# Svētki Solhaugā

Henriks Ibsens

Henriks Ibsens

Svētki Solhaugā

lugas «Svētki Solhaugā» darbība norisinās XIV gadsimtā. Te izskan protests pret bagātības postošo varu. Būdama nabadzīga jaunava, Marģita mantas dēļ apprecējusies ar Solhaugas dzimtkungu, kas spēj gan sievu ietērpt krāšņās drānās un izrotāt mirdzošiem dārgakmeņiem, bet nevar modināt viņā mīlestību. Greznajā pilī viņa jūtas kā gūstekne. «Mans mūžs tikai bēdas un sirdēsti vien!» Marģita izmisusi nopūšas. Lai parādītu viduslaiku koloritu, Ibsens lugu beidz reliģiskā noskaņā: Marģita aiziet klosterī, koris slavina radītāju.

Tulkojis Jānis Rainis

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

Redaktors J. Osmanis. Māksl, redaktors A. Jēgers. Techn. redaktors V. Šiliņš. Korektore L. Rambeka.

Nodota salikšanai 1956. g. 6. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1956. g. 10. jūlijā.

Henriks Ibsens dzimis 1828. gadā nelielā norvēģu piejūras pilsētiņā Sīnē turīga tirgotāja ģimenē. Tēvs drīz bankrotē, un ģimenes materialie apstākļi tā pasliktinās, ka nakamajam rakstniekam jāsāk rūpēties pašam par savu iztiku. No 1844. līdz 1850. gadam H. Ibsens strādā par aptiekara mācekli Grimstades pilsētiņā. Sajā laikā, Rietumeiropas revoluciju dienās, arī Norvēģijā uzliesmoja nacionalās atbrīvošanās cīņas. Tās iespaidoja un ierosināja topošo rakstnieku. Jau viņa pirmajos literarajos mēģinājumos parādās sabiedrisko cīņu atspulgi. Pats rakstnieks par savas daiļrades sākumiem atmiņās saka: «Es rakstīju patriotiskus dzejoļus ungāriem, aicināju viņus cīnīties par brīvību un cilvēcību un nepadoties taisnīgajā cīņā pret tirāniem.» Līdz ar pirmajiem dzejoļiem radās arī iezīmīgi mēģinājumi dramaturģijā. 1849. gadā Ibsens uzraksta drāmu «Katilina», kurā cenšas kā pozitivu varoni notēlot dumpīgu sazvērnieku — Sillera Kārļa Mora un Gētes Geca fon Berlichingena garā.

1850. gadā Ibsens ieradās galvaspilsētā Kristiānijā (tagad Oslo) studēt medicinu. Neveiksme eksāmenos, bet sevišķi līdzekļu trūkums neļāva šim nodomam realizēties, toties tas tuvināja Ibsenu rakstniecībai. Viņš sāka aktivi darboties publicistikā, kur jau ar pirmajiem pamfletiem vērsās pret buržuāzisko liberālismu un pseidodemokratiju, ka arī pret dāņu valodas valdonību, un cīnījās par savas dzimtās valodas tiesībām.

Henriks Ibsens

Svētki Solhaugā

DRĀMA TRĪS CĒLIENOS

PERSONAS

Bengts Gautesons, Solhaugas dzimtkungs • Marģita, viņa laulātā draudzene -

Signe, viņas māsa • Gudmunds Alfsons, Marģitas un Signes brālēns • Knuts

Ceslings, karalisks soģis • Erichs no Heges, viņa draugs • Kads karaļa sūtnis •

Viesi • Vīrieši un sievietes • Knuta pavadoniba • Kalpi un kalpones

Lugas darbība noris Solhaugas (t. i., Saules kalna) muižā XIV gadu simtenī

Pa labi un kreisi — no aktiera

## PIRMAIS CĒLIENS

Dzīru telpas

Abās sāna sienās ir durvis, tāpat durvis skatuves dibensienā. Priekšā pa labi

iedobuma logs ar mazām, apaļām, svinā ietvertām rūtīm; pie loga galds ar

daudzām sieviešu rotas lietām. Gar sienu pa kreisi liels galds ar sudraba kan-

nām, kausiem un vienu dzeramo ragu. Durvis dibensienā aizved uz atklātu lie-

veni, caur kuru var redzēt tālu fjorda ainavu.

pirmais skats

Bengts Gautesons, Margitas kundze, Knuts Geslings un Erichs no Heges sēž

kreisajā pusē. Skatuves dibenā Knuta pavadoņi, dala stāv, daļa sēž; vairākas

krūzes tiek sniegtas apkārt. No tālienes atskan baznīcas zvani.

Erichs pieceļas no galda. Un nu īsi un aši; kādu galavārdu jūs dodat man kā mana drauga Knuta Geslinga preciniekam?

Bengts lūkojas nemierīgi uz Marģitu. Jā, es … es esmu apņēmies . . .

Tā kā Margita vēl cieš klusu. Hm, Marģit, teic pirms tu savas

domas!

Marģita pieceļas. Mans kungs Knut Gesling! Sen man jau bija klaji

nomanāms, ko mums vēsta Erichs no Heges. Man ir labi zi-

nāms, ka jūs esat cēlies no vecas cilts; jūs esat bagāts naudā

un mantā, un mūsu karaliskais kungs tur uz jums sevišķi laipnu

prātu.

Bengts uz Knutu. Sevišķi laipnu prātu — tie ir arī mani vārdi.

Marģita. Un tiešām mana māsa nevarētu izvēlēt sev lielmanīgāku

vīru par laulātu draugu …

Bengts. Lielmanīgāku vīru! Tās ir gluži manas domas.

Marģita. … tiklīdz jums izdosies iemantot viņas mīlestību *..

Bengts bailīgi, paklusi. Bet… bet.. . tas ir . . . mana dārgā laulātā

draudzene. . .

Knuts uzlec kājās. Ak Marģitas kundzei Jūs domājat, ka jūsu

māsa …

Bengts rauga viņu mierināt. Nē, lēnām, Knut Gesling! Nepārsteidzieties! Saprotiet labi, ko mēs sakām!

Marģita. Maz jūs var aizskart mani vārdi. Mana māsa taču jūs pazīst vienīgi pēc ļaužu valodām, pēc tām dziesmām, kādas par jums dzied, — un šīs dziesmas neskan jauki smalkās ausīs:

Jūsu tēvu mājas ir nedrošs nams,

Kur dzīru troksnis tik sadzirdams;

Diendienām ar viesiem plītējat jūs,

Dievs, sargi to meitu, kas sieva jums būs!

Dievs, sargi to meitu, kas tic jūsu glaudam

Un tukšiem vārdiem, un — kabatām!

Nāks laiks: tā ilgosies vaidam un raudam

Pēc dusas zem zaļām velēnām.

Erichs. Nu jā, tiesa jau gan — Knuts Geslings dzīvo drusku nebē-

dīgi un nevaldāmi. Bet tas viegli pārgrozīsies, kad viņš ievedīs

savās mājās saimnieci.

Knuts. Un nu dzirdiet, Marģitas kundze! Būs varbūt kādu nedēļu

atpakaļ. Es biju dzīrēs Hegē pie Ericha, kurš šepat stāv. Dzē-

riens bija stiprs; un, kad sāka jau mesties labs novakars, tad es

noņēmos un nozvērējos, ka Signei, jūsu daiļajai māsai, jākļūst

par manu sievu, iekām gads iet uz galu. Nemūžam lai netiek

teikts par Knutu Geslingu, ka viņš ir lauzis zvērestu! Nu jūs

pati redzat, ka jums jau jābūt ar mieru un jāpieņem mani par

savas māsas laulātu draugu — vai nu ar labu jeb rai ar ļaunu!

Marģita. Pirms viena noruna:

Metiet to trakuļu draudzību!

Jums nebūs ilgāk ar savu baru

Trokšņaini sirot it kā uz karu,

Tām izbailēm jāzūd, kas paceļas,

Kur uzbrauc Geslinga precības.

Jums dzīrēs būs uzvesties rātni, kā klājas,

Cirvis pie sienas lai karājas mājās;

Tas drīz var ko ļaunu kam nodarīt,

Kad miestiņš jums asinis galvā sāk dzīt.

Tad lieciet mieru godīgām sievām

Un nelielieties ar pārdrošām nievām:

Kas gudrs, tam līķu drānas būs klāt,

Kad uzdrīkstas Geslingam ceļā stāt!

Ja gada laikā jūs metat šo dzīvi —

Es dodu jums māsu, tad nāciet šurp brīvi!

Knuts tikko savaldītā dusmu iekaisumā. Jūs savus vārdus mākat salikt

varen spēcīgi, Marģitas kundze. Patiesi, jums vajadzētu kļūt par

mācītāju un ne par sava vīra sievu.

Bengts. Ak, ja par to runā, tad es arī varētu . . .

Knuts, viņu nemaz neievērodams. Bet to es jums saku: ja tā man būtu

teicis vīrietis, kas spēj ieročus nest, tad . . .

Bengts. Nē, nē, dzirdiet jel, Knut Gesling! Jums nebūs mūs nepa-

reizi saprast.

Knuts kā agrāk. Nu, īsi un aši, tad viņš gan baudītu, ka mans cirvis

«drīz var ko ļaunu kam nodarīt», kā jūs nupat izteicāt.

Bengts klusām. Te nu bija! Marģit, Marģit, tas labu galu neņems.

Marģita. Jūs prasījāt godīgu atbildi — un to es jums esmu devusi.

Knuts* Labi, labi! Es arī negribu ar jums tik stingri tiesāties, Mar-

ģitas kundze. Jūs esat gudrāka nekā mēs visi pārējie. Se būs

mana roka. Varbūt jums ir savs pilns iemesls uz visiem tiem

asajiem vārdiem, ko jūs man esat teikusi.

Marģita. Tas man pa prātam. Nu jūs jau esat pusceļā, lai labotos.

Un nu vēl viens vārds! Mēs šodien svinam svētkus Solhaugā.

Knuts. Svētkus?

Bengts. Jā, Geslinga kungs. Jums jāzina, ka šodien ir mūsu kāzu

diena. No šodienas pa trim gadiem atpakaļ es kļuvu Marģitas

kundzes laulāts draugs.

Marģita, viņu nepacietīgi pārtraukdama. Kā teikts, mēs šodien svi-

nam svētkus. Kad jūs nu pārnāksiet no baznīcas un būsiet izpil-

dījis citus savus pienākumus, tad atjājiet atkal šurp uz mielastu!

Tad jūs varēsiet iepazīties ar manu māsu.

Knuts. Labi, Marģitas kundze, es jums pateicos. Bet mans nolūks

nebija iet uz baznīcu, kad es devos šurp. Mans ceļojums bija

nodomāts uz Gudmundu Alfsonu, jūsu brālēnu.

Marģita satrūkstas. Uz viņu! Manu brālēnu? Un kur jūs domājat

viņu atrast?

Knuts. Viņa muiža taču atrodas aiz kalnāja viņpus fjorda.

Marģita. Bet viņš pats klaido apkārt tālu no šejienes.

Lrichs. Nesakiet vis; viņš varētu būt tuvāk, nekā jūs domājat.

Knuts čukstot. Klusu!

Marģita. Tuvāk? Ko jūs ar to gribat teikt?

Knuts. Tad jūs neesat dzirdējusi, ka Gudmunds Alfsons ir atkal

atgriezies? Viņš bija kanclera Auduna pavadoņos, kurš tika

sūtīts uz Franciju, lai atvadītu mūsu jauno karalieni šurp uz

mūsu zemi.

Marģita. Tā ir gan; bet karaļa kāzas šinīs dienās ar lielu svinību

tiek nosvinētas Bergenē, un Gudmunds Alfsons ir tur par viesi.

Bengts. Jā, un mēs varētu arī tur klāt būt par viesiem, ja mana lau-

lātā draudzene to tikai vēlētos.

Krichs klusām uz Knutu. Marģitas kundze tātad nezina, ka…?

Knuts tāpat klusām. Tā rādās. Bet neliecies neko manot. Skaļi. Nu

jā, Marģitas kundze, tad es jāšu turp uz labu laimi. Pret va-

karu es atkal iegriezīšos šeit.

Marģita. Un tad jums būs jāpierāda, vai jūs spējat savaldīt savu

nebēdīgo dabu.

Bengts. Jā, iegaumējiet to!

Marģita. Jūs neķersiet pēc sava cirvja, — vai dzirdat, Knut Gesling?

Bengts. Nedz pēc cirvja, nedz pēc sava naža, nedz pēc jebkura cita

ieroča, ko jūs pie sevis nēsājat.

