# Iliada

Homērs

Homērs

Iliada

«Iliadas» sižetu veido neliels Trojas kara posms — 50 dienu notikumi desmitajā kara gadā. Par kara priekšvēsturi un kara norisi līdz «īliadā» attēlotajai epizodei dzejnieks gandrīz neko nestāsta — tie klausītājiem bijuši zināmi no plaši izplatītajam teiksmām.

No grieķu valodas tulkojis A. Ģiezens

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis imantslochmelis@inbox.lv

A. Feldhūna ievads

A. Giezena un A. Feldhūna komentāri

Mākslinieks Kurts Fridrihsons

LVI 1961

Homērs

Iliada

.

## ILIADA, HOMĒRS, TROJA

Senajā Grieķijā bija pazīstama vesela virkne episku sacerējumu, kas sižetiski saistījās ar tā saucamo Trojas karu, bet mūsu dienas sasnieguši vienīgi divi no tiem — «Iliada» un «Odiseja». Par pārējiem Trojas cikla epiem gūstam priekšstatu galvenokārt no atiešu traģēdijas, kas izmantojusi to sižetus, vēlāko rakstnieku sniegtiem satura atstāstījumiem un piezīmēm, kā arī ļoti niecīgiem fragmentiem. Šie epi radās pēc «īliadas» un «Odisejas» un balstījās uz tām gan sižetiski, gan izteiksmes līdzekļu ziņā, un to sižetu kopums aptvēra visus notikumus, kas veidoja Trojas kara vēsturi (protams, mitoloģiskā plāksnē).

Trojas kara priekšvēsturi un nolikumus laikā līdz «Ahilleja dusmām» atstāstījis eps «Kiprijas». Tajā tātad bijis arī stāsts par to, kā Trojas valdnieka Priama dēls Parids triju dievju — Hēras, Atēnas un Afrodītes strīdu par to, kura no tām skaistākā, izšķīris par labu mīlas dievei Afrodītei, kas Parīdu iekārdinājusi ar solījumu, ka tas varēšot iegūt visskaistāko sievieti. Vēlāk Parids, dodoties meklēt šo dieves apsolīto sievieti, nokļuvis Spartā un no turienes aizvedis uz savu dzimteni valdnieka Menelāja sievu, skaisto Heleni. Tas novedis pie grieķu cilšu ilgstoša kara pret Troju. Sižetiski «Kipriju» turpinājums bija «Iliada». «Aitiopida» stāstījusi par notikumiem pēc Hektora bērēm, ar kuru aprakstu beidzas «Iliada». «Aitiopida» noslēgusies ar to, ka Ahilleju, kas taisās ielauzties Trojā, ar Apollona palīdzību nogalina Parids. Trojas kara beigu posmam bija veltīta «Mazā Iliada» un «Ilijas izpostīšana», kas ietvēra ari pazīstamo epizodi par Trojas zirgu. Vairāki epi, t. s. «Nostoi» («Atgriešanās»), vēstīja par Trojas kara varoņu likteņiem pēc kara. Pie šiem epiem pieder ari «Odiseja». Trojas kara ciklu noslēdza «Tēlegonija», stāsts par Odiseja nāvi no viņa un Kirkes dēla Tēlegona rokas.

«Iliadas» sižetu veido neliels Trojas kara posms — 50 dienu notikumi desmitajā kara gadā. Par kara priekšvēsturi un kara norisi līdz «īliadā» attēlotajai epizodei dzejnieks gandrīz neko nestāsta — tie klausītājiem bijuši zināmi no plaši izplatītajam teiksmām.

Kā teikts epa ievadvārsmās, tradicionālajā dzejnieka uzruna iedvesmotājai mūzai, «Iliadas» temats ir Ahilleja dusmas par pārestību, ko tam nodarījis ahajiešu karaspēka virspavēlnieks Aga- memnons, atņemot Ahillejam viņa sirdij tuvo skaisto gūstekni Brīsēidu. Ahillejs vairs nepiedalās cīņās, un ahajiešu stāvoklis kļūst ļoti kritisks — trojieši tos atspiež līdz pašai jūrai un taisās sadedzināt ahajiešu floti, laupīdami tiem iespēju atgriezties dzimtenē. «Ahilleja dusmu» motīvs nosaka sižeta risinājumu līdz brīdim, kad no Priama dēla Hektora rokām krīt Ahilleja tuvākais draugs Patrokls, kas ahajiešiem tik kritiskā brīdī izlūdzas Ahilleja atļauju iejaukties cīņā, lai tos glābtu no pilnīgas sagrāves. Ar šo brīdi epa sižeta risinājumā arvien spēcīgāk ieskanas draudzības motīvs. Draudzības vārdā Ahillejs atsakās no sava solījuma vairs nepiedalīties cīņās, samierinās ar Agamemnonu^ un domā vairs tikai par atriebību Hektoram, kuru viņš ar Atēnas palīdzību beidzot nogalina divkaujā Trojas mūru priekšā, — epizodē, kas uzskatāma par visa epa dramatisko kulmināciju. Pasaules literatūra zina maz darbu, kur tik spilgti bulu paradītas draudzības jūtas, kā tas darīts «īliadā». Bezgala dažāda ir šo jutu izpausme, kas aptver gan dziļas, izmisīgas skumjas, gan drauga piemiņas godināšanu, rīkojot neparasti spožas sacīkstes kritušajam Patroklam par godu, gan barbariski nežēlīgu atriebību. Eps noslēdzas ar samierinātāju akordu: Ahillejs laipni uzņem sirmo

Priamu, kas naktī ierodas pie viņa kā lūdzējs, un izdod apbedīšanai Hektora līķi — tāda ir Zeva griba, — tomēr par to lūdzot piedošanu kritušā drauga garam.

«Iliadas», tāpat arī «Odisejas» tradicionālais iedalījums 24 grāmatās radies samērā vēlu. To ievedis viens no senatnes izcilākajiem Homēra pētniekiem — Zēnodots Efesietis ( 4./3. gs. pirms m. ē.), kas darbojies Aleksandrijā, hellēnisma laikmeta kultūras centrā.

3

«Iliada» ir pārbagāta spilgti individualizētiem, bet statiskiem tēliem. Epa centrālais tēls, protams, ir Ahillejs. Sis jauneklis, dievietes un mirstīga cilvēka dēls, kam lemts tikai īss mūžs, ir grieķu karavīra varonības ideāla iemiesojums. Viņš ir bezgala drosmīgs, bet arī tikpat godkārīgs un patmīlīgs. Maz viņam rūp ahajiešu ciešanas, tikai vislielāko briesmu brīdī viņš atļauj savam draugam Patroklam doties ahajiešiem palīgā, bet — kāda raksturīga detaļa! — piekodinādams, lai draugs aprobežojas ar ienaidnieka atspiešanu no kuģiem un nedomā uzbrukt pašai ienaidnieku pilsētai, jo tas varētu kaitēt viņa, Ahilleja, slavai. Ahillejs ir straujš un kaislīgs — gan mīlestībā un draudzībā, gan naidā un atriebībā. Viņa nežēlība kaujā (sevišķi spilgtas epizodes te ir jaunā Likāona nogalināšana, pareizāk, brutāla noslepkavošana, kurš, aizmetis projām ieročus, lūdz saudzēt viņa dzīvību, un divpadsmit gūstekņu nokaušana Patrokla bēru svinībās), bet it īpaši Hektora līķa apgānīšana ir atbaidoša un izraisa pat dzejnieka nosodījumu. Mirstošajam Hektoram Ahillejs saka:

«Ja vien es klausītu sirdij, tad gabalos saplēstu tevi,

Jēlu es aprītu tevi par visām man atnestām likstām!»

(XXII, 340.—347.)

Reizē ar to Ahillejs var būt maigs un atsaucīgs. Tāds viņš ir ne vien pret Patroklu, bet arī pret savu kādreizējo audzinātāju — sirmgalvi Foinīku, kas kopā ar citiem ahajiešiem ierodas pie viņa, lai to pierunātu atkal piedalīties cīņās, un it īpaši pret Priamu, kas panāk dēla līķa izdošanu, pieminot sarunā ar Ahilleju tā sirmo tēvu Pēlēju. Zīmīga psiholoģiska detaļa te ir Ahilleja rīkojums rūpīgi apkopt Hektora līķi pirms tā izdošanas tēvam, lai tas, redzot apgānīto līķi, sāpēs nesašustu un ar to no jauna neizraisītu Ahilleja dusmas — tā Ahillejs vēl pretēji dievu gribai varētu sirmgalvi nogalināt!

Afekta brīžos Ahillejs viegli raud. Viņš raud aizvainojumā par Brīsēidas atņemšanu, griežoties pēc palīdzības pie mātes, raud izmisīgajās sāpēs par zaudēto draugu, raud sarunā ar Priamu, atceroties savu tēvu.

Lai gan «Iliada», protams, vispirms ir grieķu varonības un grieķu varoņu cildinājums, dzejnieks tomēr ar sevišķu mīlestību izveidojis tieši trojiešu galvenā varoņa Hektora tēlu. Arī Hektors ir drosmīgs, tomēr viņa drosme nepamatojas uz slavas kāri, uz karavīra godkāri — Hektors nīst karu! — bet uz pienākuma apziņu, uz apziņu, ka viņš aizsargā visu, kas viņam dārgs, — savu sievu un bērnu, savu dzimteni, savu tautu. Šai ziņā viņš pilnīgi atšķiras no Ahilleja, kuram centrā ir tikai viņa paša «es», kura rīcību nosaka tikai viņa kaislību apmierināšana — vai nu tā būtu draudzības vai mīlestības izraisīta kaisle, aizvainojuma un atriebības jūtas, slavas kāre, vai vienkārši alkas pēc Hektoram tik svešās reibinātājas kara stihijas.

Hektoram nav sveši arī baiļu uzplūdi kaujā, bet viņš tos pārvar ar savu pienākuma apziņu un gribas spēku. Pēc Sokrātā definējuma taču tikai tādu cilvēku var uzskatīt par drosmīgu, kas, pazīstot bailes, prot tās pārvarēt! Hektors viscaur parādīts ļoti cilvēcīgs. Viņu apraudot, Helene saka, ka viņš to vienmēr aizstāvējis pret pārējiem ģimenes locekļiem, kas svešiniecē, dabiski, saskatījuši visu nelaimju cēloni.

Tādējādi grieķu dzejnieks savu cilvēcības ideālu iemiesojis ienaidnieka, «barbara» Hektora tēlā, nevis ahajiešu nometnes galvenā varoņa Ahilleja personā.

Meistarīgs ir arī daudzu citu ahajiešu un trojiešu varoņu raksturojums. Pie spilgtākajiem tēliem pieder gudrais Odisejs, bezbailīgais, mazliet aprobežotais Telamona dēls Ajants, straujais Diomēds, kura drosme neapstājas arī dievu priekšā — viņš Ievaino kaujā kā Afrodīti, tā pašu kara dievu Arēju, kad tie viņam stājas ceļā; «maigais» Patrokls, kas līdzīgi Hektoram ir vienlīdz drosmīgs un cilvēcīgs, vienīgais, kas mierina nelaimīgo Brīsēidu izmisuma brīžos; augstprātīgais, despotiskais ahajiešu virspavēlnieks Agamemnons, pagļēvais «sieviešu pavedējs» — tā viņu raksturo Hektors, — skaistulis Parids, pagātnes tikumu un pagātnes cilvēku cildinātājs — gudrais sirmgalvis Nestors, labsirdīgais Pri- ams, kas vienīgais līdzās Hektoram nekad nav bildis nevienu pārmetuma vārdu Helenei.

Apbrīnojama ir dzejnieka prasme raksturot dažus epizodiskus personāžus, kaut vai tādus, kas minēti tikai vienu reizi kādā kaujas skatā, kur parādīta to bojā eja. Dažos maksimāli skopos vārdos, parādot attiecīgā karavīra izturēšanos liktenīgajā brīdī, aprakstot tā agoniju vai pat pozu, kādā tas sastindzis pēc nāves, dzejnieks dod brīnumaini reljefu cilvēka raksturojumu.

Šiem varoņu tēliem pievienojas vairāki tikpat spilgti sieviešu tēli — neizbēgamās katastrofas priekšnojautu nomāktā Andro- mahe, Hekabe, nelaimīgā māte, kas redz karā krītam vienu dēlu pēc otra, tipiskā gūsteknes likteņa reprezentētāja Brīsēida, bet vispirmām kārtām Helene, kuru redzot trojieši sirmgalvji, kas taču labi zina, kādas ciešanas viņas dēļ nācies piedzīvot trojiešiem, iesaucas:

»

«Dusmoties nevar par trojiem un ahajiem spožajās bruņas, Tāpēc ka cietuši mokas par sievieti^ tādu tik ilgi — Skaistumā viņa patiesi ir līdzīga mūžīgām dievem.»

(1П, 156,—158.)

Helene nav ne izvirtusi, ne vieglprātīga sieviete. Viņa ļoti labi saprot, kādu nelaimi viņa atnesusi trojiešiem, un pati sev to pārmet skarbiem, nepelnīti skarbiem vārdiem. Desmit ar Paridu pavadītie gadi atvēruši tai acis — tā skaidri redz visu viņa niecīgumu un tukšumu un izsaka viņam visu savu nicinājumu par viņa gļēvumu, aizrādot, cik daudz pārāks par viņu ir tās pirmais vīrs Menelājs. Viņa ilgojas pēc dzimtenes, savas ģimenes un saceļas pret Afrodīti, kaislības iedvesmotāju, visu nelaimju vaininieci. Sājā konfliktā Helenei jāzaudē — mīlas dieve ir visvarena, — un Helenei nav lemts atbrīvoties no savas postīgās kaislības.

4

«Iliadas» darbība norit paralēli divās plāksnēs — uz zemes un dievu pasaulē, kuri Trojas kara jautājumā sadalījušies divās naidīgās nometnēs. Dievu un cilvēku pasaule epa darbības risinājumā cieši savijas kopā. Nereti viena vai otra varoņa rīcību nosaka tieša dievības iejaukšanās. Dievi cilvēkiem stāv klāt visos izšķirīgajos brīžos. Tā Hektoram divkaujā ar Patroklu palīdz Apollons, bet Atēna palīdz Aliillejam cīņā pret Hektoru. Ahillejam savukārt lemts krist no Parida rokas, kuram palīdzēs Apollons. Nav nevienas situācijas, kurā Homēra cilvēki nevērstos pie dieviem ar lūgšanām un upuriem, un dievi vērīgi seko, vai tikai cilvēki to neaizmirst, šādā gadījumā cilvēkus sodot par to.

Ar lielo lomu, kāda dieviem ir Homēra cilvēka dzīvē un likteņos, dīvaini kontrastē tas, kā šie dievi attēloti. Par maz būtu runāt par šo dievu antropomorfo raksturu — varētu sacīt, ka Homēra varoņi uz zemes ir cēlāki nekā šie dievi, kas mīl intriģēt, ir lielīgi, greizsirdīgi, ķildīgi, sīkumaini un rupji.

Zirgu skriešanās sacīkstēs Patrokla bēru svinībās dievi Eimēlam, kam ir vislabākie zirgi, bet kas pirms sacensības aizmirsis izlūgties dievu palīdzību, neļauj uzvarēt. Tāpat Apollons šaušanas sacensībā neļauj uzvarēt Teikram, kas aizmirsis dievam apsolīt pirmdzimtos jērus, bet piešķir uzvaru Mērionam, kas dievam apsola simt jēru. Klibā dieva Hēfaista fiziskais kroplums liekas dieviem tik komisks, ka tas dievu sapulcē saceļ vispārēju jautrību (I, 599.—600., tā saucamie «homēriskie smiekli»).

Dievu pasaules apraksti nereti tuvojas burleskai (Zeva un Hēras laulāto draugu attiecības, Hēras greizsirdība, Atēnas un Afrodītes ķīviņi, Hēras un Arlemidas sadursme, kurā Hēra savu pretinieci ne vien nolamā — «kuce bez kauna!» — bet ari piekauj).

«Iliadas» dzejnieks, kas, jādomā, bijis jonietis, gan nekādas šaubas par dievu eksistenci neizrāda, un tomēr viņa dievu antro- poinorfizācijā, par ko Homēru jau nosodījuši daži senie kritiķi, tāpat atsevišķos gadījumos vērojamajos mītu racionalizācijas mēģinājumos varētu saskatīt tālu priekšvēstnesi zinātnes un filozofijas pirmsākumiem Jonijā.

Interesanta parādība ir «īliadā» vairākkārt konstatējamā skeptiskā, pat dzēlīgi ironiskā attieksme pret pareģojumiem un pareģiem, piemēram, V, 148. un sek.:

«Diomēds … Polieidu un Abantu gāza,

Sapņreģa sirmgalvja Eiridamanta jo diženos dēlus.

Dodoties dēliem uz cīņu, tēvs slikti bij tulkojis sapņus.»

Raksturīga vieta ir XII, 199.—240. Trojiešiem kaujas laukā parādās ērglis ar asiņainu čūsku nagos. Čūska iedzeļ ērglim, kas to nomet zemē, un čūska nokrīt starp trojiešiem. Trojietis Polida- mants to uzskata par ļaunu zīmi un brīdina viņus nedoties tālāk uzbrukumā, jo tas būšot neveiksmīgs. Savu ērgļa un čūskas parādīšanās iztulkojumu Polidamants beidz vārdiem: «Tieši to sacītu zīlnieks, kam nojautu dāvājis Kronids izskaidrot dažādas zīmes, un kareivji klausītu viņam.» (XII, 228.—229.)

Dzejnieks nepalaiž garām izdevību izrādīt savu nicīgo attieksmi pret pareģiem un liek Hektoram mutē vārdus:

«Tagad turpretī tu vēlētos labprāt, lai ticu kaut kādiem Platspāmu putniem. Maz daļas par tiem. Man nerūp pavisam, Vai šeit tie laižas pa labi, uz austrumu pusi un sauli,

Jeb vai tie dodas pa kreisi, uz rietumu pusi un tumsu.»

(XII, 237.—240.)

Interesanti ir tas, ka dzejnieks savā skepsē nonāk pretrunā ar vēstījuma tālāko risinājumu: Polidamanta iztulkojums izrādās tomēr pareizs!

Līdzās dievu pasaulei Homēra eps vēl min visuvareno Moiru, Likteni, kas stāv it kā pāri visam, arī dievu pasaulei. Moiras koncepcija Homēra epā nav visai skaidra. Iespējams, ka tā ir tikai dievības gribas izpausmes varietāte, bet svari, pie kuriem Zevs reizēm ķeras (piemēram, sverot Ahilleja un Hektora likteņus, XXII, 209.—213.) — tikai «dievu varas ornamentāls pielikums» (J. Tronskis ievadā N. Gņediča «Iliadas» tulkojumam, 1935.).

5

«Iliada» ir kara eps. Lielu tā daļu ieņem dažnedažādi, prasmīgi variēti kauju apraksti, pie kam tās parasti ir divkaujas starp atsevišķiem ahajiešu un trojiešu varoņiem.

Lai gan kauju aprakstiem veltīts tik daudz vielas un eps ik uz soļa cildina karavīru varonību, «Iliada» tomēr nav paša kara cildinājums. Gudrais, daudz pieredzējušais dzejnieks karu neieredz.

Dzejnieks negatīvi raksturo pašu kara dievu Arēju, pasvītrojot tā rupjību un aprobežotību (V grāmatā) un attēlojot viņu ar nepārprotamu ironiju (Diomēda ievainotais kara dievs brēc tik skaļi, cik varētu desmit vai deviņi tūkstoši vīru, V, 860.).

Šausmas iedveš Priama vārdi, ar kādiem viņš raksturo iekarotāju nežēlību. Kad ahajieši ieņems Troju, sirmais Priams, pirms viņu nogalinās ienaidnieki un saplosīs paša mājās barotie suņi, redzēs

«Dēlus asinīs ļimstam un aizraujam meitas ar varu, Gruvekļos sagraujam guļamās telpas, bet bērniņus mazos īgnumā triecam gar zemi un nomirstam drausmīgā nāvē, Aizraujam vedeklas jaunās ar ahaju zvēriskām rokām».

(XXII, 63.—C6.)

Tipisks iekarotāja rokās kritušas sievietes piemērs ir Brīsēida, kuras īsto vārdu («Hipodameja», kā atzīmē senie komentatori), lai gan tā ir samērā svarīga «Iliadas» figūra, klausītājs resp. lasītājs tā ir neuzzina — Brīsēida nozīmē vienīgi «Brīseja meita». Ahajiešiem ieņemot viņas dzimto pilsētu, Ahillejs nogalinājis Brī- sēidas vīru, viņas acu priekšā nokauti arī trīs brāļi. Nu viņa ir vīra slepkavas Ahilleja rokās, ir tā verdzene un mīļākā. Rūgtām asarām viņa apraud Patroklu, kas viņu mierinājis izmisuma brīžos, mierinājis, jādomā, pats tam neticēdams, ka pēc kara Ahillejs to aizvedīs uz savu dzimteni un padarīs par savu likumīgo sievu. Brīsēidai apraudot Patroklu,

«… sievas tai raudāja lidzi,

Raudot par Patroklu vārdos, bet īsteni pašas par sevi».

(XIX, 301.—302.)

Un šīs sievas, protams, ir tādas pašas gūsteknes kā Brīsēida.

Bet Brīsēidai savā ziņā vēl ir veicies. Būdama Ahilleja mīļākā, viņa pasargāta no smagiem vergu darbiem, kādiem būs lemta Hek- tora sieva Andromahe pēc Trojas krišanas (VI, 456.—458.).

Kara šausmas dveš daudzie, meistarīgi veidotie nāves skati, kur dzejnieks ar tradicionāli «episko» mieru, bet apbrīnojami reālistiski, reizēm pat naturālistiski attēlo drausmīgos ievainojumus un pieveikto varoņu agoniju, no kuriem dažs mirst, izstiepdamies kā tārps, cits — ieķerdamies zemē ar zobiem, cits — apkampdams zemi ar rokām, cits atkal — spārdīdamies zemē kā gana saistīts vērsis.

Dzejnieks ļoti labprāt pievēršas micrlaika dzīves attēlojumam, un, tā kā «Iliadas» sižets tam nedod daudz iespēju, to parasti dara salīdzinājumos, ar kuriem eps ļoti bagāts, kā arī atsevišķās epizodēs, no kurām vispirmām kārtām jāmin skaistais, idilliskais Hektora un Andromahes tikšanās skats VI grāmatā. Mierlaika dzīves ainu virkni dzejnieks īpatnējā kārtā sniedz Ahiileja vairoga kaldi- nāšanas epizodē (XVIII, 490.—607.), kur šīs ainas uzbur Hēfaista darinātā vairoga rotājumi.

6

Speciālajā literatūrā vairākkārt izteikts uzskats, ka Homēra epi pieskaitāmi «galma dzejai», t. i., radušies sabiedrības augstākajos slāņos un līdz ar to vēršas pie sabiedrības virsotnes. Padomju zinātnieku lielākā daja šim viedoklim nepiekrīt. Sevišķi noteiktu, asu polemiku pret to izvērš akadēmiķis I. Tolstojs savā darba «Aoidi» (1958. g., izdots pēc autora nāves), uzsverot domu, ka episkā dzeja jo cieši saistīta ar tautas masām.

Interesanti ir tas, ka šai punktā diametrāli pretēju uzskatu pārstāvji savu viedokļu pamatošanai īstenībā operē ar tiem pašiem, no epiem smeltiem faktiem par aoidiem (profesionālajiem dziesminiekiem) un to sociālo piederību. Kā visai nepārprotami Izriet no «Odisejas» materiāliem, aoidi līdzās pareģiem, ārstiem, namdariem piederēja pie tā saucamajiem «dēmiurgiem» (XVII, 382., 395.), t. i., parasti rekrutējās no tetiem, brīvo iedzīvotāju trūcīgākā slāņa, bet šai pašā «Odisejā» aoidi parādīti dziedam augstmaņu vidē. Tāds ir gan Dēmodoks, kas dzied viesiem faiāku valdnieka Alkinoja galmā, gan Itakas dziedonis Fēmijs, ko Pēnelopes precinieki piespiež dziedāt viņu dzīrēs. Aoidi acīm redzot ir bijuši aristokrātu dzīru neatņemama sastāvdaļa («Odiseja», I, 152.) un reizēm stāvējuši tuvu valdniekiem, bijuši to uzticības personas (dodoties karā, Agamemnons uztic savu sievu aoida apsardzībai, Od. III, 267.—271.).

Tiesa, mēs par abu saglabājušos epu autoru (resp. autoriem) neko nezinām, bet, ja gribam epos sniegtajos aoida tēlos rast kādus pieturas punktus autora sociālās piederības noskaidrošanai, tad mums jākonstatē, ka aoids dēmiurgs patiešām nācis no tautas, bet bijis visai cieši saistīts ar sabiedrības virsotni, bijis zināmā atkarībā no tās, un, dabiski, tam bija jāpiemērojas arī šo aprindu ideoloģijai un gaumei. Ainas pilnības labad gan vēl būtu arī jāatgādina «Iliadas» epizode EX, 185.—191., kur dziesmu ar varoņu cildinājumu atskaņo nevis profesionāls aoids, bet pats Ahillejs, kas varbūt ir arī tās sacerētājs.

Ja nu šāda aoida dēmiurga tipā gribētu saskatīt prototipu apceramās «Iliadas» autoram, tad kā gan saskanētu šāda koncepcija ar ideoloģisko ievirzi, ko varam izlobīt no paša darba?

Šķiet, ka eps visai labi atspoguļo pretrunas starp aoida sociālo cilmi un sabiedrisko stāvokli, kādu mēs varam iedomāties pēc epa materiāliem. No vienas puses, visā epā reljefi izcelti «dieviem līdzīgie» varoņi, vadoņi, aristokrāti, kas izcīna uzvaras kaujās, velc varoņdarbus, izceļas ar savu drosmi, spēku, gudrību utt. Pā-

rējo karavīru masa ir neizteiksmīga, nedod nevienu tēlu, izņemot Tersītu, par ko vēl tiks runāts. Šī masa vienīgi veido fonu, kas ļauj reljefāk parādīt varoņu darbību. Kritiskos brīžos kaujās atbildīgajās vietās tiek nolikti «labākie», «āristoi», bet šis vārds — vispārākā pakāpe no adjektīva «agathos» — nozīmē ne vien «ia- bākais» drošsirdības vai spēka ziņā, bet reizē ir arī dižciltības apzīmējums. Vienkāršajai tautai — «plēthys» («pūlis», «masa») turpretim tiek ierādītas mazāk atbildīgas vietas kaujas ierindā, jo acīm redzot no šiem cilvēkiem nekāds sevišķs labums nav gaidāms. No otras puses, pats Zevs dusmojas par tiesnešiem, kas spriež netaisnu tiesu (XVII, 386.—388.), tiek kritizēta vadoņu alkatība, kuri kjūst bagāti uz vienkāršās tautas rēķina (Tersīta pārmetums Agamemnonam), pavīd dzejnieka dziļi iejūtīgā attieksme pret nabadzīgo laužu dzīvi un ciešanām (nabadzīgā vērpēja, kas ar pūlēm pelna iztiku saviem bērniem, XII, 433.—444.).

Mazliet sīkāk jāpakavējas pie pazīstamās epizodes ar Tersītu (II, 212.—278.).

Karavīru sapulcē Tersīts, kas, kā viņu raksturo dzejnieks, parasti mēdz zākāt vadoņus, asi uzbrūk ahajiešu virspavēlniekam Agamemnonam, pārmetot tam, ka tauta gan cīnoties viņa labā, bet laupījumu pievācot viņš pats. Tersīts aicina karavīrus atgriezties dzimtenē, bet Agamemnons varot palikt Trojā viens un tur «sagremot» savas trofejas. Tad gan viņš sapratīšot, vai tauta viņam nepieciešama vai ne. Pret Tersītu vēršas Odisejs, viņu rupji nolamā, neminot nevienu argumentu, un beidzot brutāli piekauj, pie kam Odiseju atbalsta visi klātesošie («plēthys» — masai), uzskatot šo iejaukšanos par Odiseja cildenāko varoņdarbu. Interesanta de- taja — Tersīts parādīts kā cilvēks ar atbaidošu ārieni — viņš ir klibs, līkām kājām, deformētu galvu, ko matu vietā klāj trūcīgas pūkas, utt. Jāatceras, ka «Iliadā» tāda kariķēta āriene nekur vairs nav sastopama, — tā ir neparasta atkāpšanās no objektīvā, bezkaislīgā «episkā» apraksta.

Odiseja izrēķināšanos ar Tersītu, tāpat Tersīta kariķēto tēlu parasti interpretē kā spilgtu Homēra aristokratisma apliecinājumu, bet šāds interpretējums šķiet pārsteidzīgs un vienpusīgs. Pareizāk, liekas, uzskatīt epizodi ar Tersītu par ļoti spilgtu sociāla protesta izpaudumu. Tersīta uzbrukums Agamemnonam ir ļoti dedzīgs, pārliecinošs un iedveš klausītājam resp. lasītājam ticību, ka tas atspoguļo autora viedokli. Bet mēs redzējām, ka autoram nebija pilnīgas rīcības brīvības, viņš bija saistīts ar sabiedrības virsotni, bija no tās atkarīgs. Tāpēc viņš, pirmkārt, neliek Tersītam uzbrukt vadoņiem vispār, bet tikai Agamemnonam. Tersīts, uzbrūkot Agamemnonam, pat cildina Ahilleju; tomēr ir pilnīgi skaidrs, ka tas, ko Tersīts saka par Agamemnonu, viegli attiecināms ari uz citiem valdniekiem. Otrkārt, viņš parāda, ka Tersīta runa negūst karavīru masas atsaucību, bet tādu gan gūst Odiseja iejaukšanās. Tomēr dzejnieks ir labi sapratis, ka šāda karavīru saliedētība Tersīta un Odiseja sadursmē nav pārliecinoša, ka masu sim-

patijas Odiseja brutālajai rīcībai ļoti vāji pamatotas — Odisejs pat necenšas atspēkot Tersīta argumentus — un ka viņa varmācība varētu īstenībā tikai modināt vienkāršo karavīru sašutumu. Tāpēc viņš vēl piedevām Tersītu apveltījis ar minētajām atbaidošajām fiziskajām īpašībām, lai parādītu savu it kā negatīvo attieksmi pret Tersītu.

«īliadas» dzejnieks neapšaubāmi bijis cilvēks ar milzīgu dzīves pieredzi, plašu skatienu un dziļu taisnības izjūtu. Sava laika sociālās pretrunas viņš ļoti labi saskatījis un tās arī vietām atspoguļojis savā darbā, bet mitoloģiskā viela un episkās tradīcijas, tāpat arī domājamā atkarība no sabiedrības virsotnes devusi pārsvaru «aristokrātiskajam» momentam epā, kas tomēr tūkstošiem pavedienu saistīts ar tautas daiļradi, ar grieķu folkloru un tāpēc vien jau nekādā ziņā nevar tikt uzskatīts par «galma dzeju».

7

Analizējot Homēra epu izteiksmes līdzekļus, nedrīkst aizmirst, ka epi sākotnēji nebija domāti lasītājam, bet gan klausītājam. Sis moments nosaka dažas stila īpatnības — vispirms atkārtojumus un formulveida vārsmas.

Atkārtojumi klausītājam ne vien ļauj vieglāk sekot stāstījumam, bet arī rada zināmus «atelpas» brīžus, kad klausītājs var uz mirkli atslābināt sasprindzināto uzmanību, nezaudējot stāstījuma pavedienu (piemēram, Odisejs, kas kopā ar Foinīku un Ajantu dodas pie Ahilleja, lai to samierinātu ar Agamemnonu, vārdu pa vārdam atkārto Agmemnona runu ar solījumiem Ahille- jam, IX, 122.—157., 264.—299.). Tiešās runas ievada un noslēguma formulas klausītājam palīdz izsekot dialoga gaitai (piem.: «Pavēris skatu pret to, viņš teica šos spārnotos vārdus»; «Ahillejs, ātrkājis veiklais, tam atbildot, savukārt teica»; «Pavēris īgušu skatu, tam ātrkājis Ahillejs teica»; «Teica tā viņš un …»).

Formulveida vārsmas attiecas arī uz saules lēktu («Tikko kā rožpirkste Ausma no krēslas iznira agri…»), kauju epizodu attēlojumiem («Arā viņš krita no ratiem, un sedza to briesmīgā tumsa»; «Pīšļos viņš krita uz mutes, un žvadzēja bruņas ap viņu»), dzīru aprakstiem («Izstiepa tūdaļ it visi pret spirdzīgiem ēdieniem rokas. Tikko tie dzesēja slāpes un bija jau izsalkums rimies…»; «Dzīroja viņi, un netrūka viņiem te līdzīgas daļas») u. tml.

Ļoti raksturīgs «īliadas» stila atribūts ir salīdzinājumi («Odisejā» to ir daudz mazāk), kas bieži attiecas uz dabas sfēru, kamēr paša epa darbībā daba kā fons nefigurē. Salīdzinājumos apbrīnojami krāsaini un daudzveidīgi attēlota Grieķijas daba, dažādas dabas parādības. Bieži vien salīdzinājumos attēlotas mierlaika dzīves ainas, kam «īliadas» pamatdarbība dod maz izdevības. Sevišķi iespaidīgs ir vietām sastopamais vairāku salīdzinājumu sa-

blīvējums, kas raksturo salīdzināmās parādības dažādās puses. Spilgts piemērs šādam salīdzinājumu sablīvējumam ir otrās grāmatas 455.—483. vārsma, kur vesela salīdzinājumu virkne tēlaini raksturo iespaidu, ko rada ahajiešu karaspēks. Karaspēka virspavēlnieks salīdzināts ar bulli, kas soļo ganāmpulka priekšgalā, pārējie karavadoņi, kas izkārto savu karaspēku, — ar ganiem, kuri savus ganāmpulkus atdala no svešiem; karavīru kustība, tiem ieņemot savas vietas ierindā, dzejniekam atgādina gājputnu apmešanos īslaicīgai atpūtai; ieroču laistīšanos saules staros dzejnieks salīdzina ar tāla ugunskura atblāzmu, bet karaspēka daudzumu — ar mušu baru.

Neatņemams episkā stila atribūts ir stabilie epiteti, ar kuriem tiek apveltīti dievi (Zevs ir «mākoņu krājējs», «zibeņu metējs», «aigidas nesējs», Atēna — «spulgace», Hēra — «lielace», «balt- **ce», Apollons — «sudraba stopnesis» vai «tālmetis», Poseidons — «trīcinātājs» vai «zemdimdis», Ausma, rītausmas dieve, ir «rož- pirkste», utt.), varoņi, kuriem ir gan kopīgi epiteti («dieviem līdzīgais», «Zeva lolotais» utt.), gan individuāli («ātrkājis» Ahillejs, «tautgans» Agamemnons, «viltīgais» «daudzpraša» Odisejs utt.), sievietes («košmate», «baltroce», «zemu joztā», «skaistvaidze» utt.), dzīvnieki («taisnragu vērši», «skaistkrēpju zirgi»), daba, dabas parādības (ar sevišķi daudz epitetiem apveltīta jūra — tā ir «dievišķā», «daudzšalku», «zivīgā», «tumšsārtā», «pelēkā» utt.), arī nedzīvi priekšmeti (loti raksturīgi ir daudzie kuģu epiteti — «skaistklāju», «daudzairu», «līgans», «melnsānu», «dobs» u. c.).

Epam raksturīgas retardācijas, darbības novilcinājumi, dzejniekam ilgāk pakavējoties pie kāda no darbības risinājuma viedokļa mazsvarīga momenta, piemēram, ļoti plašais Ahilleja vairoga kaldināšanas apraksts XVIII grāmatas 468.—616. vārsmā. Raksturīgi šai ziņā ir arī ļoti sīkie ēdienu pagatavošanas apraksti, ar kuriem īpatnēji kontrastē parasti pavisam lakoniskie, bieži vien formulveidīgie paša ēšanas procesa apraksti.

Stāstījums ir maksimāli objektīvs un bezkaislīgs. Dzejnieks atturas no vērtējumiem un tikai pavisam retos gadījumos parāda savu attieksmi pret vienu vai otru notikumu vai pret kādu savu personāžu rīcību.

«īliada» sarakstīta tradicionālajā episkajā pantmērā — heksa- metrā, kam cezūra parasti ir trešajā pēdā. Dažkārt ir ari divas cezūras — otrajā un ceturtajā pēdā.

Homēra heksametrs ar saviem ritmiskajiem variantiem, mijoties vieglajām daktiliskajām pēdām ar smagnējām spondejis- kajām, un cezūru niansēm ir loti muzikāls un ar savu nebeidzamo plūsmu lieliski atbilst episkās dzejas plašajai elpai. Diemžēl, mūsdienu lasītājs, kas Homēru lasa tulkojumā, ari ritmiska ietērpa ziņā var gūt tikai visai aptuvenu priekšstatu par to, kā skanējis oriģināls, jo sengrieķu un mūsdienu valodu versifikācija ir atšķirīga pašos pamatos. Sengrieķu versiīikācijas pamatā ir garu un īsu zilbju mija, bet mūsdienu valodās tā pamatojas uz

uzsvērtu un neuzsvērtu zilbju miju. Papildkrāsas grieķu heksa- metram piešķīra tas, ka ritmiski stiprajai pēdas dajai nebija jāsa- krit ar vārda dabisko uzsvaru, jo sengrieķu valodā bija muzikālais uzsvars, t. L, uzsveramo zilbi izrunāja nevis stiprāk, bet gan ar balss pacēlumu. Latviskajā heksametrā, protams, pēdas stiprajai daļai parasti jāsakrit ar vārda uzsvaru.

Atsevišķos gadījumos tulkotājs, izmantojot pieczilbju (retāk četrzilbju) vārdus, no šā noteikuma daļēji atkāpies, piemēram: «Bet, kad jau I abējās I pusēs aiz I burzmas tie 1 sagatalvojās…» (III, 344.), «Labi tos I nogludiināja un ļ apkala ļ galus ar | zeltus (IV, 111.); «Teica tā I viņš un ! aizkustilnāja šā I varoņa sirdi» (XI, 804.); «NeapIdomīgais [ virsi Ja ! Pēleidam I klausījis I butu …»

(XVI, 686.); «Abiem kļūt nemirstīlgiem un I brīviem no ļ vecuma sloga» (XII, 323.).

Tāda atkāpšanās bijusi neizbēgama īpašvārdos ar vairāk nekā trim zilbēm (netiešajos locījumos arī trīszilbju īpašvārdiem var jau būt četras zilbes). Tulkotājs reizēm (īpaši tur, kur ir vairāku īpašvārdu sablīvējums, piemēram, kuģu sarakstā II grāmatā) bijis spiests īpašvārdus dot ar uzsvariem, kas neatbilst ne latviskajam, ne grieķiskajam uzsvaram, piemēram: «Cildais Teļ lāmonaļdels tā /sacīja, ļ atbildot viņam» (VIII, 292.); «Tos, kas Arļkādijā ļmita gar i šķautnainām Killēnes , aizām …» (II, 603.), pie kam dažkārt viens un tas pats īpašvārds dažādās vietās parādās ar dažādiem uzsvariem: «Atreidam I Agamemļndnam tas ļ īgnumu I sacēla sirdī» (I, 24.); «Atreja ! dēls Agalmēmnons, starp I ahajiem I dižākais valdnieks…» (I, 102.). Lai atvieglinātu heksametra lasīšanu, šai izdevumā īpašvārdiem vajadzības gadījumā norādīts uzsvars.

8

Mūsdienu lasītājam, dabiski, rodas jautājums, vai Trojas karš, par kuru vēstī «Iliada» un «Odiseja» un vēstījuši pārējie nesaglabājušies tā saucamie kikliskie (t. i., Trojas kara cikla) epi, patiešām ir vēsturisks lakts vai arī tas uzskatāms vienīgi par dzejnieka izdomājumu. Piezīmējams, ka klasiskā senatne nekad nav šaubījusies par to, ka tāds karš patiešām bijis. Pat piesardzīgais vēsturnieks Tūkidids (5. gs. pirms m. ē.) nešaubīdamies uzskata Trojas karu par vēstures faktu.

Mūsdienu zinātne var droši apliecināt, ka epu vēstījumam par Trojas karu ir vēsturisks kodols. Tas kļuva skaidrs pēc tam, kad Heinriham Šlīmanim (1822.—1890.), kaislīgam Homēra epu cienītājam, 1871, gadā izdevās uz «Iliadas» sniegto ziņu pamata Maz- āzijas Ziemeļrietumu piekrastē Hisarlika uzkalnā, dienvidos no Dardaneļu šauruma (senatnes Hellesponta), atrast Homēra Troju (Iliju). Izrakumi, ko pēc Šlīmaņa nāves līdz 1894. gadam turpināja vācu arheologs Derpfelds, bet pēc pirmā pasaules kara amerikānis Bledžens, noskaidroja, ka šajā vietā apmēram 3000 gadu laikā cita pēc citas pastāvējušas ne mazāk par 9 apmetnēm. Šlīmanls

par bomērisko Troju uzskatīja otro slāni no apakšas, kurā konstatēja cietoksni, kas datējams ar 3. gadu tūkstoša otro pusi un kas gājis bojā lielā ugunsgrēkā. Slīmanis acīm redzot kļūdījies. Mūsdienu zinātne par homērisko Troju uzskata septīto slāni, kurā konstatētais cietoksnis daudzējādā ziņā atbilst «Illadā» sniegtajam aprakstam. Pilsētas mūris, kā ari ēkas celtas no gludi aptēstiem akmeņiem, kā «īliadā» sacīts par Priama pili (VI, 244.). «īliadas» XVI grāmatas 702.—703. vārsma vēstī par to, kā Patrokls, uzbrūkot Trojai, vairākkārt uzskrējis augšā pa pilsētas mūri, bet to ik reizi nogrūdis Apollons. Septītajā slānī atraktā pilsētas mūra apakšējā daļa patiešām ir slīpa. Šis slānis attiecas uz tā saucamo Mikēnu laikmetu.

Senās Trojas ģeogrāfiskais stāvoklis bija ļoti izdevīgs, jo tā kontrolēja ļoti svarīgu tirdzniecības ceļu — Hellespontu, tagadējo Dardaneļu šaurumu, tātad pieeju Melnajai jūrai. Otrajā slānī Trojā atrastas lielas bagātības, tai skaitā nepārprotami importa priekšmeti — vai nu izdevīgas tirdzniecības, vai arī svešzemju tirgotājiem uzliktu nodevu augļi. Šādos apstākļos šķiet ļoti dabiski, ka Troja bija vairākkārt pakļauta ienaidnieku uzbrukumiem.

Trojas atrašanai sekoja arvien jauni pārsteidzoši arheoloģijas atklājumi. Fanātiski ticēdams Homēram, Slīmanis turpināja darbu Grieķijā un atraka līdz tam nezināmus senas kultūras centrus — Homēra Agamemnona rezidenci Mikēnas, Orhomenu, Tīrintu. Pēc vietas, kur šī kultūra vispirms konstatēta, tā nosaukta par Mikēnu kultūru, bet laikmets, ko tā pārstāv, par Mikēnu laikmetu. Izrakumi liecina, ka dažiem pilsētu epitetiem «īliadā» — piemēram, «ar zeltu bagātās Mikēnas» (XI, 46.), «ar bieziem mūriem nocietinātā Tīrinta» (II, 559.) — ir pavisam nopietns pamats. Mikēnas patiešām atrasts daudz zelta priekšmetu (tai skaitā zelta pēcnāves maskas valdnieku kapenēs), bet Tīrintas mūri ir 7—8 m, vietām pat līdz 17 m biezi. Vienā no Mikēnās atraktajām kapenēm atrasts kauss, kas ļoti līdzīgs Homēra aprakstītajam Nestora kausam (XI, 632. un sek.). Izrakumos atrastas an ķiveres, kas līdzīgas Mē- riona ķiverei ar meža kuiļa ilkņiem (X, 261.—265.).

Mikēnu tipa pieminekļi atrasti arī daudzos citos centros kā kontinentālajā Grieķijā, tā Egejas jūras salās.

Vēlākie angļu arheologa Evansa izrakumi Krētas salā parādīja, ka Mikēnu kultūra ir kādas senākas — ļoti īpatnējās Krētas kut- tūras atzarojums. Kā Krētā, tā arī kontinentālajā Grieķijā lielā skaitā atrasti uzraksti divos dažādos lineāra raksta tipos (t. s. lineārie raksti A un B). Tikai pavisam nesen angļu zinātniekiem M. Ventrisam un Dž. Čedvikam izdevies atšifrēt daudz uzrakstu lineārajā rakstā B, kas atrasti Knosā (Krētas salā) un 1939. gadā atraktajā svarīgajā Mikēnu laikmeta centrā Pilā (Mesēnijā, Pelopo- nēsas dienvidrietumos). Atšifrētie uzraksti ir grieķu valodā un ievērojami papildina arheoloģijas sniegtās ziņas par Egejas jūras zemju vēsturi, vietām būtiski mainot līdzšinējos priekšstatus par šo laikmetu.

Lineārais raksts A vēl nav atšifrēts, bet ir skaidrs, ka šajā rakstā atrastie teksti nav grieķu valodā. Lineārais raksts B, ko uzskata par grieķu valodas vajadzībām pielāgotu A raksta variantu, acīm redzot radies kontinentālajā Grieķijā un pēc tam, kad abajieši iekaroja Krētu, ticis lietots arī tur (vecākie rakstu pieminekli lineārajā rakstā В atrasti tieši Krētas salā, bet Pilas pieminekļi ir 200 gadus jaunāki un datējami ar 13. gs. beigām).

Aina, kāda par apskatāmo laikmetu paveras mūsdienu zinātnei, īsumā ir šāda. 2. gadu tūkstotī pirms m. ē. Egejas jūras baseinā pastāvēja augsti attīstīta kultūra, kuras nesēja sākumā bija kāda negrieķu tauta. Šīs kultūras centrs bija Krētas sala, kuras izdevīgais ģeogrāfiskais stāvoklis atļāva uzturēt tirdzniecības un kultūras sakarus kā ar Rietumiem, tā ar Austrumiem. Krētas salā atraktie centri — Knosa, Festa, Mallija — ar to varenajām, greznajām celtnēm, kurās atrastas augsti attīstītas, ļoti izsmalcinātas mākslas paliekas (sienas gleznojumi, skulptūras utt.), liecina par to, ka Krētā jau pastāvējušas agrīnas vergturu valstis.

Kontinentālo Grieķiju 2. gadu tūkstotī, pirms doriešu iebrukuma, apdzīvoja vairākas grieķu cilšu grupas — jonieši, aiolieši un abajieši, no kurām visstraujāk attīstījās ahajieši, kas apdzīvoja auglīgākos apvidus un arī atradās vistuvāk Krētai. Tur visagrāk izveidojās šķiru sabiedrība un, tāpat kā tas bija Krētas salā, arī agrīnās vergturu valstis (Mikēnās, Tīrintā, Pilā). Abajieši izplatījās pa gandrīz visu Egejas jūras baseinu un periodā starp apmēram 15. un 13. gs. iekaroja arī Knosu, galveno Krētas centru.

Mikēnu laikmetā ahajiešiem bijuši sakari ar Mazāzijas ziemeļrietumu piekrasti, un ir pamats pieņemt, ka tā saucamais Trojas karš norisinājies 12. gs. sākumā. Šai laika posmā vispār vērojami ahajiešu ekspansijas centieni. Piemēram, ēģiptiešu avoti ziņo par to, ka 13. gs. beigās pirms m. ē. ahajieši mēģinājuši pat iespiesties Ēģiptē. Tātad Trojas karš notika laikā, ko raksturo ahajiešu valstu varenības uzplaukums, un tā nav nekāda nejaušība, ka «Iliadā» minētie galvenie centri sakrīt ar ahajiešu lielajiem centriem, ko atklājusi mūsdienu arheoloģijas zinātne. Līdz ar to varam konstatēt, ka varoņepu pamatā ir atmiņas par ahajiešu slavas pilno pagātni, bet Trojas cikla epi, tai skaitā «īliada» un «Odiseja», atspoguļo atmiņas par patiesībā notikušu kara gājienu.

12./11. gadsimtā pirms m. ē. Grieķijā no ziemeļiem iebrūk do- riešl, kareivīga grieķu cilts, kas vēl nepazīst šķiru pretrunas, un sev pakļauj vai izspiež Grieķijā līdz tam dzīvojušās ciltis, iznīcinot ahajiešu vergturu valstis, ko vājināja ne vien iekšējas pretrunas, bet ari savstarpēji kari un antagonisms ar apkārtējiem iedzīvotājiem. Grieķijas vēsturē sākas jauns posms. Mikēnu kultūra tiek iznīcināta, bet iebrucēju kultūra ir daudz primitīvāka, tāpat kā daudz primitīvāka ir ari viņu sabiedriskā iekārta.

Doriešu iebrukums, dabiski, rada lielas pārmaiņas Grieķijas etniskajā sastāvā. Grieķijas kontinentā jonieši saglabājas tikai Atikā, bet pārējie emigrē uz Mazāziju, kuras piekrastē, tā sauca-

mājā Joni jā, rodas vesela virkne ziedošu grieķu pilsētu, Ievērojamu kultūras un tirdzniecības centru, kā arī apmetas vairākās salās, bet aiolieši kolonizē Mazāzijas ziemeļrietumus, ko sauc par Aiolidu.

Grieķi emigrējot, dabiski, veduši sev līdz savas teiksmas, savus mītus, kuros, protams, ievērojamu vietu ieņēma atmiņas par slavas pilno Mikēnu laikmetu, ko vispār var uzskatīt par vēsturisko fonu daudzām grieķu teiksmām. Tā izskaidrojams fakts, ka varoņ- epi radušies nevis kontinentālajā Grieķijā, bet gan Mazāzijā.

Lai gan mēs ar zināmu drošību varam apgalvot, ka Homēra epi atspoguļo grieķu senvēstures faktus, mēs nekādā ziņā nedrīkstam pieņemt, ka epu attēlotie ekonomiskie un sociālie apstākļi pilnīgi atbilst Mikēnu laikmeta Grieķijai. Epos iestrādātais materiāls arī šai ziņā ir ļoti nevienveidīgs un, ja runājam ļoti vispārīgos vilcienos, atspoguļo ne vien Mikēnu laikmetu, bet arī laikmetu pēc doriešu iebrukuma, ieskaitot epu rašanās laika apstākļus.

Lai gan epos attēloto sabiedrisko attiecību pamatā ir ģints iekārta, jau vērojama intensīva kopienas locekļu mantiskā un sociālā diferencēšanās, un līdz ar to jau iezīmējas ģints iekārtas sairuma sākums. Kopienas priekšgalā atrodas valdnieks, cilts vadonis (basilejs), kas kara gadījumā vada cilts karaspēku, bet miera laikā veic tiesneša un arī priestera funkcijas. Basilejs saņem labāko kopienas zemi, tā saucamo «tēmenos». Reizēm basilejs parādās kā monarhs un atbilst mūsu jaunajiem priekšstatiem par ahajiešu centralizētu valstu pastāvēšanu Mikēnu laikmetā. Raksturīga vieta šai ziņā ir II. IX., 144.—157., kur Agamemnons, piedāvājot Ahillejam izlīgumu, piesola tam kādu no savām meitām par sievu un apsola tai dot pūrā septiņas bagātas pilsētas. Svarīgākajos jautājumos basilejs parasti apspriežas ar gerontu padomi, kurā sākotnēji ietilpa cilts gudrākie vecie vīri (gr. ģēron — «sirmgalvis»), bet vēlāk bagāto un līdz ar to ievērojamāko ģinšu pārstāvji neatkarīgi no vecuma. Tautas sapulcei (agorā), kurā ietilpst visi brīvie cilts locekļi, ir vairs tikai formāla loma — faktiskie lēmēji ir basilejs un viņa padomnieki — cilts aristokrātijas pārstāvji.

Verdzībai ir patriarhāls raksturs. Galvenais vergu iegūšanas avots ir kari.

9

Filoloģijas vēsture nezina nevienu problēmu, par kuru būtu lauzts tik daudz šķēpu kā par tā saucamo Homēra jautājumu.

Šīs problēmas principiālā būtība īsumā ir šāda: vai «Iliada» un «Odiseja» tagadējā veidā ir viena autora darbs, vai arī tās uzskatāmas par tautas kolektīvās daiļrades produktu? Pirmajā gadījumā var rasties otrs jautājums (kam gan vairs nav principiālas nozīmes): vai abus epus sacerējis viens un tas pats dzejnieks, vai arī katram no tiem ir savs autors?

Senatnē nebija ne mazāko šaubu par to, ka Homērs, ko uz-

skatīja par neredzīgu aoidu, ir vēsturiska personība, bet jau senajā Grieķijā nekas kaut cik drošs nebija zināms ne par viņa dzīves laiku, ne par viņa dzimteni, par kuru bija izplatīts daudz dažādu versiju. Pirmais mums zināmais literārais avots, kurā minēts Homēra vārds, ir kāda no dzejnieka Kallīna (7. gs. pirmajā pusē pirms m. ē.) elēģijām.

Senajā Grieķijā Homēram bez «īliadas» un «Odisejas» piedēvēja vēl citus episkus sacerējumus un mazākus dzejojumus. Aristotelis Homēru uzskatīja tikai par «īliadas», «Odisejas» un mūsu dienas nesasniegušā komiskā epa «Margīts» autoru («Poētika», 8., 23. nod.). Hellēnisma laikmetā daudzi zinātnieki Aleksandrijā, tā laika grieķu pasaules kultūras centrā, sīki pētījot epus, ievēroja būtiskas atšķirības starp «īliadu» un «Odiseju», kas dažus no tiem uzvedināja uz domām, ka šos epus sarakstījuši dažādi autori, bet Aristarhs Samotrākietis (apmēram 215.—145. g. pirms m. ē.), viens no izcilākajiem Homēra epu pētniekiem, joprojām uzskatīja Homēru par abu darbu autoru, izskaidrodams novērotās atšķirības ar to, ka Homērs «Odiseju» esot sacerējis vecumdienās, krietni vēlāk par «īliadu». Par abu epu viengabalainību senatnē tomēr nekad nav radušās nekādas šaubas.

Pirmais, kas izteica domas, ka «īliada» esot dažādu dzejnieku sacerētu atsevišķu dziesmu sakopojums, bija francūzis F. d’Obiņ- jaks, kas atzina, ka Homērs nekad neesot eksistējis, bet viņa 1715. gadā — vairākus gadu desmitus pēc viņa nāves izdotais darbs neguva ievērību. Līdzīgas domas 18. gadsimta pirmajā pusē izteica itālietis Dž. Viko.

Plašu polemiku par Homēra jautājumu ievadīja tikai vācu filologa F. A. Volfa darbs «Prolegomena ad Homerum», priekšvārds Volfa sagatavotajam abu epu jaunizdevumam (1795.). Arī Volfs uzskata abus epus par dažādos laikos un dažādu dzejnieku sacerētu atsevišķu dziesmu savirknējumu, bet par šo dziesmu lielākās da]as autoru atzīst Homēru.

Volfs savus uzskatus pamatoja ar vairākiem argumentiem. Pēc viņa domām, epi radušies laikā, kad grieķiem vēl nebija rakstības, bet šādos apstākļos neesot iespējams radīt tik liela apjoma darbus. Homēra un citu dzejnieku radītās dziesmas esot saglabājuši atmiņā rapsodi, profesionālie epu recitētāji, tās nododot tālāk no paaudzes uz paaudzi. Peisistrata laikā (6. gs. pirms m. ē.) tās esot Atēnās pierakstītas un sakopotas, bet teksta galīgo redakciju veikuši aleksandriešu zinātnieki. Savas teorijas pamatošanai Volfs arī min epu tekstā sastopamās pretrunas (piemēram, «īliadas» V grāmatā kaujā krīt paflagoniešu valdnieks Pilaimens, epizodiska figūra, bet XIII grāmatā tas atkal parādās dzīvs).

Kā mēs tagad zinām, Volfa pieņēmums, ka grieķi epu rašanās laikā nav pazinuši rakstību, ir pilnīgi nepareizs. Nesen atšifrētais lineārais raksts В rāda, ka grieķi tajā jau rakstījuši otrā gadu tūkstoša otrajā pusē. Kiprā atrasti 10.—9. gs. uzraksti zilbju rakstā, bet ar 8. gs. datējami uzraksti parastajā burtu rakstā.

Tāpat visai nedrošas un neskaidras ir ziņas par darbu, kas Pelsistrata laikā veikts ar Homēra epiem. Ziņas par to mums sniedz tikai samērā vēli avoti — Cicerons (1. gs. pirms m. ē.), Pausanijs (m. ē. 2. gs.) u. c., un tie nepieļauj tādus secinājumus, kādus darina Volfs. Visticamākais ir pieņēmums, ka Peisistrata ieceltā komisija savākusi dažādus epa rokrakstus un veikusi zināmu rediģēšanas darbu.

Ievērojot šos apstākļus, turpmākās polemikas uzmanības centrā stājās epos konstatētās pretrunas, atkārtojumi, novirzes no darbības galvenās līnijas un tamlīdzīgi momenti, kas varētu liecināt par to, ka epi nav viengabalaini darbi.

Tā saucamie analitiķi — zinātnieki, kas noliedz Homēra epu viengabalainību — izvirzījuši dažādas teorijas, izskaidrojot šo epu tapšanas vēsturi.

Vācu filologs K. Lahmanis izveidojis tā dēvēto «mazo dziesmu teoriju» (1837.—1841.), saskaņā ar kuru «Iliada» un «Odiseja» ir dažādu dzejnieku patstāvīgu dziesmu mehānisks savirknējums. «īliadā», pēc Lahmaņa domām, tādu dziesmu ir astoņpadsmit.

Ļoti daudz piekritēju guvusi tā saucamā «kodola teorija», ko pirmais izvirzījis G. Hermanis 1832. gadā. Sī teorija atzīst epu sākotnējo viengabalaino plānu, bet novirzes no tā izskaidro ar to, ka katra epa pamatā ir mazāka apjoma patstāvīgs eps — Homēra sacerētā «Pirmīliada» resp. «Pirmodiseja», ko vēlāk ar dažādiem papildinājumiem paplašinājuši citi dzejnieki. Sākās «kodolteorijas» sekotāju mēģinājumi izlobīt šīs teorijas postulēto kodolu, un, tā kā dažādi zinātnieki šim uzdevumam piegāja no dažādiem viedokļiem, radās pilnīgi atšķirīgi «kodola teorijas» konkretizējumi. Tā, piemēram, pats Hermanis uzskata par «īliadas» kodolu tās epa daļas, kas vēstī par Ahilleja dusmām, bet angļu vēsturnieks Dž. Grots (1846. g.) par kodolu pieņēma 1., 8., 11.—22. grāmatu, uzskatot, ka epu pamatā bijusi kāda «Ahil- leida», dziesma par Ahilleju. Vācietis E. Bēte par «īliadas» kodolu uzskata tikai kādas 1500 vārsmas, kur ietilpst Ahilleja un Agamemnona ķilda, ahajiešu sakāve, Patrokla nāve un Ahilleja atriebība (1914.—1927.).

Kāda cita teorija — t. s. «kompilācijas teorija» — pieņem, ka epu pamatā ir vairāki mazāki epi, kas vēlāk apstrādāti un sakausēti kopā. Sīs teorijas radītājs A. Kirhhofs, noraidot Lahmaņa ' uzskatu par daudzu patstāvīgu dziesmu mehānisku savirknējumu, talad tomēr pieņem, ka Homēra epos ietilpst dažādu autoru patstāvīgi lielāka apjoma sacerējumi (1859.). Piemēram, «Odisejā», pec viņa domām, iestrādāti 4 patstāvīgi epi — viens par Odiseja dēla Tēlemaha ceļojumu (t. s. «Tēlemahija»), divi par Odiseja klejojumiem, kā arī eps par Odiseja atgriešanos Itakā.

Tādas īsumā ir analītiķu galvenās teorijas, ar ko viņi cenšas atspēkot senseno priekšstatu par vienu autoru vismaz katram cpam. Kā redzams, analitiķi līdz šim nav tikuši pie kaut cik vienprātīga secinājuma, kas, protams, ievērojami stiprina «unita-

ristu» — epu viengabalainības, viena autora idejas aizstāvju pozīcijas.

Analītiķu teorijas visos laika posmos, arī jau tūlīt pec Volfa darba iznākšanas, sastapa enerģisku pretsparu no unitāristu puses, kuru skaitā figurē daudz ievērojamu filologu un dzejnieku. Ļoti asi pret Volfu savās «Ksenijās» vērsās Sillers, kam velak pievienojās arī Gēte, kā ari izcilais Homēra epu tulkotājs J. H. Foss. Hēgelis koncepciju, saskaņā ar kuru Homēra epi esot atsevišķu dziesmu savirknējums ber iekšējas vienības, uzskata par antimāksliniecisku un barbarisku. Līdzīgas domas Krievijā izteikuši Gogolis, Beļinskis un «Iliadas» tulkotājs Gņedičs.

Kas attiecas uz pretrunām un inkonsekvencēm, ar kurām analītiķi mēdz pamatot savus secinājumus un konstrukcijas, tad tādas patiešām ir atrodamas kā «īliadā», tā «Odisejā», un tomēr ar to nekādā gadījumā nepieliek, lai atspēkotu priekšstatu par vienotu plānu, par vienu autoru.

Literatūras vēsture zina daudz pretrunu tādos darbos, kur autora jautājums nerada ne mazākās šaubas. Sakarā ar iepriekš minēto «Iliadas» Pilaimenu, kas, V grāmatā miris, parādās atkal XIII grāmatā, varētu minēt veselu virkni līdzīgu gadījumu pasaules literatūras klasiķu darbos. Piemēram, dažāda rakstura pretrunas sastopamas Vergilija «Eneidā», Servantesa «Donā Kihotā», Sillera «Donā Karlosā», Gogoļa «Mirušajās dvēselēs». Tekereja romāna «Ņjukomi» pirmajā izdevumā kāda svarīga persona mirst, bet pēc tam atkal parādās dzīva.

Ja mums ir zināmas tik daudzas dažāda rakstura nesaskaņas un pretrunas jaunāko laiku literāros darbos, kuru autoriem taču bija daudz labākas iespējas to novēršanai (kaut vai korektūru lasīšana) nekā senatnes dzejniekiem un rakstniekiem, tad jo vieglāk varam iedomāties šādu inkonsekvenču rašanos apstākļos, kur tādu iespēju nebija, it īpaši strādājot pie tik milzīga apjoma darba, kāds ir «īliada», kas neapšaubāmi prasīja daudz gadu darbu. Nesaskaņu rašanos neapšaubāmi sekmēja arī tas, ka dzejnieks savam darbam izmantoja dažādus mitoloģijas un folkloras materiālus, kas, dabiski, lautā bija izplatīti dažādos variantos. Nedrīkst arī aizmirst, ka epi nebija domāti patstāvīgai lasīšanai, bet gan uztverei ar dzirdi, t. i., klausoties rapsoda priekšnesumā, un ka visa epa recitēšanai bija vajadzīgs daudz dienu (pieņem, ka rapsods vienā priekšnesumā varējis recitēt ap 1000 vārsmu). Šādos apstākļos klausītājs sīkas nesaskaņas un pretrunas nemaz nespēja ievērot, un līdz ar to dzejnieks to novēršanai veltīja mazāk uzmanības.

Pēdējā laikā izteikta hipotēzē, ka «īliada» ir paša autora viņa ilggadējās profesionālā aoida galtās nemitīgi pārstrādāts un papildināts, bet tomēr ne pilnīgi pabeigts sacerējums.

Protams, epos ir ari neapšaubāmi vēlāko laiku iespraudumi, L s. interpolācijas. Tāda interpolācija, piemēram, ir acīm redzami Atēnās radies vēlāko laiku iespraudums ar Atēnu cildinājumu —

II, 546. un sek.r «kuģu saraksta» (interpolācijās mūsdienu izdevumos, arī šajā tulkojumā, ievietotas kvadrātiekavās).

Novirzes no sižeta galvenās līnijas pa lielākai daļai viegli izskaidrojamas kā episka stila raksturīga pazīme. Kavēšanās pie dažādiem blakus momentiem, sīki detaļu apraksti, ekskursi, re- tardācijas ir ikkatra episka stāstījuma neatņemami atribūti.

Ļoti daudz uzmanības, risinot tā saucamo Homēra jautājumu, pievērš apstāklim, ka epos attēlotās sabiedriskās, materiālās un garīgās kultūras parādības nav vienveidīgas, bet acīm redzami attiecas uz dažādiem laikmetiem.

Tas lielā mērā izskaidrojams ar nevienveidīgo vielu, kas bija dzejnieka rīcībā (dažādos laikmetos radušies nostāsti, mītu varianti u. tml.), bet ļoti nozīmīgs faktors neapšaubāmi te ir arī tas, ka dzejnieks apzināti arbaizē epa kolorītu, attēlo šīs parādības tādas, kādas tās bijušas «varoņlaikmetā», t. i., Mikēnu periodā, vai, pareizāk, kādas viņš tās iedomājas. Dzejnieks tiecas izvairīties no visa, kas viņam šķiet šim laikmetam neatbilstošs.

Tā, piemēram, epu varoņu bruņojums gandrīz vienmēr ir no vara, kas — to apliecina arheoloģijas materiāli — atbilst Mikēnu perioda apstākļiem. Dzelzs, kas epu rašanās laikā jau bija ļoti labi pazīstama, epos tiek pieminēta tikai retumis. Pilnīgi nepazīstama dzelzs gan nebija arī Mikēnu periodā. Kā parādījuši jaunākie izrakumi, to šajā laikā izlietoja greznuma priekšmetu pagatavošanai. Tā, piemēram, izrakumos Tīrintā atrasta dzelzs arfa. Tas, ka epos dzelzs figurē veselā virknē metaforu (piemēram, «… patiesi sirds krūtīs kā dzelzs tev ir cieta», XX, 357.), tomēr liecina par to, ka tā epu rašanās laikā jau bijusi plaši pazīstama.

Epu varoņi nekad neraksta (vienīgais izņēmums ir «zīmes», ko Proits dod līdzi Bellerofontam, sūtot to pie sava sievastēva, «īliada», VI, 168. un 178.). Lai gan, kā mēs zinām, rakstība grieķiem jau bijusi pazīstama ilgi pirms epu rašanās perioda, dzejnieks šo apstākli noklusē, vēlēdamies arī šādi reproducēt sirmo senatni. Cenzdamies radīt ticamāku vēsturisku fonu, dzejnieks nekur nemin Mazāzijas grieķu pilsētas, kas laikā, kad notika epos atspoguļotais Trojas karš, vēl neeksistēja, jo Mazāzijas kolonizācija vēl nebija sākusies.

Interesanta parādība ir tā, ka dzejnieks salīdzinājumos nereti piemin tādas parādības, par kurām viņš epa sižeta tiešajā risinājumā kolorīta raksturojuma labā vairās runāt, uzskatot tās par attēlojamajam laikmetam neatbilstošām. Tā, piemēram, varoņi sižeta risinājumā nekad nejāj, bet tikai brauc kaujas ratos (izņēmums «Iliadas» X grāmatas 513. vārsmā viegli izskaidrojams ar neparasto situāciju: Odisejs, nolaupījis Rēsa zirgus, dzen tos uz grieķu nometni), neliek galvā vainagus, kas bija tik parasti klasiskajā Grieķijā, nepūš kaujas taurēs, bet salīdzinājumos tas viss ir sastopams. Tā dzejnieks ik uz soļa cenšas radīt distanci starp savu laiku un «varoņlaikmetu».

Līdzās tam epos pieminētas dzejnieka dzīves laikam atbilstošas parādības un priekšmeti. Tā, piemēram, Agamemnona bruņas «Iliadas» XI grāmatā pēc arheologu atzinuma raksturīgas 8. gadsimtam, bet Homēra varoņu apģērbs un malu sasukājums atbilst austrumtautu modēm, kas 9.—8. gadsimtā izplatījās Mazāzijā arī grieķu vidū. Iepriekš jau tika minēts, ka epos attēlotie sociāli ekonomiskie apstākļi daļēji atbilst epu rašanās laikam.

Līdzīgi tam, kā dzejnieks arhaizē epā attēlotās reālijas, viņš arhaisku iespaidu cenšas panākt arī ar valodas līdzekļiem. Epu ļoti bagātajā leksikā ir daudz arhaisku vārdu, kas Homēra laika dzīvajā valodā vairs netika lietoti, arī tādi, kuru precīzā nozīme gluži skaidri vairs nebija saprotama klasiskā laikmeta grieķiem. Konstatēts, ka Homēra leksikas vecākais slānis attiecas uz Mi- kēnu laikmetu. Epu valodas pamatā ir vecjoniešu dialekts ar aioliešu dialekta elementiem (aioliešu dialektā runāja Maz- āzijas ziemeļrietumos dzīvojošie no kontinentālās Grieķijas izceļojušo ziemeļahajiešu pēcteči). Šī parādība pieļauj secinājumu, ka epi radušies novadā, kur joniešu un aioliešu dialektā runājošie grieķi dzīvoja kaimiņos, bet arī izskaidrojumu, ka episkās valodas tradīcijas sākotnēji izveidojušās apgabalos, kur runāja aioliešu dialektā. Šai hipotēzei par labu runā tas, ka aio- lismi ir pārsvarā epiem raksturīgajās lormulveida vārsmās.

Mūsdienu zinātnē pārsvaru guvis unitārais viedoklis, kuram par labu runā vispirms epu mākslinieciskā viengabalainība, t. i., apstāklis, ka ar visām novirzēm un nesaskaņām epi uzrāda vienotu plānu un ka varoņu raksturi ir konsekventi izturēti.

Kādu tad mēs, pievienojoties unitārajam uzskatam, varam īsumā iedomāties epu rašanās vēsturi?

Vēsturiskos notikumus, kas ir epu pamatā, no epu rašanās laika katrā ziņā šķir vairāki gadsimti. Grieķi, kas kolonizēja Mazāziju, pārnesa mītus un teiksmas, tai skaitā tās, kas saistījās ar Trojas karu, uz savu jauno dzimteni, kur tās noderēja par neizsmeļami bagātu sižetu avotu aioliešu, bet pēc tam joniešu aoidu daiļradei. Interesantu norādījumu uz tautā plaši izplatītajām teiksmām, kādas, jādomā, deva vielu aoidiem, atrodam XX grāmatā. Ainejs, kaujas laukā sastopoties ar Ahilleju, tam saka:

«Abi mēs zinām viens otru, pat vecākus pazīstam labi, Dzirdot no mirstīgiem vīriem daudz dažādu senlaiku stāstu.» (203,—204 )

Teiksmas par Trojas karu, t. i., par senču varonīgajām cīņām ar Mazāzijas pamatiedzīvotājiem, guva īpašu ideoloģisku skanējumu un aktualitāti Mazāzijas kolonizācijas periodā, kad grieķiem nācās izcīnīt sīvas cīņas ar Mazāzijas lautām. Šis moments atspoguļojas arī «īliadā», kamēr «Odisejas» darbības ģeogrāfiskais loks atspoguļo grieķu ekspansijas tieksmes uz Rietumiem.

Aoidi savās dziesmās apdziedāja slavas pilno pagātni, tās varoņus un viņu veiktos varoņdarbus. Tā gadsimtu gaitā izveidojās noteiktas episkas tradīcijas, kas aptvēra zināmu sižetu loku, zināmus izteiksmes līdzekļus — episko valodu un pantmēru, heksa- metru. «Iliadas» un «Odisejas» autors, izmantodams tradicionālo episko vielu, to pārkausējis savos epos, salīdzinot ar episkajām dziesmām, kvalitatīvi pilnīgi jaunā pakāpē. Epos salīdzinājumā ar dziesmu ir daudz sarežģītāka darbība, lielāks personu skaits, daudz dziļāks personu psiholoģiskais raksturojums.

Par to, ka epi, kas atspoguļo zināmus vēsturiskus notikumus, parasti rodas tikai daudz gadsimtu pēc šiem notikumiem un ka šai starplaikā atmiņas par tiem dzīvo folklorā, kur uzkrājas viela nākamajam epam un izveidojas atbilstoši izteiksmes līdzekļi, uzskatāmi liecina jaunāko laiku epi. Piemēram, «Nibelungu dziesma», kas pilnīgi izveidojusies 12.—13. gadsimtā, atspoguļo 5. gadsimta notikumus, bet «Rolanda dziesma», kas izveidojusies 11.— 12. gadsimtā, — 8. gadsimta notikumus.

Par «Iliadas» un «Odisejas» rašanās vietu zinātnes atzinums visumā ir vienprātīgs, uzskatot par tādu Jonijas piekrasti Mazāzijā. Mēģinājumi saistīt epus ar kādu noteiktu pilsētu uzskatāmi par nepārliecinošiem. Par epu rašanās laiku pastāv ļoti dažādi uzskati. Attiecīgās hipotēzēs aptver laika posmu no 9. līdz pat 6. gadu simtam (vācu filologa E. Bētes hipotēzei, ka «lliada» ir radusies ap 600. gadu, tātad ir jaunāka par Hēsioda darbiem, gan maz sekotāju). Vairums mūsdienu speciālistu uzskata, ka epi radušies 8. gadsimta beigās — 7. gadsimta sākumā, pie kam ir nopietns pamats pieņēmumam, ka «Odiseja» ir apmēram divas paaudzes jaunāka par «īliadu» un tātad, jādomā, pieder citam autoram nekā «īliada», kā jau uzskatījuši daži aleksandriešu zinātnieki (tā saucamie «šķīrēji», gr. chorizontes). Tomēr ir arī tādi unitāristi, kas, nenoliedzot visai būtiskās atšķirības starp «īliadu» un «Odiseju», tomēr piedēvē abus epus vienam autoram, cenšoties šīs atšķirības izskaidrot tāpat, kā to jau darījis Aristarhs, proti, ar to, ka Homērs «Odiseju» radījis vēlākā mūža posmā.

Apkopojot visu izklāstīto, tātad ar zināmu drošību varam konstatēt vienīgi ģeogrāfisko vidi, kurā radušies epi, un — dažu gadsimtu robežās — arī epu rašanās laiku, bet par pašu dzejnieku resp. dzejniekiem — ja katram epam pieņemam savu autoru — īstenībā trūkst jebkādu ziņu.

Mūsdienu cilvēks to var tikai nožēlot, it īpaši speciālists filologs. Tomēr varam būt laimīgi, ka gadu tūkstošu gaitā saglabājušies paši epi, darbi, kas, lai kāda būtu to tapšanas vēsture, neapšaubāmi nāk no pašām apdāvinātās grieķu tautas dzīlēm un ko cilvēce joprojām pamatoti pieskaita pie sava radošā ģēnija lielajiem sasniegumiem.

A. Feldhūns

ILIADA

## АНILLEJS


MĒRIS. AHILLEJA DUSMAS

Dziedi man, dieve, par Pēlēja dēla Ahilleja dusmām

Liktenīgajām, kas ahajiem nesa bez gala daudz likstu,

Notrieca Aīda valstī daudz diženu varoņu garu,

Izmeta pašus pēc tam par barību laukā visapkārt

Suņiem un plēsīgiem putniem — tā notikās Zevtēva griba,

Sākot ar dienu, kad izšķīrās naidā un iedegās ķildā

Tautvedis Atreja dēls un Ahillejs, līdzīgais dievam.

Kurš tad no dieviem šos abus bij salaidis naidā un ķildā?

Zeva un Lētojas dēls. Par vadoni iekarsis dusmās,

Sērgu viņš nometnē sūtīja jaunu, un kareivji mira,

Tāpēc ka Atreja dēls reiz apsmēja priesteri Hrīsu.

Sirmgalvis nāca uz jūru pie ātrajiem ahaju kuģiem

Izpirkt meitu no gūsta, un balvas viņš nesa bez skaita;

Tālmeša Foiba Apčllona vainags tam atradās rokās,

>5. Zelta scepteri pakārts, un žēli viņš ahajus lūdza,

Sevišķi Atreidus abus, kas kareivjus vadīja cīņā:

«Atreja dēli un citi jūs ahaji spožajās bruņās! .

Mūžīgie dievi lai dod, kas Olimpa mitekļos valda,

Priama pilsētu gāzt un laimīgi atgriezties mājās!

20. Atdodiet meitu man mīļo un pieņemiet izpirkummaksu,

Bīdamies Zevtēva dēlu Apūllonu, tālmeti Foibu!»

Ahaji piekrita tobrīd un ieteica lūdzēju klausīt,

Parādīt priesterim cieņu un mirdzošās dāvanas pieņemt.

Atreidam Agamemnēnam tas īgnumu sacēla sirdī;

25. Ļauni viņš dzina to projām, vēl uzkliegdams draudīgā balsī:

«Vecais, pie dobajiem kuģiem vairs nerādies mūžam man acis!

Pazūd! tūdaļ pavisam un nenāc vairs atpakaļ turpmāk!

Nelīdzēs scepteris tev, ne scepteri Tālmeša vainags.

Atpakaļ nedošu meitu, līdz kamēr tā vecuma dienās

30. Nosirmos Argā pie manis — no tevis un dzimtenes tālu,

Austuvē audeklu aužot un gultu man vakarā klājot.

Ej jel un neuztrauc mani! Ka sveiks tu vēl aizvelcies mājās!»

Teica tā viņš; Hrīss satrūkās ļoti un klausīja viņam.

Atpakaļ soļoja sirmgalvis klusi gar daudzšalku jūru.

