandiešu paradums, kura gars izpaužas šo likumu otrajā pusē. Justiniāna pils sardzes priekšnieks saucās «imperatora klusēšanas sargs» — silentiarius imperialis. Anglijas maģistratūra, kas praktizēja šāda veida arestus, balstījās uz daudziem normandiešu tekstiem: Canes latrant, sergentes si-

Klusie aresti bija pretstats kliedzienam «Slāvi!» un norādīja uz to, ka vajag klusēt līdz tam laikam, kamēr liks noskaidroti daži apstākļi.

Šie aresti nozīmēja: jautājumi atkrīt.

Kad policija izdarīja tādus arestus, tas norādīja, ka apcietināšana notiek aiz zināmiem valsts apsvērumiem.

Šāda veida arestiem tika pievienots juridisks termins private, tas ir, «aiz slēgtām durvīm».

Pēc dažu vēsturnieku ziņām, tieši tādā veidā Eduards III bija licis apcietināt Mortimeru * savas mātes — Francijas Izabellas gultā. Taču šo faklu var arī apšaubīt, jo Mortimers, pirms viņu satvēra, bija aizstāvējies savā pilsētā pret veselu aplenkumu.

Voriks*, «karaļu taisītājs», ļoti labprāt praktizēja šādu paņēmienu «cilvēku saukšanai pie liesas».

To lietoja arī Kromvels, it īpaši Konnautā: tieši tā, ievērojot klusēšanu, Kilmeko tika apcietināts grāfa Ormonda * radinieks Treilijs-Arklo.

Sāda aizturēšana ar tiesas vīra izdarītu vienkāršu žestu vairāk atgādināja uzaicinājumu ierasties tiesā nekā arestu.

Dažreiz tas nebija nekas vairāk kā izziņas paņēmiens, un pašā klusēšanā, kas tika uzlikta visiem klātesošajiem, izpaudās tieksme zināmā mērā saudzēt arestēto personu.

Taču tauta, kas tādus smalkumus tik labi nesaprot, šos klusos arestus uzskatīja par sevišķi drausmīgiem.

Nevajag aizmirst, ka 1705. gadā un pat krietni vēlāk Anglija nebija tāda kā mūsdienās. Visa tās iekšējā iekārta bija ļoti juceklīga un dažkārt visai nomācoša; Daniels Defo*, kas pats bija izbaudījis kauna stabu, kādā no saviem darbiem Anglijas sabiedrisko iekārtu raksturo vārdiem — «likuma cļzelzs rokas». Anglijā pastāvēja ne vien likums, bet s&i patvaļa. Lai atceramies kaut vai no parlamenta padzīto Stīlu*, no katedras padzīto Loku; Hobsu un Gibonu, kas bija spiesti bēgt; vajātos Čārlzu Čērčilu, Jūmu un Prīstliju; Tauerā ietupināto Džonu Vilkšu*. Ja sāktu uzskaitīt visus statūta seditious libel[49] upurus, iznāktu itin garš saraksts. Inkvizīcija bija iespiedusies visā Eiropā; inkvizīcijas izmeklēšanas paņēmieni daudzās vietās kļuva par paraugu. Anglijā bija iespējama drausmīga iedzīvotāju pamattiesību aizskaršana; lai atceramies kaut vai «avīžnieku bruņu tērpā». Astoņpadsmitā gadsimta vidū pēc Luija XV pavēles Pikadillijas laukumā ķēra rakstniekus, kuri viņam nepalika. Tiesa, arī Georgs II arestēja Francijā Operas zāles vidū troņa pretendentu*. Tās bija divas ļoti garas rokas: Francijas karaļa roka sņie-

dzās līdz Londonai, bet Anglijas karaļa roka — līdz Parīzei. Tāda bija brīvība.

Piebildīsim, ka varas orgāni labprāt izpildīja nāves sodus cietuma sienās; nāves sodam tika piejaukta klāt mānīšana; tas bija riebīgs paņēmiens, pie kura Anglija atgriežas mūsdienās, tādējādi sagādādama visai pasaulei dīvainu skalu: meklēdama labāko, šī lielvalsts izraugās ļaunāko un, izvēlēdamās starp pagātni, no vienas puses, un starp progresu, no otras, — izdara milzīgu kļūdu, noturēdama nakti par dienu.