Marģita. Jo citādi jūs nevarat nemūžam cerēt, ka tiksiet ar mani

svainībā.

Bengts. Nē, to mēs esam cieši noņēmušies.

Knuts uz Marģitu. Esiet bez bēdām!

Bengts. Un, kad mēs esam ko noņēmušies, tad tas stāv cieši.

Knuts. Tā es arī mēdzu turēties, mans kungs Bengt Gauteson; un es

nu reiz esmu dzēris uz mūsu svainību. Jūs redzēsiet, vai es

tāpat neturēšu savu vārdu. Dieva miers līdz vakaram! Knuts un

Erichs aiziet līdz ar saviem pavadoņiem pa durvīm skatuves di-

benplānā; Bengts pavada viņus līdz durvīm. Baznīcā vairs ne-

zvana.

otrais skats

Bengts, Marģita.

Bengts nāk atpakaļ. Man tā izlikās, it kā viņš būtu draudējis, kad

gāja projām.

Marģita, izklaidā atbildēdama. Jā, tā izklausījās.

Bengts. Ar Knutu Geslingu nav labi ielaisties ķildā. Un, ja es labi

apdomāju, tad mēs viņam ari sacījām pārāk daudz nelaipnu

vārdu. Na, ko nu par to ilgāk raizēsimies? Šodien mēs gribam

būt jautri, Marģita. Un uz to, man šķiet, mums abiem ir diez-

gan iemesla.

Marģita smejas piespiezdamās. Protams!

Bengts. Tiesa gan, es nebiju vairs gluži jauns, kad pēc tevis precēju.

Bet, ka es esmu pats bagātākais vīrs visā tālā apkārtnē, tas ir

droši zināms. Tu biji daiļa jaunava iz labas cilts; bet pūrs ne-

bija tāds, ka būtu spējis pievilkt daudz precinieku.

Marģita pie sevis. Un tomēr es toreiz biju tik bagāta!

Bengts. Ko tu teici?

Marģita. Ak, neko, neko! Iet uz skatuves labo pusi. Es gribu pērlēm

un sprādzēm izrotāties. Šodien jau man prieka svētki.

Bengts. Tas bija labi teikts, man šķiet. Raugi nu arī ietērpties savās

visgreznākās drēbēs, lai mūsu viesi varētu sacīt: laimīga ir tā,

kuru Bengts Gautesons apņēmis par laulātu draudzeni! Bet

nu man jāpalūkojas pieliekamā klētī; šodien vēl ir pilnas rokas

darba. Aiziet pa kreisi.

tresais skats

Marģita atslīgst krēslā pie galda pa kreisi.

Marģita. Ak! nu reiz viņš projām! Tiklīdz kā viņš nāk,

Es jūtu, man asinis apstāties sāk;

Man liekas, ka tumša vara ar šalti

Sirdi man sažņaugtu baigi un salti.

Asaras ar varu laužas uz āru.

Viņš mans laulāts draugs, kam es nodota!

Cik ilga gan cilvēka dzīvība?

Līdz gadu deviņdesmit — ak dievs!

Man — divdesmit otrais tik iestājies!

Sajukumā tausta pēc rotas lietām un sāk ar tām sevi rotāt.

Viņš vēlas, lai grezni es pušķojos:

Se milns ir pērļu un saktu;

Man svētki līksmāki izliktos,

Ja kapā mani raktu.

Pati sevi pārtraukdama.

Bet klusu! Ko gaužos un vaidu tik daudz?!

Es zinu dziesmu, kas raizes trauc. Dzied.

Kalnkaralis jāja pār novadu

Tik skumji iet dienas bez steigas. .

Viņš lūko sev daijako līgavu

Kad maniem vaidiem būs beigas?!

Kalnkaralis jāja pie Hokona

Jaun-Kristīne matus sev sukāja.

Kalnkaralisapņēma daiļavu,

Ar sudrabu joza tās augumu.

Kalnkaralis mājās to pārveda,

Daudz zelta gredzenus veltīja.

Gan gadi gāja iedami

Jaun-Kristīne kalnā sēd mūžīgi.

Se putni un puķes, še saule spīd —

Tik skumji iet dienas bez steigas.

Tur zelts un mūžīga tumsība mīt —

Kad maniem vaidiem būs beigas?!

Viņa pieceļas un staigā pa istabu.

Tā sendienās Gudmunds dziedāja man,

Es sēdēju, klausījos viņā;

Šai dziesmā kā skumjas un mokas skan,

Tā mūžam paliks man miņā;

Kāds spēks viņā: sirdi man valdzināt?

To šodien vēl nespēju izdomāt.

Šaušalu pārņemta uztrūkstas.

Zelta gredzeni! Josta no sudraba!

Ar zeltu kalnkaralis gūstīja.

Izmisusi atslīgst uz kāda sola pa kreisi.

Vai! P ati kalnkarala gūstīta es!

Neviena, neviena, kas glābi man nes!

ceturtais skats

Margita, Signe nāk, aiz prieka starojot, pa durvīm skatuves dibenplānā.

Signe sauc. Marģit, Marģit — viņš nāk!

Marģita uzlec kājās. Nāk? Kas nāk?

Signe. Mūsu brālēns Gudmunds!

Marģita. Gudmunds Alfsons ir šeit! Kā tu vari to iedomāt?

Signe. Ak, es gluži droši zinu!

Marģita pariet uz skatuves labo pusi. Gudmunds Alfsons ir kāzu

svētkos karaļa galmā; to tu zini tikpat labi kā es.

Signe. Un tomēr es esmu pārliecināta, ka tas bija viņš.

Marģita. Vai tad tu viņu redzēji?

Signe. To gan ne. Bet jel uzklausies…

Marģi a. Jā, aši stāsti!

Signe. No rīta agri zvanīja …

Sirds traucās uz baznīcu doties.

Visapkārt putniņi dziedāja,

Lauks zaļoja zaigojoties.

Caur gaisu viļņoja gaviles,

Pār pļavām un tīrumiem plūstot,

Un sveicienus visas puķītes

Man sūtīja, smaržā kūstot

No altara skanēja lūgšanas —

Es gāju pa vārtiem iekšā!;

Tur sprediķi teica! Pilns bijības

Pulks locījās dieva priekšā.

Te balss tika dzirdama tālumos —

Man likās, ka ģīmetnes apgrieztos,

Lai, elpu aizturot, klausītos.

Marģita. Kas tālāk, Signe? Teic ātrāk, teic!

Signe. Man likās, ka aicina mani, lai steidz.

Pēc balss caur birzi es izgāju

Kā brīnišķu sapņu varā.

Tik tukšs bija ticis ap baznīcu:

Līdzi traucās uz dziesmas burvību

Pats priesteris un ļaudis barā.

Viss cits bija piepeši apklusis;

Vairs nedziedāja cīrulis,

Vairs mežā dzeguze nesauca:

Pār klajumu klusums gulēja.

Marģita. Un?…

Signe. Ļaudis bailīgi krustojās;

Bet mani ņem saldmaigas šaušalas:

Tā burvju dziesma man zināma, —

To Gudmunds mums dziedāja viņlaikos

Tik līksmi un skani reiz tēva namā, —

Un visu ta dziesmu es atminos.

Marģita. Tu domā, viņš?

Signe. Zinu to pilnīgi vien.

Ak Marģit, tu vari būt droša! Smejas.

Jo gājuputni, lūk, atpakaļ skrien,

Lai svešatne diezin cik koša.

Es nezinu, kādēļ es priecīga!

Ak, kokle man prātā ienāca:

Tik ilgi jau mēma tā karājas —

Kā būtu, ja atkal to stīgo?

Es steigšos… lai skaidras plūst saskaņas,

Lai zeltītais apkalums spīgo!

Marģita, savās domās nogrimusi. Es neliedzu.

Signe ar pārmetumu balsī. Marģita, Marģita!

Nāks Gudmunds, tev atkal zels jautrība

Kā dienās, kad mitām pie tēva un radiem.

Marģita pie sevis. Daudz, daudz kas ir pārvērties kopŠ diem ….

Signe. Ak Marģita, stājies jel skumdīties!

Vai kalpoņu, kalpu tev nava?

Tev sudrabs un zelts, kur tik lūkojies,

Tev varas un pilnības slava.

Tu dienu jāj priecīgās medībās,

Tur briežus un aļņus tev rīda,

Ik nakts guli krāšņākās istabās,

Kur spilveni sarkani zīda.

Marģita lūkojas pa logu; klusā balsī.

Nu nāktu viņš Solhaugā viesoties . . .?

Signe. Ko čuksti?

Marģita. Neko. Bet nu pušķojies!

Tā manta, par ko mani laimīgu sauc,

Tev pašai var arī būt lemta.

Signe. Kā?

Marģita. Redzēsim drīz. Ja kāds precinieks brauc?

Ja Signe nu tiktu man ņemta?

Signe. Kas? Es?

Marģita. Nu tu!

Signe smiedamās. Ja pēc Signes kāds prec,

Tad tiešām tāds neīsto ceļu gan sec!

Marģita. Ja kāds tavu roku prasītu —

Atbildi kādu viņš gūtu?

Signe. Es teiktu: «Es esmu par priecīgu!»

Marģita. Bet ja bagāts un varens viņš būtu?

Signe. Lai karals ar pili un dienderiem,

Ar zeltiem un zīdiem, un dimantiem!

Tas mani vilināt nespētu!

Šeit sajutos bagāta pati ar sevi,

Ar saulīti, čalošo strautiņu,

Ar putniņiem mežā, ar tevi.

Ak Marģit, tik šeit mana līksmība,

Lai precniekam lepnākā greznība.

Ak lai! Šodien sirds man tik pārpilna!

Dziedādama viņa aizsteidzas projām pa kreisi.

piektais skats

Marģita; vēlāk Bengts.

Marģita pēc brīža. Gudmunds Alfsons nāktu šurp? Šurp — uz

Solhaugu? Nē, nē, tas nevar būt! Signe saka, viņa esot to dzir-

dējusi dziedam. Kad es dzirdēju egles dziji dziļi mežā šalcam,

kad es izdzirdu ūdenskrāci šņācam vai putnu balsi saucam, tad

man aizvien likās, itin kā Gudmunda dziesmas jauktos starpā.

Un tomēr viņš bija tālā tālumā. Signe ir alojusies. Gudmunds

nenāks.

Bengts steidzīgi ienāk pa durvīm skatuves dibenplānā un sauc. Ne-

gaidīts viesis, Marģit!

Marģita. Kas tāds?

Bengts. Kāds no tavas ģentes — Gudmunds Alfsons! Sauc pa dur-

vīm labajā pusē. Lai sarīko labāko viesu istabu — un tūlīt, bez

kavēšanās!

Marģita. Tātad viņš ir jau muižā?

Bengts lūkojas laukā caur lieveni. Vēl ne, bet ilgi gan vairs nebūs

jāgaida. Sauc atkal pa durvīm labajā pusē. Ņemiet izgriezto

ozola gultu ar pūķu galvām! Tuvojas atkal Margitai. Viņa

bruņu nesējs atnāca ar vēstījumu un sveicienu; viņš pats tam

tūdaļ sekojot.

Marģita. Viņa bruņu nesējs? Vai viņš nāk šurp bruņojies?

Bengts. Jā, kā tad, — pilnā bruņojumā! Bruņu nesējs un seši kara-

vīri iet viņam līdzi. Ko nu, Gudmunds Alfsons ir jau tagad

gluži citāds vīrs nekā toreiz, kad viņš laidās ceļojumā. Bet man

jāsteidzas lejā viņu pa godam saņemt. Sauc pa durvīm. Zelt-

ādas seglus manam zirgam! Un neaizmirstiet iemauktus ar lāča

ķepām! Skatās laukā caur lieveni. Pag, tur jau viņi ir pie mui-

žas žoga! Nu, tad dodiet manu zizli! Manu zizli ar sudraba

roci! Tādu lielu kungu — tu manu dieniņ! To mums vajag

saņemt ar visu godu, ar augstiem goda parādījumiem! Steidzīgi

aiziet pa durvīm skatuves dibenplānā.

sestais skats

Marģita; vēlāk trīs kalpones.

Margita, domās nogrimusi.

Viņš aizgāja nabags, — bij mugurā viss, —

Nu bruņots, ar ka reivjiem pārnācis,

Ko vēlas viņš? Redzēt, vai sirdēstos

Un sāpēs pagalam es aizdvešos?

Vai iztegat grib, lai redzams klust,

Cik sirds man vēl panes, pirms pušu lūst?