35. Nonācis vientuļā vietā, viņš sirsnīgi pielūdza dievu,

Valdnieku tālmeti Foibu, ko dzemdēja skaistmate Lēto:

«Sudraba Stopnesi, klausi jel mani, jo Hrisu tu sargi,

Svēto Killu tai līdzi un Tenedā vareni valdi!

Smintej, ja kādreiz par prieku tev uzcēlis svētnīcu esmu

40. Vai ja tev taucēto kazu vai trekno vērsēnu gūžas

Nesis uz ziedokļiem taviem, tad izpildi lūgumu manu!

Asaras manas lai danaji izpērk ar skaudrajām šautrām!»

Teica tā lūgdamies viņš; Foibs Apollons klausīja viņu —

Lejup no Olimpa gala viņš traucās ar īgnumu sirdī,

45. Uzlicis stopu uz pleciem un bultnesi, noslēgtu cieši;

Šķindēja spārnotās šautras pie īgušā Tālmeša pleciem.

Soļojot viņam uz priekšu; tas, līdzināms naktij, nu steidzās.

Nosēdies tālāk aiz kuģiem, dievs raidīja spārnoto šautru;

Aizlaidās šņākdama tā no vizošā sudraba stopa.

50. Sākumā mūļus tā šautras tik tvēra un steidzīgos suņus;

Beidzot pret ahajiem pašiem tas izmeta nāvneses skaudrās.

Liesmoja sakurtie sārti, un līķi tur sadega kaudzēm.

Nomelnē deviņas dienas jau džinkstēja dievišķās šautras;

Ahillejs desmitā dienā uz sapulci sasauca tautu.

55. Dieviete baltroce Hēra šīs domas tam iedvesa sirdī;

Skuma par danajiem viņa, jo nāvei tos redzēja lemtus.

Bet, kad jau saplūda sauktie it visi uz sapulces vietu,

Piecēlās Ahillejs, ātrkājis veiklais, tā valodu sākdams:

«Domāju, Atreja dēli, mums vajadzēs atgriezties mājās,

oo. Maldīties atkal pa jūru, ja spētu kāds glābties no nāves,

Tāpēc ka mēris un karš te nolaupa citu pēc cita!

Varētu taču mēs gaišreģi kādu vai priesteri vaicāt,

Padomu pareģim prasīt, jo sapnis ir ari no Zeva.

Teiks kāds no viņiem, kas Foibu tik ļoti ir nokaitinājis;

Varbūt par aizmirstiem vēršiem un aizmirstām veltēm viņš dusmo,

Varbūt viņš vēlētos novērst no ahajiem šausmīgo likstu,

Ja mēs tam ziedotu izlases jērus un taucētas kazas?»

Teica tā viņš un nosēdās tūdaļ. Tad cēlās no viņiem

Slavenais Testorids Kalhants, vislabākais putnreģis tautā;

Sirmgalvis zināja visu, kas noticis, notiek un notiks.

Arī viņš atveda ahaju kuģus pret Ilijas krastiem,

Apdvests ar pareģa garu, ko Apollons dāvājis viņam;

Pareģis, vēlēdams labu, šiem sacīja, valodu sākdams:

«Ahillej, Pēlēja dēls, ai Kronidam mīļais! Tu tagad

Pavēli skaidrot man tālmeša Foiba АрбИопа dusmas.

Taisnību atklāšu tev, bet, apsvēris iepriekš, man zvēri

Palīdzēt labprāt, cik spēka, ar vārdiem un stiprajām rokām.

Vajadzēs tagad, kā redzu, man saniknot cienītu vīru,

Pārāko argiešu vidū, kam vērīgi ahaji klausa.

Stiprāks ir valdnieks arvien, kad dusmo par pakļautu vīru.

Kaut ari piepešas dusmas viņš šobrīd vēl savalda krūtīs,

Tomēr sirds nerimsies vēlāk un slepenas atriebes tīkos,

Kamēr būs panācis savu. Nu saki, — vai sargāsi mani?»

Ahillejs, āirkājis veiklais, tam atbildot, savukārt teica:

«Paļaujies droši un saki, ko zini par dievības dusmām!

Soģis man Apollons, Kronidam mīļais, kam, Kalhant, tu bieži

Lūgšanas raidi uz augšu, mums, danajiem, nākotni pauzdams.

Zvēru, ja būšu vēl dzīvs un redzēšu sauli virs zemes,

Tikmēr pie dobajiem kuģiem neviens no danaju vīriem

Nepacels rokas pret tevi, kaut nosauc tu Agamemndnu,

Tagad kas lepoties var, ka stiprākais ahaju vidū.»

Pareģis krietnais bez bailēm nu vēstīja dievības gribu:

«Ne jau par aizmirstām veltēm vai aizmirstiem vēršiem viņš dusmo.

Bet gan par priesteri savu, ko nekrietni apsmējis Atreids.

Meitu nav atdevis tam, nav pieņēmis izpirkummaksu.

Tāpēc mūs Tālmetis soda un sodīs vēl ari joprojām.

Nerimsies tikmēr šis dievs mums nāvi un nīcību sūtīt,

lokām tas mīļajam tēvam nav atdevis spulgaci meitu

Gluži bez izpirkummaksas un ļekām nav aizvesti vērši

Ziedam uz Hrisu. Tā izpērkot vainu, mēs varam to remdēt.»

Teica tā viņš un nosēdās tūdaļ. Tad cēlās no viņiem

Atreja dēls Agamēmnons, starp ahajiem dižākais valdnieks,

Sašutis, satraukts. Sirds pildījās viņam ar briesmīgām dusmām.

Divām mirdzošām liesmām bij līdzīgas vadoņa acis.

Pavēris īgušu skatu, viņš pareģim Kalhantam bilda:

«Nelaimes paudēj, ko krietnu nekad vēl man neesi teicis!

Mūžam tev gavilē sirds, ja nelaimi paredzēt vari;

Laba nekā tu neesi paudis, ne ari ko veicis.

Tagad tu, vēstīdams dievišķo gribu, paud danaju tautai,

Itin kā tālmetis Apollons sūtot mums visas šīs likstas,

Tāpēc ka mirdzošās balvas par Hriseidu, priestera meitu.

Neesot gribējis pieņemt. Tik ļoti šo jaunavu vēlos

Paturēt mājā — par Klitaimnēstru, par īsteno sievu,

Viņu es vērtēju augstāk. Ir sirmgalvja priestera meita

Pārāka augumā, maigumā, prātā un rokdarbu prasmē.

Tomēr to atpakaļ došu, ja tautai tas nāktu par labu, —

Gribu no nelaimes glābt, ne postā grūst ahaju tautu.

Dāvanu citu man dodiet, lai neesmu danaju vidū

Tagad tik viens es bez balvas, — tik tiešām tas būtu par kaunu:.

Tagad jūs redzat nu paši, ka balva šī aiziet man citur.»

Ahillejs, ātrkājis veiklais, tam atbildot, savukārt teica:

«Slavenais Atreja dēls, tu mantrausis lielāks par visiem!

Kādu lai dāvanu dotu tev drosmīgie ahaju dēli?

Nezinām kopīgu mantu, kas kaudzē kur sakrauta būtu.

Ja kas ir pilsētās gūts, tas dalīts starp ahaju dēliem.

Vienīgi negods būs tautai, ja dalīto atkal vāks kopā.

Atdod tu tagad šo jaunavu dievam, gan ahaji vēlāk

Atmaksās visu tev trīskārt un četrkārt, ja Olimpa valdnieks

Kādreiz varbūt dos gruvekļu kaudzē gāzt stiprsienu Troju.»

Atreja dēls Agamēmnons, tam atbildot, savukārt teica:

«Ahlllej, līdzīgais dievam, kaut drošsirdīgs esi, bet tomēr

Viltus tev prātā. Tu nespēsi apkrāpt un pierunāt mani.

Taču tu gribi, lai iespēja būtu tev paturēt savu,

Mani šeit atstāt bez balvas, un aicini jaunavu atdot!

Labi, ja drosmīgā ahaju tauta man citu dos balvu.

Izraugot tīkamu sirdij, lai līdzīga vērtībā būtu.

Bet, ja nu nedotu viņi, tad tomēr pats ņemšu ar varu

Tavu vai Ajanta balvu, vai to, ko sev Odisejs guvis.

Protams, ja iešu pie kāda, tas dusmosies ļauni pret mani;

Tomēr par visu to vēlāk mums laika būs pārdomāt gana;

Tagad lai melnsānu kuģi mēs velkam uz dievišķo jūru,

Pulcējam airniekus lielākā skaitā un upura vēršus

Atvedam Foibam, bet Hrīseidai pašai, šai sārtvaidzei daiļai,

Liekam kāpt kuģī; lai pavada to kāds ahaju valdnieks, —

Ajants vai ldomenējs, vai Odisejs, līdzīgais dievam,

Jeb vai tu, Pēlēja dēls, visbriesmīgais ahaju vidū!

Tālmeša dusmas no mums tu novērs ar vēlīgu balvu!»

Pavēris īgušu skatu, tam ātrkājis Ahillejs teica:

«Vai man! Tu kaunā un negodā tērptais! Tev manta tik pratāt

Kā nu kāds drošsirdīgs ahajs lai klausītu pavēlēm tavām,

Dodamies gājienā kādā vai stādamies naidniekiem pretī?

Nenācu trojiešu šķēpmešu dēļ; šurp nevada mani

Atriebes doma, jo vainas nekādas nav viņiem pret mani.

Zirgus un govis tie nedzina projām no aploka mana,

Nemina sējumus manus nekad tie auglīgā Ftījā,

Drosmīgo kareivju zemē, jo šķīra mūs attālas zemes,

Kalni jo augsti un aizas ar ēnainiem mežiem, un jūra.

Tevis dēļ, bezgodi lielais, mēs devāmies visi uz Troju

Sagādāt trojiešiem atmaksu sūru par brāli un tevi,

Nekauņa, sumpurni! Neredzi to, tas nerūp tev tālāk.

Tagad tu piedraudi man, ka atņemsi tīkamo balvu,

Ko es ar grūtībām guvis, ko piešķīra ahaju dēli.

Līdzīga tavai nav bijusi mana, kad ahaju dēli

Trojiešu pilsētu dižu un bagātu sagāza drupās.

Sīvāko cīniņu brīžos vissmagākos triecienus trojiem

Deva šīs rokas, bet, kolīdz mēs dalījām gūto, ik reizes

Labākā balva tev krita; es, saņēmis mazu un mīļu,

Devos ar prieku pie kuģiem, kad gurdumu jutu pēc cīņas.

Tagad es atpakaļ iršos uz auglīgo Ftīju; ir labāk

Doties uz māju ar izliektiem kuģiem. Es negribu arī

Mantu vēl ilgāk tev vairot, jo visur tu nicini mani.»

Atreja dēls Agamēmnons, tam atbildot, atkal tā teica:

«Dodies, kur sirdij tev tīkas! Es negribu pierunāt tevi

Manis dēļ palikt pie Trojas. Pie manis ir ari vēl citi,

Godu kas parādīs man, it sevišķi gādīgais Zevtēvs.

Nīstu es tevi visvairāk no valdniekiem, Zevam tik mīļiem, —

Mūžam tev tīkamas bija tik ķildas un kari, un cīņas.

Ja tu par pārējiem stiprāks, tad, šķiet man, to devuši dievi.

Atgriezies mājās ar kuģiem un, aizsaukdams kareivjus savus,

Valdi pār mirmidoniešiem! Vairs negribu zināt par tevi!

Nebaida mani tavs īgnums. Tev savukārt draudēšu bargi:

Tā kā Foibs Apollons tagad man atprasa Hriseidu košo,

Atpakaļ sūtīšu viņu ar kuģi un kareivjiem saviem;

Toties es vedīšu mājās sev sārtvaidzi Brīseja meitu,

Dāvanu tavu. Kad nākšu pie tevis, tu redzēsi skaidri,

Cik daudz es stiprāks par tevi, un pārējiem nebūs vairs drosmes

Līdzīgiem saukties ar mani un atklāti stāties pret mani!»

Teica tā viņš, bet Pēlēja dēls nu iedegās dusmās;

Spalvainās varoņa krūtīs sirds vērtēja lēmumus divus, —

Vai tam jau nekavējoties vilkt zobenu aso no sāniem,

Izlauzties cauri caur pūli un Atreidam dzīvību laupīt

Jeb vai ar remdināt dusmas un savaldīt niknumu krūtīs.

Kamēr vēl Pēlēja dēls to apsvēra sirdī un prātā,

Izvilka zobenu lielo no maksts, no debesīm pēkšņi

Atēna nāca, jo baltroce Hēra šurp sūtīja viņu,

Līdzīgi mīlot tos abus no sirds un rūpēs par abiem.

Nostājās dieve aiz viņa un, dzeltenās matsprogas skarot,

Rādījās vienīgi viņam, bet nebija redzama citiem.

Ahillejs trūkās un atpakaļ vērsās; viņš pazina tūdaļ

Palladas Atēnas stāvu; tai drausmīgi zvēroja acis.

Pavēris skatu pret to, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Kāpēc tu nāci šurp, dieve, ai Aigidas nesēja meita?

Varbūt tavs nodoms ir bijis šeit Atreida patvaļu redzēt?

Tagad es saku tev to un ticu, tas notiksies ari:

Drīz vien aiz lepnuma liela viņš pazaudēs dzīvību savu.»

Atēna, spulgace dieve, tā sacīja Pēleidam atkal:

«Atnācu es tev niknumu remdēt, ja klausīsi mani;

Baltroce Hēra no debesīm lejup šurp sūtīja mani,

Līdzīgi mīlot jūs abus no sirds un rūpēs par abiem.

Tātad tu izbeidz šo ķildu un zobenu nevelc no makstīm!

Tikai ar vārdiem tu vari to zākāt, cik sirdij tev tīkas.

Tagad es saku tev to, tik tiešām tas notiksies arī:

Trīsreiz tik mirdzošu balvu par kaunu un negodu savu

Dabūsi vēlāk. Tu savaldi sevi, man vērīgi klausi!»

Ahillejs, ātrkājis veiklais, tai atbildot, sacīja atkal:

«Paklausīt vajag man, dieve, un abēju padomam sekot,

Kaut man vēl īgnums ir sirdī, jo tiešām tā būtu vislabāk.

Dievi ir vēlīgi tiem, kas viņiem mēdz paklausīt labprāt!»

Teica un, pielicis spēcīgo roku pie sudraba spala,

Iespieda milzīgo zobenu makstī, jo klausīja tūdaļ

Atēnas vārdam, bet viņa pēc tam uz Olimpu atkal

Devās pie aigidas nesēja Zeva un pārējiem dieviem.

Ahillejs, Pēlēja dēls, no jauna ar naidīgiem vārdiem

Uzbruka Atreja dēlam, jo īgnums vēl nebija rimies:

«Apdzēries esi! Pēc skata tu suns, par briedi vēl gļēvāks!

Kopā ar ahaju tautu nekad tu iziet uz cīņu,

Stāties pret naidnieku slēpnī ar ahaju vadoņiem kopā

Neesi iedrošinājies — tas gluži kā nāve tev šķita.

Protams, daudz drošāk ir staigāt pa ahaju nometni plašo,

Piešķirtās balvas tam ņemt, kurš skarbāku vārdu bilst pretī.

Aprīt tu gribētu tautu! Tu tikai pār gļēvuļiem valdi,

Citādi, Atreid, par mani tu gānītos pēdējo reizi!

Tagad es saku tev to, ar svinīgu zvērestu solos —

Tiešām, šo scepteri minot, kam neaugs vairs zari un lapas,

Kamēr tas augstajos kalnos un mežos Ir atstājis celmu,

Nedodot atvasi zaļu, jo sen jau tam laupījis cirvis

Lapas un mizu visapkārt, bet tagad jau ahaju dēli,

Tiesneši, rokās to tur, jo Kronida likumus viņi

Vērīgi sarga, — un kļūmīgs tev būs šis svinīgais zvērests:

Pienāks reiz ahaju dēliem tā diena, kad Pēleida atkal

Ilgosies visi, bet viņiem, kaut skumtu, tu nespēsi līdzēt

Tobrīd, kad ahaju dēli zem drosmīgā Hektora rokām

Bariem ļims pīšļos, bet sirdēsti kremtīs joprojām tev sirdi,

īgnums būs pašam par sevi, ka labāko ahaju nīdis.»

Teica tā Pēlēja dēls un nometa scepteri zemē,

Greznotu spoži ar zeltainām naglām, pats nosēdās tūdaļ.

Pretī tam sirdījās Atreja dēls; nu cēlās starp viņiem

Slavenais saldvārdis Nestors, vislabākais runātājs Pilā;

Vārdi no mēles tam plūda vēl saldāk par saldeno medu.

Veselas paaudzes divas, kas cilvēku valodu runā,

Sirmgalvis redzēja mirstam; ar tām viņš bij dievišķā Pilā

Dzimis un uzaudzis kopā. Pār trešo jau valdīja vecais.

Vēlēdams labu it visiem, viņš ahajiem bilda šos vārdus:

«Vai mums! Pār ahaju zemi patiesi nāk ciešanas lielas!

Protams, tad Priama dēli un Priams būs līksmi bez gala,

Pārējie trojiešu vīri tiem līksmos un gavilēs līdzi,

Viņi ja dzirdēs par jums, ka naidīgas ķildas patlaban

Šķīrušas abus, kas cīņās un danaju sapulcēs pirmie.

Tagad jūs paklausiet man, jo abi daudz jaunāki gados!

Agrākos laikos es bieži vien tikos ar labākiem vīriem,

Krietnākiem daudzkārt par jums; tie pieņēma padomu manu.

Neesmu redzējis tādu — un mūžam vairs neredzēt arī

Vīrus kā Peiritojs brašais, kā diženais tautvedis Driants,

Eksadijs, raženais Kainejs un Polifēms, līdzīgais dievam,

Jeb vai kā Aigeids Tēzejs, kas līdzināms mūžīgiem dieviem;

Brašāki vīri par viņiem nav dzimuši mirstīgo vidū.

Drosmīgi bija tie paši, ar drosmīgiem devās uz cīņu —

Kentauriem, kalnos kas dzīvo, un drausmīgi sakāva viņus.

Redziet, kad nācu no Pilas, no dzimtenes tālās, ar tādiem

Dzīvoju kopā ik dienas, un paši sauca tie mani.

Cīnījos priekšējās rindās, cik spēju; uz cīņu ar viņiem

Nebutu gājis neviens, kas tagad starp mirstīgiem dzīvo.

Apspriedās viņi ar mani un klausīja padomam labprāt.

Arī jūs paklausiet man, jo labi ir padomam klausīt:

Neatņem jaunavu viņam, kaut varens tu ahaju vidū!

Neskar, ko ahaju dēli tam devuši agrāk par balvu!

Neuzsāc, Pēlēja dēls, pret vadoni spītībā ķildu,

Tāpēc ka nav šeit neviena no vīriem ar scepteri rokā

Līdzīga viņam, kam Kronids ir dāvājis vadoņa slavu!

Ja ar tu esi jo varens un dzimis no dievišķas mātes,

Tomēr ir varenāks viņš, jo vīri tam klausa bez skaita.

Atreja dēls Agamēmnon, jel savaldi īgnumu sirdī!

Remdini dusmas patlaban, es lūdzu, pret Pēlēja dēlu!

Ahaju dēliem viņš labākais atbalsts šai briesmīgā karā.»

Varenais Agamēmnons, tam atbildot, savukārt teica:

«Tiešām it viss tas ir tiesa, ko, sirmgalvi, taisnīgi teici.

Tomēr šis pacelties vēlas par pārējiem visiem visaugstāk,

Arī grib valdīt pār visiem, par vadoni uzmesties visiem,

Visiem grib likumus dot, ko neatzīst citi, man liekas.

Ja nu šim mūžīgi esošie dievi ir devuši drosmi,

Vai tad jau tādēj tam jāvuši viņi man zaimus mest acīs?»

Pārtraukdams Atreja dēlu, tā dievišķais Ahillejs teica:

«Protams, par gļēvuli mani un nelieti saukātu visi,

Ja es bez ierunas padotos visam, ko tikai tu saki;

Pavēli citiem, cik tīk, man nedomā robežas novilkt,

Tāpēc ka ilgāk uz priekšu man netīkas klausīt un kalpot.

[Tagad ko gribu tev teikt, to cieši sev paturi prātā:]

Tiešām es necelšu rokas nemūžam pret tevi vai citu

Gūstītās jaunavas dēļ; jūs devāt, jūs atņemat atkal.

Tomēr no visa, kas ir man pie steidzīgā melnsānu kuģa,

Nespēsi laupīt ar varu neko, ja stāšos tev pretī.

Mēģini tātad, ja tīkas, lai ari ta redzētu visi:

Tūdaļ tev asinis melnās gar šķēpu šo aumaļām plūdīs.»

Tobrīd tie abi tā izbeidza ķildu ar naidīgiem vārdiem,

Piecēlās abi un atlaida sauktos pie ahaju kuģiem.-

Pēleids nu atpakaļ steidzās uz teltīm un līganiem kuģiem

Kopā ar Patroklu mīļo un kopā ar kareivjiem saviem.

Vēlēja Atreids turpretī vilkt steidzīgo kuģi uz jūru,

Divdesmit aimiekus sauca un atveda upuri Foibam;

Hriseidu, sārtvaidzi košo, aiz rokas pats ieveda kuģī.

Odisejs, daudzpraša gudrais, par vadoni iekāpa līdzi.

Sēdušies kuģī, tie devās ar steigu pa dzidrajiem ceļiem.

Atreja dēls Agamēmnons tad šķīstīties ahajiem lika;

Šķīstījās ahaju dēli un netīro izlēja jūrā.

Ziedoja visi ar prieku Apēllonam tīkamas balvas,

Barotus līkragu vēršus un kazas pie bangainās jūras.

Smaržīgie upuru dūmi uz debesīm mutuļiem traucās.

Tā šeit pa nometni posās; bet Atreja dēls Agamēmnons

Nerimās dusmās, un draudi joprojām vēl bija tam prātā.

Tūdaļ viņš Taltibijām un savam Eiribatam teica, —

Valdnieka saucēji abi tie bija un steidzīgie kalpi:

«Ejiet nu abi uz Pēlēja dēla Ahilleja telti!

Brīseidu, sārtvaidzi košo, man atvediet, ņemot aiz rokas!

Bet, ja viņš nedotu to, tad, nākdams ar lielāku pulku,

Ņemšu un vedīšu pats; tas viņam būs ari daudz rūgtāk.»

Teicis viņš atlaida tos un uzkliedza draudīgā balsī,

īgušu prātu tie gāja uz priekšu gar bangaino jūru,

Nākot pie kuģiem un teltīm, kur apmetās mirmidonieši.

Sūtītie atrada viņu šeit sēžam pie melnsānu kuģa.

Ahillejs nebija priecīgs, tos redzēdams nākam pie sevis;

Nostājās mulsuši abi aiz cieņas pret Pēlēja dēlu,

Drosmes tiem nebija sirdī ko paziņot viņam vai vaicāt

Tomēr jau Ahillejs nojauta visu un sacīja viņiem:

«Sveicinu, saucēji brašie! Jūs Zeva un mirstīgo sūtņi!

Nāciet tik šurp! Ne vainīgi jūs, bet gan Agamēmnons.

Šurp viņš jūs sūtījis abus, lai aizvestu Brīseja meitu.

Atved tu sārtvaidzi košo, ai Patrokl, Kronidam mīļais,

Atdod to nekavējoties! Lai viņi šeit liecnieki abi

Mūžīgi laimīgo dievu un mirstīgo cilvēku priekšā,

Arī šā cietsirža valdnieka priekšā, ja kādreiz jau atkal

Ahajiem vajadzēs manis, lai glābtu no drausmīgās nāves

Pārējos vīrus! Viņš trako pārlieku šai postīgā prātā!

Pagātnes mācību viņš nav spējis ar nākotni saistīt,

Izdomāt nevar, kā cīņā pie kuģiem glābt ahaju vīrus.»

Teica tā Pēleids, un klausīja Patrokls te mīļajam draugam.

Brīseidu, sārtvaidzi košo, viņš izveda ārā aiz rokas,

Saucējam atdeva to; tie steidzās pie ahaju kuģiem.

Jaunava sekoja viņiem ar īgušu prātu, bet Pēleids

Novērsās tālu no draugiem un raudāja asaras gaužas,

Sēdās pie pelēkās jūras un raudzījās tumšajos viļņos.

Pacēlis rokas, viņš mīļoto māti tā sirsnīgi lūdza:

«Mātei Jau tāpēc, ka dzemdēji mani šeit dzīvei tik īsai,

Pienāktos saņemt vismaz man godu no Olimpa dieva

Kronida. Tomēr viņš tagad man atņēma pēdējo cieņu.

Atreja dēls Agamemnons, starp ahajiem dižākais valdnieks.

Apsmēja mani un, atņēmis balvu, to piesavinājās.»

Teica tā raudādams viņš. To dzirdēja diženā māte

Dziļajos atvaros jūrā, pie sirmgalvja Nēreja sēžot.

Ātri no pelēkās jūras tā iznira itin kā migla,

Nosēdās tūdaļ pie mīļotā dēla, kas asaras lēja,

Noglauda viņu ar roku un, valodu sākdama, bilda:

«Dēls mans, kam asaras lej? Kas sirdi tev apbēdinājis?

Saki man visu un neslēp nekā, lai abi mēs zinām!»

Nopūtās ātrkājis Ahillejs smagi un sacīja viņai:

«Visu jau zini tu pati; ko velti vēl tālāk tev stāstīt?

Kādreiz mēs aplencām Tēbas, kur mītne ir Eetiūnam;

Sagrāvām pilsētu svēto, no turienes aizvedām visu.

Taisnīgi sadalot guvumu šo starp abaju dēliem,

Hrīseidu, sārtvaidzi košo, tie piešķīra Atreja dēlam.

Priesteris tūdaļ pēc tam, kas kalpoja tālmetim Foibam,

Nāca pie ātrajiem kuģiem un ahajiem varkaltās bruņās

Izpirkt meitu no gūsta, un balvu viņš nesa bez skaita:

Tālmeša Foiba АрбНопа vainags tam atradās rokās,

Zelta scepterī pakārts, un žēli viņš ahajus lūdza,

Sevišķi Atreidus abus, kas kareivjus vadīja cīņā.

Ahaji piekrita tobrīd un ieteica lūdzēju klausīt,

Parādīt priesterim cieņu un mirdzošās dāvanas pieņemt.

Atreidam Agamemnūnam tas īgnumu sacēla sirdī;

Ļauni viņš dzina to projām, vēl uzkliegdams draudīgā balsī.

Sirmgalvis skumušu prātu nu atpakaļ devās, bet viņu

Klausīja Apollons Foibs, jo bija tam sevišķi tīkams.

Šautru ar nekrietnu sērgu viņš meta starp argiešu dēliem.

Kareivji bariem vien mira; pa ahaju nometni plašo

Lidoja dievišķās šautras it visur, bet pareģis tobrīd,

Zinādams labi it visu, mums vēstīja Tālmeša gribu.

Pirmais es padomu devu ar dievību samierināties.

Apskaitās Atreja dēls un, pacēlies pēkšņi no vietas,

Izteica nekrietnus draudus, kas ātri vien izpaudās darbos.

Spulgacu ahaji jaunavu to ar steidzīgo kuģi

Atpakaļ aizved uz Hrisu un dāvanas Tālmetim sūta.

Saucēji nesen kā ienāca teltī un aizveda līdzi

Brīseja meitu, ko devuši bija man ahaju dēli.

Ja nu tu vari, ai māt, tad palīdzi labajam dēlam!

Dodies uz Olimpu tūdaļ, lūdz Kronidu Zevu, ja kādreiz

Iepriecināji tā sirdi ar vārdu vai vēlīgu darbu.

Bieži vien pilī pie sirmgalvja tēva es dzirdēju tevi

Atklāti sakām, ka tikai tu viena no mūžīgo vidus

Novērsi kaunpilno likstu no mākoņu krājēja Zeva

Todien, kad Olimpa dievi to gribēja sasaistīt važās —

Poseidons, baltroce Hēra un Pallada Atēna ari.

Tomēr tu nākusi, dieve, un glābusi viņu no važām,

Aicinot simtroku milzi tai brīdī uz Olimpu plašo, —

Briarejs dievos tā vārds, bet Aigaions mirstīgo vidū.

Bija šis simtroku milzis daudz varenāks spēkā par tēvu.

Lepnumu sajuzdams sevī, viņš sēdās pie Kronida troņa;

Satrūkās laimīgie dievi un nespēja Zevu vairs saistīt.

Piemini viņam par to un, sēdusies blakus, skar ceļus;

Varbūt ka patiktos viņam par palīgu trojiešiem stāties,

Ahajus atpakaļ aiztriekt līdz kuģiem un piespiest pie jūras.

Bariem tos nogāzt gar zemi, lai bauda par vadoni prieku

Un lai tad atzītu Atreids, starp ahajiem dižākais valdnieks,

Aklumu savu, ka nīdis no ahajiem labāko vīru.»

Liedama asaras gaužas, tā Tetida sacīja viņam:

«Kāpēc, dēls, audzēju tevi un dzemdēju liktenim sūram?

Kaut jel pie kuģiem bez asarām gaužām tu sēdējis mierīgs!

Dzīve tev nolemta īsa, nav pēdējā stunda vairs tālu.

Nāvē tu vītīsi ātri — tavs liktenis drūmāks par visiem;

Vienīgi nedienām ļaunām tu dzimis man lepnajā pilī.

Pati es paziņot steigšos to zibeņu metējam Zevam

Sniegainos Olimpa laukos, varbūt ka viņš lūgumu klausīs.

Tomēr tu, palikdams tuvu joprojām pie ātrajiem kuģiem,

Dusmās pret ahajiem kaisti un vairies no cīņas pavisam.

Pāri pār jūru uz dzīrēm pie krietnajiem aitiopiešiem

Vakar jau aizgāja Zevs; tam sekoja pārējie līdzi.

Tikai pēc divpadsmit dienām viņš atkal uz Olimpu pārnāks;

Tad tik es varēšu doties uz varaino Zevtēva pili,

Varēšu apkampt tā ceļus, un, ceru, viņš uzklausīs mani.»

Teica tā aizejot viņa un atstāja dēlu pie jūras.

Noskuma Pēleidam sirds par skaisttērpto Brīseja meitu.

Atņemtu viņam pret gribu, ar varu; bet Odisejs tūdaļ

Devās uz Hrīsu ar biedriem un aizveda upuri Foibam.

Bet, kad jau iebrauca viņš šai dziļajā ostā, tie tūdaļ

Rūpīgi savāca buras un salika melnajā kuģī,

Mastkoku nolaida lizdā, to vilkdami steigā ar virvēm.

Vērīgi piedzina kuģi pēc tam pie malas ar airiem.

Iemeta enkura akmeni jūrā un piesēja virves;

Paši izkāpa tūdaļ no kuģa uz piekrastes malas,

Krastā izlika vēršus kā ziedu tālmetim Foibam.

Hrīseida pēdējā izkāpa malā no steidzīgā kuģa.

Odisejs, daudzpraša gudrais, pie ziedokļa jaunavu vezdams.

Mīļajam tēvam to ielika rokās un teica tā viņam:

«Sūtīja mani, ai Hrīs, šurp Atreja dēls Agamēmnons!

Meitu viņš atvest tev lika un vēlīgu upuri Foibam

Dedzināt danaju labā, lai samierinātos ar dievu;

Argiešiem sūtījis viņš daudz likstu un ciešanu smagu.»

Teicis to, atdeva meitu. Ar priecīgu prātu nu vecais

Saņēma mīļoto bērnu, bet atvesto upuri dievam

Ahaji lika pēc kārtas ap ziedokli, veidoto koši,

Mazgāja rokas pēc tam un atnesa miežgraudus svētos.

Priesteris sirsnīgi lūdzās, pret debesim pacēlis rokas:

«Sudraba Stopnesi, klausi jel mani, jo Hrisu tu sargi,

Svēto Killu tai līdzi un Tcnedā vareni valdi!

Agrāk reiz klausīji mani, kad lūgšanās piesaucu tevi,

Godāji mani tik ļoti un ahajus sodīji bargi.

Tagad tu ari kā agrāk šo sirsnīgo lūgšanu klausi!

Atvairi tagad šo briesmīgo likstu no danaju tautas!»

Teica tā lūgdamies viņš. Foibs Apollons klausīja viņu.

Beiguši lūgties, ar mležgraudiem svētiem tie kaisīja vēršus,

Atlieca kaklus vispirms, tad nokāva, noplēsa ādu,

Izgrieza gūžas pēc tam un divreiz ar spīdīgiem taukiem

Apvilka visas, bet virsū tām salika gabalus jēlus.

Priesteris pagales aizdedzināja un dzirkstošo vīnu

Lēja, bet jaunekļi stāvēja apkārt ar pieczobjiem rokā.

Bet, kad jau gūžas tie sadedzināja un apēda iekšas,

Sacirta gabalos pārējās daļas un samauca iesmos,

Vērīgi cepa uz sārta un noņēma visu no liesmas.

Beiguši upuru darbus, tie rīkoja bagātas dzīres.

Dzīroja visi, un netrūka viņiem te līdzīgas daļas.

Tikko tie dzesēja slāpes un bija jau izsalkums rimies,

Jaunekļi pildīja maisāmos traukus līdz malām ar vīnu,

Pasniedza visiem pa kausam pēc kārtas, pirms nolejot dieviem.

Ahaju jaunekļi veselu dienu līdz rietam ar dziesmām

Remdēja dievības dusmas un dziedāja paiānu krāšņi,

Slavinot tālmeti Foibu; to dzirdot, sirds līksmoja viņam.

Bet, kad jau nogrima saule un pienāca vakara krēsla,

Tūdaļ tie devās uz dusu pie krastmalā piesietā kuģa.

Tikko kā rožpirkste Ausma no krēslas iznira agri,

Atgriezās visi pēc tam uz ahaju nometni plašo.

Tālmetis Apollons tobrīd tiem sūtīja ceļvēju labu;

Veikli tie pacēla mastu un uzvilka mirdzošās buras;

Rītenis piepūta pilnu tām vidu, un purpura viļņi

Putojot glaudās ap stūri, kad atpakaļ slīdēja kuģis;

Ātri tas skrēja pa viļņiem, lai nobeigtu iesākto ceļu.

Bet, kad tie nokļuva atkal pie ahaju nometnes plašās,

Melnsānu kuģi no jūras uz sauszemes izvilka viņi

Augstu uz smiltīm un balstus tam apakšā palika garus,

Paši tad izklīdā tūdaļ pa teltīm un melnajiem kuģiem.

Sēžot pie ātrajiem kuģiem, te Ahillejs, ātrkājis veiklais,

Diženais Pēlēja dēls, joprojām vēl īgnumā kaisa —

Ne vairs uz sapulci gāja, kas vīrus mēdz slavenus darīt,

Ne vairs uz cīniņu devās, bet, palikdams dīkā, sev sirdi

Mocīja mīļo, jo cīņas un kaujas saucienu alka.

Век kad jau divpadsmit reizes no apvāršņa atausa gaisma.

Atgriezās mūžīgi esošie dievi uz Olimpa kalnu

Kopā it visi. Zevs gāja tiem priekšā. Bet Tetidai tobrīd

Solījums dēlam bij prātā; tā iznira ārā no jūras, ,

Kāpa jau agri uz debesīm plašām un Olimpa kalnu.

Zevtēvu ribinātāju tā atrada notālēm sēžot

Daudzgalu Olimpa kalnā, visaugstākās virsotnes galā.

Dieve tam nosēdās blakus un apkampa ceļus ar kreiso,

Skardamās viegli ar labo pie Zibeņu metēja zoda.

Lūgdamās sacīja viņa tā valdniekam Kronidam Zevam:

«Ja nu, ai Zevtēv, es senāk kādreiz tev mūžīgo vidū

Derīga biju ar vārdiem un darbiem, tad lūgumu pildi!

Godini dēlu man mīļo, kam īsāka dzīve par citiem!

Atreja dēls Agamēmnons, starp ahajiem dižākais valdnieks,

Apsmēja viņu un atrauj ar varu tam piešķirto balvu.

Atmaksā viņam par to, ai vareno Olimpa gādnieki

Trojiešiem uzvaru piešķir tik ilgi, līdz ahaji atkal

Godinās dēlu man mīļo un vairos tam cieņu un slavu.»

Teica tā viņa, bet Mākoņu krājējs tai nebilda pretī.

Klusu viņš sēdēja ilgi. Tad Tetida, kļaudamās tuvāk.

Apkampa ciešāk tā ceļus, un otrreiz tā lūgdamās teica:

«Vai nu man apsoli skaidri un gaiši un pamāj ar galvu.

Jeb vai ar atteic, jo nav tev kā bīties, lai zinu es labi.

Cik maz es cienāma esmu starp pārējām mūžīgām dievēm.»

Nopūtās smagi pēc tam un sacīja Mākoņu krājējs:

«Nejauka lieta pavisam, jo izraisīt vari patlaban

Ķildu ar Hēru, kad tirdīs tā mani ar zaimīgiem vārdiem.

Vienmēr tā cēlusi naidu un ķildas starp mūžīgiem dieviem.

Vienmēr tā gauzdamās sūdzas, ka trojiešiem palīdzu cīņā.

Tagad tu atpakaļ steidzies, lai tevi šeit nemana Hēra.

Rūpēšos pats es par visu, lai tiešām tas varētu notikt;

Redzi, ar galvu tev māšu, lai būtu tu pārliecināta.

Šī ir vislabākā ķīla no manis starp mūžīgiem dieviem;

Neatsāucami izpildu to, tas neviļ nevienu,

Negrozāms viss, ko solījis būšu es, mādams ar galvu.»

Teica tā Krona dēls Zevs un māja ar uzacīm tumšām.

Apvijās dievišķās cirtas ap debesu valdnieka vaigiem.

Mājot ar dievišķo galvu, un drebēja varenais Olimps.

Viņi tā nolēma abi un šķīrās. Bet Tetida tūdaļ

Atpakaļ devās uz jūru no mirdzošā Olimpa kalna,

Kronids uz mitekli savu. No sēdekļiem pacēlās visi

Mūžīgie dievi pret tēvu, jo nenāca prātā nevienam

Nācēju sagaidīt sēžot; it visi tam izgāja pretī.

Nosēdās Kronids uz troņa; bet Hēra jau zināja visu,

Vērsusi skatu pret viņu, ka Tetida sudraba kājām,

Nēreja meita, pie viņa uz slepenu apspriedi bija.

Tūdaļ ar dzēlīgiem vārdiem tā uzbruka Kronidam Zevam:

«Kurš tad no dieviem, ai viltniek, pie tevis uz apspriedi bija?

Mūžam ir tīkami tev, ja esi tu tālāk no manis,

Slepenus lēmumus pieņemt. Nekad tev nav ienācis prātā

Labprāt un atklāti pateikt man to, ko tu nolēmis darīt»

Dievu un cilvēku tēvs, tai atbildot, sacīja pretī:

«Nodomus manus it visus tu necenties izzināt, Hēra!

Grūti patiesi tas būs, kaut arī man sieva tu esi.

Visu, ko vajag tev zināt un dzirdēt, to nezinās agrāk

Citi no mūžīgiem dieviem vai mirstīgiem ļaudīm virs zemes.

Bet, ja ko gribēšu lemt bez pārējo mūžīgo ziņas,

Nevaicā turpmāk par to un necenties izzināt velti!»

Varenā lielace Hēra, tam atbildot, savukārt teica:

«Cietsirdi Krona dēls Zev, tu tādu man sacīji vārdu!

Necenšos iepriekš es izvaicāt tevi vai izpētīt slēpu.

Vari tu mierīgi izlemt par visu, kas ienāk tev prātā.

Baidos patlaban tik ļoti, ka Tetida sudraba kājām,

Sirmgalvja Nēreja meita, uz neceļiem nepaved tevi.

Šorīt it agri pie tevis tā sēdās un apkampa ceļus;

Viņai patiesi tu solījis, liekas, ka Pēlēja dēlu

Pagodināsi, bet daudzus pie kuģiem tur pazudināsi.»

Krona dēls, mākoņu krājējs, tai atbildot, teica tā pretī:

«Dīvainā, mūžam tu seko! Nekas jau tev nepaliek apslēptsl

Tomēr nenieka tu nespēsi grozīt, bet tikai ik brīdi

Svešāka kļūsi man sirdī — tev pašai tas būs tik par ļaunu.

Bet, ja tas būtu, kā teici, tad zini — man tiešām tā tīkas.

Labāk bez pretrunas klusē un paklausi pavēlei manai!

Nevarēs līdzēt tev mūžīgie dievi, cik Olimpā viņu,

Ja tik es iešu pret tevi un celšu šīs varenās rokas.»

Teica tā Mākoņu krājējs, un sabijās lielace Hēra.

Apklusa viņa un sēdās, bet īgnumu glabāja sirdī.

Nopūtās smagi nu debesu dievi pa Kronida pili.

Slavenais mākslinieks Hēfaists tā valodu iesāka pirmais,

Iztapdams mīļotai mātei, jo varenai baltrocei Hērai:

«Riebīgas taču ir visas šīs lietas! Nav ciešamas turpmāk.

Ja jau tik mirstīgo dēļ jūs abi tā ķildoties sākat,

Sēdami naidu starp mūžīgiem dieviem, un gaišajās dzīrēs

Nebūs vairs prieka nekāda, ja ienaids ir uzvaru guvis.

Tagad es ieteicu mātei, kaut arī ir prātīga pati,

Izdabāt mīļajam Kronidam Zevam, lai turpmāk no jauna

Nerājas tēvs un netraucē atkal mums tīkamās dzīres.

Bet, ja tik gribētu Zevs, visvarenais zibeņu metējs,

Gāztu no troņiem mūs visus, jo daudzkārt ir stiprāks par visiem.

Pacenties tāpēc, ai māt, un saki tam laipnāku vārdu!

Tūdaļ pret visiem pēc tam būs labvēlīgs Olimpa valdnieks.»

Teica tā Hēfaists, un, piecēlies pēkšņi, viņš divosu kausu

Ielika mīļajai māmuļai rokās, tā valodu sākdams:

«Pacieties, neskumsti, māt, kaut sirdi tas rūgtina tavu!

Acīs lai neredzu tevi, jo mūžam tu esi man mīļa,

Kronida sistu; tev nespēšu tobrīd, kaut skumtu es ļoti,

Palīgu sniegt, jo Olimpa Zevam ir pretoties grūti.

Kādreiz jau senāk viņš mani, kad gribēju aizsargāt citus.

Tvēra aiz kājas un nosvieda zemē no debesu sliekšņa;

Veselu dienu es slīdēju lejup; kad rietēja saule,

Nokritu Lēmnā — tik tikko es vilku vēl dzīvības elpu.

Sinti pēc kritiena ilga tur draudzīgi uzņēma mani.»

Teica tā klibkājis Hēfaists, un smaidīja baltroce Hēra.

Kausu pieņēma viņa ar Smaidiem no Hēfaista rokas;

Pārējiem debesu dieviem pēc tam viņš, sākdams pa labi,

Ielēja nektāru saldo, to smeldams no maisāmā trauka.

Nerimās smiekli nu skaļi starp laimīgiem debesu dieviem,

Hēfaistu redzot, kas klibodams steidzās pa debesu pili.

Toreiz tā veselu dienu līdz rietošai vakara saulei

Dzīroja dievi, un netrūka viņiem te līdzīgas daļas,

Netrūka liegskaņu liras, ko Apollons skāra ar roku,

Netrūka muzu, kas pārmaiņus liegi tiem dziedāja dziesmas.

Bet, kad jau mirdzošā Hēlija gaisma pie apvāršņa dzisa,

Mūžīgie aizgāja visi pie miera uz mitekli savu,

Kur tiem ikkatram jau iepriekš bij uzcēlis tīkamu namu

Slavenais klibkājis Hēfaists ar sevišķu gaumi un prasmi.

Arī uz gultu nu devās pats Olimpa zibeņu metējs,

Kur tas jau dusēja agrāk, kad iegrima saldajos sapņos.

Nolicies tur, viņš aizmiga kopā ar zelttroņa Hēru.

,

## ZЕVS

SAPNIS. KUĢU PĀRSKATS

Pārējie debesu dievi un kauj ratu braucēji brašie

Dusēja visu šo nakti; tik Zevam miegs nenāca saldais,

Tāpēc ka ilgi viņš apsvēra prātā, kā Pēlēja dēlu

Pagodinātu un daudzus pie kuģiem tur pazudinātu.

Beidzot Kronidam Zevam šī doma par labāku šķita:

Nosūtīt postīgo Sapni pie Atreida Agamemnona.

Paverot skatu pret viņu, Zevs teica šos spārnotos vārdus:

«Teci nu, postīgais Sapni, pie ātrajiem ahaju kuģiem!

Steidzīgi dodies uz telti pie Atreida Agamemnona.

Visu tam paziņo skaidri, ko tagad es lieku tev darīt.

Aiznes tu pavēli viņam, lai ahajus kuplajiem matiem

Apbruņo visus ar steigu; patlaban viņš ieņemtu viegli

Trojiešu pilsētu plašo, jo dieviem, kas Olimpā valda,

Dažādu domu vairs nav — nu Hēra ar lūgšanām savām

Pakļāva pārējos dievus; ir trojiešiem nedienas lemtas.»

Teica tā viņš; šo pavēli dzirdot, drīz aizsteidzās Sapnis.

Tūdaļ viņš devās uz jūru pie ātrajiem ahaju kuģiem;

Nāca pie Atreida Agamemnēna un atrada viņu

Dusam jau teltī, un dievišķais miegs tam plūda visapkārt.

Stājās tam Sapnis pie galvas un pieņēma Nestora skatu —

Atreids no sirmgalvju vidus to cienīja vairāk par visiem.

Būdams šim izskatā līdzīgs, tā sacīja dievišķais Sapnis:

«Drosmīgā zirgvalža Atreja dēls! Vai guli vēl tagad?

Neklājas veselu nakti tam padomu devējam gulēt,

Kam tik daudz pakļautu vīru un kam Uk daudz rūpju par visu.

Tagad tu klausi man tūdaļ, jo Kronida vēstnesis esmu.

Kaut viņš ir tālu, par tevi tam rūpes, tik tevi viņš žēlo.

Atnest tev pavēli lika, lai ahajus kuplajiem matiem

Apbruņo visus ar steigu; patlaban tu ieņemtu viegli

Trojiešu pilsētu plašo, jo dieviem, kas Olimpā valda,

Dažādu domu vairs nav — nu Hēra ar lūgšanām savām

Pakļāva pārējos dievus; ir trojiešiem nedienas sūras

Krona dēls lēmis. Sos vārdus tu paturi prātā un vēlāk

Atceries visu, ko teicu, kad mosties no tīkamā miega!»

Teicis tā, aizgāja Sapnis un atstāja valdnieku teltī

Apceram domas par to, kam liktenis neļāva notikt.

Priama pilsētu gāzt vēl šodien pat cerēja Atreids.

Nelga, tas nejauta to, ko Zevs jau bij sagatavojis —

Daudz vēl viņš gribēja ciešanu sūtīt un vaimanu skaļu

Trojiem un danaju vīriem, kad sastapsies sīvajās cīņās.

Atmodās Atreids no miega; vēl atskanot dievišķai balsij,

Steidzīgi piecēlās, sēdās, drīz uzvilka bitonu mīksto,

Krāšņāko, nule kā šūto, un aplika apmetni plato,

Sandaļu pāri jo greznu sev sēja pie mirdzošām kājām,

Zobenu, greznotu sudraba naglām, sev kāra pār pleciem,

Ņēma no sentēviem mantoto zizli, kas neiznīkst mūžam,

Devās pie kuģiem ar to un ahajiem varkaltās bruņās.

Pacēlās dieviete Ausma pa tam uz Olimpa dižā

Zevam sludināt gaismu un pārējiem mūžīgiem dieviem.

Atreja dēls Agamēmnons nu vēlēja saucējiem skaļiem

Ahajus kuplajiem matiem uz sapulci sasaukt pie kuģiem.

Sasauca viņi tos kopā, un pulcējās visi ar steigu.

Pieredzes bagātos vecākos vīrus viņš saaicināja

Pirmos pie kuģa, ko atvedis Nestors no smilšainās Pilas.

Sasaucis šos, viņš atklāja tūdaļ tiem padomu savu:

«Uzklausait, draugi! Kāds dievišķīgs Sapnis šai svētajā naktī

Atnāca miegā pie manis; tas augumā, skatā un vaigā

Dievišķam Nestoram, Nēleja dēlam, bij brīnišķi līdzīgs,

Stājās man teltī pie galvas un teica šos spārnotos vārdus:

— Drosmīgā zirgvalža Atreja dēls! Vai guli vēl tagad?

Neklājas veselu nakti tam padoma devējam gulēt,

Kam tik daudz pakļautu vīru un kam tik daudz rūpju par visu.

Tagad tu klausi man tūdaļ, jo Kronida vēstnesis esmu.

Kaut viņš ir tālu, par tevi tam rūpes, tik tevi viņš žēlo.

Pavēlēt lika viņš tev, lai ahajus kuplajiem matiem

Apbruņo visus ar steigu; patlaban tu ieņemtu viegli

Trojiešu pilsētu plašo, jo dieviem, kas Olimpā valda,

Dažādu domu vairs nav; nu Hēra ar lūgšanām savām

Pakļāva pārējos dievus; ir trojiešiem nedienas sūras

Krona dēls lēmis. Šos vārdus tu paturi prātā! — To teicis,

Atpakaļ aizlaidās Sapnis; es modos no tīkamā miega.

Spriedīsim tagad, kā gatavot cīņai mums ahaju dēlus.

Sākšu vispirms tos pārbaudīt vārdiem, cik piederas vīram,

Likšu ar daudzairu kuģiem tiem atpakaļ doties no Trojas.

Jūs tad kur kurais ar padomu savu tos atturiet tūdaļ.»

Teicis šos vārdus, viņš sēdās. Tad piecēlās sapulces vidū

Nestors, Nēleja dēls, kas valdīja smilšainā Pilā.

Vēlēdams labu it visiem, viņš teica tā sapulces priekšā:

«Argiešu vadoņi, draugi un padoma devēji gudrie!

Ja kāds no ahaju vīriem šeit stāstītu līdzīgu sapni,

Sauktu mēs viņu par meli un novērstos tūdaļ no viņa!

Redzējis tomēr šo sapni pats labākais ahaju vidū!

Tātad nu sakait: kā gatavot cīņai mums ahaju dēlus?»

Teicis šos vārdus, viņš gāja un sapulci atstāja pirmais.

Pacēlās kopā ar viņu daudz vīru ar scepteriem rokā,

Sekojot sirmgalvja soļiem. Tad pulcējās kareivji bariem

Itin kā ziedonī bites, kas, nākot no klinšalas šauras.

Vairojas gaisā ik mirkli un savijas spietā bez skaita,

Pazarēs sakrīt visapkārt ap krāšņajiem ziedoņa ziediem,

Dažādos virzienos aizlido viegli un aizvijas tālāk, —

Gluži tā ahaji nāca no kuģiem un plašajām teltīm

Garām gar piekrasti augsto, un rinda pēc rindas bez gala

Gāja uz sapulces vietu; starp viņiem mirdzēja Slava,

Kronida vēstnese, «raucot tos cīņā; šie pulcējās kopā.

Vētraina sapulce bija, un, sēstoties ahaju vīriem.

Dunēja zeme. Liels troksnis tur radās. Tad tūdaļ no vietas

Deviņi saucēji cēlās, lai sapulcē saceltais troksnis

Rimtos un varētu dzirdēt, ko Zevtēva valdnieki saka.

Bet, kad ar grūtībām nosēdās vīri un ieņēma vietas,

Norima saceltais troksnis. Tad piecēlās vadonis Atreids,

Turēdams scepteri rokā, ko Hēfaists ar gaumi tam kalis.

Valdniekam Kronidam Zevam šo scepteri dāvāja Hēfaists,

Vēstnesim Argosa kāvējam vēlāk to dāvāja Kronids;

Slavenais vēstnesis Hermejs to zirgvaldim Pelopam deva;

Savukārt zirgvaldis Pelops to tautvedim Atrejam tālāk;

Tiestam, bagātam jēriem, pēc nāves to atstāja Atrejs.

Atdeva Tiests visbeidzot to Atreidam Agamemnonam,

Vēlēdams valdīt ar to pār daudzajām salām un Argu.

Atspiedis roku pret šo, viņš argiešiem teica šos vārdus:

«Danaju varoņi, draugi un modrīgie Arēja kalpi!

Briesmīgā nelaimē mani ir iedzinis Zibeņu metējs.

Agrāk viņš, cietsirdis, solīja man un māja ar galvu,

Mājā es pārnākšot drīz, kad gāzīšot stiprsienu Troju.

Nekrietnu krāpšanu tagad man gatavo, atpakaļ doties

Pavēl bez slavas uz Argu, kaut zaudējis esmu daudz vīru.

Tiešām tā nolēmis Zevs, visvarenais Olimpa valdnieks;

Sagrāvis gruvekļos viņš daudz pilsētu cietokšņus stipros.

Arī vēl vairāk viņš sagraus, jo vara tam liela bez gala.

Taču būs negods un kauns uz paaudžu paaudzēm tālām

Dzirdēt, ka tāda, tik liela un drosmīga ahaju tauta

Velti bez apdoma vedusi karu un gājusi cīņā

Tikai pret naidnieku sauju, bet neredzot gala nekāda.

Ja nu mēs gribētu tiešām — kā ahaju vīri, tā troji, —

Salīgstot draudzīgu mieru, šeit saskaitīt vienus un otrus,

Ja tad pulcētos trojieši kopā, kam pilsētā pavards,

Un ja mēs, ahaji paši, pa desmitiem sadalīdamies,

Ņemtu ik desmitam vīndevi vienu no trojiešu vīriem,

Tobrīd desmitiem daudziem bez vīndevja jāpaliek būtu.

Tik daudz, es saku, ir ahaju vairāk par trojiem, kas tagad

Apdzīvo pilsētu šo. Bet vīri no pilsētām daudzām,

Šķēpmeši vingri un veikli, ar ieročiem palīgā dodas,

Visi tie stājas man pretī un kavē, kaut gribu tik ļoti

Sagāzt līdz pamatiem Troju, šo Priama pilsētu dižo.

Deviņi varenā Kronida gadi patlaban ir secen,

Baļķi zem kuģiem ir sākuši dēdēt, un virves iet bojā.

Mūsējo sievas un bērniņi mazie, kas palika mājās,

Sēdušies pavarda priekšā, mūs pārnākam gaida. Mēs velti

Lolojam cerības lielās, kas lika uz šejieni doties.

Draugi, jel uzklausait mani un darait, kā būšu jums teicis:

Bēgsim mēs tagad ar kuģiem uz mīlamo dzimtenes zemi,

Tāpēc ka spēka mums nav, lai ieņemtu platielu Troju!»

Teica, un iedegās sirds ik ahaju varonim krūtīs,

Arī ikvienam no tiem, kam nebija zināms šis padoms.

Sāka nu kustēties tauta kā bangainā Ikara jūra

Tobrīd, kad Rītenis straujais ar Dienvidi sakūlis viļņus,

Raudamies lejup uz zemi no Kronida mākoņiem tumšiem;

Itin kā vētrainais Zefīrs mēdz saviļņot labības laukus.

Raudamies ātri uz priekšu un noliekdams briedušās vārpas,

Gluži tā līgojās sapulce visa. Tie tūdaļ ar troksni

Devās pie dobajiem kuģiem, un putekļu mākoņi biezi

Cēlās zem kareivju kājām. Nu mudīja viņi cits citu

Ķerties jo ātrāk pie kuģiem un ievilkt tos svētajā jūrā,

Attīrīt grāvjus un izņemt tos balstus, kas likti zem kuģiem.

Pacēlās debesīs augstu to balsis, kas steidzās uz māju.

Tiešām pret likteņa gribu drīz ahaji atgrieztos mājās,

Nebūtu tieši šai brīdī tā Atēnai teikusi Hēra:

«Neuzvaramā, brīnums, ai Aigidas nesēja meita!

Vai tad patlaban uz mājām un mīļotās dzimtenes zemi

Abaji piepeši dosies par juras muguru plašo,

Priama namam par slavu un pārējiem trojiešu viriem

Argiešu Heleni atstās? Tak viņas dēļ ahaji daudzi

Tālu no dzimtenes mīļās pie īlijas krituši cīņā!

Tūdaļ uz nometni dodies pie ahajiem varkaltās bruņās!

Atrunā kareivi katru no bēgšanas vārdiem jo laipniem!

Neļauj, lai abējup izliektos kuģus tie ievilktu jūrā!»

Teica, un klausīja tūdaļ tai Atēna, spulgace dieve.

Steidzīgi devās nu viņa no Olimpa šķautnēm uz zemi.

Bija pēc mirkļa jau tā pie ātrajiem ahaju kuģiem;

Stāvēja Odisejs tur, kas gudrībā līdzināms Zevam.

Neskārās varonis tobrīd pie melnā skaistklāju kuģa,

Tāpēc ka sirdi patlaban tam nomāca rūpes un raizes.

Stādamās varoņa priekšā, tā spulgace Atēna teica:

«Dievišķais Lāerta dēls! Ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Vai tad patlaban uz mājām un mīļotās dzimtenes zemi,

Mezdamies visi pie daudzairu kuģiem, jūs bēgsit ar steigu?

Vai gan tie Priama namam un trojiešu vīriem par slavu

Argiešu Heleni atstās? Tak viņas dēļ ahaju dēli

Tālu no dzimtenes mīļās pie īlijas krituši cīņā!

Tūdaļ uz nometni dodies pie drosmīgās ahaju tautas!

Atrunā kareivi katru no bēgšanas vārdiem jo laipniem!

Neļauj, lai abējup izliektos kuģus tie ievilktu jūrā!»

Teica tā dieve, un dievišķo balsi viņš pazina tūdaļ.

Nosviedis apmetni zemē, tas steidzās; to pacēla veiklais

Eiribats, Itakas saucējs, kas sekoja Lāerta dēlam.

Tūdaļ pats steidzās uz priekšu pie Atreida Agamemnona,

Ņēma no sentēviem mantoto zizli, kas neiznīkst mūžam,

Gāja pie kuģiem ar to un ahajiem varkaltās bruņās.

Kad viņš šeit sastapa valdnieku kādu vai izcilu vīru,

Gāja pie tā, to atturēt centās un sacīja laipni:

«Cienītais, neklājas tev šeit gluži kā gļēvulim drebēt!

Labāk tu sēdi uz vietas un pārējiem arī liec sēsties!

Taču tu nezini skaidri, kas īsteni Atreidam prātā;

Tagad viņš pārbauda mūs, jo sodīt grib ahaju dēlus.

Visi mēs nezinām to, ko vadonis sapulcē teicis.

Ka tik viņš, iekarsis dusmās, ko ļaunu mums nodarīt negribi

Lielas ir valdnieku dusmas, jo Zevtēva lutekļi viņi.

Valdnieka vara no Zeva, un gādīgais Zevtēvs mīl viņu.»

Bet, kad viņš sastapa vienkāršu vīru, kas trokšņoja skaļi,

Sita ar scepteri to un sauca ar īgnumu viņam:

«Nelieti, rimsties un sēdi! Jel klausies, ko citi tev saka,

Tie, kas par tevi prot vairāk! Tu gļēvulis bijis un būsi!

Karā tev nozīme maza, vēl mazāka padomē bija.

Nespēsim reizē nekādi mēs, ahaji, visi šeit valdīt.

Laba nav daudzvīru vara. Tik viens lai ir valdnieks pār visiem,

Viens lai ir vecākais tautā, kam viltīgā Krona dēls devis

Likumus, valdnieka zizli, lai gudri tas valda pār tautām!»

Tā viņš kā pavēlnieks varens šeit kārtoja vīrus; tie tūdaj

Atpakaļ rāvās uz sapulces vietu no kuģiem un teltīm,

Kliegdami skaļi, — tā bangainie viļņi pie šalcošās dzīles

Brāžas ar troksni pret klintīm, un jūra tiem krākdama atbild.

Beidzot tie apmetās zemē un mierīgi palika sēžam.

Vienīgi Tersīts vēl rājās un nevaldīgs ķērca bez mēra.

Vienmēr daudz nejauku vārdu un domu šim vīram bij sirdī.

Sāka ar vadoņiem ķildas un pļāpāja tukšu bez jēgas;

Visu tas gribēja runāt, kas ahajiem izlikās smieklīgs.

Riebīgāks bija par visiem, kas nākuši cīņā pret Troju, —

Pakliba kāja un šķības bij acis, bet izliekti pleci,

Virzīti vairāk pret krūtīm; tam sarāvās galva uz augšu

Šaura un pakauša vidū bij pareti, pūkaini mati.

Odisejs ienīda viņu un Ahillejs arī ne mazāk,

Jo viņš tos apvainot mēdza. Šeit dievišķo Agamemnēnu

Sāka viņš gānīt, tam uzkliegdams skarbi; kaut ahaji visi

Tersītu briesmīgi nīda un īgnumu glabāja sirdī,

Tomēr viņš ķērcošā balsī tā uzbruka Agamemnbnam:

«Atreid, par ko tu vēl dusmo? Ar ko tu šeit nemierā esi?

Teltis tev pilnas ar varu, tās pilnas patlaban ar sievām,

Daiļākām gūstekņu vidū. Mēs, abaju dēli, šīs sievas

Vienmēr tev pirmajam devām, kad naidnieku pilsētu gāzām.

Vai tev trūkst zelta, ko kāds tev no kaujratu braucējiem trojiem

Nesis no īlijas šurp, lai izpirktu dēlu, ko kādreiz

Saistītu atvedis es vai cits kāds no ahaju vīriem?

Vai tev nav sievietes jaunas, lai kaislībā apkamptu viņu,

Slēpdamies tālu no mums kaut kur malā? Tev neklājas tiešām

Ahaju vadonim būt un ahajus nelaimē vadīt.

Gļēvuļi, neliešu tauta! Jūs ahaju sievas, ne vīri!

Dosimies mājā ar kuģiem, bet Atreidam Agamemnbnam

Atļausim vienam pie Trojas sev dāvanas meklēt, lai zina,

Vai kaut cik derīgi viņam vai gluži bez nozīmes esam.

Tagad tas Pēlēja dēlu, kaut kareivis krietnāks par pašu,

Pametis negodā, kaunā, tam dāvanu ņemdams ar varu.

Žults nav Ahillejam krūtīs, patlaban tam uzbrucis slinkums;

Citādi, Atreja dēls, tu ālētos pēdējo reizi.»

Teica tā nejaukais Tersīts un gānīja Atreja dēlu,

Tautganu dižo. Ar steigu tam Odisejs pieskrēja tuvāk;

Pavēris īgušu skatu, tas uzkliedza, draudēdams viņam:

«Tersīt, tu bezjēgas pļāpa, kaut ari tu runātājs skanīgs!

Rimsties un neuzsāc viens ar valdniekiem veltīgu ķildu!

Liekas, nav cita neviena, kas riebīgāks būtu par tevi

Mirstīgo vidū, kas līdzi uz īliju Atreidiem nācis.

Tāpēc tu nedrīksti vairs pat mutē ņemt valdnieka vārdu,

Nedrīksti turpmāk to lamāt, nedz glūnēt, kā nokļūt tik mājās.

Nezinām skaidri mēs paši vēl to, kā viss tas šeit beigsies,

Veiksies vai neveiksies dzimtenē pārnākt mums, ahaju dēliem.

[Taču vēl tagad tu sēdi un nopulgo Agamemnūnu,

Atreidu, tautganu dižo, jo danaju varoņi viņam

Bagātas dāvanas dod. Bet tu tik šo apvainot proti!]

Tagad tev zināmu daru, tik tiešām tas notiksies ari:

Ja vēl šeit redzēšu tevi kaut reizi tik stulbu kā šodien,

Lai tad Odisejam galvas vairs nebūtu turpmāk virs pleciem,

Lai tad vairs nesauktu mani neviens par Tēlēmaha tēvu,

Ja es tad neķertu tevi un nerautu drēbes no miesas —

Apmetni, hitonu tavu un to, kas tev kailumu apsedz.

Tevi ar asarām acīs es triekšu pie ātrajiem kuģiem,

Triekšu no sapulces ārā un cirtīšu kaunpilnas pļaukas.»

Teica tā viņš un sita ar zizli pa sāniem un pleciem.

Salīka Tersīts, un asaras plūda tam tūdaļ no acīm;

Uztūka sarkana svītra no sceptera sitieniem smagiem

Muguras augšējā pusē. Viņš trīcēdams nosēdās zemē,

Kurnēdams savieba seju un slaucīja asaras acīs.

Visi, kaut skumdami sirdī, par Tersītu pasmējās gardi.

Daži tā sacīja tobrīd, pret kaimiņu vērsdami skalu:

«Tiešām, tūkstošiem cildenu darbu ir Odisejs veicis,

Padomu gudru mums dodams vai mudīdams vīrus uz cīņu!

Tagad starp abaju dēliem viņš veicis vislabāko darbu,

Tāpēc ka nekrietnam pļāpam viņš sapulcē aizbāzis muti.

Otrreiz gan drosmīgā sirds vairs nedrīkstēs skubināt viņu

Ķildu ar valdniekiem sākt un pelt tos visnekrietnā kārtā.»

Teica tā sapulcē tauta. Bet Odisejs, pilsētu grāvējs,

Cēlās ar scepteri rokā. Tad Atēna, spulgace dieve,

Saucēja izskatā nāca un vēlēja kareivjiem klusēt

Lai jel kā pirmajās rindās, tā pēdējās ahaju dēli

Varētu dzirdēt tā vārdus un apdomāt padoma jēgu.

Vēlēdams labu it visiem, viņš sacīja sapulces priekšā:

«Atreja dēls Agamēmnon! Ir nodomā ahaju dēliem

Nomelnot tevi to priekšā, kas cilvēku valodu runā.

Zvērestu nepilda tie, ko agrāk tev devuši svēti,

Sākot ar dienu, kad nāca no Argas, kur dzimtene zirgiem,

Atgriezties mājā tik tad, kad sagrausi stiprsienu Troju.

Tagad šeit ahaju dēli kā bērni vai atraitnes sievas

Gaužas ar asarām acīs, lai drīzāk tik atgrieztos mājās,

Lai gan ir atgriezties grūti uz māju ar īgušu prātu.

Tiesa, ka katram, kas mēnesi vienu tik atšķirts no sievas,

Prāts jau it nemierīgs raugās uz daudzairu kuģi, ko ziemas

Vētras un viesuļi aiztur, ja nerimstas saceltās bangas.

Tagad jau devītais gads no ritošiem gadiem mums secen,

Kamēr šai zemē. Nav dusmu man tāpēc, ka ahaju dēliem

Jāsēž ar skumušu prātu pie izliektiem kuģiem. Bet tomēr

Kauns mums šeit ilgāk vēl palikt un atgriezties mājās bez slavas.

Pacietiet, draugi, vēl bridi, tad zināsim visu mēs skaidri,

Vai mums ir taisnību atklājis Kalhants vai liedzis to zināL

Labi tas palicis prātā vēl šodien; jūs liecināt varat

Paši it visi, ko nāve līdz šim nav spējusi pārsteigt, —

Vakar vai aizvakar, šķiet, vēl pulcējās ahaju kuģi

Aulidas ostā, lai trojiem un Priamam sodību nestu.

Toreiz pie avota dzidrā un svētajiem altāriem nācām,

Mūžīgiem debesu dieviem tur vēlīgus upurus nesām,

Stāvot zem platlapu kļavas, kur tecēja avota ūdens.

Pēkšņi tur notika brīnums. Ar sarkanu muguru pūķis,

Briesmīgu skatu, uz gaismu ko sūtīja Olimpa valdnieks,

Izlec no altāra apakšas ātri un ievijas kļavā.

Zvirbulim mazam tur atradās lizda zem kuplajām lapām.

Lizdiņā astoņi bērni vēl kaili un maziņi bija,

Devītā zvirbuļu māte, kas mazuļus perinājusi;

Žēli tie čiepstēja visi, kad pūķis tos aprija kāri.

Māte tik apkārt tiem laidās un brēca par bērniņiem mīļiem.

Beidzot tas paliecās sānis un satvēra māti aiz spārna.

Bet, kad jau aprija pūķis šos zvirbuļu bērnus un māti,

Slavenu darīja viņu šeit dievs, to sūtot šai vietā, —

Viltīgā Krona dēls Zevs par akmeni pārvērta viņu.

Izbrīnā stāvējām klusi par to, kas noticis bija;

Tikko šis brīnišķais dievību nezvērs pie upuriem nāca,

Tūdaļ pareģis Kalhants tā vēstīja dievību gribu:

— Ahaji kuplajiem matiem, kam stāvat šeit visi kā mēmi?

Gādīgais Krona dēls Zevs mums rādīja brīnumu lielu.

Vēlu, it vēlu tas notiks, bet slava tam neiznīks mūžam.

Gluži kā aprija pūķis šos astoņus zvirbuļu bērnus.

Devīto zvirbuļu māti, kas maziņos izperināja,

Tā šeit mums deviņi gadi būs jākaro Iiijas zemē.

Taču desmitā gadā mēs ieņemsim plalielu Troju. —

Tiešām tā pareģis teica, un tagad viss notiek, kā sacīts.

Abaji spožajās bruņās, jūs palieciet visi līdz galam,

Kamēr nav gruvekļos gāzta vēl Priama pilsēta dižā!»

Teica tā viņš. Tad argieši cēlās un kliedza jo skaļi.

Saucieni skanēja tālu pie kuģiem, kad ahaju dēli

Sacentās uzklausīt visu, ko dievišķais Odisejs teicis.

Gerēnas kaujratu cīnītājs Nestors tā sacīja viņiem:

«Vai man! Jūs runājat tā kā dažubrīd maziņi bērni,

Muļķīši tādi, kam rūpes par karu vēl neuztrauc prātu.

Kāda būs nozīme līgumiem mums un zvērestiem svētiem?

Vai tad tik dūmos lai ahaju plāni un nodomi izkūp,

Upuriem izlietais tīrvīns un līgumi, kuriem mēs ticam?

Ķildu mēs sākam ar veltīgām runām un nespējam ari

Labāku izeju rast, kaut ilgāku laiku šeit esam.

Atreid, tu tagad kā agrāk, jo nelokāms nodomos savos,

Vadi līdz uzvarai argiešu tautu pa drausmīgām cīņām!

Tādiem ļauj nosprāgt, vai vienam, vai diviem, kas slēpu no visiem

Citādi lēmuši darīt — bet nesasniegs to, ko tie vēlas, —

Atpakaļ doties uz Argu, līdz kamēr nav zināms, vai viltus

Aigidas nesēja solījums bijis vai taisnība arī.

Tagad jums teikšu, ka varenais Kronids mums vēlīgu zīmi

Deva tai dienā, kad ahaji kāpa uz steidzīgiem kuģiem,

Nesdami trojiešiem likstas un likteņa nolemto nāvi, —

Zibeni meta pa labi, tā solīdams labākās sekmes.

Tāpēc patlaban neviens lai nedomā atgriezties mājās,

Iekām ikviens nav apkampis kādu no trojiešu sievām,

Iekām nav atmaksa dota par Helenes mokām un vaidiem.

Ja jau tik ļoti kāds tīko joprojām uz dzimteni doties,

Lai tad ar tūdaj viņš ķeras pie melnā skaistklāju kuģa,

Gan jau viņš ātrāk par citiem sev nāvi un nīcību radīs.

Apdomā visu, ai valdniek, un klausi, ko citi tev saka!

Noraidāms nebūs nevienam šis vārds, ko teikšu patlaban:

Sadali tu, Agamēmnon, šos vīrus pa ciltīm un dzimtām!

Dzimta ik dzimtai lai palīdz, un cilts lai atbalsta cilti.

Ja vien tu darīsi tā, tev paklausīs ahaju dēli,

Zināsi arī vēl skaidri, kas vīru un vadoņu vidū

Gļēvāks un drosmīgāks bijis, jo sevis dēļ cīnīsies viņi;

Redzēsi arī, vai neļaus tik dievi tev pilsētu sagraut

Jeb vai ar kareivju gļēvums un kara pieredzes trūkums.»

Tautvedis Agamēmnons, tam atbildot, savukārt teica:

«Tiešām tu uzvaru guvi, ai vecais, pār ahaju dēliem!

Būtu man, Olimpa Zev, ai Atēna, Apollon arī,

Desmit no abajiem tādu, kas līdzīgu padomu dotu,

Drīz vien tad Priama pilsēta stiprā šeit kritusi būtu,

Ieņemtu mūsējo rokas un grautu to gruvekļu kaudzē.

Tomēr man Krona dēls, Aigidas nesējs, ir sūtījis bēdas,

Iepinis mani šeit veltīgās ķildās un iegrūdis karā.

Tiesa, tik jaunavas dēļ pret drosmīgo Pēlēja dēlu

īgnumā cīnīties sāku un uzbruku viņam es pirmais.

Bet, ja nu tagad no jauna mēs aizmirstu ķildas, man liekas,

Nelaime uzbruktu trojiešiem tūdaļ un tiešām ne maza.

Tagad pie azaida ejiet! Lai gatavi visi uz cīņu!

Zobenu iztriniet labi un vairogu sagatavojiet!

Labāko barību tūdaļ jūs pasniedziet ātrkāju zirgiem,

Kauj ratus apskatiet labi un domājiet tikai par kauju!

Stāsimies drausmīgā cīņā no rīta līdz vakaram vēlam!

Atpūtas cīņā jums nebūs nekādas, kaut arī tik īsas,

Kamēr uz zemi nāks tumsa, lai izšķirtu drosmīgos vīrus;

Nosvīdīs varonim dažam uz krūtīm tā siksna, kur pakārts

Vairogs, kareivju sedzējs, gurs roka ikvienam pie šķēpa.

Nosvīdīs arī tā zirgs, ar kaujratiem traukdamies spožiem.

Bet, ja es redzēšu kādu, kas slēpsies pie izliektiem kuģiem,

Palikdams tālu no kaujas, tam cerības nebūs nekādas

Vēlāk sev glābiņu rast no suņiem un plēsīgiem putniem.»

Teica tā viņš, un ahaji kliedza jo skaļi kā viļņi,

Brāzdamies piekrastē augstu, kad spēcīgā dienvidu vētra

Svaida tos augstu pret draudīgo klinti, ko neatstāj bangas,

Neatstāj viesuļu vētras, kas ceļas no dažādām pusēm.

Piecēlās viņi ar steigu un izklīda ātri pa kuģiem,

Sakūra uguni teltīs visapkārt un maltīti ēda;

Daži pat mūžīgi esošiem dieviem jau upurus nesa,

Lūgdami saudzēt no nāves un briesmīgā Arēja rokas.

Arī pats tautvedis Atreids visvarenam Kronidam Zevam

Ziedoja upurim piecgadu vērsi, it sevišķi treknu.

Sasauca vecākos vīrus, no ahajiem dižciltīgākos,

Nestoru pirmo no visiem un vadoni Idomeneju,

Ajantus abus un arī Didmēdu, Tīdeja dēlu.

Odisejs, gudrībā līdzīgais Zevam, tur bija jau sestais.

Menelājs, drosmīgais cīņā, bez lūguma nāca pie brāļa.

Zināja sirdī viņš labi, cik rūpju un pūļu tam bija.

Visi tie stājās ap vērsi un paņēma miežgraudus svētos.

Tautvedis Atreja dēls tā lūgdamies sauca starp viņiem:

«Slavenais, varenais Mākoņu krājēj un ētera valdniek!

Neliec tu norietēt saulei un tumsībai slīdēt uz zemi,

Kamēr es, traucies uz priekšu, vēl degošo Priam a namu

Nebūšu gāzis un metis tā vārtos postīgo lāpu,

Kamēr es Hektora hitonu šeit, kas sarga tā krūtis,

Nebūšu šķēlis ar šķēpu un daudzi, kas paklausa viņam,

Nenolieks putekļos galvu un negrauzīs zemi ar zobiem.»

Teica tā viņš, bet Krona dēls Zevs tam neļāva notikt

Upurus pieņēma gan, bet ciešanas vairoja smagas.

Beiguši lūgties, ar miežgraudiem svētiem tie kaisīja vēršus.

Atlieca kaklus vispirms, tad nokāva, noplēsa ādu,

Izgrieza gūžas pēc tam un divreiz ar spīdīgiem taukiem

Apzieda visas, bet virsū tām salika gabalus jēlus,

Tūdaļ it visu to aizdedzināja uz bezlapu šķilām,

Uzdūra iekšas uz iesmiem un turēja grozot virs liesmas.

Bet, kad jau gūžas tie sadedzināja un apēda iekšas,

Sacirta gabalos pārējās daļas un samauca iesmos,

Vērīgi cepa uz sārta un noņēma visu no liesmas.

Beiguši upuru darbus un mielastu sarīkojuši,

Dzīroja viņi, un netrūka viņiem te līdzīgas daļas.

Tikko tie dzesēja slāpes un bija jau izsalkums rimies,

Gerēnas zirgvaldis Nestors tiem teica šos spārnotos vārdus:

«Ahaju tautvedi dižo, ai Atreja dēls Agamēmnon!

Nesāksim tagad šeit velti mēs runāt un atlikt joprojām

Veicamo darbu, ko dievs mums ikvienam ir ielicis rokās.