## IV. URSUSS IZSEKO POLICIJU

Kā jau sacījām, pēc toreizējiem visai bargajiem likumiem pret kādu personu vērstais uzaicinājums sekot zižļa nesējam nozīmēja visiem pārējiem klātesošajiem pavēli nekustēties no vietas.

Viens otrs no ziņkārīgajiem šo prasību tomēr neievēroja un iztālēm sekoja policistu grupai, kas veda projām Gvinplēnu.

To vidū bija arī Ursuss.

Pirmajā mirkli Ursuss sastinga, cik nu cilvēks vispār var sastingt. Bet viņš tik daudzreiz jau bija sastapies ar klaidoņa dzīves nejaušībām un ar dažādām neparedzētām kļūmēm, ka, līdzīgi kara kuģim, kas trauksmes brīdī aicina kaujas posteņos visu ekipāžu, pasludināja pats sev trauksmi, ņemdams talkā visu savu saprašanu.

Viņš steigšus atbrīvojās no sastinguma un sāka prātot. Tagad nedrīkst ļaut vaļu uztraukumam, nelaimei jāskatās tieši acīs.

Neapmulst nejaušības priekšā — tāds ir ikviena cilvēka pienākums, ja vien viņš nav muļķis.

Nemēģināt notikušo saprast, bet rīkoties. Nekavējoties. Ursuss sāka gudrot.

Ko lai viņš dara?

Kad Gvinplēns bija prom, Ursusam uzmācās divējas bailes: bailes Gvinplēna dēļ, kuras viņu mudināja tam sekot, un bailes pašam par sevi, kuras viņu mudināja palikt uz vietas.

Ursusam piemita mušas bezbailība un mimozas ne- jutība. Viņu pārņēma neaprakstāmas bailes. Taču viņš varonīgi pārvarēja visas šaubas un nolēma, par spīli likumam, sekot zižļa nesējam — tik ļoti viņu satrauca tas, kas varētu notikt ar Gvinplēnu.

Acīm redzot, viņš bi-ja gaužām pārbijies, ja izrādīja tik lielu drosmi.

Kādus milzu varoņdarbus spēj pastrādāt zaķis drausmīgu baiļu ietekmē!

Pārbijusies kalnu kaza spēj pārlēkt pāri bezdibeņiem. Pilnīga piesardzības aizmiršana ir viens no baiļu izpausmes veidiem.

Gvinplēns drīzāk tika nolaupīts nekā arestēts. Policija rīkojās lik ātri, ka tirgus laukumā, kur agrajā rīta stunda vēl bija maz cilvēku, Gvinplēna arestu necik neievēroja. Tarinzofīldas balagānos gandrīz neviens pat nezināja, ka zižļa nesējs bija ieradies pēc «Cilvēka, kas smejas». Tāpēc tad arī Gvinplēnam sekoja neliels ļaužu pulciņš.

Pateicoties apmetnim un filca platmalei, kas Gvinplēnam aizsedza gandrīz visu seju, pretimnācēji viņu nevarēja pazīt.

Pirms sekoja Gvinplēnam, Ursuss šo to izdarīja piesardzības labad. Pasaucis sāņus Niklsa tēvu, Govilkemu, Fibi un Vinosu, viņš tiem stingri pieteica itin nekā nestāstīt Deai, kurai par notikušo nebija ne jausmas; lai viņi cenšas nebilst ne vārda, kas Deā varētu modināt kādas aizdomas par notikušo, un Gvinplēna un Ursusa prombūtni lai viņai izskaidro ar darīšanām sakarā ar «Zaļo kasti»; starp citu, drīz būšot viņas diendusas laiks, un, iekam viņa atmodīšoties, viņš, Ursuss, kopā ar Gvinplēnu būšot jau atgriezušies, jo viss notikušais esot tīrais pārpratums, inistuke, ka Anglijā mēdz teikt; viņiem abiem, Gvinplēnam un viņam, nebūšot nekādu grūtību tiesai un policijai visu paskaidrot, viņi pierādīšot varas iestādēm izdarīto kļūdu, un abi drīz atgriezīšoties mājās. Galvenais — lai neviens nekā nesaka Deai. To visu pieteicis, Ursuss aizgāja.