Vai domā, ka es — ak, tik iztirdi!

Maz prieka no tā tu mantosi.

Viņa pamāj pa durvīm labajā pusē. Ienāk trīs kalpones.

Marģita uz kalponēm.

Nu uzklausiet labi, ko pavēlu:

Man atnesiet zīda virssvārku!

Tad sieviešu telpās man sekojiet,

Mani samtā un sermuli ietērpiet!

Lai viena man mirdzošo šarlachu sniedz,

Un otra vēl pērles lai matos man diedz,

Lai trešā sprauž sprādzes, liek aproces —

Manus dārgumus visus lai turpu man nes!

Kalpones aiziet ar rotas lietām pa durvīm kreisajā pusē.

Kalnkaralim esmu par līgavu:

Lai redz manu karaJa greznību!

Seko meitām, aiziedama pa durvīm kreisajā pusē.

septītais skats

Bengts ieved Gudmundu Alfsonu lievenī pa skatuves gala durvīm.

Bengts. Un nu vēlreiz: esiet sveiks, lai dieva svētība jums Solhaugas

pajumtē — jums, iz manas sievas cilts!

Gudmunds. Es jums pateicos. Un kā viņai klājas? Labi taču,

katrā ziņā, kā es ceru?

Bengts. Jā, uz to jūs varat palaisties. Nekas viņai netrūkst. Piecas

kalpones viņu apkalpo; grezni seglotu zirgu viņa atrod katru

acumirkli gatavu, kad vien viņai ir patikšana izjāt. īsiem vār-

diem sakot, viņai ir viss, ko vien augstas kārtas kundze var

vēlēties, lai būtu apmierināta ar savu likteni.

Gudmunds. Un Marģita ir gan ari līksma?

Bengts. Dievam un cilvēkiem vajadzētu ticēt, ka viņai ir līksmai jā-

būt, bet dīvaini…

Gudmunds. Ko jūs gribējāt teikt?

Bengts. Jā, vai nu jūs ticat vai ne, — man gluži tā liekas, it kā Mar-

ģita būtu bijusi jautrākā prātā, kamēr viņai vēl bija nabadzīgs

liktenis, nekā no tā laika, kopš viņa ir kundze un pavēlniece

Solhaugā.

Gudmunds pie sevis. Es jau to zināju: tā tam vajadzēja nākt!

Bengts. Ko jūs sacījāt?

Gudmunds. Es saku: ka man lieli brīnumi par to, ko jūs stāstījāt

par savu laulātu draudzeni.

Bengts. Jā, vai jūs domājat, ka man neiet tāpat? Es negribu skaitī-

ties par godīgu muižnieku, ja es izprastu, ko viņa vēl varētu

vēlēties. Es esmu ap viņu apkārt visu cauru augošu dienu; un

neviens man to nevar pārmest, ka es viņu pārāk stingri turētu;

visu pārlūkošanu pār mājas saimniecību es esmu uz sevi ņēmis.

Un neskatot uz visu to … Na, jūs jau aizvien bijāt jautrs zēns;

es domāju, jūs atnesīsiet sev līdzi spožu saulīti. Klus, tur nāk

Marģitas kundze! Nelieciet neko manīt, ka es jums…

astotais skats

Priekšējie, Marģita nāk, grezni ģērbusies.

Gudmunds iet viņai pretī. Marģita, mīļā Marģita!

Marģita izbrīnījusies auksti nolūkojas uz viņu. Atvainojiet, bruņiniek,

bet . . . Izliekas, it kā tagad viņu pazītu, 'l iesam, ja es nemal-

dos, tad tas ir Gudmunds Alfsons. Sniedz viņam roku.

Gudmunds, nesaņemdams viņas roku. Un tu mani nepazini tūlīt?

Bengts smiedamies. Bet, Marģit, kādas domas tev galvā? Es taču

nupat ziņoju, ka tavs brālēns . . .

Marģita pieiet pie galda pa labi. Divpadsmit gadi ir garš laika sprī-

dis, Gudmund! Pats svaigākais koks var nokalst desmitreiz

īsākā laikā.

Gudmunds. Kopš mēs redzējāmies pēdējo reizi, ir pagājuši septiņi

gadi.

Marģita. Tiešām tam vajag būt jau senāk atpakaļ

Gudmunds, viņu uzlūkodams. Es varētu to gandrīz ticēt; bet tomēr

ir tā, kā es teicu.

Marģita. Ļoti dīvaini. Es taču toreiz vēl biju bērns; un man liekas

vesela mūžība pagājusi, kopš es biju bērns. Atlaižas kādā

krēslā. Nu, piesēdiet, brālēn! Atpūtieties, šovakar jums vajadzēs

dejot un mūs iepriecināt ar savām dziesmām. Piespiesti smieda-

mās. Jā, jūs jau zināt, šovakar šeit būs jautras viesības

mcs svinam svētkus.

Gudmunds. To man jau teica, tiklīdz šeit ierados.

Brngls. Jā, no šīs dienas pa trim gadiem atpakaļ es tiku . . .

Marģita, pārtraukdama viņa runu. Mans brālēns to jau dzirdējis.

Uz Gudmundu. Vai jūs negribat novilkt mēteli?

Gudmunds. Es pateicos jums, Marģitas kundze; bet man liekas, ka

šeit būtu auksts, aukstāks, nekā es biju cerējis.

lirngtH. Nu, te taču, jāsaka, man ir silti un pat karsti. Bet es arī

esmu krietni kustējies. Uz Margitu. Pakavē nu mūsu viesim

laiku, kamēr es būšu projām. Jūs jau varat par senām dienām

runāt. Taisās aiziet.

Marģita nedroši. Tu aizej? Vai tu negribi?. . .

Bengts, atkal atgriezdamies un smiedamies uz Gudmundu. Vai nu

jūs redzat! Solhaugas Bengts ir tas īstais vīrs, kurš prot ar sie-

vietēm apieties. Ne mazāko brītiņu mana laulātā draudzene ne-

var iztikt bez manis. Uz Margitu, ņemdams viņu zem zoda. Esi

tikai mierīga! Drīz es atkal būšu pie tevis. Aiziet pa pakaļējām

durvīm.

devītais skats

Marģita, Gudmunds.

Marģita pie sevis. 5os glaudus paciest, cik riebīgi! īss klusuma starp-

brīdis.

Gudmunds. Kā, sakiet man, jūsu māsai klājas?

Marģita. Daudz paldies! Tā jautra, kā bijusi.

Gudmunds. Man teica, ka esot šeit Solhaugā, mājās?

Marģita. Jā. Toreiz to paņēmu līdzi tūlīt, kad . . .

Steidzīgi noraudama runas pavedienu.

Signe kopš trijiem gadiem šeit mīt. '

Pēc īsa starpbrīža.

Drīz pati gan atnāks.

Gudmunds. Vēl bērns viņa bija,

Nedz zināja viltu, nedz mānekļus.

Tāds mīlīgums, maigums ap Signiņu lija,

Tā tēlojam sev tikai eņģeļus.

Bet septiņi gadi — ilgs laika sprīdis.

Ak, sakiet man: kamēr es apkārt klīdis,

Pa tālu svešumu ceļojis,

Vai laiks ir viņu arī pārvērtis?

Marģita, piespiezdamās joko.

Arī viņa? Jūs pilsgalmā mācījāties,

Tik gluda jums runa: un vecumu

Tik smalki jūs liekat man atgādāties!

Gudmunds. Ak Marģit, jūs zināt, kā domāju!

Jūs abas reiz bijāt man draudzīgas, —

Kad aizgāju, raudājāt asaras;

Mēs zvērestus devām, kad šķīrāmies,

Uz mūžību kopā turēties.

Kā saule jūs starojāt, Marģita,

Par visām jaunavām daiļāka.

Ir tagad jūs turu par greznāko sievu.

Bet Solhaugas kundzei nu lepnāka daba.

Tā nabaga radnieku min tik ar nievu —

Un toreiz tik maiga bija, tik laba.

Marģita, cīnīdamās apspiest asaras.

Jā, toreiz! . . .

Gudmunds lūkojas uz viņu pilns līdzcietības, klusē kādu brīdi un

tad saka lēnākā balsī.

Bengts teica aizejot,

Lai par senām dienām mēs runājot.

Marģita strauji. Nē, nē! To ne!

Mierīgākā balsī.

Tas man būtu par nastu;

Nekad es nepratu pārdomāt.

Jūs stāstiet! Daudz zemju, daudz tāltālu krastu,

Daudz ļaužu, daudz darbu jūs redzējāt, —

Jūs daudz daudz jauna man ziņojāt:

Tur ļaudis ar plašu, siltstraujīgu dzīvi,

Tur domas drīkst celties tik augsti, tik brīvi.

Gudmunds. Bet karaļa pilī es nejutos

Tik jautrs kā būdiņā senlaikos.

Marģita, novērsdama skatienu no Gudmunda.

Un es — katru dienu, ko palaižu,

Sava likteņa dēļ dievu slavēju.

Gudmunds. Jums labi: dievs laimi jums piešķīra!

Marģita strauji.

Vai neesmu varena, bagāta?

Vai nevaru valdīt un pavēles dot,

Kā tīk, visu rādot un rīkojot?

Šeit es pār visiem pacelta pāri —

Gan zināt vēl manu valdības kāri.

Jums šķita, es nospiesta rūpestu?

Bet atrodat mani tik priecīgu.

Jums jāredz bij, kāds man ir prāts, kā iet,

Jū» Solhaugā nācāt — par velti, man šķiet!

Gudmunds. Kā domājat to?

Marģila paceļas no sava sēdekļa.

Kādēļ pārnācāt

IZ svešatnes — skaidri to pateikt jums māku!

Gudmunds. Jūs zināt? Un netīk jums, ka es šurp nāku?

Apsveicinās un taisās iet.

Tad, kundze, vesela palieciet!

Marģita. Jums lielāks gods būtu bijis gan

Pie pilsgalma palikt un augstmaņa lomas.

Gudmunds izbrīnījies.

Jūs smejaties tagad? Kā nabagam man . . .

Marģita. Jūs nabags? Tad, liekas, jums augstas ir domas!

Jums zelts, krāšņas drēbes, pulks kareivju

Gudmunds. Jūs šaubāties pati, vai laime man smaidot.

Jūs teicāties zinis, kas šurp mani raidot

Uz Solhaugu.

Marģita. Jā, tā es sacīju!

Gudmunds. Tad jūs arī zināt, kāds liktens man lemts;

Jūs zināt: es padzīts, iz tēviias tremts!

Marģita iztrūkusies. Tu padzīts? Gudmund!

Gudmunds. Es padzīts — jā!

Bet, ja man, dievs lai par liecinieku,

Tik jausma, ka neesmu jums šeit par prieku,

Nekad es šurp nenāktu Solhaugā.

Man šķita, jūs redzēsiet mani labprāt

Kā toreiz, kad svešumā gāju.

Es nelūdzos sev šeit patversmes māju,

Jo nespēju sirdi jums mīkstināt:

Tad labāk, ka mežs mana uzturas vieta,

Uz klints, tur man guļa vis nebūs tik cieta!

Taisās aiziet.

Marģita, viņu aizturēdama.

Ak, paliec jel! Zvēru, un ticēsi tu:

No briesmām man nebij ne jausmas!

Gudmunds. Tad dzirdiet: tie apdraud man dzīvību;

Un katrs jau gainās no drausmas.

Trīs naktis zem debesu pajumta

Es gulēju mežā kā biezumā, —

Bij akmens par galdu un pagalvi.

Pie svešniekiem izlūgties patversmi,

To neļāva manim mans lepnais prāts —

Es tiku vēl cerībās mierināts:

Jau rīt tev Solhaugas vārti vērsies,

Tur droši no visām briesmām tu tvērsies!

Jo tur tev ir draugi, kas ticami!

Bet cerība klīda kā putekļi!

Kaut laipni gan uzņēma mani šis nams

Un namatēvs apsveica smaidot, —

Bet kundzei viesis nav patīkams.

Tad tālāk gribu es klaidot!

Marģita lūgdamās. Ak dzirdi!

Gudmunds. Nē, manī nav kalpa gara.

Par mantu es neskaitu dzīvību,

Kopš viss man ir zudis, kas dārgu to dara,

Kopš saldākās cerības apraku,

Ardievu!

Marģita. Ak Gudmund, uzklausi!

Gudmunds. Lai iepriecē tevi kā agrāki

Tavs greznums un spožums, un nebaidies,

Ka Gudmunds tevi vairs traucēt ies!