Saki, lai saucēji ceļas un, ahajus varkaltās bruņās

Saukdami, pulcina visus pie teltīm un ātrajiem kuģiem.

Paši mēs, sanākot kopā, pa danaju nometni plašo

Iesim uz priekšu, lai iedvestu ātrāk tiem Arēja sparu.»

Teica tā viņš, un Atreja dēls tam klausīja tūdaļ.

Steigdamies ātri, viņš pavēli deva, lai saucēji skaļi

Abajus kuplajiem matiem uz Arēja cīniņu sauktu.

Saucēji sauca jo skaļi, un pulcējās visi ar steigu.

Kronida lolotie vīri, kas bija pie Atreida tobrīd,

Metās sakārtot rindas. Šurp Atēna, spulgace dieve,

Nāca ar diženo aigidu rokā, kas neiznīkst mūžam;

Bija simt bārkstu zem tās, it visas vistīrākā zelta,

Brīnišķi vītas; simt barotu vēršu ikkatra bij vērta.

Dieve ar aigidu traucās pa ahaju nometni plašo,

Saukdama katru uz cīņu. Tā iedvesa varoņu krūtīs

Vīrišķu drosmi un sparu, lai negurtu sīvajās kaujās.

Tūdaļ tiem tīkamāk rādījās karot kā dobajos kuģos

Atpakaļ doties pa jūru uz mīļotās dzimtenes zemi.

Itin kā postīgā liesma, kad aizdegas milzīgie meži,

Uzšaujas kalngalos augstu un tālumā redzams tās spožums.

Tieši tā, ahaju kareivjiem ejot, no mirdzošā vara

Atspīdums staroja tālē un debesīs pacēlās augstu.

Itin kā spārnotie putni, kas lidinās baros bez skaita,

Ķērcošās zosis un dzērves vai upmalā garkakļu gulbji,

Āzijas zālainās pļavās pie Kaīstras plūstošās straumes

Dažādos virzienos lido un vingrina spārnus ar prieku,

Nometas brēkdami zemē un tricina pļavu visapkārt, —

Gluži tā kareivju pulki no teltīm un ātrajiem kuģiem

Rāvās uz priekšu ar sparu pa Skamandras leju, un zeme

Dunēja baigi zem smagajiem zirgu un kareivju soļiem.

Skamandras ziedošās lejās it visi tie nostājās cīņai

Gluži bez skaita — kā lapas un pumpuri ziedoņa laikā.

Itin kā mušas bez skaita, kas sarodas milzīgos baros

Zemajās govj ganu kūtīs un mudžēt mudž, laizdamās apkārt,

Siltajās vasaras dienās, kad izslaukto pienu lej traukos,

Tik daudz tur ahaju kuplajiem matiem pret trojiešu vīriem

Stāvēja Skamandras lejā un tīkoja satriekt tos cīņā.

Itin kā kazgani kalnos starp vairākiem ganāmiem pulkiem

Savējās atšķir it viegli, ja saiet ar svešajām kopā,

Gluži tā vadoņi paši it visur tos kārtoja rindās,

Savējos vezdami cīņā; tur izcēlās Atreids starp viņiem:

Galva un acis tam bija kā zibeņu metējam Zevam,

Josta kā Arējam spoža, bet krūts kā Posēidonam šķita.

Itin kā ganāmā pulkā ir dižāks un pārāks par govīm

Vērsis, jo izceļas augumā savā un staltākais barā,

Gluži, lūk, tādu šai dienā Zevs izcēla Atreja dēlu,

Pārāku daudzkārt par citiem jo teicamiem ahaju vīriem.

Tagad jūs sakait man, mūzas, kas Olimpa mitekļos esat, —

Dieves jūs esat, klāt esat it visur un zināt it visu,

Taču mēs dzirdam tik vienīgi tenkas, bet paši maz zinām, —

Kādi tad danaju vadoņi bija un varoņi kādi?

Nespētu pats ne nosaukt tos visus, ne saskaitīt visus,

Desmit kaut būtu man mēļu un desmitreiz runātu skaļāk,

Balss kaut man spēcīga būtu un krūtīs sirds varaina būtu,

Ja jūs man, Olimpa mūzas un Aigidas nesēja meitas,

Nebūtu teikušas tos, kas nākuši karā pret Troju.

Kuģu vadoņus arī un kuģus es minēšu visus.

Drosmīgo boiotu rindas uz cīņu pret Iliju veda

Pēnelejs, Lēits un Klonijs, vēl Arkesilājs, Protoēnors.

Viri tiem sekoja rindās no Hirijas, Aulidas klintīm,

Arī no Shoinas un Skolas, Etēonas klinšainiem kalniem,

Citi no Tespijas, Grajas, no plašās Mikālēsas laukiem,

Vīri, kas dzīvoja Harmā, Eritrās, Eilēsijā arī,

Vīri, kas mita Elēonas mūros, Petēonā, Hilē,

Tie, kas Okālejā dzīvo, Medēonas pilsētā krāšņā,

Eitrēsē, Kopā un Tisbē, ar baložiem bagātā zemē,

Tie, kas Koronejā dzīvo, Haliartas zālainās lejās,

Vīri, kas Platajā dzīvo, kas apstrādā Glisantas laukus,

Tie, kas Hipētēbās mita, tā bija jo diža un cēla,

Arī no Onhēstas svētās, kur krāšņas Posēidona birzis,

Vīri no Midejas, Arnas, kas sulīgu ķekaru pilna,

Ari no dievišķās Nīsas un beidzot Antēdonas tālās.

Visi tie devās uz Troju ar piecdesmit kuģiem, ikkatrā

Boiotu jaunekļi bija pa simtam un divdesmit skaitā.

Tos, kas Asplēdonā mita, Orhomenā, miniešu zemē,

Jalmens un Askalafs veda — šie abi bij Arēja dēli;

Aktora Azeida namā Astiohe dzemdēja kādreiz

Cietsirdim Arējam viņus; kad jaunava kautrā un tīrā

Augšējā istabā bija, dievs piegūlās slēpu pie viņas.

Abi tie atbrauca rindās ar trīsdesmit dobajiem kuģiem.

Shedijs un Epistrofs veda pret lliju fokiešu vīrus,

Bija tie Ifita dēli no valdnieka Naubola saknes;

Tie, kas Kipārisā mita un Pītojas klinšainā zemē,

Dievišķā Krišā, Panēpejas laukos un Daulidas lejās.

Daudzi no Anemorējas, Hiāmpoles apkārtnes plašās.

Vīri, kam miteklis bija gar brīnišķās Kēfisas krastiem,

Vīri, kas Lilajā mita pie Kēfisas avotiem krāšņiem,

Nāca aiz viņiem pret Troju ar četrdesmit melnsānu kuģiem;

Abi tie kārtoja fokiešu rindas, tās nostādot steigā

Boiotu kareivjiem tuvu, lai būtu tās blakus pa kreisi.

Atrkājis Ajants, Oīleja dēls, ar lokriešiem nāca;

Augumā mazāks viņš bija kā dižais Telāmonids Ajants,

Tiešām daudz mazāks; kaut augumā sīkāks, viņš audekla bruņās

Pārspēja hellēņus visus un ahaju vīrus ar šķēpu;

Vīrus šis veda no Ķīnas, Opoentas, Bēsas un Skaries,

Tos, kas Kalliarā mita un Augejas ielejās krāšņās,

Tronijā, Tarfē un krastos pie krāšņās Boāgrijas straumes.

Lokrieši nāca tam līdzi ar četrdesmit melnsānu kuģiem,

Pretējā pusē aiz Eibojas svētās to dzimtene bija.

Dedzīgie abantu vīri aiz viņiem no Eibojas nāca,

Halkidas, Eiretrijās, Histiajas, vīnogu pilnās,

Kērintas, piejūras zemes, no Dījas, kas klinšainā kalnā,

Vīri, kas Karistā mita un, beidzot, kas dzīvoja Stirās;

Vadīja tos Elefēnors, šis Arēja pēctecis bija,

Dižā Halkēdonta dēls un abantu vadonis brašais.

Seko tam abanti straujie, kas pakausī audzina matus,

Sķēpmeši sevišķi krietnie, tie centās ar oškoka šķēpiem,

Tēmētiem labi ik reizes, šķelt naidnieku bruņas ap krūtīm.

Nāca tie visi uz cīņu ar četrdesmit melnsānu kuģiem.

Tālāk tiem sekoja vīri no Atēnām, pilsētas krāšņās,

Dižā Erēhteja zemes; šo Atēna, Kronida meita,

Uzaudzināja — bet auglīgā zeme tam dzīvību deva, —

Sauca uz Atēnām viņu un greznajā svētnīcā lika;

Atēnu jaunekļi tagad, kad mijas ritošie gadi,

Ziedo tur vēršus un jērus, lai svētību gūtu no dieves.

Menestejs, Peteja dēls, šos vadīja cīņā pret Troju.

Nebija līdzīga vīra virs zemes, kas prastu vēl labāk

Sakārtot ierindā zirgus un vairogiem bruņotos vīrus, —

Nestors viens sacensties spēja, jo vecākais bija no visiem.

Sekoja vīri šim cīņā ar piecdesmit melnsānu kuģiem.

Ajants no mazās Salāmīnas nāca ar divpadsmit kuģiem.

[Nolika savējos viņš, kur Atēnu falangas stājās.]

Tie vēl, kam mitekļi Argā un Tīrintas stiprajos mūros

Un kam Hermiones ostā, ap Asines dziļajiem līčiem,

Troizēnā, Eionā, Epidaurā, ķekaru pilnā,

Vīri, kas Māsētā, Aigīnā dzīvo, šie ahaji bija;

Diomēds, drosmīgais cīņā, šos kareivjus veda pret Troju,

Arī vēl Stenels, kas dižā Kapāneja pēctecis bija,

Eirials, līdzīgais dievam, vēl bija tiem vadonis trešais,

Drošā Mēkisteja dēls un valdnieka Talaja pēcnieks.

Diomēds, drosmīgais cīņā, šos visus pret īliju veda.

Astoņus desmitus melnsānu kuģu tie veda uz cīņu.

Vīri, kas Mikēnu pilsētā mita, jo brīnišķi celtā,

Bagātās Korintas mūros un Kleonās, brīnišķi celtās,

Vīri, kas Ornejas kopa un tīkamo Araitireju,

Krāšņos Sikionas kalnus, kur senlaikus valdīja Adrasts,

Vīri no Hiperēsijas, Gonēēsas augstajām klintīm,

Tie vēl, kas Pellēnas lejās un Aigijas apkārtnē mita,

Piekrastē visā gar jūru un Helikes klajumos plašos.

Atreja dēls Agamēmnons simt kuģos tos veda pret Troju.

Bija tam kareivji braši un arī daudz vairāk kā citiem.

Varens tas bija to priekšā, ar mirdzošām bruņām ap krūtīm

Soļoja lepni, pats izcēlās spilgti starp varoņiem visiem

Vīrišķas drosmības dēļ, tam kareivju bija visvairāk.

Vīrus no Lakedaimdnas, ko kalnāji ieslēdz visapkārt,

Arī no Fāres un Spartas, no slavenās daudzdūju Meses,

Vīrus no Briseju laukiem, no tīkamo Augeju lejām,

Tos vēl, kas Amiklās mita un Helā, tuvu pie jūras,

Vīrus, kas dzīvoja Lajā, kas Oitilas apkārtnē bija,

Menelājs, drosmīgais cīņā, šā brālis, uz īliju veda

Sešdesmit kuģos; tie turējās savrup no pārējiem tālāk.

Menelājs vadīja viņus ar vīrišķu sparu un drosmi,

Skubinot visus uz cīņu; sirds iedegās viņam visvairāk

Atmaksāt trojiešu vīriem par Helenes mokām un vaidiem.

Vīrus, kas dzīvoja Pilā, kas tīkamā Arēnē mita,

Trijā, kur Alfeja sekla, tos visus, kas dzīvoja Aipē,

Kiparisēentas laukos, vēl vīrus no Amfigenējas,

Arī no Ptelejas, Helas, no Dorijas laukiem; tur mūzas

Laupīja trāķietim Tamirim balsi, kad atpakaļ nāca

Kādreiz no Oihalijās un Eirita oihalijieša.

Lielījās dziedonis skaļi, ka uzvarēs dievišķās mūzas,

Aigidas nesēja meilas, ja sacenstos dziesmās ar viņām.

Tāpēc jau saīga dieves, tam atņēma gaišumu acīm,

Atņēma dievišķo balsi un piespieda kitaru aizmirst.

Gerēnas zirgvaldis Nestors šos vīrus pret īliju veda.

Deviņi desmiti izdobtu kuģu tam sekoja cīņā.

Tos, kas Arkādijā mita gar šķautnainām Killēnes aizām,

Tuvu pie Aipita kapa, kur drosmīgu šķēpmešu zeme,

Vīrus, kas Fenejā mita, Orhdmenā, bagātā aitām,

Ripē un Stratijas gravās, no vējainiem Enispes kalniem,

Ari no Tegejas laukiem, Mantinejas tīkamām lejām,

Stlmfēlas krāšņajām gravām un tos, kas Parrāsijā mita,

Vadīja Ankaja dēls Agapēnors uz cīņu pret Troju

Sešdesmit izliektos kuģos, daudz kareivju bija ikkatrā,

Veiklāko arkadu vīru, kas rīkoties prata ar šķēpiem.

Deva šiem arkadu vīriem pats Atreja dēls Agamēmnons

Daudz airu kuģus, lai irtos ar tiem pa tumšajiem viļņiem, —

Nebija prasmes tiem pašiem, kā doties pa jūru ar kuģiem.

Tos, kas Būprāsijā mita un dievišķās Elidas lejās,

Vīrus no Hirmīnes laukiem, no Mirsines robežām tālām,

Ari Olēnijas klintīm un tos, kas Alēisijā mita,

Veda pret īliju četri, un sekoja katram no viņiem

Desmit visātrāko kuģu ar drosmīgo epeju dēliem.

Amfimahs dižais un Talpijs šos kareivjus veda pret Troju —

Pirmais bij Kteata dēls, otrs Eirita, Aktora pēcnieks.

Diors vēl vadīja tos, Amarinkeja pēctecis brašais.

Poliksens, līdzīgais dievam, starp vadoņiem ceturtais bija.

Drošā Agāstena dēls un valdnieka Augeja mazdēls.

Tos, kas Dūlihijā mita un svētajās Ebīnu salās,

Iepretī Elidas krastam tās atrodas pāri par jūru,

Arējam līdzīgais Megēts uz cīņu pret īliju veda,

Kauj ratu braucēja Fīleja dēls, ko mīlēja Kronids;

Kādreiz pēc ķildas ar tēvu tas atbēga dūlihu zemē.

Megēts pret īliju nāca ar četrdesmit melnsānu kuģiem.

Odisejs nāca uz cīņu ar brašajiem kefallēniešiem;

Vīrus no Itakas veda, no šalcošiem Nērita mežiem.

Tos, kas Krokilejā bija, Aigilipā, klinšainā salā,

Vīrus, kas Zakintā mita, kas apkopa tīrumus Samē,

Tos vēl, kas cietzemē bija un pretējā piekrastes malā.

Visus šos Odisejs veda, kas gudrībā līdzināms Zevam.

Vadonis nāca pret Troju ar divpadsmit sārtvaigu kuģiem.

Toants, Andrāimona dēls, pret Iliju aitolus veda,

Vīrus, kas Pleironā mita, kas Pilēnē, Olenā bija,

Vīrus no Halkidas krastiem, Kalidonas klinšainiem laukiem.

Nebija dzīva neviena no slavenā Oineja dēliem,

Senāk viņš bija jau miris un gaišmatis Meleagrs arī;

Toantam bija tad uzticēts viss, lai ai tolos valda;

Nāca šis cīņā pret Troju ar četrdesmit melnsānu kuģiem.

Slavenais šķēpmetis Idomenējs ar krētiešiem nāca.

Vīrus viņš veda uz cīņu, kas Gortīnā mita un Knosā,

Liktā un Milētas laukos, aiz Likastas baltajām sienām,

Faistā un Riti jā arī, kas celtas ar brīnišķu gaumi,

Daudzus vēl citus, kas dzīvoja Krētā, simt pilsētu salā.

Slavenais šķēpmetis Idomenējs tos vadīja cīņā,

Mērions ari, kas bija kā cilvēku slepkava Arējs.

Abi šie nāca pret Troju ar astoņiem desmitiem kuģu.

Tlēpolems, Hērakla dēls, jo varens un drošsirdīgs cīņās,

Deviņus kuģus no Rodas ar drosmīgiem rodiešiem veda.

Vīri, kas apdzīvo Rodu, ir šķirti trīs dažādās ciltīs:

Lindā, ap Jālisu arī un Kameiru balto tie mita;

Tlēpolems, šķēpmetis brašais, ar viņiem pret trojiešiem nāca.

Dižajam Hērakla spēkam to dzemdēja Astioheja.

Viņu no Efiras aizveda Hērakls, no Sellentas krastiem,

Zevtēva varoņu vīriem daudz pilsētu gruvekļos gāzis.

Tlēpolems, izaudzis pilī pie tēva par jaunekli staltu.

Uzbruka tēvbrālim savam un atņēma dzīvību viņam,

Gados jau pavecam vīram Likimnijam, Arēja saknes.

Drīz vien viņš uzcēla kuģus un, savācis kareivjus drošus,

Bēga ar viņiem pa jūru, jo atriebties draudēja viņam

Varenā Hērakla dēli un līdzi tiem radnieki citi;

Cietis daudz grūtumu ceļā, viņš atgriezās atpakaj Rodā.

Viņi sev uzcēla mītnes trīs vietās un dzīvoja šķirti,

Būdami tīkami Zevam, kas dievus un cilvēkus rīko.

[Tāpēc jau ari tiem Zevs šeit piešķīra svētību lielu.]

Nīrejs pēc viņiem no Sīmes trīs atveda līganus kuģus;

Nīrejs bij Aglajas košās un valdnieka Haropa pēcnieks.

Skaistāks viņš bija par visiem no pārējiem danaju dēliem,

Nākušiem cīņā pret Troju, pēc dievišķā Pēlēja dēla.

Tikai maz spēka tam bija, un vīru maz nāca ar viņu.

Vīrus, kas Nīsiras, Kasas un Krapatas pilsētās mita.

Kosā, Eiripila pilsētas namos un Kalidnu salās,

Vadoņi Feidips un Antiis pret Iliju kārtoja rindās,

Valdnieka Tesala pēcteči abi no Hērakla saknes;

Sekoja vadoņiem viņi ar trīsdesmit dobajiem kuģiem.

Sekoja tālāk it visi, kas dzīvoja pelasgu Argā:

Vīri no Alopes, Alas un vīri, kas Trahīnā mita,

Viri, kas dzīvoja Ftījā un Helladā, daiļavu zemē.

Sauca par ahajiem viņus, par hellēņiem, mirmidoniešiem.

Vadonis Ahillejs veda tos cīņā ar piecdesmit kuģiem.

Tomēr par sīvajām cīņām maz domāja tobrīd šie vīri —

Nebija taču tiem tā, kas vadītu rindas uz cīņu.

Gulēja Ahillejs, ātrkājis veiklais, bez darba pie kuģiem,

Tāpēc ka piktojās īgni par košmati Brīseja meitu.

Viņu pēc cīņām jo sīvām pie Lirnēsas guva par savu,

Sagraujot Lirnēsu drupās un sagāžot tēbiešu mūrus,

Minētu gāžot un brāli Epistrofu, šķēpmešus krietnos,

Valdnieka Eiēna dēlus, kas Selēpa pēcteči bija.

Ahillejs viņas dēļ skuma; bet drīz vien tam jāceļas bija.

Vīrus, kas Filakē mita un Pīrasas ziedošās lejās,

Dēmētrai tīkamās vietās, un Itonas daudzavju laukos,

Antronas šalcošos krastos un Ptelejas zālainos mauros,

Vadīja cīņā pret Troju Protēsilājs, šķēpmetis brašais.

Kamēr starp dzīvajiem bija, bet tumsa drīz sedza tā acis —

Palika Filakē sieva un saplēsa vaigus aiz sērām,

Palika puscelta māja, — no ahajiem viņu vispirmo

Gāza ar šautru kāds dardans, kad izkāpa ārā no kuģa.

Drīz tiem cits vadonis radās šā vietā, kaut skuma par viņu.

Arēja pēctecis Podarks it visus tos kārtoja rindās,

Bagātā īfikla dēls un Filaka dēladēls dižais,

īstenais brālis bij arī tas drošajam Protesilājam,

Gados daudz jaunāks par viņu; bij gadu gan vairāk un drosmes

Varonim Protesilājam. Kaut vadoņa netrūka vīriem,

Tomēr tie skuma par viņu, par drosmīgo vadoni savu.

Nāca šis cīņā pret Troju ar četrdesmit melnsānu kuģiem.

Vīri, kas dzīvoja Ferās, Boibēidas ezera krastos,

Glafirās, tīkamā Boibē un Jaolkā, pilsētā krāšņā,

Sekoja Eimēlam cīņā pret Troju ar vienpadsmit kuģiem,

Mīļajam Admēta dēlam; Alkēstida dzemdēja viņu,

Dievišķā sieva, tā bija no Peli ja meitām visdaiļā.

Tos, kam Taumākijā mitekļi bija un Mētones laukos,

Vīrus no šaurām Olizonas klintīm, Melibojas druvām

Filoktēts, slavenais strēlnieks ar stopu, uz cīņu pret Troju

Atveda septiņos kuģos, ikkatrā pa piecdesmit vīru,

Varenus aimiekus visus un labākos strēlniekus cīņā.

Ilgi gan vārga viņš salā un cieta briesmīgas sāpes

Svētajā Lēmnā, kur ahaju dēli to atstāja vienu,

Slimu ar šausmīgu brūci, jo iekoda negantā odze.

Vaidot tur gulēja viņš; bet drīz vien jau ahaju dēliem

Jādomā bija pie kuģiem par atstāto vadoni savu;

Drīz tiem cits vadonis radās šā vietā, kaut skuma par viņu.

Rindās tos kārtoja Medonts, Oīleja blakusdēls drošais,

Viņam reiz, pilsētu grāvējam, Rēne to dzemdēja pilī.

Tālāk tiem sekoja vīri no Trikes un Itomes augstās,

Ari no Oihalijās, no Eirita pilsētas stiprās.

Divi Asklēpija drosmīgie dēli šo vadoņi bija,

Kārtoja tos Podalēirijs un Mabāons, labākie ārsti,

Kuriem sekoja vīri ar trīsdesmit dobajiem kuģiem.

Tos, kas Ormēnijā mita, Hipērejas avotam blakus,

Ari Astē rij as laukos, pie Titānā galotnēm baltām,

Eiripils veda uz cīņu, Eiāimona pēctecis cēlais.

Līdzi tie sekoja viņam ar četrdesmit melnsānu kuģiem.

Vīrus, kas Argisā mita, kas dzīvoja Girtones laukos,

Ortē, Hēlones lejās un baltajā Oloosčnā,

Polipoits, bezbailīgs karā, uz cīņu pret Iliju veda,

Dižais Peiritoja dēls, kas cēlies no mūžīgā Zeva, —

Brīnišķā Hipodamēja Peiritojam dzemdēja viņu

Todien, kad spalvainai kentauru ciltij viņš atriebās bargi,

Triekdams no Pēlija tos un dzīdams līdz aitiku zemei.

Leontejs, Arēja pēctecis brašais, tos kopā ar viņu

Vadīja, cildenā Korona dēls un Kaineja pēcnieks.

Abi pret Iliju nāca ar četrdesmit melnsānu kuģiem.

Divdesmit kuģus un divus no Kifas atveda Gūnejs.

Sekoja enieši viņam un drosmīgo peraibu vīri,

Tie, kas pie Dodones ledainiem kalniem sev cēluši mājas,

Tie, kas tur kopuši laukus, kur tīkamā Titarēsija

Ritina avota ūdeni dzidro uz Pēneju lejup;

Tomēr tās sudraba vijņi ar Pēneju nesaplūst kopā,

Bet gan kā olīvu eļ|a pa viļņvirsu aizslīd uz jūru;

Iztek šī brīnišķā straume no Stigas, kas zvērestiem baiga.

Protojs, Tentrēdona dēls, par vadoni magnētiem bija.

Mita ap Pēneju viņi un Pēlija šalcošiem mežiem;

Slavenais ātrkājis Protojs šos vadīja cīņā pret Troju.

Visi tie sekoja viņam ar četrdesmit melnsānu kuģiem.

Tādi, lūk, ahajiem vadoņi bija un valdnieki tādi.

Saki man tagad, ai mūza, — kas, sekojot Atreja dēliem,

Labākais bija no viņiem, kam bija vislabākie zirgi?

Labākie zirgi no visiem foij Eimēlam, Fērētiadam;

Varoņa vadītās ķēves bija ātras kā spārnotie putni,

Vienāda auguma abas, pat vienādas spalvas un gadu;

Apollons, sudraba stopnesis, abas tās Pērējas pļavās

Uzaudzināja, lai cīņās tās Arēja šaušalas nestu.

Ajants, Telāmona dēls, no kareivjiem labākais bija,

Kamēr vēl dusmojās Pēleids; šis tomēr visstiprākais bija,

Labākais divjūgs to nesa, šo raženo Pēlēja dēlu.

Tobrīd viņš atpūtās mierīgs pie abējup izliektiem kuģiem,

Nespēdams īgnumu valdīt pret tautganu Agamemnonu,

Atreja dēlu; šeit Pēleida ļaudis pie šalcošā krasta

Kavēja bezdarbā laiku ar diskiem, ar metamiem šķēpiem,

Šaujot ar stopu; bet stāvēja zirgi pie kaujratiem saviem,

Plūkdami trijlapi lotu un selīnu, purvos kas rodas.

Kaujrati apsegti bija un stāvēja vadoņu teltīs.

Kareivji pulcējās bariem un klīda pa nometni apkārt,

Skuma par vadoni brašo un vairījās doties uz cīņu.

Kareivji gāja uz priekšu, un mirdzēja leja kā liesmās.

Dunēja zeme zem kājām kā tobrīd, kad Zibeņu metējs

Tīfoju īgnumā vajā un Arimu kalnos per zemi, —

Tīfojam esot, tā jaudis mēdz stāstīt, šeit gulta zem zemes,

Gluži tā dunēja zeme zem smagajiem gājēju soļiem

Tobrīd, kad steigšus tie traucās uz cīņu pa ieleju plašo.

Līdzīgi viesulim straujam pie trojiešiem īrida steidzās.

Nesdama bēdīgu ziņu no aigidas nesēja Zeva.

Tobrīd tie pulcēties sāka pie Priama pagalma vārtiem;

Visi drīz sanāca kopā, gan jauni, gan sirmgalvji vārgi,

īrida, ātrkāje veiklā, šai brīdī tiem nostājās blakus,

Pieņemot Priama dēla — jo raženā Polīta balsi.

Trojiešus sargāja Polīts un, ticēdams ātrajām kājām,

Sēdēja laukā arvien Aisiēta kapkalna galā,

Vērīgi gaidīdams brīdi, kad ahaji dosies no kuģiem.

Pieņemot Polīta balsi, tā ātrkāje īrida teica:

«Sirmgalvi, arī vēl tagad tev tīkamas veltīgas runas,

Gluži kā mierīgos laikos! Bet risinās drausmīga cīņa!

Bieži vien esmu tur klāt, kur notiek vissīvākās kaujas,

Tomēr nekad vēl tik lieli nav redzēti naidnieku bari —

Līdzīgi lapām, kas kokos, un līdzīgi smiltīm bez skaita.

Strauji tie dodas pa leju, lai sāktu ap pilsētu cīņu.

Hektor, it sevišķi lūdzu tā darīt, kā padomu došu:

Priama pilsētai lielai daudz dažādu palīgu tagad,

Taču tiem valodas citas, jo nāk tie no dažādām zemēm.

Tas lai tiem pavēli dod, kā vadībā atvesti viņi;

Tas lai tos vada uz cīņu, un tas lai tos sakārto rindās!»

Teica, un klausīja Hektors, kā īrida vēlēja viņam;

Tūdaļ viņš atlaida vīrus, un visi pie ieročiem ķērās.

Atvērās pilsētas vārti, un klajumā plūda it visi.

Kājnieku, jātnieku bari; ar milzīgu troksni tie gāja.

Ārā aiz pilsētas vārtiem redz pakalnu stāvu un augstu;

Lejā tas vērojams skaidri, it visur var pieiet tam tuvu.

Mirstīgo mēle šo kalnu mēdz dēvēt Ballējas vārdā,

Mūžīgie dievi to sauc par veiklās Mirines kapu.

Trojieši nostājās rindās un palīgu pulki tiem blakus.

Mirdzošā ķiverē Hektors bij trojiešu vadonis pirmais,

Priama dēls; tam sekoja daudzi, un labākie vīri

Ieročus tvēra ar viņu, lai dotos uz cīņu ar šķēpiem.

Ainejs, Anhīsa dēls, pret ahajiem dardanus veda,

Dieviete Kiprida viņu no Anhīsa dzemdēja īdas

Mežainās gravās, ar mirstīgu vīru tur saistoties mīlā;

Sekoja varonim divi Antēnora raženie dēli —

Arhelohs, Akamants līdz, jo veiksmīgi cīņā ikkatrā.

Zelejas virus, kas mita pie Idkalna pakajes malas,

Dzerdami ūdeni tumšo no dziļajām Aisēpas dzelmēm,

Pandars, Likāona raženais dēls, pret ahajiem veda.

Viņam pats Apollons Foibs reiz dāvāja mirdzošu stopu.

Tos, kas Adrāsteju cēla un valdīja Apaisas zemē,

Tos, kas Pitiejā mita ap klinšaino Tērēja kalnu,

Vadīja kopīgi Adrasts un Amfijs audekla bruņās,

Abi Perkotes Meropa dēli; šis labāk par visiem

Zināja likteni zīlēt. Uz postīgo karu tas dēliem

Aizliedza doties, bet viņi par to vis nelikās zinīt.

Tāpēc ka likteņa roka tos vilka jau melnajā nāvē.

Vīri, kas Perkotes laukos un Praktijas apkārtnē mita,

Sēstas un Abīdas druvās un brīnišķās Arisbes lejās,

Nāca ar Hirtaka dēlu, ar Asiju, vadoni dižo;

Asiju, Hirtaka dēlu, no Arisbes atveda cīņā

Milzīgie, dedzīgie zirgi no dzidrās Sellentas straumes.

Hipotojs vadīja pelasgu ciltis, kas šķēpmeši vingri;

Mierīgi dzīvoja viņi ap Lārisas cilainiem laukiem.

Hipotojs vadīja tos un Arēja pēctecis Pilajs,

Pelasga Lēta dēli un Teitama pēcteči abi.

Drosmīgais Peirojs un Akamants nāca ar trāķiešu vīriem;

Straujie Hellēsponta krasti šiem mītnes tur ierobežoja.

Kikonus, šķēpmešus vingros, pret ahajiem vadīja Eiīēms,

Keada Troizēna dēls, kas Kronidam patīkams bija.

Pīraihms tiem sekoja pakaļ ar paioniem, līkstopu vīriem,

Tālu no Amidonās, no Aksijas platstraumes upes;

Risina upes dievs Aksijs visskaistākos viļņus virs zemes.

Vadonis Pilaimens, vīrišķā sirds, ar paflagoniešiem

Nāca no enetu zemes, kur savvaļā mūļi klīst mežos;

Kitorā mita šie vīri un apmetās Sēsamas laukos,

Cēluši blakus Partēnijas straumei sev tīkamas mājas

Kromnā, Aigialas zemē, Eritīnu augstajās klintīs.

Vadoņi Odijs un Epistrofs nāca ar halizoniešicm

Tālu no Alibes laukiem, no kurienes sudrabu rodam.

Hromijs un putnreģis Ennoms pret ahajiem mīsiešus veda,

Taču gan neglāba putni šo vīru no likteņa drūmā —

Aiakids, ātrkājis veiklais, to gāza ar spēcīgām rokām,

Iegrūda dzelmē, kur vairāki troji vēl dabūja galu.

Frigiešus vadīja Forkīns un Askanijs, līdzīgais dievam;

Abi tie, tvīkdami cīņas, no tālās Askānijas nāca.

Maionu vīri ar Mestlu un šķēpmeti Antifu nāca,

Abi Talāimena dēli, kas Gīgajai ezerā dzima;

Maionus vadīja viņi, kas mita pie mežainā Tmola.

Kārieši sekoja Nastam, tie runāja barbaru mēlē;

Milētas pilsētā dzīvoja viņi un mežainos kalnos,

Lejās ap Maiandras viļņiem un Mikales galotnēs augstās.

Amfimahs kopa ar Naslu pret ahajiem veda šos vīrus;

Amfimahs abi ar Nastu Ir brašā Nomiona dēli;

Greznojies zeltā kā jaunava daiļa, šis nāca uz cīņu;

Nelga, zelts nespēja pasargāt viņu no likteņa drūmā;

Aiakids, ātrkājis veiklais, to gāza ar spēcīgām rokām.

Iegrūda dzelmē, bet mirdzošo zeltu sev paņēma līdzi.

Sarpēdons vadīja likiešu rindas ar cildeno Glauku,

Nākot no Likijas tālās, no dzelmj ainās Ksantupes zemes.

.

## HELĒNE

ZVĒRESTS. KAREIVJU SKATE. PARĪDA UN MENELAJA DIVKAUJA

Bet, kad jau pretējās puses ar vadoņiem sastājās rindās,

Troji ar troksni un saucieniem metās uz priekšu kā putni.

Līdzīgu troksni mēs dzirdam zem debesu juma no dzērvēm

Tobrīd, kad, bēgot no vētrainās ziemas un negaisu lietus,

Aizlaižas projām ar troksni pār plašā Okēana viļņiem,

Nesdamas pigmejiem likstas un likteņa nolemto nāvi;

Rītā ar gaismiņu mazu tās metas uz postīgo cīņu.

Ahaji soļoja klusi uz priekšu un atriebes tvīka.

Degdami sirdī it visi, kā palīdzēt cīņā cits citam.

Itin kā Dlenvidis straujais virs kalngaliem izplata miglu,

Nīstamu ganiem vienmēr, bet mīļāku zagļiem par nakti,

Jo tad vairs neredz neviens par aizmesto akmeni tālāk, —

Gluži tā putekļu mākoņi cēlās zem gājēju kājām

Tobrīd, kad kareivji traucās ar steigu pa līdzeno lauku.

Bet, kad tie, uzbrūkot strauji, jau pienāca tuvu cits cilam.

Iznāca trojiešu priekšā pats Aleksandrs, līdzīgais dievam,

Apmetis pantera ādu ap pleciem un izliekto stopu,

Zobenu sānos; tas, divus jo dzēlīgus varkaltus šķēpus

Vicinot rokā, no ahaju dēliem visdrošākos vīrus

Izaicināja, lai nāk tie pret viņu uz drausmīgo cīņu.

Tikko kā redzēja viņu šeit Menelājs, Arējam mīļais,

Iznākam smagajiem soļiem no trojiešu kareivju rindām,

Priecājās itin kā lauva, kad izsalcis nejauši satiek

Mežmalā ragaino briedi vai ganībās stirnu un kāri,

Gabalos plēšot, to aprij, kaut pašam draud lielākas briesmas,

Tāpēc ka suņi tam seko un jaunekļi ziedošos gados, —

Gluži tā priecājās Atreids, kad Paridu, līdzīgo dievam,

Redzēja tieši sev priekšā, jo vainīgo gribēja sodīt.

Veikli viņš izkāpa ārā no ratiem un ieročus tvēra.

Bet, kad šeit dievišķais Parids to redzēja pirmajās rindās

Mirdzošu līdzīgi saulei, sirds satrūkās mīļajās krūtīs.

Tūdaļ viņš steidzās pie draugiem, lai bēgtu no likteņa baigā.

Itin kā ceļinieks vērīgs, kad kalnaizā ierauga odzi,

Bailēs sper atpakaļ soli un tirpas tam pāriet pa kauliem,

Atpakaļ aizmūk viņš ātri, un bāli kļūst sarkušie vaigi, —

Gluži tā atpakaļ rāvās caur drosmīgo trojiešu pūli

Aleksandrs, līdzīgais dievam, jo bijās no Atreja dēla.

Redzēja Paridu Hektors un, zaimodams viņu, tā teica:

«Nelaimes sistais, tev izskats ir cēls, bet pavedējs esi!

Kaut jel tu nebūtu dzimis un labāk tu miris bez. sievas!

Tiešām to vēlos no sirds, daudz labāk patiesi tas būtu

Nekā par nelieti kļūt, par izsmieklu pasaulei visai!

Dzirdi, kā smejas par tevi šie ahaji kuplajiem matiem!

Domāja viņi patlaban, ka cīnīsies droši pats pirmais;

Vaigs tev gan brīnišķi skaists, bet sirdī nav vīrišķa spēka.

Kā gan tev tādam, tik gļēvam, bij drosme ar ātrajiem kuģiem

Doties pār bangaino jūru un pulcināt draugus ap sevi,

Aizkulties svešnieku pusē un atvest no turienes līdzi

Skaistāko sievu, kas tīkama svaine ir šķēpmešu vīriem,

Tēvam par briesmīgu lāstu, bet valstij un tautai par postu,

Naidniekiem tikai par prieku un pats sev par mūžīgu kaunu?

Kāpēc tev pietrūka drosmes ar Atreja dēlu iet cīņā?

Tad tik tu zinātu skaidri, kam laupījis ziedošo sievu!

Ko tev šeit līdzētu lira, ko Kipridas dāvātās balvas,

Cirtainie mati un skaistums, ja pīšļos tu ļimtu bez dvašas?

Nebūtu bijuši troji tik gļēvi, tad sen jau tev būtu

Akmeņu hitons par visu to ļauno, ko darījis esi.»

Aleksandrs, līdzīgais dievam, tam atbildot, savukārt teica:

«Hektor, tu pārmeti man, kā pelnījis biju, ne vairāk.

Mūžam tev cieta ir sirds kā nelokāms cirvis, ko paceļ

Spēcīga cirtēja roka, ja atvesto baļķi par mastu

Mākslīgi izveidot sāk un spēku tam vairo ik cirtiens.

Gluži tik bezbailīgs prāts arvien tev ir vīrišķās krūtīs.

Zelta Kipridas brīnišķās balvas man nepārmet turpmāk!

Labas ir mūžīgo balvas, tās nevajag nievāt nevienam.

Dievi tās mirstīgiem dāvā, un paši tās nespējam iegūt.

Bet, ja tu gribi, lai dodos uz cīņu ar Atreja dēlu,

Pavēli nosēsties trojiešu vīriem un abaju dēliem,

Savediet kopā jūs mani ar Atreidu, Arējam mīļo!

Cīņā es došos par Heleni pašu un visu tās mantu!

Tas, kas būs uzvaru guvis, kam drosmes un spara būs vairāk,

Heleni vedīs sev mājā par sievu ar visu tās mantu.

Pārējie salīgstiet mieru un, vienoti draudzībā ciešā,

Dzīvojiet cilainā Trojā. Uz Argu, kur dzimtene zirgiem,

Viņi lai alpaka) dodas, uz Ahaju, daijavu zemi.»

Teica tā viņš, un dzirdēja Hektors ar prieku šā vārdus.

Iznācis laukuma vidū, viņš atspieda trojiešu rindas,

Satvēris šķēpu aiz vidus, un mierīgi nostājās visi.

Ahaji kuplajiem matiem tik dažreiz vēl izšāva šautras,

Meta ar garajiem šķēpiem, pret Hektoru akmeņus svieda.

Sauca jo skanīgā balsī tiem Atreja dēls Agamēmnons:

«Rimstieties, argiešu dēli, un nemetiet, ahaju vīri!

Mirdzošā ķiverē Hektors, man liekas, jums vēlas ko sacīt»

Teica tā Atreja dēls; tie cīnīties rima un tūdaļ

Klusēja visi; tad Hektors tā sacīja laukuma vidū:

«Uzklausait, trojiešu dēli un ahaji spožajās bruņās,

Ko man ir Aleksandrs teicis, tas, kura dēļ iesākās ķilda!

Ieteic viņš trojiešu vīriem un ahaju dēliem it visiem

Ieročus nolikt un mirdzošās bruņas uz auglīgās zemes.

Pats viņš šeit laukuma vidū pret Atreidu, Arējam mīļo,

Cīniņā dosies par Heleni pašu un visu tās mantu.

Tas, kas būs uzvaru guvis, kam drosmes un spara būs vairāk,

Heleni vedīs sev mājā par sievu ar visu tās mantu.

Pārējie salīgsim mieru, un draudzības saites mūs vienos.»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmi.

Pavēris skatu pret tiem, tā drosmīgais Menelājs teica:

«Uzklausait arī vēl mani, jo sirdi man krūtīs šīs rūpes

Nospiež visvairāk. Starp trojiešu vīriem un ahaju dēliem

Laiks jau ir saderēt mieru. Daudz nelaimes cietuši esat

Manis un Parida dēļ, kas iesācis visu šo ķildu.

Kuram no abiem patlaban būs liktenis nolēmis nāvi,

Tas lai šeit mirst, bet pārējie visi drīz salīgstiet mieru!

Divus man atnesiet jērus, — lai Hēlijam ziedojam balto,

Zemei, kā pienākas, melno, bet Zevam vēl nesīsim citu.

Atvediet Priamu šurp, lai pats viņš šeit upurē jērus,

Tāpēc ka dēli tam lepni pārlieku un zvērestus netur,

Lai jel kāds ļaundaris turpmāk vairs Zevtēva līgumus nelauž.

Jaunākiem ļaudīm arvien ir mainīgi prāti un domas;

Vecāks, ja ķēries pie lietas, uz priekšu un atpakaļ skatās,

Taisnīgi nokārto visu par labu kā vienam, tā otram.»

Teica tā viņš; sirds līksmoja trojiem un ahaju dēliem;

Cerēja visi, ka izbeigsies tūdaļ šie briesmīgie kari.

Vīri nu kārtoja zirgus pa rindām, no kauj ratiem lēca,

Novilka bruņas no pleciem un lika tās tūdaļ uz zemes

Citu pie citas jo tuvu; maz lauka vairs bija starp vīriem.

Sūtīja Hektors pa tam uz pilsētu vēstnešus divus,

Likdams, lai atnes tie jērus un aicina Priamu tūdaļ.

Atreja dēls Agamēmnons Taltibljam savukārt lika

Doties pie dobajiem kuģiem un sameklēt jērēnus divus.

Dievišķam Atreidam klausot, viņš steidzīgi devās uz priekšu.

Irida traucās ar ziņu pie Helenes, baltroces košās,

Pieņemot Helenes svaines Lāēdikes skatu; no visām

Sirmgalvja Priama meitām šī bija visdaiļākā sejā;

Valdnieks, Antēnora dēls, Helikāons to veda par sievu.

Dieve šo atrada mājā, kur auda tā audeklu lielu,

Divkāršu, purpura sārtu, tai ieaužot dažādus skatus —

Kaujratu braucēju troju un spožbruņu ahaju cīņas,

Kurās it visi tie viņas dēļ cieta no Arēja rokas.

Stādamās Helenei tuvu, tā ātrkāje Irida teica:

«Raugies šurp, daiļava mīļā! Tu redzēsi brīnišķas lietas —

Kaujratu braucēji troji un ahaji spožajās bruņās

Citkārt naidīgi devās uz asarām bagāto karu.

Stādamies ielejas vidū un tvīkdami cīniņa sīva;

Tagad tie mierīgi sēž, jo itin kā beigušies kari;

Balstās uz vairogiem viņi, un šķēpi ir sadurti zemē.

Aleksandrs, Priama dēls, un Menelājs, Arējam mīļais,

Tevis dēļ dosies uz cīņu patlaban ar garajiem šķēpiem.

Tas, kas būs uzvaru guvis, sauks tevi par tīkamo sievu.»

Teica tā Helenei dieve un ielika karstākās ilgas

Sirdī pēc bijušā vīra, pēc dzimtenes, vecākiem mīļiem.

Pēkšņi tā šķidrautā sedzās, kas zaigoja spoži kā sudrabs,

Steidzās no istabas ārā un lēja daudz asaru maigu.

Helene negāja viena, tai sekoja kalpones divas:

Aitre, Piteja meita, ar lielaci Klimeni kopā.

Drīz vien tās atsteidzās turp, kur pacēlās Rietumu vārti.

Kopā ar Priamu bija šeit sirmgalvji Pantojs un Timoits,

Cildenais Klitijs un Lamps, un Arēja dēls Hiketāons,

Antēnors arī un Okalegēnts, tie gudri bij abi.

Sēdēja vadoņi vecie tur visi virs Rietumu vārtiem,

Vecums tos kavēja doties uz cīņu; bet sapulcēs viņi

Runāja daiļi — kā clkādu baram, kas sametas mežā

Augstu uz zarainiem kokiem, balss sirmgalvjiem tīkami plūda.

Tādi, lūk, trojiešu gudrie šeit sēdēja tornī virs vārtiem.

Vērojot Heleni nākam jau tuvu pie Rietumu vārtiem,

Sirmgalvji paklusām teica cits citam šos spārnotos vārdus:

«Dusmoties nevar par trojiem un abajiem spožajās bruņās,

Tāpēc ka cietuši mokas par sievieti tādu tik ilgi, —

Skaistumā viņa patiesi ir līdzīga mūžīgām dievēm;

Tomēr, kaut ari tā skaista, lai kuģos uz dzimteni dodas,

Iekām nav kļuvusi mums un bērniem par postu un lāstu.»

Teica tā viņi, bet sirmgalvis Priams tā Helenei sauca:

«Tuvāk, mans mīļotais bērns! Jel sēdies man blakus uz sola!

Redzēsi bijušo vīru ar radniekiem mīļiem un draugiem.

Vainīga neesi tu, te tikai ir vainīgi dievi —

Sūtīja ahajus tie uz asarām bagāto karu.

Teic man tā kareivja vārdu, kas izceļas vairāk par visiem!

Kas tas par ahaju vīru, tik stalts un tik diženu skatu?

Kaut gan par veselu galvu ir lielāki bijuši citi,

Tomēr tik diženu, cēlu, tik cienīgu vīru es tiešām

Nebiju redzējis vēl; man liekas viņš valdniekam līdzīgs.»

Helene, dieve starp sievām, tam atbildot, savukārt teica:

«Vīratēv mīļo! Man bailes no tevis, kaut cienu tik ļoti.

Kaut jel es mirusi būtu visrūgtākā nāvē, kad gāju

Paridam līdzi un atstāju brāļus un laulības gultu,

Atstāju meitiņu mazo un tīkamo draudzeņu pulku.

Tomēr nav noticis tā, un tāpēc es asarās slīkstu.

Tagad tev atbildu to, par ko tu man vaicā un taujā.

Tas, lūk, ir Atreja dēls Agamēmnons, starp ahajiem pirmais,

Ir viņš gan saprātīgs valdnieks, gan labākais šķēpmetis cīņā,

Dieveris ari man, nelietei, bija viņš dzimtenē toreiz.»

Teica tā viņa, un izbrīnā Priams tā valodu sāka:

«Laimīgais Atreja dēls! Tu piedzimstot biji jau laimīgs!

Ahaju jaunekļi visi ir pakļauti pavēlēm tavām.

Agrāk es Frigijā biju, kas sulīgu ķekaru pilna.

Daudz tur es redzēju frigu, daudz kaujratu braucēju veiklu,

Redzēju Otrēja tautu un Migdonu, līdzīgo dievam.

Toreiz šo kareivjiem nometne bija Sangārijas krastos.

Tiem es tad palīgā nācu, jo ieskaitīts biju to rindās

Tobrīd, kad devās tie cīņā pret vīrišķām amazonietēm.

Tomēr to nebija tik, cik ahaju mirdzošām acīm.»

Atkal tā sirmgalvis jautāja viņai, Odiseju redzot:

«Teic jel, mans mīļotais bērns, — kā sauc tur šo ahaju vīru?

Mazāks par veselu galvu kā Atreja dēls Agamēmnons.

Tomēr pēc skata tam dižāka krūts un platāki pleci;

Ieročus savus patlaban tas noliek uz auglīgās zemes,

Pats viņš, lūk, tekā visapkārt kā auns ap kareivju rindām.

Biezvilnas aunam patiesi es līdzināt varētu viņu,

Kas it kā vērodams staigā caur baltvilnas aitbaru lielu.»

Helene, Kronida meita, tam atbildot, savukārt teica:

«Tas tur ir Lāerta dēls, lūk, Odisejs^daudzpraša gudrais,

Uzaudzis Ilakas salā starp klintīm un akmeņu šķautnēm,

Dažādu viltību veiklākais meistars, labs padomu devējs!»

Prātīgais Antēnors tūdaļ, tai atbildot, sacīja pretī:

«Patiesi tiešām, ai sieva, ir tikko kā sacītie vārdi!

Ari jau agrāk kādreiz šurp dievišķais Odisejs nāca,

Tevis dēļ sūtīts uz Troju ar Atreidu, Arējam mīļo;

Laipni tos uzņēmu abus un mieloju viņus pie sevis.

Atceros abu šo augumu cēlo un padomu gudro;

Nāca uz sapulci viņi un bija ar trojiešiem kopā;

Izcēlās Menelājs stāvot jo varens ar platajiem pleciem;

Tomēr, kad sēdēja abi, man Odisejs cienīgāks šķita.

Bet, kad ar runām un viltu tie sāka jau iepīt mūs valgos,

Menelājs sapulces priekšā ar apdomu runāja īsi,

Skaidri, jo sparīgā balsī un necieta daudz vārdu runu,

Valodā nebija kļūdu, kaut šķita pēc ārienes jaunāks.

Odisejs, daudzpraša gudrais, kad pacēlās sapulcē runāt.

Stāvēja stingri uz vietas un nolaida acis uz zemi,

Nelieca scepteri savu uz priekšu vai atpakaļ arī,

Stingri to turēdams rokā, bij vienkāršam cilvēkam līdzīgs;

Varētu domāt, ka saīdzis viņš vai pavieglāks prātā.

Tikko kā varenai balsij no krūtīm šis atskanēt lika

Un kad tā vārdi jau plūda kā sniegpārslas zieme)u vējā,

Tad gan nevienam ar viņu vairs sacensties nebūtu prieka.

Vēlāk mēs nebrīnījāmies, kad redzējām biežāk tā vaigu.»

Vērodams Ajantu trešo, tā sirmgalvis vaicāja viņai:

f«Kas tas par ahaju vīru, tik stalts un tik diženu skatu,

Augumā pārāks par citiem, un spēcīgi, plati tam pleci?»

Tērpusies mirdzošās drēbēs, tā dievišķā Helene teica:

«Ajants šis milzīgais vīrs, visdrošākais ahaju atbalsts;

Tālāk tur īdomenējs starp vareniem krētiešu vīriem

Nostājies itin kā dievs, un vadoņi visi tam apkārt.

Menelājs, Arējam mīļais, šo vadoni mieloja bieži

Mūsējā pilī, kad kādreiz tas nāca no slavenās Krētas.

Tagad nu vēroju visus šos ahajus, spulgacu vīrus;

Viegli es pazītu viņus, pat vārdā tos nosauktu visus.

Divus no vadoņiem dižiem patlaban es nevaru redzēt:

Kur gan ir zirgvaldis Kastors, kur Polideiks, varenais dūrēm?

Viņi man īsteni brāli, no manas tie dzimuši mātes.

Vai vēl nav nākuši viņi no tīkamās Lakedaimūnas,

Jeb vai tie devušies šurp ar ātrajiem kuģiem pa jūru,

Bet gan tik atturas tagad no cīņas ar drosmīgiem vīriem.

Tāpēc ka bailes un kauns no manis un negoda mana?»

Teica tā viņa, bet zeme, kas dzīvībai barību gādā,

Sedza tos Lakedaimdnā, kur bija tiem dzimtene mīļā.

Saucēji tūdaļ pa pilsētu gāja un jērus jau divus

Ziedot dievībām nesa un vīnu, ko devusi zeme,

Pildītu kazādas maisā; bet trojiešu vēstnesis īdajs

Gāja pa priekšu ar maisāmo trauku un mirdzošiem kausiem;

Pienācis Priamam tuvu, viņš skubinot teica šos vārdus:

«Lāpmedūntiad, celies, jo labākie vīri sauc tevi.

Kauj ratu braucēji troji un ahaji spožajās bruņās,

Ierasties lejā pie tiem, lai draudzības līgumu līgtu!

Aleksandrs tūdaļ pēc tam un Menelājs, Arējam mīļais,

Cīnīsies skaistules Helenes dēļ ar garajiem šķēpiem.

Tas, kas būs uzvaru guvis, gūs sievu un visu tās mantu.

Pārējie, salīgstot mieru un vienoti draudzībā ciešā,

Dzīvosim cilainā Trojā, bet viņi lai dodas uz Argu,

Bagāto zirgiem, ar kuģiem pie skaistajām Ahajas sievām.»

Teica tā viņš; nu satrūkās Priams un vēlēja biedriem

Tūdaļ jūgt kaujratos zirgus; bez pretrunas klausīja viņi.

Kaujratos iekāpa Priams un aizbrauca, savilcis grožus;

Antēnors līdzi ar viņu uz mirdzošiem kaujratiem stājās.

Trauca pa Rietumu vārtiem tie ātrkāju zirgus uz leju.

Bet, kad tie bija jau lejā pie trojiem un ahaju vīriem.

Izkāpa viņi no kaujratiem ārā uz auglīgās zemes,

Devās uz priekšu starp trojiešu vīriem un ahaju dēliem.

Piecēlās tūdaļ pēc tam Agamēmnons, tautvedis dižais,

Viltīgais Odisejs arī; bet saucēji, cienītie vīri,

Savāca dievībām upurus svētos un maisīja vīnu

Maisāmā traukā, tad ūdeni lēja uz valdnieku rokām.

Atrcja dēls Agamēmnons ar rokām izrāva nazi,

Kas tam bij pakārts arvien pie dižajām zobena makstīm,

Izgrieza atnestiem jēriem no galvas pa sprogai, ko tūdaļ

Saucēji dalīja troju un ahaju valdnieku vīriem.

Pacēlis rokas uz augšu, viņš sāka jo sirsnīgi lūgties:

«Varenais, slavenais Zev, kas Idkalnā spēcīgi valdi,

Hēlij, kas redzi it visu un dzirdi it visu no augšas,

Varenā zeme un upes, jūs arī vēl, pazemes dievi,

Taisni kas mirušos ļaudis par netaisniem zvērestiem sodāt.

Esiet nu liecnieki mums un sargait šos zvērestus svētos!

Ja nu šeit Menelājs saļimtu pīšļos zem Parida šķēpa,

Tad lai tas Heleni gūst un visu tās mantu tai līdzi,

Paši ar ātrajiem kuģiem mēs atpakaļ dosimies mājās.

Bet, ja nu gaišmatis Menelājs cīņā būs Paridu gāzis,

Troji lai Heleni atdod un visu tās mantu tai līdzi,

Soda naudu lai ahajiem maksā, kā pienākas viņiem,

Un lai tad paaudžu paaudzes vēlāk to atceras labi.

Bet, ja nu sirmgalvis Priams un drosmīgie Priama dēli

Atteiktos maksāt man sodu, kad Aleksandrs divkaujā kritīs.

Karošu atkal no jauna, lai saņemtu kāroto algu,

Palikšu ilgi vēl šeit, līdz galīgi sasniegšu mērķi.»

Teicis to, pāršķēla jērēnu rīkles ar naidīgo nazi,

Zemē tos nolika abus, kas raustījās, izlaižot garu,

Tāpēc ka naidīgais varš tiem atņēma dzīvības spēku.

Tūdaļ no maisāmā trauka tie iesmēla vīnu ar kausiem,

Lēja uz auglīgās zemes un pielūdza mūžīgos dievus.

Beidzot tā ahaji visi un trojieši sacīja kopā:

«Varenais, slavenais Zev un mūžīgi esošie dievi!

Kas šeit no trojiem vai ahajiem pirmais šos līgumus lauzīs.

Tam kā šeit izlietais vīns pa zemi lai smadzenes iztek.

Pašam un arī tā bērniem, un sieva lai paklausa citam!»

Teica tā viņi; bet Krona dēls Zevs tam neļāva notikt.

Dardanids Priams pec tam tiem sacīja tūdaļ šos vārdus:

«Uzklausait mani jūs, troji un ahaji spožajās bruņās!

Tūdaļ es atpakaļ došos uz vējainās Ilijas kalniem.

Jāatzīst, mierīgu prātu patlaban es nespētu vērot

Cīnāmies tīkamo dēlu pret Atreidu, Arējam mīļo.

Zina tik vienīgi Zevs un mūžīgi esošie dievi,

Kuram no abiem šai brīdī būs liktenis nolēmis galu.»

Teica tā dievišķais vīrs un kaujratos ielika jērus,

Pats viņš tur iekāpa iekšā un aizbrauca, savilcis grožus;

Antēnors līdzi ar viņu uz mirdzošiem kauj ratiem stājās.

Abi tie apgrieza zirgus un atpakaļ steidzās uz Troju.

Diženais Priamids Hektors un Odisejs, līdzīgais dievam,

Mērīja divkaujai vietu vispirms, tad kauliņus ņēma,

Varainā ķiverē iemeta tos, lai izšķirtu kratot,

Kuram no abiem būs liktenis lēmis mest pirmajam šķēpu.

Kareivji pielūdza dievus, pret debesīm cēluši rokas;

Beidzot tā ahaji visi un trojieši sacīja kopā:

«Varenais, slavenais Zev, kas īdkalnā spēcīgi valdi!

To, kas šīs briesmīgās likstas starp trojiem un ahajiem cēlis,

Notriec ar asmeni pīšļos un Aīda mitekļos raidi!

Līgsim mēs draudzību atkal un pildīsim zvērestus svētos.»

Teica tā viņi, bet Hektors jau kratīja kauliņus divus.

Pavēris atpakaļ skatu, un izkrita Parida kauliņš.

Nosēdās kareivji rindās uz zemes tai vietā, kur katram

Stāvēja ātrkāju zirgi vai nomesti ieroči raibie.

• Ietērpa vīrišķos plecus nu Aleksandrs, līdzīgais dievam,

Košmates Helenes vīrs, ar gaumīgi greznotām bruņām.

Kājbruņas spožas vispirms ar steigu viņš sēja ap lieliem,

Brīnišķi krāšņas, ar sudraba sprādzēm tās sakļāvās cieši,

Apsedza krūtis pēc tam visapkārt ar mirdzošām bruņām,

Brāļa Likāona bruņas tās bija un derēja labi;

Zobenu, greznotu sudraba naglām, sev pakāra plecos,

Varkalto, tvēra pēc tam vēl vairogu lielo un stipro,

Apsedza vareno galvu ar ķiveri, veidotu krāšņi,

Greznotu zirgastru pušķiem, kas draudīgi māja no augšas,

Satvēra varenu šķēpu, jo derīgu varoņa rokai.

Menelājs, Arējam mīļais, ar līdzīgiem ieročiem tērpās.

Bet, kad jau abējās pusēs aiz burzmas tie sagatavojās,

Iznāca laukumā abi starp trojiem un ahaju dēliem,

Mezdami naidīgu skatu, un šaušalas pārņēma visus,

Kaujratu braucējus trojus un ahajus spožajās bruņās.

Nostājās abi šie tuvu uz mērītā laukuma vidus,

Vicinot ieročus rokā un niknumu rādot viens otram.

Aleksandrs iesāka pirmais un izmeta garkāta šķēpu,

Trāpīja Atreja dēlu pa vairogu noapaļoto,

Tomēr viņš nešķēla varu, bet tikai pret vairogu cieto

Atpakaļ atliecās smaile; tad metās tam pretī ar šķēpu

Menelājs, Atreja dēls, un raidīja lūgšanu Zevam:

«Varenais Zev, ļauj sodīt tu man šeit Priama dēlu —

Pirmais viņš darīja ļaunu, — un savaldīt viņu šīm rokām,

Lai vairs nav drosmes nevienam uz paaudžu paaudzēm turpmāk

Atmaksāt tādam ar ļaunu, kas uzņēmis viņu kā viesi!»

Teica un, atvēzis roku, viņš raidīja milzīgo šķēpu,

Trāpīja Priama dēlam pa vairogu noapaļoto.

Izurbās milzīgais šķēps caur mirdzošo vairogu cauri,

Pāršķēla krūšbruņas spožās, ar brīnišķu veiklību kallās.

Pārrāva tieši pie cirkšņiem ar triecienu hitonu pušu.

Varonis noliecās sānis un glābās no pazemes tumsas.

Menelājs, zobenu vilcis, kas greznots ar sudraba naglām.

Atvēzies sita pa ķiveres pušķi, bet salūza asmens

Gabalu gabalos smalki un izkrita zemē no rokām.

Vērodams debesis plašās, tā Menelājs vaimanāt sāka:

«Zev, mūsu tēv, nav ļaunāka dieva neviena par tevi!

Cerība bija man Paridam atriebt par nekrietno darbu!

Gabalu gabalos zobens patlaban man salūza rokā,

Velti es izmetis šķēpu un neesmu nogāzis viņu!»

Teica un metās pie viņa; to tverdams aiz zirgastru pušķa,

Apgriezies atpakaļ, steidzās pie ahajiem spožajās bruņās.

Rakstītā ķiveres siksna tam aizžņaudza vārīgo kaklu;

Pazodei apakšā sieta, tā turēja ķiveri cieši.

Tiešām šis aizvilktu viņu un gūtu sev milzīgu slavu,

Nebūtu Kiprida, Kronida meita, to glābusi tūdaļ —

Dieve tam sarāva siksnu, kas novilkta nokautam vērsim.

Tagad ķivere tukša vien sekoja varenai rokai.

Varonis, pavēris skatu pret ahajiem spožajās bruņās,

Griezdams to meta ar sparu, bet draugi šo aiznesa tūdaļ.

Tomēr vēl otrreiz tas metās ar varkalto šķēpu uz priekšu,

Gribēdams Paridu gāzt, bet Kiprida, Kronida meita,

Aizrāva projām to viegli un, ietinot miglā visapkārt,

Nolika kambarī viņu, kur liegi plūst saldena smarža.

Dieve nu steidzās, iai Heleni sauktu, un, sastopot viņu

Augstajā cietokšņa tornī, kur pulcējās trojiešu sievas,

Vieglītēm Helenei skārās ar roku pie smaržotām drēbēm.

Pieņemot vērpējas skatu, tā iesāka runāt ar viņu;

Sirmgalve Helenei agrāk, kad mita vēl Lakcdalmūnā,

Brīnišķi savērpa vilnu un mīlēja viņu visvairāk.

Pieņemot vērpējas skatu, tā Kiprida sacīja viņai:

«Atpakaļ, Helene, steidzies! Patlaban sauc Aleksandrs tevi!

Guļamā istabā viņš nu atdusas greznajā gultā,

Daiļumā mirdzot un spožajā tērpā. Tev nenāktu prātā,

Ka viņš no cīņas pret vīru ir atgriezies mājās, bet drīzāk

Dodas patlaban uz deju vai atpūšas, nobeidzis deju.»

Teica tā dieviete viņai un satrauca sirdi tās krūtīs;

Bet, kad jau redzēja viņa šīs dievietes brīnišķo kaklu,

Mirdzošās acis un krūtis, kas modina ilgas ikkatrā,

Izbrīnā apmulsa pēkšņi un sacīja, valodu sākot:

«Kāpēc gan, cietsirde, gribi tu mani uz neceļiem pavest?

Vai varbūt arī kur citur vēl tālāk pa pilsētām plašām

Vedīsi mani, pa Frigijas zemi, pa maionu lejām, •

Ja tur tev mīlulis būtu, kas cilvēku valodu runā?

Vai gan ne tādēļ, ka tagad jau Menelājs Paridu cēlo

Pārspējis cīņā un nelieti mani grib pārvest uz māju,

Nākusi esi pie manis ar viltu un nodomiem ļauniem?

Sēdies tu pati pie viņa un, atstājot mūžīgo ceļus,

Turpmāk nemūžam vairs necel tu kājas pār Olimpa sliekšņiem;

Skumsti joprojām pie viņa, joprojām to rūpīgi sargi,

Gaidi tik ilgi, līdz kļūsi par sievu vai verdzeni viņam!

Turp gan es neiešu vairs, jo neklājas taču man turpmāk

Greznot tā laulības gultu. Tad smieties un zoboties sāktu

Trojiešu sievas par mani; bez gala jau sirdī man moku.»

Kiprida, īgnuma pilna, tai atbildot, savukārt teica:

«Nelga, jel nedusmo mani! Aiz dusmām vēl atstāšu tevi!

Tagad tik nīdīšu tevi, cik sirsnīgi mīlēju agrāk.

Piepeši drausmīgu ķildu es sakuršu abās šais tautās,

Trojos un danaju vīros, un mirsi tu nekrietnā nāvē!»

Teica, un satrūkās pēkšņi šeit Helene, Kronida meita.

Klusi tā gāja uz priekšu ar šķidrautu spožu ap pleciem,

Nemanot trojiešu sievām, un vadīja Kiprida viņu.

Bet, kad jau sasniedza abas tās slaveno Parida namu,

Kalpones ķērās ar steigu pie darbiem; bet Helene tūdaļ,

Skaistākā mirstīgo vidū, uz augstjumta kambari steidzās.

Kiprida smaidošu seju šeit atrada sēdekli kādu,

Nesa to istabai pāri un nolika Paridam pretī.

Helene, Kronida meita, šai krēslā tam nosēdās priekšā;

Novēršot acis no vīra, tā Helene pārmeta viņam:

«Atgriezies esi no cīņas. Kaut labāk tu saļimis būtu

Pīšļos, tā varoņa gāzts, kas agrāk man bija par vīru!

Taču tu lielījies kādreiz ar spēku, ar roku un šķēpu

Uzvaru drošu sev gūt pār Atreidu, Arējam mīļo.

Atpakaļ dodies, sauc atkal Menēlāju, Arējam mīļo!

Cīnies ar viņu vēl reizi! Bet tomēr mans labākais padoms —

Palikt šeit mierīgi mājā un velti vairs neiet uz cīņu!

Sargies bez apdoma doties pret gaišmati Atreja dēlu!

Citādi vari tu saļimt zem drosmīgā varoņa šķēpa.»

Dievišķais Priamids Parids, tai atbildot, savukārt teica:

«Sieva, jel rimsties! Tu pārmet tik skarbi, man skumdinot sirdi.

Uzvaru Menelājs guva, jo Atēna palīgā nāca.

Vēlāk es uzvaru gūšu, jo ari mums mūžīgie palīdz.

Gulsties jel tuvāk pie manis, lai mīla mums uzliesmo sirdī!

Ilgas tik karstas kā tagad nekad vēl nav degušas sirdī,

Ari ne toreiz, kad tevi, no tīkamās Lakedaimūnas

Laupījis, vedu ar ātrajiem kuģiem, kad pirmoreiz abi

Saplūdām maigajā mīlā jo karsti uz Kranajas salas, —

Tā, lūk, patlaban pēc tevis es iededzies karstākās ilgās.»

Teica tā viņš un gāja uz gultu; tam sekoja sieva.

Tāda] nolikās abi tie blakus uz robotās gultas.

Itin kā meža zvērs plēsīgs pa nometni Menelājs skrēja.

Tīkodams otrreiz vēl satikt kur Paridu, līdzīgo dievam.

Tomēr starp trojiešu vīriem un slaveniem palīgiem ari

Nebija tāda neviena, kas spētu to Atreidam rādīt.

Neslēptu viņi aiz draudzības tad, ja redzētu viņu, —

Līdzīgi drūmajai nāvei patiesi it visi to nīda.

Atreja dēls Agamēmnons tā beidzot vēl trojiešiem teica:

«Trojieši, dardani arī un biedri, jel uzklausait mani!

Uzvaru cīņā ir guvis šeit Menelājs, Arējam mīļais;

Atdodiet Heleni mums, tās mantu it visu tai līdzi!

Maksājiet ahajiem sodu, kāds uzvaru guvušiem nākas,

Un lai tad paaudžu paaudzēs vēlāk to atceras labi!»

Teica tā Atreja dēls, un ahaji slavēja viņu.

.

## AREJS

ZVĒRESTA LAUŠANA. AGAMEMNONS APSKATA KARASPĒKU

Tobrīd pulcējās dievi pie Olimpa valdnieka Zeva,

Sēzdamies zeltainā klonā; to vidū cienītā Hēbe

Pasniedza nektārā vīnu. No zelta kausiem nu dievi

Dzerdami sveica cits citu un raudzījās lejup uz Troju.

Piepeši Kronidam ienāca prātā ar dzēlīgiem vārdiem

Kaitināt baltroci Hēru. Zevs aplinkām teica tā viņai:

«Palīdzes divas no dievēm patlaban sev Menelājs guvis —

Argieti baltroci Hēru un Atēnu, aizstāvi kaujās.

Sēdušās tālāk no mums, tās priecīgi noraugās abas.

Kiprida smaidošu seju tik vienīgi Paridam seko;

Visur tam būdama klāt, to vērīgi sarga no nāves.

Šodien vēl glāba tā viņu, kaut nāve tam bija jau tuvu.

Tomēr sev uzvaru guvis ir Menelājs, Arējam mīļais.

Tagad lai spriežam par to, kā nokārtot labāk šīs lietas:

Vai nu vēl turpināt ķildas joprojām un drausmīgos karus,

Jeb vai lai draudzība valda no jauna starp abām šīm tautām.

Bet, ja patiesi jums visiem tas jauki un tīkami liekas,

Lai tad uz priekšu plaukst arī vēl Priama pilsēta Troja

Un lai ved Menelājs arī sev argieti Heleni līdzi.»

Teica tā Kronids, bet Hēra un Atēna kurnēja slēpu.

Abas tās sēdēja blakus un prātoja trojiešiem likstas.

Atēna klusēja ilgi un nebilda pretī ne vārda.

Dusmas tai bija pret tēvu, daudz apslēpta īgnuma sirdī.

Hēra vairs nespēja savaldīt dusmas un sacīja Zevam:

«Cietsirdi Krona dēls Zevl Tu tādu man sacīji vārdul

Kāpēc tu vēlies, lai pūles man būtu bez sekmēm? Vai sviedrus

Pūloties lējusi velti? Man guruši ātrkāju zirgi,

Vīrus par sodību Priamam vācot un Priama dēliem.

Dari, kā tīk, bet pārējie visi to nevaram slavēt.»

Nopūties smagi, Zevs, mākoņu krājējs, tā sacīja viņai:

«Dīvaini vārdi! Vai tiešām gan Priams un Priama dēli

Bijuši jaundari lādi, ka vēlies tik neatlaidīgi

īliju gruvekjos gāzt, šo Priama pilsētu krāšņo?

Ja vien tu izlauzties spētu caur īlijas vārtiem un mūriem,

Priamu, Priama dēlus tu īgnumā aprītu dzīvus

Kopā ar trojiešu vīriem, tad vienīgi dusmas tev rimtos.

Dari, kā labāk tev tīk, bet sargies, lai tomēr šī ķilda

Nekļūtu vēlāk starp mani un tevi par lielāku šķērsli.

Tagad ko gribu tev teikt, to cieši sev paturi prātā:

Bet, ja nu arī man ienāktu prātā, kad iededzies dusmās,

Izpostīt pilsētu tādu, kur dzīvo tev tīkami ļaudis,

Necenties mazināt dusmas, bet ļauj tad man darīt, kā gribu.

Tomēr es piekāpjos šoreiz, kaut netīk patlaban tas sirdij.

Lai gan zem mirdzošās saules un zvaigžņainā debesu juma

Daudz vēl ir pilsētu lielu, kur mirstīgie laimīgi dzīvo,

Tomēr no visām vismīļā man sirdij ir Uija svētā,

Arī sirmgalvis Priams un šķēpmeša Priama tauta.

Netrūka ziedoklī manā nemūžam tur atnesto balvu —

Tauku un dzirkstošā vīna, kas mūžīgiem lemti par godu.»

Varenā lielace Hēra, tam atbildot, savukārt teica:

«Tiešām no pilsētām visām tik trīs man ir sevišķi mīļas:

Sparta un Arga vispirms, vēl platielu Mikēne arī.

Gruvekļos vari tās gāzt, ja sirdī pret tām tev ir īgnums.

Prātā nav aizstāvēt tās, un neliedzu arī to darīt.

Kaut gan es stātos tev ceļā un neļautu gruvekļos sagāzt,

Veltīgas būtu šīs pūles, jo varenāks esi par mani.

Bet vai tad pūliņi mani pavisam lai veltīgi būtu?

Arī es dieviete esmu, mēs abi no kopējas saknes:

Viltīgais Krons ir taču mans tēvs, un tieši jau tāpēc

Cienāma divkārt, jo vecākā esmu un mani tu ari

Dēvē par sievu, pats valdi pār pārējiem mūžīgiem dieviem.

Būtu daudz labāk šai ziņā mums piekāpties vienam pret otru:

Klausīšu tevi arvien, tu mani, tad sekos mums arī

Pārējie mūžīgie dievi. Liec Palladai Atēnai tūdaļ

Doties uz drausmīgo kauju pie trojiem un ahaju dēliem.

Pacensties viņai tur vajag, lai trojieši ahajus lepnos

Uzsāktu aizvainot pirmie un uzbrūkot zvērestu lauztu.»

Teica tā Hēra, un klausīja tūdaļ tai Zibeņu metējs;

Pavēris Atēnai skalu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Dodies uz nometni tūdaļ pie trojiem un ahaju dēliem,

Pacensties tūdaļ tev vajag, lai trojieši ahajus lepnos

Uzsāktu aizvainot pirmie un uzbrūkot zvērestu lauztu.»

Teica tā skubinot Zevs; sirds Atēnai īsti tā tvīka.

Tūdaļ tā aizlaidās projām no šķautnainā Olimpa gala,

Itin kā krītoša zvaigzne, ko viltīgā Krona dēls sūta

Kareivjiem laukā par brīnuma zīmi vai jūrniekiem jūrā;

Spoža tā laižas uz priekšu, un dzirkstis šķīst gaisā bez skaita, —

Gluži tik strauji uz zemi šurp Pallada Atēna laidās,

Mezdamās kareivju vidū. Kas redzēja, satrūkās visi,

Kaujratu braucēji troji un ahaji kājbruņās spožās.

Paverot kaimiņam skatu, tā sacīja vīri cits citam:

«Vai nu drīz iedegsies kari un briesmīgas cīņas no jauna,

Jeb vai starp abām šīm tautām ir noticis saderēt mieru

Krona dēls Zevs, kas uzvaru izšķirt spēj mirstīgo cīņā.»

Teica tā daži no ahaju dēliem un trojiešu vīriem.

Pieņemot vīrieša skatu, Lāodokam Antēnoridam

Līdzīga kļuva tās seja un, ienirstot trojiešu vidū,

Raudzījās apkārt, lai rastu šeit Pandaru, līdzīgo dievam.

Atrada viņa Likāona cildo un drosmīgo dēlu

Mierīgi stāvam uz lauka, bet apkārt ar vairogiem segtus

Drosmīgus vīrus, kas sekoja viņam no Aisēpas straumes.

Stādamās varonim blakus, tā teica šos spārnotos vārdus:

«Brašais Likāona dēls, vai vēlies patlaban man klausīt?

Vai tev ir drosme triekt steidzīgo šautru pret Atreja dēlu?

Algu sev lielu un slavu tu gūtu no trojieša katra,

Tomēr par visiem visvairāk no Parida, vadoņa sava.

Mirdzošas balvas pats pirmais viņš sūtīs par nopelniem taviem,

Vērojot Atreja dēlu MenēJāju, Arējam mīļo,

Gāztu ar asmeni tavu un kāpjam uz skumīgā sārta.

Ko tu vēl gaidi? Triec šautru pret slaveno Atreja dēlu!

Soli Apūllonam Foibam, kas Likijā slavens ar stopu,

Upurim atnest simt pirmdzimto jēru par vēlīgu balvu

Tobrīd, kad pārnāksi atkal uz Želejas pilsētu svēto.»

Teica tā spulgace dieve, šim bezprātim sagrozot galvu.

Tūdaļ viņš izvilka gludeno stopu — šim stirnāzis ātrais

Dāvāja ragus, kad krūtīs reiz pats tam ietrieca šautru.

Slēpdamies redzēja viņš, ka stirnāzis izlec no klintīm;

Savilcis stopu, tas caururba krūtis, šis ļima uz šķautnēm.

Ragi tam sniedzās no pieres uz augšu līdz sešpadsmit plaukstām.

Amatnieks veiklais pēc tam tos salika kopā ar gaumi,

Labi tos nogludināja un apkala galus ar zeltu.

Veikli viņš satvēra stopu un vilka, pret zemi to spiezdams;

Drošākie biedri ar vairogiem rokā tam nostājās apkārt

Bailēs, ka drosmīgie ahaju dēli tam neuzbrūk pirmie,

Iekām nav gāzusi šautra Mcnēlāju, Arējam mīļo.

Pacēlis bultneses vāku, ar steigu nu izvilka Pandars

Jaunu un spārnotu šautru, kas sāpes un ciešanas rada.

Ātri pie uzvilktās stiegras tas pielika šautru jo skaudro.

Solot Apūllonam Foibam, kas Likijā slavens ar stopu,

Upurim atnest simt pirmdzimto jēru par vēlīgu balvu

Tobrīd, kad pārnāks viņš atkal uz Želejas pilsētu svēto.