Viņam izdevās sekot Gvinplēnam tā, ka neviens viņu neievēroja. Kaut gan viņš turējās pēc iespējas talak no Gvinplēna, tomēr pūlējās to neizlaist no acīm. Slepus noskatīšanas ir bailīgo drosme.

Galu galā, par spīti visam svinīgumam, ar kādu Gvinplēnu arestēja, viņu varbūt izsaukuši uz policiju kāda mazsvarīga pārkāpuma dēļ.

Ursuss lūkoja sev iestāstīt, ka šis jautājums drīz vien tiks atrisināts.

Kaut kas jau noskaidrosies tūdaļ pat — atkarībā no lā, uz kuru pusi dosies policistu vienība, kad nonāks līdz Tarinzofīldas galam un iegriezīsies viena no Li///e Strand ieliņām.

Ja policisti iegriezīsies pa kreisi, tad tas nozīmē, ka Gvinplēnu ved uz Sautvorkas rātsnamu. Tādā gadījumā nav ko sevišķi baidīties: kaut kāds niecīgs pilsētas noteikumu pārkāpums — tiesneša rājiens un divi trīs šiliņi soda naudas; Gvinplēnu atbrīvos, un tai pašā vakarā parastajā laikā noliks «Uzvarētā haosa» izrāde. Neviens nekā nebūs manījis.

Ja policijas nodaļa iegriezīsies pa labi — stāvoklis ir nopietns.

Tajā virzienā atradās baismīgas vietas.

Kad zižļa nesējs, kas soļoja pa priekšu divām policistu rindām, starp kurām atradās Gvinplēns, nonāca pie mazajām ieliņām, Ursuss, elpu aizturējis, vēroja. Ir tādi mirkļi, kad visi cilvēka spēki koncentrējas viņa skatienā.

Uz kuru pusi viņi pagriezīsies?

Pagriezās pa labi.

Ursuss, aiz šausmām sagrīļojies, atspiedās pret kādu mājas mūri, lai noturētos kājās.

Nav nekā liekulīgāka par vārdiem, kurus" cilvēks dažkārt mēdz pats sev teikt: «Jāuzzina, kas lur īsti ir.» īstenībā viņš to nemaz nevēlas. Viņā ir tikai drausmīgas bailes. Satraukumam pievienojas klāt neskaidras bailes izdarīt kādus secinājumus. Cilvēks pats sev gan neatzīstas, bet viņš labprāt atrautos atpakaļ un, paspēris soli uz priekšu, sev jau to pārmet.

Ta bija arī ar Ursusu. Viņš ar bailēm nodomāja:

«Nebūs labi. To es vienmēr būtu paguvis uzzināt. Kāpēc man vajadzēja sekot Gvinplēnam?»

Tā nodomājis, viņš — jo ikviens cilvēks sastāv no pretrunām — paātrināja soli un, apvaldīdams bailes, steidzās panākt policistus, lai Sautvorkas ielu labirintā nepārtrūktu pavediens, kas viņu, Ursusu, saistīja ar Gvinplēnu.

Policistu nodaļa nevarēja ātri paiet, jo soļoja svinīgi.

Gājiena priekšgalā atradās zižļa nesējs.

Gājienu noslēdza tiesas izpildītājs.

Tas viss prasīja zināmu gausumu.

Viss dižums, kādu vien spēj sevī ietvert amata persona, izpaudās šā tiesas izpildītāja ārienē. Viņa apģērbs bija kaut kas vidējs starp greznu Oksfordas mūzikas doktora tērpu un atturīgu melnu Kembridžas teoloģijas doktora apģērbu. Zem garā godberta, tas ir, zem mantijas, kas izoderēta ar Norvēģijas zaķu ādiņām, varēja saskatīt muižnieka kamzoli. Šā vīra izskatam piemita kaut kas no viduslaikiem, kaut kas no