Marģita. Ak beidz! Tu vēl minēsi žēlumā

Sos vārdus, ko izteici naidā.

Kaut bijusi jausma man mazākā,

Ka izstumts un vajāts tu klaidā:

To dienu, kas šurp tevi atvestu,

Es dzīvē par skaistāko skaitītu.

Sveiks, izstumtais, sveiks, kas šurp atnāci

Sai namā meklēt sev patversmi!

Gudmunds. Ko dzirdu! Tu sveic mani, cerības dodi?

Marģita sniedz viņam savu roku pretī.

Tu Solhaugā ticamus draugus sev rodi.

Gudmunds. Bet tikko tu teici? . . .

Marģita. Ak nevēro to!

Drīz sajēgsi pats, tikai dzirdi.

Man dzīve tik nakti dod tumšāko,

Man mūžīgi bēdas žņaugs sirdi.

Ak vai man! Es prieku un jaunību —

Par zeltu un dārgumiem aizdevu,

Jo manis pašas šis cietums ir celts.

Ko dvēslei, kas sēro, gan palīdz viss zelts?

Cik bērnība priecīga bija, cik jauka!

Gan uzaugām nabaga būdiņā!

Bet krūtīs man cerība kupli vēl plauka.

Gudmunds, kas viņu uzlūko, acis nenovērsdams.

Tu ziedi' visdaiļākā krāšņumā.

Marģita. Varbūt. Kaut es nebūtu slavēta!

Tas vien manu laimību postīja.

Tu tālā svešumā aizgāji;

Bet dziesmas, ko toreiz man dziedāji,

Man dziļi sirdī bij spiedušās,

Man prātu un domas gūstīja tās:

Par svētkiem tu dziedāji, jaunības priekiem,

Par daiļām sievām un bruņiniekiem.

Man nāca pulks bagātu precnieku,

Un tā — savam vīram es sekoju.

Gudmunds.*Ak Marģit!

Marģita. Tas laimi man nespēja dot,

Drīz sērās es asaras lēju.

Tik tevi un dziesmas tās pieminot,

Es sirdi remdēt vēl spēju.

Kā atstāta Solhauga izlikās!

Kāds tukšums plašajās istabās!

Gan greznoti viesi tur drūzmēties mēdza,

Gan dziesmās mani tie slavēja,

Bet sāpes, kas mani tik dzelžaini slēdza, —

Neviens tās izprast nespēja.

Man sala kā kalnā zem ledaina sega,

Bet asins no kvēlošas brūces man dega.

Gudmunds. Un Bengts —

Marģita. Nekad viņš man netika.

Tik viņa zelts mani pievilka.

Cik viņš mani teica, man tuvojās,

Man likās, es aizdvešos žēlabās. Lauza rokas.

To visu es cietu — trīs gadus, kasdien!

Mans mūžs tikai bēdas un sirdēsti vien.

Te vēsts: tu pārnācis esot šobrīd.

Tu zini, kāds lepnums man sirdī mīt:

Tev nebija nojaust, ka jūgs mani spiestu,

No tevis bij jāslēpj, ka sāpes es ciestu.

Gudmunds aizkustināts.

Tad tādēļ tu projām aizgriezies?

Marģita, uz viņu acis nepaceldama.

Man likās, tu atnācis priecāties

Sī posta.

Gudmunds. Tu pāri man darīji.

Marģita. Ak, bailes man bija, ka pārnāksi, —

Bet, paldies dievam, viss pārgāja,

Nu ilgāk es nebūšu atstāta!

Nu sirds manim pukst tik viegli, tik brīvi, —

Aiz laimes tik spēju vēl atjēgties.

Piepeši atminēdamās satrūkstas.

Kā varēju aizmirst! Ak augstais dievs!

Vai, jaunas rūpes man atkal māc dzīvi!

Tu padzīts?

Gudmunds smaidot.

Es drošā patversmē tverts.

No karavīriem šeit netikšu ķerts!

Marģita. Bet tu . . . tu tiki iz tēvijas dzīts . . .

Tāds godāts vīrs?

Gudmunds. Tas drīz izstāstīts:

Tu zini, es ceļoju līdzi ar svitu,

Kad kanclers devās uz Franciju,

Lai princesi svinīgi atvadītu

Kā augstākā karaļa līgavu.

Bij kanclers Auduns stalts varonis,

Mūsu princese daiļa kā eņģelis.

Tik saldi tā lūkojās lūgdama;

Kas neizprasts princeses acīs

Uz apkārtni runāja, čukstēja —

Par ko? Kas to minēs, kas sacīs?

Bij tumša nakts; es lūkojos

U/ b ngām, slējies pret mastu;

Kā kaivas uz dzimteni ziemeļos

Manas domas laidās uz norvēģu krastu.

Te čukst divas balsis, tik dzirdami.

Es apgriežos: kanclers ar princesi.

Tie abi gan mani nemanīja,

Bet man tie it labi redzami bija.

Tik kvēlošs tās skats, ka es satrūkos,

Tā čukstēja: «Ak, ja mēs aizvērstos

Uz saulainiem novadiem dienvidu malā,

Ja būtu mēs vieni, tik es un tu,

Tad sirds mana laimi gan atrastu,

Man nemiers un vārgs būtu galā.»

Tad^čukstēja viņš, un par atbildi

Tā teica, kas šķita man pārdroši.

Es redzēju acis tai spīguļojam;

Tā lūdza topārtraukdams savu runu.

Šausmas man uznāca.

Es uzlēcu: viņi bija jau projām,

Es viens tik uz kuģa uzjuma.

Viņš izvelk kādu trauciņu.

Šo atradu tur, kur tie sēdēja.

Marģita bailīgās gaidās. Tas ir?

Gudmunds. Kāds mērdēklis:

Viens piliens pieliets naidnieka kausam,

Tas nīkst un nīkst gan lēnām, gan gausām,

Bet katrs no viņa ir izdzisis.

Marģita. Teic!

Gudmunds čukstot. Karalim vīnā to gribēja dot.

Marģita Visžēlīgais!

Gudmunds, trauciņu atkal paglabādams pie sevis.

Nu viņš būs sveiks no šā,

Man laimējās, mājās pārbraucot,

Ar saviem kareivjiem aizbēgt pie laika.

Es zināju, ja es uz pilsgalmu nāktu,

Tad kanclers gan mani pie malas drīz vāktu.

Marģita. Tad pārgāja kļūme, kas likās tik sīva!

Viss atkal tik labi kā viņlaiku.

Gudmunds. Kā viņlaiku? Nē, — tad tu biji vēl brīva!

Marģita. Kā?

Gudmunds. Ak! Es sajucis runāju.

Ļauj atjēgties! Galvā tāds samulsums

Aiz laimes, ka atkal šeit esmu pie jums . . .

Bet saki — kur Signe?

Marģita, smaidīdama rāda uz durvīm pa kreisi.

Drīz redzēsi viņu.

Par godu viesim tā pušķojas:

Tāds darbs veicas lēni, ar smalku ziņu.

Gudmunds. Pag! Vai tā gan līdzbiedri atminas?

Ātri aizsteidzas caur durvīm pa kreisi.

desmitais skats

Marģita viena.

Marģita noskatās viņam nopakaļ. Cik skaists un vīrišķs viņš izskatās! Nopūzdamās. Maz vien ir līdzības starp viņu un . . . ViņaB rīkojas ap dzīru galdu, bet drīz met atkal mieru. «Toreiz tu biji

brīva,» viņš sacīja. Jā, toreiz . . . īss starpbrīdis. Tas bija dīvains stāsts par to princesi. Viņa mīlēja citu, un tad — —

Jā, šīs sievietes svešajās zemēs nav tik mīkstulīgas kā mēs; par

to es jau agrāk dzirdēju. Viņas nebaidās dom.is padarīt par

darbu. Paņem biķeri, kas uz galda. 1/ šī biķera dzērām mēs,

Gudmunds un es, uz priecīgu atkalredzēšanos, kad viņš aiz-

gāja svešumā. Tas ir grndrīz vienīgais mantojums, ko es atvedu

sev līdzi uz Solhaugu. Noliek biķeri sienas skapī. Cik maiga ir

šī v saras diena! Šeit ieVšā ir tik g .išs. Tik mīlīgi saule nav

spīdējusi kopš trijiem gadiem.

vienpadsmitais skats

Marģita, Signe nāk, Gudmunda pavadīta, no kreisās

Signe smiedamās pieskrien Margitai klāt.

Ha! ha! ha! Viņš netic, ka es esmu tā!

Marģita smaidīdama, uz Gudmundu.

Lūk, kamēr tu kavējies tālumā,

Ir viņu laiks pārvērtis citādu.

Gudmunds. Jā, tiesa! Es saprast vēl nespēju,

Ka tā mana maziņā biedrene būtu!

Viņš satver Signes rokas un lūkojas viņai acīs.

Un tomēr! Iz tavām zilacīm, es jūtu,

Tavs bezvainas bērna prāts pretī man mirdz.

Es nelga! Kā šaubas man celties maz spēja!

Aizvien tevi, Signe, aizvien mana sirds

Kā sīksmalku bērniņu pieminēja, —

Pēc manis kā snaigstīji rociņas.

Tu nāriņa tagad, kas ķircinās.

Signe draud viņam ar pirkstu.

Nu, sargies kaitināt nāriņu!

Savos tīklos tā drīz tevi ieviltu.

Gudmunds pie sevis.

Man liekas, par vēlu jau novērst šīs briesmas.

Signe. Savu kokli redzēt tev netīkas?

Pa godam viņa šeit glabājas.

Aiziedama pa kreisi.

Tev tagad būs jāmāca man savas dziesmas!

Gudmunds, viņai pakaļ no!ūkodamies, lēnā balsī.

Cik maiga šī roze uzplauka

Iz austras skūpstīta pumpura!

Signe atnes kokli. Lūk, kokle!

Gudmunds paņem kokli.

Tā spulgo tik mirdzoši!

Spēlē pāris akordu.

Vēl skaņa iz stīgām nav izzudusi —

Nu nebūs vairs jāklus tev ilgāki.

Marģita lūkojas laukā caur lieveni.

Tur viesi jau nāk.

Signe, kamēr Gudmunds spē] ē preludiju.

Viņš dziedās. Ak klusu!

Gudmunds. Es domīgi gāju, — mežs staltojas zaļi,

Visapkārt putniņi vidžina skali.

Tik jautri tie viltīgu dziesmiņu dzied:

Vai zini, kā mīla sirds dziļumos zied?

Kā ozols tā aug gadu desmitos —

Vienos sapņos, dziesmās un sirdēstos.

Tā uzdīgst ātri, un piepeši

Jau sirdī tā saknītes laidusi.

Dziedāšanu nobeigdams, viņš spēlē vēl dažus akordus un iet uz ska-

tuves dibenplānu, kur pieslien kokli pie sienas.

Signe domīgi atkārto pēdējos pantus.

Tā uzdīgst ātri, un piepeši

Jau sirdī tā saknītes laidusi.

Marģita izklaidīgi.

Vai tu ar mani runāji? Es neuzmanīju …

Signe. Es? Ak nē! Es tikai teicu. . . Nogrimst atkal savos sapņos.

Marģita paklusu pie sevis.

Kā ozols tā aug gadu desmitos —

Vienos sapņos, dziesmās un sirdēstos.

Signe atjēgdamās. Tu teic ko?

Marģita ar roku brauka sev pieri. Ak, nekas, nekas.

Nāc, mums jāiet pretī saviem viesiem.

divpadsmitais skats

Bengts, kam seko liels pulks viesu, vīriešu un sieviešu, nāk caur

lieveni uz skatuves dibenu.

Viesi dzied. Ar dziesmu līksmību

Mēs jautri svētkus svinam, —

Lai kundzi godam minam

Un laipno saimnieku!

Lai debesis aizvienu

Tā kā šo svētku dienu

Tik prieku lej pār Solhaugut

## OTRAIS CĒLIENS

Birze sniedzas līdz pašam namam, no kura pa kreisi redzams viens gals. Taciņa

aizved uz pakalnu skatuves galā. Pa labi no taciņas gāžas lejā kalna strauts

un aiztek starp klinšu bluķiem un akmeņiem.

Skaidra vasaras nakts.

Durvis uz namu stāv atvērtas, logi namā ir apgaismoti.

Iz dzīru zāles atskan muziķa.

Viesi dzied aiz skatuves.

Nu spēlējiet, neļaujiet vijolēm snaust!

MēS dancojam svētkos, līdz diena sāk aust,

Un kājām tik lēkšana sokas.