Šautras ierobus tūdaļ viņš tvēra un vēršādas stiegru,

Pievilka to sev pie krūts un pielika šautru pie stopa.

Tikko kā vareno stopu tas savilka apaļā lokā,

Iešņācās rags un iedūcās stiegra, nu aizdrāzās šautra

Noasinātā uz priekšu, lai iekļūtu ahaju burzmā.

Menelāj, arī pār tevi ir nomodā laimīgie dievi —

Sevišķi Atēna, Kronida meita, kas trofejas dāvā;

Viņa tev nostājās priekšā un novērsa raidīto šautru.

Gluži tā vairīja dieve šo šautru, kā vērīga māte

Mušu no bērniņa vaira, kad iemidzis saldajā miegā.

Viņa turp virzīja to, kur jostā tam zeltainās sprādzes

Kļaudamās sastapās kopā un veidoja divkāršas bruņas.

Cieši piekļautā jostā tam iestrēdza rūgtenā šautra.

Izurbās cauri caur jostu, jo prasmīgi apdarinātu,

Pāršķēla krūšbruņas spožās, ar brīnišķu veiklību kaltās, .

Metālā plāksnes, ko nesa uz miesas, lai vairītu šautras:

Bieži tās sargāja viņu, bet tomēr tās caururba asmens.

Tikai gan virspusē ādu tas nobrāza Atreja dēlam.

Piepeši asinis melnās tam aumaļām plūda no brūces.

Itin kā maionu sieva vai kāriete ziloņa kaulu

Iegremdē purpura krāsā, lai zirgiem tas greznotu vaigus;

Ilgi stāv istabā kauls; daudz jātnieku neliek tam miera,

Cenzdamies iegūt to sev, līdz beidzot nāk valdnieka rokās,

Greznodams kumeļam vaigus un gādādams braucējam slavu,

Gluži tā, Menelāj Atreid, tev notriepa asinis melnās

Stilbus un spēkpilnās gūžas, pat zemāk vēl potītes daiļās.

Atreja dēls Agamēmnons, to redzēdams, nobijās ļoti.

Tecēja aumaļām asinis melnās no varoņa brūces;

Nobijās piepeši arī pats Menelājs, Arējam mīļais,

Ieraugot ārpusē saiti un atkarpes asās pie šautras.

Palika atkal pēc brīža sirds mierīga vīrišķās krūtīs.

Atreja dēls Agamēmnons nu nopūtās smagi un teica.

Satvēris brāli aiz rokas, un visi tam nopūtās līdzi:

«Menelāj, brāli mans mīļais! Par postu tev līgumu līdzis,

Vienam par ahaju dēliem pret trojiešiem cīnīties likdams.

Trojieši pārsteidza tevi un zvērestu samina kājām!

Veltīgs nemūžam nav zvērests, nav veltīgi ziedotie jēri.

Upuriem izlietais tīrvīns un līgumi, kuriem mēs ticam.

Lai gan patlaban nav sodījis viņus vēl Olimpa valdnieks,

Tomēr tas notiks, kaut vēlu. Par visu tie samaksās dārgi,

Samaksās paši ar galvu, ar sievām un mīļajiem bērniem.

Labi to zinu es tagad, to skaidri es nojaušu sirdī:

Ausīs reiz drausmīgā diena, kad gāzīsies Ilija svētā,

Bojā ies sirmgalvis Priams un šķēpmeša Priama tauta.

Drīz vien tad Krona dēls Zevs, kas augstajās debesīs dzīvo,

Briesmīgo aigidu tvers un kratīs virs trojiešu galvām

Dusmās par viltību šo. Patiesi tam jānotiek visam.

Tevis dēļ, Menelāj mīļais, sirds ilgi man sāpētu krūtīs,

Ja tu šeit piepeši mirtu un likteņa stunda tev sistu!

Apkrauts ar šausmīgu kaunu, es dotos uz slāpstošo Argu;

Ahaji skumdami sekos man līdzi uz dzimtenes zemi,

Priama namam par slavu, un, atdodot trojiešu vīriem,

Atstāsim argiešu Heleni šeit. Tad trūdēs tev kauli,

Guļot trojiešu zemē, un varoņu darbi būs velti.

Droši tā sacīs cits citam dažs labs no lepnajiem trojiem,

Lēkdams ar lepnumu sirdī uz diženā varoņa kapa:

— Lai jel joprojām pret visiem tā izpaustos Atreida dusmas,

Kā tas patlaban bez sekmēm pret Troju ir ahajus vedis!

Ātri viņš atgriezās mājās uz mīlamās dzimtenes zemi,

Sēzdamies tukšajos kuģos, bet svešumā atstāja brāli. —

Reiz kāds patiesi tā teiks. Lai zeme tad aprītu mani!»

Mierinot satraukto brāli, tā gaišmatis Menelājs teica:

«Mierīgu prātu, mans brāli! Tik nesatrauc ahaju tautu!

Spārnotā šautra, man liekas, nav skārusi bīstamu vietu;

Sargāja mani šī mirdzošā josta, tai apakšā ari

Priekšauts un metālā plāksnes, ko kaluši varkaļu vīri.»

Atreja dēls Agamēmnons, tam atbildot, savukārt teica:

«Lai gan tas tiešām tā ir, kā saki, ai Menelāj mīļais,

Taču šo brūci drīz apskatīs ārsts un uzliks tai tūdaļ

Zāles, kas dziedinās tevi un remdinās smeldzīgās sāpes.»

Teica tā viņš un saucējam savam Taltibijam bilda:

«Taltibij, steidzies, cik ātri vien vari! Šurp aicini tūdaļ

Labāko ārstu no visiem — Mahāonu Asklēpiadu!

Apskatīt vajag te brāli Menēlāju, Arējam mīļo.

To šeit patlaban kāds stopnieks no trojiem vai likiešu vīriem

Ķēris ar šautru sev pašam par slavu, mums visiem par postu.»

_ Teica tā viņš, un klausīja tūdaļ tam vērīgais saucējs.

Ātri tas metās uz priekšu pie ahajiem varkaltās bruņās,

Gribēdams ārstu Mahāonu satikt. To redzēja saucējs

Mierīgi stāvam uz lauka, bet apkārt ar vairogiem segtus

Drosmīgus vīrus, kas nāca no Trikes, kur dzimtene zirgiem.

Taltibijs nostājās blakus un bilda šos spārnotos vārdus:

«Seko, Asklēpija dēls! Uz nometni sauc Agamēmnons,

Apskatīt vajag tur brāli Menēlāju, Arējam mīļo,

To šeit patlaban kāds stopnieks no trojiem vai likiešu vīriem

Ķēris ar šautru sev pašam par slavu, mums visiem par postu.»

_ Teica tā viņš un satrauca sirdi Mahāona krūtīs.

Ātri tie metās uz priekšu pa ahaju nometni plašo,

Bet, kad šie nonāca tur, kur Menelājs, gaišmatis cēlais,

Ievainots bija, — ap viņu tur stāvēja dižākie visi

Puslokā apkārt, bet vidū pats Menelājs, līdzīgais dievam, —

Tūdaļ viņš izvilka šautru no cieši piekļautās jostas.

Izraudams šautru no tās, viņš atlauza atkarpes asās,

Raisīja vaļā tā mirdzošo jostu, tās apakšā arī

Priekšautu, metālā plāksnes, ko kaluši varkaļu vīri.

Vērojis labi šo brūci, kur kritusi rūgtenā šautra,

Izsūcis asinis melnās, viņš prasmīgi dziedīgas zāles

Uzlika; kādreiz šā tēvam tās dāvāja vēlīgais Heirons.

Kamēr šie dziedēja brūci Menēlājam, drošajam cīņā,

Pienāca trojieši slēgtajās rindās, ar vairogiem segti;

Ahaji aplika bruņas un domāja atkal par cīņu.

Nebūtu redzējis tobrīd neviens tur Atreidu dižo

Mierīgi stāvam un drebam aiz bailēm vai vairāmies cīņas,

Bet gan to raujamies cīņā, kas vīrus mēdz slavenus darīt.

Laukā viņš atstāja sprauslājam zirgus un kaujratus greznos;

Kauj ratu vadītājs Eirimeddnts, Ptolēmāja pēcnieks,

Peiraja dēladēls brašais, tos turēja tālāk no citiem.

Atreids tam vēlēja stingri būt tuvu ar zirgiem, ja kādreiz,

Pārskatot kareivjus laukā, tas gurdumu locekļos justu;

Kājām pats vadonis gāja, lai redzētu kareivju rindas;

Bet, kad kur ātrzirgu vīrus tas redzēja raujamies cīņā,

Devās ar steigu pie tiem un sacīja, skubinot viņus:

«Argiešu vīri, lai trauksmaina spēka jums netrūktu cīņā!

Zvēresta lauzējiem Zevs nemūžam par palīgu nenāks.

Tiem, kas šeit minuši kājām vissvētākos līgumus pirmie,

Plēsīgie putni patiesi uz lauka šiem locekļus apris;

Drīz mēs to tīkamās sievas un bērniņus mazos ar kuģiem

Vedīsim gūstā sev līdz, kad pilsētu gruvekļos grausim.»

Bet, kad tas redzēja vīrus, kas vairījās doties uz cīņu,

Pienācis nemanot tuvāk, ar īgnumu sirdī tos rāja:

«Gļēvuļi tādi! Vai tiešām nav kauna jums, ahaju vīri?

Kāpēc jūs stinguši stāvat uz vietas kā briedēni biklie?

Tikko tiem gurdenums kaulos, pa pļavām un tīrumiem skrienot,

Piepeši stingst tie uz vietas, jo spēka nav traukties uz priekšu, —

Gluži tā stinguši jūs, un cīņā jums netīkas doties.

Varbūt jūs trojiešus gaidāt, lai pienāk tie tuvāk, kur kuģi

Izvilkti krastā ar greznotām stūrēm pie pelēkās jūras,

Lai jūs tik varētu zināt, vai Kronida roka jūs sargās?»

Tā viņš šeit gāja gar kareivju rindām, tos mudīdams cīņai.

Dodamies tālāk caur pūli, viņš nāca pie krētiešu vīriem;

Cīņā pret Troju tie devās ar vadoni Idomeneju.

Gāja tas priekšējās rindās un mežkuilim līdzināms šķita.

Pārējos vīrus aiz viņa tam Mērions rīkoja veikli;

Līksmība pildīja sirdi, kad redzēja tos Agamēmnons.

Paverot vēlīgu skatu, viņš sacīja Idomenējam:

«Idomenēj, no ātrzirgu vīriem tu mīļāks par visiem!

Mīļš tu man esi šai karā, un mīļš tu ik darbā, ko dari;

Mīļš tu man jautrajās dzīrēs, kad veco un dzirkstošo vīnu

Labākie ahaju vīri mēdz paši jaukt maisāmos traukos.

Kaut gan ir zināms ikvienam, ka ahaji kuplajiem matiem

Dzerdami ievēro mēru, tad tomēr tavs kauss stāv ik brīdi

Pildīts līdz malām kā mans, lai dzertu, cik tīkas mums sirdij.

Tagad, draugs, dodies uz priekšu un esi, kāds solījies agrāk!»

Krētietis Idomenējs, tā atbildot, Atreidam teica:

«Airēja dēls, tev uzticams draugs es būšu līdz nāvei!

Palikšu vienmēr es tāds, kā agrāk tev zvērestu devis.

Pārējos ahajus kuplajiem matiem tu mudini vairāk,

Lai mēs jo ātrāk jau gatavi cīņai, jo troji patlaban

Lauzuši zvērestu savu. Tos nāve un nīcība ļauna

Sagaida vēlāk par to, ka zvērestu lauzuši pirmie.»

Teica tā viņš, un aizgāja Atreids ar priecīgu prātu;

Dodamies tālāk caur burzmu, viņš nāca pie Ajantiem abiem;

Tobrīd uz cīņu šie devās; tiem sekoja kājnieku pulki.

It kā no klintsgala augsta redz aitu gans ceļamies jūrā

Mākoni lielu un tumšu, ko Zefira elpa nes zemei;

Ganam no tālienes liekas tas melnāks par darvu; pār viļņiem

Draudīgs tas dodas uz priekšu un līdzi nes viesuļa vētru;

Redzot to, satrūkstas gans un aitas ar steigu dzen alā, —

Tā šeit ar Ajantiem kopā daudz jaunekļu, Kronidam mīļu,

Dedzīgi rāvās uz cīņu jo sīvo un, slēgušies rindās,

Bīstami šķila ikvienam ar vairogiem melniem un šķēpiem.

Līksmība pildīja sirdi, kad redzēja tos Agamemnons.

Pavēris priecīgu skatu, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Nevajag, Ajanti brašie, kas ahajus varkaltās bruņās

Vedat uz priekšu bez bailēm, pavisam jums pavēļu manu.

Paši jūs skubināt citus, lai drošāk pret naidnieku dodas.

Ja jau, — ai Zev, mūsu tēv, ai Atēna, Apollon valdniek, —

Ahajiem bulu tāds prāts kā abiem jums vīrišķās krūtīs,

Drīz vien tad kritusi būtu šī Priama pilsēta stiprā,

Sagāzta gruvekju kaudzē ar ahaju varenām rokām.»

Teicis šos vārdus, tos atstāja tur un devās pie citiem.

Ceļā tam gadījās Nestors, vislabākais runātājs Pilā.

Biedrus viņš kārtoja rindās un mudīja doties uz cīņu

Līdz ar Pelāgontu dižo, Alāstoru, Hromiju brašo,

Haimonu, varoni cildo, un tautganu Biantu beidzot.

Vīrus ar zirgiem un divriču ratiem viņš nolika priekšā,

Kājnieku rindas, daudz kareivju brašu, aiz muguras visiem,

Drošāko atbalstu karā, bet bailīgos sadzina vidū,

Lai tie šeit, vairoties cīņas, ir piespiesti karot pret gribu.

Kaujratu braucējiem padomu deva un piekodināja

Neizlaist zirgus no rindām un juceklī neiet uz priekšu:

«Kauj ratu braucējs, kas uzticas spēkam un veiklībai savai.

Viens tik bez citiem lai nedodas cīņā pret trojiešu rindām;

Soli lai atpakaļ nesper, jo paši tad vājāki kļūsit.

Bet, ja šeit pārgājis kāds no saviem uz kaimiņa ratiem.

Tas lai tur cīnās ar šķēpu; tā abiem būs cīnīties labāk.

Tēvi reiz agrākos laikos tā sagrāva pilsētu mums.

Sekojot padomam tādam, jo krūtīs tiem netrūka drosmes.»

Vecais tā mudīja vīrus, jo sen jau viņš pazina karus.

Līksmība pildīja sirdi, kad redzēja to Agamēmnons.

Pavēris priecīgu skatu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Ja tev, ai sirmgalvi brašo, tā klausītu gurni, kā tagad

Mīļajās krūtīs pukst sirds, tad spēka vēl netrūktu ilgi.

Vecuma nasta, kas jānes mums visiem, tev tomēr par smagu.

Kaut jel to nestu kāds cits, bet tu vēl par jaunekli kļūtu!»

Gcrēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, savukārt teica:

«Diženais Atreja dēls, cik labprāt es vēlētos tagad

Būt vēl tik spēcīgs kā agrāk, kad Ereitalionu gāzu;

Taču gan visu nekad nav devuši mirstīgiem dievi.

Kādreiz es jauneklis biju, bet tagad man uzbrucis vecums;

Kopā ar kaujratu braucējiem došos uz cīņu; ar vārdiem,

Padomiem mācīšu tos: tā piederas vecākiem gados.

Tie, kas būs jaunāki gados, lai rīkojas veikli ar šķēpiem;

Jaunāki viņi par mani un uzticas vienīgi spēkam.»

Teica tā viņš, un Atreja dēls nu aizgāja priecīgs.

Zirgvaldis Menestejs, Peteja dēls, tam gadījās ceļā;

Drosmīgie Atēnu vīri patlaban šim pulcējās apkārt.

Odisejs, daudzpraša gudrais, Menēstejam stāvēja blakus;

Kefallēnleši, visdrosmīgie cīņā, tā tuvumā bija;

Kaujas saucieni skaļie vēl nebija skāruši viņus,

Tāpēc ka tikko pirms mirkļa tiem aizdrāzās garām ar sparu

Kaujratu braucēju troju un ahaju rindas; šie stāvot

Mierīgi gaidīja citus, lai pārējie, pienākot tuvāk,

Trojiešiem uzbruktu strauji un iesāktu kopēju kauju.

Tautvedis Agamēmnons, tos ieraugot, piktojās bargi;

Pavēris īgušu skatu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Menestej, Peteja dēls, tu Kronida lolotais valdniek,

Arī tu, izcilais viltību meistar un mantrausi lielais,

Kāpēc jūs stāvat tik tālu un drebat? Vai gaidāt vēl citus?

Pienākums būtu patlaban jums atrasties priekšējās rindās,

Stāvēt tur kopā ar viņiem un dedzīgi rauties uz cīņu.

Agrāk par citiem arvien jūs abus es saucu pie sevis,

Tikko mēs, ahaju dižie, jums, vadoņiem, rīkojām dzīres.

Izcepta gaļa arvien jums tīkama bija, un kausus,

Pilnus ar saldenu vīnu, jūs tukšojāt ari, cik tikās.

Tagad jūs vēlaties gaidīt, kaut ari no ahaju rindām

Desmit jums gājušas garām uz cīņu ar ieročiem skaudriem.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tā īgušu skatu tam bilda:

«Kas tā par valodu, Atreid, kas plūda tev tagad no lūpām?

Kā gan tu apgalvot vari, ka cīņā mēs vairāmies doties?

Tikko mēs stāsimies cīņā ar kaujratu braucējiem trojiem,

Redzēsi tuda], ja gribēsi redzēt un patiksies sirdij,

Mījo Tēlēmaha tēvu pret kaujratu braucējiem trojiem

Priekšējās ahaju rindās. Bez apdoma teici šos vārdus.»

Valdnieks Agamemnons ar smaidu tam sacīja tūdaļ,

Vērodams varoni īgnu, un vārdus atpakaļ ņēma:

«Dievišķais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Negribu tevi šeit rāt, ne skubināt arī uz cīņu.

Labi es zinu it visu. Tev vīrišķās krūtis joprojām

Pilnas ar padomiem gudriem. Mums abiem ir vienādas domas.

Dodies uz priekšu! Gan vēlāk to izlīdzināsim, ja tagad

Skarbāku vārdu tev bildis. Lai dievi griež visu par labu!»

Teicis šos vārdus, tos atstāja tur un devās pie citiem.

Cildo Diūmēdu, Tīdeja dēlu, viņš sastapa tālāk

Mierīgi stāvam starp zirgiem un kaujratiem, sakaltiem stipri;

Stenels, Kapāneja dēls, šim varonim stāvēja blakus.

Tautvedis Agamēmnons, to ieraugot, piktojās bargi;

Pavēris īgušu skatu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Vai man, ai Tīdeja dēls, ai kaujratu braucēja pēcniek!

Kāpēc tā trīci aiz bailēm un raugies šais Arēja ceļos?

Varonis Tīdejs, tavs tēvs, tā baiļoties nebija radis;

Priekšējās rindās starp draugiem arvien viņš cīnījās labprāt.

Teica tā tie, kas redzēja viņu. Nav gadījies pašam

Tikties ar viņu, bet, stāsta, tas pārspējis drosmē it visus.

Reiz viņš un Polineiks, līdzīgais dievam, uz Mikēnām nācis

Tikai kā viesis, ne pilsētai uzbrukt, bet kareivjus salīgt,

Lai ar tiem varētu doties pret Tēbu svētajiem mūriem.

Mikēnu tautu viņš lūdza dot slavenos palīgu spēkus.

Tā ar tos gribēja dot, un pieņēma prasības viņi.

Nodomus izjauca Zevs, tiem sūtīdams draudīgas zīmes.

Bet, kad tie atstāja mūs un atpakaļ devās uz mājām,

Sasniedza Asopas krastus, kas klāti ar meldriem un zālēm,

Ahaji Tīdeju sūtīja atkal par sūtni uz Tēbām.

Tūdaļ tas devās uz priekšu un sastapa kadmiešu vīrus

Dzīrojam valdnieka — dižā Etēokla greznajā pilī.

Zirgvaldim Tīdejam tobrīd, kaut arī tur svešinieks bija,

Nezuda drosme, kaut bija tas viens starp kadmiešu vīriem.

Sacensties izaicinājis it visus, viņš uzvaru guva

Viegli pār visiem, jo Atēna tobrīd par palīgu nāca.

Kadmieši, kaujratu braucēji lepnie, nu iedegās dusmās,

Izlika ceļmalās lamatas viņam, kad atgriezās mājās,

Piecdesmit jaunekļus brašus; tos vadīja vadoņi divi —

Maions, Haimona dēls, kas līdzīgs bij mūžīgiem dieviem,

Polifonts Autofoniads, kas tīkoja vienīgi kara.

Tomēr gan Tīdejs it visiem tiem piesprieda negoda nāvi —

Visus viņš apkāva ceļā, tik vienu vēl atstāja dzīvu,

Maionu palaida mājā, kā prasīja debesu zīmes.

Tāds, lūk, viņš bija, šis ailolu Tīdejs, bet radījis dēlu

Gļēvāku daudzkārt par pašu, kaut sapulcēs runā vēl labāk.»

Teica tā viņš, bet Diomēds pretī tam nebilda vārda,

Bijīgi klausījās viņš šā cienītā vadoņa zaimos.

Brašā Kapāneja dēls tā sacīja, atbildot viņam:

«Nemelo, Atreja dēls, jo zini tu taisnību visu!

Apgalvot varam mēs to, ka drosmes mums vairāk kā tēviem

Sagrāvām slavenās Tēbas ar vareniem septiņiem vārtiem,

Vienīgi debesu zīmēm un Zevtēvam palīgam ticot,

Kaut gan pie Arēja mūriem mēs atvedām mazākus spēkus.

Tēvi tur dabūja galu, bet paši tur vainīgi bija.

Tāpēc tu neturi tēvus mums līdzīgus vīrišķā drosmē!»

Pavēris īgušu skatu, tā drosmīgais Diomēds teica:

«Stenel, mans mīļais, tu mierīgi sēdi un klausi, ko saku!

Negribu sadusmot šeit es tautganu Atreja dēlu,

Skubina cīņā patlaban viņš ahajus spožajās bruņās.

Slava būs valdniekam liela, ja drosmīgie ahaju dēli

Trojiešus iznīcinātu un sagāztu īliju svēto;

Tomēr viņš skumtu bez gala, ja ahaji zaudētu cīņu.

Rimsties, ir pienācis laiks mums domāt par sparu un drosmi!»

Teica un izlēca pēkšņi ar bruņām no kauj ratiem saviem.

Šķindēja drausmīgi varš ap vadoņa īgušām krūtīm,

Traucoties strauji; pat drošgalvim pašam tas satrauktu sirdi.

Itin kā jūrmalā viļņi, ko sabango Zefira elpa,

Traucas pret šalcošo krastu, cits sekodams citam pēc mirkļa;

Dzelmēs tie saceļas augstu, bet, pienākot piekrastei tuvāk,

Sašķīst pie zemes ar troksni un, uzbrūkot piekrastes klintīm,

Sparīgi drāžas uz augšu, lai izspļautu sālītās putas, —

Gluži tā danaji rindās, cits sekodams citam pret trojiem,

Sparīgi traucās uz priekšu. Katrs savējos pamudināja.

Pārējie gāja kā mēmi, — te nenāktu prātā nevienam

Domāt, ka virzās šeit kareivji tādi, kam balss vēl ir krūtīs, —

Bijīgi klusējot vadoņu priekšā. Ap viņiem visapkārt

Raibumos mirdzēja bruņas, ko aplika, dodoties kaujā.

Tobrīd trojiešu vīri vēl stāvēja baros kā aitas,

Sadzītas bagātā kūtī bez skaita, kad pienu slauc balto;

Pamanot tuvumā jērus, tās visas sāk skaļi blēt pretī, —

Sacēlās tieši tāds troksnis pa trojiešu nometni plašo.

Nebija valodas vienas, ne vienādu saucienu cīņā;

Nākot no dažādām zemēm, tie runāja dažādās mēlēs.

Cīņā šos mudīja Arējs, tos Atēna, spulgace dieve,

Erida, Fobs vēl un Deims; tā mūžam ar visu nav mierā,

Drausmīgā Arēja māsa un labākā biedrene cīņā;

Erida maza, kad ierodas viņa, tad izplešas liela,

Galvu līdz debesīm ceļot, un draudīgi staigā pa zemi.

Erida tā, kas sēja šeit naidu starp abām šīm tautām.

Ejot pa nometnes burzmu, lai vairotu kareivju vaidus.

Bet, kad jau, virzoties strauji uz priekšu, tie sanāca kopā.

Sastapās vēršādu vairogi, šķēpi un drosmīgie vīri,

Ietērpti varainās bruņās; bet vairogi izciliem kupriem

Sasitās citi pret citiem, un sacēlās burzma visapkārt.

Uzvaru guvušo gaviles skajās ar kritušo vaidiem

Saplūda ielejā kopā, ar asinīm applūda zeme.

Itin kā rudeni strauti, kas pārplūst no sniegainiem kalniem,

Vienoti kopējā gultnē, rauj projām no avotiem dziļiem

Varenas ūdeņu straumes un izveido gravas un aizas;

Tālu to dunoņu dobjo dzird aitu gans klintsgalā augstā, —

Gluži tā cēlās šeit troksnis un šausmas, kad sastapās rindas.

Antilohs notrieca pirmais Ebēpolu Talīsiādu,

Bruņotu trojiešu vīru, kas cīnījās priekšējās rindās.

Pāršķēlis zirgastru pušķi, kas greznoja ķiveri spožo,

Pierē tam ietrieca šķēpu, un kaulā Ehēpolam dziļi

Iestrēdza varkaltā smaile; tad tumsa tam aizvēra acis.

Varonis nogāzās zemē kā tornis sīvajā kaujā.

Dižā Halkodonta dēls Elefēnors, kas abantus drošos

Vadīja cīņā, to tvēra aiz kājas, kad saļima pīšļos,

Vilka to projām no šautrām, jo sirdī tam iedegās ilgas

Ātrāk šā ieročus gūt, bet prieki tam bija tik īsi.

Agēnors cildais, to redzot, ka, kritušo vilkdams pa zemi,

Liekdamies atsedz šis vaļā sev sānus, ko sargāja vairogs.

Raidīja varkalto smaili un atņēma locekļiem spēku.

Dvēsele atstāja viņu; bet iesākās tūdaļ pie līķa

Dedzīga kauja starp trojiem un ahaju vīriem; kā vilki

Virsū tie metās cits citam un žņaudza vīrs vīru ar rokām.

Nogāza Ajants Telāmonids šeit Antemiona dēlu,

Ziedošo jaunekli Simoeisiju, kas piedzima mātei

Tobrīd, kad viņa ar vecākiem saviem no Idkalna lejup

Nāca reiz apraudzīt aitas pie straujās Simēentas krastiem.

Tāpēc par Simoeisiju to sauca. Viņš vecākiem saviem

Nespēja atmaksāt kopšanas pūles, it sevišķi īsa

Bija tā dzīve, jo diženais Ajants to gāza ar šķēpu.

Ejot tam strauji uz priekšu, šis trāpīja krūtīs pie pupa

Labajā pusē, un tieši caur plecu tam izurbās smaile.

Varonis putekļos gāzās pie zemes kā papele melnā,

Augusi ielejā mitrā starp gravām un purvājiem staigniem,

Slaida un gludenu stāvu, tik virsotnes galā tai zari;

Ratnieks to vērīgi lūko un nogāž ar mirdzošo cirvi,

Lai no tās izliektu riteņa loku, kas kaujratiem derīgs.

Te nu tā žūdama guļ pie čurkstošā strautiņa malas, —

Antemičnidu Simoeisiju tā nogāza pīšļos

Kronida lolotais Ajants. Pret viņu tad Priamids Antifs,

Tērpies mirdzošās bruņās, šai burzmā raidīja šķēpu.

Tomēr tas k)ūdījās metot; šķēps ieurbās cirkšņos jo dziji

Leikam, Odiseja draugam, kas kritušo trojieti vilka.

Zemē tas gāzās pie līķa, kas izkrita viņam no rokām.

Piepeši Odisejs iedegās dusmās par kritušo draugu.

Tērpies mirdzošās bruņās, viņš devās uz priekšējām rindām,

Piegāja trojiešiem tuvu, tad, pavēris skatu visapkārt,

Raidīja mirdzošo šķēpu; un, tikko šis atvēza šķēpu,

Tūdaļ atkāpās troji, bet velti viņš nebija metis —

Trāpīja Dēmokoūntu, kas blakusdēls Priamam bija.

Nāca no Abīdas viņš, kur dzimtene ātrajām ķēvēm.

Odisejs, atriebdams biedru, tam atvēzies raidīja šķēpu

Tieši pa vaigu; tas pretējā pusē, caur deniņiem urbies,

Izgāja cauri, un aizsedza tumsa šā varoņa acis.

Zemē viņš krita ar troksni, un žvadzēja bruņas ap viņu.

Atkāpās diženais Hektors, un atkāpās priekšējās rindas:

Argieši, kliegdami skaji un raudami līķus sev līdzi,

Traucās vēl tālāk uz priekšu. To redzot no Pergamas augstās,

Apollons iedegās dusmās un trojus tā paskubināja:

«Celieties, kaujratu braucēji troji, un argiešu vīriem

Turieties pretim, jo ķermenis viņiem nav dzelzs un nav akmens!

Nespēj tas atvairīt varkalto smaili, kas caururbj to miesu.

Ahillejs, ātrkājis veiklais, kas košmatei Tetidai dzimis,

Neiet uz cīņu, bet paliek pie kuģiem ar īgnumu sirdī.»

Teica no mūriem tā īgušais dievs; bet ahaju vīrus

Mudīja Kronida meita, jo slavenā Tritogeneja,

Mezdamās kareivju pūlī, kur redzēja gurušos cīņā.

Uzbruka liktenis jauns Amarinkeja dēlam Dičram;

Tobrīd pie potītes pašas to trāpīja labajā stilbā

Grubujains metamais akmens, ko trāķiešu vadonis svieda,

Raženais Imbrasids Peirojs, šurp nācis ar vīriem no Ainas.

Pārrāva abas tā cīpslas un satrieca drumstalās sīkās

Stilbkaulu nekrietnais akmens. Viņš krita uz muguras pīšļos,

Izstiepdams rokas pret mījajiem draugiem un izlaizdams garu.

Pieskrēja trāķiešu vadonis Peirojs, kas nogāza viņu,

Ietrieca vēderā šķēpu pie nabas, un varoņa iekšas

Izgāzās visas uz zemes, un tumsa tam aizvēra acis.

Aitolu vadonis Toants, kad piesteidzās Peirojs pie līķa,

Ietrieca šķēpu tam krūtīs virs pupa; šķēps ieurbās plaušās.

Pieskrēja tūdaļ pie kritušā Toants un vareno šķēpu

Atpakaļ rāva no krūts; tad, izvilcis zobenu aso,

Trieca to vēdera vidū un laupīja dzīvību viņam.

Nespēja tobrīd viņš novilkt tā bruņas, jo trāķieši nāca,

Vīri ar cekulu galvā un metamiem šķēpiem jo gariem,

Atspiežot viņu; kaut bija tas milzīgs, jo drosmīgs un slavens,

Tomēr viņš pārtrauca cīņu un piepeši atpakaļ steidzās.

Abi šie, nogāzti pīšjos, nu gulēja blakus viens otram,

Trāķiešu vadonis tur, šeit epeju — varainās bruņās.

Arī visapkārt starp viņiem daudz kareivju sajima pīšjos.

Nebūtu pēlis šo darbu neviens, kas, pienākdams tuvu,

Būdams pats neskarts ar varaino smaili un vērodams visu,

Klīstu pa kareivju rindām, un Pallada Atēna tobrīd

Vadītu viņu aiz rokas un vairītu dzēlīgās šautras.

Daudzi no lepnajiem trojiem un ahaju vīriem šai dienā

Saļima pīšļos uz zemes un gulēja blakus cits citam.

## DIОMĒDS

Diomeda varoņdarbi

Pallada Atēna tobrīd Diomēdam, Tideja dēlam,

Dāvāja spēku un drosmi, lai būtu tas pārāks par visiem

Drosmīgo argiešu vīriem un gūtu sev labāko slavu.

Aizdedza vairogā viņam un ķiverē gailošo liesmu,

Mirdzumā līdzīgu zvaigznei, kas vēlajās rudeņu naktīs

Uzliesmo gaišāk par visām, kad izpeldas bangainā jūrā.

Aizdedzot līdzīgu liesmu ap varoņa galvu un pleciem,

Virzīja viņu pret vidu, kur kareivji steidzās uz cīņu.

Dzīvoja trojiešu vidū kāds Darēts, bez vainas un bagāts.

Kalpoja Hēfaistam viņš; divi dēli šim uzauga mājā,

Fēgejs un Idajs; jo manīgi bija tie cīņā ikkatrā.

Atstājot savējo rindas, tie metās pret varoni cīņā;

Viņi ar kaujratiem nāca, bet Diomēds izgāja kājām.

Bet, kad tie, traukdamies cīņā, jau pienāca tuvu viens otram,

Pirmais izmeta Fēgejs pret varoni garkāta šķēpu;

Smaile aizlaidās pāri par kreiso Diomēda plecu,

Neskarot varoņa miesu. Tad devās uz priekšu ar šķēpu

Tldeja dēls, un nebija velti šķēps raidīts ar roku:

Fēgeju trāpīja krūtīs starp pupiem un nogāza zemē.

Nolēca Idajs pēc mirkļa un atstāja kaujratus krāšņos,

Bīdamies iziet tam pretī un aizsargāt kritušā līķi.

Pats viņš gan tobrīd no drausmīgās nāves vairs nebūtu glābies,

Bet to šeit aizrāva Hēfaists un izglāba, ietinis tumsā,

Lai jel pavisam aiz bēdām sirds nelūztu tēvam par dēliem.

Diženā Tīdeja dēls pats aizveda zirgus pie malas,

Vēlāk tos atdeva draugiem, lai aizved pie dobajiem kuģiem.

Bet, kad jau redzēja cildenie troji šeit Darēta dēlus,

īdaju bēgot no cīņas un Fēgeju krītot pie ratiem,

Visiem sirds satrūkās baigi. Tad spulgace Atēna tūdaļ.

Satverot spēcīgo roku, tā straujajam Arējam teica:

«Arēj, ai Arēj, tu mirstīgo kāvēj, ar asinīm klātais,

Cietokšņu grāvēj! Vai neļausim trojiem un ahaju dēliem

Cīnīties vieniem, lai Kronids tad šiem vai viņiem dod slavu?

Labāk mēs atstāsim viņus un bēgsim no Kronida dusmām!»

Teica un aizveda Arēju straujo no drausmīgās cīņas,

Vienu to atstāja sēžam pie augstajiem Skamandras krastiem.

Trojus nu danaji dzina, un danaju vadonim katram

Ļima pa vīram pie kājām. Pats pirmais no tiem Agamēmnons

Odij 11 notrieca zemē, halizonu vadoni dižo.

Tikko kā metās šis bēgt, viņš ietrieca muguras vidū

Metamo šķēpu starp pleciem, un izurbās asmens caur krūtīm.

Kareivis gāzās ar troksni, un žvadzēja bruņas ap viņu.

Drīz pēc tam Idomenējs šeit notrieca maionu Faistu,

Bora dēlu, kas nāca ar vīriem no cilainās Tarnes.

Slavenais šķēpmetis Idomenējs tam labajā plecā

Ietrieca vareno šķēpu, kad gribēja kaujratos iekāpt.

Arā viņš krita no ratiem, un sedza to briesmīgā tumsa.

Vadoņa kalpi ar steigu tam novilka mirdzošās bruņas.

Diženo Strofija dēlu Skamāndriju, medībās veiklo,

Menelājs, Atreja dēls, ar ieroci notrieca zemē.

Mednieks tas bija jo slavens — Artēmida mācīja viņu

Nonāvēt plēsīgos zvērus, ko meži tai audzēja kalnos.

Nespēja palīdzēt viņam Artēmida, bultlaide straujā,

Nespēja palīdzēt viņam vairs veiklība šaušanas mākslā.

Tobrīd Atreja dēls, pats Menelājs, šķēpmetis veiklais,

Tikko kā metās šis bēgt, tam ietrieca muguras vidū

Metamo šķēpu starp pleciem, un izurbās asmens caur krūtīm.

Pīšļos viņš krita uz mutes, un žvadzēja bruņas ap viņu.

Tobrīd Mērions arī Harmēnida Fereklu gāza,

Slavenā meistara dēlu, kā rokas ar sevišķu gaumi

Veica it visu, jo mīļš tas Palladai Atēnai bija.

Paridam, Priama dēlam, viņš taisīja līganos kuģus,

Nelaimes nesējus Trojai, kas trojiešiem visiem un pašam

Kļuva par lāstu, jo sveša tam bija vēl mūžīgo griba.

Mērions, varonis brašais, kad vajādams panāca viņu,

Ietrieca šķēpu tam labajā gūžā; zem sēžamā kaula,

Izejot pretējā pusē, tā smaile iestrēdza pūslī.

Ceļos viņš raudādams ļima, un nāve to ietina tumsā.

Pēdaju nogāza Megēts, Antēnora diženo dēlu;

Blakusdēls viņam tas bija, bet dievišķā Teāno tomēr

Rūpīgi audzēja viņu kā dēlu, lai patiktu vīram.

Slavenais šķēpmetis Fīleids, tam pienācis laukumā tuvu,

Ietrieca asmeni aso ar sparu pa pakauša vidu;

Pretējā pusē caur zobiem šķēps pāršķēla varoņa mēli.

Tūdaļ viņš nokrita pīšļos un sakoda asmeni auksto.

Eiripils Eiaimonids Hipsēnoru dievišķo gāza,

Dolopiūnidu cildo, kas Skamandra priesteris bija;

Godāja trojiešu tauta šo vīru kā īstenu dievu.

Eiripils nekavējoties, Eiāimona pēctecis cildais,

Piespieda varoni bēgt un vajādams trieca pa plecu,

Meties ar zobenu virsū, un atcirta spēcīgo roku.

Nokrita ielejas vidū ar asinīm notrieptā roka.

Acis tam aizvēra purpura nāve un liktenis drūmais.

Tā, lūk, šai sīvajā kaujā tie cīnījās dedzīgi visi.

Tomēr tu nespētu teikt, kur cīnījās Diomēds Tīdeids,

Vai tas starp trojiešiem kāvās vai kopā ar ahaju dēliem.

Trakoja Tīdeids pa lauku kā ūdeņu pārpilna upe,

Nokūstot sniegiem, kad, graudama dambjus, tā traucas uz priekšu,

Nespēj šo savaldīt dambji visapkārt, kaut būtu tie stipri.

Nespēj to aizturēt žogi pie zaļajām druvām un laukiem;

Lejup tā laužas ar spēku, kad nolijis Kronida lietus.

Izpostot ceļā it visu, kas algotu zemkopju darbus, —

Gluži tā Tīdeja dēls šeit salauza trojiešu rindas;

Nespēja atturēt viņu neviena, kaut daudz jau to bija.

Bet, kad to redzēja Pandars, Likāona pēctecis cildais,

Trakojam ielejā plašā un saliecam trojiešu rindas,

Tūdaļ pret Tīdeja dēlu tas uzvilka izliekto stopu,

Raidīdams pretī šim šautru; tā iestrēdza labajā plecā,

Caururbjot izliektās bruņas, un izgāja rūgtenā šautra

Pretējā pusē caur miesu, ar asinīm krāsojot bruņas.

Cildais Likāona dēls ar prieku nu sauca jo skaļi:

«Ātri uz priekšu, ai troji, jūs kaujratu braucēji dižie!

Ievainots pirmais no ahaju vīriem! Viņš ilgi, man liekas,

Nevarēs pretoties skaudrajai šautrai, ja tiešām pats valdnieks

Apollons, Zeva dēls, man no Likijas licis šurp doties.»

Teica tā lieloties viņš, bet negāza Tīdeidu šautra.

Atkāpās viņš un atpakaļ gāja pie zirgiem un ratiem.

Tūdaļ Stenelu sauca pie sevis, Kapāneja dēlu:

«Celies, Kapāneja dēls, kāp ārā no kaujratiem saviem!

Steidzies šurp ātri un izvelc no pleca man rūgteno šautru!»

Teica tā viņš, un izkāpa Stenels no kaujratiem ārā;

Drīz vien tas izvilka steidzīgo šautru no varoņa pleca;

Asinis tecēja straumēm no brūces caur pītajām bruņām;

Diomēds, drosmīgais cīņā, nu sirsnīgi Atēnu lūdza:

«Klausi jel, neuzvaramā, ai Aigidas nesēja meita!

Ja jau pret mani un tēvu tu senāk tik vēlīga biji,

Palīdzot grūtākās kaujās, tad palīdzi tagad, ai dieve!

Liec, lai tas pienāk tik tuvu, ka būtu pa vērienam šķēpam!

Uzbrūkot plecā man ietrieca šautru un uzgavilēja,

It kā man neredzēt ilgāk vairs mirdzošā Hēlija gaismu.»

Teica tā lūgdamies viņš. To dzirdēja Kronida meita,

Darīja locekļus vingrus, tā kājas un spēcīgās rokas.

Stādamās varonim blakus, tā bilda šos spārnotos vārdus:

«Diomēd, tagad uz priekšu! Ej droši pret trojiešiem cīņā

Tīdeja, šķēpmeša vingrā un vairoga vicinātāja,

Spēku un drošprātu cēlo tev ieliku vīrišķās krūtīs.

Noņēmu arī no acīm tev miglu, kas sedza tās agrāk,

Lai tu šeit atšķirtu labi kā dievu, tā mirstīgu vīru;

Tāpēc, ja pienāk kāds dievs, kas pārbaudīt gribētu tevi,

Sargies un nedodies cīņā pret mūžīgiem debesu dieviem,

Lai tas šeit būtu kas būdams! Ja Kiprida, Zevtēva meita,

Iejauktos cīņā, tad ievaino viņu ar ieroci aso!»

Teica tā spulgace dieve un tūdaļ uz Olimpu steidzās;

Atgriezās Tīdeja dēls pēc mirkļa uz pirmajām rindām.

Arī viņš kāroja doties jau agrāk pret trojiešiem cīņā.

Trīsreiz tik spēka šim bija patlaban kā lauvam, ko laukā,

Sargādams vilnainās aitas, gans vieglītēm skāris ar šautru

Brīdī, kad pārlēcis pāri pār žogu, bet nespējis nogāzt;

Zvēram tik vairojis dusmas un, atvairīt nespēdams viņu.

Paslēpjas kūlī kaut kur; bēg atstātās aitas bez gana;

Pūlī tās spiežas it visas, krīt garšļauku cita uz citas;

Nezvērs pēc mirkļa no aitu kūts augstās nu iekarsis izlec,

Gluži tik iekarsis Diomēds brašais pret trojiešiem metās.

Tur viņš Astinoju gāza un arī Hipēironu dižo;

Pirmajam krūtīs virs pupa viņš ietrieca varkalto šķēpu,

Otram ar zobenu cirta pie pleca pa atslēgas kaulu;

Nokrita varoņa plecs no diženā stāva un kakla.

Diomēds, atstājis šos, Poliēidu un Abantu gāza,

Sapņreģa sirmgalvja Eiridamānta jo diženos dēlus.

Dodoties dēliem uz cīņu, tēvs slikti bij tulkojis sapņus,

Drosmīgais Diomēds tūdaļ nu abiem šiem novilka bruņas.

Tālāk viņš devās pret Ksantu un Toonu, Fainopa dēliem,

Vecumā piedzima viņi, kad gadi jau nomāca tēvu;

Citu tam nebija bērnu, kam mantu pēc miršanas atstāt.

Tomēr tos Diomēds gāza un laupīja dzīvību mīļo

Abiem, tā atstājot tēvam daudz vaidu un sirdēstu sūru.

Tāpēc ka nebija lemts tiem atgriezties dzīviem no kara.

Radnieki sanāca tālie un dalīja atstāto mantu.

Divus no Priama dēliem, kas cīnījās kaujratos vienos,

Diomēds gāza pēc tam: tie Hromijs un Ehemmons bija.

It kā kad spēcīgais lauva ir ielauzies ganāmā pulkā,

Saplēsdams teli vai vērsi, kas mežmalā mierīgi ganās, —

Gluži tā Tīdeja dēls tos abus ar triecienu strauju

Nogāza zemē pret gribu un, novilcis varkaltās bruņas,

Atdeva savējiem kaujratu zirgus, lai dzītu pie kuģiem.

Vērodams Tīdeja dēlu, kas satrieca trojiešu rindas,

Aizsteidzās piepeši Ainejs caur kauju un džinkstošām šautrām.

Pandaru, līdzīgo dievam, viņš gribēja atrast patlaban.

Sastapis ielejā brašo un drošo Likāona dēlu,

Nostājās tuvu pie viņa un sacīja, valodu sākdams:

«Pandar, kur tagad tavs stops, kur spārnotās šautras, kur slava?

Zināms, ar tevi neviens šeit nespētu sacensties slavā;

Likijā nav it neviena, kas būtu vēl pārāks par tevi.

Lūgšanā pacēlis rokas, šauj spārnoto šautru šim vīram!

Visur viņš uzvaru gūst un trojiešiem atnes daudz jauna,

Daudzus drosmīgus vīrus tas Aīda mitckjos raida.

Vai tik tas nebūs kāds dievs, kas atriebties trojiešiem tīko,

Tāpēc ka ziedots nav tam; ir bīstamas mūžīgo dusmas!»

Cildais Likāona dēls, tam atbildot, savukārt teica:

«Trojiešiem varainās bruņās tu, Ainej, daudz padomu devis!

Tīdeja vareno dēlu no visa šai vīrā es manu.

Tīdeja vairogs tam rokā, tā ķiverei izcila sekste,

Redzu tā zirgus; tas laikam kāds dievs, bet nezinu skaidri.

Ja šis ir drosmīgais Tīdeja dēls, kā apgalvot ņemos,

Tad viņš bez dieva tā nespētu trakot; no mūžīgiem tomēr

Viņam kāds palīgā nācis, ar miglu sev aizsedzis plecus:

Projām no viņa tas novērsa šautru, kas laista ar stopu.

Tikko kā raidīju šautru pret šo, tā, skārusi viņu,

Iestrēdza labajā plecā un caururba izliektās bruņas.

Tobrīd jau domāju es, ka notriekts šis Aīda valstī;

Taču to nebiju gāzis; kāds dievs nu paliesi ir dusmīgs.

Nav šeit man zirgu patlaban, nav arī man pajūga cīņai,

Tēva Likāona pilī ir vienpadsmit kaujratu krāšņu,

Jaunu pavisam, vēl tikko kā kaltu, visapkārt ar segām

Pārklātu pāri, un zirgi pa divi pie pajūga katra

Piesieti stingri, ar miežiem un plēkšņu kviešiem tos baro.

Taču jau Likāons, karotājs sirmais, man greznajā pilī

Prātīgu padomu deva, pret ahajiem ejot uz cīņu,

Ieteikdams iziet man tikai ar zirgiem un kaujratos tikai

Vadīt drosmīgās trojiešu rindas uz sīvajām kaujām.

Nepaklausīju tomēr, — bet derīgāk bija to darīt, —

Žēlodams zirgus; es baidījos toreiz, ka barības trūktu

Apsēstās pilsētas mūros; tie raduši ganībās labās.

Tā nu šos atstāju mājā un kājām uz Iliju devos,

Paļāvies tikai uz stopu, kas tomēr man maz bija derigs.

Raidīju spārnotās šautras es ahaju vadoņiem diviem —

Tīdeja dēlam un Atreja dēlam. Gan trāpīju abiem,

Asinis lēju, bet viņi vēl niknāki kļuva pret mani.

Redzu, tik nedienām ļaunām es šautras un izliekto stopu

Ņēmis no vadža tai dienā, kad, nākdams uz īliju mīļo,

Vadīju trojiešu pulkus, lai palīgu Hektoram sniegtu.

Bet, ja vēl atpakaļ nākšu un redzēšu skaidri ar acīm

Dzimteni savu un sievu, un diženo augstjumta namu,

Lai tad kāds naidnieks pēc tam man nocirstu galvu no pleciem.

Ja tad šo izliekto stopu es nemestu ugunī gaišā,

Gabalu gabalos lauzis, jo veltīgi ņēmis to līdzi.»

Trojiešu vadonis Ainejs, tam atbildot, sacīja pretī:

«Pandar, tu nerunā tā! Šeit pārmaiņas nenotiks ātrāk,

Iekām mēs abi pret viņu ar kauj ratos iejūgtiem zirgiem

Nebūsim metušies cīņā, to pārbaudot ieročiem rokā.

Steidzies, kāp kauj ratos šajos pie manis, tu redzēsi tūdaļ,

Kādi ir trojiešu zirgi, cik vingri, cik ātri pa lauku

Traucas uz dažādām pusēm, gan uzbrūkot strauji, gan bēgot.

Mūs tie uz pilsētu aizvedīs sveikus, ja slavu vēl reizi

Kronids būs nolēmis dāvāt Didmēdam, Tīdeja dēlam.

Tātad ņem pātagu rokā, tver mudīgi mirdzošos grožus!

Tūdaļ es kauj ratos kāpšu, lai cīņā pret naidnieku dotos.

Bet, ja tu trauksies pret viņu, es valdīšu ātrkāju zirgus.»

Cildais Likāona dēls, tam atbildot, savukārt teica:

«Ainej, pats turēsi grožus, pats vadīsi ātrkāju zirgus,

Drīzāk ar vadoni drošu tie aizvedīs kauj ratus liektos,

Ja šeit mums vajadzēs bēgt pa lauku no Tīdeja dēla.

Bet, ja tie nedzirdēs zināmo balsi, tie varētu pēkšņi

Noklīst aiz bailēm no ceļa un atteikties atpakaļ doties.

Cildenā Tīdeja dēls tad gāzīsies virsū ar spēku,

Abiem mums dzīvību laupīs un aizvedīs viennaga zirgus.

Tāpēc tver grožus pats rokā, pats zirgus un kaujratus vadi!

Sastapšu viņu ar šķēpu, ja uzbruks ar ieročiem rokā!»

Teica tā viņi viens otram un iekāpa kaujratos raibos;

Strauji tie virzīja ātrkāju zirgus pret Tīdeja dēlu.

Abus tos redzēja Stenels, Kapāneja diženais pēcnieks;

Paverot Tīdeidam skatu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Diomēd, Tīdeja dēls, par visiem vistīkamais sirdij!

Divus jo varenus vīrus es vēroju nākam pret tevi.

Abiem tiem spēka daudz krūtīs. Lūk, pirmais ir slavenais Pandars,

Manīgs ar stopu; šis lielās, ka esot Likāona pēcnieks;

Tas tur ir vadonis Ainejs, kas lielās, ka cildenais Anhīss

Esot šā slavenais tēvs, bet Kiprida bijusi māte.

Celies, kāp kaujratos manos un netrako tagad tik nikni

Tuvu pie pirmajām rindām, lai nezūd tev dzīvība mīļā!»

Pavēris īgušu skatu, tam sacīja Diomēds drošais:

«Neieteic bēgšanu man! Tev nevaru klausīt patlaban.

Tīdeja dzimtā neviens nav vairījies doties uz cīņu,

Slēpies vai baiļojies velti; man krūtīs ir spēka papilnam.

Kauns man pat kaujratos kāpt; es vēlētos labāk bez zirga

Doties uz cīņu prec abiem, jo Atēna baiļoties neļauj.

Abus šos vīrus no mums vairs nenesīs ātrkāju zirgi

Atpakaļ Īlij as mūros, un diezin vai viens no tiem glābsies.

Tagad ko gribu tev teikt, to cieši sev paturi prātā:

Ja jau man Atēna gudrā ir lēmusi dāvināt slavu —

Laupīt tiem dzīvību abiem, tad tūdaļ šos ātrkāju zirgus

Apturi šeit un grožus vij apkārt ap sēdekļa malu.

Dodies ar sparu uz priekšu un domā par Aineja zirgiem,

Atved no trojiešiem viņus pie ahajiem kājbruņās spožās!

Cēlušies viņi no sugas, ko Trojam reiz Zibeņu metējs

Deva par izpirkummaksu, kad Ganimēds bija tam laupīts;

Labākie zirgi tie bija, kas dzīvo zem saules un ausmas.

Dažus no minētās sugas bij nozadzis tautvedis Anhīss,

Nezinot Lāomedontam, un pievedis labākās ķēves.

Kumeļi seši no viņām drīz piedzima Anhīsa kūtīs;

Četrus viņš atstāja sev un vēlēja barot pie siles,

Ainejam atdeva divus, kurš šaušalas cīniņos nesa

Ja nu mēs notvertu šos, sev iegūtu milzīgu slavu.»

Diomēds tobrīd un Stenels tā draudzīgi sarunu beidza.

Dzīdami ātrkāju zirgus, ar steigu šie traucās uz priekšu.

Cildais Likāona dēls tā sacīja Tīdeidam pirmais:

«Slavenā Tīdeja dēls, ai varoni drošo un brašo!

Neesmu nogāzis tevi ar stopu un rūgteno šautru,

Tagad es pamēģināšu tvert tevi ar metamo šķēpu.»

Teicis tā, atvēza roku un izmeta garkāta šķēpu.

Trāpīja vairogā Tīdeja dēlu, un varainā smaile

Izurbās vairogam cauri un ietriecās varoņa bruņās.

Cildais Likāona dēls nu skaļi tā uzgavilēja:

«Cirkšņos tu ievainots esi jo dziļi! Man liekas, patlaban

Ilgi vairs nespēsi ciest; tu slavu man dāvāji lielu.»

Drosmīgais Tīdeja dēls bez bailēm tā Pandaram teica:

«Kļūdījies esi! Šķēps netvēra mani, bet tomēr, man liekas,

Agrāk jums nerimties cīņā, līdz kamēr kāds, saļimdams zemē.

Arēju neuzvaramo nav dzirdījis asinīm savām.»

Teica un meta ar sparu, bet Atēna virzīja šķēpu

Degunā tieši pie acs; tas ieurbās baltajos zobos;

Pāršķēla spēcīgais varš šā varoņa mēli pie saknes,

Iznāca beidzot tā mirdzošā smaile zem pazodes ārā.

Pandars no kauj ratiem gāzās, un žvadzēja bruņas ap viņu,

Lāsmainas, mirdzošas spoži, bet trūkdamies metās uz sāniem

Ātrkāju zirgi, un dzīvības spēks tur atstāja viņu.

Ainejs nu metās ar vareno šķēpu un vairogu rokā.

Sajuzdams bažas, ka ahaju dēli tam neaizvelk līķi;

Ticēdams spēkam, kā lauva ap kritušo sāka viņš soļot;

Pacēlis šķēpu pret viņu un vairogu noapaļoto,

Draudēja katram ar nāvi, kas gribētu iznākt tam pretī,

Kliegdams drausmīgā balsī; tad Diomēds satvēra pēkšņi

Akmeni, sevišķi smagu, ko nespētu pacelt pat divi

Mūsdienu mirstīgi vīri, bet viens viņš to pacēla viegli,

Ainejam trāpīdams tieši tai vietā, kur krustos

Gūžas kauls vaļīgi grozās; par gūžas bedri to dēvē.

Bedri šo satrieca sitiens un pārrāva dzīslas šai vietā:

Šķautnainais akmens tam nobrāza ādu, bet varonis Aineļs

Saļima pīšļos uz ceļiem, pret zemi ar stiprajām rokām

Balstīdams sevi, un drausmīgā tumsa tam aizvēra acis.

Trojiešu vadonis Ainejs pēc mirkļa šeit dabūtu galu,

Nebūtu Kiprida, Kronida meita, to ieraudzījusi —

Anhīsam, ganot pie Idkalna govis, tā dzemdēja viņu.

Liliju rokas jo maigi ap Aineju apvija viņa,

Vērīgi aizsedzot to ar pepla spožajām krokām —

Drošāko sargu pret šautrām, lai danaji ātrajiem zirgiem,

Asmeni ieurbjot krūtīs, tam nelaupa dzīvību mīļo.

Dieve tā mīļoto dēlu šeit aizrāva projām no cīņas.

Stenels, Kapāneja dēls, vēl nebija aizmirsis tobrīd

Pavēli to, ko Diomēds devis, jo drosmīgais cīņā.

Savus viennaga zirgus viņš tūdaļ aizveda projām

Tālu no burzmas un apvija grožus ap sēdekļa malu.

Ātri viņš metās uz priekšu pie Aineja skaistkrēpju zirgiem.

Dzina no trojiešiem projām pie ahajiem kājbruņās spožās,

Dodams Dēipilam, mīļajam draugam, tos abus, — no biedriem

Cienīja viņu visvairāk, jo vienādās domās bij abi, —

Aizvest pie dobajiem kuģiem. To veicis, pats varonis Stenels

Iekāpa kaujratos savos un, satvēris mirdzošos grožus,

Tūdaļ sekoja Tīdeja dēlam ar stiprnagu zirgiem.

Iekarsis Tīdeids pret Kipridu metās ar briesmīgo šķēpu,

Zinādams labi, ka dievietei šai ir visai maz spēka;

Nebija viņa no tām, kas vadīja vīrus uz cīņām,

Nebija Atēnas varas, ne grāvējas Enio spēka.

Panācis dievi pēc brīža, to dzina pa ciešajām rindām.

Varenā Tīdeja dēls tad atvēza pacelto šķēpu,

Mezdamies pēkšņi uz priekšu ar asmeni aso, tās roku

Virspusē vieglītēm skāra, un šķēpa gals iestrēdza ādā,

Caururbdams dievišķo tērpu, — to harilas izauda viņai, —

Tuvu pie plaukstas; no miesas nu tecēja mūžīgo asins —

Sula tā bija jo skaidra, kas ritēja laimīgos dievos.

[Maizes tie neēd nekad un nebauda dzirkstošo vīnu;

Tāpēc tiem asiņu nav un viņus par mūžīgiem dēvē.]

Iekliedzās dieve jo skaļi un izlaida dēlu no rokām;

Tobrīd Foibs Apollons pacēla viņu un glāba no nāves,

Ietina miglā, lai kāds šeit no ātrzirgu danajiem pēkšņi

Krūtīs tam neietriec šķēpu un nelaupa dzīvību viņam.

Diomēds, drosmīgais cīņā, jo skaļi tā Kipridai sauca:

«Projām, ai Kronida meita, no kara un drausmīgās cīņas!

Vai tev jau nepietiek tā, ka paved tu sievietes vājās?

Ja tev vēl drosme būs iejaukties cīņā, tu turpmāk, man liekas,

Bīsies no kara pat tad, ja dzirdēsi tikai ta vardu.»

Teica tā viņš, un, ciezdama sāpes, tā atstāja cīņu.

Piesteidzās Irida veiklā un Kipridu smeldzīgās sāpēs

Aizveda ātri no cīņas, un tumša jau kļuva tās roka.

Arēju, trauksmaino dievu, tā atrada tūdaļ sev priekšā

Sēžam pa kreisi, bet zirgi un šķēps bija apslēpti miglā.

Mīļajam brālim pie kājām tā piepeši nokrita ceļos,

Sirsnīgi lūgdama dot ar pierlentēm greznotos zirgus:

«Brāli mans mīļais, dod zirgus man savus un pažēlo mani!

Gribu uz Olimpu doties, kur mitekļi mūžīgiem dieviem.

Sāp man tik ļoti šī brūce, ko nobrāza cilvēks ar šķēpu,

Tīdeja dēls, kas varētu tagad pret Zevu iet cīņā.»

Teica, un Arējs tai deva ar zeltainām pierlentēm zirgus.

Iekāpa kauj ratos viņa un aizbrauca skumušu sirdi,

īrida nostājās blakus un saņēma pavadas rokās,

Cirta ar pātagu zirgiem, lai ietu; tie tecēja labprāt.

Drīz vien tie Olimpā bija, kur mitekļi mūžīgiem dieviem;

Irida ātrajām kājām šeit atstāja Arēja zirgus,

Atjūdza viņus no ratiem un pameta dievišķu sēku.

Kiprida, dieviete cēlā, pie Diones, mīļotās mātes,

Nokrita ceļos pēc mirkļa; tad Dione apkampa meitu,

Glaudīja viņu ar roku un, valodu sākdama, bilda:

«Kurš tad no debesu dieviem, ai Kiprida, apvaino tevi,

Mīļotā meita, bez apdoma gluži kā ļaundari kādu?»

Kiprida smaidīgu seju pēc brīža tā Dionei bilda:

«Lepnīgais Diomēds, Tīdeja dēls, man sadūra roku.

Tāpēc ka gribēju aizraut no kaujas pie Ilijas mūriem

Aineju, mīļoto dēlu, kas tīkams man vairāk par visiem.

Nav tur vairs vienīgi cīņa starp trojiem un ahaju dēliem,

Ahaju dēli patlaban ir sākuši cīņu pret dieviem.»

Dione, dieviete cēlā, tai atbildot, savukārt teica:

«Pacieties, mīļotā meita, un panes, kaut sirds tev ir skumjai

Vairākas reizes mēs, Olimpa dievi, jau cietuši esam

Mirstīgo cilvēku dēļ, cits nodarot citam daudz posta.

Smagi ir cietis pats Arējs, kad viņu A16eja dēli,

Efialts brašais un Ots, reiz ieslēdza cietajās važās;

Trīspadsmit mēnešus ilgi viņš tumšajā cietumā smaka.

Asiņu kārīgais Arējs patiesi šeit dabūtu galu,

Nebūtu košmate Eeribūja, šiem pamāte abiem,

Hermejam devusi ziņu; šis paslepu Arēju glāba,

Gluži jau vārgu un vāju, jo važas to briesmīgi žņaudza.

Arī ir cietusi Hēra tai dienā, kad trijšķautņu šautru

Drosmīgais Amfitriūnids tai ietrieca labajā krūtī

Tieši pie pupa, un drausmīgas sāpes tad pārņēma viņu.

Taču pats varenais Aids ir cietis no steidzīgās šautras

Toreiz, kad arī šis vīrs, visvarenā Zeva dēls Hērakls,

Sašāva pazemē viņu pie vārtiem, daudz ciešanu nesdams.

Tūdaļ viņš devās pie Zeva uz plašā Olimpa mītnēm,

Skumušu sirdi un ciešanu sagrauzts, jo Hērakla šautra

Iestrēdza platajos plecos un šausmīgi mocīja viņu. ,

Paions tad, uzlicis zāles, kas remdēja smeldzīgās sāpes,

Aīdu izdziedināja — viņš nebija piedzimis mirstīgs.

Neģēlis, briesmonis tas, kas, nedarbu nekautrēdamies,

Ievaino mūžīgos Olimpa dievus ar skaudrajām šautrām.

Spulgace Atēna tā, kas kūdīja viņu pret tevi.

Nelga! Vēl nesaprot Tīdeja dēls, ka pastāvēt nevar

Ilgi tāds mirstīgais vīrs, kas cīnīties gājis ar dieviem;

Bērni, tam sēzdamies klēpī, vairs nedēvēs viņu par tēti,

Pārnākot mājā no kara un briesmīgā Arēja darba.

Tomēr lai Diomēds sargās, kaut drošsirdīgs vienmēr tas bijis,

Cīņu ar mūžīgiem sākt, kas stiprāki daudzkārt par tevi.

Aigialēja tai dienā, jo prātīgā Adrasta meita,

Kliegdama celsies no miega un modinās māj niekus mīļos,

Raudot par mīlamo vīru, visdrošāko ahaju vidū, —

Cildenā Aigialēja, Dičmēda — zirgvalža sieva.»

Teica un slaucīja dievišķās asinis abējām rokām.

Vesela kļuva tās roka, un smeldzīgās sāpes drīz rima.

Redzēja Pallada Atēna to un valdniece Hēra;

Abas ar dzēlīgiem vārdiem nu vērsās pret Kronidu Zevu.

Spulgace Atēna tobrīd tā, sarunu sākdama, bilda:

«Nedusmo, Zev, manu tēv, par to, ko teikšu patlaban:

Droši vien Kiprida kādu no daiļajām ahaju sievām

Piespieda doties uz Troju, kas tagad tai kļuvusi mīļa.

Laikam tā, noglaudot mīļi šo ahaju skaisttērpto sievu,

Sadūra nejauši roku sev maigo ar mirdzošo sprādzi.»

Teica, bet dievu un cilvēku tēvs tai smaidīja pretī,

Pasauca tūdaļ pie sevis un brīnišķai Kipridai teica:

«Kiprida, mīļotā meita, tev spēka nav cīņām un karam!

Labāk tu gādā joprojām par laulībām, tīkamām sirdij.

Karš lai ir Arēja straujā un spulgaces Atēnas ziņā!»

Paverot skatu viens otram, tā runāja mūžīgie dievi.

Diomēds, drosmīgais cīņā, vēl tobrīd pret Aineju devās,

Zinādams labi, ka Apollons pats šo varoni sarga.

Nejuzdams baiļu pret vareno dievu, viņš tīkoja allaž

Aineju nogāzt gar zemi un atņemt tam slavenās bruņas.

Trīsreiz tas metās uz priekšu, lai Aineju gāztu gar zemi.

Trīsreiz jau Apollons viņam šeit atsita vairogu spožo;

Bet, kad vēl ceturto reizi tas uzbruka viņam kā dēmons,

Sauca tad Apollons, tālmetis Foibs, tā draudīgā balsī:

«Pārdomā, Tīdeja dēls! Sper atpakaļ soli! Ar dieviem

Nedomā nostāties blakus! Nav līdzīgi liktenī savā

Mūžīgie dievi ar mirstīgiem vīriem, kas staigā pa zemi.»

Teica Foibs Apollons tā, un atkāpās Tīdeids par soli,

Gribēdams glābties no briesmām, no Foiba Apēllona dusmām.

Apollons metās uz priekšu un Aineju rāva no burzmas,

Nolika svētnīcā savā, kas svētajā Pergamā celta.

Viņu Artēmida, bulllaide straujā, un košmate Lēto

Dižajā svētnīcā kopa, tam spēku un krāšņumu dodot.

Sudraba stopnesis Foibs tad radīja brīnišķu tēlu,

Līdzīgu Ainejam skatā un līdzīgu ieroču tērpā.

Troji un dievišķie ahaju vīri ap brīnišķo tēlu

Sacirta sīvajā cīņā cits citam ap drosmīgām krūtīm

Apaļos vēršādu vairogus smagos un spārnotos vieglos.

Piepeši straujajam Arējam tobrīd Foibs Apollons teica:

«Arēj, ai Arēj, tu cilvēku kāvēj, ar asinīm klātais,

Cietokšņu grāvēj! Laiks iejaukties tev un aizraut šo vīru,

Tīdeja dēlu, kas cīņā var stāties patlaban pret Zevu.

Kipridai pirmai viņš nobrāza ādu ar šķēpu pie plaukstas.

Tūdaļ pēc tam tas metās pret mani ar šķēpu kā dēmons.»

Teica Foibs Apollons tā un nosēdās Pergamas kalnā.

Postīgais Arējs pēc tam drīz iejaucās trojiešu rindās.

Pieņēmis trāķiešu vadoņa — veiklā Akāmanta skatu,

Priama dēliem, ko lolojis Kronids, viņš spēcīgi sauca:

«Kronida lolotie Priama dēli, jel sakait, — cik ilgi

Atļausit ahaju dēliem šeit slepkavot trojiešu tautu?

Vai tie vēl cīnīsies ilgi pret trojiešu sliprsienu vārtiem?

Notriekts ir pīšļos tas vīrs, ko cienījām visi tik ļoti

Itin kā Hektoru pašu, — tas cildenais Anhīsids Ainejs.

Steidzieties visi! Lai glābjam nu labāko draugu no nāves!»

Teica; tad drosme un spēks pēc mirkļa ik trojietī radās.

Sarpēdons, valodu sākdams, tā dievišķo Hektoru rāja:

«Hektor, kur palika spars, kas senāk tev iemita krūtīs?

Kādreiz tu teici, ka gluži viens pats bez kareivju rindām

Pilsētu nosargāt varot ar svaiņiem un drosmīgiem brāļiem.

Tagad ne vienu, ne otru no viņiem es nevaru redzēt.

Bailīgi slēpjas tie visi kā suņi, kad ierauga lauvu.

Tomēr mēs dodamies cīņā, kaut tikai tev palīgi esam.

Arī es pats, kas palīgs tavs esmu, no tālienes nāku;

Tālu ir Likijas zeme, kur Ksantupe burbuļo strauji.

Sievu tur atstāju mīļo un līdzi tai dēliņu mazo;

Daudz tur man palika mantas — tās trūkuma cietēji tīko.

Tomēr es likiešus saucu uz kauju un esmu pats gatavs

Doties šim naidniekam pretī, kaut arī man pašam nav mantas

Tādas, ko ahaju dēli var aiznest vai aizvest ar kuģiem.

Bikli patlaban tu stāvi un nesauc šurp pārējo rindas

Atturēt naidnieku droši un pasargāt trojiešu sievas.

Piesargies, nekrīti gūstā kā laupījums naidniekam niknam,

Gluži kā milzīgā tīklā, kas savilktos apkārt ap tevi.

Ziedošo pilsētu drīz tie sagāztu gruvekļu kaudzē.

Pašam tev rūpēties vajag par visu kā dienu, tā nakti,

Pašam tos vadoņus lūgt, ko esi no tālienes saucis.

Cīnīties nelokāmi, bet sargāties zākāt tos skarbi.»

Teica tā Sarpēdons viņam; šī valoda Hektoru dzēla.

Tūdaļ ar ieročiem rokā viņš lēca no kauj ratiem zemē;

Vicinot metamos šķēpus, tas devās pie kareivju rindām,

Mudīja vīrus uz cīņu un iesāka drausmīgo kauju.

Trojieši apgriezās apkārt un stājās pret ahajiem droši.

Argieši saslēdzās cieši un gaidīja viņus bez bailēm.

Itin kā pelavas vējš nes projām no svētītā klona,

Vīri met labības graudus, bet Dēmētra gaišajiem matiem,

Saceļot vēju virs zemes, šķir graudus no pelavām vieglām;

Apkārt tad zeme kļūst balta, — tā tobrīd ahaju dēli

Pelēki kļuva it visi, jo putekļu mākoni biezu

Sacēla zirgi ar kājām līdz varainām debesīm augšup,

Traucoties atkal uz cīņu; tos braucēji atpakaļ grieza.

Vīri pret naidniekiem pacēla rokas, bet drausmīgais Arējs

Ietina laukumu tumsā, lai, dodoties apkārt pa rindām,

Trojiešiem palīgu sniegtu; viņš pavēli izpildīt steidzās,

Kā tam bij Apollons licis, kam zelta zobens mirdz sānos, —

Trojiešos modināt drosmi, kad Palladu Atēnu redzēs

Atstājam ieleju plašo, — tā sargāja danaju vīrus.

Apollons tieši šai brīdī no Pergamas svētnīcas spožās

Aineju izveda ārā un tautganam iedvesa spēku.

Ainejs stājās starp biedriem; tie apsveica viņu ar prieku,

Redzot, ka varonis dzīvs, ka atnācis atkal bez vainas

Un vēl ar svaigākiem spēkiem; to necentās izjautāt draugi —

Neļāva steidzīgais darbs, ko Apollons ieteica viņam,

Cilvēku bojātājs Arējs un Erida, nemieru pilnā.

Odisejs, Ajanti abi un Diomēds, drosmīgais cīņā,

Mudīja danaju vīrus uz cīņu, un danajiem arī

Nebija baiļu šai brīdī no trojiem un saucieniem skaļiem.

Draudīgi stāvēja viņi kā mākoņi tumši, ko Kronids

Savilcis klusajā laikā virs augstajām galotnēm kalnos;

Brīdi tie mierīgi stāv, kad atdusas varenais Borejs

Kopā ar pārējām vētrām, kas savilktās mākoņu kaudzes

Aizrauj ar sparu uz priekšu un izkaisa debesu telpā, —

Gluži tā danaju vīri pret trojiešiem stājās bez bailēm.

Atreids pa nometni gāja un, ahajus mudīdams, teica:

«Draugi, jel esiet kā vīri! Lai drosmes jums netrūktu krūtīs!.

Kaunēties vajag jums citam no cita, kad iesākas cīņa!

Tur, kur ir valdījis kauns, būs kritušu mazāk kā dzīvu.

Bēgošie negūst ne slavu, ne glābiņu, pārnākot mājās.»

Teica un izmeta šķēpu; tas nogāza priekšējo rindu

Vadoni Dēikoēntu, vislabāko Ainoja draugu,

Pergasa dēlu; to gluži kā valdnieka Priama dēlus

Godāja trojieši tāpēc, ka cīnījās priekšējās rindās.

Viņu šeit trāpīja Atreja dēls pa vairoga vidu;

Nespēja atturēt šķēpu tā vairogs; varš izurbās cauri,

Pārsitot vēršādas jostu un iestrēdzot vēderā viņam.

Varonis nogāzās zemē, un žvadzēja bruņas ap viņu.

Divus drosmīgus vīrus no danajiem nogāza Ainejs,

Abus Diokla dēlus, tie Orsilohs bija un Krētons.

Abu šo varoņu tēvam bij miteklis skaistccltā Fērē.

Bagāts pārlieku viņš bija, tā dzimums no Alfeja cēlies,

Upes straujas, kas viļņus veļ plaši caur piliešu laukiem.

Orsilohs bija šā dēls — daudz varoņu klausīja viņam;

Orsilohs šis bij Diokla tēvs, jo raženais garā.

Dzemdēja Dioklam pilī tā sieva dvīnīšu pāri —

Krētons un Orsilohs tie, jo manīgi cīņā ikkatrā.

Abi, kad izauga lieli, uz skaistzirgu īliju tūdaļ

Devās ar melnajiem kuģiem, lai iekļautos argiešu rindās.

Slavu tie gribēja gūt tur dižajiem Atreja dēliem,

Taču gan nolemtā likteņa gals tos pārsteidza pēkšņi.

Abi tie bija kā lauvēni divi, kas augstajos kalnos

Auguši biezokņos dziļos, kur lauvene kopusi viņus;

Ilgi tie plosa pa mežiem gan vēršus, gan barotas aitas,

Izposta mitekļus ganiem un kūtis, līdz beidzot drīz paši

Mednieku lamatās krīt un saļimst zem varkaltās smailes, —

Gluži tā varoņi abi zem Aineja smagajām rokām

Saļima zemē ar troksni kā slaidenās egles no kalna.

Menelājs, Arējam mīļais, šeit žēloja kritušos abus.

Ietērpies mirdzošās bruņās un vicinot metamo šķēpu,

Gāja caur priekšējām rindām; pats Arējs tam iedvesa drosmi.

Gribot, lai Aineja rokās šis ahaju varonis kristu.

Antilohs, drosmīgā Nestora dēls, kad redzēja viņu,

Nāca pie priekšējām rindām; tas bijās par vadoni savu,

Ka viņš šeit neļimst zem šķēpa un velti nav pūliņi sūrie.

Abi jau pacēla rokas un izstiepa asmeņus asos.

Nostājās pretī viens otram un bija jau gatavi cīņai.

Antilohs piegāja tuvu pie lautgana Atreja dēla.

Cīniņu nesāka Ainejs, kaut karotājs drosmīgs tas bija.

Tāpēc ka divi patlaban tam nostājās pretī uz cīņu.

Tūdaļ tie aizvilka līķus līdz ahaju teltīm pie kuģiem,

Draugiem ielika rokās šos abus nelaimes sistos,

Paši tad atpakaļ devās un cīnījās priekšējās rindās.

Pilaimens krita to rokās, kaut līdzīgs bij Arējam spēkā;

Vairogu nesējus brašus tas veda no Paflagonijas.

Slavenais šķēpmetis Menelājs Atreids tam, piegājis tuvu,

Pāršķēla atslēgas kaulu ar šķēpu, kad stāvēja laukā.

Antilohs Mīdonu gāza, Pilāimena kauj ratu kalpu,

Drošo Atimnija dēlu, kad pagrieza viennaga zirgus,

Triekdams pa elkoni viņam ar šķēpu, un mirdzošie groži,

Greznoti ziloņa kauliem, tam izšļuka zemē no rokām.

Antilohs metās tam virsū, ar zobenu cirzdams pa vaigu.

Pilaimens iegārdzās skaļi un gāzās no kaujratiem spožiem,

Tūdaļ iegrimdams smiltīs ar galvu un platajiem pleciem.

Brīdi tā palika viņš, — jo dziļi bij iestidzis smiltīs, —

Kamēr uz putekļiem zemē to nogrūda kaujratu zirgi;

Antilohs dzina ar pātagu viņus pie ahaju kuģiem.

Drīz vien tos redzēja Hektors caur rindām; viņš metās tiem pretī.

Sparīgi kliegdams, un trojiešu vīri tam sekoja pakaļ.

Cīņā tos vadīja Arējs un cienītā Enio ari,

Drosmīgo cīniņu Troksni sev vezdama līdzi aiz rokas.

Kratīja varenais Arējs te milzīgu metamo šķēpu,

Hektoram iedams gan priekšā, gan vērīgi sekodams viņam.

Diomēds, drosmīgais cīņā, to redzēdams, satrūkās ļoti.

Itin kā ceļinieks svārstīgs, kas ilgāk pa klajumu gājis,

Piepeši stājas pie upes, kas šņākdama iegāžas jūrā;

Redzot to bangās un putās, tas atpakaļ raujas ar steigu, —

Gluži tā atrāvās Tīdeids un ahaju vīriem tā teica:

«Draugi, mums brīnums ir visiem par dievišķo Priama dēlu!

Sķēpmetis varens tas kļuvis un karotājs drosmīgu sirdi.

Tuvu tam vienmēr kāds dievs, kas atvaira nāvi no viņa;

Tagad pie viņa ir Arējs, kas pieņēmis mirstīgā skatu.

Tāpēc ik reizi, kad pagriežat seju uz trojiešu pusi,

Atkāpties vajag un nedrīkstat jūs ar dieviem sākt cīņu.»

Teica tā viņš, bet troji joprojām tiem pienāca tuvāk.

Hektors tad Menestu gāza un blakus Anhialu brašo —

Abi jo manīgi bija un cīnījās kaujratos vienos.

Ajants, Telāmonids dižais, par kritušiem noskuma ļoti.

Pienācis tuvāk, viņš stājās un izmeta mirdzošo šķēpu.

Amfiju, Selaga dēlu, kas dzīvoja Paisā, tas gāza.

Mantas un lauku tam bija papilnam; bet Moira šurp viņu

Vilka, lai Priamam palīgā nāktu un Priama dēliem.

Dižais Telāmonids Ajants to trāpīja tieši pa jostu;

Ieurbās varenais šķēps pie cirkšņiem vēdera malā.

Zemē tas gāzās ar troksni; tad piesteidzās diženais Ajants,

Gribēdams novilkt tam bruņas, kaut raidīja troji pret viņu

Asus un mirdzošus šķēpus, — un daudzi tā vairogā krita.

Piegājis kritušam tuvu un uzminis kāju uz līķa,

Izvilka varkalto šķēpu; bet pārējos ieročus spožos

Nespēja novilkt no pleciem, jo šautras to māca pārlieku.

Satrūkās Tīdeids, ka drosmīgie troji to varētu ielenkt;

Daudz šeit to bija, un droši tie uzbruka atvēztiem šķēpiem.

Kaut gan viņš bija tik dižens un varens, kaut bija jo slavens,

Tomēr šie atspieda viņu; tas atkāpās, atsists ar spēku.

Tā, lūk, šai sīvajā kaujā tie strādāja Arēja darbu.

Veda pret Hērakla dēlu, Tlēpolemu brašo un dižo,

Tobrīd liktenis bargais Sarpēdonu, līdzīgo dievam.

Bet, kad, viens uzbrūkot otram, jau tuvu tte nostājās pretī —

Mākoņu krājēja dēls un ari tā raženais mazdēls —

Tlēpolems, valodu sākdams, tā sacīja pirmais šos vārdus:

«Sarpēdon, likiešu valdniek, teic, — kāpēc gan vajag patlaban

Doties tik bīstamās cīņās, ja sveši tev bijuši kari?

Melo, kas saka, tu cēlies no aigidas nesēja Zeva!

Mazs jau patiesi tu esi, lai līdzināt varētu tevi

Vīriem, kas cēlušies agrāk no Zeva, jau senatnē sirmā.

Tomēr ko citu teic ļaudis par varenā Hērakla spēku,

Citāds ir bijis mans tēvs, it nelokāms gluži kā lauva.

Kādreiz viņš nāca, lai gūtu sev zirgus no Lāomedūnta;

Kuģu tam bija tik seši un kareivju niecīga sauja,

Tomēr viņš sagrāva Troju, bez cilvēkiem palika ielas.

Krūtīs tev drosmes par maz, uz postu šeit atvedis tautu.

Trojiešiem neredzēt tevī, man liekas, sev palīgu krietnu.

Kaut tu no Likijas nācis un kaut tu daudz stiprāks par mani,

Tūdaļ, šeit saļimis pīšļos, tu iesi caur Aīda vārtiem.»

Sarpēdons, likiešu valdnieks, tam atbildot, sacīja pretī:

«Tieši tā, Tlēpolem, Hērakls reiz sagrāva Iliju svēto,

Valdnieku Lāomedčntu par muļķību sodīdams bargi.

Viņam, kas darījis labu, šis, izteikdams rūgtākos zaimus,

Nedeva ātrkāju zirgus, kaut to dēļ no tālienes nāca.

Tiešām tev saku, tu dabūsi galu, un pazemes tumsā

Šodien vēl gāzīšu tevi; šeit, ļimis zem metamā šķēpa,

Slavu man dāvāsi lielu, bet skaistzirgu Aīdām garu.»

Teica tā Sarpēdons viņam; tad pacēla oškoka šķēpu

Tlēpolems tūdaļ, un vienlaikus pēkšņi tiem abiem no rokām

Aizlaidās varenie šķēpi, bet Sarpēdons trāpīja viņam

Tieši pa kaklu; tā šķēpa gals izgāja pretējā pusē;

Pazemes tumsa pēc mirkļa šim varonim aizvēra acis.

Tlēpolems arī šai mirklī Sarpēdonam vareno šķēpu

Ietrieca kreisajā gūžā, un smaile tai izgāja cauri,

Neskarot varoņa kaulu; tēvs izglāba viņu no nāves.

Tūdaļ Sarpēdonu, līdzīgo dievam, tā labākie draugi

Aiznesa projām no burzmas; šķēps radīja smeldzīgas sāpes,

Vilkdamies līdzi pa zemi; un nenāca prātā nevienam

Izvilkt no varoņa gūžas tam oškoka kātu, led brīvi

Varētu pacelties ratos; tik drudžaini rīkojās visi.

Arī Tlēpūlemu drīzi vien ahaji kāj bruņās spožās

Aiznesa projām no burzmas; bet Odisejs, līdzīgais dievam,

Drošprātis, redzēja to; sirds arī tam iedegās krūtīs.

Domās un prātā patlaban viņš vērtēja lēmumus divus:

Vai tam vēl virzīties tālāk pret varenā Zevtēva dēlu

Jeb vai pret likiešiem mesties un daudziem tur dzīvību laupīt

Taču gan liktenis nebija lēmis, lai Odisejs drošais

Nogāztu diženo Kronida dēlu ar varkalto smaili;

Tāpēc pret likiešu vīriem tā īgnumu Atēna vērsa.

Tūdaļ viņš Koiranu gāza, Alāstoru, Hromiju brašo,

Alkandru, Haliju dižo, Noēmonu, Pritanu arī.

Dievišķais Odisejs būtu vēl daudzus no likiešiem gāzis,

Nebūtu mirdzošais Hektors to piepeši redzējis laukā.

Tērpies mirdzošās bruņās, viņš devās uz priekšējām rindām,

Iedvesdams danajiem bailes. Tam pienākot, sajuta prieku

Sarpēdons, Kronida dēls, un sacīja skumušā balsī:

«Neatstāj, Priamid, mani par upuri danaju dēliem

Laukā! Jel palīdzi man! Kad jūsējā pilsētā būšu,

Lai tad ar dzīvība atstāj tur mani, ja nebūtu tomēr

Atgriezties mājās man jauts uz mīļoto dzimtenes zemi

Ielīksmot kādreiz vēl mīļoto sievu un dēliņu mazo.»

Teica tā viņš, un mirdzošais Hektors tam nebilda pretī,

Rāvās ar sparu uz priekšu; sirds kaislīgi tīkoja viņam

Atvairīt argiešu barus un daudziem vēl dzīvību laupīt.

Tūdaļ Sarpēdonu, līdzīgo dievam, tā labākie draugi

Rūpīgi nolika ēnā zem Zevtēva ozola krāšņā;

Oškoka šķēpu no gūžas tam vērīgi izvilka ārā

Pelagonts, varonis drošais, ko Sarpēdons mīlēja loti.

Dvēsele atstāja viņu, un pārklāja tumsa tā acis.

Tomēr no jauna viņš atvilka elpu, jo Boreja dvesma

Pūzdama atdzīvināja tā krūtīs dzīvības elpu.

Tomēr no Arēja vien un Hektora varkaltās bruņās

Tobrīd nebēga ahaju dēli pie melnajiem kuģiem,

Negāja arī uz cīņu, bet atkāpās soli pa solim,

Nojaušot to, ka trojiešu vidū patlaban ir Arējs.

Kurš no tiem pirmais, kurš pēdējais bija, kam laupīja bruņas

Hektors, Priama dēls, un līdzi tam varainais Arējs?

Teitrants, līdzīgais dievam, un kauj ratu vadītājs Orests,

Aitolu šķēpmetis Trēhs un Oinomajs, kareivis brašais,

Slavenais Oinopids Helens un Oresbijs mirdzošu jostu;

Rūpīgi vairodams mantu, šis kareivis dzīvoja Hilē,

Tuvu pie Kēfisas ezera viļņiem; tam dzīvoja blakus

Pārējie boiotu vīri, jo droša un bagāta tauta.

Bet, kad to redzēja baltroce Hēra, ka ahaju dēli

Bariem ir gāzti gar zemi pie Ilijas sīvajā cīņā,

Tūdaļ tā spulgacei Atēnai teica šos spārnotos vārdus:

«Vai mums, ai neuzvaramā, ai Aigidas nesēja meita,

Velti mēs cerības kādreiz Menēlājam devušas esam

Abas, ka, sagrāvis vareno Troju, viņš pārnāks uz māju,

Ja mēs uz priekšu vēl jausim tā īgnajam Arējam trakot.

Drīzāk lai domājam pašas, kā atvairīt trauksmaino spēku.»

Teica tā viņa, un spulgace dieve tai klausīja tūdaļ.

Sajūdza, traukdamās strauji, tad pierlentēm rotātos zirgus

Krona visvarenā meita, viscienītā dieviete Hēra.

Abējpus kauj ratiem Hēbe tad pielika apaļos ratus,

Varainus, astoņiem spieķiem, kas dzelzasij virzījās apkārt.

Zelta bij riteņa loks un nedēdošs mūžam; tam pāri

Uzvilktas varkaltas šķienes, jo stingras un brīnišķas skatā.

Mirdzēja abējās pusēs ar sudrabu apkaltās rumbas.

Sēdeklis bija tais veidots no zelta un sudraba plēnēm,

Divkāršas apmales priekšā ap sēdekli puslokā stiepās.

Sudraba dīsele sniedzās jo tālu uz priekšu; tai galā

Piesēja zeltainu jūgu jo krāšņu un jūdzamās siksnas

Mirdzošas meta ap to; tad baltroce Hēra pie jūga

Pieveda ātrkāju zirgus, jo cīņu un kara tā tvīka.

Tobrīd Atēna cēlās, visvarenā Kronida meita,

Olimpa pilī uz sliekšņa tā nometa vieglīno tērpu

raibo, ko audusi pati ar veiklu un prasmīgu roku,

zevtēva, mākoņu krājēja, bruņas sev lika visapkārt.

Ieročus tvēra, lai dotos uz asarām bagāto karu;

Dievišķos plecus pēc tam ar bārkstaino aigidu sedza,

llricsmīgo skatā; it visur tā briesmas un šaušalas rada.

Ķilda, drausmīgais Vajātājs, Spēks ir aigidā redzams,

llcidzot Gorgonas galva visnejaukā nezvēra skatā,

Itlcbīga, šaušalas redzēt, — tā Aigidas nesēja zīme.

< laivā tad uzlika viņa ar četrējām vaigsegu plāksnēm

Divnagu ķiveri spožu, simt pilsētu vīrus tā segtu.

Iekāpa mirdzošos kaujratos tūdaļ ar metamo šķēpu

Varenu, lielu un smagu, jo varoņu rindas ar tādu

Itaženā Spēktēva meita mēdz pārmācīt īgušā prātā.

Mudīja Hēra ar pātagu zirgus, un paši no sevis

Nobrakšķot atvērās debesu vārti, ko sargāja horas, —

Olimps un debesis plašās tām uzticēts rūpīgi sargāt,

Mākoņus atvērt un aizvērt virs vareniem debesu vārtiem.

Pātagai kiausīgos zirgus tām dzenot pa debesu ceļiem,

Atrada Kronidu viņas aiz pārējiem mūžīgiem dieviem

Daudzaizu Olimpa galā uz augstākās galotnes sēžam.

Cienītā baltroce Hēra, šeit atstājot ātrkāju zirgus,

Kronidam, augstajam dievam, tā jautāja, valodu sākot:

«Vai tad tu nedusmo, Zev, par drausmīgiem Arēja darbiem?

Daudzus jo slavenus ahaju vīrus viņš pazudinājis

Akli, bez pamata gluži. Man sāpes žņaudz sirdi, bet tagad

Apollons, sudraba stopnieks, un Kiprida gavilē līksmi,

Bezprāti sakūdījuši, kas likumu neatzīst mūžam.

Saki, vai īgnums būs sirdī pret mani, ja Arēju tagad

Aizdzīšu projām no cīņas, to spēcīgi triecot ar šķēpu?»

Paverot skalu pret Ilēru, tā sacīja Mākoņu krājējs:

«Labi, sāc Atēnu kūdīt, kas cīniņos trofejas dāvā!

Smeldzīgu sāpju daudz vairāk par citiem tā sagādās viņam.»

Teica tā viņš, un baltroce Hēra tam klausīja tūdaļ,

Zirgiem ar pātagu cirta, un teciņus aizskrēja viņi

Vidū starp auglīgo zemi un zvaigžņaino debesu jumu.

Cik daudz redz debesu telpas no augstienes plašajā tālē

Mirstīgā cilvēka acs, kad raugāmies tumšajā jūrā,

Tik daudz uz reizi viens lēciens ir mūžīgo zviedzošiem zirgiem.

Bet, kad tie pienāca tuvu pie Trojas, pie dzidrajām upēm,

Vietā, kur Simoents viļņus ar Skamandru savieno kopā,

Dieviete, baltroce Hēra, tur zirgus apstādināja,

Izjūdzot viņus no ratiem un ietinot mākonī tumšā.

Upes dievs Simoents lika tās zirgiem ambrosijai uzdīgt.

Aizgāja dieves ar vieglīniem soļiem kā bailīgās dūjas,

Steigdamās cīņā, lai argiešu vīriem šeit palīgu sniegtu.

Bet, kad tās pienāca tur, kur drošākie ahaju vīri

Stāvēja citi pie citiem ap zirgvaldi Tīdeja dēlu,

Slēgušies rindās un līdzīgi lauvām, kas jēlu rij gaļu,

Jeb vai kā mežkuiji niknie, ko pieveikt nav viegli ar spēku,

Dieviete, baltroce Hēra, tiem nostājās blakus un sauca,

Pieņemot Stentora balsi, jo spēcīgu, varenu,-skaļu, —

Varonis kliedza tik stipri kā piecdesmit brašākie vīri:

«Argieši, nelieši, kauns! Jums vienīgi seja kā vīriem!

Tobrīd, kad dievišķais Ahillejs gāja uz cīņu bez bailēm,

Nenāca troji nekad no Dardanu vārtiem jums pretim,

Tāpēc ka baidījās viņi no varoņa spēcīgā šķēpa.

Tagad šie cīnās jau tālu no Trojas pie dobajiem kuģiem.»

Teicot šos vārdus, tā iedvesa spēku un drosmi ikkatram.

Atēna, spulgace dieve, nu nāca pie Tīdeja dēla;

Redzēja varoni viņa pie zirgiem un pajūga sava

Vēsinām brūci, ko Pandars ar šautru tam radīja plecā.

Tīdeidu mocīja sviedri zem platajām siksnām, uz kurām

Turējās apļveida vairogs; viņš gura, un stinga tam roka;

Paceldams vēršādas siksnu, tas slaucīja asinis tumšās.

Atspiežot plecu pret kaujratu jūgu, tā sacīja dieve:

«Tiešām maz līdzīgu dēlu sev radījis varenais Tīdejs!

Augumā varonis nebija liels, bet karotājs drosmīgs.

Toreiz vēl arī, kad neļāvu viņam pret naidnieku doties,

Trakot, cik patīkas sirdij, viņš nāca bez ahaju dēliem,

Sūtīts uz dižajām Tēbām pie drosmīgiem kadmiešu vīriem.

Padomu devu tam mierīgi dzīrot pie mielasta pilī,

Tomēr viņš, gluži kā agrāk, pilns drosmes un vīrišķa spēka.

Izsauca kadmiešu vīrus uz cīņu un uzvaru guva

[Viegli pār visiem, jo tobrīd es pati tam palīdze biju].

Tagad es blakus tev stāvu un rūpīgi sargu šeit tevi.

Draudzīgi skubinu tevi uz cīņu pret trojiešiem doties.

Vai nu tev gurdas ir rokas un kājas pēc Arēja darbiem,

Jeb vai sāk bailes mākt tevi, kas gļēvumu rada; tu tiešām

Neesi Tīdeja dēls, ne drosmīgā Oineja pēcnieks.»

Drosmīgais Tīdeja dēls, tai atbildot, savukārt teica:

«Dieve, es pazīstu tevi! Tu Aigidas nesēja meita.

Neslēpšu tev es neko, bet taisnību runāšu labprāt.

Bailes šeit nenomāc mani, kas gļēvumu rada, ne slinkums;

Atceros tagad vēl pavēles tavas, ko agrāk man devi.

Taču tu aizliedzi cīnīties pati pret pārējiem dieviem,

Lai tas šeit būtu kas būdams. Ja Kiprida, Kronida meita,

Iejauktos cīņā, tad ievainot liki ar asmeni viņu,

Tāpēc jau arī es atkāpos tagad un pavēli devu

Pārējiem ahaju vīriem šeit pulcēties visiem pie manis.

Skaidri es Arēju redzu, kas vada tur trojiešu rindas.»

Atēna, spulgace dieve, tā, varonim atbildot, teica:

«Diomēd, Tīdeja dēls, par visiem tu mīļāks man sirdī!

Nebīsties tāpēc ne Arēja vairs, ne arī no cita

Mūžīgo vidū; lūk, tāda tev palīdze esmu ik bridi.

Celies! Pret Arēju pirmo ved cīniņā viennaga zirgus!

Tuvcīņā cērt! Lai nebaida tevi vairs trauksmainais Arējs,

I'iisl.i un šaušalu nesējs, īsts ļaundaris, untumu pilnais.

Nrsrn vēl Hērai un man tas sacīja, soloties svēti,

t in.i pret trojiešiem doties un palīdzēt ahaju dēliem.

.ignd tas trojiešiem palīdz un piemirsis ahaju dēlus.»

Teikusi Stenelu novilka viņa no kaujratiem zemē,

Atpakaļ raujot aiz rokas; ar steigu viņš lēca no ratiem;

kaiijratos iekāpa pati pie dievišķā Tīdeja dēla,

.nīkdamas ātri uz cīņu, un vaidēja ozola asis

stipri zem nastas, jo varenu dievi un varoni veda.

r.illada Atēna pātagu tvēra un mirdzošos grožus,

Vadīja viennaga zirgus vispirms pret Arēju tieši.

Nogāza Arējs patlaban gar zemi Perlfantu dižo,

Allolu kareivi brašo, Ohēsija slaveno dēlu.

Arējs, ar asinīm klātais, tam novilka bruņas, bet dieve

Aīda ķiverē slēpās, lai neredz to varenais Arējs.

liet, kad jau cilvēku slepkava Arējs šeit redzēja nākam

lidoja dēlu, Perlfantu dižo tur atstāja pīšļos

Guļam, kur ļima tas agrāk, kad izrāva elpu no krūtīm;

taisni pret zirgvaldi Tīdeja dēlu viņš traucās ar sparu.

Un, kad lie, uzbrūkot strauji, jau pienāca tuvu viens otram,

Arējs izstiepa pirmais virs jūga un mirdzošiem grožiem

Šķēpu ar varkalto smaili, lai dzīvību laupītu vīram.

Atēna, spulgace dieve, to, piepeši tverot ar roku,

Vērsa no kaujratiem sānis, lai neskarot paietu garām.

Diomēds, drosmīgais cīņā, nu savukārt izgāja pretī,

Vicinot varkalto šķēpu; to Pallada Atēna tūdaļ

Virzīja Arējam cirkšņos, kur sedza tos metālā plāksnes.

Tieši tur trieca viņš šķēpu, bet, pāršķēlis ādu tik maigo,

Atpakaļ izvilka to, un brēca tad varenais Arējs

Skaļi, cik varētu desmit vai deviņi tūkstoši vīru,

l.abāko Arēja kalpu, kad sākuši cīniņu sīvo.

Drebēja trojiešu vīri un ahaji tobrīd visapkārt,

.1 uzdami bailes; tā brēca šeit cīniņu alkstošais Arējs.

It kā no mākoņiem tumšiem mums piepeši diena kļūst drūma,

Tikko pēc spiedīgās tveices sāk viesulis gaudodams griezties,

(lluži tāds varainais Arējs Diēmēdam Tīdeidam šķita,

lijot ar mākoņiem tumšiem uz debesu mitekļiem plašiem.

Ātri viņš aizlaidās atkal uz augstajām Olimpa mītnēm,

Sēdās pie Kronida Zeva ar skumju un sagrauztu sirdi.

Dievišķās asinis rādot, kas tecēja viņam no brūces.

(«nīzdamies žēli, viņš sacīja Zevam šos spārnotos vārdus:

«Zev, manu tēv, vai nerodas dusmas, šos nedarbus redzot?

Vienmēr mums, mūžīgiem dieviem, ir jācieš vislielākās mokas,

Tāpēc ka izceļas ķildas, kad mirstīgiem palīgu sniedzam.

Visi pret tevi mēs īgni; tev meita patiesi bez prāta,

Tikai par postu mums viņa, par nedarbiem tikai tā domā.

Pārējie dievi it visi, cik viņu ir Olimpa kalnā,

Klausa bez pretrunām tev un padodas lēmumiem taviem;

Taču viņu sodīt tu nevēlies vārdiem vai darbiem.

Pats tu to rīdi, pats radījis esi šo riebīgo meitu.

Tagad tā Tīdeja dēlu Diomēdu, varoni lepno,

Trakot šeit sarīdījusi pret mūžīgiem debesu dieviem.

Kipridai pirmai viņš nobrāza ādu ar šķēpu pie plaukstas.

Vēlāk tas gāzās ar spēku pret mani kā varenais dēmons.

Kājas tik veiklās vēl aiznesa mani; bet citādi ilgi

Briesmīgas mokas tur ciestu starp līķiem, kas samesti kaudzēs,

Jeb vai bez maņas tur gulētu, ļimis zem metamā šķēpa.»

Pavēris īgušu skatu, tā sacīja Mākoņu krājējs:

«Untumu pilnais, jel nekauc tik stipri, kad sēdies pie manis!

Riebīgāks esi par visiem, kas Olimpa mitekļos dzīvo.

Mūžam tev tīkamas ķildas, tev tīkami kari un kaujas.

Raksturā līdzīgs tu mātei, jo nelokāms, neciešams esi.

Tikai ar grūtībām viņu man izdodas savaldīt vārdiem.

Arī tās padoms, man liekas, tev tikai šīs ciešanas rada.

Ilgāk gan nevaru ļaut, lai mokas joprojām tu ciestu;

Cēlies tu esi no manis, un māte man dzemdēja tevi.

Bet, ja tev, nekauņain tādam, par tēvu cits mūžīgais būtu,

Sen jau tu pazemē smaktu vēl dziļāk par Urana dēliem.»

Teica tā viņš un Paionam tūdaļ to dziedināt lika.

Paions tad, uzlicis zāles, lai remdētu smeldzīgās sāpes.

Arēju izdziedināja, jo nebij tas piedzimis mirstīgs.

Itin kā vīģkoka sula, kas sajaukta kopā ar pienu,

Savelkas piepeši bieza, ja maisītājs sakrata ātri, —

Trauksmaino Arēju gluži tik pēkšņi viņš izdziedināja.

Hēbe to mazgāja tīru un uzģērba tīkamas drēbes.

Atguvis agrākos spēkus, tas sēdās ar prieku pie Zeva.

Tobrīd jau atgriezās mājās uz varenā Kronida mītni

Argiete baltroce Hēra un Atēna, aizstāve kaujās,

Arēju slepkavotāju šai cīniņā apturējušas.

.

## Andromahe

HEKTORS UN ANDROMAHE

Briesmīgo cīņu starp trojiem un ahajicm atstāja dievi.

Tomēr vēl šur un tur laukā jo bieži vien iedegās cīņa;

Varoņi varkaltos šķēpus ar niknumu meta cits citam

Tur, kur plūst Ksantupes straume un krāšņās Simoentas viļņi.

Pirmais Tclāmonids Ajants, visdrošākais ahaju atbalsts,

Salauza trojiešu rindas un atnesa savējiem prieku,

Nogāzdams vīru, kas trāķiešu vidū pats brašākais bija,

Izcilo Eisora dēlu Akāmantu, augumā stalto.

Viņu tas trāpīja pirmais pa ķiveres zirgastru pušķi,

Pierē tam Ietriecis šķēpu; Akāmantam varkaltā smaile

Ieurbās kaulā jo dziļi, un tumsa tam aizvēra acis.

Diomēds, drosmīgais cīņā, pār Aksīlu uzvaru guva,

Vareno Teitranta dēlu, kas krāšņajā Arisbē mita,

Bagāts ar mantu viņš bija, un ļaudis to mīlēja ļoti;

Visus tas uzņēma laipni, jo dzīvoja tuvu pie ceļa.

Nāvi tomēr neviens no viņa nespēja vairīt,

Pēkšņi tam palīgā nākdams; zem varenā Tīdeida rokas

Abi tie ļima — viņš pats un Kalēsijs arī, kas tobrīd

Bija šā kaujratu braucējs, un abi tie gāja zem zemes.

Eirials, nogāzis zemē Ofēltiju dižo un Drēsu,

Gāja pret Aisēpu tūdaļ un Pēdasu cīņā; reiz nimfa —

Najāda Abarbareja tos dzemdēja Būkolidnam;

Krietnais Būkolions bij valdniekam Lāomedontam

Ģimenē vecākais dēls, ko slepeni dzemdēja māte;

Būdams reiz ganos pie avīm, ar nimfu viņš saplūda mīlā;

Kļūdama laimīga māte, tā dzemdēja dvīnīšu dēlus.

Salauza jaunekļu sparu un spēcīgos locekļos kaulus

Eirials Mēkistēiads, tiem novilkdams bruņas no pleciem.

Polipoits, drosmīgais cīņā, Astialu gāza gar zemi;

Notrieca Odisejs tobrīd bez tam vēl ar varkalto smaili

Perkotes Pīdītu veiklo, Teikrs — raženo Aretāēnu.

Antilohs, Nestora dēls, vēl Ablēru notrieca zemē.

Satvēris mirdzošo šķēpu, bet Elatu pats Agamēmnons:

Mierīgi dzīvoja Elats pie skaistviļņu Satnioēntas

Kalnainā Pēdasas zemē; bet Filaku nogāza bēgot

Lēits, un Eiripils ņēma Melāntija mirdzošās bruņas.

Menelājs, drosmīgais cīņā, drīz Adrastu saņēma dzīvu;

Skrienot pa ieleju plašo, tam satrūkās ātrkāju zirgi,

Uzdrāzās virsū tamariskkrūmam un kauj ratiem liektiem

Atlauza dīseles galu, tad traucās pa ziedošo leju

Tieši uz pilsētu pašu, kur pārējie izbailēs bēga.

Kūleņus mezdams uz priekšu, pie kaujratiem nogāzās Adrasts

Putekļos, tieši uz mutes; tam piepeši nostājās priekšā

Menelājs, Atreja dēls, tam draudot ar milzīgo šķēpu.

Apkampis varoņa ceļus, tā sacīja lūgdamies Adrasts:

«Dzīvību saudzē man, Atreid! Tu dabūsi maksu jo krietnu!

Kaudzēm ir dažādu manLu man bagāto vecāku mājā —

Daudz tur ir vara un zelta, dzelzs prasmīgi izkaldināta.

Labprāt tēvs dāvās tev visu, lai izpirktu mani no gūsta,

Dzirdēdams vēsti, ka esmu vēl dzīvs pie ahaju kuģiem.»

Teica tā viņš un krūtīs tam sirdi jau aizkustināja.

Gribēja Atreja dēls nu Adrastu kādam no biedriem

Atdot, lai aizved to tūdaļ pie kuģiem, bet tad Agamēmnons

Devās ar steigu pie brāļa un pārmezdams teica šos vārdus:

«Menelāj gļēvais! Kam saudzēt patlaban šo trojiešu vīru?

Tiešām gan labums tev liels ir mājā no trojiešiem cēlies!

Lai jel it visi no viņiem šeit iznīktu piepešā nāvē,

Ļimstot zem mūsējo rokām! Pat arī vēl bērniņi mazie

Grūtnieces klēpī lai iznīktu visi! Lai galīgi iznīkst

Visi, kas llijas mūros, bez kapa un gluži bez pēdām!»

Teicis šos vārdus, viņš grozīja tūdaļ Menēlāja prātu,

Aizrādot taisnīgi tam; šis varonis Adrastu tūdaļ

Atgrūda projām no sevis, bet viņam pēc tam Agamēmnons

Ietrieca asmeni cirkšņos; tas pīšļos uz muguras krita.

Uzlicis kāju uz krūtīm, viņš izvilka oškoka šķēpu.

Argiešus mudīja Nestors un sacīja sparīgā balsī:

«Danaju varoņi, draugi jūs mīļie un Arēja kalpi!

Tagad lai sargās ikviens pēc kritušo ieročiem sniegties,

Palikdams tālu aiz rindām, lai vairāk sev nestu uz kuģiem.

Labāk mums trojiešus gāzt, jo vēlāk jums laika būs gana

Ieročus atņemt pēc kaujas no kritušo nedzīvām miesām.»

Teicis šos vārdus, viņš vairoja sparu un drosmi ikkatrā.

Tobrīd jau trojieši atkal no ahajiem, Arējam mīļiem,

Atkāptos Uijas mūros, jo bija tiem iedvestas bailes,

Ja tik vien Priamids Helens, no putnreģiem labākais zīlnieks.

Nebūtu Ainejam teicis un Hektoram, pienākdams tuvu:

«Vadoni Ainej un Hektor! Par Trojas un Likijas tautām

Rūpēties vajag nu jums, jo labākie īlijas sargi

Esat it visur, kur vajag mums drosmes un padoma gudra.

Palieciet abi šai vietā un noturiet vīrus pie vārtiem,

Stājoties visur tiem pretī; tie citādi aizbēgs no cīņas,

Mezdamies skāvienos sievām, par apsmieklu naidniekiem kļūstot.

Tikko kā mūsējo rindām būs iedvesta vīrišķa drosme,

Paliekot visi uz vietas, mēs cīņu ar danajiem sāksim,

Kaut gan mēs gurdi, bet briesmas patlaban tā rīkoties pavēl.

Hektor, tu atpakaļ tūdaļ uz pilsētu steidzies un saki

Māmuļai manai un savai, lai sirmgalves trojietes viņa

Pulcina cietoksnī augstā pie spulgaces Atēnas tempļa.

Atverot aizslēgtās svētnīcas durvis ar atslēgu vaļā,

Labāko peplu, kas pašai tai izliktos skaistāks un lielāks

Ķēnišķā namā un patīkams pašai visvairāk no visiem,

Košmatei Atēnai viņa lai vēlīgi noliek uz ceļiem.

Divpadsmit viengada teles, kas nav vēl ar pātagu sistas,

Dievei lai apsola svētnīcā ziedot, ja gribētu viņa

Trojiešu pilsētu žēlot un trojiešu sievas ar bērniem,

Ja tā no īlijas svētās Diomēdu, Tīdeja dēlu,

Bēgšanas mudina tā ju un šķēpmeti drosmīgo, attur.

Uzskatu viņu patiesi par stiprāko ahaju vidū;

Pat no Ahilleja, vadoņa dižā, tā nejūtu baiļu,

Kaut gan, kā saka, tas dzimis no dieves, bet Diomēds tomēr

Trako vēl vairāk, un nav mums neviena, kas pārspētu viņu.»

Teica tā viņš, un klausīja Hektors, kā brālis tam licis.

Tūdaļ ar ieročiem rokā viņš lēca no kauj ratiem zemē.

Vicinot metamos šķēpus, viņš devās pa kareivju rindām,

Mudīdams visus uz cīņu, un iesāka drausmīgo kauju;

Trojieši apgriezās apkārt un stājās pret abajiem droši;

Atkāpās argiešu pulki un asiņu liešanu beidza.

Domāja viņi, kāds dievs no zvaigžņainām debesīm nācis

Trojiešiem palīgu sniegt; tik pēkšņi tie atpakaļ metās.

Hektors mudīja trojiešus tobrīd, tiem spēcīgi saukdams:

«Raženie trojiešu vīri un biedri, no tālienes sauktie!

Draugi, nu esiet kā vīri! Lai netrūkst jums trauksmainas drosmes.

Kamēr es došos uz Iliju svēto un ierosināšu

Padomes locekļus vecos un visas trojiešu sievas

Dievus sirsnīgi lūgt, simt barotu vēršu tiem solot.»

Teica un aizgāja Hektors ar mirdzošo ķiveri galvā.

Sitās pie varoņa kakla un papēžiem tumšbrūnā āda,

Apvilkta stingri visapkārt ap izliektā vairoga malu.

Tūdaļ Hipūlohids Glauks un Diomēds, Tīdeja pēcnieks,

Nāca starp kareivju rindām un metās ar sparu uz cīņu.

Bet, kad tie, uzbrūkot strauji, jau pienāca tuvu cits citam,

Diomēds, drosmīgais cīņā, tā pirmais sacīja viņam:

«Kas gan, ai labais, tu esi? Vai kāds tu no mirstīgiem vīriem?

Redzēts tu neesi cīņā, kas vīrus mēdz slavenus darīt.

Tomēr tu tagad, kā redzu, it visus pārspējis drosmē,

Tāpēc ka iedrošinājies šeit sagaidīt garkāta šķēpu.

Nelaime gaida to tēvu, kā dēli man krituši rokā.

Bet, ja tu esi kāds dievs, kas nācis no debesīm augstām.

Cīņu tad netīk man sākt ar mūžīgiem debesu dieviem.

Likūrgam, Drianta dēlam, vairs nebija liktenis lēmis

Ilgi dzīvot pēc tam, kad izgāja cīņā pret dieviem.

Kādreiz šis vajādams metās pret straujā Dičnīsa auklēm

Svētajā Nīseja kalnā; it visas tās izbailēs pēkšņi

Tirsus nometa zemē, jo negantais slepkava Likūrgs

Nikni tās sita ar rīksti; tad Dionīss, sajuzdams bailes,

Steidzīgi devās uz jūru, un Tetida paslēpa klēpī

Satraukto dievu, tik ļoti tas bijās no mirstīgā draudiem.

Dievi, kas dzīvo bez rūpēm, pret Likūrgu kļuva drīz īgni.

Zevs to ar aklumu sila, un ilgi viņš nespēja dzīvot,

Tāpēc ka mūžīgiem dieviem tas nīstams bija nu kļuvis.

Negribu cīniņu sākt pret mūžīgiem debesu dieviem.

Bet, ja kāds mirstīgais esi un tīruma augļus tu baudi,

Tuvāk šurp steidzies, lai drīzāk tu nāves lamatās kristu!»

Brašais Hipčloha dēls Diomēdam sacīja tūdaļ:

«Diženais Tīdeja dēls, kam vaicā par izcelsmi manu?

Cilvēku dzimuma liktenis tāds, kāds lapām ir mežā:

Citas vējš rudeni purina zemē, bet citas jau meži,

Pumpurus atraisot, audzē, kad ziedonis atnāk no jauna, —

Gluži tā cilvēku dzimums te rodas, te iznīkst pēc brīža.

Bet, ja tu gribi, tev varu šeit stāstīt, lai zinātu skaidri

Izcelsmi manu, jo daudzi to pazīst no mirstīgiem vīriem.

Tālu Argūlidas zemē ir Efira, bagāta zirgiem,

Kādreiz tur dzīvoja Sīsifs, visviltīgais mirstīgo vidū,

Valdnieka Aiola dēls; viņš nosauca dēlu par Glauku;

Glaukam teicams bij dēls, ko sauca par Bellerofontu.

Dievi tam skaistumu deva, daudz vīrišķa spēka un drosmes.

Proitam drīz nodomi ļauni pret varoni iezagās sirdī,

Izdzina viņu no zemes; tas stiprākais bija par visiem

Argiešu vidū, jo Kronids tam varu un scepteri deva.

Anteja, Proita sieva, pret jaunekli iedegās mīlā;

Slēpu tā gribēja tikties, bet nespēja valdzināt viņu;

Krietno Bellerofontu uz labu vien mudīja prāti.

Anteja nāca ar meliem un valdniekam Proitam tā teica:

«Mirsti, ai Proit, vai Bellerofontu triec pīšļos ar šķēpu!

Pavest šis gribēja mani, bet pretojos viņam ar spēku.»

Teica tā īgnumā viņa, un noskaitās valdnieks, to dzirdot

Nokaut tas vairījās viņu, jo bailes tam bija no dieviem,

Bet to uz Likiju dzina un deva tam kļūmīgas zīmes.

Iegriezdams saliktos dēlīšos viņam daudz postīgu zīmju,

Sievas tēvam tos parādīt lika, lai ietu viņš bojā.

Tā viņš uz Likiju nāca, un dievi to sargāja ceļā.

Drīz vien viņš sasniedza Likijas zemi pie Ksantupes straumes.

Draudzīgi saņēma viņu šeit varenās Likijas valdnieks,

Nokāva deviņus vēršus un mieloja deviņas dienas.

Bet, kad jau desmito reizi bij nākusi rožpirkste Ausma,

Valdnieks to izjautāt sāka un vaicāja parādīt zīmes,

Atnestas svešumā līdzi no znota mīļā, no Proita.

Saņēmis kļūmīgās zīmes no znota sava, no Proita,

Pavēli deva vispirms tam šausmīgo Himairu nokaut

Bija no mūžīgiem cēlies šis nezvērs, ne cilvēku dzimums —

Galva kā lauvam, bet augums kā kazai, ar drakona asli.

Elpojot dzirksteles nāca no briesmīgā nezvēra rīkles;

Ticēdams debesu zīmēm, viņš Himairu nokāva viegli.

Vēlāk tas uzvaru guva pār slaveno solimu tautu;

Apgalvot ņēmās viņš pats, — tā bijusi sīvākā cīņa.

Treškārt, sakāva viņš amazones, šīs vīrišķās sievas.

Pārnākot mājā, tam izlika valdnieks vēl citādus slazdus:

Sasaucis kopā no Likijas plašās vislabākos vīrus,

Rīkoja lamatas viņam; tie atpakaļ netika mājās —

Diženais Bellerofonts tiem atņēma dzīvību visiem.

Bet, kad jau redzēja valdnieks, ka jauneklis cēlies no dieviem,

Pilī pie sevis to sauca un meitu par sievu tam deva;

Pusi no valdnieka goda viņš piešķīra varonim brašam.

Likieši piešķīra viņam vislabāko gabalu zemes,

Sevišķi derīgu dārziem un laukiem, lai vēlāk tos koptu.

Drošajam Bellerofontam trīs bērniņus dzemdēja sieva:

īsandrs vecākais bija, tad Hipolohs, Lāodameja.

Mīlā ar Lāodameju reiz saplūda Krona dēls gudrais;

Dievišķais Sarpēdons, varonis dižais, tai dzima no Zeva.

Bet, kad pret Bellerofontu jau mūžīgie naidīgi kļuva,

Vientuļš viņš maldījās ilgi pa plašajiem Ālējas laukiem,

Vairīties sāka no ļaudīm, jo skumjas tam sagrauza sirdi,

īsandru, vecāko dēlu, tam laupīja briesmīgais Arējs

Toreiz, kad gāja uz cīņu pret slaveno solimu tautu,

īgnā Artēmida, pavadām mirdzot, tam laupīja meitu.

Esmu Hipčloha dēls, par tēvu es godāju viņu,

Sūtīja mani uz Troju un mācību deva jo krietnu —

Visur un vienmēr būt krietnam, daudz pārākam ari par visiem,

Kaunu nedarīt dižajiem senčiem, kas drošākie vīri

Bijuši Efiras zemē un Likijas plašajos laukos.

Tāda man cilme, ar asinīm tādām es lielīties varu.»

Teica; tas patika ļoti Dičmēdam, drošajam cīņā;

Vareno šķēpu ar sparu viņš ietrieca auglīgā zemē;

Valodu iesākdams laipni, viņš sacīja tautganam Glaukam:

«Tiešām, Hipūloha dēls, sens tēva draugs esi un viesis —

Cildeno Bellerofontu mans vectēvs reiz, dievišķais Oinejs,

Mieloja divdesmit dienas un uzņēma pilī jo laipni.

Šķiroties dāvanas dārgas viens otram tie vēlīgi deva.

Oinejs tam dāvāja jostu, kas purpurā mirdzēja krāšņi,

Raženais Bellerofonts šim dāvāja divosu kausu.

Atstāju mājā šo kausu, kad devos uz cīņu pret Troju.

Prātā nav palicis Tīdejs, jo maziņu atstāja mani,

Dodamies cīņā pret Tēbām, kur iznīka ahaju pulki.

Argiešu zemē arvien es mielošu tevi jo laipni,

Arī tu Likijā mani, ja nokļūtu kādreiz šai zemē.

Vairīties vajag mums vienam no otra kareivju burzmā.

Daudz vēl es trojiešu vīru un slavenu palīgu vīru

Gāzīšu šeit, ja dievs man to ļaus un varēšu panākt.

Daudz tev būs ahaju vīru, tos varēsi gāzt, cik tev tīkas.

Mainīsim ieročus spožos, lai zina kā vieni, tā otri

To, ka mums tēvi jau agrāk ir bijuši draugi un viesi!»

Teica tā varoņi abi un lēca no kauj ratiem zemē;

Rokas viens otram tie spieda un solījās draudzību salīgt

Varenais Krona dēls Zevs bij atņēmis saprātu Glaukam —

Mainīja ieročus viņš ar diženo līdēja dēlu,

Zelta pret varkaltām bruņām — simt vēršu pret deviņiem deva.

Tuvojās Hektors nu Rietumu vārtiem un ozolam vecam;

Pulcējās trojiešu sievas un meitas ap Priama dēlu.

Vaicāja viņas par vīriem un dēliem, par brāļiem un draugiem.

Hektors pēc tam šīm pulcēties lika un kopā it visām

Mūžīgos lūgt, jo nedienas sūras bij nolemtas daudziem.

Tuvojās Hektors tai laikā jau Priama skaistceltam namam,

Greznotam kolonām nogludinātām; aiz tām tur šai pilī

Piecdesmit istabas bija no marmora nogludināta,

Tuvumā uzceltas cita pie citas; šais istabās greznās

Dusēja Priama dēli pie savām laulātām sievām.

Iepretī pagalma pusē bij arī pa istabai meitām,

Divpadsmit skaitā pavisam no marmora nogludināta,

Tuvumā uzceltas cila pie citas; šais istabās greznās

Dusēja Priama znoti pie savām tiklajām sievām.

Hekabi, māmuļu mīļo, šeit Hektors sastapa ceļā,

Vadot Lāčdiki mājā, visdaiļo no visām tas meitām;

Tvērusi dēlu pie rokas, tā, valodu sākdama, bilda:

«Dēls mans, kam nāci patlaban un atstāji cīniņu sīvo?

Drausmīgie ahaju dēli mums uzmācas neatlaidīgi

Cīņās ap Ilijas mūriem; sirds tava uz pilsētu doties

Piespieda tevi, lai paceltu rokas pret Zevu no mūriem;

Pagaidi brīdi šai vietā, lai sniedzu tev saldeno vīnu!

Kronidam Zevam vispirms un pārējiem mūžīgiem dieviem

Ziedo, bet vēlāk to baudi tu pats, ja patīkas sirdij!

Gurušam kareivim drīz vīns vairo un atjauno spēkus,

Ja tas tā guris kā tu, kas sargājis pilsoņus savus.»

Mirdzošā ķiverē Hektors, tai atbildot, savukārt teica:

«Saldeno vīnu man nedod patlaban, ai māmuļa mīļā!

Ka tik man nepagurst spēki, ka neizsīkst vīrišķā drosme.

Baidos es vīnu liet Zevam, jo nav man vēl mazgātas rokas;

Neklājas mirstīgam vīram, kam rokas ar asinīm trieptas,

Putekļiem cīniņā klātas, lūgt mākoņu krājēju Zevu.

Tāpēc ar vīraka smaržām, kad sasauktas sirmgalves sievas,

Steidzies pie Atēnas templī, pie uzvaras devējas cīņā!

Labāko peplu, kas pašai tev izliekas skaistāks un lielāks

Ķēnišķā namā un patīkams pašai visvairāk no visiem,

Košmatei Atēnai tu to vēlīgi noliec uz ceļiem.

Divpadsmit viengada teles, kas nav vēl ar pātagu sistas,

Apsoli vēlīgi dievietei ziedot, ja gribētu viņa

Trojiešu pilsētu žēlot un trojiešu sievas ar bērniem,

Ja tā no Ilijas svētās Diūmēdu, Tīdeja dēlu,

Bēgšanas mudinālāju un šķēpmeti drosmīgo, attur.

Steidzies pie Atēnas templī, pie uzvaras devējas cīņā!

Pats es pie Parida došos un atpakaļ atsaukšu viņu,

Ja tik tas paklausīs padomam manam. Kaut zeme to tūdaļ

Aprītu dzīvu! To audzējis Zevs par drausmīgu postu

Trojiešu vīriem, Priamam pašam un Priama dēliem.

Ja man vēl redzētu acis to nokāpjam Aīda mītnēs,

Tad tik man liktos, ka sirds nu ir brīva no spiedīgas nastas.»

Teica tā viņš, bet Hekabe devās uz pili un lika

Kalponēm aicināt tūdaļ no pilsētas sirmgalves sievas.

Pati tad atpakaļ devās uz smaržaino kambari savu,

Labākos peplus ar brīnišķiem rakstiem tur glabāja viņa,

Sīdonas šuvēju šūtus; tos mūžīgiem līdzīgais Parids

Kādreiz pa jūru jo plašo no Sīdonas pārveda mājās;

Arī pa jūru uz Troju viņš atveda Heleni daiļo.

Hekabe paņēma peplu un dievei uz svētnīcu nesa,

Izšūtu brīnišķiem rakstiem, vislielāko valdnieces pilī;

Mirdzēja tērps šis kā zvaigzne, zem citiem tas apakšā bija.

Hekabe gāja ar to, un sievas tai sekoja bariem.

Bet, kad pie Atēnas tempļa tās ieradās cietokšņa mūros,

Atvēra svētnīcas vārtus tām Teāno sārtajiem vaigiem,

Trāķieša Kiseja meita, Antēnora — šķēpmeša sieva;

Trojieši iecēla viņu par kalponi Atēnas templī.

Visas ar vaimanām skaļām pret Atēnu pacēla rokas.

Teāno sārtajiem vaigiem tām gāja ar peplu pa priekšu,

Vēlīgi nolika to uz košmates Atēnas ceļiem;

Piesaucot Kronida meitu, tā, sirsnīgi lūgdamās, teica:

«Atēna, pilsētas sardze, viscildākā dieviešu vidū,

Salauz Diēmēda vareno šķēpu, bet pašam, ai dieve.

Gāzties liec pīšļos uz mutes, kad nācis pie Rietumu vārtiem!

Divpadsmit viengada teles, kas nav vēl ar pātagu sistas,

Ziedosim altāros tavos, ja, žēlumu juzdama sirdī,

Sargāsi pilsētu šo un trojiešu sievas ar bērniem.»

Teica tā lūgdamās viņa, bet nebija vēlīga dieve.

Kamēr pielūdza viņas šo varenā Kronida meitu,

Pienāca Priamids Hektors pie Parida mitekļa krāšņā.

Pats viņš šo māju sev cēla ar slaveniem vīriem, kas toreiz

Cilainā trojiešu zemē vislabākie celtnieki bija.

Guļamās telpas tie cēla ar zāli un pagalmu skaistu

Augšā, pie Priama pils un diženā Hektora mājas.

Hektors, Kronidam mīļais, uz namu šo virzīja soļus,

Rokā turēdams šķēpu līdz vienpadsmit olektis garu.

Šķēpa gals mirdzēja varā, un zelta gredzens tam apkārt.

Hektors šeit satika brāli, kas cilāja ieročus krāšņos,

Vēroja vairogu, bruņas un arī vēl izliektos stopus.

Helene, argiete krāšņā, tur sēdēja kalpoņu vidū

Paridam blakus un lika tām brīnišķus rokdarbus strādāt.

Hektors, pavēris skatu, to pēla ar vārdiem jo skarbiem:

«Nelaimes sistais! Šīs dusmas tev sirdī nav īsteni vietā.

Trojiešu vīri patlaban iet bojā pie augstajiem pilsētas mūriem.

Zini, ka tevis dēļ tikai šīs cīņas un briesmīgie kari

Sākās ap īlijas mūriem; pats arī tu pārmestu citam.

Vērodams tādu patlaban, kas bailīgi vairās no cīņas.

Celies, lai naidnieku uguns pēc mirkļa jau neaprij Troju!»

Aleksandrs, līdzīgais dievam, tam atbildot, savukārt teica:

«Hektor, tu pārmet ne vairāk, kā pelnījis esmu patlaban,

Tāpēc tev atbildu tūdaļ; tu vērīgi uzklausi mani:

Ne jau aiz atriebes kāres vai naidā pret trojiešiem degdams,

Sēdēju guļamās telpās, bet gribēju gremdēties skumjās.

Mudīja mani patlaban uz cīņu pret danajiem sieva,

Bilzdama laipnāku vārdu; man arī jau ienāca prātā

Labāk uz cīniņu doties, jo uzvara mainās starp vīriem.

Paliec un uzgaidi šeit, lai uzlieku Arēja bruņas!

Nē, jeb ar dodies tik tālāki Pēc brīža es panākšu tevi.»

Teica tā Parids, bet mirdzošais Hektors tam nebilda pretī.

Paverot Hektoram skatu, tā Helene draudzīgi teica:

«Dieveri, drausmīgas likstas es, nekrietnā, atnesu trojiem!

Kaut jel jau tūdaļ tai dienā, kad pasaulē piedzimu mātei,

Viesulis uznācis būtu un aiznesis mani jo tālu

Kalnos vai dzestrajos viļņos, jo tālu daudzšalku jūrā!

Viļņi tur aprītu mani, pirms iesāktos cīņas un kari.

Bet, ja jau dievi bij lēmuši visas šīs nedienas sūtīt,

Kaut jel tad drošākam vīram tie devuši mani par sievu,

Tādam, kas sajustu kaunu un bitos no cilvēkiem citiem.

Viņam patlaban nav vīrišķas drosmes un nebūs uz priekšu.

Tāpēc, man liekas, viņš augļus gūs ari pēc nopelniem saviem.

Ienāc šeit dziļāk pie mums un atsēdies bridi uz krēsla,

Dieveri manu! Tev vairāk par visiem sirds sagrauzta rūpēs —

Viņa un manis dēļ viss! Patiesi es sieva bez kauna!

Mūsu dēļ Krona dēls Zevs ir lēmis šīs likstas, lai vēlāk

Paaudžu paaudzēm kļūtu par neslavas atceri dziesmās.»

Pavēris skalu pret viņu, tā sacīja mirdzošais Hektors:

«Helene, neliec tik draudzīgi sēsties! Es nedrīkstu tagad.

Sirdī jau traucos uz priekšu un palīgā trojiešiem steidzos.

Skumst tie bez manis jau ilgi, tos atstāju vienus uz lauka.

Skubini vairāk tu šo, lai tūdaļ pats steidzas man pakaļ

Un lai viņš panāktu mani, pirms atstāju pilsētas mūrus.

Steigšos patlaban uz māju, lai visus vēl satiktu kopā

Mājniekus, sievu jo mīļo un arī vēl dēliņu mazo.

Nezinu taču, vai kādreiz pie viņiem vairs pārnākšu mājās

Jeb vai būs lēmuši dievi, lai ahaju rokās es krītu.»

Teica un aizgāja Hektors ar mirdzošu ķiveri galvā.

Tūdaļ pēc mirkļa viņš nāca pie skaistceltā mitekļa sava.

Nebija mājās patlaban Andromahe, baltroce daiļā;

Viņa ar dēliņu mazo un kalponi krāšņajā peplā

Stāvēja augstajā tornī un raudāja asaras gaužas.

Neredzot likušo sievu ne sētā, ne guļamās telpās,

Nostājās Hektors pie sliekšņa un jautādams kalponēm teica:

«Klausaities, kalpones manas, un taisnību visu man sakait:

Teiciet, uz kurieni devās no nama Andromahe košā?

Vai nav patlaban pie svainēm un skaisttērptām māršām, vai arī

Devusies tālāk uz Atēnas templi, kur trojietes citas

Draudīgās dievietes, košmates, dusmas grib remdēt ar balvām?»

Paverot skatu pret viņu, tā strādīgā saimniece teica:

«Ja jau tu gribi, ai Hektor, lai taisnību teicu, tad zini:

Nav tā patlaban pie svainēm, nav arī pie skaisttērptām māršām.

Devusies nav tā uz Atēnas templi, kur trojietes citas

Draudīgās dievietes, košmates, dusmas grib remdēt ar balvām.

Gāja uz vareno Ilijas torni, jo dzirdēja sakām,

Trojiešiem izsīkstot spēki un ahaji uzvaru gūstot.

Tāpēc Andromahe traucās ar steigu uz Ilijas mūriem,

Gluži kā ārprāta lēkmē; tai aukle ar bērnu ir līdzi.»

Teica tā saimniece čaklā; tad Hektors it steidzīgi metās

Atpakaļ ārā no nama pa skaisti celtajām ielām.

Izgājis Ilijai cauri, viņš tuvojās Rietumu vārtiem —

Jādodas bija ikvienam tiem cauri, lai nokļūtu laukā;

Pretī tam tecēja sieva Andrēmahe, baltroce daiļā,

Cildajam Eetiūnam tā bija mīlamā meita.

Tuvu pie mežainā Plaka bij miteklis Eetionam

Plaka Tēbās, kur valdnieks tas bija pār kiliku tautu.

Hektoram varkaltās bruņās viņš atdeva meitu par sievu.

Drīz vien ta sastapa šo, un kalpone sekoja viņai,

Spiezdama bērnu pie krūts, — pavisam vēl maziņš tas bija, —

Heklora mīļoto dēlu, jo līdzīgo mirdzošai zvaigznei.

Hektors Skamāndrija vārdu tam deva, bet trojiešu tauta

Sauca par Astianāktu, jo Hektors viens sargāja Troju.

Smaidīja Hektora seja, kad uzmeta mazajam skatu.

Tuvāk Andrūmahe gāja un raudāja asaras gaužas.

Sirsnīgi spiezdama roku, tā, valodu sākdama, teica:

«Drosmes dēļ iesi tu bojā, mans dārgais! Nav žēluma jūtu

Tev ne pret dēliņu mazo, ne mani, nelaimes sisto.

Būšu drīz atraitne tava, jo ahaji nonāvēs tevi,

Visi tev gāzdamies virsū; patiesi man derīgāk būtu,

Zaudējot tevi, uz pazemi doties; vairs nebūs nekāda

Prieka man ilgāk vēl dzīvot, ja liktenis atņems man tevi.

Skumjas tik paliks man pāri, jo nav vairs ne tēva, ne mātes.

Dievišķais Ahillejs tēvu ar šķēpu notrieca pīšļos

Todien, kad pilsētu gāza, ko apdzīvo kiliku vīri,

Tēbas ar augstajiem vārtiem. Tas, notriecis Eetiēnu,

Ieročus atstāja labprāt, jo godā turēja viņu.

Kopā ar ieročiem grezniem viņš sirmgalvi lika uz sārta,

Uzmeta kapu uz pīšļiem, bet apkārt ap kapkopu nimfas,

Aigidas nesēja meitas, tam dēstīja ēnainās gobas.

Septiņi brāļi man bija, un septiņi palika pilī;

Vienā dienā it visi tie nonāca Aīda valstī —

Dievišķais Ahillejs, ātrkājis veiklais, tos nogāza visus,

Ganos pie greizkāju vēršiem un baltvilnas avīm tie bija.

Māti viņš manu, kas valdīja tobrīd pie mežainā Plaka,

Atveda līdzi uz nometni savu ar pārējām mantām,

Vēlāk gan atlaida to, jo dabūja balvu bez skaita.

Tēva pilī tai atnesa nāvi Artēmidas šautra.

Hektor, tu tagad man tēvs un māmuļa mīļotā esi,

Brālis mans vienīgais arī, mans ziedošais dzīves draugs mūžam..

Šodien tik žēlo vēl mani, jel paliec vēl augstajā tornī!

Maziņais bārenis kļūs, es nabaga atraitne būšul

Nostādi kareivjus tur, kur vīģes koks redzams pie mūra.

Vieglāk tur pilsētā kļūt, jo vieglāk tur uzrāpties mūrī.

AJiaju brašākie vīri šeit trīsreiz jau izmēģinājās —

Varenie Ajanti abi ar slaveno īdomeneju,

Diomēds, Tīdeja dēls, un dievišķie Atreidi abi.

Laikam kāds gaišreģis labs šo vietu tiem atklājis bija,

Vai pat ar nojauta laba šurp vilka un vadīja viņus.»

Mirdzošā ķiverē diženais Hektors, tai atbildot, teica:

«Rūpēties vajag man pašam par visu, ai sieva, un tāpēc

fauns man no trojiešiem butu un trojietēm garajās drēbēs.

Га šeit es paliktu dīkā un vairītos gļēvi no cīņas.

Vrī sirds krūtīs to liedz, jo mācīts no mazotnes esmu

drosmīgam būt un priekšējās rindās starp trojiešiem karot,

>argot mīļoto tēvu, tā slavu un ari pats savu.

I.abi cs ari to zinu un skaidri nojaušu sirdī:

Ausīs reiz drausmīgā diena, kad gāzīsies Ilija svētā,

Bojā ies sirmgalvis Priams un šķēpmeša Priama tauta.

Nenomāc tomēr man sirdi tik turpmākās trojiešu likstas,

Nerūp patlaban tik Hekabe pati, ne šķēpmetis Priams,

Nerūp man arī tik brā|i, kas, būdami daudzi un braši,

Putekļos gāzīsies bariem zem naidnieku zobeniem asiem,

Cik tu, ai sieva, kad tevi kāds ahajs varkaltās bruņās

Aizvedīs asaras lejam un laupīs tev brīvības dienas.

Audeklu audīsi Argā tu svešzemes sievai; būs čakli

Jānes tev Meseidas avota ūdens, Hipērejas valgme,

Lai ar tev kurnētu sirds, bet liks to tev verdzības spaidi.

Ieraugot tevi tur asaras lejam, kāds ahajs tev sacīs:

— Lūk, šī ir Hektora sieva! No drosmīgiem trojiešu vīriem

Cīņā viņš bija pats pirmais, kad iesākās kaujas ap Troju. —

Tiešām kādreiz tā teiks; tas ciešanas jaunas tev nesīs,

Pieminot vīru, kas gribētu tevi no verdzības raisīt.

Labāk lai mirstu es tuda], lai smiltis sedz kapenēs, ļekām

Kliedzienus tavus šeit dzirdu un verdzībā aizraujam redzu.»

Teica tā diženais Hektors un izstiepa rokas pret dēlu.

Iekliedzās maziņais spalgi un bailīgi atpakaļ rāvās

Skaisttērptās kalpones klēpī, jo trūkās no mīlamā tēva,

Trūkās no ķiveres spožās, no bruņām un zirgastru pušķa;

Draudīgi līgojās pušķis no mirdzošās ķiveres gala.

Smaidot tēvs raudzījās bērnā un cienītā māte tam līdzi.

Noņēma diženais Hektors pēc mirkļa ķiveri spožo,

Spoži lāsmaino varu ar steigu nolika zemē,

Apkampa dēliņu mazo un skūpstīdams šūpoja rokās.

Piesaukdams Zevu un pārējos dievus, viņš sirsnīgi lūdzās:

«Zev un jūs pārējie dievi! Jel dodiet, lai dēls šis mans mazais

Kļūtu par vīru kā es, pats labākais trojiešu vidūl

Spēku tam ielieciet krūtīs, lai Ilijā vareni valdal

Visi lai saka par viņu, kad atgriežas mājā no cīņas:

Drosmes šim vairāk par tēvu. Lai bruņas, asinīs mērktas,

Pārnes viņš mājās pēc kaujas un mātei ielīksmo sirdi!»

Teica un mīļotai sievai to vērīgi ielika rokās.

Dēlu Andrūmahe ņēma un glauda pie smaržotām krūtīm,

Smaidot un asaras lejot; sirds Hektoram žēlumā žņaudzās;

Glāstot tās vaigus ar roku, pēc brīža viņš iesāka atkal:

«Mīļā, jel neskumsti sirdī par mani patlaban tik ļoti!

Mani pret likteņa gribu kāds negāzīs Aīda valstī,

Taču no likteņa sava, man liekas, neviens vēl nav glābies,

Tiklab kā nelga, tā drošais, kas piedzimis kādreiz virs zemes.

Labāk jau, pārnākot mājā, tu ķeries pie parastiem darbiem,

Sēdies pie vārpstas vai aud un raugies, lai kalpones tavas

Padara kārtīgi darbus! Par kariem jau rūpēsies vīri —

Visi, kas Ilijā dzīvo; es rūpēšos vairāk par citiem.»

Teica tā diženais Hektors un pacēla tūdaļ no zemes

Ķiveri zirgaslru pušķiem; Andromahe devās uz māju,

Atpakaļ skatīdamās un liedama asaras gaužas.

Drīz vien tā atpakaļ nāca pie šķēpmeša Hektora nama,

Celta ar brīnišķu prasmi; daudz kalpoņu atrada viņa

Strādājam čakli un raudāt it visas tās ierosināja.

Tā, lūk, šai namā tās Hektoru dzīvu jau apraudāt sāka.

Domāja viņas patiesi, ka nepārnāks atpakaļ mājās

Hektors no cīņas un neizbēgs arī no ahaju rokām.

Tobrīd augstajā pilī ar Parids vairs nevilcinājās.

Uzlicis plecos sev lieliskās bruņas, kas lāsmoja varā,

Ātri caur pilsētu devās, jo paļāvās ātrajām kājām.

Itin kā atpūties zirgs, kas barots ar miežiem pie siles,

Sarāvis apaušu saites, pa ieleju steidzīgi traucas,

Mezdamies strautiņā dzidrā, kur paradis peldēties brīvi;

Galvu viņš lepni ceļ augšup un dodas uz priekšu, bet krēpes

Plandās gar spēkpilniem pleciem; drīz, ļaujoties jaunības spēkiem,

Kājas to aiznes jo viegli uz zināmām zālainām pļavām, —

Gluži tā Priamids Parids no Pergamas cietokšņa augstā.

Mirdzēdams spoži kā saule, pilns prieka uz ieleju steidzās.

Kājas to aiznesa ātrās; ar steigu viņš metās uz priekšu,

Panāca Hektoru, līdzīgo dievam, kas tikko kā tobrīd

Atstāja vielu, kur sarunu beidza ar mīlamo sievu.

Aleksandrs, līdzīgais dievam, tā Hektoram sacīja pirmais:

«Dārgais! Šeit aizturu tevi, kaut steidzies patlaban tik ļoti.

Kavējos ilgi un nenācu laikā, kā liki to darīt!»

Paverot skatu pret viņu, tam sacīja mirdzošais Hektors:

«Mīļais, par gļēvuli karā neviens, kam taisnība mīļa,

Nevarēs nozākāt tevi, jo cīņā tu parādi drosmi.

Tomēr tu pagursti viegli un negribi ķerties pie lietas.

Tāpēc sirds bieži man sāp, kad trojiešu valodas dzirdu

Ļaunas jo ļaunas par tevi; daudz cietuši tevis dēļ viņi.

Dosimies tālāk! Gan vēlāk to izlīdzināsim, ja tikai

Atļaus to Zevs; tad debesu dieviem, kas mūžīgi dzīvo,

Noliksim krāteru pilī par atgūlās brīvības zīmi,

Dzinuši ahajus kājbruņās spožās no stiprsienu Trojas.»

.

## PARIDS

HEKTORA UN AJANTA DIVKAUJA. KRITUŠO APBEDĪŠANA

Teica tā diženais Hektors un traucās ar steigu pa vārtiem;

Aleksandrs, Hektora brālis, tam sekoja līdzi, un abi

Iedegās ilgās no jauna jau cīnīties atkal un karot.

Itin kā jūrniekiem jūrā, kas satraukti glābiņa gaida,

Ceļvēju sūta kāds dievs, kad viņi ar gludajiem airiem

Dauzīt guruši jūru un locekļi gurdumā sabrūk, —

Gluži tik vēlami abi šie trojiešu kareivjiem šķita.

Tobrīd šeit nogāza Parids Menēstiju, Arēitēja —

Valdnieka dēlu, kas dzīvoja Amā un piedzima kādreiz

Lielacei Fīlomedūsal no rungneša Arēitēja.

Hektors Eionejām ar asmeni noasināto

Trāpīja kaklā zem ķiveres malas un nogāza viņu.

Arī Hipēlohids Glauks, kas vadīja likiešu vīrus,

Brašajam Deksija dēlam Ifinojam sīvajā cīņā

Meta ar šķēpu pa plecu, kad ielēca pajūgā straujā;

Zeme tas krita no ratiem, un locekļi saļima viņam.

Atēna, spulgace dieve, šos varoņus redzēja laukā

Uzvaram argiešu tautu, kas cīnījās sīvajā kaujā.

Tūdaļ tā metās uz leju no Olimpa gala un traucās

Tieši uz Iliju svēto. To redzot no Pergamas nākam,

Apollons steidzās tai pretī, jo uzvaru vēlēja Trojai.

Tobrīd satika viņi viens otru pie ozola vecā.

Apollons, Kronida dēls, tā Atēnai sacīja pirmais:

«Varenā Kronida meita, kam atkal tik trauksmīgi steidzies

Lejup no Olimpa tu? Kas drosmi ir iedvesis tevī?

Vai tad jau danajiem tiešām tu galīgas uzvaras ķīlu

Piešķirtu šeit? Kad nīkstošos trojus sirds žēloja tava?

Paklausi padomam manam, tas abiem daudz derīgāk būtu.

Pārtrauksim šodien vēl karu un drausmīgo slepkavošanu!

Vēlāk lai atkal tie cīnās no jauna, līdz kamēr ir izšķirts

llijas liktenis rūgtais, ja tiešām jūs lēmušas esat,

Mūžīgās debesu dieves, šo pilsētu gruvekļos sagraut.»

Atēna, spulgace dieve, tā sacīja, atbildot viņam:

«Tā lai nu, Tālmeti, notiek! Es pati, to apsverot labi,

Nācu no Olimpa lejup pie trojiem un ahaju dēliem.

Kā tad tu domā patlaban šo cīņu starp mirstīgiem pārtraukt?»

Apollons, Kronida dēls, tā sacīja, atbildot viņai:

«Zirgvaldī Hektorā abi mēs ieliksim drosmi jo lielu.

Varbūt tad aicinās viņš no danaju varoņiem kādu

Divkaujā stāties pret viņu un izcīnīt briesmīgo cīņu.

Ahaji varkaltās bruņās uz cīņu ar īgušu prātu

Sūtīs no savējiem kādu pret Hektoru, līdzīgo dievam.»

Teica tā Apollons Foibs, un Atēna klausīja viņam.

Helens, mīļākais Priama dēls, šo dievību gribu

Nojauzdams sirdī un arī it visu, ko lēmuši viņi,

Nostājās piepeši Hektora priekšā un sacīja viņam:

«Hektor, Priama dēls, tu padomā līdzīgais Zevam,

Tagad tu uzklausi mani, jo īstenais brālis tev esmu!

Pavēli sēsties uz lauka šeit trojiem un ahajiem visiem,

Tūdaļ tu aicini kādu no drošākiem ahaju vīriem

Divkaujā stāties pret tevi un izcīnīt briesmīgo cīņu!

Liktenis tagad nav lēmis tev mirt un atrast šeit nāvi —

Dzirdēju pats to no dieviem, kas debesīs mūžīgi mājo.»

Teica tā viņš, un priecājās Hektors, šo valodu dzirdot

Ienācis kareivju vidū, tas atspieda trojiešu rindas,

Satverdams šķēpu pret vidu, un nosēdās visi uz zemes.

Ahajiem kājbruņās spožās ar vēlēja nosēsties Atreids.

Apollons, sudraba stopnieks, un Atēna, spulgace dieve,

Sēdās uz ozola augstā, uz aigidas nesēja Zeva

Zarainā koka, jo abi šeit pieņēma vanagu skatu,

Līksmi par mirstīgiem vīriem, kas sēdēja rindās jo ciešās.

Vairogos, ķiverēs spožās un šķēpos tie briesmīgi šķita.

Itin kā bangojas viļņi, kad pāri pār pelēko jūru

Aizraujas Zefirs ar sparu un jūra kļūst tumša zem viļņiem, —

Gluži tā bangojās arī šeit troju un ahaju rindas

Plašajā laukā; tad piecēlās Hektors un sacīja viņiem:

«Klausailies, trojiešu vīri un ahaji spožajās bruņās!

Tagad es sacīšu jums, kā sirds man ir likusi krūtīs.

Draudzības līgumus turēt nav ļāvis mums Krona dēls augstais.

Vēlēdams nedienas sūras, viņš atļāvis abām šīm tautām

Karot tik ilgi, līdz kamēr jūs ieņemsit stiprsienu Troju

Jeb vai ar satriekti saļimsit paši pie ātrajiem kuģiem.

Taču starp ahaju dēliem šeit pulcējas labākie vīri;

Tagad lai tas, kam ilgojas sirds sākt cīņu pret mani,

Iznāk no visiem un stājas pret dievišķo Hektoru cīņā!

Lieku tā priekšā, un norunai šādai būs liecinieks Kronids!

Ja šeit mans pretinieks mani būs gāzis ar garsmailes šķēpu,

Bruņas lai novelk man tūdaļ un aiznes pie dobajiem kuģiem.

Līķi lai manējiem atdod, lai troji un trojiešu sievas,

Parādot pēdējo godu, liek mani uz kūpošā sārta.

Bet, ja es gāzīšu viņu un Apollons dāvās man slavu,

Atņemtos ieročus tūdaļ uz lliju nesīšu svēto,

Izlikšu guvumu savu АрбИопа tālmeša templī;

Līķi jums atpakaļ došu, lai, vedot pie daudzairu kuģiem,

Ahaji kuplajiem matiem tam rīkotu piemiņas dzīres,

Uzmestu kapkalnu augstu pie plašā Hellēsponta malas.

Kādreiz patiesi kāds sacīs no vēlāko paaudžu ļaudīm,

Braukdams pāri pār bangaino jūru ar daudzairu kuģi:

— Redzi, kur paceļas augstu sen kritušā varoņa kapkalns!

Kādreiz visbrašāko vīru tur nogāza slavenais Hektors. —

Tiešām tā kādreiz kāds sacīs, un slava man nezudīs mūžam.»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmi.

Kauns tiem bij noraidīt cīņu un bailes šo divkauju pieņemt.

Beidzot pats Menelājs cēlās uz augšu un ahajiem teica,

Pārmezdams skarbi to visiem, jo krūtīs sirds vaidēja smagi:

«Vai man, ai lielīgā cilts! Jūs ahaju sievas, ne vīri!

Tiešām vislielākais kauns mums paaudžu paaudzēm būtu,

Ja kāds no danajiem tagad pret Hektoru neietu cīņā!

Labāk tad pazust jums visiem, kā putekļiem izklīst un tvaikiem

Nekā bez slavas tā sēdēt, bez drosmes vīrišķās krūtīs.

Pats es pret Hektoru ieročus tveršu, jo debesīs augstās

Paslēpti uzvaras valgi pie dieviem, kas mūžīgi dzīvo.»

Teica tā Atreja dēls un uzvilka mirdzošās bruņas.

Tobrīd tev, Menelāj, tiešām zem varenā Hektora rokām

Pienāktu dzīvībai gals, jo stiprāks viņš daudzkārt par tevi,

Ja vien tik argiešu dižie vairs nespētu atturēt tevi,

Ja vien tik pats Agamēmnons, starp ahajiem dižākais valdnieks,

Nebūtu satvēris tevi aiz rokas un nebūtu bildis:

«Menelāj mīļais, jel prātīgāks esi! Šī neapdomība

Nelīdzēs tev. Jel vairies no cīņas, kaut apvainots ļoti!

Vīram, kas stiprāks par tevi, kā Hektoram, Priama dēlam.

Stāties tu nedrīksti pretī, jo bīstas it visi no viņa;

Baidās pat Ahillejs dižais, kaut daudzkārt ir stiprāks par tevi.

Pretī tam iziet uz cīņu, kas vīrus mēdz slavenus darīt

Paklausi tagad un sēdiesl Ej projām pie mīļajiem draugiem!

Gan jau nu ahaju dēli tam citu uz divkauju sūtīs.

Lai gan jo bīstams ir Hektors, lai arī tas raujas uz cīņām,

Tomēr ar prieku, man šķiet viņš atpūtā dosies, ja tagad

Pārnāks no kara vēl dzīvs un drausmīgās varoņu kaujas.»

Teicis šos vārdus, viņš grozīja tūdaļ tā pretējās domas.

Aizrādot taisnīgi tam; viņš klausīja labprāt, un tūdaļ

Steidzīgie kalpi ar prieku tam novilka bruņas no pleciem.

Pacēlās sirmgalvis Nestors starp argiešu rindām un teica:

«Dievi, nāk briesmīgas sēras pār vareno ahaju zemll

Raudātu asaras rūgtas nu zirgvaldis sirmgalvis Pēlējs,

Slavenais ftījiešu padoma devējs un runātājs veiklais.

Sirsnīgi priecājās viņš, man jautādams pilī pats savā

Sīki par ahaju katru, tā dzimtu un pēctečiem visiem.

Būtu viņš dzirdējis tagad, ka baidās no Hektora visi,

Lūgdamies paceltu rokas pret mūžīgiem debesu dieviem,

Lai tam drīz dvēsele dodas uz Aīda mitekļiem tumšiem.

Kaut es, ai varenais Zev, ai Atēna, Apollon, tagad

Jauneklis būtu kā tad, kad pie straujās Kelādontas straumes

Cīnījās piliešu bari pret arkadiem, šķēpmešiem brašiem,

Tuvu pie stiprsienu Fejas un tuvu pie Jardanas viļņiem!

Dievišķais Ereitalions tur cīnījās pirmajās rindās;

Plecos tas valkāja bruņas, kas bij reiz Arēitējam,

Dievišķam Arēltdjam, ko ļaudis par rungnesi sauca.

Sauca tā viņu gan vīri, gan ari pat skaistjoztās sievas,

Tāpēc ka negāja cīņā ar stopu vai garajiem šķēpiem,

Bet gan ar rungu no dzelzs tas salauza naidnieku rindas.

Tomēr šo nogāza Likūrgs ar viltību savu, ne spēku,

Uzbrucis spraugā tam šaurā, kur nespēja dzelžainā runga

Atvairīt varoņa nāvi; šeit Likūrgs, tam uzbrukdams pirmais,

Izdūra šķēpu caur krūtīm; tas zemē uz muguras krita;

Tūdaļ viņš novilka bruņas, ko varenais Arējs tam deva.

Vēlāk tās valkāja viņš, kad gāja uz Arēja darbu;

Taču, kad Likūrgu vecums bij nomācis valdnieka pilī,

Ereitalionam deva, lai valkā tās kalpotājs mīļais.

Nesdams šā varoņa bruņas, viņš drošākos sauca uz cīņu;

Baidījās viņa it visi, jo pretī tam nespēja stāties.

Sirdī man iedegās drosme. Es paļāvos tikai uz sevi,

Dodamies cīniņā sīvā, kaut jaunākais biju no visiem.

Cīnījos droši ar viņu, man Atēna dāvāja slavu.

Drošāko vīru no visiem un stiprāko tobrīd es gāzu;

Nokritis garšļaukus zemē, tas izstiepās augumā visā.

Bet, ja es būtu vēl jauns un būtu man agrākie spēki,

Droši vien mirdzošais Hektors sev pretnleku atrastu mani

Lai gan no abajiem drošākie visi patlaban ir kopā,

Tomēr neviena nav tāda, kas labprāt pret Hektoru ietu.»

Rāja tā sirmgalvis tos; tad piecēlās deviņi viri:

Piecēlās tautvedis Agamemn6ns no viņiem pats pirmais,

Diomēds, Tīdeja dēls, aiz viņa vēl piecēlās tūda),

Ajanti abi pēc tam ar varoņa straujumu krūtīs;

Aiī vēl īdomenejs, tam līdzi tā ieroču nesējs

Mērions, karotājs brašais, kas drosmē bij Arējam līdzīgs,

Eiripils tūda] pēc viņiem, Eiāimona atvase brašā,

Tālāk Andrāimonids Toants un Odisejs, līdzīgais dievam.

Visi šie gribēja doties ar dievišķo Hektoru cīņā.

Gerēnas zirgvaldis Nestors nu atkal tā valodu sāka:

«Tagad lai kauliņi izšķir, kam liktenis cīnīties lēmisl

Protams, tas ielīksmos sirdi ik ahajam spožajās bruņās.

Vēlāk daudz sirsnīga prieka pats sajutīs sirdī, ja kādreiz

Pārnāks no kara vēl dzīvs, no drausmīgās varoņu kaujas.»