Tvīkst jaunavai vaigi un actiņas mirdz,

Jo puisēns, priekš kura pukst straujāk tās sirds,

To virpojot satvēris rokās.

pirmais skats

Knuts Ceslings un Erichs Hege iznāk pa nama durvīm. Muziķa, deja un jautrs

troksnis apspiesti atskan pa visa skata laiku.

Erichs. Ka tu to tikai nenožēlotu, Knut!

Knuts. Ļauj tu man rīkoties!

Erichs. Jā, jā, bet pārdroši tas tomēr ir.

Tu esi karaliskais soģis. Tev ir izdota pavēle Gudmundu Alfsonu sagūstīt, kur vien tu viņu vari tvert; un nu, kur viņš tev ir tepat jau rokās, tu viņam piedāvā savu draudzību un ļauj viņam mierīgi apkārt staigāt.

Knuts. Es zinu, ko daru. Viņa paša mājās es viņu meklēju, bet tur

viņu neatradu. Ja man tagad prātā nāktu viņu šeit saņemt, —

vai tu domā, ka tad Marģitas kundze jel maz uzklausītos, ja

es prasītu viņas māsu par sievu?

Erichs, gari stiepdams. Nē, labprāt nu gan droši ne; bet…

Knuts. Un ar varu es ne labprāt rīkotos. Gudmunds turklāt ir mans

draugs; viņš var man lieti noderēt. Noteiktā balsī. Tādē] pa-

liek tā, kā esmu teicis. Šovakar neviens šeit lai nezina, ka

Gudmunds Alfsons ir trimdā, — rīt lai viņš pats rauga, kā

tikt iz klizmas laukā.

Erichs. Bet karaļa pavēle?

Knuts. Ak, ko! Tu zini tikpat labi kā es, ka karaļa pavēle ne sevišķi

stingri tiek ievērota šeit mūsu nomales novados. Ja likums tiktu

ikkatru reizi izpildīts, tad dažam labam godīgam zēnam vaja-

dzētu sodu maksu nest par brūtes laupīšanu vai cilvēka nosi-

šanu. Nu nāc! Man gribētos zināt, vai Signe. Dzīvi sa»

runājoties, viņi aiziet pa labi.

otrais skats

Gudmunds un Signe nāk pa taciņu lejup.

Signe. Ak runā! Es klausītos tevī aizvien.

Gudmunds. Mana Signe!

Signe klusa, priecīga izbrīnījuma pārņemta.

Viņš mani mīl!

Gudmunds. Jā, tevi tik vienu!

Sirdsmīļākā mana, tu ticēt man vari!

Tik uzklausi mani: kaut kavējos arī

Tur tālumā, tomēr ar patiku

Par jums ik brīdi es domāju.

Bet sirds man vēl nebija teikusi,

Kura no jums man stāv tuvāki.

Tik šodien, šodien šeit Solhaugā

Pats sapratos piepešā skaidrībā —

Kā staltākā sieva mirdz Marģita,

Tu — maiga un mīlīga jaunava.

Signe, viņa vārdos tikai pa pusei klausījusies.

Mēs sēdējām vēlu — sen, sendienās —

Pie loga, un uguns kurējās;

Tu dziedāji dziesmu par Agneti,

Ko ūdensvīrs vīla uz dzelmeni.

Kā dzelmenī dzīvoja viņa daudz gadus

Un aizmirsa māti, brā|us un radus,

Un aizmirsa saulītes spīdumu,

Un kalnus, un lejas, un — ticību.

Bet ganu zēns nāca pie dzelmeņa;

Viņš kokli skanīgi koklēja,

Tik saldās, tik maigās saskaņās;

Tās dzelmē caur velgumu iespiedās.

Un jaunava, lejā tās jutusi,

Iz miega atmodās piepeši.

Ne ilgāk vairs dzelme to turēja —

Caur lilijām augšā tā peldēja

Un pazina saulīti atkal un lejas,

Un dievu, un savējo mīļotās sejas.

Gudmunds. Signe!

Signe. Ir es jūtu burvību.

Līdz šim kā pa sapni es dzīvoju.

Par mīlas varu tu dziedāji

No miega es atmodos piepeši,

Es pirmoreiz redzu, ka zeme tik skaista,

Ka saule tik mirdzošu spožumu laista,

Es šķietos pat putniņus saprotam,

Kad pļavās un birzīs mēs staigājām.

Gudmunds. Tik spēcīga mīla, un, līdz viņa zeļ,

Tā ilgās un laimībā dvēseli ceļ.

Bet nāc nu meklēsim Marģitu!

Signe kaunīgi. Tu sacīsi?

Gudmunds. Visu es izteikšu.

Signe tāpāt.

Ej labāk tu viens! Ja es Marģitai rādos…

Gudmunds. Nu labi.

Signe. Tu šeit mani atrodi.

Klausās uz troksni pa labi.

Nāk Geslings — es paslēpšos ceriņu stādos,

Uz Gudmundu.

Es būšu tur lejā pie jūrmalas.

Gudmunds. Tur gaidi

Signe. Līdz nāk manas precības.

Viņa aiziet pa labi. Gudmunds ieiet namā.

tresais skats

Marģita nāk no kreisās puses.

Marģita. Tur istabās skurbuša jautrība žvīgo

Un vīri un sievietes dejā tur līgo,

Kā baigums elpu man aizņēma —

Gudmunds nebij iekš drūzmas.

Dziļi elpu ievilkdama.

Šeit ara tads klusums, šeit vēsina

Naktsgaisa veldzošas pūsmas.

Domās dziļi nogrimdama.

Tās tumšās domas — cik dīvaini! —

Mani vajā un tirda mūžīgi:

Tai trauciņā šausmīgais nāvēklis?

Tik piliēniņš pieliets naidnieka kausam,

Un nīkst viņš un nīkst pa lēnam, pa gausam,

Bet nav vēl neviens no tā izbēdzis.

Starpbrīdis.

Kaut zināt, — ja viņš mani mīlētu . . .

ceturtais skats

Marģita, Gudmunds ienāk pa nama durvīm.

Gudmunds. Tu, Marģit? Es rodu tevi seit vienu?

Marģita. Ak, iekšā tik karsts, man tur apriebās, —

Lūk, baltās miglas! Tik lēni tās

Tur velkas pār akmeņu sienu.

Ne nakts šeit, ne diena, — tik puskrēsla,

Pie sevis.

Ar manu prātu tik līdzīga.

Uzlūko viņu jautājoši,

Vai ne, šādās naktīs tik burvības dziņas.

Tu jūties vadīts klaidīt bez ziņas;

Tu mani, ka slepena dzīvība aužas,

Kur vēji zaros un niedolī gaužas.

Ar piepešu pāreju.

Vai zini, ko vēlētos?

Gudmunds. Pastāsti!

Marģita. Būt kalnāju elfe. Kā mīlīgi mātu,

Kā burvīgām mākslām es vilinātu!

Gudmunds. Kas kait tev? Tu skaties tik dīvaini!

Marģita. Ak, kā es dziedātu, sērotos žēli —

Bez saules, bez prieka agri un vēli.

Augošā kaislībā.

Pie sevis kalnāju dziļumos

Es raženo jaunekli viltu.

Pie viņa sirds priekā man siltu —

Prieks viņa tik dzīvot es vēlētos!

Gudmunds. Marģita, Marģita!

Marģita airvien straujāk. Pusnaktī

Mcs dusētu kalnāju dzelmenī,

Un, ja ari rītā nāve mūs šķirtu, —

Es pilna prieka un laimības mirtu!

Gudmunds. Tu slima!

Marģita sāk skali smieties.

ha! ha! ha! Tik priecīga!

I.juij smieties! Tas sirdi man veldzina.

Gudmunds. Tāds nevaldāms prāts tev ir vēl arvienu

Ka agrāk

Marģita, piepeši klādama nopietna.

Ak b'rgi jel netiesā!

Es tacia tik naktī un klusumā,

Bet bikla bezgala es esmu pa dienu.

Nu kas arī liels? Tik piemini

Tās svešās sievas! Un princesi!

Ja tā bija kaislīga rakstura,

Tai līdzās es — rāma un bailīga.

Ko savās domās tā kāroja klusi,

To darbā būtu tā izvedusi.

Gudmunds. Ā, labi, ka mini. Ko glabājas

Pie manis, kam nav vairs vērtības?

Izvelk no azotes trauciņu.

Marģita. Ko — trauciņš?

Gudmunds. Tas man kā liecinieks būtu,

Kad es no ķērājiem sagūstīts kļūtu.

Bet nu viņš priekš manis ir zaudējis svaru:

Es droši ar ieročiem vairīties varu,

Kopš šodienas draugus es atradu,

Kas aizstāvēs manu tiesību!

Taisās trauciņu sviest pret klinti.

Marģita aiztur viņu aiz rokas.

Nē, pagaidi! Dod!

Gudmunds. Kam tev vajag?

Marģita. Es ūdensvīram to vēlētos dot.

Viņš dziesmām man sēras remdēja:

Nu gribu par to viņam atalgot.

Dod man!

Viņa paņem trauciņu.

Lūk šur!

Met ar roku, it kā iesviezdama trauciņu upē.

Gudmunds paiet uz labo pusi un noskatās no krasta malas

Tu iesviedi to?

Marģita, apslēpdama trauciņu savās drēbēs.

Tu redzēji.

Iet uz mājas pusi, pie sevis čukstēdama.

Dievs, mani apžēlo!

Nu pēdējais solis man jāsper, lai veiktu!

Klau, Gudmund!

Gudmunds, viņai tuvodamies. Ko vēlies?

Marģita. Lai šo tu man teiktu1

Par baznīcu lejā man ausīs skan

Vecs, dīvains nostāsts, — to iztulko man!

Bij stalta kundze un puisēns, tie klusu

Viens otru mīlēja;

Kad kundzi nesa uz kapsētas dusu,

Viņš pats sevi nāvēja.

Tai kapu pret dienvidiem raka, bet tāli

No viņas pret ziemeļiem puisēnam.

Neviens tur nebija redzējis zāli,

Nedz puķes kad uzaugam.

Bet tagad iz abēju kapsētas mītnēm

Pulks puķīšu izdīga;

Tās stiepās ap baznīcu vijīgām vītnēm,

Ziem-vasaru ziedēja.

Vai senlaiku dziesmu man iztulkot vari?

Gudmunds uzlūko viņu pētošām acim.

Nē, nē .

Marģita. Es redzu šo nozīmi:

Tos nespēj izšķirt baznīca arī,

Kas mīlā ir saistīti.

Gudmunds pie sevis.

Ak svētie! Ja viņa! Tad man tik ar steigām

Tai jāsaka viss — par Signi — līdz beigām.

Skali.

Tev rūp mana laime?

Marģita priecīgā uztraukumā. Ak, kā! . . .

Gudmunds. Nu, paties

Es šķietu

Marģita. Kas ir tev?

Gudmunds. Tad uzklausies!

Tik līksmu tu spēj mani padarīt!

Marģita priecīgi iesaucas. Gudmund!

Gudmunds. Cik laba sirds tevī mīt

Piepeši apklust. No strauta otras mālos atskan balsis un smiekli.

piektais skats

Tie paši, Signe un dažas jaunas meitenes nāk no labās puses; Knuts, Erichs,

kuriem seko vairāki jauni vīrieši.

Kunts iztālēm. Gudmund Alfson! Pagaidi!

Man ar tevi jārunā kāds vārds. Paliek stāvot, sarunādamies ar

Erichu. Pārējie viesi pa to laiku ieiet namā.

Marģita pie sevis.

« Es spēju tik līksmi to padarīt!»

Ko citu viņš ar to var domāt, ka? Pusbalsī.

Signe — mīlā, mīļā māsiņa!

Apskauj Signi un staigā, ar viņu sarunādamās, šurpu turpu skatuves dibenā.

Gudmunds klusi, viņām ar acīm sekodams. Jā, tā būs vispareizāk:

Signe un es, mums abiem jādodas projām no Solhaugas. Knuts

Geslings izrādījās draudzīgs pret mani: viņš man palīdzēs.

Kunts klusi uz Erichu. Jā, es tev saku, jā! Gudmunds ir viņas brā-

lēns; viņš vislabāk var par mani aizlikt labu vārdu.

Krichs. Nu, kā tu gribi. Ieiet namā.

sestais skats

Tie paši, bez Ericha un viesiem.

Knuts pienāk tuvāk. Klausies, Gudmund

Gudmunds smaidot. Tu gribi man teikt, ka tu nedrīksti mani ilgāk

laist tā brīvi apkārt staigāt?