Teica tā viņš; šie kauliņu katrs sev iezīmēt steidzās;

Visi tos sameta drīz Agamēmnona ķiverē spožā.

Vīri mūžīgos lūdza, pret debesīm celdami rokas;

Visi tā sacīja kopā, uz debesīm raugoties plašām:

«Kronid, liec Ajanta kauliņam izkrist vai Tīdeja dēla.

Jeb vai pat Atreja dēla, kas bagātās Mlkēnās valda!»

Teica tā lūgdamies viņi, un kauliņus kratīja Nestors.

Pēkšņi no ķiveres izkrita kauliņš, kā vēlējās visi, —

Ajanta kauliņš tas bija; to vēstnesis, sākdams pa labi,

Nesa pa sapulci apkārt un rādīja ahaju dižiem.

Atteicās visi no tā, to liedzoties atzīt par savu.

Bet, kad, pa sapulci nesdams, viņš nāca pie tā, kas bij zīmi

Kauliņā vilcis un ķiverē metis, tad raženais Ajants

Izstiepa roku, un vēstnesis tūda) tam kauliņu sniedza.

Ieraugot zīmi, viņš pazina to un priecīgu prātu,

Nometis kauliņu zemē pie kājām, tā ahajiem teica:

«Draugi, šis kauliņš ir mansl Kā prieku lai nejūtu sirdī!

Ticu, būs uzvara mana pār Hektoru, līdzīgo dievam.

Taču gan, ahaju dēli, pirms uzvelku mirdzošās bruņas,

Tikmēr valdniekam Kronidam Zevam jūs lūgšanas raidiet!

Klusītēm, paši pie sevis, lai trojieši īlijā nedzird!

Varat pat atklāti lūgties, jo bailes mums nav ne no viena.

Tomēr lai nedomā kāds ar varu vai viltu pret gribu

Piespiest uz bēgšanu mani. Man liekas, vēl neesmu nelga,

Esmu Salāmīnā dzimis, tur audzināts arī un mācīts.»

Teica tā viņš, un Kronidu Zevu tie pielūdza visi.

Vērsdami skatus uz augšu, tā sacīja ahaji daži:

«Varenais, slavenais Zev, kas Idkalnā spēcīgi valdi!

Ajantam uzvaru dod, lai slavu tas iegūtu spožu!

Bet, ja tu Hektoru mīli un arī par viņu tev rūpes,

līdzīgu spēku dod abiem un līdzīgu uzvaras slavu!»

Teica tā viņi, bet Ajants sev uzlika mirdzošo varu,

Un, kad ar bruņām visapkārt viņš apsedza ķermeni savu,

Devās uz priekšu ar sparu, kā cīņā trauc milzīgais Ar.ejs,

Ja tas ir uzsācis karu pret vīriem, ko Olimpa valdnieks

Salaidis naidīgā ķildā, kas mūžam kremt mirstīgo sirdis.

Iznāca milzīgais Ajants, visdrošākais ahaju atbalsts,

īgni tam smaidīja seja, kad, kājas likdams uz zemes,

Soļoja smagi uz priekšu un kratīja garkāta šķēpu.

Argieši priecājās ļoti, kad redzēja Ajantu tādu;

Sabijās trojiešu vīri, un bailēs tiem locekļi stinga.

Arī Hektoram pašam sirds pukstēja krūtīs daudz straujāk;

Tomēr patlaban viņš nespēja bēgt, ne atpakaļ traukties,

Slēpjoties savējo vidū, jo pats to uz divkauju sauca.

Pienāca Ajants tam tuvu ar vairogu, līdzīgu tornim,

Varkaltu, septiņām ādām; to Tihijs tam pagatavojis,

Sedlinieks, dzīvodams Hilē, no visiem vislabākais meistars.

Viņš tam šo vairogu pagatavoja no septiņām ādām,

Novilcis barotiem vēršiem, bet astotā kārta bij vara.

Ajants, Telāmona dēls, šo vairogu nesdams priekš krūtīm,

Nostājās Hektoram tuvu un draudēdams sacīja viņam:

«Hektor, tu zināsi skaidri, kad vienam pret vienu būs cīņa,

Kādi patlaban vēl varoņi citi ir danaju rindās

Arī bez Pēlēja dēla, kas plosīja rindas kā lauva.

Lai jau viņš guļ, cik tam tīkas, pie ātrajiem daudzairu kuģiem,

Sakrājis sirdī sev dusmas pret tautganu Agamemnonu!

Arī starp mums ir vīri, kas nebaidās iziet pret tevi,

Daudz vēl ir tādu. Sāc divkauju tūdaļ un cīniņu sīvo!»

Mirdzošā ķiverē diženais Hektors tā savukārt teica:

«Kronida lutekli Ajant! Telāmonid, tautvedi dižo!

It kā ar maziņu bērnu tu mērīties nesāc ar mani

Vai kā ar sievieti vārgu, kas nepazīst cīņu un karu!

Taču it labi es pazīstu kaujas un drausmīgos karus.

Zinu, kā pagriezt pa labi, kā vēršādas vairogu dižo

Pagriezt pa kreisi, kas pasarga mani pret naidnieku droši.

Zinu es arī, kā traukties uz priekšu ar ātrkāju ķēvēm,

Zinu, kā tuvcīņā sīvā par godu Arējam dejot.

Lai gan tu esi tik varens, es negribu dzīvību laupīt,

Paslepu uzglūnot tev, bet atklāti, ja tik to spēšu.»

Teica, un, atvēzis roku, viņš izmeta garkāta šķēpu,

Trāpīdams Ajantu tieši pa vairogu septiņādaino,

Virspusē segtu ar varu, kas bija jau astotā kārta.

Izgāja varenā smaile caur sešām, tās caururbjot visas,

Iestrēdza septītā kārtā. Tad Kronida lolotais Ajants

Izmeta garkāta šķēpu ar sparu pēc Hektora otrais,

Trāpīdams Priama dēlu pa vairogu noapaļoto.

Izurbās milzīgais šķēps caur mirdzošo vairogu cauri,

Pāršķeldams Hektora bruņas, ar brīnišķu veiklību kaltās,

Pārrāva tieši pie cirkšņiem ar triecienu hitonu pušu.

Varonis noliecās sānis un glābās no pazemes tumsas.

Atpakaļ rāva tie varenos šķēpus un abi viens otram

Uzbruka strauji kā plēsīgie lauvas, kas jēlu rij gaļu,

Jeb vai kā mežkuiļi niknie, ko salauzt nav viegli ar spēku.

Priamids atvēza šķēpu un meta pa vairoga vidu;

Atliecās metamais šķēps un nošķēla vairoga varu.

Virzījās Ajants uz priekšu un meta pa vairogu spožo,

Cauri tam izurbās šķēps un trāpīja Priama dēlu.

Smaile tam aizķēra kaklu, un izlēca asinis melnās.

Nerimās tomēr patlaban vēl mirdzošais Hektors no cīņas;

Soli tas atpakaļ spēra un satvēra varenā rokā

Akmeni šķautnainu, melnu un lielu, kas gadījās laukā,

Meta pa Ajanta vairogu dižo, pa septiņādaino,

Tieši pa vairoga kupri; varš šķindēja dobji visapkārt.

Savukārt Ajants pēc tam, daudz lielāku akmeni celdams,

Atvēzis roku, to meta ar milzīgu spēku uz priekšu.

Milzīgo akmeni mezdams, viņš ielauza vairoga vidu,

Dragāja ceļus, un Priamids pēkšņi uz muguras krita.

Vairogu spiezdams pie sevis; to Apollons piecēla tūdaļ.

Tobrīd tie sanāktu kopā, ar zobeniem iesāktu cīņu,

Nebūtu saucēji tūdaļ, tie Zeva un mirstīgo sūtņi,

Nākuši, trojiešu viens, otrs ahaju varkaltās bruņās,

īdajs un Taltibijs tie, ar gudrību izcili vīri.

Scepterus pacēla viņi starp abiem; tad sacīja vārdu

Idajs, trojiešu saucējs, kam netrūka padomu gudru:

«Rimstieties, bērni jūs mīļie! Laiks atmest jums karus un cīņas!

Krona dēls, mākoņu krājējs, jums parāda izcilu godu.

Abi jūs šķēpmeši braši, to zinām mēs Lagad it visi.

Nakts jau patlaban ir tuvu: ir labi mums paklausīt naktij.»

Ajants, Telāmona dēls, tā sacīja, atbildot viņam:

«Skubini Hektoru, īdaj, liec visu to atkārtot viņam!

Brašākos danaju vīrus uz sacīksti sauca viņš pirmais.

Lai viņš sāk pirmais! Es klausīšu labprāt, ja viņš tik to vēlas.»

Mirdzošā ķiverē diženais Hektors tam savukārt teica:

«Ajant, ir devuši dievi tev augumu dižu un spēku

Kopā ar gudrību lielu. Ar šķēpu tu veiklākais esi.

Izbeigsim naidīgo cīņu un asiņu liešanu šodien!

Vēlāk mēs cīnīties sāksim no jauna, līdz dievība kāda

Izšķirs mus kautiņā sīvā, dos uzvaru vienam vai otram.

Tuvu patlaban jau nakts; ir labi mums paklausīt naktij.

Tāpēc iepriecināsi tu visus pie ahaju kuģiem,

Tomēr visvairāk par visiem gan tuvākos draugus un biedrus.

Arī es, atpakaļ nākdams uz Priama pilsētu plašo,

Trojiešus iepriecināšu un trojietes garajās drēbēs,

Visas, kas, lūgdamas dievus par mani, uz svētnīcu dosies.

Pasniegsim dāvanas skaistas viens otram kā piemiņas balvu,

Lai jel ik trojietis teiktu vai ahajs par mani un tevi:

— Varoņi šie reiz iedegās naidā, kas dvēseli plosa;

Tomēr tie šķīrās pēc sīvajām cīņām kā labākie draugi.»

Teicis tam zobenu deva ar sudraba nagliņām kātā,

Piedevām pasniegdams makstis un gaumīgi izgriezto siksnu.

Ajants tam dāvāja jostu, kas lāsmoja purpurā spilgtā.

Abi tad draudzīgi šķīrās. Sis devās pie ahaju vīriem,

Hektors pie trojiešu rindām. Nu trojieši staroja priekā,

Vērojot Hektoru dzīvu un pārnākam veselu, sveiku,

Glābtu no Ajanta dusmām un spēcīgām varoņa rokām;

Atpakaļ veda, kaut šaubījās agrāk, ka izglābtu redzēs.

Ahaji spožajās bruņās ar Ajantu pretējā pusē

Nāca pie diženā Atreja dēla, par uzvaru lepnā.

Bet, kad jau ahaji brašie it visi bij Atreida teltī,

Diženais tautvedis Atreja dēls, tiem rīkodams dzīres.

Ziedoja piecgadu vērsi visvarenam Kronidam Zevam.

Adu tie noplēsa vērsim un rūpīgi sacirta visu,

Sagrieza prasmīgi sīkākās dalās un samauca iesmos,

Vērīgi cepa uz sārta un noņēma visu no liesmas.

Beiguši upuru darbus, tie rīkoja bagātas dzīres.

Dzīroja visi, un netrūka viņiem te līdzīgas da]as.

Varonis, Atreja dēls, starp ahajiem dižākais valdnieks,

Muguras gabalu lielu kā balvu Ajantam sniedza.

Bet, kad tie dzesēja slāpes un bija jau izsalkums rimies,

Sirmgalvis Nestors pats pirmais tiem iesāka padomus klāstīt,

Sirmgalvja padomi agrāk par labākiem ahajiem šķita.

Vēlēdams labu it visiem, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Slavenais Atreja dēls un labākie ahaju vīri!

Daudzi jau miruši sen no kuplmatu ahaju dēliem.

Skaistviļņu Skamandras lejās to tumšsārtās asinis lējis

Ilgi jau baismīgais Arējs; pie Aīda dvēseles devās.

Rītu, kad atausīs gaisma, mums atturēt vajag no cīņas

Ahaju vīrus, bet pulcēties pašiem un kritušos visus

Atvest ar vēršiem un mūļiem; tad līķus mēs sadedzināsim

Tuvu pie dobajiem kuģiem, lai vecāku kaulus ik ahajs

Pārvestu dzimtenē bērniem, ja atgrieztos dzimtenes zemē.

Vēlāk no smiltīm, no ielejas vestām, mēs kapkopu vienu

Uzbērsim tuvu pie sārta, bet blakus tam celsim ar steigu

Torņus jo augstus un sienas, kas sargātu kuģus un pašus.

Ieliksim arī šais sienās vēl vārtus, kļaujamus cieši,

Tā, lai tur braucamais ce|š vēl paliktu zirgiem un ratiem.

Ārpusē, tuvu pie sienas, mēs izraksim grāvi jo dziju,

Lai tas šeit, sargādams kuģus, var atvairīt vīrus un zirgus

Un lai šeit trojieši lepnie mūs nepārsteidz, uzbrūkot pēkšņi.»

Teica, un valdnieki visi to atzina tūdaļ par labu.

Notika Ilijas cietoksnī augstā pie Priama nama

Trojiešu sapulce tobrīd jo briesmīga, trokšņaina loti.

Antēnors, iedvesmas pilns, tiem padomu apspriedē deva:

«Trojieši, dardani arī un biedri, jel uzklausait mani!

Tagad es sacīšu jums, ko sirds man ir likusi krūtīs:

Argiešu Heleni tūdaļ un mantas līdzi ar viņu

Atdosim Atrej a dēliem! Mēs, lauzuši zvērestus svētos,

Tagad vēl cīnāmies tālāk; mums labuma itin nekāda

Nākotnē nebūs no tā, ja nedarām tā, kā jums lieku.»

Teica un nosēdās viņš; tad tūdaļ starp trojiešiem cēlās

Dievišķais Parids, kam košmate Helene bija par sievu.

Atbildot viņam, tas savukārt teica šos spārnotos vārdus:

«Netīk pavisam man, Antēnor, tas, ko tikko kā teici!

Taču tu varēji izdomāt arī ko labāku citu.

Bet, ja patiesi to visu ar apdomu nopietni saki,

Zini, tad debesu dievi ar aklumu situši tevi.

Kauj ratu braucējiem trojiem es tagad šeit paziņot varu,

Atklāti taisnību sakot: es atpakaļ nedošu sievu.

Visu to mantu, ko atvedis esmu no Argas uz Troju,

Vēlos tiem atpakaļ dot, no savas vēl pieliekot vairāk.»

Teica un nosēdās viņš; tad tūdaļ starp trojiešiem cēlās

Dardana pēctecis Priams, kas gudrībā dieviem ir līdzīgs.

Vēlēdams labu it visiem, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Trojieši, dardani arī un palīgi, uzklausait mani!

Tagad es sacīšu jums, ko sirds man ir likusi krūtīs:

Tūdaļ uz vakara azaidu ejiet, kā raduši agrāk!

Arī par naktssardzi rūpēties vajag! Jūs nomodā esiet!

Rītu ar saullēktu īdajs lai steidzas pie dobajiem kuģiem

Paziņot Atreidam to — Menēlājam, Agamemnūnam,

Paziņot Parida domas, jo viņa dēļ cēlusies ķilda.

Lai viņš tiem saka vēl prātīgu vārdu, vai nav tie ar mieru

Drausmīgo cīņu šeit izbeigt tik ilgi, līdz kritušo līķus

Sadedzināsim. Tad karosim atkal, līdz dievība kāda

Izšķirs no jauna un uzvaras slavu dos vieniem vai otriem.»

Teica tā viņš; šie pakļāvās tam, to vērīgi klausot.

[Kareivji rindās pēc tam pie azaida sēdās.] Ar ausmu

Aizsteidzās vēstnesis īdajs pie dobajiem ahaju kuģiem.

Danajus, Arēja kalpus, viņš atrada sapulcē plašā

Tuvu pie Alreida kuģa; tad vēstnesis skanīgu balsi

Nostājās ahaju vidū un sacīja, valodu sākdams:

«Atreld un arī jūs citi vislabākie ahaju vīri!

Lika man Priams un citi vislabākie trojiešu vīri,

Kaut jel tas viss jums patīkams būtu un pieņemams arī,

Paziņot Parida domas, jo viņa dēļ cēlusies ķilda.

Visu to mantu, ko atvedis Parids no Argas uz Troju

Dobajos kuģos, — kaut sen jau pirms tam viņš pazudis būtu!

Vēlas tas atpakaļ dot, no savas vēl pieliekot vairāk.

Tomēr mīlamo sievu viņš dižajam Atreja dēlam

Nevēlas atpakaļ dot, kaut trojieši lūdza to darīt

Viņi jums vēlēja sacīt ja visi jūs būtu ar mieru,

Drausmīgo cīņu šeit izbeigt tik ilgi, līdz kritušo līķus

Sadedzināsim. Tad karosim atkal, līdz dievība kāda

Izšķirs no jauna un uzvaras slavu dos vieniem vai otriem.»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmi.

Diomēds, drosmīgais cīņā, tā beidzot sacīja viņiem:

«Protams, ka tagad neviens vairs nepieņems Parida balvas,

Ari vairs Heleni ne. Ir skaidri jau mazajam bērnam —

Trojai un trojiešu tautai jau tuvojas drausmīgā stunda.»

Teica tā viņš, un abaju dēli tam uzgavilēja,

Pārsteigti tieši par to, ko zirgvaldis Diomēds teicis;

Vadonis Agamēmnons nu savukārt īdajam teica:

«Ahaju domas, ai vēstnesi Idaj, pats tagad tu dzirdi,

Viņi tev atbildi deva; man arī šāds lēmums ir tīkams.

Nav man ko iebilst pret to, ka kritušos dedzināt sārtos.

Svētākais pienākums mums ir nekavēt mirušo mieru;

Tūliņ pēc nāves tos vajag mums sakraut uz kūpošiem sārtiem.

Hērās vīrs, Zibeņu metējs, lai liecinieks zvērestam manam!»

Teicis tā, pacēia zizli pret mūžīgiem debesu dieviem.

Vēstnesis īdajs ar steigu nu devās uz Iliju svēto;

Troji un dardani arī jau sēdēja sapulču laukā.

Viņi šeit pulcējās kopā un gaidīja Idaju nākam.

Atnāca Idajs pēc tam un, nostājies sapulces vidu,

Trojiešiem atnesa vēsti; nu rīkojās visi jo čakU —

Vieni pēc kritušiem devās, bet otri uz mežu pec malkas.

Ahaji savukārt metās ar steigu no daudzairu kuģiem;

Vieni pēc kritušiem devās, bet otri uz mežu pec malkas.

Mirdzošā saule patlaban jau zeltīja auglīgos laukus,

Pamazām nirdama ārā no mierīgi plūstošās jūras

Augšup uz debesīm plašām. Drīz sastapās visi uz lauka.

Tobrīd grūti bij savējos pazīt starp kritušiem cīņā.

Kritušiem asiņu traipus ar ūdeni mazgāja viņi,

Raudāja asaras gaužas un iecēla vezuma ratos.

Aizliedza asaras liet šiem varenais Priams; tie klusi

Salika kritušos kaudzēs uz sārta ar skumušu sirdi,

Ugunī sadedzināja un devās uz Iliju svēto.

Ahaji spožajās bruņās drīz iznāca arī uz lauka,

Salika kritušos kaudzēs uz sārta ar skumušu sirdi,

Ugunī sadedzināja un devās pie dobajiem kuģiem.

Kamēr vēl nebija aususi gaisma, tik mijkrēslis bija,

Pulcējās labākie ahaju vīri ap sakrauto sārtu.

Tūdaļ no smiltīm, no ielejas vestām, tie kapkopu vienu

Sameta tuvu pie sārta, bet blakus tam cēla ar steigu

Torņus jo augstus un sienas, kas sargātu kuģus un pašus.

Ielika ari šais sienās vēl vārtus, kļaujamus cieši,

Tā, lai tur braucamais cejš vēl paliktu zirgiem un ratiem.

Ārpusē, tuvu pie sienas, tie izraka grāvi jo dziļu,

Sevišķi garu un platu, bet dibenā sadzina mietus.

Ahaji kuplajiem matiem tā strādāja nometnē savā.

Dievi sēdēja tobrīd pie zibeņu metēja Zeva;

Vēroja viņi ar apbrīnu sirdī šos ahaju darbus.

Paverot skatu pret tiem, tā zemdimdis Poseidons teica:

«Dievu un cilvēku tēv, vai ir vēl kur pasaulē plašā

Ļaudis, kas mūžīgo prātam un padomam vērīgi klausa?

Vai tad tu neredzi to, ka ahaji kuplajiem matiem

Cēluši sienu pie kuģiem un rakuši grāvi tai priekšā,

Bet vēl mums, mūžīgiem dieviem, nav ziedoti baroti vērši?

Slava būs viņiem par šo, cik tālu mirdz ausma virs zemes.

Aizmirsis ļaudis to sienu, ko valdniekam Lāomedontam,

Netaupot pūles un sviedrus, reiz es un Foibs Apollons cēlām.»

Varenais Mākoņu krājējs ar īgnumu sacīja viņam:

«Brīnums, ai Poseidon, zemdimdi stipro, ko saki tu tagad!

Varētu baidīties taču no dieviem par līdzīgu lietu

Cits kāds, par tevi daudz vājāks, kam nav ne tik drosmes, ne spēka;

Slava tev taču tik liela, cik tālu mirdz ausma virs zemes.

Pacieties mierīgi brīdi! Kad ahaji kuplajiem matiem

Atpakaļ pārbrauks ar dobajiem kuģiem uz dzimteni mīļo,

Sadragā uzcelto sienu un nogremdē dziļajā jūrā!

Vēlāk ar palsajām smiltīm tu apklāj krastmalu plašo!

Varenā ahaju siena lai pazūd uz mūžīgiem laikiem!»

Tobrīd mūžīgie dievi tā draudzīgi sarunu beidza.

Vakarā rietēja saule, un ahaju darbi bij galā.

Vēlāk tie nokāva vērsi un mielastu rīkoja teltīs.

Pienāca kuģi jo daudzi šai brīdī no bagātās Lēmnas,

Pilni ar tumšsārto vīnu, tos sūtīja Jāsonids Einejs;

Dzima Hipsipilei viņš no Jāsona, tautgana dižā;

Atveda Atreidiem tas — Menēlājam, Agamemnēnam —

Veselu tūkstoti mēru vislabākā Lēmnsalas vīna.

Ahaji kuplajiem matiem ikviens nu sev gādāja vīnu.

Citi to pirka par varu, bet citi par mirdzošo dzelzi,

Maksāja citi ar ādām, bet citi ar treknajiem vēršiem,

Citi pat atdeva vergus, lai būtu tik spožākas dzīres.

Ahaji kuplajiem matiem pēc tam līdz rītausmai pašai

Dzīroja teltīs, bet trojiešu vīri pa īliju svēto.

Visu šo nakti jau gudroja likstas tiem Krona dels gudrais,

Pērkona grāvienus graudams; tie bālēja visi aiz bailēm.

Vīnu tie lēja no kausiem uz zemes, un nebija drosmes

Agrāk nevienam to dzert, pirms nebija Kronidam lējis.

Visi tad iegrima miegā un gulēja saldi līdz rītam.

.

## POSEIDONS

PĀRTRAUKTĀ KAUJA

Rītausma safrāna tērpā jau zeltīja zemi ar stariem.

Krona dēls, zibeņu metējs, uz sapulci sasauca dievus

Daudzgalu Olimpa kalnā, visaugstākās virsotnes galā.

Runu viņš teica tiem pats, un vērīgi klausījās dievi.

«Uzklausait mani jūs, mūžīgie dievi un mūžīgās dieves,

Lai es jums varētu pateikt, ko sirds man ir likusi krūtīs!

Tāpēc lai nedomā tagad neviens, ne dievs kāds, ne dieve,

Pretoties pavēlei manai, bet kopā to atzīstiet visi

Tūdaļ par labu, lai izbeidzu ātrāk šīs cīņas un kaujas.

Bet, ja es manīšu kādu no dieviem bez pārējo ziņas

Aizejam projām, lai trojiem vai ahajiem palīgu sniegtu,

Nopērts un apkaunots tas uz Olimpu atpakaļ dosies,

Jeb vai to, tvēris aiz rokas, es metīšu Tartarā tumšā,

Tālu, kur bezdibens dziļais, visdziļākā vietā zem zemes, —

Ceļu uz turieni noslēdz dzelzs vārti ar varainu slieksni,

Tik daudz par Aldu dziļāk, cik tālu no debesīm zeme.

Sapratīs tad, cik stiprāks par pārējiem dieviem es esmu.

Dievi, jūs mēģinait tūdaļ, lai pārliecinātos it visi!

Nolaidiet zeltkaltu ķēdi no debesīm augstām uz zemi.

Ķerieties visi pie tās, gan dievi, gan dievietes arī!

Tomēr no debesīm lejup jūs nespēsit novilkt uz zemi

Zevu, visaugstāko dievu, kaut pūlēs jums pagurtu spēki.

Bet, ja es vēlētos nopietni kādreiz šo ķēdi vilkt augšā,

Uzvilktu visus pie sevis bez pūlēm ar zemi un juru;

Piesietu ķēdi pēc tam pie Olimpa galotnes augstās

Tā, lai pasaule visa ar mūžīgiem karātos gaisā.

Lūk, tik es stiprāks par dieviem, tik stiprāks par mirstīgiem visiem!»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmi,

Pārsteigti ļoti par to, cik vareni runājis Kronids.

Beidzot tad Atēna, spulgace dieve, tā sacīja Zevam:

«Krona dēls Zev, manu tēv, visaugstākais debesu valdniek!

Visi mēs atzīstam to, cik bezgala liela tev vara,

Tomēr mums skumjas ir sirdī par šķēpmešu danaju tautu, —

Nomāc to nedienas sūras, un liktenis Jaunais to vajā.

Atteikties varam mēs arī, ja vēlies, no cīņas pret Troju.

Vienīgi derīgu padomu dosim mēs danaju deliem,

Lai jel tie visi vēl neietu bojā, jo dusmas tev sirdī.»

Krona dēls, mākoņu krājējs, tai savukārt smaidīdams teica:

«Nebīsties, Trītogenēja, bērns mīļais! Bez nodoma dažkart

Nelaipni vārdi man sirdī, bet vēlīgs pret tevi es bušu.»

Teicis šos vārdus, pie kaujratiem jūdza viņš varkāju zirgus,

Vētrainus gaitā, un zeltainas krēpes tiem greznoja kaklu.

Zeltu viņš uzvilka plecos un tvēra pātagu rokā,

Zelta, jo prasmīgi vītu, un, iesēdies kaujratos savos,

Cirta ar pātagu zirgiem, lai skrietu; šie tecēja labprāt

Vidū starp auglīgo zemi un zvaigžņaino debesu jumu.

Nāca pie avotiem bagātās Idas, pie mežzvēru mātes,

Gargarā augstā, kur svētvietā krāšņā tam ziedoklis smaržo.

Dievu un cilvēku tēvs šeit zirgus apstādināja,^

Raisīja vajā no ratiem un ietina mākonī tumšā,

Pats viņš ar lepnumu sirdī uz Idkalna galotnes sedas,

Vērodams trojiešu pilsētu plašo un ahaju kuģus.

Kopējo mielastu tobrīd jau ahaji kuplajiem matiem

Paēda teltīs ar steigu un lika sev bruņas visapkārt.

Trojieši savukārt ari pa pilsētu ieročus tvēra,

Būdami nelielā skaitā, bet dedzīgi rāvās uz cīņu —

Nebaltas dienas tos spieda, — lai sargātu bērnus un sievas.

Atvērās pilsētas vārti, un kareivji lauzās uz āru;

Kājnieki, jātnieki traucās, un dunēja zeme zem kājām.

Bet, kad jau, virzoties strauji uz priekšu, tie sanāca kopā.

Sastapās vēršādu vairogi, šķēpi un drosmīgie vīri,

Ietērpti varkaltās bruņās; bet vairogi izciliem kupriem

Sasitās citi pret citu, un sacēlās burzma visapkārt.

Uzvaru guvušo gaviles skaļās ar kritušo vaidiem

Saplūda ielejā kopā, ar asinīm applūda zeme.

Kamēr vēl ausa gaisma un pieauga dievišķā diena,

Trojus un ahajus trāpīja šautras, un varoņi krita.

Bet, kad jau Hēlijs līdz pusei bij uzkāpis debesu jumā,

Pacēla Krona dēls roku un izstiepa zeltainos svarus,

Ielika drausmīgās nāves un likteņa kauliņus divus —

Kaujratu braucēju troju un ahaju varkaltās bruņās, —

Tvēra pret vidu un svēra. Tad abaju likteņa diena

Noliecās lejup [un svari līdz auglīgai ielejai skārās;

Trojiešu likteņa kauliņš līdz plašajām debesīm cēlās].

Pērkona dārdienus dobjus Zevs sūtīja lejup no Idas,

Nomezdams zibeni spožu virs ahaju teltīm; to redzot,

Piepeši apjuka viņi un bālēja visi aiz bailēm.

Satrūkās Idomenejs un Atreja dēls Agamēmnons,

Satrūkās Ajanti abi, vislabākie Arēja kalpi.

Vienīgais Gerēnas Nestors vēl palika ahaju atbalsts,

Ne jau nu gluži tik labprāt — zirgs pagura viņam, jo Parids,

Košmates Helenes vīrs, to ķēra ar raidīto šautru

Tieši pa pakauša vidu, tai vietā, kur cietajā paurī

Paceļas krēpes; šī vieta ir bīstama vairāk par citām.

Augstu zirgs cēlās aiz sāpēm, kad smadzenēs iestrēdza šautra.

Satraukdams pārējos visus, tas svaidījās apkārt ap šautru.

Tikko kā noliecās vecais, lai atgrieztu piejūgtam zirgam

Siksnas ar zobenu aso, te Hektora vētrainie zirgi

Sparīgi drāzās uz priekšu ar Hektoru, vadoni brašo.

Gerēnas zirgvaldis Nestors patiesi šeit aizietu bojā,

Nebūtu Diomēds, drosmīgais cīņā, to redzējis pēkšņi.

Varonis spēcīgi kliedza, lai Odisejs dzirdētu viņu:

«Dievišķais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Kurp tu patlaban tik gļēvi, mums pagriezis muguru, bēgsi?

Sargies, ka neietriec kāds tev mugurā asmeni aso!

Atgriezies tūdaļ, lai sirmgalvi glābjam no drausmīgā vīra!»

Teica, bet Odisejs, dievišķais cietējs, to nespēja dzirdēt

Steigšus tas atpakaļ traucās pie dobajiem ahaju kuģiem.

Diomēds, Tīdeja dēls, uz priekšu viens traucās ar steigu.

Pienācis piepeši tuvu pie Nēleida satrauktiem zirgiem,

Pavēris skatu pret to, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Sirmgalvi Nestor, patlaban tev uzmācas jaunāki vīri!

Smaga tev vecuma nasta, un spēki tev guruši kaulos.

Vājš tev ir ieroču nesējs, bez spēka tev tagad ir zirgi.

Celies un kauj ratos iekāp pie manis, lai redzētu, vecais,

Kādi ir trojiešiem zirgi, cik manīgi viņi ir laukā!

Veikli tie laižas it visur, tie uzbrūk un atpakaļ raujas;

Atņēmu Ainejam abus, kas naidniekiem iedvesa bailes.

Kalpi lai uzrauga tavus! Mēs trauksim šos abus uz cīņu

Trojiešu kaujratu braucējiem pretī, lai Priamids Hektors

15i

Redzētu to, ka ari mans šķēps spēj trakot šais rokās.»

Teica tā viņš, un zirgvaldis Nestors tam sekoja labprāt.

Gerēnas Nestora ķēves nu rūpīgi sargāja kalpi,

Drosmīgais Eirimedonts un Stenels, pilns vīrišķa spara.

Iekāpa varoņi abi pa tam Dl6mēda ratos;

Mirdzošos grožus no rokām tam atņēma sirmgalvis Nestors,

Cirta ar pātagu zirgiem un panāca Hektoru ātri.

Diomēds atvēza šķēpu pret viņu, kas metās tam virsū.

Neķēra Hektoru šķēps, bet cildenā Tēbaja dēlu,

Diženo Eniopeju, kas vadīja kaujratus cīņā.

Turēdams mirdzošos grožus; šķēps ieurbās krūtīs pie pupa.

Zemē viņš krita no ratiem, un atkāpās ātrkāju zirgi;

Sabruka varoņa spēki, un dvēsele šķīrās no miesas.

Noskuma Hektora sirds par kauj ratu braucēju brašo,

Tomēr, kaut sāpēja varoņa sirds, šo atstāja tobrīd

Guļam uz lauka, bet pats sev meklēja drosmīgu kalpu;

Zirgiem drīz kaujratu vadītājs radās; šeit Ifita dēlu —

Drosmīgo Arheptolēmu viņš sastapa kareivju vidū.

Tūdaļ tas iekāpa ratos, un Hektors tam iedeva grožus.

Izšķirta būtu jau cīņa, un liktenīgs būtu šis mirklis,

Trojieši īlijas mūros kā aitu bars sadzīti būtu,

Nebūtu dievu un cilvēku tēvs tos redzējis tūdaļ.

Baismīgi grandot virs tiem, viņš raidīja zibeni spožu,

Triekdams ar sparu to zemē pie Tīdeida kaujratu zirgiem.

Piepeši uzšāvās drausmīga liesma no degoša sēra,

Satrūkās zirgi aiz bailēm, pie kaujratiem saļimstot zemē.

Izkrita mirdzošie groži no trīcošām Nestora rokām;

Baiļojās Nestora sirds, un tāpēc viņš Tīdeidam teica:

«Griezīsim atpakaļ, Tīdeid, un bēgsim ar viennaga zirgieml

Vai tad tu nejūti to, ka Kronids tev uzvaru liedzis?

Varenais Zibeņu metējs dod Hektoram uzvaru šodien;

Vēlāk varbūt viņš piešķirs to mums, ja patiksies viņam.

Kronida nodomus kavēt nekad nav spējīgs kāds cilvēks,

Ari visstiprākais ne; viņš varenāks tomēr par visiem.»

Diomēds, drosmīgais cīņā, tam atbildot, savukārt teica:

«Viss tas ir taisnība, vecais, it prātīgu vārdu tu bildis.

Tomēr drausmīgas sāpes man sirdi un dvēseli plosa —

Hektors patiesi tā teiks, reiz runādams trojiešu vidū:

— Aizbēga Tīdeja dēls aiz bailēm no manis pie kuģiem. —

Tiešām viņš kādreiz tā teiks. Lai zeme tad aprītu mani!»

Gerēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, savukārt teica:

«Vai man, ai drosmīgā Tīdeja dēls, ka tu to man saki!

Ja jau par gļēvu un bailīgu tevi tur dēvētu Hektors,

Tomēr to neticēs troji un Dardana pēcteči viņam,

Neticēs trojiešu sievas, jo vairogu nesējus vīrus,

Ziedošos laulātos draugus, bez skaita tu putekļos gāzis.»

Teica tā viņš un atpakaļ traucās ar viennaga zirgiem,

Lauzdamies cauri caur pūli, bet trojiešu vīri un Hektors,

Dzīdamies paka) ar troksni, to apbēra skaudrajām šautrām.

Mirdzošais, diženais Hektors tam paka) tā spēcīgi sauca:

«Atrzirgu danaji tevi, ai Diomēd, vērtēja augstu,

Ierādot labāko vietu, daudz ga)as un vīnkausu sniedzot.

Tagad šie vīri vairs negodās tevi — tu k|uvis par sievu.

Pazudi, bailīgā sieva! Ir redzams, ka, uzvarot mani,

Nespēsi ielauzties īlijas torņos, tev trojiešu sievas

Drosmes trūks aizvest ar kuģiem. Es pazemē gāzīšu tevi!»

Teica tā viņš, bet Tīdeja dēls vēl šaubījās ilgi,

Vai tam griezt atpaka) zirgus vai stāties ar ieroci pretī.

Trīsreiz viņš vērtēja sirdī un prātā nu lēmumus divus,

Trīsreiz no Idkalna gala Zevs pērkonam atskanēt lika,

Sūtīdams trojiešiem zīmi par galīgas uzvaras ķīlu.

Trojiešus mudīja Hektors uz cīņu, tā spēcīgi saukdams:

«Trojieši, Likijas vīri un dardani, šķēpmeši vingrie!

Draugi, jel esiet kā vīri! Lai netrūkst jums trauksmaina spēka!

Redzu, ka Krona dēls Zevs man apsola, mādams ar galvu,

Slavu un uzvaru dot, bet danajiem gatavo nāvi.

Nelgas, tiem ienācis prātā jau ierīkot sienas pie kuģiem!

Vājās, niecīgās sienas nav spējīgas atturēt mani.

Mūsējo zirgi it viegli pār izrakto grāvi var pārlēkt.

Bet, kad es būšu jau tuvu pie dobajiem abaju kuģiem,

Gādājiet visi jūs tobrīd ar steigu par postīgo liesmu!

Tad es šo kuģus tur aizdedzināšu un gāzīšu pīšjos

Ahajus pašus [pie kuģiem, kad dūmos tie samaņu zaudēs].»

Teicis tā, uzsauca zirgiem un mudīdams bilda šos vārdus:

«Šurp nāc, ai Podarg un Ksant, šurp, dievišķais Lamp, un tu, Alton!

Tagad jums atmaksāt vajag par kopšanu labo un rūpēm.

Bieži Andrdmahe jums, Eetiona diženā meita,

Atnesa tīkamos kviešus un izbēra agrāk kā citiem

[Maisīja dzeršanai vīnu un deva, cik patika sirdij],

Agrāk kā man, kaut sauc viņa mani par ziedošo vīru.

Droši uz priekšu! Jūs steidzieties ātri, lai gūtu par savu

Nestora vairogu spožo, tā slava līdz debesim sniedzas!

Esot viss tīrākā zelta, pat vairoga turekļi zelta.

Zirgvaldim Tīdeja dēlam varbūt no platajiem pleciem

Novilksim mirdzošās bruņas, ko Hēfaists rūpīgi kalis.

Ja mēs it visu to gūsim, nav šaubu, ka ahaju dēli

Piepeši pazudīs šinī pat naktī ar ātrajiem kuģiem.»

Teica tā lieloties viņš, bet īgnumā varenā Hēra

Aizgrūda debesu troni, un trīcēja varenais Olimps.

Pretī tā sacīja viņa Posēidonam, dižajam dievam:

«Brīnums gan, Poseidon, zemdimdi stipro! Vai tiešām pavisam

Tagad sirds neskumst tev krūtīs par danajiem, nīcībai lemtiem?

Taču ik gadus tie atved uz Aigām un Heliki arī

Daudzas jo tīkamas balvas! Jel vēli tu uzvaru viņiem!

Ja vien mēs gribētu visi, kas danajiem draudzīgi esam,

Aizkavēt Zevtēvu rībinātāju un atvairīt trojus,

Tiešām viņš noskumtu ļoti, viens sēdēdams mežainā Idā.»

Varenais Zemdimdis viņai tā teica ar īgnumu sirdī:

«Kāpēc gan, pārgalve Hēra, tu tādu man sacīji vārdu?

Netiktos doties pavisam man cīņā pret Kronidu Zevu,

Tāpēc ka daudzkārt tam spēka ir vairāk par pārējiem visiem.»

Toreiz mūžīgie dievi tā draudzīgi sarunu beidza.

Sanāca laukumā tobrīd starp grāvi un sienu pie kuģiem

Ahaju vīri ar zirgiem, ar vēršādas vairogiem rokā.

Spiezdamies mudžeklī biezā. Tos spaidīja Priamids Hektors,

Itin kā trauksmainais Arējs, kad Kronids tam dāvāja slavu.

Līganiem kuģiem šai brīdī viņš uzmestu postīgo liesmu,

Nebūtu Agamemndnam tad padomu devusi Hēra

Skubināt aliajus cīņā, kaut pats jau to darīja agrāk.

Tūdaļ viņš devās ar steigu uz teltīm un ahaju kuģiem,

Pārmezdams purpura apmetni plato pār spēcīgo roku.

Nostājās pats pie Odiseja kuģa, pie lielā un melnā;

Pašā nometnes vidū tas bija, lai varētu dzirdēt

Abējās pusēs tā balsi, — starp Ajanta Telamonlda

Un starp Ahilleja teltīm. Šie izvilka līganos kuģus

Nometnes malās, jo paļāvās abi uz drosmi un spēku.

Tobrīd Atreja dēls tā danajiem uzsauca skaļi:

«Argieši, nelieši, kauns! Jums vienīgi brīnišķīgs izskats!

Kur nu ir lielīgās runas, ka stiprākie esam par visiem?

Vai tās nav bijušas tukšas, kas Lēmnā tik sparīgi plūda.

Apēdot bagātās dzīrēs daudz treknāko taisnragu vēršu.

Paceļot mirdzošos kausus, līdz malām pilnus ar vīnu?

Toreiz ikvienam pret simtu vai divisimt trojiešu vīriem

Drosme bij doties uz cīņu! Nu viena pat neesam vērti

[— Priama dēla, kas kuģiem drīz uzmetīs postīgo liesmu].

Zevtēv, vai esi jebkad no vareniem valdniekiem kādu

Iegrūdis līdzīgās likstās, tam laupot vēl iegūto slavu?

Zvēru, ka krāšņajam ziedoklim tavam vēl neesmu garām

Pabraucis daudzairu kuģī nekad, šurp nākdams uz postu.

Vēršu taukus un gūžas uz visiem es sadedzināju,

Gribēdams stiprsienu Troju līdz pamatu pamatiem sagraut.

Tagad, ai Zibeņu metēj, jel izpildi lūgšanu manu:

Liec tu mums laimīgi glābties no nāves un drausmīgā posta,

Neļauj vēl trojiešu vīriem šeit izdeldēt ahaju tautu!»

Teica tā raudādams viņš, un Zevu tas aizkustināja,

Deva tam zīmi, ka tauta būs glābta un neaizies bojā.

Tūdaļ viņš sūtīja ērgli, tā bija visdrošākā zīme;

Atrkājes briežinātes bērnu tas turēja asajos nagos;

Nometa briedēnu ziedokļa priekšā, kur ahaju dēli

Ziedoja Kronidam Zevam, kas nākotnes zīmes mums sūta.

Tikko kā ahaji juta, ka ērglis ir Kronida sūtīts,

Veikli tie metās pret trojiem un domāja atkal par cīņu.

Tobrīd no danaju vīriem neviens, kaut daudz gan to bija,

Nespēja lielīgi sacīt, ka, Tīdeidam steigdamies priekšā,

Pirmais raidījis zirgus pār grāvi un iesācis kauju.

Diomēds nogāza pirmais Agēlāju, Fradmona dēlu,

Trojiešu bruņotu vīru, kad pagriezies bēga ar zirgiem.

Varonis metamo šķēpu nu bēdzējam raidīja pakal,

Mugurā triekdams starp pleciem; tas izgāja cauri caur krūtīm.

Zemē viņš gāzās no ratiem, un šķindēja bruņas ap viņu,

Tūdaļ pēc Tīdeja dēla uz cīniņu Atreidi traucās,

Ajanti sekoja viņiem, jo varoņu drosme tiem bija,

Blakus tiem īdomenejs ar ieroču nesēju savu —

Arējam līdzīgo vīru Mērionu, varoni dižo;

Eiripils gāja aiz viņa, Eiāimona slavenais pēcnieks;

Devītais sekoja Teikrs ar sprindzīgi uzvilktu stopu

Blakus Telāmona dēlam aiz varoņa vairoga lielā.

Tikko Telāmona dēls ar vairogu pagriezās sānis,

Varonis, skatoties apkārt, jo manīgi tēmēja pūlī,

Tīkodams ievainot kādu; tas krita bez dzīvības elpas.

Paspēris atpakaļ soli, Teikrs piespiedās Ajanla sāniem

Itin kā bērniņš pie mātes; tas viņu ar vairogu sedza.

Kuru no trojiešu dēliem Teikrs raženais nogāza pirmo?

Orsilohs bija pats pirmais, tad Ormens un Ofelests arī,

Daitors ar Hromiju brašo, tad Likofonts, līdzīgais dievam,

Melanips dižais un vēl Poliāimona dēls Amopāons.

[Varoni vienu pēc otra viņš gāza uz auglīgās zemes.]

Tautvedis Agamēmnons, to redzēdams, sajuta prieku,

Kā šeit ar vareno stopu viņš salauza trojiešu rindas.

Pienācis varonim tuvu, tas sacīja, valodu sākdams:

«Mljais un drosmīgais Teikr, Telāmonid, tautvedi dižo!

Raidi joprojām tā šautras, lai danajiem gaišums tu kļūtu,

Tēvam Telāmonam ari, kas rūpīgi audzēja tevi,

Uzņemdams mājā ar prieku, kaut tikai tā blakusdēls esi;

Viņam tu sagādā slavu, kaut tālu tas dzimtenes zemē.

Tagad es apsolu tev, un tiešām tā notiksies ari;

Ja man Zevs, aigidas nesējs, un spulgace Atēna arī

Atļautu īliju, pilsētu krāšņo, gāzt gruvekļu kaudzē,

Goda balvu pēc savas tev pirmajam ieliktu rokā,

Trijkāji spožu vai zirgus vēl divus ar kaujratiem kopā,

Jeb vai ar verdzeni jaunu, kas naktī gulēs tev blakus.»

Cildais Telāmona dēls tā sacīja, atbildot viņam:

«Slavenais Atreja dēls, kam skubini mani uz cīņu?

Pats es tur traucos ar steigu, cik spēka patlaban man kaulos.

Sākot ar slaveno dienu, kad trojiešus ietriecām mūros,

Vīrus es gāžu gar zemi ar stopu, kad tuvojas viņi.

Astoņas skaudrākās šautras patlaban jau izšāvis esmu.

Brašajiem Arēja jaunekļiem visas tās iestrēdza miesās;

Tomēr šim trakajam sunim man negadās trāpīt ar šautru.»

Teica un raidīja citu vēl šautru ar uzvilktu stiegru,

Tēmēdams Hektoram tieši, jo tīkoja zemē gāzt viņu.

Taču gan kļūdījās viņš, bet cildajam Gorgitionam,

Dižajam Priama dēlam, tā ieurbās krūtīs ar sparu.

Košmate Kastianeira, kas augumā līdzīga dievēm,

Vesta no Aisīmes tālās, to dzemdēja Priamam pilī.

Itin kā magones stāds, kas vasaru noaudzis dārzā,

Liecies ar galvu uz sāniem no briestošā augļa vai rasas, —

Gluži tā liecās tam galva zem mirdzošās ķiveres svara.

Otrreiz Teikrs pacēla stopu un raidīja šautru ar stiegru,

Tēmēdams Hektoram tieši, jo tīkoja zemē gāzt viņu.

Taču viņš kļūdījās atkal, jo Apollons novērsa šautru.

Vienīgi Arheptolēmu, kas Hektora kaujratus veda,

Trāpīja krūtīs pie pupa, kad strauji tas rāvās uz cīņu.

Zemē viņš gāzās no ratiem, un atkāpās ātrkāju zirgi.

Sabruka varoņa spēki, un dvēsele šķīrās no miesas.

Noskuma Hektora sirds par kaujratu braucēju savu.

Tomēr, kaut sāpēja sirds, to atstāja guļam uz lauka.

Brālim Kebrionām, kas bija tur tuvu, viņš lika

Pajūga pavadas tvert; to dzirdējis, klausīja brālis.

Nolēca piepeši Hektors no mirdzošiem kauj ratiem zemē,

Briesmīgi kliegdams, un akmeni tvēra ar spēcīgo roku,

Virzījās tieši pret Teikru, lai notriektu viņu gar zemi.

Tobrīd izvilka Teikrs no bultneses skaudrāko šautru,

Lika pie stiegras to klāt, bet Priamids ķiverē spožā,

Tikko šis atvilka stiegru, lai tēmētu tieši uz viņu,

Meta ar akmeni asu pa plecu, kur kaklu no krūtīm

Atdala atslēgas kauls, — šeit sevišķi bīstama vieta.

Cīpsla no sviediena trūka, un sastinga roka pie plaukstas.

Varonis ļima uz ceļiem, stops izšļuka viņam no rokas.

Taču pret kritušo brāli bij vērīgas Ajanta acis —

Pieskrējis sargāja viņu un sedza ar vairogu savu.

Divi nu mīļākie draugi pie kritušā varoņa liecās, —

Mēkistejs, Ehija dēls, un Alastors, līdzīgais dievam;

Abi uz dobajiem kuģiem tie stenošo varoni nesa.

Atkal jau Olimpa valdnieks bij dāvājis trojiešiem drosmi.

Tieši līdz dziļajam grāvim tie atspieda ahaju rindas.

Hektors starp pirmajiem traucās, jo lepnums tam bija par spēku.

Itin kā mednieka suns, kad, ieraugot kuili vai lauvu,

Uzbrūk no muguras puses, tad, ļaudamies ātrajām kājām,

Aizķer tam gūžas vai stilbus un vēro, kad pagriežas sānis, —

Gluži tā vajāja Hektors šeit ahajus kuplajiem matiem,

Pēdējos gāzdams arvien, un ahaji atkāpties sāka.

Pārvarot izrakto grāvi un dibenā iedzītos mietus,

Zaudējot vairākus vīrus zem trojiešu spēcīgām rokām,

Ahaji stājās pie kuģiem un gaidīja naidniekus nākam.

Mudīja viņi cits citu un, paceļot rokas uz augšu,

Piesauca Olimpa dievus, un sirsnīgi lūdzās it visi.

Hektors ar skaistkrēpju zirgiem it visur pa ieleju traucās,

Cilvēku žņaudzējam Arējam līdzīgs, ar Gorgonas acīm.

Ieraugot ahaju dēlus, sirds noskuma baltrocei Hērai.

Piepeši Atēnai viņa tā teica šos spārnotos vārdus:

«Šausmas gan, Aigidas nesēja meita! Vai tiešām mēs abas

Nepalīdzēsim danajiem šiem vēl pēdējo reizi?

Pakjauti liktenim ļaunam, tie visi drīz aizietu bojā,

Viena tik varoņa mākti. Bez mēra patlaban tur trako

Hektors, Priama dēls, daudz nedienu sūru tiem nesdams.»

Atēna, spulgace dieve, tai atbildot, savukārt teica:

«Tiešām, tam izsīktu spēki, sen dzīvību zaudējis būtu,

Dzimtajā zemē pie Trojas to saliektu danaju rokas,

Nebūtu Kronids, mans tēvs, tik spītīgs un nelokāms prātā,

Netaisnīgs, cietsirdīgs mūžam, ik nodomu kavēdams manu.

Aizmirsis tagad viņš to, cik bieži tā mīļajam dēlam

Hēraklam vēlīga biju, ko Eiristejs mocīja ilgi.

Cietējs uz debesīm raidīja skatu, un Krona dēls tūda]

Sūtīja mani no debesīm lejup, lai glābtu es viņu.

Būtu es gaišajā prātā jau iepriekš to spējusi nojaust

Tobrīd, kad bija viņš sūtīts pie Aīda noslēgtiem vārtiem

Drausmīgā Aīda suni no Ereba tumsības izvest,

Nebūtu izglābies viņš no dziļajiem pazemes viļņiem.

Tagad Zevs ienīdis mani un Tetidas padomiem klausa;

Ce)us tā skūpstīja viņam, tā skārās ar roku pie zoda,

Lūgdama godināt dēlu Ahilleju, pilsētu lāstu.

Pienāks drīz brīdis, kad mani par mīlu un spulgaci dēvēs.

Sajūdz tu nekavējoties mums kauj ratos vlennaga zirgus,

Kamēr es steigšos uz pili pie aigidas nesēja Zeva,

Uzvilkšu mirdzošās bruņas sev plecos un redzēšu tūdaļ,

Vai tad gan mirdzošais Priamids Hektors vairs sajutīs prieku,

Ja es tam piepeši nostāšos pretī ar ieročiem rokā.

Arī dažs trojiešu vīrs tad, kritis pie ahaju kuģiem,

Pamielos suņus un plēsīgos putnus ar miesu un taukiem.»

Teica tā viņa, un baltroce Hēra tai klausīja tūdaļ.

Sajūdza, traukdamās strauji, ar pierlentēm greznotos zirgus

Krona visvarenā meita, visdižākā dieviete Hēra.

Tobrīd Atēna cēlās, visvarenā Kronida meita.

Olimpa pilī uz sliekšņa tā nometa vieglīno tērpu,

Raibo, ko audusi pati ar veiklu un prasmīgu roku;

Zevtēva, mākoņu krājēja, bruņas sev lika visapkārt,

Ieročus tvēra, lai dotos uz asarām bagāto karu.

Iekāpa mirdzošos kaujratos tūdaļ ar metamo šķēpu

Varenu, lielu un smagu, jo varoņu rindas ar tādu

Varenā Kronida meita mēdz pārmācīt īgušā prātā.

Mudīja Hēra ar pātagu zirgus, un paši no sevis

Nobrakšķot atvērās debesu vārti, ko sargāja horas;

Olimps un debesis plašās tām uzticēts modrīgi sargāt,

Mākoņus atvērt un aizvērt virs vareniem debesu vārtiem.

Pātagai klausīgos zirgus tās dzina pa debesu ceļiem.

Ieraugot viņas no īdas, sirds Kronidam iedegās dusmās.

Zeltspārnu Iridu saucis, viņš lika tām nosūtīt vēsti:

«Teci nu, īrida veiklā, tās atpakaļ atgriez un neļauj

Doties pret mani, jo tīkami nebūs mums sastapties cīņā.

Tagad ko gribu tev teikt, tik tiešām tas notiksies ari:

Zirgu veiklajām kājām pie kauj ratiem atņemšu spēku,

Satriekšu kaujratus drupās, no sēdekļa iztriekšu abas.

Desmitreiz aiztecēs gads, viens mūžībā sekodams otram,

Tomēr vēl nesadzīs brūces, ko zibens tām iezīmēs miesā.

Lai jel tad Spulgace zina, ka bijusi cīņā ar tēvu.

Hēru es nosodu mazāk, pret viņu nav dusmas tik lielas,

Tāpēc ka radusi spītēt it visam, kas padomā manā.»

Teica tā viņš, un īrida cēlās ar vēsti kā vētra;

Aizlaidās viņa no īdkalna galiem uz Olimpu dižo.

Tieši pirmajos vārtos pie daudzaizu Olimpa kalna

īrida sastapa viņas un vēstīja Kronida vārdus:

«Kurp jūs tik strauji uz priekšu? Kam īgnums jums iededzies sirdī?

Neļauj jums Krona dēls Zevs sniegt palīgu danaju vīriem.

Krona dēls Zevs tā draudēja jums un tiešām to pildīs:

Zirgu veiklajām kājām pie kaujratiem atņems viņš spēku,

Satrieks kaujratus drupās, no sēdekļa iztrieks jūs abas.

Desmitreiz aiztecēs gads, viens mūžībā sekodams otram,

Tomēr vēl nesadzīs brūces, ko zibens jums iezīmēs miesā.

[Lai jel tu, Spulgace, zini, ka bijusi cīņā ar tēvu.

Hēru viņš nosoda mazāk, pret viņu nav dusmas tik lielas.

Tāpēc ka radusi spītēt it visam, kas padomā viņam.

Tomēr, ai riebekle, nekrietnā kuce, tev netrūka drosmes

Pacelt milzīgo šķēpu pret Olimpa valdnieku pašu!]»

īrida, ātrkāje veiklā, to teikusi, atstāja viņas.

Valodu iesāka Hēra un Atēnai bilda šos vārdus:

«Šausmas gan, Aigidas nesēja meita! Es neļaušu turpmāk

Notikties tam, ka mirstīgo labad mēs ietu pret Zevu.

Lai kāds pavisam iet bojā, lai dzīvo kāds ilgāk virs zemes,

Cik tam ir liktenis lēmis. Pats Kronids pēc padoma sava

Ķildu lai izšķir, kā patīk, starp trojiem un danaju dēliem.»

Teikusi to, tā viennaga zirgus jau atpakaļ grieza.

Horas drīz skaistkrēpju zirgus no kaujratiem atjūdza viņām.

Piesēja pavadā tos pie siles ar debesu elpi,

Pieslēja kaujratus spožos pēc tam pie mirdzošās sienas.

Nosēdās dievietes abas uz zeltainā atzveltņa krēsla

Vidū starp pārējiem dieviem ar rūpestu nomāktu sirdi.

Tūdaļ pats Zevtēvs no īdas ar krāšņajiem ratiem un zirgiem

Traucās uz Olimpu plašo un mūžīgo sapulcē nāca.

Poseidons, zemdimdis slavenais, tūdaļ tam atjūdza zirgus,

Kaujratus lika uz balsta, tiem audeklu pārsegdams pāri.

Varenais Zibeņu metējs pats sēdās uz zeltainā troņa;

Drebēja varenais Olimpa kalns zem valdnieka kājām.

Sēdēja Hēra ar Atēnu tālu no Kronida Zeva;

Drosmes tām nebija sirdī patlaban ko runāt vai vaicāt.

Tomēr Zevs zināja visu, kas bija tām sirdī, un teica:

«Kāpēc jums tagad tik skumjas ir sirdis, ai Atēna, Hēra?

Neesat taču jūs gurdas, jo nebijāt slavenā cīņā

Trojiešu varoņus skaldīt, pret kuriem jūs īgnas bez gala.

Kamēr vēl pieder man vara un kamēr man spēcīgas rokas,

Mani jūs nespētu salauzt pat visi, cik Olimpā dievu.

Drebēja locekļi spožie jums abām no bailēm jau agrāk,

Iekām jūs redzējāt karu un cīniņu briesmīgās ainas.

Tagad es sacīšu jums, tas tiešām tā noticis būtu:

Zibeņa spēriena ķertas, nekad jūs ar kaujratiem saviem

Nebūtu nākušas vairs uz Olimpu, mūžīgo mītni.»

Teica tā Kronids, bet Hēra un Atēna kurnēja slēpu.

Abas tās sēdēja blakus un prātoja trojiešiem likstas.

Atēna klusēja ilgi un nebilda pretī ne vārda.

Dusmas tai bija pret tēvu, daudz apslēpta īgnuma sirdī.

Hēra vairs nespēja savaldīt dusmas un sacīja Zevam:

«Cietsirdi Krona dēls Zev! Tu tādu man sacīji vārdu!

Visi mēs atzīstam to, cik bezgala liela tev vara;

Tomēr mums skumjas ir sirdī par šķēpmešu danaju tautu, —

Nomāc tos nedienas sūras, un liktenis ļaunais tos vajā.

[Atteikties varam mēs abas, ja vēlies, no cīņas pret Troju.

Vienīgi derīgu padomu dosim mēs danaju dēliem,

Lai jel tie visi vēl neietu bojā, jo īgnums tev sirdī.]»

Paverot skatu pret Hēru, tā sacīja Mākoņu krājējs:

«Rītu, kad uzausīs gaisma, ai cienītā lielace Hēra,

Varēsi redzēt vislabāk, ja vēlies, ka varenais Kronids

Sūtīs vēl lielāku postu pret drosmīgo argiešu rindām,

Tāpēc ka varenais Hektors nemūžam cīnīties nebeigs,

Iekām pie dobajiem kuģiem būs pacēlies ātrkājis Pēleids

[Tieši tai dienā, kad dosies it visi uz cīņu pie stūrēm,

Šausmīgi spiezdamies apkārt ap kritušā Patrokla līķi].

Tiešām tā liktenis lēmis. Tavs niknums vairs neuztrauc mani,

Kaut vai tu skrietu aiz dusmām, kur galīgi robežas beidzas

Zemei un jūrai, kur Kronām un Japetam pazemē jāsēž,

Nebaudot prieka no vēja un saules, kas paceļas augstu

Zilajā debesu jumā, — tiem Tartara bezdibens apkārt.

Kaut tu pat arī tur nāktu, kad apkārt pa pasauli klīsti,

Tomēr man nerūp tavs īgnums, jo mazāk tev kauna par citiem.»

Teica tā viņš, un baltroce Hēra tam nebilda pretī.

Nogrima mirdzošā saule Okēana dziļajos viļņos,

Vilkdama melno nakti sev līdzi uz auglīgo zemi.

Rietēja saule pret trojiešu gribu, bet ahaju dēliem

Uznāca tumsa un nakts tik mīļa kā gaidītā viešņa.

Tobrīd diženais Hektors uz sapulci trojiešus sauca,

Tālu aizvezdams viņus no kuģiem pie dzelmjainās upes

Atklātā vietā, kur līķi vēl nebija krituši zemē.

Kaujratus atstāja tie un klausījās visi, ko tobrīd

Runāja Kronida lolotais Hektors: šķēps labajā rokā

Bija tam vienpadsmit olektis garš, un garajā kātā

Mirdzēja varkalta smaile, bet zeltainais gredzens tam apkārt.

Atspiedis roku pret šķēpu, tā trojiešiem sacīja Hektors:

«Trojieši, dardanl ari un pailgi, uzklausait mani!

Cerība bija, kad satriekti kuģi un ahaji visi,

Atgriezties mājā ar jums uz vējainās Ilijas kalniem.

Pārsteidza tomēr mūs tumsa par agru, kas tagad visvairāk

Izglāba ahaju vīrus un kuģus piekrastes malā.

Tagad mums, draugi, ir jāklausa naktij, kas segs mūs ar tumsu!

Azaidu sagatavosim! Ar steigu jūs skaistkrēpju zirgus

Atraisiet vajā no jūga un barību lieciet tiem priekšā!

Vēršus un barotas avis pēc tam no pilsētas vediet

Steidzīgi šurp un gādājiet vīnu, kas ielīksmo sirdi!

Atnesiet maizi no mājas un savāciet malkas papilnam,

Jo mēs pa nakti līdz ausmai, kas iznirst no pamales agri,

Sakursim vairākus sārtus, lai spožums līdz debesīm cejas

Un lai nakts tumsā kaut kā šeit ahaji kuplajiem matiem

Nesāktu atpakaļ bēgt pa jūras muguru plašo,

Nesēstos viņi bez piepūles gluži un mierīgi kuģos,

Bet lai ik ahaju vīrs, kad pārnācis mājā no cīņas,

Dziedina brūci, ko nesis tam šķēps vai trojiešu šautra.

Steidzīgi ielecot kuģī. Lai bailes ikvienam ir doties

Asaru bagātā karā pret kaujratu braucējiem trojiem!

Vēstneši, Kronidam mīļie, uz pilsētu aiznesiet vēsti

Jaunekļiem brieduma gados un veciem, kam sirmums jau galvā!

Lieciet tiem pulcēties Trojā ap torņiem, ko cēluši dievi!

Sievietes, vājākās spēkā, lai paliek mājās it visas,

Sakurot uguni spožu! Lai modra Ir sardze, ka naidnieks

Neuzglūn pilsētai slēpu, kad kareivji atrodas tālu!

Trojieši brašie, lai tiešām tā notiek, kā saku patlaban!

Runāju tikai par to, kas tagad mums derīgāks šķita.

Rītu it agri ko citu es trojiešu šķēpmešiem teikšu.

Piesaucot sirsnīgi Zevu un pārējos dievus, es ceru

Drīzumā aizdzīt šos suņus, ko atnesis liktenis ļaunais.

[Aiznesīs liktenis ļaunais tos atpakaļ melnajos kuģos.]

Tikai šo nakti mums, draugi, vēl nometnē jāsargās pašiem;

Rītu, kad atausīs gaisma, kad visiem būs ieroči rokā,

Iesāksim neganto Arēja darbu pie dobajiem kuģiem.

Šeit nu es redzēšu skaidri, vai drosmīgais Diomēds Tīdeids

Atspiedīs mani no kuģiem līdz mūriem vai tomēr ar šķēpu

Gāzīšu viņu un atņemšu asinīm notrieptās bruņas.

Rītu viņš parādīs vīrišķu drosmi, ja tikai šā šķēpa

Triecienu izturēt spēs. Bet tomēr, man liekas, viņš pirmais

Ievainots saļims uz zemes un vairāki biedri ap viņu

Rītu, kad atausīs mirdzošā saule. Kaut tiešām tik skaidri

Tagad es nemirstīgs kļūtu un ziedētu jaunībā mūžam,

Godāts tā tiktu, kā godina Foibu un Atēnu arī,

Cik tas ir skaidri, ka diena šī ahajiem nīcību nesīs.»

Teica tā Hektors, un troji par labu to atzina tūdaļ.

Svīdušos zirgus ar steigu tie raisīja vaļā no jūga,

seja ik kareivis tos ar siksnām pie kauj ratiem cieši.

Vēršus un barotās avis pēc tam no pilsētas veda

Steidzīgi šurp un gādāja vīnu, kas ielīksmo sirdi;

Atnesa maizi no mājas un savāca malkas papilnam.

| Mūžīgiem debesu dieviem vēl atdzina barotus vēršus.]

Tīkamus upuru dūmus no ielejas aiznesa vēji

Debesīs plašās, bet laimīgie dievi tos neņēma pretī

| Atpakaļ raidot, jo bija tiem nīstama īlija svētā.

Arī pats sirmgalvis Priams un šķēpmeša Priama tauta].

Trojieši veselu nakti pie nometnes nomodā bija,

Lolojot cerības lielas; tiem ugunis dega bez skaita.

Itin kā zvaigznes pie debesu juma ap mēnesi spožo

Parādās brīnišķi skaistas, it sevišķi bezvēja naktī

(Atmirdz tad skatienam augstienes visas un izcilās klintis,

Mežainās gravas, un augšā nu atveras bezgala ēters];

Zvaigznes ir redzamas visas; gans vērojot prieku jūt sirdī, —

Tik daudz starp ahaju kuģiem un dzelmjainiem Ksantupes viļņiem

Liesmoja uguņu spožu, ko trojieši kūra pie Trojas.

Tūkstošiem tiešām to mirdzēja laukā; visapkārt ap katru

Sēdēja piecdesmit vīru pie oglēm, kas gailēja spoži.

Blakus tiem barojās zirgi ar plēkšņu kviešiem un miežiem,

Stāvot pie kaujratiem jūgti un gaidot uz skaisttroņa Ausmu.

.

## NESTORS

SŪTŅI PIE AHILLEJA. LŪGŠANAS

Troji tā sargāja nometni savu, bet ahajus māca

Dievību sūtīta bēgšanas doma, kas biedre ir bailēm.

Sagrauza smeldzīgas sāpes pat drošāko varoņu sirdis.

Itin kā spēcīgi vēji mēdz sabangot zivīgo jūru,

Trokšņainais Borejs un Zefirs, kas, pūšot no Trāķijas puses.

Piepeši saduras kopā; tad ūdeņu kalni jo melni

Saceļas piekrastē augstu un izmet daudz zāļu no jūras, —

Gluži tā ahaju krūtis šeit plosīja nemiers un sāpes.

Atreja dēls Agamēmnons ar skumju un sagrauztu sirdi

Gāja pa nometni apkārt un vēlēja saucējiem skaļiem

Katru uz sapulci saukt un katru vēl pieminēt vārdā,

Tikai ne kliedzot; pats ari starp pirmajiem pūlējās līdzi.

Sēdēja vadoņi visi ar skumušu sirdi, bet Atreids

Piecēlās, asaras liedams kā avots, pilns ūdeņu tumšu,

Raidīdams vilni pēc viļņa no klintaines stāvās uz leju.

Nopūties smagi, pēc brīža viņš sacīja ahaju vīriem:

«Argiešu vadoņi, draugi un padoma devēji gudrie!

Briesmīgā nelaimē mani ir iedzinis Zibeņu metējs.

Agrāk viņš, cietsirdis, solīja man un māja ar galvu,

Mājā es pārnākšot drīz, kad gāzīšot stiprsienu Troju.

Nekrietnu krāpšanu tagad man gatavo, atpakaļ doties

Pavēl bez slavas uz Argu, kaut zaudējis esmu daudz vīru.

Tiešām tā nolēmis Zevs, visvarenais Olimpa valdnieks.

Sagrāvis gruvekļos viņš daudz pilsētām cietokšņus stipros,

Arī vēl vairākām sagraus, jo vara tam liela bez gala.

Draugi, jel uzklausait mani un darait, kā būšu jums teicis:

Bēgsim mēs tagad ar kuģiem uz mīlamo dzimtenes zemi,

Tāpēc ka spēka mums nav, lai ieņemtu platielu Troju.»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmi.

Ahaju dēli ar skumušu sirdi vēl sēdēja ilgi.

Diomēds, drosmīgais cīņā, tā beidzot sacīja viņam:

«Atreid, tev pirmais es runāšu pretī, kā piederas vīram,

Tāpēc ka neprātīgs esi! Bez īgnuma uzklausi, valdniek!

Drosmi tu nopēli manu nesen vēl kā danaju priekšā,

Nosaukdams mani par vāju un gļēvu; bet ahajiem visiem,

Jauniem un vecākiem gados, jau ilgāku laiku viss zināms.

Viltīgā Krona dēls Zevs no diviem tik vienu tev devis:

Dāvājis valdnieka zizli, lai pārāks tu būtu par visiem,

Taču nav piešķīris drosmi, kas lielākā vara par visām.

Neprātis esi! Vai tiešām tu tici, ka ahaju dēli

Karā tik vāji, ka drosmes tiem nav, kā tikko tu teici?

Bet, ja jau tiecas tev sirds uz dzimteni atpakaļ doties,

Skrej tad, cik tīkas, tev vaļā ir ceļi, jo kāpās pie jūras

Tev vēl ir kuģi jo daudzi, no Mikēnām nākuši līdzi.

Ahaji kuplajiem matiem it visi šeit paliks tik ilgi.

Kamēr būs sagrauta Troja. Ja ari ar dobajiem kuģiem

Visi jūs tīkotu doties uz mīļotās dzimtenes zemi,

Tomēr ar Stenelu abi mēs cīnīties gribam līdz galam,

Kamēr būs sagrauta Troja; ar dievu šurp nākuši esam.»

Teica tā viņš, un ahaju dēli tam uzgavilēja,

Brīnoties visi par to, ko zirgvaldis Diomēds teicis;

Piecēlās zirgvaldis Nestors un sacīja, valodu sākdams:

«Diomēd, Tīdeja dēls, no visiem tu brašākais cīņā,

Padomē gudrākais ari starp tiem, kas līdzīgi gados!

Nenopels tomēr neviens no ahaju vīriem šo runu,

Neteiks tev pretī, bet tikai ar runu tu netiki galā.

Tiesa, tu esi vēl jauns, par savu jaunāko dēlu

Varētu uzskatīt tevi, bet tomēr jo prātīgu vārdu

Teici tu valdniekiem šiem, kā piederas drošsirdim īstam.

Es nu, kas lielīties varu, ka esmu daudz vecāks par tevi,

Runāšu tagad un nobeigšu arī šo runu līdz galam.

Nepels to ari neviens, pat Atreja dēls Agamēmnons!

Darīt var tikai to tāds, kam sadzīves likumi sveši,

Tāds, kam nav mājas un dzimtas, kam pilsoņu kari ir mīji.

Tagad mums, draugi, ir jāklausa naktij, kas segs mūs ar tumsu!

Azaidu sagatavosim! Lai ahaju nometnes sardzes

Apmetas tuvu pie grāvja, ko izrakām tūliņ aiz sienas.

Jaunākiem gados to uzticu darīt, bet tu, Agamēmnon,

Ielūdz tu teltī mūs pirmais, jo augstākais vadonis esi,

Sarīko vecajiem dzīres! To vari, un tiešām tā vajag.

Pilnas tev teltis ar vīnu, ko ātrie ahaju kuģi

Atved no Trāķijas lejām pa plašo jūru ik dienas.

Visa tev mielastam gana, jo valdi pār vairākām tautām.

Pulcēdams vīrus pie sevis, tam vērīgi klausi, kas tagad

Labāko padomu dos, jo vajag šeit ahaju vīriem

Padoma laba un gudra — jau naidniekiem sakurti sārti

Tuvu pie dobajiem kuģiem. Kas varētu līksmot, to redzot?

Ahaju dēliem šī nakts vai nu nāvi, vai glābiņu nesīs.»

Teica tā viņš, un piekāpās šie, to vērīgi klausot.

Sardze ar ieročiem rokā no nometnes izgāja laukā.

Tautvedis Trasimēds, Nestora dēls, šos vadīja visus,

Jalmens un Askalafs, Arēja dēli, tam sekoja līdzi,

Merlons, drosmīgais cīņā, un Afarejs, Dēipirs brašais,

Likomeds, līdzīgais dievam, kas Kreonta pēctecis bija-

Septiņi vadīja ahaju sardzes: simt jaunekju brašu

Ierindā sekoja vadonim katram ar garajiem šķēpiem.

Vidū starp sienu un grāvi tie atnākot nometās zemē,

Sakūra uguni spožu, sev azaidu gatavot sāka.

Atreja dēls Agamēmnons nu ahaju sirmgalvjus visus

Ieveda teltī un rīkoja viņiem šeit tīkamas dzīres.

Izstiepa tūdaj it visi pret spirdzīgo ēdienu rokas.

Bet, kad tie dzesēja slāpes un bija jau izsalkums rimies,

Sirmgalvis Nestors pats pirmais tiem sāka padomus klāstīt;

Sirmgalvja padomi agrāk par labākiem ahajiem šķita.

Vēlēdams labu it visiem, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Ahaju vadoni dižais, ai Atreja dēls Agamēmnon!

Beigšu ar tevi un sākšu ar tevi, jo valdnieks tu esi

Tagad pār vīriem jo daudziem un Kronids tev ielicis rokā

Likumus, valdnieka zizli, lai viņiem tu padomu dotu.

Tāpēc jo vairāk par visiem tev pienāktos runāt un arī

Uzklausīt citus palaikam, ja krūtīs sirds mudina kādu

Visiem par labu ko teikt; kas labāks, tev vajadzēs izšķirt.

Runāšu tagad par to, kas liekas man labāks par visu.

Labāku padomu taču neviens nav izdomāt spējis.

Kādu es nesu sev sirdī, ne senāk, ne arī patlaban,

Sākot ar dienu, kad, dievišķo valdniek, tu Brīseja meitu

Aizvedi projām ar varu no īgušā Pēleida teltīm,

Kaut gan it visi mēs bijām tam pretī. Es gribēju loti

Atrunāt tevi no tā; tu, klausīdams spītībai savai,

Aizvaino labāko vīru, kam mūžīgi laimīgie dievi

Devuši slavu, un laupi tā balvu. Lai ari patlaban

Apsveram labi it visu, kā mazināt varoņa dusmas,

Sūtot tam tīkamas balvas un mierinot draudzīgiem vārdiem.»

Atreja dēls Agamēmnons, tam atbildot, savukārt teica:

«Pilnīgi pareizi, vecais, tu izklāsti agrākās k|ūdas!

Kļūdījies esmu, to nevaru liegt; tāds karotājs taču

Vairāku vīru ir vērts, ko Krona dēls ieslēdzis sirdī;

Viņu tas godājis ļoti, daudz danaju putekļos gāzdams.

Bet, ja es kļūdījies esmu un staigājis maldīgus ceļus,

Tūdaļ to izlīdzināšu, tam sūtīdams balvu bez skaita.

Visas šīs slavenās balvas patlaban es saukšu pēc kārtas:

Septiņus trijkājus jaunus un desmit talantu zelta,

Divdesmit mirdzošas bļodas un divpadsmit labākos zirgus,

Tādus, kas skriešanās sacīkstēs pirmie ir guvuši balvas.

Nebūtu nabags patiesi tāds vīrs, kam būtu jau tik daudz,

Zelta arvien tam būtu papilnam, ko vērtē tik augstu,

Godalgas visas, ko guvuši man šie viennaga zirgi.

Došu tam septiņas sievas, visveiklākās rokdarbu mākslā,

Lesbietes čaklās, kas pāri par visām būs skaistuma ziņā.

Toreiz sev atstāju tās, kad ziedošo Lesbu viņš gāza.

Došu tās viņam un ari vēl to, ko ņēmu ar varu,

Brīseja meitu. To atpakaļ dodams, es svinīgi zvēru:

Neesmu bijis tās gultā nekad un pinies ar viņu,

Kā tas mēdz notikties visur palaikam starp vīriem un sievām.

Visas šīs balvas viņš tūdaļ var saņemt. Ja debesu dievi

Priama vareno pilsētu turpmāk ļaus gruvekļos sagāzt,

Tad lai viņš, atnācis tur, kad ahaji iegūto dalīs,

Piepilda kuģi ar zeltu un savākto varu, cik tīkas.

Ari pēc tam no trojiešu vidus lai izvēl pēc prāta

Divdesmit skaistāko sievu, kas līdzīgas Helenei sejā.

Bet, kad mēs nāksim uz ahaju Argu, kur piens tek un medus,

Pieņemšu viņu par znotu, kā Orestu godāšu viņu,

Vienīgo mīļoto dēlu, kas audzināts pilnībā lielā.

Skaistceltā namā patlaban trīs meitas man atrodas mīļas —

Hrīsotēmida, Lāodikē, vēl Ifianāsa;

Kura no viņām būs mīļa, lai ved to bez balvām, ja tīkas,

Pēlēja namā par sievu; tai dāvāšu ari vēl pūru —

Mantas un balvu tik daudz, cik meitai neviens vēl nav devis.

Septiņas pilsētas došu, kas lielas un bagātas ļaudīm:

Iri starp zālainām pļavām, Kardāmill, Enopi ari,

Dievišķās Fēras un Anteju plašo ar tīkamām pļavām,

Aipeju krāšņo un Pēdasu mīļo, kas ķekariem pilna.

Visas tās tuvu pie jūras, netālu no smilšainās Pilas;

Dzīvo šais pilsētās ļaudis, kas bagāti aitām un vēršiem,

Līdzīgi mūžīgam dievam tie godinās viņu ar balvām.

Bagātus meslus tie maksās, jo valdīs tā scepteris viņus.

Visu to piešķiršu viņam, ja atmet viņš īgnumu savu.

Beidzot lai pielūgties ļaujas! Nav pielūdzams vienīgi Aids;

Tāpēc jau ari no dieviem to mirstīgie ienīst visvairāk.

Tomēr lai klausa viņš man, jo augstākais valdnieks es esmu.

Pieminēt varu vēl to, ka gados daudz vecāks par viņu.»

Gerēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, savukārt teica:

«Ahaju vadoni dižais, ai Atreja dēls Agamēmnon!

Tīkamas balvas patiesi tu piešķīri Pēlēja dēlam.

Tātad nu izlases vīrus mēs sūtīsim, draugi, lai viņi

Steidzīgi dodas uz telti pie drosmīgā Pēlēja dēla.

Ļauj man, lai izraugu viņus; tie paklausīs pavēlēm manām.

Kronida luteklis Foinīks lai sūtītiem priekšgalā stājas,

Ajants dižais lai seko un Odisejs, līdzīgais dievam!

Odijs un Eiribats arī lai seko no saucējiem viņiem.

Atnesiet ūdeni rokām un palieciet klusu uz bridi;

Pielūgsim Kronidu Zevu, lai žēlīgs viņš būtu mums visiem!»

Teica tā viņš, un patika visiem šī sirmgalvja runa.

Tūdaļ saucēji ūdeni smēla un lēja uz rokām.

Jaunekļi pildīja maisāmos traukus līdz malām ar vīnu,

Pasniedza visiem pa kausam pēc kārtas, pirms nolejot dieviem.

Bet, kad tie ziedoja dieviem un dzēra, cik patika sirdij,

Izgāja ārā it visi no valdnieka Atreida mītnes.

Gerēnas zirgvaldis Nestors vēl padomus deva tiem daudzus,

Skatienu mezdams pret katru, pret Lāerta dēlu visvairāk,

Netaupīt pūļu nekādu, lai Pēleidu pārliecinātu.

Tūdaļ aizgāja sūtītie vīri gar daudzšalku jūru.

Pielūdza sirsnīgi dievu Posēidonu, zemdimdi stipro,

Viegli lai varētu liekt Aiākida spītīgo prātu.

Nākot pie kuģiem un teltīm, kur apmetās mirmidonieši,

Atrada viņi to remdinām sirdi ar skanīgo liru,

Skaista un grezna tā bija un augšā ar sudraba balstu.

Ieguva Ahillejs to, Eetiona pilsētu gāzis;

Tā, lūk, šim līksmoja sirdi, kad slavēja varoņu darbus.

Tobrīd vienīgi Patrokls tam iepretī sēdēja klusi,

Gaidīdams Pēlēja dēlu, kad pabeigs viņš iesākto dziesmu.

Sūtņi pienāca tuvāk, — tos dievišķais Odisejs veda, —

Stādamies varonim blakus; nu Ahillejs, satvēris liru,

Uzlēca satraukts no sola, kur sēdēja, skandinot dziesmu.

Satrūkās Patrokls tāpat, kad redzēja ienākam vīrus.

Pacēlis apsveicot roku, tā ātrkājis Ahillejs teica:

«Sveiki, jūs draugi! Ne velti šurp nākat, jums laikam kā vajag.

Jūs man, kaut dusmas māc sirdi, no ahajiem mīļākie esat.»

Teica tā viņš, un ieveda dziļāk tos dievišķais Pēleids,

Lika tiem atzveltņos sēsties, ar purpura paklājiem segtos.

Paverot skatu pret draugu, kas bija tam tuvu, viņš teica:

«Tūdaļ, Menbitija dēls, mums atnes krāteru lielu!

Pildi jel ātrāk tu vīnu un kausos to pasniedz ikvienam,

Tāpēc ka mīļākie viesi patlaban ir teltī pie manis.»

Teica tā viņš, un klausīja tūdaļ tas mīļajam draugam.

Galdu atnesa lielu un nolika pavarda priekšā,

Uzlika barotas aitas un kazas muguru virsū,

Piedevām taucētu cūku, kas mirdzēja treknumā savā.

Turēja Automedonts, bet dievišķais Ahillejs cērtot

Dalīja gabalos sīkos un savēra asajos iesmos.

Patrokls, dievišķais vīrs, nu iekūra uguni spožu.

Bet, kad jau sadega malka un mazāka palika liesma,

Ogles viņš izlīdzināja un izstiepa iesmus tām virsū,

Kaisīja sāli uz gaļas un apgrieza iesmus uz balstiem.

Izcepis gaļu uz oglēm, to salika tūdaļ uz galdiem.

Atnesa Menoitiāds tiem krāšņajās vācelēs maizi,

Atnesto lika uz galda, bet Ahillejs pasniedza gaļu.

Nosēdās Pēlēja dēls Odisejam dievišķam pretī,

Tieši pret ieeju teltī, un Patroklam, mīļajam draugam.

Vēlēja upurēt dieviem; tas iemeta ugunī smaržas;

Izstiepa tūdaļ it visi pret spirdzīgiem ēdieniem rokas.

Tikko tie dzesēja slāpes un bija jau izsalkums rimies,

Foinīkam pamāja Ajants; to dievišķais Odisejs juta,

Pildīja kausu ar vīnu un apsveica Pēlēja dēlu:

«Sveicināts, Pēlēja dēls! Pie draudzīga galda šai teltī

Nebija trūkuma mums, nedz agrāk pie Atreja dēla.

Bija daudz ēdienu gardu, kas ielīksmo mirstīgā sirdi.

Tomēr par tīkamām dzīrēm mums neklājas ilgāk vairs domāt.

Ahillej, satraukti bailēs, mēs paredzam nelaimi lielu.

Šaubas mums lielas, vai varēsim glābt vēl skaistklāju kuģus

Vai ar tos zaudēsim visus, ja tomēr tu netērpsies drosmē.

Tuvu pie kuģiem un sienas patlaban ir nometnes celtas

Lepnajiem trojiešu dēliem un biedriem, no tālienes sauktiem;

Spīgo daudz uguņu nomelnē viņiem; tie lielās, ka ilgi

Nespēsim atturēt viņus, ka uzbruks tie melnsānu kuģiem.

Varenais Krona dēls Zevs, tiem rādīdams glābiņa zīmi,

Zibeni metis pa labi; bet Hektors, kam spēka pārlieku,

Briesmīgi trako pa lauku, jo paļaujas Zevam. Nav baiļu

Viņam no dieviem un vīriem; to virza jau ārprāta lēkme.

Lūgšanas raida viņš dieviem, lai rītausma uzaustu ātrāk,

Tāpēc ka cerību lolo, ka sacirtis gabalos stūres,

Pielaidīs postīgo uguni kuģiem, bet ahajus pašus

Nogāzīs pīšļos pie kuģiem, kad aizrīsies kodīgos dūmos.

Tāpēc man sirdi māc bailes, ka tikai šiem Hektora draudiem

Neļautu nolikties dievi, ka liktenis nebūtu lēmis

Saļimt pie Trojas, tik tālu no Argas, kur dzimtene zirgiem.

Varoni, celies uz cīņu, kaut vēlu, ja palīdzēt gribi

Sakautiem ahaju dēliem; tie, trojiešu mākti, jau pagurst!

Vēlāk tu žēlosi rūgti, ka atturies tagad no cīņas.

Grūti mums glābiņu rast, kad nelaime pati jau mājās.

Apdomā labi it visu, kā danajus izglābt no likstas.

Atceries, mīļais, tos vārdus, ko sacīja sirmgalvis Pēlējs

Toreiz, kad sūtīja tevi no Ftījas pie Atreja dēla:

— Vīrišķu spēku, mans dēls, tev Hēra un Atēna dāvās,

Ja tik to vēlēsies viņas; pats arī tu liesmainās krūtīs

Savaldi īgnumu lielo! Ir laipnība labāka daudzkārt.

Vairies no ķildas, kas atnes tik ļaunu, lai ahaju dēli

Visi godātu tevi jo vairāk, kā jauni, tā veci. —

Tiešām tā sirmgalvis teica; to aizmirsis esi; bet tagad

Rimsties un atmet reiz dusmas! Tev Atreja dēls Agamēmnons

Piesola vērtīgas balvas, ja atmet tu īgnumu savu.

Uzklausi mani patlaban! Šīs balvas tev saukšu pēc kārtas,

Kādas tev Atreja dēls ir solījis nometnē savā:

Septiņus trijkājus jaunus un desmit talantu zelta,

Divdesmit mirdzošas bļodas un divpadsmit labākos zirgus,

Tādus, kas skriešanās sacīkstēs pirmie ir guvuši balvas.

Nebūtu nabags patiesi tāds vīrs, kam tik daudz jau būtu,

Zelta arvien tam būtu papilnam, ko vērtē tik augstu,

Godalgas visas, cik Atreida zirgi gūs veiklajām kājām.

Dos viņš tev septiņas sievas, visveiklākās rokdarbu mākslā,

Lesbietes čaklās, kas pāri par visām būs skaistuma ziņā;

Toreiz sev atstāja tās, kad ziedošo Lesbu tu gāzi.

Dos viņš tās tev un arī vēl to, ko ņēma ar varu,

Brīseja meitu; to atpakaļ dodams, viņš zvērēja svēti,

Ka viņš nav bijis lās gultā nekad un pinies ar viņu,

Kā tas mēdz notikties, valdniek, palaikam starp vīriem un sievām.

Visas šīs balvas tu vari jau saņemt Ja debesu dievi

Priama vareno pilsētu turpmāk ļaus gruvekļos sagāzt,

Tad lai tu, atnācis tur, kad ahaji dalīšot gūto,

Piepildot kuģi ar zeltu un savākto varu, cik tīkot.

Arī no trojiešu vidus tu varēšot dabūt pēc prāta

Divdesmit skaistāko sievu, kas līdzīgas Helenel sejā.

Bet, kad mēs būsim jau ahaju Argā, kur piens tek un medus,

Pieņemšot tevi par znotu, kā Orestu godāšot tevi,

Vienīgo mīļoto dēlu, kas audzināts pilnībā lielā.

Skaistceltā namā patlaban trīs meitas tam atrodas mīļas:

Hrīsotēmida, Lāodikē, vēl Ifianāsa;

Kura no viņām tev mīļa, lai vedot bez balvām, ja tīkot,

Pēlēja namā par sievu; tai dāvāšot arī vēl pūru —

Mantas un balvu tik daudz, cik meitai neviens vēl nav devis.

Septiņas pilsētas došot, kas lielas un bagātas ļaudīm:

īri starp zālainām pļavām, Kardāmili, Enopi arī,

Dievišķās Fēras un Anteju plašo ar tīkamām pļavām,

Aipeju krāšņo un Pēdasu mīļo, kas ķekariem pilna.

Visas tās tuvu pie jūras, netālu no smilšainās Pilas.

Dzīvo šais pilsētās ļaudis, kas bagāti aitām un vēršiem,

Līdzīgi mūžīgam dievam tie godinās tevi ar balvām.

Bagātus meslus tie maksās, jo valdīs tavs scepteris viņus.

Visu to piešķirs viņš tev, ja atmet tu īgnumu savu.

Bet, ja tu Atreja dēlu joprojām vēl briesmīgi nīsti,

Viņu un solītās balvas, tad esi jel danajiem žēlīgs,

Briesmīgas nelaimes sistiem; tie itin kā mūžīgo dievu

Godinās tevi arvien, tu gūsi vislielāko slavu.

Hektoru varēsi gāzt, ja, uzvaras skurbuma apmāts,

Tuvu viņš pienāks pa rokai; tam liekas, ka danaju vidū

Līdzīga nav vairs neviena, ko veduši kuģi šai krastā.»

Ahillejs, ālrkājis veiklais, tam atbildot, teica šos vārdus:

«Dievišķais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Vajadzēs taču, kā liekas, jums atklāti taisnību sacīt,

Tā, kā es domāju pats, kā ari patiesi tas notiks,

Lai jūs man nekauktu ilgāk, te ielencot mani visapkārt.

Itin kā Aīda vārti šis cilvēks ir bijis man pretīgs.

Sirdī tas noslēpis vienu, bet acīs runā ko citu.

Tāpēc es teikšu tik to, kas liekas man labāks par visu.

Nespēs ne Atreja dēls, ne pārējie danaju vīri

Pierunāt mani nekad, jo patikas nav te nekādas

Cīnīties vienmēr ar šķēpu pret naidīgiem trojiešu vīriem.

Sagaida vienāda alga kā vājo, tā centīgo vīru,

Vienādā godā tur gjēvuli ceļ un drosmīgo cīņā.

Nāvei ir vienāda vara pār slinko un cītīgo vīru.

Labuma nav man nekāda, ka, ciezdams daudz dažādu likstu,

Cīņā ar trojiem ik dienas te dzīvību lieku es ķīlā.

Itin kā putniņu māte, kad barība atrasta zemē,

Bērniņiem atdod it visu, bet pati cieš trūkumu lielu,

Gluži tā arī es daudzkārt bez atpūtas pārcietu naktis.

Veselām dienām pie Trojas es cīnījos sīvajās cīņās,

Stādamies varoņiem pretī, lai sargātu ahaju sievas.

Braukdams ar kuģiem pa jūru, es divpadsmit pilsētas gāzu,

Vienpadsmit auglīgā trojiešu zemē, kad biju es kājnieks,

Tur es daudz dažādu mantu un dārgumu guvu no katras.

Visus tos paņēmis līdzi, es atdevu Atreja dēlam.

Kaut gan ar ātrajiem kuģiem tik notālēm sekoja līdzi,

Saņēmis gūto, maz atdeva mums, sev atstāja vairāk.

Dažkārt dižvīriem arī un valdniekiem dāvanas devu.

Palika katram, kas agrāk tam bijis; man vienam no visiem

Atņēma mīļoto sievu, — lai saguļ ar viņu nu kaislē!

Kāpēc tad ahaju dēli pret trojiešiem iesāka karu?

Kāpēc gan Atreja dēls šurp atvedis pulcētos vīrus?

Vai gan ne košmates Helenes dēļ mēs nākuši visi?

Vai tad tik Atreja dēli no mirstīgiem cilvēkiem visiem

Vienīgie mīlētu sievas? Ik vīram, kas prātīgs un kārtīgs,

Tīkami savējo mīlēt, par savējo rūpīgi gādāt.

Mīlēju arī es to, kaut iegūta bija ar šķēpu.

Tagad, kad piekrāpis mani un izrāvis balvu no rokām,

Velti lai kārdināt nesāk; vairs viņam es nevaru ticēt.

Tagad lai, Odisej, kopā ar tevi un pārējiem vīriem

Labi viņš pagudro to, kā atvairīt liesmu no kuģiem.

Arī daudz citādu darbu viņš taču ir veicis bez manis!

Sienu viņš uzcēlis stipru un izracis grāvi pie sienas,

Platu, sevišķi dziļu, un iedzinis grāvī daudz mietu.

Taču gan tikai ar to vien cilvēku slepkava Hektors

Netiks vēl salauzts. Kad cīnījos es starp ahaju dēliem,

Nebija Hektoram drosmes sākt cīniņu tālu no mūriem.

Tikai līdz Rietumu vārtiem un ozolam reizēm tas nāca;

Tur viņš reiz gaidīja mani un glābās no trieciena mana.

Tagad es neiešu cīņā ar Hektoru, līdzīgo dievam.

Rītu, kad upuris Zevam un pārējiem dieviem būs atnests,

Kuģus es ievilkšu jūrā un piekraušu pilnus ar mantām;

Redzēsi pats, ja gribēsi tu un patiksies sirdij,

Rītu Hellēsponta viļņos, jo bagātos zivīm, it agri

Aizbraucam mani ar kuģiem, kas rosmīgiem aimiekiem pilni.

Ja vēl mums Poseidons arī dos braukšanai laimīgu vēju,

Droši tad trešajā dienā es būšu jau auglīgā Ftījā.

Daudz man ir mantas, ko atstāju tur, uz postu šurp nākdams.

Līdzi no šejienes vedīšu zeltu un sarkano varu,

Trojiešu gūsteknes, skaistjoztās sievas, un pelēko dzelzi,

Visu, ko ieguvis esmu; bet balvuL ko pats viņš man devis,

Atreja dels Agamēmnons man atņēma tagad ar varu.

Visu jūs atklāti ziņojiet viņam, kā tagad es saku.

Lai tad vēl citi, kā es, no ahajiem ienīstu viņu,

Ja vēl no danajiem kādu tas cerējis nekrietni apkrāpt,

Mūžam viņš nelietis, mūžam bez kaunal Un drosmes trūkst viņam

Acīs skatīties man, kaut sunim bez kauna viņš līdzīgs.

Apspriesties netīk man kopā ar viņu, ne palīdzēt turpmāk.

Vienreiz viņš pievīla mani un zākāja ļauni. Vēl otrreiz

Nespēs tas manis vairs krāpt! Ir diezgan! Lai mierīgā garā

Bojā iet viņš! Zevs, rūpīgais gādnieks, tam atņēmis prātu.

Nīstu tā solītās balvas! Maz vērtības rodu tais visās,

Kaut ar viņš solījis būtu man desmit vai divdesmit reižu

Vairāk par minētām mantām, cik viņam patlaban un vēlāk

Būtu Orhēmenas pilī vai slavenās Ēģiptes Tēbās.

Mājas tur tiešām ir pilnas ar veselām dārgumu kaudzēm;

Vārtu šai pilsētā simts, un blakus pa katriem var izbraukt

Divisimt drosmīgu vīru ar zirgiem un kaujratiem platiem.

Kaut pat tik dārgumu dotu, cik smilšu un putekļu zemē,

Nespētu pierunāt mani šeit Atreja dēls Agamēmnons,

Iekām nav dziedēta brūce, kas ilgi man kremtusi sirdi;

Negribu arī par sievu es kādu no Atreida meitām.

Ja pat ar Kipridu košo tā skaistumā sacensties spētu,

Spulgacei Atēnai līdzīga būtu ar rokdarbu mākslu,

Tomēr es neņemšu viņu. Lai atrod no ahaju dēliem

Labāku citu par mani un dižāku ķēnišķā varā.

Tikko es pārnākšu mājā, ja mani būs glābuši dievi,

Tūdaļ Pēc tam pats Pēlējs, mans tēvs, man saderēs sievu.

Helladas zemē un Ftījā daudz ahaju jaunavu dzīvo,

Slavenu valdnieku meitas — to tēvi ir pilsētu sargi.

Kas man būs tīkama sirdij, to ņemšu par mīļoto sievu.

Bieži šais vīrišķās krūtīs man pamostas spēcīgas ilgas

Pārvest sev laulātu sievu, kas manis cienīga būtu,

Baudīt to mantu, ko sirmgalvis Pēlējs ir sakrājis mājās.

Tomēr tā dzīvību aizstāt man nevar; maz vērtības arī

Visam, kas sakrāts, kā stāsta, aiz daudzļaužu īlijas vārtiem

Agrāk, kad bija vēl miers, pirms atnāca ahaju dēli;

Ari maz vērtības mantai aiz slavenā akmeņu sliekšņa

Tālmeša Foiba АрбНопа mītnē, kas Pītojas klintīs.

Viegli mēs iegūstam karā gan vēršus, gan barotas aitas,

Iegūstam trijkājus jaunus un zirgus dzeltenām krēpēm.

Tomēr, kad cilvēka gars jau aizlaidies pāri pār lūpām,

Atpakaļ nenāk nemūžam — ne atgūt, ne panākt mums viņu.

Dzirdēju kādreiz no mātes, no Tetidas sudraba kājām:

Divējāds liktenis mani uz pazemes mitekļiem vedot;

Tikko es palieku šeit un iesāku cīņu pie Trojas,

Atgriezties nevaru mājās, bet iegūstu mūžīgu slavu.

Pārnākot atkal uz mājām, uz mīļoto dzimtenes zemi.

Zudīs man iegūtā slava, bet dzīvošu ilgāku mūžu,

Pāragrā nāve tik drīz vairs nesauks uz pazemi mani.

Ari pārējiem abaju dēliem es padomu dodu

Atpakaļ steigties uz māju; jums neredzēt īliju augsto

Gāžamies gruvekļu kaudzē, jo Krona dēls, zibeņu metējs,

Izstiepis roku, to sarga un iedvesis trojiešiem drosmi.

Steidzieties atpakaļ visi un pārējiem ahaju vīriem

Aiznesiet atbildi manu; tā piederas vecākiem gados.

Lai jel vēl apspriežas reizi un labākus lēmumus pieņem,

Kā tiem no trojiem glābt kuģus un pasargāt ahaju tautu

Dobajos daudz airu kuģos; tas nodoms, kas tagad jums prātā,

Tomēr nav piepildāms dzīvē, jo nelokāms īgnumā esmu.

Foinīks patlaban lai paliek pie mums šeit pavadīt nakti.

Kuģos lai atpakaļ dodas ar mani uz dzimteni mīļo

Rītā ar gaismu, ja vēlas; ar varu jau neņemšu viņu.»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmi,

Brīnoties ļoti par to, jo skarba šī atbilde bija.

Beidzot zirgvaldis sirmgalvis Foinīks tā iesāka runāt,

Asaras liedams, jo baidījās ļoti par ahaju kuģiem:

«Ja jau patiesi tu, Ahillej cildais, jau nolēmis esi

Atgriezties tagad uz māju un netīk no ātrajiem kuģiem

Atvairīt postīgo liesmu, jo īgnums tev ielauzies sirdī,

Kā gan bez tevis, mans dēls, viens varētu palikt pie Trojas?

Drosmīgais zirgvaldis Pēlējs mūs sūtīja abus ar tevi

Todien, kad atlaida tevi no Ftījas pie Atreja dēla;

Jauniņš pavisam vēl biji. Tev sveši bij postīgie kari.

Svešas bij sapulču runas, kur vīri ir guvuši slavu.

Tāpēc viņš sūtīja mani, lai pareizi aizrādu visu,

Apvaldīt sapulcēs runu un prasmīgi rīkoties darbā.

Tāpēc, mans mīļotais bērns, es negribu šķirties ar tevi,

Negribu tevi šeit atstāt, kaut dievs pats man solījis būtu

Vecumu noraut no manis un pārvērst par jaunekli staltu,

Tādu, kāds biju vēl toreiz, kad Helladu, daiļavu zemi,

Atstāju, bēgdams no tēva Amintora, Ormena dēla.

Dusmīgs viņš bija uz mani par jaunavu, skaistmati daiļo.

Mīlēja viņu mans tēvs, bet atstāja laulāto sievu,

Māmiņu manu; tā apkampa ceļus man, sirsnīgi lūdzot

Biežāk ar jaunavu tikties, lai sirmgalvis apniktu viņai.

Paklausot darīju tā; tēvs, dabūjis visu to zināt,

Apkrāva mani ar lāstiem un šausmīgās atriebes dieves

Piesauca, teikdams, lai nenoliek viņam nemūžam uz ceļiem

Dēlu, kas cēlies no manis; un pildīja dievi šo lāstu —

Bardzīgais pazemes Zevs un drausmīgā Persefonēja.

Nokaut es nolēmu tēvu ar ieroci noasināto,

Tomēr no mūžīgiem kāds man salauza īgnumu sirdī,

Iedvesdams domas par kaunu un negodu mirstīgo vidū,

Jo tad starp ahajiem mani par tēva slepkavu sauktu.

Tāpēc man lepnība krūtīs ne brīdi vairs neļāva ilgāk

Kavēties pilī pie tēva, kad viņam tāds īgnums pret mani.

Draugi un radnieki visi, kas toreiz bij tuvu pie manis,

Sirsnīgi lūdza, lai palieku tomēr es pilī pie viņiem.

Vairākas barotas aitas un ragainos greizkāju vēršus

Nokāva viņi; daudz cūku jo treknu un barotu ilgi

Izstiepa svilināt viņi uz versmainām Hēfaista liesmām,

Izdzēra arī daudz vīna no sirmgalvja pilnajiem traukiem.

Veselas deviņas naktis tie gulēja kopā ar mani,

Sargot namu pēc kārtas, un nedzisa ugunis divas —

Viena pagalmā nocietinātā pie kolonu ejas,

Otra priekšējā pusē pie guļamās istabas durvīm.

Bet, kad jau atnāca desmito reizi pēc kārtas nakts tumšā,

Istabas blīvi iekļautās durvis es izlauzu klusu,

Izgāju manīgi ārā un, pārlēcis pāri pār sētu,

Paslēpos veikli no vīriem un sievām, kas sargāja mani.

Ilgi es maldījos apkārt pa plašajiem Helladas laukiem;

Beidzot uz auglīgo Ftīju es nācu, kur dzimtene aitām,

Tieši pie Pēlēja paša; jo laipni viņš uzņēma mani.

Pēlējs tā mīlēja mani, kā tēvs mīl vienīgo dēlu,

Dzimušu vecuma dienās, kad mantas arvien ir papilnam;

Darīja bagātu mani un tautu man pārvaldīt deva.

Valdīdams dolopu zemē, es Ftījas nomalē mitu.

Mīlēju tevi no sirds, ai Ahillej, līdzīgais dievam,

Audzinot tevi par vīru. Tev netika toreiz ar citu

Doties pie pusdienu galda vai ēdienu istabā apēst,

Iekām es nebiju nācis un nebiju, ieceļot klēpī,

Sniedzis tev sagrieztu gaļu vai kausā tev ielējis vīnu.

Hitonu manu uz krūtīm tu bieži vien saslapināji,

Atpakaļ izliedams vīnu no mutes, kad biji vēl maziņš.

Tevis dēļ esmu daudz cietis, daudz rūpējies arī par tevi.

Zinādams labi, ka dievi man nepiešķirs dēlu nemūžam.

Tevī es redzēju dēlu, ai Ahillej, līdzīgais dievam!

Kaut jel kādreiz no manis tu noņemtu šausmīgo lāstu!

Ahillej, atmet jel spītību lielo! Tu nedrīksti tagad

Sirdī nežēlīgs būt. Pat dievu prātu var grozīt.

Kaut gan tie tikumā, spēkā un slavā mirstīgos pārspēj.

Un, ja no mirstīgiem kādam ir pārkāpums bijis vai kļūda,

Taču ar vīraka smaržu, ar dāvanām, tīkamām dieviem,

Izlieto vīnu un taukiem var mazināt mūžīgo dusmas.

Žēlīgās Lūgšanas taču ir varenā Kronida meitas,

Mūžam tās klibas, tām acis ir greizas un grumbaina āda,

Palēniem soļiem arvien tās velkas aiz muguras Vainai.

Vaina ir stipra, un soļi tai veikli; tā Lūgšanas atstāj

Tālu aiz sevis un pati, pa pasauli skriedama ātri,

Iedragā ļaudis, bet Lūgšanas vēlāk steidz dziedināt viņus.

Tas, kas ir uzņēmis Kronida meitas, kad pienāk tās tuvu,

Cerēt uz palīgu var, jo vērīgi lūdzēju klausīs.

Bet, ja kāds nievājis viņas un atstūmis spītīgā prātā,

Tūdaļ tās dosies pie Kronida Zeva, lūgs tēvu, lai Vaina

Seko šim vīram pa pēdām un sodu lai bezprātis izpērk.

Ahillej, parādi godu tu ari šīm Kronida meitām,

Tāpēc ka viņas daudz vīriem ir liekušas spītīgās sirdis.

Ja nu tev Atreja dēls vēl dāvanas nebūtu devis,

Nebūtu solījis citas un paliktu ilgāk vēl dusmīgs,

Tiešām es nebūtu lūdzis, lai, atmetot postīgās dusmas,

Argiešiem palīgu sniegtu, kaut būtu tiem vajadzīgs ļoti.

Tagad daudz balvu tev dod, daudz citu vēl apsola turpmāk.

Taču pie tevis viņš sūtīja lūgt vislabākos ļaudis,

Ahaju izlases vīrus, tev pašam vismīļākos draugus.

Nenievā taču šo runas un nedari veltus to soļus!

Nepeļu tevi par to, ka agrāk tu iekarsis dusmās.

Dzirdam mēs līdzīgas runas par senlaiku vareniem vīriem;

Arī no viņiem dažs labs bij iekarsis spēcīgās dusmās.

Tomēr ar balvām un pārlieksmes vārdiem tos varēja pielūgt

Atceros tagad es lietu jau senu, ne gluži vairs jaunu;

Kā tas patiesi ir bijis, to stāstīšu tūdaļ jums, draugi!

Drosmīgie aitolu vīri ar kūrētiem cīnījās kādreiz

Apkārt Kalidonas mūriem un nogāza zemē cits citu.

Aitolu vīri par krāšņo Kalidonu stāvēja stingri.

Iekarsa kūrētu vīri šo pilsētu cīniņā sagraut.

Pilsētai sūtīja ļaunu Artēmida zeltainā tronī,

Degdama dusmās pret to, jo balvu no pirmajiem augļiem

Oinejs tai nebija nesis, kaut pārējiem ziedojis vēršus;

Varenā Zevtēva meitai viņš vienai tik aizmirsa ziedot,

Nevilšu nevērīgs būdams, jo tobrīd prāts aptumšots bija.

īgnumā Kronida meita Artēmida, līksmā par šautrām,

Sūtīja negantu kuili no meža ar spīdīgiem ilkņiem.

Briesmīgu postu tas nesa, kad ienāca Oineja dārzos.

Izraka stiprākos kokus šis nezvērs un nogāza zemē,

Iznīcināja tos visus ar saknēm un dārzaugļu ziediem.

Meleagrs, Oineja dēls, šo nezvēru nogāza zemē,

Sasaucis medniekus kopā no apkārtnes plašās ar suņiem;

Nespētu nogāzt šo kuili ar mazāku mednieku baru.

Tāds, lūk, tas bija, un daudzus viņš dzina uz skumjajiem sārtiem.

Tobrīd starp kūrētu dēliem un drosmīgo aitolu tautu

Sacēla Kronida meita daudz neganta trokšņa un ciņu

Tikai par mežkuiļa galvu, tā ilkņiem un saraino ādu.

Kūrētiem neveicās labi, kad Meleagrs, Arējam mījais.

Drosmīgi cīnījās laukā, un nespēja kūrētu vīri

Nostiprināties pie mūra, kaut daudz tiem kareivju bija.

Piepeši Meleagrs Iedegās dusmās, kas dažubrīd arī

Spēcīgi sabango krūtīs pat prātīgu cilvēku sirdis.

Meleagrs, saīdzis sirdī pret Altaju, mīļoto māti,

Devās pie tīkamās sievas Klebpatras, košmates daiļās,

Slaidkājes Marpēsas, Eiēna meitas, kas bija no Ida,

Brašā un drosmīgā vīra, visstiprākā mirstīgo vidū,

Kādi reiz bija virs zemes. (Pret Foibu Apūllonu pašu

Cēla šis izliekto stopu, lai gūtu sev skaistkāji sievu.

Tieši toreiz tās cienītais tēvs un cienītā māte

Nosauca meitu Alkiones vārdā, jo arī tās māte

Nebaltās dienās, reiz skumjās alkiones likteni nesot,

Raudāja pati, kad tālmetis Foibs to šķīra no vīra.)

Meleagrs gulēja tobrīd pie sievas, bet krūtīs joprojām

Lāstu dēļ nerimās dusmas pret māti, kas, skumdama bēdās,

Piesauca dievus pret viņu par brāli noslepkavoto.

Mezdamās zemē uz ceļiem, tā asarām slacīja krūtis,

īgnumā žņaudzīja rokas un dauzīja auglīgo zemi,

Aīdu piesauca viņa un drausmīgo Persefonēju —

Sūtīt Melēagram nāvi; erīnija, cietsirde baigā,

Klīzdama tumsā, to dzirdēja tūdaļ no Creba mītnēm.

Drīz vien ap pilsētas vārtiem, jo torņi jau sagrauti tika,

Apjukums radās un troksnis. Tad aitolu padomes vīri

Sūtīja priesterus gudros, lai viņi Melēagru lūgtu

Iziet un naidniekus satriekt, tam balvu apsolot lielu:

Kur vien ir treknāka zeme Kalidonas tīkamos laukos,

Tur tam vislabāko vietu pēc prāta izvēlēt lāva,

Piecdesmit arklvietu lielu; tie solīja iemērīt viņam

Pusi no vīnogu dārziem un pusi no aramiem laukiem.

Sirmgalvis, zirgvaldis Oinejs, Melēagru sirsnīgi lūdza,

Stāvēdams ārā pie sliekšņa un guļamās istabas augstās,

Dauzīja aizslēgtās durvis un dēlu sirsnīgi lūdza.

Sirsnīgi lūdza to māsas, pat atnāca cienītā māte.

Skarbi tas atteica visiem. Tad atnāca draugi pie viņa,

Tie, kas tam mīļākie bija no visiem un stāvēja tuvāk;

Tomēr tie nespēja salauzt tā pārlieko spītību krūtīs,

Kamēr vēl istaba neskarta bija; bet kūrēti tobrīd

Rāpās jau cietokšņa torņos, un liesmoja pilsētas mājas.

Beidzot piecēlās arī Melēagra skaistjoztā sieva,

Lūdza tā asarām acīs un minēja briesmīgās likstas,

Kādas mēdz piemeklēt tautu, ja apsēstu pilsētu ieņem:

Vīrus tad nogāž ar šķēpu un pilsētu izposta liesmas.

Aizved gūstā pat bērnus un zemu apjoztās sievas.

Satrūkās tūdaļ tā sirds, kad dzirdēja briesmīgās lielas.

Uzvilcis mirdzošās bruņas, viņš izgāja ārā no mājas,

Tā viņš šeit novērsa nelaimes dienu no aitolu vīriem,

Klausīdams drošajam prātam; bet daudzās un tīkamās balvas

Ailoli nedeva viņam — bez tām jau viņš novērsa likstu.

Tomēr gan, mīļais, tu nedari tā! Lai dievi tev sirdī

Iedvestu citādas domas par visu! Ja kuģi jau liesmos.

Nebūs tev viegli no posta tos vairīt. Tu seko man tūdaļ,

Balvas pēc nopelniem gaida! Kā dievs tu starp ahajiem būsi!

Bet, ja tu, noraidot balvas, tad dosies uz postīgo karu,

Tādu vairs negūsi godu, kaut izšķīris būtu pat karu.»

Ahillejs, ātrkājis veiklais, tam atbildot, sacīja pretī:

«Kronida lutekli Foinīk, mans mīļotais tētiņ! Pēc goda

Negribu dzīties; man liekas, Zevs diezgan man piešķīris goda.

Turpmāk viņš godinās mani pie liektajiem ahaju kuģiem,

Kamēr man krūtīs būs elpa un kamēr man virzīsies kājas.

Tagad ko citu tev teikšu, tu labi to paturi prātā:

Velti man nesatrauc sirdi ar asarām, vaimanām skaļām,

Iztapdams Atreja dēlam. Pat mīlēt tu nedrīksti viņu!

Citādi nīdīšu tevi, kaut sirsnīgi mīlu es tevi.

Kopā ar mani tev jānīst tie vīri, kas apvaino mani.

Valdi tu kopā ar mani un līdzīgi sadali godu!

Atbildi aiznesīs šie. Tu paliec šeit teltī pie manis,

Atgulsties mīkstajā gultā! Kad atausīs pamalē gaisma,

Izlemsim abi, vai atgriezties mājās vai palikt pie Trojas.»

Teica un Patroklam klusām ar uzacīm padeva zīmi

Sagādāt Foinīkam mīkstāku gultu, lai pārējie visi

Manītos ārā jo ātrāk no telts. Tad tūdaļ starp viņiem

Dievišķais Ajants, Telāmona dēls, tā savukārt teica:

«Diženais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Laiks mums iet projām! Man liekas, ka vēlamo sarunas mērķi

Nesasniegt mums, ja ejam šos ceļus; ir atbilde jādod

Danaju dēliem jo ātrāk, kaut arī tā nebūtu laba.

Tagad varbūt tie mierīgi sēž un atbildi gaida.

Skarba patlaban sirds lepnā ir kļuvusi Pēlēja dēlam.

Ļaunais, viņš neliekas tagad ne zinis par agrākiem draugiem.

Nevēlas tos, kas pārāk par visiem šo godā pie kuģiem!

Nav tev vairs žēluma sirdi! Pat brālis par nokauto brāli,

Tēvs pat par nokauto dēlu ir pieņēmis izpirkummaksu.

Maksādams lielāku sodu, var slepkava dzimtenē palikt,

Bet, kas ir saņēmis maksu, tam atriebes domas un lepnums

Mazinās pēkšņi. Tev sievietes dēļ ir mūžīgie dievi

Likuši vīrišķās krūtīs tik ļaunu un spītīgu sirdi.

Tagad šīs sievietes vietā tev septiņas skaistules dosim,

Ari daudz balvu vēl klāt. Jel remdini īgnumu sirdī!

Parādi laipnību savu! Mēs taču no danaju rindām

Nākam pie tevis šai teltī un cenšamies vairāk par citiem

Drosmīgiem abaju dēliem tev parādīt draudzības jūtas.»

Ahiliejs, ātrkājis veiklais, tam atbildot, savukārt teica:

«Kronida lutekli Ajant, Telāmonid, tautvedi dižo!

Likās patiesi, ka tieši no sirds tu saki šos vārdus.

Dusmas no jauna man iedegas sirdī, kad atceros atkal

Drausmīgo dienu, kad Atreja dēls starp ahaju vīriem

Pameta mani bez balvas kā nīstamu klaidoni kādu.

Tagad jūs atpakaļ ejiet un atbildi Atreidam nesiet:

Agrāk es negribu domāt ne mirkli par drausmīgo karu,

Kamēr pie mirmidoniešiem, to teltīm un dobajlem kuģiem

Valdnieka Priama dēls, pats dievišķais Hektors, nav nācis,

Ahajus gāzdams gar zemi un uguni mezdams uz kuģiem.

Tomēr pie manas šīs telts, pie mana šī melasānu kuģa

Vairīsies cīnīties Hektors, man liekas, kaut tiešām to vēlas.»

Teica tā Pēleids, un visi, kad pacēla divosu kausu,

Nolēja dieviem un devās pie kuģiem; tos Odisejs veda.

Draugiem un kalponēm tobrīd jau vēlēja cildenais Patrokls

Sirmajam Foinīkam mīkstāku gultu klāt nekavējoties.

Kalpones, pavēlei klausot, drīz uzklāja gultu, kā lika,

Uzsedza aitādas, segu un audekla palagu mīkstu.

Sirmgalvis gulēja saldi un gaidīja dievišķo ausmu.

Arī pats Ahiliejs drīz vien iemiga krāšņās telts kaktā.

Blakus tam nogulās gūstekne kāda, kas bija no Lesbas,

Valdnieka Forbanta meita Diūmēde rožsārtiem vaigiem.

Patrokls nogulās pretējā pusē, un viņam pie sāniem

Skaistjoztā Ifija bija, ko dievišķais Ahiliejs deva.

Ieņēmis stiprsienu Skīru, Enleja pilsētu augsto.

Atgriezās tobrīd jau sūtņi pie Atreida Agamemnūna.

Tūdaļ ar mirdzošiem kausiem tos apsveica ahaju dēli;

Celdamies visi, tiem izgāja pretī un sāka tos vaicāt.

Atreja dēls Agamēmnons tā sūtņiem jautāja pirmais:

«Saki man, Odlsej brašais, tu ahaju slava un greznums!

Vai viņš no dobajiem kuģiem grib atvairīt postīgās liesmas

Jeb vai to atteicās darīt un sirds vēl tam niknuma pilna?»

Dievišķais Odisejs, slavenais cietējs, tam savukārt teica:

«Ahaju vadoni dižo, ai Atreja dēls Agamēmnon!

Niknumu sirdī viņš nevēlas remdēt, tam spītības krūtīs

Vairāk kā agrāk; viņš atraida tevi un dāvanas tavas.

Pašam starp argiešu vīriem tev vajagot apdomāt visu,

Kā šeit no trojiem glābt kuģus un pasargāt ahaju tautu.

Pats viņš vēl draudēja arī, kad pamalē ausīšot gaisma,

Divkārt izliektos daudzairu kuģus viņš vilkšot uz jūru,

Arī pārējiem ahaju dēliem viņš padomu došot

Atpakaļ irties uz mājām; mums neredzēt Iliju augsto

Gāžamies gruvekju kaudzē, jo Krona dēls, zibeņu metējs,

Izstiepis roku, to sargot un iedvesis trojiešiem drosmi.

Teica tā Ahillejs mums; to liecināt varēs šie visi —

Ajants un saucēji divi; tie abi ir prātīgi vīri.

Sirmgalvis Foinīks tur nogulās teltī; tam Ahillejs lika

Kuģos atpakaļ doties ar viņu uz dzimteni mīļo

Rītā ar gaismu, ja vēlas; ar varu jau-neņemšot viņu.»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmi

[Pārsteigti ļoti par to, jo Odisejs runāja skarbi].

Ahaju dēli ar skumušu sirdi vēl sēdēja ilgi.

Diomēds, drosmīgais cīņā, tā beidzot sacīja viņam:

«Ahaju vadoni dižo, ai Atreja dēls Agamēmnon!

Kaut jel tu nebūtu lūdzis šo krietno Pēlēja dēlu.

Bagātas dāvanas solot! Pārlieku tam lepnuma sirdī;

Vairāk šā lepnuma viņam patlaban tu iedvesis esi.

Ļausim tam darīt, kā patīkas sirdij! Lai atpakaļ dodas

Jeb vai lai paliek! Gan atkal tas dosies uz cīņu, ja kādreiz

Krūtīs sirds pavēlēs viņam un dievs kāds to virzīs uz. priekšu.

Draugi, ko sacīšu jums, to atzīstiet visi par labu!

Ejiet jūs tūdaļ uz dusu, ar maizi un dzirkstošo vīnu

Spirdziniet sirdi sev mīļo, jo spēku un sparu tie rada!

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales atausīs agri,

Nostādi ātrāk pie kuģiem tu kareivju rindas un zirgus,

Skubini viņus uz cīņu un priekšējās rindās pats cīnies!»

Teica tā viņš, un valdnieki visi ar mieru bij tūdaļ,

Pārsteigti ļoti par to, ko zirgvaldis Diomēds teicis.

Ziedojot dzērienu dieviem, tie izklīda ātri pa teltīm.

Tūdaļ iegrima miegā un gulēja saldi līdz rītam.

.

## ODISEJS


STĀSTS PAR DOLONU

Pārējie ahaju vadoņi visi pie liektajiem kuģiem

Dusēja visu šo nakti, jo miegs tos saistīja saldais.

Vienīgi Atreja dēlam, kas vadīja ahaju tautu,

Nenāca saldenais miegs; daudz domu viņš apsvēra prātā.

Itin kā Hēras vīrs Zevs met zibeņus citu pēc cita,

Sūtīdams spēcīgu lietu no debesīm lejup uz zemi,

Krusu vai sniegu, kas laukus un pļavas klāj palagiem baltiem,

Vai it kā postīgam karam ir atvēris šausmīgo rīkli, —

Gluži tik bieži šo nakti viņš, Atreja dēls Agamēmnons,

Nopūtās sirdī jo smagi, un bailes tam cilāja krūtis.

Pavēris skatu pret lauku, kur atradās trojiešu rindas,

Vēroja ugunis gaišās, kas dega bez skaita ap Troju,

Klausījās skaļajās taurēs un svilpēs, un trokšņainā burzmā.

Bet, kad viņš pavēra skatu pret kuģiem un ahaju rindām,

Plūca sev matus ar saknēm no galvas un, pacēlis rokas,

Sūdzēja nelaimi Zevam; sirds lepnā tam vaidēja krūtīs.

Beidzot Atreidam sirdī šī doma par labāko šķita:

Doties uz brīdi vispirms pie Nestora, Nelej a dēla;

Varbūt ka kopā ar viņu var padomu prātīgu atrast.

Kā lai no danaju tautas tam atvairīt nedienas jaunās.

Piecēlies ātri no gultas, viņš krūtis ar hitonu sedza.

Sandales košās pēc tam sev sēja pie mirdzošām kājām,

Dzeltenu lauvādu arī sev uzmeta platajos plecos,

Lielu, tā sniedzās līdz papēžu galiem, un satvēra šķēpu.

Arī Menēlāja sirdi tāpat jau nomāca rūpes.

Nenāca plakstos tam miegs, jo bijās, ka neciestu tikai

Argiešu vīri, kas viņa dēļ pāri pār bangaino jūru

Nākuši cīņā pret Troju, lai iesāktu pārdrošo karu.

Raibo pantera ādu viņš uzmeta platajos plecos.

Varaino ķiveri satvēris spožo, to uzlika galvā,

Paņēma metamo šķēpu pēc tam sev spēcīgā rokā,

Gribēdams modināt brāli, kam bija visaugstākā vara

Toreiz starp argiešu vīriem; kā dievu to godāja visi.

Menelājs satika viņu pie kuģa, kad mirdzošās bruņas

Uzvilka plecos; ar sirsnīgu prieku viņš nācēju sveica.

Menelājs, drosmīgais cīņā, tam sacīja pirmais šos vārdus:

«Mīļais, kam velc tu patlaban šīs bruņas? Vai gribi patiesi

Kādu no ahajiem sūtīt, lai trojiešus izlūkot ietu?

Bīstos es ļoti, ka nebūs neviena, kas veiktu šo darbu,

Ejot šai dievišķā naktī, lai paslepu vērotu laukā

Naidīgos trojiešu vīrus; tas būtu gan sevišķi drosmīgs.»

Tautvedis Agamēmnons, tam atbildot, savukārt teica:

«Menelāj, Kronidam mīļais, šai brīdī mums vajadzēs abiem

Padoma gudra, kas glābtu no briesmām un sargātu visus

Ahaju dēlus un kuģus, kad Zevam ir citādas domas.

Vairāk pa prātam tam balvas, ko atnesis Priamids Hektors.

Neesmu redzējis vēl, ne dzirdējis cilvēku kādu

Stāstām, ka vienā pat dienā kāds varējis ahaju dēliem

Radīt tik šausmīgu likstu, cik Kronida lolotais Hektors,

Mirstīgais cilvēks, kas nav ne no dieva, ne dievietes cēlies.

[Dara viņš šausmīgas lietas, kas argiešiem ilgāku laiku

Sagādās rūpes; daudz nedienu sūru tas ahajiem nesis.]

Steidzies pie ātrajiem kuģiem un aicini Ajantu tūdaļ,

Arī vēl Idomeneju; pie dievišķā Nestora iešu,

Padomu došu tam celties, varbūt ka pats sirmgalvis gribēs

Doties pie sargu nodaļas svētās un vadīt tos arī.

Klausītu viņam it visi ar prieku, jo sargus tur vada

Nestora dēls un Mērions brašais, kas īdomeneja

Ieroču nesējs; tiem abiem mēs ticējām vairāk par citiem.»

Menelājs, drosmīgais cīņā, tam atbildot, savukārt teica:

«Kādu man pavēli dosi, un kādi ir nodomi tavi?

Vai man šeit palikt ar viņiem un sagaidīt pārnākam tevi

Jeb vai jau atpakaļ doties un izpildīt pavēli tavu?»

Tautvedis Agamēmnons, tam atbildot, atkal tā teica:

aPaliec patlaban pie manis! Jo citādi, maldoties tumsā,

Varam viens aizklīst no otra; daudz nometnē dažādu ceļu.

Iedams tu uzrunā visus un māci būt nomodā katru!

Nosauc tu kareivi katru tā tēva un ģimenes vārdā,

Parādi godu ikkatram un lepnību noliec pie malas!

Tagad mums jāpūlas pašiem; kā redzams, no dzimšanas dienas

Varenais Krona dēls Zevs mums lēmis šīs nedienas sūrās.»

Teicis šos vārdus, viņš atlaida brāli, tam padomu dodams.

Pats viņš pie Nēleida Nestora steidzās, pie tautgana sirmā.

Vadonis sastapa viņu pie telts un melnsānu kuģa

Mīkstajā gultā, bet blakus tam atradās mirdzošās bruņas,

Izliektais vairogs, tā šķēpi vēl divi un ķivere spožā;

Blakus tam atradās mirdzošā josta, ko sirmgalvis Nestors

Joza ik reizes ap vidu, kad devās uz niknajām kaujām,

Vadīdams tautu, jo viņu vēl nelieca sērīgais vecums.

Balstot ar elkoni sevi, viņš pacēla galvu no gultas.

Pavēris skatu pret Atreja dēlu, viņš jautādams teica:

«Kas šeit tu esi, kas staigā starp kuģiem un nometni plašo

Gluži viens tumšajā naktī, kad mirstīgie visi mēdz dusēt?

[Vai tu šeit nemeklē kādu no sardzēm vai kādu no draugiem?)

Runā un klusēdams nenāc pie manis! Ko nometnē meklē?»

Tautvedis Agamēmnons, tam atbildot, savukārt teica:

«Nēleja atvase Nestor, tu ahaju slava un greznums!

Redzi tu Atreja dēlu, kam vienam no abajiem visiem

Varenais Krona dēls Zevs ir uzkrāvis mūžīgas mokas,

Kamēr man krūtīs būs elpa un kamēr man virzīsies kājas.

Klīstu pa nometni apkārt, jo tagad vēl acis nav slēdzis

Saldenais miegs; māc mani šis karš un ahaju likstas.

Baidos patlaban tik Joti par danaju dēliem; nav tagad

Sirdī vairs ticības stiprās; man bailes, sirds pukstienos straujos

Izlauzties tiecas no krūts, trīc spēcīgās rokas un kājas.

Bet, ja tu gribi ko darīt, — miegs arī tev acis nav slēdzis, —

Dosimies kopā mēs abi pie sardzēm tās pārbaudīt visas.

Varētu notikt, ka viņi tur, miega un gurduma mākti,

Iesnaužas pēkšņi un aizmirst, kas sardžu pienākums laukā.

Naidnieku bari šai brīdī tik tuvu, bet nezinām skaidri,

Vai tik nav lēmuši tie pat šonakt jau doties uz cīņu.»

Gerēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, savukārt teica:

«Ahaju vadoni dižo, ai Atreja dēls Agamēmnon!

Varbūt ka gādīgais Zevs vēl negribēs Hektoram pildīt

Nodomus visus, kas ienāks tam prātā; būs jācieš, man liekas.

Viņam daudz dažādu likstu, kad Ahillejs, līdzīgais dievam,

Izmetīs postīgās dusmas pavisam no vīrišķām krūtīm.

Labprāt tev sekošu līdz. Vēl citi no miega mums jāceļ —

Odisejs, Lāerta dēls, un Diomēds, drosmīgais cīņā,

Ajants, cīnītājs straujais, un Fīleja pēctecis brašais.

Kaut jel patlaban kāds aizsteigtos ātri un atsauktu tūdaļ

Krētieti īdomeneju un Ajantu, līdzīgo dievam!

Minēto vadoņu kuģi nav tuvu viens otram, bet tālu.

Tagad Menēlāju rāšu, kaut mīļš tev un cienījams brālis;

Dusmoties vari, ja tīkas, uz mani, bet neslēpšu arī

To, ka patlaban viņš gultā, bet vienam tev uzkrāvis rūpes.

Tagad tā pienākums būtu jau ahaju vadoņus visus

Sirsnīgi lūgt, jo nedienas sūras mums tuvojas visiem.»

Tautvedis Agamēmnons, tam atbildot, savukārt teica:

«Sirmgalvi Nestor, es ieteicu citreiz to krietni vien sarāt!

Bieži vien kavējas brālis un arī maz pūlēties vēlas.

Vainīgs tur nav ne iedzimtais kūtrums, ne saprāta trūkums —

Mani tas vēro ik brīdi un mājienu gaida no manis.

Šodien tas pamodās agrāk un atnāca pirmais pie manis.

Viņu es sūtīju atsaukt tos vīrus, ko vēlējies tagad.

Dosimies tālāk uz priekšu! Mēs sastapsim viņus starp sargiem

Tuvu pie vārtiem, kur sapulces vietu es noliku viņiem.»

Gerēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, savukārt teica:

«Nebūs neviens pret viņu tad ļauns, un argieši visi

Paklausīs tam, ja padomu dos vai skubinās kādu.»

Teicis šos vārdus, viņš hitonu tūdaļ sev uzmeta plecos,

Sandaļu pāri jo greznu sev sēja pie mirdzošām kājām.

Purpura apmetni savu ar sprādzi savilka kopā,

Krokotu, divkārši šūtu, ar sprogainu vilnu uz āru;

Satvēris vareno šķēpu ar varkaltu asmeni galā,

Ātri tas metās uz priekšu pie ahajiem varkaltās bruņās.

Lāerta dēlu pēc tam, kas gudrībā līdzināms Zevam,

Gerēnas zirgvaldis Nestors no miega uzcēla pirmo,

Saukdams to skaļi, un varoņa sauciens tam iespiedās sirdī.

Odisejs izgāja ārā no telts un teica tā viņiem:

«Kāpēc šai dievišķā naktī pa ahaju nometni plašo

Klejojat vieni pie kuģiem? Vai noticis būtu kas sevišķs?»

Gerēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, savukārt teica:

«Dievišķais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Neesi dusmīgs, jo rūpes un raizes māc ahaju dēlus!

Seko mums līdzi, šeit citus vēl celsim! Ar viņiem mēs kopā

Izlemsim tūdaļ, vai tagad mums bēgt vai doties uz cīņu.»

Teica, un atgriezās teltī tad Odisejs, daudzpraša gudrais.

Uzmeta mirdzošo vairogu plecos un steidzās tiem līdzi.

Tālāk tie kopīgi gāja pie slavenā Tīdeja dēla,

Atrada viņu patlaban ar bruņām telts priekšā; visapkārt

Gulēja biedri ar vairogiem raibiem zem galvas; bet šķēpi

Rēgojās viņiem uz augšu, ar kātgaliem iedzīti zemē.

Asmeņi mirdzēja tālu kā Kronida izmestais zibens.

Gulēja varonis pats starp viņiem uz vēršādas lielas.

Mirdzēja dažādās krāsās tam pagalvī paliktais paklājs.

Gerēnas zirgvaldis Nestors to cēla no saldenā miega,

Skāra ar papēdi kāju un pārmezdams varonim teica:

«Celles nur TIdeid! Vai visu šo nakti tu guli bez rūpēm?

Vai tad tu aizmirsis to, ka ielejas izcilā daļā

Atrodas troji pie kuģiem? Mazs attālums kavē vairs viņus.»

Teica tā viņš; ar steigu no miega nu Diomēds cēlās.

Pavēris skatu pret to, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Spara tev, sirmgalvi, gana! Par darbu tev mūžam ir rūpes;

Vai tad tev nebija jaunāku citu starp ahaju dēliem,

Tādu, kas būtu ar mieru ik vadoni uzcelt no miega,

Ejot pa nometni plašo? Bet tevi jau atrunāt nevar.»

Gerēnas kaujratu cīnītājs Nestors tā sacīja viņam:

«Viss tas ir tiesa, mans dēls! Tu sacīji prātīgu vārdu.

Pašam man teicami dēli, daudz kareivju brašu man klausa;

Protams, pa nometni iedams, kāds varēja vadoņus sasaukt.

Taču gan ahaju dēlus patlaban māc drausmīgas likstas.

Tagad patiesi mums visiem ir pienācis izšķirīgs brīdis —

Vai nu pavisam ies ahaji bojā, vai dzīvību izglābs.

Steidzies tu tūdaļ pie Ajanta veiklā un Fileja dēla,

Modini viņus, — tu esi daudz jaunāks, — ja žēl tev ir manis.»

Teicis šos vārdus, viņš lauvādu losu sev uzmeta plecos.

Lielu, tā sniedzās līdz papēžu galiem, un satvēra šķēpu.

Steigšus viņš izgāja ārā, tos cēla un veda sev līdzi.

Bet, kad jau sanāca ahaju dižie pie modrajām sardzēm,

Nebija tomēr starp viņiem neviena, kas iesnaudies miegā.

Sēdēja nomodā visi un ieročus turēja rokā.

Itin kā suņi ir modri pār pagalmā sadzītām avīm,

Pamanot plēsīgu zvēru, kas, atstājot midzeni mežā,

Guvumu meklē sev kalnos; sāk modrīgle suņi riet skaļi,

Pieceļas gani ar troksni, un tūdaļ miegs pazūd tiem acīs, —

Gluži tā pazuda tīkamais miegs no ahaju plakstiem,

Vērīgi sargot šai baigajā naktī; uz ieleju bieži

Virzīja skatienus viņi, vai nedzird kur trojiešus nākam.

Sirmgalvis, ieraugot sargus, ar vārdiem tos uzmundrināja.

[Pavēris skatu pret tiem, viņš teica šos spārnotos vārdus:]

«Ari uz priekšu jūs, mīļotie dēli, man esiet tik modri!

Nevajag padoties miegam, lai nekristu naidnieka rokās!»

Teicis šos vārdus, viņš lēca pār grāvi; tam sekoja tūdaļ

Dižākie argiešu vīri, kas bija uz padomi lūgti.

Cildenais Nestora dēls un Mērions gāja tiem līdzi;

Vadoņi paši šos vīrus uz kopēju apspriedi lūdza.

Pārlecot pāri pār izrakto grāvi, tie nosēdās visi

Laukumā tīrā, kur līķi visapkārt bij krituši zemē.

Trauksmainais Hektors no turienes tieši bij atgriezies mājās,

Nogāzis ahaju vīrus, kad apkārtni apklāja tumsa.

Nosēdās vadoņi dižie uz zemes un sarunas sāka,

Gerēnas zirgvaldis Nestors starp vadoņiem iesāka pirmais:

«Draugi, vai nav starp jums kāda, kas, paļāvies droši uz savu

Vīrišķo spēku, grib doties uz priekšu pie lepnajiem trojiem?

Notvert viņš varētu kareivi kādu pie nometnes malas,

Ari vēl valodas kādas viņš varētu dzirdēt starp trojiem,

Ko tie ir lēmuši sapulcē savā, — vai domā patlaban

Palikt joprojām vēl tālu pie kuģiem vai arī jau tūdaļ

AtpakaJ traukties uz Troju, kad sakautas abaju rindas.

Izzināt varētu visu to sīki un netraucēts pārnākt

Atpakaļ atkal pie mums; tam milzīga slava zem debess

Būtu starp mirstīgiem 'ļaudīm, un balvu jo krietnu sev gūtu.

Labākie ahaju vadoņi tūdaļ, kam vara pār kuģiem,

Dāvās ikviens par tīkamu balvu tam melnsprogu aitu,

Māti ar zīdāmu jēru; nav līdzīgas dāvanai šādai.

Aicinās tādu ik reizes uz dzīrēm un upuru svētkiem.»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmi.

Diomēds, drosmīgais cīņā, tā sacīja, valodu sākdams:

«Nestor, sirds mudina mani, — un drosme patiešām ir liela, —

Paslepu nometnē ielīst pie naidīgiem trojiem, kas tagad

Mūsējiem tuvu. Ja nāktu kāds tomēr no kareivjiem līdzi,

Vairāk mums cerības būtu un paļauties varētu vairāk.

Dodoties kopīgi diviem, viens ierauga agrāk par otru,

Kas tiem var noderēt tūdaļ, bet viens tik, kaut apķērīgs bijis,

Tomēr palaikam daudz gausāks ir prātā un padomā vājāks.»

Teica tā viņš, un gribēja daudzi Diomēdam sekot.

Gribēja Ajanti abi, visdrosmīgie Arēja kalpi,

Gribēja Nestora dēls un arī vēl Mērions brašais,

Gribēja Menelājs Atreids, vislabākais šķēpmešu vidū;

Gribēja drosmīgais Odisejs arī vēl trojiešu burzmā

Paslepu ielīst, jo drosmes nekad tam netrūka krūtīs.

Tautvedis Agamēmnons tad sacīja viņam šos vārdus:

«Diomēd, līdēja dēls, par visiem tu mīļāks man esi!

Izvēli tagad par biedru sev tādu, kas tīkamāks sirdij,

Pašu visdrošāko vīru, jo daudzi grib sekot tev līdzi.

Tikai aiz cieņas pret kādu tu nepaej drošajam garām!

Neņem sev vājāku līdz par biedru aiz bijības tikai,

Nevēro dzimumu dižo vai tuvumu valdnieku kārtai.»

Teica tā viņš, jo rūpes tam bija par gaišmati brāli.

Diomēds, drosmīgais cīņā, tiem savukārt teica šos vārdus:

«Ja nu patiesi jūs ļautu man izvēlēt palīgu pašam,

Kā gan es varētu aizmirst Odiseju, līdzīgo dievam.

Atjautīgs viņam uz visu ir prāts, daudz drosmes ir krūtīs

Briesmās un nopietnā brīdī: mīl Pallada Atēna viņu.

Mani ja pavadīs viņš, pat arī no degošām liesmām

Atpakaļ pārnāksim mēs, jo ātri viņš aptver it visu.»

Odisejs, dievišķais cietējs, tam atbildot, savukārt teica:

«Neslavē mani pārlieku, ai Tīdeid, un nenievā arī!

Argiešu vīri, kam saki šos vārdus, to zina it labi.

Dosimies projām! Nakts steidzas uz priekšu, un gaisma tik tuvu.

Tālu ir pamalē zvaigznes, nakts lielākā daļa jau secen,

Divas jau trešdaļas projām, mums vienīgi trešdaļa atliek.»

Teikuši to, sev varenās bruņas tie uzlika plecos.

Trasimēds, drosmīgais cīņā, šeit dāvāja Tīdeja dēlam

Zobenu abējup asu un vairogu arī — tas savu

Atstājis bija pie kuģiem — un vēršādas ķiveri viņam

Uzlika galvā bez pušķa un sekstes, to dēvē par gludo;

Spēkpilnie kareivji cīņā ar to sev galvu mēdz sargāt.

Mērions bultnesi savu un stopu Odisejam deva,

Pakāra zobenu sānos un vēršādas ķiveri viņam

Uzlika galvā pēc tam; tās iekšienē bija daudz siksnu,

Tievu un savilktu stingri, bet ārējā pusē gar malu

Rēgojās garākās rindās daudz spīdīgu mežkuiļu ilkņu,

Savērtu kopā ar gaumi, bet viducī savelta vilna.

Auloliks atņēma to Amintoram, Ormcna dēlam,

Gāžot Elēonas pili, bet Skandējas ostā to vēlāk

Dāvāja Amfidamāntam, kas nāca no Kitēras salas;

AmīidamānLs to dāvāja Molam kā mīļajam viesim;

Pēdējais atdeva to Mērionam, mīļajam dēlam;

Beidzot uzliktā ķivere sedza Odiseja galvu.

Vadoņi tūdaļ, kad uzvilka plecos sev varenās bruņas,

Devās ar steigu uz priekšu, tur atstājot pārējos visus.

Viņiem sūtīja tobrīd pa labi netālu no ceļa

Pallada Atēna gārni, kas nebija tomēr nakts tumsā

Redzams ar acīm, bet dzirdēja skaidri tā kliedzienus abi.

Odisejs priecājās ļoti par putnu un Atēnu lūdza:

«Uzklausi mani patlaban, ai Aigidas nesēja meita!

Visur tu esi man klāt; lai ietu kurp iedams, no tevis

Paslēpties nevar nekur. Jel palīdzi tagad man, dieve!

Dod tu mums atgriezties atkal ar slavu pie dobajiem kuģiem,

Padarīt uzlikto darbu, lai troji to atceras mūžam!»

Diomēds, drosmīgais cīņā, tā savukārt lūgdamies teica:

«Uzklausi arī vēl mani, ai varenā Kronida meita!

Seko tu man, kā sekoji agrāk tu dievišķam tēvam

Tīdejam tobrīd, kad, ahaju sūtīts, tas devās uz Tēbām.

Atstājis ahajus varkaltās bruņās pie Asopas krastiem,

Pats viņš ar tīkamiem vārdiem pie kadmiešu pēctečiem devās.

Dodamies mājās no Tēbām, viņš veica daudz varoņu darbu

Kopā ar tevi, ai dieviete cēlā, jo sargāji viņu.

Stāvi šai brīdī man klāt un palīdzi, glābdama briesmās!

Viengada platpieres teli tad likšu es altārī tavā,

Darbā vēl neradinātu, pavisam vēl nejūgtu jūgā.

Tādu es ziedošu tev, tai apvilcis ragus ar zeltu!»

Teica tā lūgdamies viņi, un lūgšanas dzirdēja dieve.

Bet, kad jau piesauca viņi visvarenā Kronida meitu.

Tūdaļ tie devās uz priekšu nakts tumsā kā spēcīgi lauvas

Pāri pār kritušo kaudzēm un ieročiem, asinīm melnām.

Arī jau Priamids Hektors tur neļāva lepnajiem trojiem

Mierīgi dusēt, bet labākos vīrus uz sapulci sauca,

Trojiešu vadoņus visus un padomu devējus gudros.

Priamids sauktajiem vīriem nu derīgu padomu deva:

«Kas šeit no jums var apsolīt man par lielāku balvu

Padarīt svarīgu darbu? Par nopelniem alga būs viņam;

Došu tam kauj ratus skaistus un divus augstkaklu zirgus,

Labākos labāko vidū pie ātrajiem abaju kuģiem,

Kam no jums tagad būs drosme — sev arī tas iegūtu slavu —

Pielīst pie ātrajiem ahaju kuģiem un slepeni vērot,

Vai vēl tie apsarga steidzīgos kuģus tik modri kā agrāk

Jeb vai varbūt, kad mūsējo rokas tos gāzušas zemē,

Apspriež tur plānus par bēgšanu mājās un nevēlas turpmāk

Nometni sargāt pa nakti, jo nomākti neveiksmēs smagās.»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmi.

Bija starp trojiešiem kāds, ko visi par Dolonu sauca,

Saucēja Eimēda dēls, jo bagāts ar zeltu un varu,

Izskatā gan viņš nebija košs, bet tomēr labs skrējējs.

Ģimenē vienīgais dēls starp piecām Eimēda meitām.

Tobrīd viņš sapulcē trojiem un Hektoram teica šos vārdus:

«Hektor, sirds mudina mani, — un drosme patiešām ir liela.

Pielīst pie ātrajiem ahaju kuģiem un slepeni vērot.

Tomēr man zvēri vispirms, šeit paceldams scepteri savul

Apsoli pajūgu labu man dot ar kauj ratiem spožiem,

Arī tos zirgus, kas nesa šurp raženo Pēlēja dēlu.

Būšu tev noderīgs izlūks, tu nebūsi cerībā vīlies.

Došos pa nometni plašo uz priekšu, līdz kamēr es nākšu

Tuvu pie Atreida kuģa, kur labākie abaju vīri

Sapulcē kopīgi spriež, vai bēgt jeb ar cīnīties tālāk.»

Teica tā viņš; šis scepteri ņēma un zvērēja viņam:

«Tagad lai zina to Zevs, pats Hēras vīrs, spēcīgais, stiprais!

Nebrauks nemūžam kāds cits no trojiešu vīriem šos zirgus:

Viens tik ar viņiem, to solu, tu varēsi lepoties mūžam.»

Teica tā viņš un zvērēja velti, bet iekaisa Dolons.

Izliekto stopu pēc mirkļa viņš uzmeta vīrišķos plecos,

Apsedza muguru plato ar pelēku vilkādas segu,

Seskādas ķiveri uzlika galvā un satvēra šķēpu,

Devās no nometnes ārā pie kuģiem, bet atpakaļ viņam

Nebija liktenis lēmis ar vēsti pie Hektora pārnākt.

Atstādams nometni savu, kur pulcējās vīri un zirgi,

Priecīgs viņš soļoja tālāk. Bet Odisejs, līdzīgais dievam,

Vēroja Dolonu nākam un sacīja Tīdeja dēlam:

«Redzi tur, Diomēd, kādu no trojiešu nometnes nākam!

Nevaru zināt, bet laikam tas dodas pie kuģiem kā izlūks

Jeb vai šeit. kritušam kādam tas vēlētos nolaupīt bruņas.

Atļausim viņam papriekšu, lai gabalu paiet pa lauku;

Vēlāk tam uzbruksim abi un satversim viņu bez pūlēm.

Bet, ja ar ātrajām kājām šis trojietis pārspēs mūs abus,

Dzīsim to tuvāk pie kuģiem, lai tālāk no nomelnos būtu,

Uzbruksim viņam ar šķēpu, lai nespētu pilsētā glābties.»

Teikuši to, tie nogulās abi starp kritušo līķiem

Tuvu pie ceļa, un Dolons bez apdoma paskrēja garām.

Bet, kad viņš bija tik skrējis, cik tālu mēdz virzīties mūļi,

Dzenot pa papuvi vagu, — jo labāki mūļi par vēršiem,

Aparot papuvi plašo, kad iejūgti smagajā arklā, —

Piesteidzās abi ar sparu; šis apstājās, dzirdēdams soļus.

Dolonam iešāvās prātā, ka trojiešu biedri patlaban

Atpakaļ aicina viņu, ka Hektora sūtīti abi.

Bet, kad tie bija tik tuvu, ka sasniegt ar šķēpu, vai tuvāk,

Pazina beidzot tais naidniekus Dolons un skrējienā straujā

Atpakaļ bēga; šie metās ar steigu tam pakaļ pa pēdām.

Itin kā aszobu suņi, kas mācīti mežzvērus medīt,

Celdami briedēnu kādu vai zaķi no migas, to vajā

Ilgi pa mežainu vietu, bet medījums aizlaižas brēkdams, —

Gluži tā Diomēds arī un Odisejs, pilsētu grāvējs,

Dolonu vajāja ilgi, kad bija no savējiem atgriezts.

Bet, kad viņš pienācis bija jau tuvu pie ahaju sardzēm,

Bēgdams ar steigu pie kuģiem, tad Atēna Tīdeja dēlam

Iedvesa spēku, lai kāds no ahajiem varkaltās bruņās

Neizceļ sevi, ka metis viņš pirmais, šis nācis tik vēlāk;

Atvēzdams vareno šķēpu, tā sacīja Diomēds brašais:

«Stāvi uz vietas, kur esi, vai metīšu šķēpu! Tad, ceru,

Netiksi vaļā no manis un neglābsies ilgi no nāves.»

Teica un izmeta šķēpu, bet tīšām to palaida garām;

Gludenā šķēpkāta smaile ar sparu virs pleca pa labi

Iestrēdza zemē. Viņš apstājās pēkšņi, aiz izbīļa stinga,

Raustījās izlūka lūpas, un mutē tam klabēja zobi,

Bālēja seja aiz bailēm. Šie elsdami panāca viņu,

Satverot cieši aiz rokām; viņš sacīja, asaras liedams:

«Dzīvību saudziel! Es atpirkties varu. Man mājā daudz mantas!

Daudz tur ir vara un zelta, dzelzs prasmīgi izkaldināta.

Labprāt tēvs dāvās jums visu, lai izpirktu mani no gūsta,

Dzirdēdams vēsti, ka esmu vēl dzīvs pie ahaju kuģiem.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tā sacīja, atbildot viņam:

«Nebaidies, nemoki sevi patlaban ar domām par nāvi!

Labāk man atbildi skaidri un izstāsti visu, kā bijis:

Kāpēc šai tumšajā naktī tu viens no nometnes savas

Nāci pie ahaju kuģiem, kad mirstīgie visi iet dusēt?

Vai tu tik kritušam kādam te netīko nolaupīt bruņas?

Vai tik nav sūtījis Priamids tevi pie dobajiem kuģiem

Izspiegot slepeni visu, vai pats tu šurp atlīdi labprāt?»

Dolons pēc mirkļa tam teica, un kājas tam drebēja bailēs:

«Hcktors man apmājis prātu, pret gribu es iekritis postā.

Cildenā Pēlēja dēla Ahilleja viennaga zirgus

Solīja dāvināt man un kauj ratus, rotātus varā.

Mani viņš sūtīja šurp bez citiem šai tumšajā naktī

Pielīst jo tuvu pie naidnieku kuģiem un slepeni vērot,

Vai vēl tie apsarga steidzīgos kuģus tik modri kā agrāk

Jeb vai varbūt, kad mūsējo rokas tos gāzušas zemē,

Apspriež tur plānus par bēgšanu mājās un nevēlas turpmāk

Nometni sargāt pa nakti, jo nomākti neveiksmēs smagās.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, ar smaidu tam sacīja pretī:

«Tiešām gan slavenu balvu sirds tava ir iekārojusi —

Cildā Aiākida zirgus! Bet mirstīgiem vīriem nav viegli

Valdīt šā varoņa zirgus un kauj ratos vadīt uz priekšu,

Atskaitot Pēlēja dēlu, kas piedzimis dievišķai mātei.

Labāk man atbildi skaidri un izstāsti visu, kā bijis:

Saki, — kur atstāji nākdams tu Hektoru, priekšnieku savu?

Saki, — kur Arēja ieroči slēpti, kur Hektora zirgi?

Kur ir vēl pārējo trojiešu sardzes, kur atrodas teltis?

[Ko tie ir lēmuši sapulcē, stāsti! Vai domā patlaban

Palikt joprojām vēl tālu pie kuģiem vai prāto jau tūdaj

Atpakaj traukties uz Troju, kad sakautas abaju rindas?]»

Eimēdids Dolons tam atkal pēc brīža tā iesāka stāstīt:

«Tagad es labprāt tev stāstīšu visu un taisnību tikai.

Atrodas Hektors patlaban starp padoma devēju vīriem,

Visi apspriežas tur, kur kapukalns valdniekam īlam,

Tālu no trokšņa; bet sardžu, par kurām tu, varoni, vaicāt

īsteni nav tiem nevienas, kas nomodā būtu par viņiem.

Retākās vietās patlaban, kur trojiešu ugunis spīgo,

Nomodā nakti ir viņi, kas saucieniem mudina citus

Vērīgi nometni sargāt, bet biedri, no tālienes sauktie,

Mierīgi atdusas laukā; tik trojieši nometni sarga;

Nedzīvo tuvumā tagad pie viņiem ne bērni, ne sievas.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tā, pārtraucot Dolonu teica:

«Saki, — kā guļ tie patlaban? Vai kopā ar trojiešu vīriem

Jeb vai tie tālāk no tiem? Jel saki, lai taisnību zinu!»

Dolons, Eimēda dēls, tam atkal tā iesāka stāstīt:

«Tagad es labprāt tev stāstīšu visu un taisnību tikai.

Paioni līkajiem stopiem, tad lelegu, kaukoņu vīri,

Slaveno pelasgu rindas ar kāriešiem jūrai ir tuvāk.

Frigiešu jātniekiem, maionu vīriem, kas kaujratos cīnās,

Likiešiem, lepnajiem mīsiešiem tagad ir vieta pie Timbras.

Kāpēc no manis tik sīki jūs izjautāt gribat it visu?

Bet, ja jau vēlaties abi jūs trojiešu nometnē ielīst,

Trāķieši tālāk aiz viņiem, šurp tikko kā nākuši viņi.

Vadonis Rēss ir starp tiem, kas cēlies no Eioneja.

Redzēju tiešām es pats tā dižos un teicamos zirgus,

Baltāki viņi kā sniegs, bet ātrumā līdzīgi vējam;

Kaujrati viņam ar zeltu un sudrabu greznoti krāšņi;

Zelta bruņās un ieročos spožos, jo brīnišķu skatu,

Nāca no dzimtenes savas; ne mirstīgiem vīriem virs zemes

Nesamas būtu šīs bruņas, bet mūžīgiem Olimpa dieviem.

Tagad jūs aizvediet mani pie ātrajiem ahaju kuģiem

Jeb vai ar stiprākām saitēm šeit saistītu atstājiet mani,

Kamēr jūs atpakaļ būtu un paši to redzētu skaidri,

Vai šeit es taisnību stāstu, vai arī viss citādi būtu.»

Pavēris īgušu skatu, tā varenais Diomēds teica:

«Nelolo cerības sirdī, ai Dolon, ka atpakaļ tiksi,

Dodams mums tīkamas ziņas! Tu esi šeit naidnieku rokās!

Bet, ja tev brīvību dosim un atpakaļ laidīsim tevi,

Vēlāk tu nāksi pie mums uz ātrajiem ahaju kuģiem,

Slepeni vērodams visu vai atklāti ieročiem rokās;

Bet, ja nu savaldīs tevi šīs rokas un dzīvību laupīs,

Turpmāk tu argiešu dēliem nemūžam vairs nebūsi kaitīgs!»

Teica, un Dolons, ar spēcīgo roku pie zoda tam skāries,

Sāka to lūgt, bet Tīdeja dēls, tam mezdamies virsū,

Ietrieca pakausī šķēpu un pāršķēla abas tā cīpslas.

Lūpās tam sastinga vārdi un putekļos novēlās galva;

Seskādas ķiveri tūdaļ tie norāva viņam no galvas,

Vilkādas segu, tā sprindzīgo stopu un vareno šķēpu.

Odisejs, līdzīgais dievam, to pacēlis visu ar roku,

Uzvaru devējai dievei tā lūgdamies teica šos vārdus:

«Priecājies, dieve, par gūto! No mūžīgām Olimpa dievēm

Tevi mēs piesauksim pirmo. Jel vadi mūs, Atēna, tagad

Tālāk pie trāķiešu vīriem, to zirgiem un nometnes teltīm!»