Knuts. Nedrīkstu? Esi tādē] bez bēdām!

Knuts Geslings drīkst visu, ko viņš grib. Nē, gluži citāda lieta.

Tu taču zini, ka mani šeit apkaimē skaita par nebēdīgu, nevaldāmu puisi

Gudmunds. Un, ja šīs valodas nemelo, tad . . .

Knuts. Nu, dažs no tā jau varbūt ir pareizi. Bet dzirdi Abi

aiziet runādami uz skatuves otru galu.

Signe uz Margitu, abas iznākdamas aiz mājas. Es tevi nesaprotu. Tu

tā runā, it kā tev būtu atgadījusies necerēta laime. Ko tu ar to domā?

Marģita. Signe, tu vēl esi bērns. Tu nezini, ko tas nozīmē, dzīvot

pastāvīgās šausmās, aizPiepeši pārtraukdama runu. Iedo-

mājies tikai, Signe, vīst un mirt, iekām vēl esi dzīvojusi!

Signe lūkojas uz viņu izbrīnījusies, galvu kratīdama.

Bet Marģit?

Marģita. Jā, jā, tu to nesajēdz; viss viens — —

Viņas sarunādamās aiziet atkal skatuves dziļumā.

Gudmunds un Knuts nāk no otras puses.

Gudmunds. Nu, ja tiešām tā ir, ja tev šī nebēdīgā dzīve vairs nepa-

tīk, tad es tev gribu dot labāko padomu, kāds tikai draugam

ir: apņem par sievu kādu cēlu jaunavu.

Knuts. Lūk, lūk! Un, ja nu es tev saku, ka es domāju taisni to pašu?

Gudmunds. Vēlu daudz laimes, Knut Gesling! Un nu tev būs zināt, ka arī es . . .

Knuts. Tu? Vai tu arī kaujies ar tādām domam?

Gudmunds. Jā, to es daru. Bet karaļa nemīlestība — es esmu trimdā.

Knuts. Par to nebeda! Bez Marģitas kundzes šeit nav neviena, kas

par to zinātu; un, kamēr es esmu tavs draugs, tev ir vīrs, uz

ko tu vari paļauties. Klausies tikaiTur/tina čukstot un

aiziet garām ar Gudmundu.

Signe, ar Margitu atkal atpakaļ atnākdama. Bet teic jel man, Marģit!

Marģita. Vairāk es tev nevaru teikt.

Signe. Tad es gribu būt atklātāka pret tevi.

Bet atbildi man pirms uz vienu jautājumu! Kaunīgi kavēdamās.

Vai . . . neviens nav . . . nav ar tevi runājis . .. par mani?

Marģita. Par tevi? Nē. Kurš tas būtu bijis?

Signe kā agrāk, acis nodūrusi. Tu mani vaicāji šorīt: ja nu kāds

precnieks ierastos?

Marģita. Jā, tas ir tiesa! Pie sevis. Vai gan Knuts Geslings būtu

jau? … Uz Signi, nepacietīgi. Nu?

Signe klusi gavilējot. Precnieks ir atnācis! Viņš ir šeit, Marģit! Kad

tu mani vaicāji, es vēl nezināju, kuru tu domā; bet tagad!

Marģita. Un ko tu viņam atbildēji?

Signe. Ak, to es nezinu! Metas viņai ap kaklu. Bet pasaule man

rādās tik skaista un tik bagāta kopš tā acumirkļa, kad viņš

man teica, ka mani mīlot.

Marģita. Bet Signe, Signe! Es nevaru saprast, kā tu tik ātri — tu

jau viņu gandrīz nepazini pirms šīs dienas.

Signe. Ak, es vēl tik maz saprotu no mīlestības; bet to es zinu, —

tiesa ir, kā dziesmā sacīts:

Tā uzdīgst ātri un piepeši,

Jau sirdi tā saknītes laidusi.

Marģila. Lai arī tā! Un, ja tā ir, tad man nav iemesla tev ilgāk ko

slēpt — ak! Piepeši pārtrauc sarunu, ieraudzīdama Gudmundu

un Knutu tuvojamies.

Kntits priecīgi. Tas man patīk, Gudmund! Še būs mana roka.

Marģita klusi. Ko tas nozīmē?

Gudmunds uz Knutu. Un še mana roka. Viņi krata viens otram roku.

Knuts. Bet nu arī katrs lai teic, kuru viņš izredzējis!

Gudmunds. Labi! Šeit Solhaugā visu daiļo kundžu starpā es esmu atradis to, kura

Knuts. Es arī. Un es vēl šo pašu nakti vedu viņu projām, ja citādi nevarētu.

Marģita klusi. Ak visi svētie!

Gudmunds māj piekrizdams. Tāds ir mans nodoms.

Signe, kas arī ir klausījusies, kluri. Gudmund!

Gudmunds un Knuts reizē. Uz Signi norādot, čukstot. Tur viņa ir!

Gudmunds iztrūcies. Jā, manējā!

Knuts tāpat. Nē, manējā!

Marģita pie sevis, pusapmulsusi. Signe!!

Gudmunds uz Knutu. Ko tu ar to gribēji teikt?

Knuts. Si gne taču ir mana izredzeta.

Gudmunds. Signei Vina ir mana līgava dieva priekšā!

Marģita iekliedzoties. Viņa ta bija? Nē, ne!

Gudmunds pie sevis, Margitu ieraudzīdams. Marģit! Viņa visu ir

dzirdējusi.

Knuts. Ā! Vai ta tā lieta? Klausieties, Marģitas kundze, jums ne-

vajaga izlikties tik pārbrīnotai. Tagad es visu saprotu.

Marģita uz Signi. Bet vai tad tu nesacīji — —? Piepeši sapraz-

dama. Gudmunds bija tas, par kuru tu runāji!

Signe izbrīnījusies. Jā, vai tu to nezināji? Bet kas tev kait, Marģita?

Marģita, viņas balss liekas kā bez skaņas. Ak, nekas, nekas!

Knuts uz Margitu. Un šorīt, kad man vajadzēja dot jums vārdu šo-

vakar necelt nemieru, — tad jūs jau zinājāt, ka Gudmunds at-

nāks? Haha! Neiedomājieties, ka jūs varat Knutu Geslingu

izjokot! Signe man ir dārga kļuvusi. Šorīt agri vienīgi tik mans

neapdomātais zvērests bija tas, kas mani piespieda pēc viņas

precēt; bet tagad . . .

Signe uz Margitu. Viņš? Viņš bija tas precinieks, kuru tu biji no-

domājusi?

Marģita. Klusu, klusu!

Knuts bargi un noteikti. Marģitas kundze, jūs esat Signes vecākā

māsa. No jums es prasu atbildi.

Marģita, ar sevi cīnīdamās. Signe ir jau pati izvēlējusi savu līga-

vaini — es nevaru jums dot nekādas atbildes.

Knuts. Labi, labi! Tad man šeit Solhaugā vairs nav ko darīt. Bet

pēc pusnakts — ielāgojiet to! — tad diena ir beigta. Tad jūs

mani atkal redzēsiet; un tad lai laime izšķir, kurš aizvedīs

Signi — Gudmunds vai es.

Gudmunds. Jā, mēģini tikai! Ar asiņainu galvu aiziesi.

Signe bailīgi. Gudmund! Ak jūs visi svētie!…

Knuts. Klusu, klusu, Gudmund Alfson! Pirms saule lēks, tu būsi

manā varā. Un arī viņa, tava līgava! uz nama durvīm, māj

un sauc paklusā balsī. Erich, Erich, nnc! Projām uz mūsu drau-

giem! Draudēdams, kamēr Erichs parādās durvīs. Vai jums vi-

siem, kad es nāktu atpakaļ! Knuts un Erichs aiziet pa kreisi.

septītais skats

Tie paši, bez Knuta,

Signe klusi uz Gudmundu. Saki jel man, — ko tas viss lai nozīmē?

Gudmunds čukstot. Mums abiem vēl šo nakti jāaiziet no Solhaugas.

Siene. Dievs, esi man žēlīgs! Tu gribi!

Gudmunds. Neteic nevienam ne vārda par to! Nevienam cilvēkam,

pat māsai ne!

Marģita pie sevis. Viņa . . . viņa ir! Signe, uz kuru viņš ne domāt

nebija domājis līdz šai dienai. Ja es būtu brīva bijusi, es zinu,

kuru viņš būtu izredzējis. Jā, brīva!

astotais skats

Tie paši, Bengts nāk ar viesiem, vīriešiem un sievietēm, iz nama.

Jaunas meitenes un puiši dzied.

Sils smaržojot laukā mūs aicina,

Nāk krēsla dziestošiem stariem;

Jau apkārt putnini apklusa

Pa bi rzes zariem.

Mēs smejamies, dzeram, mums vīna ir gan,

Mēs dziedam priecīgiem bariem;

Lai jautrība valda, kad vijoles skan

Caur birzes zariem.

Bengts. Tā ir pa manam prātam! Šodien es esmu priecīgs un mana

laulātā draudzene arī; un tādēļ es gribu, ka visi apkārt ap mani

būtu priecīgi.

Viens no viesiem. Jā, iesim sacīkstēties!

Daudzi sauc. Jā, ja sacīkstēties, sacīkstēties!

Cits viesis. Nē, lai tas paliek! Tas tikai sacels nemierību. Klusākā

balsī. Pieminiet, ka Knuts Geslings šovakar ir viesu starpā.

Vairāki, savā starpā čukstēdami. Jā, jā, tā ir tiesa! Jūs vēl atmina-

ties — nesen, ka viņš? Visgudrākais ir uzmanīties.

Kāds vecs vīrs. Bet jūs, Marģitas kundze: es zinu, jūsu cilts aizvien

mācējusi daudz teiku un dziesmu; pati jūs zinājāt teikt dažu

brīnišķu pasaku, kad vēl bijāt bērna gados.

Marģita. Ak, es tās visas esmu aizmirsusi! Bet palūdziet Gudmundu

Alfsonu, manu brālēnu; viņš var pastāstīt stāstu, kas ir diezgan

jautrs.

Gudmunds lūdzoši, paklusā balsī. Marģit!

Marģita. Ak, kādu žēlīgu seju saviebi! Priecīgam jābūt, Gudmund,

priecīgam! Jā, jā, tik viegli tas tev nenākas, varu jau iedomā-

ties. Smiedamās uz viesiem. Viņš šovakar ir elfi redzējis. Tā

gribēja viņu vilināt, bet Gudmunds ir uzticams zēns. Griežas

pret Gudmundu. Nu jā, pasaka vēl nav galā. Ja tu savu sirds-

mīļāko vedīsi caur siliem un biežņām, tad nevērs acis atpakaļ!

Nemūžam neskaties atpakaļ — elfe sēž aiz katra koka un smejas,

un beigās paklusā balsī, gluži klāt pienākdama Gudmundam, tu

tomēr netiksi tālāk, nekā viņa gribēs. Viņa aiziet uz skatuves

labo pusi.

Signe klusi. Ak dievs, ak dievs!

Bengts priecīgs staigā apkārt viesu starpā. Ha, ha, ha! Marģitas

kundze prot sastādīt pasaku! Kad tik viņa vēlas vien, viņa to

lietu labāk izdara nekā es pats.

Gudmunds pie sevis. Viņa man draud. Man jālaupa viņai pēdējā

cerība; agrāk viņas prāts neapmierināsies. Griežas pret viesiem.

Es zinu mazu dziesmiņu. Ja jūs gribat viņā paklausīties, tad...

Vairāki viesi. Paldies, paldies, Gudmund Alfson!

Visi apmetas lokā ap Gudmundu, daži sēžot, daži stāvot. Marģita

atspiedusies pret koku labajā pusē. Signe stāv kreisajā malā netālu no nama.

Gudmunds dzied.

Pār ūdeņiem es braucu,

Caur tālu tālumu, —

Kad nācu atkal dzimtenē,

Dailmeitiņu apņēmu.

Bij stalta elfu kundze,

Tā redz to dusmojot:

Nemūžam daiļai meitiņai

Tam baznīcā nesekot!

Tu, staltā elfu kundze,

Ak dusmas remdini!

Jo divas sirdis, kas mīlas,

Nemūžam nešķirsi!

Kāds vecs vīrs. Tā tik ir krietna dziesma! Līik, kā tie jaunie puiši

paslepus skatās uz to pusi. Ar pirkstu rada uz meitenēm. Jā, jā,

katram gan ir savējā prātā, man domāt,

Bengts mirkšķina uz Marģitas pusi. Un man ir manējā, to es zinu droši. Ha, ha, ha!

Marģita klusi, drebot. Ak, panest visu šo kaunu! Ne, ne! Tagad

man jārauga pēdējais līdzeklis.

Bengts uz Margitu. Kas tev kait? Tu izskaties tik bāla.

Marģita. Tas drīz pāries. Griežas pret viesiem. Man šķiet, ka nupat

sacīju, es esot visas savas pasakas aizmirsusi. Bet man liekas,

ka tomēr vienu vēl zinu.

Bengts. Tā labi, mana sieva! Stāsti vitn, lai klausāmies!

Jaunas meitenes lūgdamās. Ja, jā, stāstiet, stāstiet, Marģitas kundze!

Marģita. Gandrīz bailes man, ka jums ne visai patiks; bet lai nu ir kā būdams.

Gudmunds pie sevis. Visi svētie, viņa taču nesacīs?

Marģita. Bij skaista, ražena jaunava,

Viņa mājās vientule sēdēja;

Gan rakstīja smalki, jau zīdautus šuva —

Ne prieku, ne mieru pie darba tā guva.

Tai dienas aizgāja sērīgi,

Nams tukšs un nabadzīgs šķita;

Būt kundzei likās tai tīkami, —

Stalts, lepns prāts viņā mita.

Kalnkaralis brauca no ziemeļiem

Uz galmu ar zeltu un dienderiem.

Trīs dienas viņš viesojās; jaunava

Ka sieva tam aizjājot sekoja.

Un kalnā tai mūžam bij miteklis,

No lira zelta tās biķeris.

Daudz puķīšu ziedēja ielejās,

Tik sapnī tās viņai rādījās.

Jauns, drošsirdīgs zēns to ce]u nāk,

Tas koklēt saldi jo saldi māk, —

Kā skaņas viļņo caur kalnāja sienām,

Kur viņa sēdēja gūstā sendienām.

Viņa neatjēdzās, kas notika, —

Kalna vārti ar trosmu atsprāga:

Tie jaunavai brīnišķu pasauli vēra,

Ar acīm tā bezgala skaistumu dzēra.

Tā šķitās pirmoreiz ieraugām,

Ka saule mirdzošu spožumu laista,

Tā šķitās tik tagad vēl aptveram,

Cik bagāta zeme un skaista.

Jo jums, kas šo dziesmu dzirdējāt,

Jums jāzin: to kalnāju karalis saista,

Tik kokles skaņas spēj brīvināt.

Viņš dzirdēja gan, ka tā izmistot sauca, —

Bet zemē viņš kokli nometa,

Viņu gaida burota laiviņa:

Savu līgavu laivā viņš iecēla

Un tālā svešumā brauca.

Augošā kaislībā.

Tu mīlīgās skaņās koklēji, —

Man pukstēja sirds tik bailīgi;

Ak, projām ziedošā ielejā!

Es mirstu šeit slodzīta klintājā.

Viņš nievā mani! Ar līgavu

Viņš steidzās uz tālu tālumu!

Iekliegdamās.

Kalns aizslēgts cieti! Nav izejas!

Bet saule, zvaigznes ir dzisušas!

Viņa streipuļo un paģībdama atslīgst pret kādu koku.

Signe raudādama piesteidzas klāt un apskauj viņu savām rokām.

Marģit, mīlā māsa!

Gudmunds līdzi, viņu pabalstīdams. Palīgā! Viņa mirst!

Bengts un viesi ar baiļu izsaucieniem drūzmējas ap viņu.

## TRESAIS CĒLIENS

Dziru tclpaii ka pirmajā cēlienā, tikai nekārtībā pēc dzīrēm. Ir vēl aizvien

nakts; maiga krēsla izplešas pār istabu un pār ainavu.

PIRMAIS SKATS

Bcnnl>i itāv uz atklātā lieveņa ar krūzi rokā. Pulks viesu sagatavojies atstāt

pagalmu. Istabā kāda kalpone aizņemta ar uzkopšanu.

Bruģis uzsauc aizejošiem viesiem. Dieva miers ar jums, un uz prie-

CĪgu atkalredzēšanos Solhaugā! Jūs gan būtu varējuši šeit tāpat

pārgulēt nakti kā citi. Nu, lai nu, lai! Nē, pagaidiet! Es jūs

palaidīšu. Vajag jums vēlreiz uzdzert. Aiziet uz skatuves dibenu.

Viesi dzied attālumā.

Mēs vēlam Solhaugā,

Lai visiem labi klājas!

Nu skaļā jautrībā

Mēs steidzam atkal mājās.

Mēs laiku īsinām,

Sev uzdziedam —

Ē, jautri kājojam!

Dziedāšana mazpamazām apklust tālumā.

OTRAIS SKATS

Kalpone, Margita pa durvīm pa kreisi ienāk dzīru istabā.

Kalpone. Kristus, apžēlojies! Kundze! Jūs esat uzcēlusies?

Margita. Es esmu sveika vesela. Tu vari iet gulēt. Pag! Saki man,—

vai visi viesi projām?

Kalpone. Nē, ne visi; daļa no viņiem palika šeit pa nakti. Laikam * <

viņi jau guļ.•

Marģita. Un Gudmunds Alfsons?9 , 4 *

Kalpone. Viņš laikam arī guļ. Rāda uz labo pusi. Nesen viņš devas

savā istabā tur viņpusē pāri ejai.

Marģita. Labi, tu vari iet..«

Kalpone aiziet pa kreisi..•

tresais skats

Marģita staigā lēniem soliem pa istabu, apsēžas pie galda pa labi un skatās

pa vaļējo logu.

Marģita. Jau rīt — un vairs nebūs Gudmund a,

Uz svešām zemēm viņš steidzas.

Pie vīra šeit palieku atstāta

Kā puķe, kas vārgo un beidzas

Ar tārpu sirdī, tā lemts man nīkt

Un vīst, im bālēt, un zemē slīgt.

īss starpbrīdis. Viņa atzveļas krēslā.

Par aklu bērnu es dzirdēju,

Tas, trūkumu nejūtot, smēja,

Caur mātes burvīgo audumu

Tam acīs aust spožuma spēja.

Bērns lūkojas brīnotiem skatieniem

Pilns laimes pār mežiem un tīrumiem.

Bet burvju mākslas drīz izgaisa

Kā agrāk naktī bērns staigāja.

Un gaviles rima, bērns nesmējās maigi,

Aiz sērām un ilgām tam bālēja vaigi.

Viņš vīta, un dienas tam aizvilkas

Mūžam skumjās un rūgtās žēlabās.

Ir man, ak, acis bij neskaidras

Priekš saules un dzīves laimības.

Uzlec uztraukumā.

Un tagad! Seit slēgta iekš cietuma baismas!

Nē, mana jaunība prasa pēc gaismas!

Trīs gadus moku un žēlabu

Es savam vīram jau ziedoju!

Es negribu vairs; visa dzīve šeit vīst,

Visa dzīve maziskās ķildās klīst.

No centieniem pasaule viļņo kā aukā —

Es sekošu Gudmundam cīniņu laukā!

Viņa slavu dalīt, viņa skumjas klaidīt,

No viņa miega traucēkļus baidīt,

Savam miesām segt viņa dzīvību —

Un, abus mūs daudzinot, slava lai skan:

Par viņu un viņa Marģitu!

Viņa sievu!

Viņa sasit rokas kopā.

Ak pestītāj, piedodi man!

Ko saku? Man prāti sajukt sāk.

Kungs, apžēlojies, lai miers man nāk!

Nogrimst dziļās domās.

Un mana māsa? Tik agri es būtu

To kapā dzinusi?

Un tomēr! Vai bērns ir spējīgs šo jūtu?

Vai viņa mīl to tik sirsnīgi?

Atkal starpbrīdis. Viņa izvelk trauciņu, ilgi tajā nolūkojas un čukst.

Sis dzēriens! Ja vīnā to maisītu,

Mans vīrs uz mūžību aizmigtu.

Iztrūkusies.

Nē, projām, lai krācošā upē tas krīt!

Grib trauciņu izsviest pa logu, bet apdomājas.

Bet — šobrīd es spētu to izdarīt!

Čukst, reizē šausmu un sajūsmas pārņemta.

Cik glaimi mīklaini vilina grēks,

Kā neparspejams burvības spēks!

Kā augstāka manta šķiet laimība,

Kas caur grēku un asinīm iegūta.

ceturtais skats

Marģita, Bengts ar tukšu krūzi rokā nāk pa eju, viņa ģīmis kaist, viņš iet

nedrošiem soļiem.

Rengts pastata krūzi uz kāda galda pa kreisi. Tā! Tie tik bija svētki,

par kuriem visapkārt novadā būs runa. Pamana Marģitu. A, vai

tu esi šeit? Vai atkal atspirgi? Tas tik ir patīkami!

Marģita pa to starpu apslēpusi trauciņu. Vai vārti ir aizslēgti?

Bengts. Es par visu esmu gādājis. Beidzamos viesus es pats pava-

dīju. Bet kur palika Knuts Geslings šovakar? Dod man mies-

tiņa, Marģit! Es esmu izslāpis. Pielej man šo kausu!

Marģita atnes miestiņa kannu iz skapja un ielej no tās kausā, kas atrodas

Bengta priekšā uz galda.

Marģita, ar kannu aiziedama uz labo pusi. Tu prasīji pēc Knuta

Geslinga?

Bengts. Jā, to es prasīju. Tas lielmute, bramanis! Es atminos gan,

ka viņš no rīta mums draudēja.

Marģita pastata kannu uz galda pa labi. Vēl ļaunākus vārdus viņš

lietoja šovakar, projām aiziedams.

Bengts. Vai viņš to darīja? Nu labi, labi! Es viņam pauri pāršķelšu!

Marģita smejas nicinoši. Hm . . .

Bengts. Es viņu nositīšu, es saku! Ā, man nav bailes no tādiem kā

viņš. Tur ārā ieroču istabā karājas mana vectēva kara cirvis;

kāts ir ar sudrabu apkalts. Kad es to sākšu vicināt, tad

Sit uz galda un dzer. Rīt es sagatavošos uz kauju; es iziešu ar

visiem saviem ļaudīm un nositīšu Knutu Geslingu.

Izdzer kausu.

Marģita pie sevis. Ak, ar viņu šeit tālāk dzīvot! Grib aiziet.

Bengts. Marģit, nāc šurp! Pielej man vēl kausu! Viņa tuvojas; viņš

grib viņu novilkt sev uz ceļiem. Ha, lia, ha! Tu esi skaista,

Marģit! Es tevi mīlu.

Marģita izraujas. Laid mani! Aiziet ar kausu uz labo pusi.

Bengts. Tu šovakar esi pretīga. Ha, ha, ha! Tu gan tik ļauni nedomā.

Marģita klusi, kausu pildīdama. Tik tiešām, ka šis lai ir pēdējais

kauss, ko priekš tevis pildu! Viņa atstāj kausu un grib aiziet pa

kreisi.

Bengts. Klausies, Marģit! Par vienu lietu tu vari tam kungam pa-

teikties, un tā ir: ka es tevi apņēmu par sievu, pirms pārnāca

Gudmunds Alfsons.

Marģita paliek pie durvīm stāvot Un kādēļ?

Bengts. Tādēļ ka visa viņa manta neatsver ne desmito daļu no ma-

nējās. Un to es zinu droši, ka viņš būtu pēc tevis precējis, ja

tu nebūtu kundze šeit Solhaugā.

Marģita pienāk tuvāk un palūkojas uz. kausu. Vai tu tā domā?

Bengts. Es varētu zvērēt, Marģit. Bengtam Gautesonam ir gudras

acis galvā. Bet tagad jau Gudmunds var Signi precēt.

Marģita. Un vai tu domā, ka viņš grib?

Bengts. Viņu ņemt? O jā — viņas māsu viņš taču vairs nevar dabūt.

Bet, ja tu vēl būtu brīva, tadHa, ha, ha! Gudmunds ir

tāds pats kā citi; viņš man nenoliedz, ka es esmu tavs draugs.

Taisni tādēļ es tevi tā mīlu, Marģit. Dod šurp kausu! Pielej to

pilnu līdz ar malu!

Marģita negriboša iet uz labo pusi. Jā, tā es viņu tev došu.

Bengts. Knuts Geslings jau arī precēja pēc Signes, — bet es viņu

gribu nosist. Gudmunds ir slavens puisis; tas lai viņu prec.

Iedomājios vien, Marģit, cik labi mēs satiksim kā kaimiņi. Mēs

viens pie otra viesosimies un sēdēsim kopā cauru augu dienu,

katrs savu sieviņu turēs klēpī, un viens otram uzdzersim un pļā-

pāsim savā starpā pēc sirdspatikas.

Marģita izrada aizvien spējāku dvēseles cīņu; netīšām viņa ir izvil-

kusi trauciņu, kamēr saka. Jā gan, jā gan!

Bengts. Ha, ha, ha! No sākuma Gudmunds gan nelaipni nolūkosies

uz mani, kad es tevi apkampju; bet drīz viņš pieradīs.

Marģita pie sevis. Tas ir vairāk, nekā cilvēks spēj panest! Salej trau-

ciņa saturu kausā, pieiet pie loga, izmet trauciņu ārā un saka,

uz Bengtu nepaskatīdamās. Tavs kauss ir pilns.

Bengts. Dod to šurp!

Marģita cīnās starp izbīlēm un šaubām, pēdīgi saka. Nedzer vairs

šonakt!

Bengts smiedamies, atgāzdamies krēslā. Ā, varbūt tu gaidi uz mani?

Pamirkšķina viņai ar acīm. Ej vien, drīz es sekošu.

Marģita piepeši noteiktā balsī. Tavs kauss ir pilns. Rāda uz galdu

pa labi. Tur tas atrodas. Aiziet steidzīgi pa kreisi.

piektais skats

Bengts, tad kāds kalps.

Bengts pieceļas. Es turu labu prātu uz viņu. Es nenožēloju, ka viņu

apņēmu par sievu, kaut gan viņai nebija cita pūra kā vien šis

kauss un viņas sudraba brūtes kronis. Pieiet pie galda pa labi

un paņem kausu. Kāds kalps uznāk steidzīgi un sabijies uz ska-

tuves.

Kalps. Bengta kungs! Bengta kungs! Sataisieties, cik atri vien spējat!

Knuts Geslings ar bruņotu pulku jāj uz muižas pusi!

Bengts noliek kausu. Knuts Geslings? Kas to saka?

Kalps. Daži no jūsu viesiem redzējuši viņu lejā uz lielceļa un at-

skrēja steidzīgi šurp, lai jūs brīdinātu.

Bengts. Labi, es viņam parādīšu! Atnes man mana vectēva kara cirvi!

Aiziet ar kalpu uz skatuves dibenu.

sestais skats

Pēc kāda laika nāk uzmanoties Gudmunds un Signe pa durvīm pa labi.

Signe klusā balsī. Vai tiešām mums jāiet?

Gudmunds tāpat. Jā, steigsimies! Jo drīzāk!

Signe. Ak, slepus aizzagties

No mīļās vietas, kas man ir tik dārga!

Slauka sev acis.

Bet, mīļais, es gausties negribu —

Tik tevis dēļ es jau aizeju.

Ja nebūtu tavas trimdas un vārga,

Es paliktu šeit!

Gudmunds. Tad rīt agrumā

Knuts Geslings ar šķēpu un zobenu nāktu;

Viņš tevi zirga mugurā vāktu

Un aizstieptu projām kur tālumu.

Signe. Ak, bēgsim! Bet saki, — uz kurieni?

Gudmunds. Pie fjorda uzticams vīrs mani gaida, —

Viņš gādās mums kuģi. Tu ceļosi

Man līdzi, kur laipnāka zeme mums smaida,

Tur Dānijas mīlīgā krastmalā

Mēs dzīvosim netrauktā laimībā;

Tur krāšņi zied puķes un zaļo mežs,

Liegs vējiņš pār gobu galotnēm dveš.

Signe sāk raudāt. Ak māsa, dievs tevi lai pasargā!

Tu vienmēr kā māte man biji:

Tu lūdzies par mani, tu jaunībā

Mani sargājot pavadīji.

Nāc, Gudmund, ņemsim šo biķeri,

Uz Marģitas laimi dzersim šo miestu:

Lai pildītu miers viņas dvēseli

Un viņas rūpes lai kliestu!

Viņa paņem kausu.

Gudmunds. Uz viņas laimi to tukšoju!

Piepeši satrūkstas.

Bet pag! Izņem Signei kausu iz rokas. 3o kausu es pazīstu.

Signe. Tas Marģitas kauss.

Gudmunds aplūko to uzmanīgi. Tas man atmiņā!

Sen gadus, kad aizbraucu svešumā,

Miests mirdzēja kausā, to Marģita tvēra,

Uz priecīgu pārnākšanu tā dzēra —

Es pārnākot bēdas tai atnesu,

Nemūžam tu, mīlā meitiņa,

Iz kausa šī nedzer! Izlej miestiņu pa logu. Nāc ātrāk!

Troksnis un saucieni aiz skatuves.

Signe. Klau! Balsis un soli tur dzirdami!

Gudmunds klausās. Knuta Geslinga balss!

Signe. Ak žēlo mūs, dievs!

Gudmunds aizstājas viņai priekšā.

Es tevi sargāju. Nebaidies!

septītais skats

Tie pasi, Marģita nāk steidzīgi pa kreisi.

Marģita klausīdamās.

Ko tas nozīmē! Vai mans laulāts draugs?

Gudmunds un Signe. Marģit!

Marģita ierauga viņus. Gudmund! Un Signe! Jūs šeit?

Signe pieiet viņai klāt. Marģit, mīļā māsa!

Marģita iztrūkusies, pamanīdama kausu, ko Gudmunds vēl tur rokās.

Kauss! Kas to ir iztukšojis?

Gudmunds apjucis. Es un Signe, mēs gribējām …

Marģita iekliedzas. Žēlastību! Žēlastību!

Palīgā! Viņi mirst!

Gudmunds noliek kausu pie malas. Marģit!

Signe. Dieva dēļ, kas tev kait?

Marģita metas uz skatuves dibenplānu. Palīdziet, palīdziet! Vai tad

nav nemaz palīga?

astotais skats

Tie paši, kāds kalps, vēlāk otrs kalps.

Kalps nāk steidzīgi pa eju un sauc iztrūcies.

Marģitas kundze! Jūsu kungs!

Marģita. Žēlīgais dievs! Vai arī viņš ir dzēris?

Gudmunds pie sevis. Ak, nu es nojēdzu!

Kalps. Viņš krita no Knuta Geslinga rokas.

Signe. Viņš krita!

Gudmunds izvelk zobenu. Vēl ne — es ceru! Pačukst Marģitai. Esi

mierīga! Neviens nav dzēris iz šī kausa.

Marģita. Tad lai dievs ir slavēts, ka mūs visus sargājis! Viņa at-

slīgst kādā krēslā pa kreisi. Gudmunds metas uz skatuves diben-

plānu; pie durvīm viņu aiztur kāds cits kalps.

Otrs kalps. Jūs nākat par vēlu. Bengta kungs ir miris.

Gudmunds. Tātad tomēr kritis!

Otrais kalps. Viesi un jūsu ļaudis pārvarēji» uzbrucējus. Knuts Ges-

lings un viņa kalpi ir sasieti. Tur viņi nnk.

devītais skats

Tie paši, Gudmunda ļaudis, viesi un Solhaugus kalpi ved Knutu Ceslingu,

Erichu no Heges un dažus iz Knuta pavadoņiem, lalālitu» savā starpā.

Knuts bāls un mierīgs. Nu asins noziegums gul uz mani, Gudmund!

Ko tu par to saki?

Gudmunds. Knut, Knut, ko tu esi darījis?

Erichs. Tas notika atgaiņājoties, to es varu apliecināt.

Knuts. Viņš man metās virsū ar paceltu cirvi. Es atgaiņājos, un tā

viņu ķēra nāvīgais cirtiens.

Erichs. Seit ir daudzi, kas to līdzi redzējuši.

Knuts. Marģitas kundze, prasiet sodu, kādu jūs gribat! Es esmu ga-

tavs jums to maksāt.

Marģita. Es nekā neprasu. Lai dievs ir mums visiem žēlīgs soģis.

Tomēr jā — vienu es prasu: atkāpieties no sava ļaunā nodoma

pret manu māsu!

Knuts. Nemūžam es negribu vairs raudzīt izpildīt savu nelaimīgo

vēlēšanos. Ticiet man, es labošos. Kad tikai man neuzliktu ne-

goda sodu! Uz Gudmundu. Ja tu atkal nāksi godā un cienā, tad

pārstāj mani pie karaļa!

Gudmunds. Es? Pirms diena aust, man jābēg.

Viesi uzlūko viens otru satrūkušies; Erichs čukstot izskaidro viņiem

lietas sakaru.

Marģita uz Gudmundu. Tu ej? Un Signe tev seko?

Signe lūgdamās. Marģit!

Marģita. Laime lai nāk pār jums abiem!

Signe krīt viņai ap kaklu. Mīļotā māsa!

Gudmunds. Paldies, Marģit! Un nu paliec vesela! Uzklausīdamies.

Klau! Es dzirdu pagalmā zirgus iejājam.

Signe bailīgi. Sveši nāk!

Kāds kalps parādās pie durvīm skatuves dibenplānā. Karaļa jātnieki

stāv ārā. Viņi meklē Gudmundu Alfsonu.

Signe. Kristus debesīs!

Gudmunds. Tad viss ir beigts! Ak Signe! Tagad tevi pazaudēt —

tas ir tas grūtākais, kas varēja nākt pār mani!

Knuts. Nē, Gudmund! Dārgi viņi aizmaksās par tavu dzīvību.

Atraisi mūsu saites! Mēs visi esam gatavi par tevi cīnīties.

Erichs palūkojas laukā. Par velti; viņu ir pārāk liels pārspēks.

Signe. Viņi traucas iekšā! Ak Gudmund, Gudmund!

desmitais skats

Tie paši, kāds karaļa vēstnieks ar pavadoņiem iekšā pa dibenplānā durvīm.

Vēstnieks. Karaļa vārdā un uzdevumā es meklēju jūs, Gudmund

Alfson!_

Gudmunds. Seit es stāvu. Bet es esmu nevainīgs — es to zvēru tik

tiešām kā dievs debesīs!

Vestnieks. Mes visi to zinām.

Gudmunds. Ko jūs sakāt?

Sakustēšanās klātesošo starpā.

Vēstnieks. Man ir uzdots aicināt jūs uz karalisko pilsgalmu. Karalis

dāvā jums savu draudzību kā agrāk un piešķir jums bagātas

muižas.

Gudmunds. Signe!

Signe. Gudmund!

Gudmunds. Bet sakiet man?

Vēstnieks. Jūsu pretinieks, kanclers Auduns, ir nemīlestībā kritis.

Gudmunds. Kanclers?

Viesi paklusi savā starpā. Nemīlestībā?

Vēstnieks. Priekš trijām dienām viņš tika caur zobenu notiesāts Ber-

genē. Paklusā balsī. Viņš savas acis pacēla uz Norvēģijas kara-

lieni.

Marģita stājas starp Gudmundu un Signi.

Tā grēkam aizvienu ir sekojis sods!

So nakti — lai dievam debesīs gods!

Ir nolaidies sargu eņģelis,

No grēka šīs rokas saudzējis.

Nu zinu, ka dzīve ir lielāka svara,

Ne greznība, pasaules prieki un vara,

Es nožēlas jūtu ar negantām šausmām

Un mokas, kad dvēseli atļaujam drausmam.

Es Sinneves klosterī aizeju.

Gudmunds un Signe grib celt ierunu.

Jums nepārvērst manu lēmumu!

Saliek kopā abēju rokas.

Se, Gudmund, ir tava līgava!

Dievs bezvaina saites lai pasargā!

Viņa māj atvadīdamās un aiziet pa kreisi. Gudmunds un Signe grib

viņai sekot, bet Marģita attur viņus no tā ar atraidošu mājienu; viņa

iziet pa kreisajām durvīm un aizslēdz aiz sevis durvis.

pēdējais skats

Tie paši, bez Marģitas.

Uzejosa saule ar saviem stariem apgaismo telpas.

Gudmunds. Signe, rīts atspīd mirdzoši!

Mūsu jaunā mīla ir uzaususi!

Signe. Uz skaistākām domām, saldsajūsmām

Ar tavām dziesmām sirds manim vērās.

Mans dziedoni cēlais! Lai priekā un sērās

Tev kokle skan plūstošām saskaņām:

Tad smalkākās stīgas šeit manās krūtīs

Tev priekā un bēdās atbalsi sūtīs.

Koris, vīriešu un sieviešu balsis.

Dieva acis modras; kā mēs viedam,

Cik viņš laimes, sāpju katram lem.

Mīļi mierinot, viņš skumjas ņem, —

Tēvam debesīs lai slavu dziedam!