Tieši tā Odisejs teica un, paceldams iegūtās bruņas,

Lika tamariskkrūmā, bet blakus tām redzamu zīmi,

Saraudams niedrājā stiebrus un lauzdams tamariskzarus,

Lai šeit tās atrastu drīzāk, kad atpakaļ dotos pa tumsu.

Abi tad metās uz priekšu pār līķiem un asiņu peļķēm,

Steigdamies sasniedza vietu, kur trāķiešu nometne bija.

Trāķieši gulēja saldi, jo nogurums māca tos visus.

Salikti mirdzošie ieroči bija tiem blakus uz zemes

Kārtībā visi trīs rindās, un zirgu pāris pie katra;

Gulēja vidū pats Rēss, bet tuvumā ātrkāju zirgi

Stāvēja sieti ar siksnu pie kaujratu sēdekļa malas.

Odisejs, redzēdams pirmais šeit viņu, tā sacīja draugam:

«Lūk, kur ir, Diomēd, minētais vīrs, lūk, arī tā zirgi!

Dolons, ko tikko kā gāzām, mums ziņoja arī par viņiem.

Tagad tu parādi spēku un drosmi! Tev neklājas tagad

Stāvēt ar ieročiem rokā bez darba! Tu atraisi zirgus

Jeb vai ar nodur šos vīrus, es rūpēšos tālāk par zirgiem!»

Teica tā viņš, un Spulgace dieve tam iedvesa spēku.

Sāka viņš trakot visapkārt ar šķēpu, un zobena ķerto

Gārdzieni pacēlās skarbie, un asinīs sārtojās zeme.

Itin kā lauva, kas ielauzies kūtī pie neaizsargātām

Kazām un aitām, daudz nodara ļauna, tām uzbrukdams pēkšņi,

Gluži tā trāķiešu vīriem šeit uzbruka Diomēds Tīdeids,

Nokaudams divpadsmit vīrus; bet Odisejs, daudzpraša gudrais,

Katru, ko pārsteidza pienācis Tīdeids ar zobenu rokā,

Satvēra tūdaļ aiz kājām un projām aizvilka tālāk,

Domādams tikai par to, lai trāķiešu skaistkrēpju zirgi

Mierīgi sekotu viņam un piepeši nestingtu bailēs,

Soļojot kritušiem pāri, jo nebij tā raduši viņi.

Bet, kad jau Diomēds nāca pie trāķiešu vadoņa Rēsa,

Bija šis trīspadsmitais, kam laupīja dzīvību mīļo.

Vadonis iegārdzās smagi; kā šaušalīgs sapnis pie viņa

Stāvēja Tīdeids šai naktī pēc Atēnas padomagudrā.

Odisejs raisīja vajā no kauj ratiem viennaga zirgus,

Sēja ar pavadu kopā un izveda ārā no burzmas,

Dzīdams uz priekšu tos abus ar stopu, jo aizmirsa steigā

Mirdzošo pātagu paķert no kaujratu sēdekļa spožā.

Odisejs iesvilpās pēkšņi, Dičmēdam padodams zīmi.

Bridi šis kavējās domās, ko pārdrošu viņam vēl darīt,

Vai tam pie kaujratiem ķerties, kur ieroči atradās skaistie.

Aizvest aiz dīseles gala vai iznest, tos paceļot augstu,

Jeb vai tik dzīvību laupīt šeit guļošiem trāķiešu vīriem.

Kamēr it visu to apsvēra prātā, te Atēna nāca,

Stājās tam blakus un teica tā cēlajam Tīdeja dēlam:

«Cildenais Tīdeja dēls! Jel domā, lai atpakaļ tiktu

Atkal pie dobajiem kuģiem, lai nebūtu jābēg tev bailēs

Tobrīd, kad trojus no dieviem kāds cits šeit uzmodinātu.»

Teica tā viņa; šis klausīja tūdaļ, kā dieve tam lika,

Uzlēca zirgos ar steigu, bet Odisejs dzina ar stopu.

Aizlaidās abi nu strauji pie ātrajiem ahaju kuģiem.

Apollons, sudraba stopnieks, ne velti jau stāvēja sardzē.

Redzēdams to, ka Atēna palīdz šeit Tīdeja dēlam.

Iededzies dusmās pret to, viņš iejaucās trojiešu burzmā.

Uzcēla Hipokočntu, no trāķiešiem gudrāko vīru,

Rēsa brālēnu krietno. Šis, uzmodies pēkšņi no miega.

Redzēdams tukšu to vietu, kur stāvēja ātrkāju zirgi,

Trāķiešus raustāmies drausmīgās mokās starp asiņu peļķēm,

Piepeši vaimanāt sāka un mīļoto vadoni sauca.

Radās liels troksnis visapkārt un milzīga burzma starp trojlem.

Ļaudis saskrēja bariem un vēroja briesmīgos darbus,

Kādus bij veikuši tie, kas bēga pie dobajiem kuģiem.

Bet, kad tie sasniedza vietu, kur Hektora sūtītais krita.

Odisejs, Kronidam mīļais, šeit piegrieza ātrkāju zirgus.

Diomēds nolēca zemē un sniedza Odisejam bruņas,

Nolietas asiņu traipiem, tad, uzlēcis ātrkāju zirgos,

Cirta ar pātagu tiem, un klausīgi aizskrēja viņi

[Tūdaļ pie dobajiem kuģiem, jo skriešana patika viņiem).

Dzirdēja Nestors šo troksni pats pirmais un sacīja draugiem:

«Argiešu vadoņi, draugi un padoma devēji gudrie!

Vai nu tas tiesa, vai meli, bet gribu patlaban ko sacīt.

Ātrkāju zirgus es dzirdu no tālienes aulekšos skrienam.

Kaut nu tik Odisejs tagad un Diomēds, drosmīgais cīņā,

Atpakaļ atgriezies būtu ar trojiešu viennaga zirgiem!

Tomēr es baidos tik ļoti par drosmīgiem argiešu vīriem,

Ka tik nav cietuši viņi no satrauktā trojiešu pūļa.»

Nebij tas beidzis šos vārdus, te piepeši atlaidās viņi.

Tūdaļ tie nolēca zemē no zirgiem, un ahaju dēli

Apsveica, spiezdami rokas un bilzdami laipnīgus vārdus.

Gerēnas zirgvaldis Nestors šiem varoņiem jautāja pirmais:

«Saki man, Odisej brašais, tu ahaju slava un greznums, —

Kā tad jūs ieguvāt abus šos zirgus? Vai ielīdāt slēpu

Trojiešu burzmā, vai deva kāds dievs, ko sastapāt ceļā?

Saulstariem spožiem patiesi ir brīnišķi līdzīgi viņi!

Satiekos bieži es cīņā ar trojiešu vīriem un, ceru,

Nestāvu velti pie kuģiem, kaut vecuma nasta tik smaga,

Tomēr līdz šim nav redzēti tādi vai manīti cīņās.

Laikam tos devis kāds dievs, kas nejauši gadījies ceļā.

Krona dēls, aigidas nesējs, jums parāda izcilu godu,

Spulgace Atēna arī, visvarenā Kronida meita.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

«Nestor, Nēleja dēls, tu abaju slava un greznums!

Viegli patiesi kāds dievs, ja patiktos, labākus zirgus

Varētu danajiem dot, jo mūžīgie dievi ir stipri.

Abi šie zirgi, par kuriem patlaban tu, sirmgalvi, vaicā,

Tikko no Trāķijas vesti, bet Rēsu, kas vadīja viņus,

Nodūra Tīdeja dēls, tam līdzi vēl divpadsmit vīrus.

Izlūku trīspadsmito mēs nogāzām tuvu pie kuģiem;

Izlūkot sūtīja viņu uz mūsējo nometni naktī

Hektors, Priama dēls, un pārējie trojiešu vīri.»

Teicis tā, viennaga zirgus viņš pārdzina pāri pār grāvi,

Smiedamies skaļi; ar prieku tam pārējie sekoja līdzi.

Bet, kad tie bija jau tuvu pie Tīdeida krāšņajām mītnēm,

Piesēja viņi tur zirgus ar prasmīgi sagrieztām siksnām

Cieši pie izdobtās siles, kur stāvēja Tīdeja dēlam

Pārējie ātrkāju zirgi un ēda tur tīkamos kviešus.

Odisejs nolika tūdaļ pie stūres ar asinīm trieptās

Dolona bruņas, līdz kamēr tās Atēnal varētu ziedot

Paši devās ar steigu uz jūru un, ienirstot viļņos,

Mazgāja plūdušos sviedrus no kakla, no gurniem un kājām.

Bet, kad jau pelēkā jūrā no locekļiem plūdušos sviedrus

Skaloja nost un krūtīs sirds mīļā tiem spirgtumu juta,

Abi tie iekāpa gludajās vannās un mazgājās tīri.

Beiguši peldes un triepuši miesu ar spīdīgo eļļu,

Sēdās pie azaida abi; no krātera Atēnai viņi

Pildīja kausus ar saldeno vīnu un izlēja zemē.

.

## AGAMEMNONS

AGAMEMNONA VAROŅDARBI

Piecēlās Ausma no gultas un raženā Tītona sāniem,

Nesdama mūžīgiem dieviem un mirstīgiem cilvēkiem gaismu.

Sūtīja Krona dēls Zevs pie ātrajiem ahaju kuģiem

Eridu baismo, kas rādīja kara un šaušalu zīmi.

Nostājās tā pie Odiseja kuģa, pie lielā un dižā,

Pašā nometnes vidū tas bija, lai varētu dzirdēt

Abējās pusēs tās balsi, starp Ajanta Telamonida

Un starp Ahilleja teltīm. Šie izvilka līganos kuģus

Nometnes malās, jo pajāvās abi uz drosmi un spēku.

Stājusies tieši šai vietā, jo spalgā un briesmīgā balsī

Kliedza piepeši dieve un sirdī ik ahaju vīram

Iedvesa sparu iet karā un cīnīties neatlaidīgi.

[Tūdaļ tiem tīkamāk rādījās karot kā dobajos kuģos

Atpakaļ doties pa jūru uz mīļotās dzimtenes zemi.]

Sauca jo skaļi tad Atreja dēls un argiešu vīriem

Lika pie ieročiem ķerties, pats uzvilkdams mirdzošo varu.

Kājbruņas spožas vispirms ar steigu viņš sēja ap lieliem,

Brīnišķi krāšņas, ar sudraba sprādzēm tās sakļāvās cieši,

Apsedza krūtis pēc tam visapkārt ar mirdzošām bruņām —

Kinirs kādreiz tās dāvāja viņam kā mīļajam viesim.

Tobrīd nonāca varenā slava līdz Kiniram Kiprā,

Kāpēc ahaji došoties cīņā ar kuģiem pret Troju.

Tāpēc viņš deva tam bruņas, lai iztaptu valdnieka prātam.

Desmit svītriņu metālā melna tām locījās apkārt,

Divpadsmit mirdzoša zelta un divdesmit lokanās alvas.

Aizvijās zilgani pūķi šais bruņās līdz kaklam uz augšu,

Abējās pusēs pa trim — kā dardedzes loki, ko Kronids

Mākoņos kāris, lai ļaudīm tie būtu par debesu zīmi.

Pakāra zobenu pāri pār vīrišķiem pleciem; jo spoži

Mirdzēja zeltainās naglas tā spalā, bet sedza visapkārt

Sudraba makstis, un zeltaina siksna to kļāva pie sāniem.

Tvēra tad vairogu, kareivju sargu jo krāšņu un dižu,

Prasmīgi kaltu, visapkārt ar desmit varainiem lokiem.

Divdesmit izcilu kupru no alvas tam bija pavisam

Spožu, bet viducī pašā vēl viens no metālā melna.

Rēgojās vairoga augšējā malā ar šausmīgām acīm

Gorgona, baismīga skatam, bet Deims, arī Fobs bij tai apkārt.

Sudraba siksna zem vairoga bija, un līkumu lokos

Aizvijās tālāk pa to kāds zilganmelns drakons trim galvām,

Dažādos virzienos vērstām, no viena tik izaugot kakla.

Galvā tad uzlika viņš ar četrējām vaigsegu plāksnēm

Ķiveri divējiem pušķiem, kas draudīgi māja no augšas.

Divus jo varenus šķēpus vēl ņēma ar varkaltu smaili;

Tālu līdz debesu galiem no vara zaigoja spožums.

Hēra un Atēna tūdaļ ar pērkona brāzieniem skaļiem

Godāja viņu, kam vara pār zeltpilnām Mikēnām bija.

Kauj ratu braucējiem saviem ik vadonis pavēli deva

Rindās sakārtot zirgus netālu no izraktā grāvja.

Paši kājnieku rindās ar varkaltiem ieročiem rokā

Metās uz priekšu, un bija jau milzīga kņada pirms gaismas.

Kauj ratu braucējiem priekšā tie izgāja visi pie grāvja.

Nopakaļ lēnītēm sekoja citi ar kauj ratiem saviem.

Tobrīd mulsumu radīja Kronids starp ahaju rindām,

Birdinot asiņu rasu no gaisa, jo bija tam prātā

Notriekt Aīda valstī daudz diženu varoņu galvas.

Trojieši pretējā pusē uz ielejas izcilās daļas

Stājās ap Hektoru dižo, ap cildeno Polidamantu,

Ainejam blakus kā dievu to godāja trojiešu tauta,

Blakus trim Antēnoridiem, Agēnoram, Polibam arī,

Jauneklim Akamāntam, kas līdzīgs bij mūžīgiem dieviem.

Hektors tiem gāja pa priekšu ar vairogu noapaļoto.

Itin kā postīgā zvaigzne caur mākoņiem piepeši pazib.

Iemirdzas spoži uz mirkli, tad slēpjas aiz mākoņiem tumšiem.

Gluži tā arī šeit Hektors, pa laukumu kārtodams vīrus,

Brīžam starp priekšējiem redzams un brīžam starp pēdējām rindām;

Varā viņš mirdzēja viss kā Aigidas nesēja zibens.

Itin kā pļāvēji laukā, kas, pļaudami miežus un kviešus,

Nostājas pretī cits citam, lai padzītu baru uz priekšu

Turīga saimnieka laukā; tad kūlis aiz kūļa krīt zemē, —

Gluži tā troji un ahaju vīri, cits nogāzdams citu,

Krita, un nebij nevienam par postīgo bēgšanu domu.

Cīņā tie vienādi bija un cīnījās visi kā vilki.

Erida, ciešanu pilnā, tos vērojot, priecājās ļoti;

Tobrīd tā vienīgā bija no dieviem šai briesmīgā cīņā.

Pārējie debesu dievi tos atstāja laukā, bet paši

Mierīgi sēdēja gaišajā pilī uz kalna, kur katram

Uzcelti brīnišķi nami starp šķautnainām Olimpa lejām.

[Kurnēja pārējie dievi pret mākoņu krājēju Zevu,

Tāpēc ka trojiešu tautai viņš gribēja dāvināt slavu.

Dievu un cilvēku tēvs maz vēroja pārējo runas.

Aizgājis tālāk no citiem, viņš priecīgā lepnumā sēdās,

Vērodams trojiešu pilsētu plašo un ahaju kuģus,

Mirdzošo varu un vīrus, kas, gāzdami citus, krīt cīņā.]

Kamēr vēl uzausa gaisma un pieauga dievišķā diena,

Trojus un ahajus trāpīja šautras, un varoņi krita.

Tikko kā tuvojas bridis, kad cirtēji mežainās gravās

Pusdienu gatavot sāk, jo, kalngalos nolaižot baļķus,

Gurdas ir kļuvušas rokas un nogurums dvēselē radies,

Izsalkums ari jau pārņēmis sirdi pēc ēdiena garda, —

Drosmīgie danaju dēli ar triecienu pārrāva rindas,

Mudinot tuvākos biedrus; tiem Atreja dēls Agamemnons

Uzbruka pirmais un gāza Biēnoru, valdnieku dižo,

Pašu un arī tā biedru Oīleju, kaujratu kalpu.

Oīlejs lēca no zirga un devās pret Atreja dēlu.

Tikko šis metās uz priekšu, tam Atreids ar metamo šķēpu

Trāpīja pierē, un ķivere smagā to neaizsargāja,

Bet caur to izurbās varainā smaile un saberza kaulu,

Smadzenes satricināja, un Oīlejs triecienā krita.

Atreja dēls Agamēmnons tos atstāja guļam uz lauka;

Krūtis tiem palika kailas, jo abiem viņš novilka bruņas.

Steigšus viņš devās uz priekšu, lai īsu un Antifu gāztu,

Priama dēlus — šis blakusdēls bija, bet pēdējais īstais, —

Stāvot tiem kauj ratos vienos. īss vadīja zirgus uz priekšu,

Blakus tam stāvēja cildenais Antifs ar ieročiem rokā.

Ahillejs īdkalna lejās reiz saistīja abus ar rīkstēm,

Atradis ganos pie avīm, bet atlaida brīvā par maksu.

Atreja dēls Agamēmnons, starp ahajiem dižākais valdnieks,

Uzbruka īsam papriekšu un trāpīja krūtīs virs pupa,

Antifam atvēzies cirta pa galvu un nogāza zemē.

Ātri šiem varoņiem abiem viņš novilka mirdzošās bruņas,

Pazīdams abus, jo kādreiz jau agrāk pie ātrajiem kuģiem

Redzēja abus, kad Pēleids tos atveda sietus no īdas.

Itin kā spēcīgais lauva, kas briežmātes midzenī iebrūk.

Satverdams mazujus vārgos ar stiprajām ķetnām un zobiem,

Piepeši saberž tiem kaulus un nolaupa dzīvību mīļo;

Māte tiem nespēj vairs līdzēt, kaut atrodas tuvu pie migas,

Tāpēc ka šausmīgas bailes ir tobrīd no nezvēra pašai;

Steigā tā metas uz priekšu pa biezajiem krūmiem un mežu.

Sviedri tek aumaļām viņai, no briesmīgā nezvēra bēgot, —

Gluži tā nespēja troji no nāves glābt Priama dēlus,

Tāpēc ka paši jau bēga no drosmīgiem abaju vīriem.

Tālāk viņš Peisandru gāza un brašo Hipēlohu arī.

Drošā Antimaha dēlus; reiz Antimahs, vairāk par visiem

Zelta no Parida guvis un mirdzošu dāvanu uzpirkts,

Trojiešiem padomu deva Menēlājam Helen! nedot.

Tautvedis Agamēmnons nu nogāza abus šā dēlus.

Abi tie kaujratos bija un vadīja ātrkāju zirgus.

Mirdzošie groži no trīcošām rokām tiem izkrita zemē.

Sastinga abi aiz bailēm, kad pretī viņš metās kā lauva.

Piepeši, mezdamies ceļos, tie sāka no kauj ratiem lūgties;

«Dzīvību saudzē mums, AtreidI Tu dabūsi izpirkummaksu!

Kaudzēm ir dažādu mantu Antimaha greznajā pilī,

Daudz tur ir vara un zelta, dzelzs prasmīgi izkaldinātas.

Labprāt tēvs dāvās tev visu, lai izpirktu abus no gūsta,

Dzirdēdams vēsti, ka esam vēl dzīvi pie abaju kuģiem.»

Liedami asaras gaužas, tā ahaju vadoni viņi

Lūdza ar glaimīgiem vārdiem, bet atbildi saņēma rūgtu;

«Ja jau patiesi jūs esat tā brašā Antimaha dēli,

Kādreiz kas padomu deva, lai troji Menēlājam pēkšņi,

Sūtītam tobrīd uz Troju ar dievišķo Lāerta dēlu,

Dzīvību laupa un atpakaļ nelaiž pie ahaju vīriem,

Tad jums būs jāizpērk tēva Antimaha riebīgais nedarbs.»

Teica un Peisandru trieca no mirdzošiem kaujratiem zemē,

Trāpīdams krūtīs ar šķēpu; viņš zemē uz muguras krita.

Hipolohs lēca no ratiem, bet Atreids to notrieca zemē,

Nocirta rokas ar zobenu viņam un galvu no kakla,

Aizgrūda projām kā bluķi; tas ripodams aizvēlās tālāk.

Atstājis šos, viņš metās uz priekšu, kur trojiešu rindas

Biezākas bija, un sekoja ahaji kājbruņās spožās.

Kājnieki kājniekus trieca, un bija tiem jābēg pret gribu.

Braucēji braucējus gāza, — zem dipošiem kumeļu nagiem

Pacēlās putekļu mākoņi biezi no ielejas lauka, —

Vicinot nāvnesi varu, bet Atreja dēls Agamēmnons

Sekoja cirzdams uz priekšu un mudīdams argiešu vīrus.

Itin kā postīgā liesma sāk plosīties necirstā mežā,

Viesulis saceļ to augstu un aiznes uz dažādām pusēm,

Nogāžas koki ar saknēm, jo uguns tos aizrauj ar sparu, —

Gluži tā bēgošo trojiešu galvas zem Atreida rokas

Putekļos krita uz zemes, un bariem vien augstkaklu zirgi

Traucās ar troksni pa lauku un aizrāva kaujratus tukšos,

Skumstot par teicamiem vadoņiem saviem; tie gulēja visi

Zemē un plēsīgiem putniem daudz mīļāki bija kā sievām.

Tobrīd Hektoru rāva Zevs ārā no putekļiem, šautrām,

Cilvēku slepkavošanas, no burzmas un asiņu straumēm.

Trojiešiem sekoja Atreids un danajus mudīja cīņā.

Glābdamies mūros, tie devās gar vīģi, kur vecajam īlam,

Slavenā Dardana dēlam, bij uzmesta kapkopa augsta.

Atreja dēls Agamēmnons tos vajāja neatlaidīgi,

Spēcīgi kliegdams, un varenās rokas tam asinīs mirka.

Bet, kad jau Rietumu vārtus un ozolu sasniedza viņi,

Stājās tie blakus cits citam un gaidīja palīgā biedrus.

Itin kā govis tie skrēja pa laukuma vidu, kad viņām

Piepeši uzbrucis lauva, kas piezadzies nakti pa tumsu;

Visas tad baidās, bet vienu tik sagaida liktenis rūgtais;

Satvēris stiprajos zobos, tas salauž tai kaklu bez pūlēm,

Padzeras asinis karstās un iekšas kā kārumu aprij, —

Gluži tā Atreja dēls Agamēmnons šeit vajāja troļus,

Pēdējo bieži vien gāzdams; ar steigu tie atpakaļ bēga.

Augšpēdus krītot no zirgiem vai saļimstot pīšļos uz mutes,

Varenā Atreida triekti, — par visiem viņš trakoja vairāk.

Bet, kad viņš bija jau tuvu pie Ilijas augstajiem mūriem,

Dievu un cilvēku tēvs no debesīm piepeši nāca,

Apsēdās īdkalnā augstā, jo bagātā avotiem dzidriem.

Kāpdams no debesīm lejup, viņš zibeni paņēma rokā,

Zeltspārnu Iridu sauca un lika tai laisties ar vēsti:

«Teci jel, Irida veiklā, un Hekloram aiznes šo vēsti!

Kamēr pie Ilijas mūriem viņš tautganu Atreldu vēro

Cīnāmies pirmajās rindās un padzenam trojiešu rindas,

Tikmēr lai neiet uz cīņu, bet mudina pārējos vīrus

Doties pret ahaju vīriem uz drausmīgo cīņu pie kuģiem.

Bet, kad to ievainos šķēps vai trojiešu raidītā šautra,

Ja viņš tad kaujratos lēks, es Hektoram dāvāšu spēku

Nogāzt ikvienu, līdz kamēr tas nāktu pie daudzairu kuģiem,

Norietot vakarā saulei un tumsībai apklājot zemi.»

Teica tā viņš, un Irida veiklā tam klausīja tūdaļ;

Lejup tā metās no Idas un traucās uz Iliju svēto.

Dievišķo Hektoru, Priama dēlu, šeit atrada viņa

Mierīgi stāvam starp biedriem pie zirgiem un kaujratiem

stipriem.

Stādamās varonim blakus, tā ālrkāje Irida teica:

«Varenais Priamid Hektor, tu padomā Kronidam līdzīgs!

Mani šeit sūtīja Zevs, lai vēsti tev nesu no viņa.

Kamēr pie Ilijas mūriem tu tautganu Atreidu vēro

Cīnāmies pirmajās rindās un padzenam trojiešu rindas,

Tikmēr tu neej uz cīņu, bet mudini pārējos vīrus

Doties pret ahaju vīriem uz drausmīgo cīņu pie kuģiem.

Bet, kad to Ievainos šķēps vai trojiešu raidītā šautra,

Ja viņš tad kauj ratos lēks, tev Krona dēls dāvinās spēku

Nogāzt ikvienu, līdz kamēr tu nāksi pie daudzairu kuģiem,

Norietot vakarā saulei un tumsībai apklājot zemi.»

Teica tā īrida veiklā un aizlaidās tūdaj no viņa.

Hektors ar ieročiem rokā no kauj ratiem nolēca zemē.

Vicinot metamos šķēpus, tas devās pa kareivju rindām,

Mudldams vīrus uz cīņu, un iesāka drausmīgo kauju.

Trojieši apgriezās apkārt un stājās pret ahajiem droši;

Ahaji pretējā pusē jo ciešāk vēl nostiprinājās.

Iedegās cīņa visapkārt, un sastapās vīri; pats pirmais

Izgāja Agamēmnons, jo priekšējās rindās tam tika.

Tagad nu sakait man, mūzas, kas debesu mitekļos valdāt,

Kas šeit no trojiešu vīriem vai slaveniem palīgu pulkiem

Iznāca pirmais uz cīņu pret vareno Atreja dēlu.

Pirmais bij īfidamānts, Antēnorids dižais un drošais,

Uzaudzis cilainā Trāķijas zemē, kur dzimtene aitām.

Mātes tēvs Kisejs kā bērnu pie sevis to audzēja pilī,

Skaistvaidze Teāno bija šā kritušā kareivja māte.

Bet, kad šis pieaudzis bija par jaunekli brašu un staltu,

Vectēvs to nelaida projām un meitu tam deva par sievu.

Nosvinot priecīgas kāzas un dzirdot par ahaju karu,

Nāca ar divpadsmit izliektiem kuģiem, kas sekoja viņam.

Atstājis Perkotes ostā pēc tam šos līganos kuģus,

Kājām pats tūdaļ no turienes devās uz Ilijas mūriem.

Tobrīd šis nāca uz cīņu pret diženo Atreja dēlu.

Bet, kad tie, uzbrūkot strauji, jau pienāca tuvu cits citam,

Kļūdījās Atreja dēls, šķēps aizlaidās sānis gar viņu.

Trāpīja īfidamants ar šķēpu zem bruņām pa jostu.

Izmetis uzgulās šķēpam, jo paļāvās spēcīgai rokai.

Taču tā greznoto jostu viņš nespēja pārsist ar šķēpu;

Atliecās smaile kā svins, kad atsitās sudraba plāksnēs.

Varenais Agamēmnons nu satvēra metamo šķēpu,

Vilka pie sevis ar varu kā lauva, to viņam no rokas

Izrāva ārā, tad cirta pa kaklu; tam ļodzījās ceļi;

Varonis saļima zemē un aizmiga varainā miegā,

Nabadziņš, tālu no sievas, šeit trojiešiem palīgu sniegdams,

Neguvis glāstu no tās, kaut tiešām daudz dāVāja balvu —

Dāvāja viņai simt vēršu vispirms, tad solīja vēlāk

Tūkstoti kazu un aitu, kas ganībās bija bez skaita.

Viņam šeit Atreja dēls, to nogāzis, novilka bruņas;

Ieguvis ieročus spožos, viņš devās caur ahaju rindām.

Tikko to redzēja Koons, pats brašais no trojiešu vīriem,

Pirmais Antēnora dēls, aiz sāpēm un ciešanām smagām

Acis tam aizsedza tumsa, jo žēl tam bij kritušā brāļa.

Paslepu stājies ar šķēpu pie dievišķā Agamemnēna,

Trāpīja varonim tobrīd pa roku zem elkoņa tieši.

Mirdzošā varkaltā smaile tam izgāja cauri caur roku;

Tautvedim Atreja dēlam sirds sastinga pēkšņi aiz bailēm,

Taču tam nenāca prātā vēl šķirties no kara un cīņas —

Metās viņš Koonam virsū ar viesuļa audzēto šķēpu.

Pusbrāli īfidamāntu ar steigu šis aizvilka projām,

Satverot viņu aiz kājas un stiprākos palīgā saukdams.

Aizvelkot līķi caur burzmu, tam Atreja dēls Agamēmnons

Trieca zem vairoga šķēpu un salieca varoņa ceļus;

Pienācis tuvāk, virs kritušā brāļa tam nocirta galvu.

Tā šeit Antēnora dēli zem vadoņa Atreida rokas

Ļima, kā liktenis lēmis, un nāca uz Aīda mītnēm.

Kamēr no vaļējās brūces vēl tecēja asinis siltās,

Atreja dēls Agamēmnons pie pārējiem kareivjiem steidzās,

Mezdams ar šķēpu, ar zobenu cirzdams, ar akmeņiem sviezdams.

Bet, kad jau apžuva brūce un asinis norima tecēt,

Piepeši sajuta varonis Atreids jo smeldzīgas sāpes.

Itin kā dzemdību laikā dzeļ grūtniecei sāpīgās šautras,

Eileitiijas ko raida, kas sievām ar sāpēm liek dzemdēt,

Varenās Hēras meitas, visrūgtāko ciešanu sūtnes, —

Gluži tā sajuta varonis Atreids jo smeldzīgas sāpes.

Tūdaļ viņš kauj ratos lēca un kauj ratu braucējam lika

Traukties pie dobajiem kuģiem, jo sirdi tam plosīja sāpes.

Skanēja tālu tā spēcīgā balss, kad danajiem kliedza:

«Argiešu vadoņi, draugi un padoma devēji gudrie!

Tagad no ātrajiem ahaju kuģiem jūs atvairait paši

Drausmīgo cīniņu burzmu; man gādīgais Krona dēls neļauj

Cīnīties veselu dienu pret drosmīgo trojiešu rindām.»

Teica tā viņš, un kauj ratu braucējs ar skaistkrēpju zirgiem

Devās pret dobajiem kuģiem; tie rikšoja labprāt uz priekšu.

Zirgi, putojot krūtīm un notriepjot putekļos kājas,

Aiznesa cietušo vadoni tālu no Arēja burzmas.

Bet, kad jau redzēja Hektors, ka Atreids ir atstājis cīņu,

Tūdaļ tas mudīja trojus un Likijas vīrus, tiem saukdams:

«Trojieši, Likijas vīri un dardanl, šķēpmeši vingrie!

Tagad nu esiet kā vīri! Lai netrūkst jums spēka un spara!

Projām ir drosmīgais vīrs! Man dāvina uzvaras slavu

Varenais Krona dēls Zevs. Jūs trieciet nu viennaga zirgus

Danaju varoņiem virsū, lai gūtu sev lielāku slavu!»

Teicis šos vārdus, viņš iedvesa drosmi un spēku ikkatrā.

Itin kā mednieks, kad, vajādams lauvu vai mežkuili niknu,

Piepeši baltzobu suņus tiem uzrīda pakaļ pa pēdām, —

Gluži tā Priamids Hektors, kas īgnajam Arējam līdzīgs,

Palaida drosmīgos trojiešu vīrus pret ahaju dēliem.

Pats nu ar lepnumu krūtīs starp pirmajiem gāja uz cīņu;

Rāvās viņš sparīgi turp, kā viesulis negaisa laikā

Raujas no mākoņiem lejup un sabango tumšzilo jūru.

Kuru no ahajiem pirmo un kuru ir pēdējo gāzis

Hektors, Priama dēls, kad Kronids tam dāvāja slavu?

Asaju nogāza pirmo, Autēnoju, Opitu arī,

Dolopu, Klitlja dēlu, Ofēltiju, Alsimnu, Oru,

Beidzot Agēlāju brašo, Hipčnoju, drosmīgo cīņā.

Nogāzis zemē šos danaju vīrus, viņš metās pret pūli.

Itin kā rietumu vētra pēc mirkļa ar pūtienu strauju

Sašķaida mākoņu kaudzes, ko Dienvidis sadzinis kopā;

Vijņi tad saceļas gaisā kā kalni un seko cits citam,

Putas visapkārt šķīst augstu, kad elpu velk klīstošā vētra, —

Gluži tā danaju galvas šeit šķīda zem Hektora rokas.

Nelaime notiktu liela, ko nespētu izlabot vēlāk;

Aizbēgtu ahaju dēli šai brīdī līdz dobajiem kuģiem,

Nebūtu Odisejs teicis Diēmēdam, Tīdeja dēlam:

«Slavenais Tīdeja dēls! Vai trūkst jau mums spēka un spara?

Šurp tu, mans draugs! Šeit stājies man blakus! Ja mirdzošais Hektora

Ielauztos dobajos kuģos, mēs nespētu panest vairs kauna.»

Drosmīgais Tīdeja dēls, tam atbildot, savukārt teica:

«Palikšu kopā ar tevi un stāšos tev blakus, bet tikai

Maz tur būs jēgas no tā, jo varenais Mākoņu krājējs

Trojiešiem vairāk patlaban kā ahajiem uzvaru dāvā.»

Teica un Timbraju tūdaļ no kaujratiem nogāza zemē,

Caururbdams krūtis pie pupa pa kreisi; bet Odisejs tobrīd

Gāza šā vadoņa kalpu Molionu, līdzīgo dievam.

Abus šos atstāja viņi, jo nebij vairs bīstami cīņā.

Tagad tie traucās uz priekšu pret citiem kā mežkui]i īgnie,

Spītības pilnie, kas atpakaļ metas pret mednieku suņiem.

Tā, lūk, šie trojiešus dzina un gāza, un ahaju dēli

Atvilka elpu, jo agrāk no dievišķā Hektora bēga.

Tobrīd vēl kauj ratus notvēra viņi un nogāza zemē

Abus Perkotes Meropa dēlus; šis labāk par visiem

Zināja likteni zīlēt. Uz postīgo karu tas dēliem

Aizliedza doties, bet viņi par to vis nelikās zināt,

Tāpēc ka likteņa roka tos vilka jau melnajā nāvē.

Tagad tiem Diomēds Tīdeids, vislabākais šķēpmetis cīņā,

Laupīja dzīvības elpu un novilka mirdzošās bruņas;

Odisejs vēlāk Hipēdamu gāza Hipēironam blakus.

Tobrīd Krona dēls viņiem, no īdkalna vērodams visu,

Līdzsvarā turēja kauju, un īgni tie žņaudza cits citu.

Diomēds, Tīdeja dēls, Agāstrofam, Paiona dēlam,

Pāršķēla gūžu ar metamo šķēpu, bet nebija viņam

Tuvumā zirgu, lai bēgtu, jo tobrīd prāts aptumšots bija.

Attālāk biedrs tam turēja zirgus, pats tomēr kā kājnieks,

Cīnoties priekšējās rindās, šeit zaudēja dzīvību mī]o.

Tūdaļ tos redzēja Hektors caur rindām un, sparīgi kliegdams,

Metās uz priekšu pret viņiem; tam trojieši sekoja bariem.

Diomēds, drosmīgais cīņā, to redzēdams, satrūkās pēkšņi;

Tūdaļ viņš Lāerta dēlam, kas pienāca blakus, tā teica:

«Varenais Priamids Hektors kā sodība tuvojas atkal!

Stāsimies abi tam pretī! Ar pretsparu padzīsim viņu!»

Teica un, atvēzis roku, viņš izmeta garkāta šķēpu;

Diomēds meta bez kļūdas un, tēmēdams nācējam galvā,

Aiztvēra ķiveres pušķi. No ķiveres atlēca smaile,

Neskarot Hektora ādu, jo ķivere sargāja viņu

Trīskāršā, izcilu seksti, ko Apollons kādreiz tam deva.

Piepeši atpakaļ atlēca Hektors un pazuda burzmā.

Varonis nokrita ceļos un, atspiedies spēcīgā rokā.

Noliecās zemē, un baismīgā tumsa jau sedza tā acis.

Brīdī, kad Diomēds metās ar sparu uz priekšējām rindām,

Sekodams izmestam šķēpam, kas trīcēdams iedūrās zemē,

Samaņu atguva Hektors un, atpakaļ kauj ratos lēkdams,

Metās pie pārējiem trojiem un glābās no pazemes tumšās.

Mezdamies pretī ar šķēpu, tā drosmīgais Diomēds teica:

«Atkal tik viegli tu, suni, jau glābies no nāves, kaut briesmas

Bija šai mirklī tev tuvu! Foibs Apollons tevi šeit glābis!

Laikam tu piesauc šo dievu, kad dodies starp šķindošiem šķēpiem.

Taču ar tevi es tikšu drīz galā, kad sastapšu vēlāk,

Ja vien man arī kāds palīgs starp mūžīgiem debesu dieviem.

Tagad es došos uz priekšu pret citiem, ko sastapšu ceļā.»

Teica un šķēpmetim Paiona dēlam viņš novilka bruņas.

Aleksandrs, košmates Helenes vīrs, tam palīgā steidzās,

Virzīja sprindzīgo stopu pret tautganu Tīdeja dēlu,

Slēpies aiz marmora staba, ko trojiešu vīri reiz cēla

Dardana pēctecim Ilam, kas valdīja senāk pār Troju.

Bet, kad jau Tīdeja dēls Agdstrofam, brašajam cīņā,

Novilka mirdzošās bruņas un vairogu lielo no pleciem,

Norāva ķiveri smago, te Aleksandrs uzvilka stopu.

Raidīja šautru un — nebija velti viņš raidījis smaili —

Trāpīja labajā pēdā; un šautra, tai izejot cauri,

Iestrēdza zemē ar sparu. Tad, atskanot gaviļu smiekliem,

Slēptuvi atstāja Parids un lieloties teica šos vārdus:

«Ievainots esi, un šautra nav raidīta velti! Kaut tomēr

Cirkšņos es trāpījis būtu un laupījis dzīvību tavu!

Troji tad būtu jau brīvi pavisam no briesmīgā lāsta!

Bīstas it visi no tevis kā blējējas kazas no lauvas.»

Drosmīgais Tīdeja dēls bez bailēm tā sacīja viņam:

«Nelieša strēlniek, ai izcilo stopniek un sieviešu medniek!

Ja šeit tu atklāti nāktu ar ieročiem pārbaudīt mani,

Tad maz tev līdzētu sprindzīgais stops un visas šīs šautras.

Tagad tu lielies par velti: tik viegli tu skāri man pēdu,

Itin kā sieva vai zēns, jo nejūtu mazāko sāpju.

Nīstama gļēvuļa šautra līdz mērķim jau asumu zaudē.

Bet, ja es izšāvis kādu, kaut drusciņ tik pieskaras vīram,

Citādi darbojas tā, jo vīru gāž zemē bez elpas;

Sieva par kritušo sēro un vaigus sev saplēš aiz sāpēm,

Bērni bez aizgādņa paliek; pats, slacīdams asinīm zemi,

Satrūd, un apkārt ap viņu ir putnu daudz vairāk kā sievu.»

Teica, un pienāca tuvu tam Odisejs, šķēpmetis brašais,

Stādamies varoņa priekšā; bet Diomēds sēdās un šautru

Izvilka ārā no kājas; to mocīja smeldzīgas sāpes.

Tūdaļ viņš kaujratos lēca un kaujratu braucējam lika

Atpakaļ traukties pie kuģiem, jo sirdi tam plosīja sāpes.

Odisejs, šķēpmetis brašais, nu vienīgais palika laukā.

Nebija tuvu patlaban neviena, jo satrūkās visi.

Nopūties smagi, tad sacīja viņš savai drosmīgai sirdij:

«Vai man! Ko tagad lai sāku? Būs vienīgi negods, ja bēgšu,

Bīdamies lielāka pūļa; bet cīnīties būtu vēl ļaunāk

Vienam pret veselu pūli, jo danajus aiztriecis Kronids.

Kāpēc patlaban, sirds mīļā, tu nomākta esi tik ļoti?

Zinu es labi, ka gļēvulis tas, kas vairās no cīņas.

Bet, ja kāds izceļas cīņā, tam gatavam jābūt ik brīdi

Nostāties droši, kad uzbrūk viņš kādam vai vairās no kāda.»

Kamēr vēl Lāerta dēls to apsvēra sirdī un prātā,

Pienāca trojiešu rindas pa tam ar vairogiem rokā,

Apstājot viņu visapkārt, bet ieslēdza nelaimi savu.

It kā pret mežkuili suņi vai spēcīgu jaunekļu pūlis

Metas ar īgnumu virsū, kad, izlīdis ārā no migas,

Asina spīdīgos ilkņus jo nikni starp līkajiem žokļiem;

Suņi to ielenc visapkārt; šņakst sargoties mežkuiļa zobi,

Tomēr tie neatstāj viņu, kaut nezvērs tik draudīgi raugās, —

Gluži tā Kronidam mīļo Odiseju vajāja troji.

Pēkšņi bez bailēm viņš uzklupa trojiem ar metamo šķēpu,

Krietnajam Dēiopitam vispirms to ietriekdams plecā.

Toonu gāza aiz viņa un Ennomam laupīja bruņas;

Hersidamantam pēc tam, kas lēca no kauj ratiem ārā,

Ietrieca šķēpu pie nabas zem kuprainā vairoga malas,

Trojietis nokrita pīšļos un satvēra zemi ar plaukstām.

Atstājis viņus, ar šķēpu Hipāsidu Нагори gāza,

Šoka īsteno brāli, kas cēlies no augstākas kārtas;

Mūžīgiem līdzīgais Šoks ar šķēpu tam palīgā nāca;

Nostājies tuvu pie tā, viņš sacīja Lāerta dēlam:

«Varoni dižo, nav līdzīga cita tev viltū un darbos!

Vai nu tu leposies šodien ar diviem Hipasa dēliem,

Abus šos nogāzis zemē un laupījis mirdzošās bruņas.

Jeb vai zem šķēpa šī mana tu zaudēsi dzīvību savu.»

Teicis šos vārdus, viņš meta ar šķēpu pa vairoga vidu.

Mirdzošam vairogam tūdaļ šķēps sparīgi izurbās cauri,

Iestrēgdams varoņa bruņās, ar prasmi jo brīnišķi kaltās;

Vienīgi šķēpa gals asais tam nobrāza ādu ap ribām,

Tāpēc ka Atēna tam vairs neļāva iespiesties iekšās.

Odisejs saprata tūdaļ, ka trieciens nav nāvīgā vietā;

Atkāpies ātri no Šoka, tā varonis sacīja viņam:

«Nelaimes sistais! Patlaban ir tuvu tev likteņa brīdis!

Tiesa, tu piespiedi mani ar trojiešiem cīniņu atstāt;

Tomēr tev saku, tu dabūsi galu, un pazemes tumsā

Šodien vēl gāzīšu tevi; šeit, ļimis zem metamā šķēpa,

Slavu man dāvāsi lielu, bet skaistzirgu Aīdām garu.»

Teica tā viņš, tad pagriezās Šoks un satrūcies bēga.

Odisejs metamo šķēpu nu bēdzējam mugurā trieca;

Muguras vidū starp pleciem tas izurbās cauri caur krūtīm.

Kareivis gāzās ar troksni, un Odisejs sauca ar prieku:

«Brašo un drosmīgo Sok, ai slavenā Hipasa pēcnieki

Nāve šeit pārsteidza tevi, jo nespēji izbēgt no viņas.

Vai tev, ai nelaimes sistais! Ne tēvs tev, ne cienītā māte

Nevarēs mirušam plakstiņus aizspiest, bet plēsīgie putni

Gabalos saraustīs tevi, ar spārniem šauzdami bieziem.

Bet, ja es miršu, tad ahaji apbedīs mani ar godu.»

Teica un rāva no ādas un vairoga izcilā kupra

Vareno šķēpu, ko drosmīgais Šoks bij metis pret viņu.

Tūda) tam asinis plūda, un sāpes tam satrauca sirdi.

Bet, kad jau drosmīgie troji tā asinis redzēja plūstam,

Metās it visi pret to un pūlī cits mudīja citu.

Odisejs atpakaļ traucās un biedrus sev palīgā sauca.

Trīsreiz viņš kliedza it skali, cik spēka ir varoņa krūtīs;

Menelājs, Arējam mī|ais, trīs reizes to dzirdēja ari.

Tūdaļ viņš Ajantam teica, kas tobrīd tam pienāca tuvu:

«Ajant, Telāmona dēls, ai Kronida lutekli dižo!

Dzirdu es drosmīgā vīra Odiseja skanīgo balsi;

Kliedza viņš tā, ka būtu tur viens un uzmāktos troji.

Šķita, ka cīņā patlaban tam atgriezti celi no citiem.

Iesim uz priekšu caur burzmu un palīgā steigsimies ātrāk!

Baidos, starp trojiešiem Jauns kas tur viņam varētu notikt.

Ilgi tad danajiem sāpētu sirds par drosmīgo vīru.»

Teicis to, metās uz cīņu, tam sekoja dievišķais Ajants.

Sastapa tūdaļ šeit viņi Odiseju, Kronidam mījo.

Trojieši dzinās tam pakal kā dzeltenie šakāli kalnos,

Ielencot ragaino briedi, kam mednieks ar uzvilktu stopu

Šautru ietriecis sānos; no viņa tas bēga vēl ilgi,

Ļaudamies kājām, līdz ritēja asins un kustējās kājas.

Bet, kad jau steidzīgā šautra tam laupīja pēdējos spēkus,

Plēsīgo šakāļu bari to gabalos saplosa kalnos,

Ēnainā mežā; tad pēkšņi uz turieni sūta kāds dēmons

Plēsīgo lauvu; bēg šakāļi steigā, un lauva gūst briedi. —

Tā šeit ap Lāerta dēlu, ap gudro un drosmīgo vīru,

Drūzmējās daudzi un spēcīgi troji; bet varonis tobrīd

Metās uz priekšu ar šķēpu un vairīja baismīgo nāvi.

Bet, kad tiem tuvojās Ajants ar vairogu, līdzīgu tornim.

Trojiešu kareivji bēga, kur nejauši gadījās katram.

Menelājs, Arējam mīļais, to izveda ārā no burzmas,

Turot aiz rokas, līdz kamēr tam divričnieks piedzina zirgus.

Ajants nu metās uz cīņu un trojieti Doriklu gāza,

Priama blakusdēlu, tad Pandoku notrieca zemē,

Lisandru gāza ar šķēpu, vēl Pīrasu, Pilartu ari.

Itin kā pārplūdis strauts no kalniem uz ieleju traucas,

Pārpilns ar Kronida lietu un kalnājos kūstošu sniegu,

Aizrauj sev līdz ar straumi daudz ozolu sausu un priežu,

Aiznes daudz zāļu un dūņu no atvariem dziļiem uz jūru, —

Gluži tā slavenais Ajants pa ieleju trakodams skrēja,

Gāzdams gan zirgus, gan vīrus. Bet visu to nejauta Hektors,

Tāpēc ka cīnījās sīvi viņš kreisajā ielejas pusē,

Tuvu pie Skamandras upes; un tieši šai vietā visvairāk

Krita varoņu galvas; te skanēja kareivju balsis

Apkārt ap Nestoru dižo un drosmīgo Idomeneju.

Tieši tur cīnījās Hektors un darīja varoņa darbus,

Satrieca jaunekļu rindas ar šķēpu un veiklajiem zirgiem.

Cildenie ahaju vīri vēl negrieztu pretniekam ceļu,

Nebūtu Aleksandrs tobrīd, kam sieva Helene bija,

Piespiedis cīniņu pārtraukt Mahāonu, tautganu brašo,

Piepeši trāpīdams labajā plecā ar trijšķautņu šautru.

Satrūkās drosmīgie ahaju vīri, kas cīnīties tvīka,

Ka tik tas nebūtu kritis un otrādi negrieztos laime.

Tobrīd īdomenējs tā cildajam Nestoram teica:

«Nestor, Nēleja dēls, tu ahaju slava un greznums!

Kauj ratos steidzīgi kāp! Lai Mahāons stājas tev blakus!

Viennaga zirgus tu vadi jo drīzāk pie ahaju kuģiem!

Vērtīgāks daudzkārt ir ārsts par lielāku kareivju baru.

[Šautras viņš izvelk no brūcēm un uzkaisa dziedīgas zāles.]»

Teica, un sekoja līdzi tam Gerēnas zirgvaldis Nestors.

Tūdaļ viņš iekāpa kaujratos savos; tam Mahāons blakus

Nostājās, slavenā ārsta Asklēpija pēctecis cildais;

Nestors ar pātagu cirta, un teciņus aizskrēja zirgi

Tūdaļ pie dobajiem kuģiem, jo skriešana patika viņiem.

Priamids Kebrions tobrīd, pie Hektora kaujratos stāvot,

Trojiešos vēroja burzmu un sacīja viņam šos vārdus:

«Hektor, mēs cīnāmies šeit pret drosmīgiem danaju vīriem

Tālu no drausmīgās kaujas, bet pārējie trojiešu vīri

Dodas, kur patīkas kuram, gan paši, gan pajūgi arī.

Dižais Telāmonids Ajants tur trako, to pazīstu labi —

Milzīgais vairogs patlaban tam plecos. Turp steigsimies tūdaļ

Abi ar viennaga zirgiem un kaujratiem projām, kur īgni

Kājnieks pret zirdznieku cīnās, kur, asinīm apslakot zemi,

Saļimst cits citam pie kājām, kur kliedzieni skaļi visapkārt.»

Teicis šos vārdus, ar pātagu skaļo viņš skaistkrēpju zirgiem

Sparīgi cirta, un tūdaļ tie, pātagas cirtienus jūtot,

Devās ar kaujratiem straujiem starp trojiem un ahaju dēliem,

Līķus un vairogus mina; ar asinīm melnām visapkārt

Krāsojās apakšā kaujratu asis un sēdekļa mala.

Asiņu šļakatas sārtās no zirgu nagiem tur krita,

Arī no riteņu šķienēm. Bet Hektors ar triecienu strauju

Metās pret ahaju rindām, tās tīkodams piepeši salauzt.

Sacēlis burzmu starp danaju vīriem, viņš kratīja šķēpu,

Drosmīgi rāvās uz priekšu pa lauku gar ahaju rindām,

Mezdams ar šķēpu, ar zobenu cirzdams, ar akmeņiem sviezdams

Tikai no viena viņš bēga — no Ajanta Telamonida,

Sajūtot bailes no Zeva, ja ietu ar stiprāku cīņā.

Varenais Olimpa valdnieks tad Ajantam iedvesa šausmas;

Vairogu septiņām ādām uz muguras mezdams, viņš stājās,

Satrūcies atpakaļ bēga un raudzījās trojiešu pūlī

Līdzīgi zvēram, un solītī lēnā tad virzījās projām.

Itin kā dzelteno lauvu no vēršu aploka žoga

Atvaira baltzobu suņi vai zemnieku pūlis ar spēku;

Barotos vēršus un govis tie nezvēram nolaupīt neļauj,

Paliekot nomodā nakti; tas, gribēdams tauku un gaļas,

Ielauzties tiecas, bet velti; tad pēkšņi no spēcīgas rokas

Aizlido šautra pēc šautras tam pretī un degošas lāpas,

Iedvešot nezvēram šausmīgas bailes; bet rītā ar gaismu

Aiziet no aploka īgns, un izsalkums nomoka viņu, —

Tā, lūk, Ajants šeit bēga no trojiešiem skumušu prātu,

Lai gan tas netikās ļoti, bet bijās par abaju kuģiem.

Itin kā ēzelis gausais, kas, iedams gar apsētu lauku,

Piepeši tīrumā liecas, lai noplūktu sulīgos asnus,

Pārspēdams bērnus, kas skubina viņu; tie, apstājot apkārt,

Salauž daudz nūju pret šo, bet maziņo spēki ir vāji;

Tad tik viņš aiziet no lauka, kad vēders tam pildīts ar asniem, —

Gluži tā milzīgo Ajantu tobrīd, Telāmona dēlu,

Varenie trojiešu vīri un biedri, no tālienes sauktie,

Dzina uz priekšu ar šķēpiem, pa vairoga viduci metoL

Vīrišķo spēku un sparu vēl nebija aizmirsis Ajants.

Brīžiem viņš pagriezās ātri pret kaujratu braucējiem trojiem,

Gribēdams atvairīt viņus; tad atpakaļ metās un bēga.

Tā viņš šeit trakoja vidū starp trojiem un ahaju vīriem,

Kavēdams ceļā ikkatru, kas devās pie dobajiem kuģiem.

Lidoja izmestie šķēpi pret viņu no drosmīgām rokām;

Atsitās daži ar sparu pret Ajanta vairogu lielo;

Daži krita daudz tuvāk un, neskarot ķermeni balto,

Iedūrās zemē pēc tam, kaut asinis padzerties alka.

Taču jau redzēja tobrīd Eiāimona pēctecis cildais —

Vadonis Eiripils to, ka Ajantu ielenc ar šautrām;

Nostājies tuvāk pie viņa un izmetis mirdzošo šķēpu,

Trāpīja Apisāūnu, kas Fausija pēctecis bija,

Tieši zem krūšplēves aknās, un tūdaļ tam saļima ceļi.

Eiripils metās uz priekšu un novilka bruņas no pleciem.

Bet, kad šeit redzēja Parids Eiāimona diženo dēlu

Novelkam kritušā bruņas, viņš piepeši uzvilka stopu,

Šāva Eiāimona dēlam un trāpīja labajā gūžā.

Salūza raidītā niedre un radīja sāpes tā gurnā;

Tūdaļ viņš atpakaļ traucās pie biedriem, lai glābtos no nāves;

Skanēja tālu visapkārt tā balss, kad danajus sauca:

«Argiešu vadoņi, draugi un padoma devēji gudrie!

Stājieties trojiešiem pretī, no Ajanta Telamonida

Atvairiet likteņa dienu, ar šautrām to apmētā viņi;

Pats vairs, man liekas, viņš nevarēs izkļūt no drausmīgās cīņas.

Stājieties tāda) ap Ajantu dižo, Telāmona dēlul»

Teica tā Eiripils brašais, kaut ievainots bija, un biedri

Sastājās cieši ap viņu un vairogus lieca pret pleciem,

Paceļot šķēpus uz augšu. Tiem pretī jau soļoja Ajants.

Juzdamies savējo vidū, viņš stājās un apgriezās apkārt.

Tā šeit tie cīnījās īgni kā pavardā versmainas liesmas.

Nestoru aiznesa tobrīd no burzmas Nēleja ķēves,

Mirkdamas sviedros, tam līdzi Mahāonu, tautganu brašo.

Ahillejs, ātrkājis cildais, to redzējis, pazina viņu,

Tāpēc ka stāvēja tobrīd uz milzīgā kuģa pie stūres,

Vērodams pūliņus sūros un bēgšanu, asaru pilno.

Tūdaļ viņš skatienu vērsa pret Patroklu, mīļāko draugu,

Kliegdams jo skaļi no kuģa. To dzirdējis, varonis ātri

Iznāca ārā no telts. Tad tieši šā nelaime sākās.

Brašais Menditija dēls Ahillejam vaicāja pirmais:

«Kāpēc tu, Ahillej, aicini mani? Kam vajag tev manis?»

Ahillejs, ātrkājis veiklais, tā sacīja, atbildot viņam:

«Cildais Menditija dēls, par visiem tu mīļāks man sirdī!

Ahaju dēli, kā liekas, vēl šodien man metīsies ceļos,

Lūgdami mani, jo nedienas sūras tiem tuvojas visiem.

Kronida lolotais Patrokl, ej tūdaļ un Nestoram vaicā,

Kas tas par vadoni bija, kas atvests ar brūcēm no cīņas;

Taču no muguras šķita Mahāonam Asklēpiādam

Līdzīgs pavisam, bet vīru šo netiku redzējis sejā,

Tāpēc ka, traukdamās strauji, šeit aizlaidās ķēves man garām.»

Teica tā viņš, un klausīja Patrokls, kā Ahillejs lika.

Tūdaļ viņš devās uz priekšu gar teltīm un ahaju kuģiem.

Bet, kad jau vadoņi ieradās tobrīd pie Nestora teltī,

Izkāpa paši no kauj ratiem ārā uz auglīgās zemes.

Sirmgalvja kalpotājs Eirimedonts tiem izjūdza ķēves.

Vadoņi paši vispirms no hitoniem žāvēja sviedrus,

Stādamies tuvu pie krasta pret vēju, kas pūta tiem pretī.

Vēlāk tie iegāja teltī un nosēdās atzveltņos mīkstos;

Košā Hekāmēde tūdaļ tiem dzērienu sagatavoja;

Sirmgalvis ieguva viņu, kad Ahillejs Tenedu grāva,

Cildā Arsinoja meitu, ko ahaji kuplajiem matiem

Deva kā tīkamu balvu, jo gudrākais padomos bija.

Viņa tiem atnesa galdu un pielika vadoņiem tuvu,

Tumšbrūnām kājām, jo košu un gludu; tur uzlika viņa

Varainu bļodu ar sīpoliem pilnu, pēc vīna ko piekost,

Dzelteno medu vēl arī un blakus tam putraimus svētos,

Pasniedza brīnišķu kausu, ko sirmgalvis ņēma no mājas,

Apkaltu zeltainām naglām visapkārt; bij osas tam sānos

Četras pavisam; ap katru vēl zeltainas dūjiņas divas

Knābāja izbērtos graudus, un dibeni bija tam divi.

Nespētu pacelt šo kausu, ja pildīts tas būtu līdz malām,

Cits kāds no galda tik viegli; bet Nestors to cēla bez pūlēm.

Jaunava, līdzīga dievei, tai dzērienu maisīja viņiem.

Pramnes vīnam tā kazplena sieru ar varaino rīvi

Uzberza virsū un uzbēra beidzot tam putraimus baltos.

Dzērienu sagatavoto nu varoņiem jaunava sniedza.

Vīri pēc dzēriena sniedzās un dzesēja degošās slāpes;

Visi ar sirsnīgu prieku nu tīkamas sarunas sāka.

Atnāca dievišķais Patrokls šai brīdī un stājās pie durvīm.

Sirmgalvis, ieraugot viņu, no mirdzošā sēdekļa cēlās,

Spieda tam sirsnīgi roku un lika tam sēsties uz krēsla.

Atteicās Patrokls turpretī un Nestoram teica šos vārdus:

«Laika nav sēdēt, ai dievišķo Nestor! To nedrīkstu darīt.

Sajūtu bailes un cieņu pret vīru, kas sūtīja mani

Izzināt skaidri, kurš īsti tas bijis, kas ievainots atvests.

Redzu jau skaidri nu pats, tas Mahāons, tautvedis brašais.

Tagad es atpakaļ iešu un ziņošu Pēlēja dēlam.

Labi tu pazīsti viņu, ai dievišķo Nestor, cik strauja

Daba šim vīram; tas viegli var apvainot katru bez vainas.»

Gerēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, savukārt teica:

«Kāpēc gan Pēlēja dēlam tik ļoti sāk ahaji rūpēt,

Tie, kas ar metamiem šķēpiem ir tverti? Vai zināms nav viņam.

Kādas mums nometnē likstas? Vislabākie ahaju vīri

Kuģos guļ tagad, jo tverti ir viņi ar šķēpu vai šautru.

Ievainots tagad pie kuģiem ir spēcīgais Diomēds Tīdeids,

Ievainots pat Agamēmnons un Odisejs, šķēpmetis brašais

[Eiripils arī, Eiāimona dēls, ir ievainots gūžā].

Taču es viņu nupat vēl kā izvedu ārā no cīņas —

Ievainots bija ar raidīto šautru, bet Ahillejs tomēr

Neskumst par danaju vīriem, kaut citādi karotājs drosmīgs.

Vai gan tas gaida, līdz kamēr, — tak ahaju pūles ir veltas, —

Iedegas naidīgās liesmās šie steidzīgie kuģi pie krasta

Un lai mēs paši pēc kārtas drīz aizejam bojā? Nav tagad

Spēka vairs tāda, kāds jaunībā bija man locekļos vingros.

Kaut jel es būtu vēl jauns! Kaut rastos man spēki vēl kaulos

Gluži kā toreiz, kad ķilda starp Pilas un Elidas vīriem

Cēlās par laupītiem vēršiem! Tad nogāzu Itimoneju,

Brašo Hipēiroha dēlu, kas dzīvoja Elidas zemē,

Aizdzinu līdzi daudz vēršu kā ķīlu. To, aizsargot vēršus.

Panāca spārnota šautra, ko meta šī roka ar stopu;

Zemē viņš krita, un izklīda zemnieku ļaudis.

Toreiz mēs guvām daudz dažādu lopu no Elidas laukiem;

Piecdesmit aploku ragaino vēršu, ne mazāk vēl aitu,

Piecdesmit aploku cūku, ne mazāk vēl aploku kazu;

Guvām simt piecdesmit zirgu jo krāšņu gaišdzeltenā spalvā;

Visas tās bija tik ķēves; daudz kumeļu sekoja viņām.

Veselu nakii mēs dzinām uz Nēleja pilsētu Pilu

Cīniņā iegūtos lopus, un Nēlejs tad priecājās sirdī,

Tāpēc ka guvu tik milzīgas sekmes, jauns dodamies cīņā.

Saucēji sauca jo skaļi, kad pamalē rītblāzma ausa,

Ierasties katru, каш jāpiedzen parāds no Ēlidas svētās.

Sanāca piliešu dižie un dalīja iegūtos lopus, ,

Tāpēc ka epeju vīri mums krietni vien parādā bija.

Mūsējo nebija daudz, mūs, piliešus, apspieda viņi;

Arī vēl Hērakla spēks, šurp nācis, mūs apspieda bargi

Vairākus gadus pirms tam un apkāva labākos vīrus.

Divpadsmit dēlu jo krietnu reiz valdniekam Nēlejam bija;

Vienīgais esmu no viņiem, bet pārējie krituši cīņās.

Epeji varkaltās bruņās tik tāpēc vien kļuva jo lepni.

Ņirgājās viņi par mums un netaisni rīkoties sāka.

Paņēma sirmgalvis Nēlejs sev labāko aploku govju,

Paņēma labākās aitas, trīs simti to bija, un ganus,

Tāpēc ka Elida svētā daudz parādā Nēlejam bija.

Četrus jau uzvaru guvušus zirgus ar kauj ratiem kādreiz

Sūtīja sacensties viņš, kur trijkājis uzvarētājam

Godalgai bija, bet tautvedis Augejs tos piesavinā jās;

Atgriezās vienīgi braucējs, kas skuma par laupītiem zirgiem.

Sajuzdams īgnumu sirdī par valdnieka vārdiem un darbiem.

Sirmgalvis ņēma sev daudz, bet pārējo atdeva tautai

[Izdalīt līdzīgās daļās, lai iegūto dabūtu visi]

Beiguši sadalīt visu, mēs Nēleja pilsētā dieviem

Ziedojām upurus svētos. Bet epeji trešajā dienā

Nāca bez skaita pret mums, daudz vīru un viennaga zirgu.

Triecienā straujā; starp viņiem Molioni varkaltās bruņās,

Pusaudži abi, maz jēgas tiem bija par drausmīgām cīņām.

Pilsēta kāda ir klinšainos kalnos, ko dēvē par Tri ju,

Tālu no Alfejas krasta, bet tuvu pie smilšainās Pilas.

Aplenca viņi šo vietu, jo tīkoja pilsētu ieņemt.

Tikko tie ieņēma leju, te Atēna nakti ar vēsti

Nāca no Olimpa lejup un lika pie ieročiem ķerties.

Pulcējās pilsētā piliešu tauta jo labprāt ap dievi,

Priecīgu prātu tā rāvās uz cīņu; tik sirmgalvis Nēlejs

Liedza pie ieročiem ķerties un paslēpa zirgus no manis,

Tāpēc ka turēja mani par tādu, kas nepazīst karus.

Taču starp mūsējo zirdzniekiem arī es ieguvu slavu,

Būdams pats kājnieks, jo Atēna mani uz cīņu šurp veda.

Tuvu pie Arēnes laukiem ir upe, Minieja vārdā,

Jūrā tā ietek šai vielā; te piliešu vīri ar zirgiem

Gaidīja uzaustam gaismu, līdz pienāca kājnieku rindas.

Tieši no šejienes kopīgi visi ar ieročiem rokā

Nonācām todien ap pusdienas laiku pie Alfejas svētās.

Debesu valdniekam Zevam mēs tīkamus upurus nesām,

Alfejam nokāvām vērsi un vērsi Posēidonam arī,

Atēnai, spulgacei dievei, no aploka ziedojām govi.

Vakarā sēdāmies rindās it visi pie maltītes savas,

Likāmies gulēt pēc tam, no muguras nevelkot bruņas,

Abējpus Alfeja straumei. Bet epeju kareivji lepnie

Stājās jau pilsētai apkārt, to tīkojot gruvekļos sagāzt.

Taču tos gaidīja iepriekš vēl briesmīgā Arēja cīņa.

Bet, kad jau rītā pār zemi bij ausuši Hēlija stari,

Gājām uz cīņu, pirms Kronidu Zevu un Atēnu lūdzot.

Tikko kā piliešu rindas ar epejiem iesāka cīņu,

Pirmais es nogāzu vīru, tam atņemot viennaga zirgus,

Mūliju, šķēpmeti drošo un valdnieka Augeja znotu;

Vecāko meitu, Agāmēdi košo, viņš ņēma par sievu;

Zināja viņa daudz zāļu, cik augušas bija virs zemes.

Nogāzu zemē šo vīru ar šķēpu, kad pienāca tuvu;

Smagi viņš nokrita pīšļos; es, pēkšņi tā kauj ratos lēkdams.

Nostājos priekšējās rindās. Bet drosmīgie epeju vīri

Aizbēga projām, kur kurais, kad redzēja Mūliju krītam,

Kauj ratu braucēju veiklo, kas sevišķi izcēlās cīņā.

Metos es bezgožiem virsū kā negaisa mākonis tumšais,

Piecdesmit kaujratu guvu, un gulēja divi pie katriem,

Grauzdami zemi ar zobiem, jo šķēps mans tos nogāza visus.

Notriecis būtu es Aktora dēlus, Molionus abus,

Nebūtu tikai tos tēvs, visvarenais Zemdimdis, tobrīd

Izrāvis ārā no cīņas, pirms ietinot mākonī tumšā.

Piliešiem tieši šai dienā Zevs dāvāja uzvaru lielu,

Tāpēc ka bēdzējus vajājām tālu pa laukumu plašo,

Triekdami pīšļos ikkatru un vākdami mirdzošās bruņas,

Kamēr uz bagāto Būprasijū mēs aizdzinām zirgus,

Olenes klintīm un vietu, ko sauc par Alēisija kalnu.

Tikai no šejienes visus mūs atpakaļ Atēna grieza.

Pēdējo gāzis, šeit atstāju viņu, bet ahaji tūdaļ

Pagrieza ātrkāju zirgus no šejienes atkal uz Pilu.

Visi tad slavēja Zevu starp dieviem, starp mirstīgiem mani.

Tāds, lūk, es biju, ja kādreiz es biju starp vīriem. Bet tagad

Pēleids tik viens gūs labu no drosmes, kaut pats viņš, man liekas.

Vēlāk daudz asaru lies, kad bojā ies mūsējo vīri.

Taču to atceries, draugs, ko kādreiz tev Menoitijs teica,

Toreiz, kad sūtīja tevi no Ftījas pie Atreja dēla;

Abi mēs bijām pie jums — es kopā ar Lāerta dēlu, —

Tāpēc mēs dzirdējām visu, ko teica viņš, pamācot tevi;

Tobrīd mēs ienācām abi pie Pēlēja bagātā pilī,

Vākdami kareivjus visur pa Ahajas auglīgo zemi.

Redzējām arī tā pilī Menūitiju, varoni dižo,

Tevi Ahillejam blakus; bet sirmgalvis, zirgvaldis Pēlējs,

Ziedoja vēršgūžas treknās uz altāra Kronidam Zevam,

Iekšējā pagalmā stāvot, un, satvēris mirdzošo kausu,

Uzlēja dzirkstošo vīnu uz degošām upura gūžām.

Vērsi jūs gabalos griezāt; mēs abi ar Lāerta dēlu

Stāvējām pagalma vārtos; tad piepeši Ahillejs cēlās,

Veda mūs iekšā aiz rokas un piesēsties draudzīgi lūdza.

Ēdienus salika tādus, kā piederas mīļajiem viesiem.

Tikko mēs dzesējām slāpes un bija jau izsalkums rimies.

Pirmais es valodu sāku un liku jums sekot mums līdzi.

Labprāt jūs sekojāt abi; tad tēvi jūs pamācīt sāka.

Mācīja sirmgalvis Pēlējs Ahillejam censties uz priekšu,

Nezaudēt vīrišķo drosmi un nostāties pāri pār citiem.

Menoitijs, Aktora dēls, tev vēlīgi teica šos vārdus:

— Mīļais, pēc dzimuma, protams, ir Ahillejs augstāks par tevi;

Gados tu vecāks par viņu, bet spēkā viņš pārāks par tevi.

Palīdzi viņam ar padomu gudru un skubini viņu.

Pamāci rūpīgi viņu! Viņš klausīs sev pašam par labu. —

Tevi tā mācīja vecais; to aizmirsis esi, bet tagad

Saki to drošajam Pēlēja dēlam; varbūt ka viņš klausīs.

Varbūt ka, palīdzot dievam, tu varētu pierunāt viņu.

Grozot tā prātu. Tie padomi labi, ko devuši draugi.

Ja jau viņš baidās no kāda tur dievību lēmuma baiga

Un ja tam cienītā māte no Zeva ir devusi ziņu.

Cīņā lai sūta viņš tevi! Tad pārējie mirmidonieši

Sekotu tev un danajiem tu par glābēju kļūtu.

Lai viņš tev bruņas dod savas, ko doties uz cīņu pret trojiem!

Noturot tevi par viņu, no cīniņiem vairītos tobrīd

Troji un atpūtu gūtu sev drosmīgie ahaju dēli,

Nogurdināti pārlieku — maz atpūtas kareivim karā.

[Viegli ar svaigāku spēku jūs varētu gurušos kaujās

Atpakaļ aizdzīt uz Troju no ahaju kuģiem un teltīm.]»

Teica tā viņš un aizkustināja šā varoņa sirdi.

Steigšus viņš metās gar kuģiem, kur Aiaka dēladēls mita.

Bet, kad viņš pieskrēja elsdams pie cildā Odiseja kuģiem,

Tuvu pie vietas, kur ahajiem tiesa un sapulces bija

Un kur vēl debesu dieviem visapkārt bij altāri celti,

Sastapa tur Eiāimona dēlu, Eiripilu dižo.

Klibodams nāca no cīņas, jo gūžā to trāpīja šautra;

Pilēja sviedri no dižā Eiripila pieres un pleciem,

Tumšsārtās asinis aumaļām šļāca no bīstamās brūces.

Tomēr šā varoņa spējas vēl nebija satricinātas.

Ieraugot šo, sirds žēlumā žņaudzās Menūitija dēlam;

Skumdams par cietušo draugu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Šausmas, ai danaju vīri un padoma devēji gudrie!

Vai tā jūs lēmuši bijāt — no draugiem un dzimtenes tālu

Pabarot steidzīgos suņus pie Trojas ar treknumu balto?

Saki, Eiāimona dēls, ai Kronida lutekli brašo,

Vai vēl būs ahajiem drosme pret draudīgo Hektoru stāties

Vai jau drīz bojā ies tic un saļims zem varenā šķēpa?»

Eiripils, ievainots gūžā ar šautru, tam sacīja pretī:

«Kronida lolotais Patrokl, vairs glābiņa nebūs nekāda

Ahaju vīriem, pie melnajiem kuģiem tie atpakaļ trauksies!

Taču jau mūsējie visi, kas labākie bijuši cīņās,

Kuģos guļ tagad, jo tverti ir viņi ar šķēpu vai šautru,

Mestu ar trojiešu rokām; ik brīdi tiem vairojas spēki.

Tagad tu palīdzi man un aizved pie melnsānu kuģa,

Izvelc man šautru no gūžas un mazgā ar ūdeni siltu

Asinis melnās! Liec dziedīgas zāles uz sāpīgās vietas!

Guvis tu esot šo mākslu, kā stāsta, no Pēlēja dēla,

Kādreiz šo mācījis Heirons, vistaisnīgais kentauru vidū.

Ārsti nu nevarēs līdzēt, ne Mahāons, ne Podalēirijs;

Pirmais, man liekas, ir teltī, jo ievainots plecā ar šautru —

Pašam tam vajadzēs meklēt staip ahajiem teicamu ārstu;

Šis vēl patlaban ir laukā un cīnās pret trojiešu vīriem.»

Cildals Menēitija dēls, tam atbildot, atkal tā teica:

«Kā gan šīs lietas te beigsies? Ko darīt mums, Eiripil brašo?

Tagad pie Pēleida steigšos un varonim vēstīšu tūdaļ

Visu, ko Gerēnas Nestors man sacījis, ahaju atbalsts.

Taču es nevaru tevi tā atstāt ar smeldzīgo brūci.»

Teica un, apvijis rokas ap tautgana krūtīm, to tūdaļ

Ieveda teltī, bet kalps te vēršādas izklāja viņam.

Guldījis draugu uz tām, viņš izgriež ar nazi no gūžas

Rūgto un smeldzīgo šautru, ar ūdeni siltu no brūces

Izskalo asinis tumšās un iekaisa sakni tur rūgtu,

Saberztu rokās un dziedīgu ļoti; tā remdēja viņam

Smeldzīgās sāpes; drīz asinis rimās un apžuva brūce.

.

## НЕКТОRS


CIŅA PIE SIENAS

Cildais Men6itija dēls tā tobrīd Eiripila brūci

Dziedēja teltī, bet trojieši lepnie un ahaju vīri

Cīnījās īgni vēl burzmā. Ar grāvi un vareno sienu,

Celtu gar dobajiem kuģiem, šeit nespēja ahaju dēli

Aizturēt trojiešus ilgāku laiku. Visapkārt gar kuģiem

Raka tie grāvi, bet aizmirsa ziedot simt barotu vēršu

Mūžīgiem dieviem, lai siena tiem sargātu steidzīgos kuģus,

Piekrautus iegūtām mantām; pret mūžīgo dievību gribu

Bija tā celta un tāpēc ar iznīka neilgā laikā.

Kamēr dzīvoja Hektors un Ahillejs dusmojās īgni,

Kamēr Priama pilsēta plašā vēl nebija gāzta,

Tikmēr šī varenā ahaju siena vēl neskarta bija.

Bet, kad no trojiešiem bija jau krituši drošākie vīri,

Daudzi no ahajiem ļimuši pīšļos un glābušies citi,

Priama pilsēta plašā jau gruvusi desmitā gadā

Un kad jau atgriezās ahaji kuģos uz dzimteni mīļo.

Nolēma Poseidons, zemdimdis stiprais, un Apollons ari

Galīgi nojaukt šo celtni, tai uzlaižot spēcīgas straumes,

Visas tās upes, kas lejup veļ viļņus no Idas uz jūru —

Karēsu, Rodiju, Rēsu, Heptāporu, Aisēpu krāšņo,

Līdzi tai Granikas straumi un Skamandru, brīnišķo upi,

Beidzot Simčentu straujo, kur vēršādas vairogi pīšļos

Gāzās un ķiveres spožās, kur varoņi pusdievi krita.

Pagrieza Apollons visas šīs straumes uz vienu tik vietu,

Veselas deviņas dienas tās kopīgi plūda pret sienu;

Ilgi Zevs sūtīja lietu, lai drīzāk tā iegrimtu jūrā.

Ari pats Zemdimdis stiprais ar vareno trljzobi rokās

Metās tai virsū un pamatus grāva ar spēcīgiem viļņiem,

Aizrāva akmeņus, baļķus, ko ahaji lika ar pūlēm,

Vietu šo nolīdzināja līdz straujā Hellēsponta viļņiem,

Apbēra piekrasti visu līdz pludmalei atkal ar smiltīm,

Sagrāva sienu un atsauca upes, lai tecētu katra

Vecajā gultnē, kur viļņi jo dzidri tām plūda uz jūru.

Tiešām tā Apollons vēlāk un Poseidons nolēma darīt

Toreiz vēl iedegās cīņa un pacēlās saucieni skaļi

Varenai sienai visapkārt, un drebēja dragātie baļķi

Torņos, bet argiešu vīri, ar Kronida pātagu sisti,

Turējās ieslēgti nometnē savā pie dobajiem kuģiem,

Bīdamies Hektora spēka, kas bēdzējiem iedvesa bailes;

Līdzīgi viesulim straujam, kā agrāk, viņš devās uz cīņu.

Itin kā kuilis vai lauva starp suņiem un mednieku vīriem

Metas uz dažādām pusēm, kad īgnumā iemirdzas acis;

Mednieki slēgtajās rindās, uz cīņu jau gatavi visi,

Piepeši stājas tam pretī, un aizlido raidītās smailes

Cita pēc citas no rokām; bet nedreb sirds drošā tā krūtīs;

Aizbēgt tas nespēj nekur, un drīzāk par postu tam drosme;

Bieži viņš apgriežas apkārt un pārbauda mednieku rindas;

Kur tik vien pieskrējis zvērs, tur atkāpjas mednieku rindas,

Gluži tā svaidījās Hektors gar trojiešu kareivju rindām,

Mudīdams doties pār grāvi, bet baidījās ātrkāju zirgi

Doties tam pāri; tie sprauslāja smagi un saslējās stāvus,

Pienākot tuvu pie malas, jo bijās no dziļuma lielā.

Šķita, ka pārbraukt ar ratiem vai pārlēkt tam nebūtu viegli.

Tāpēc ka malas tam bija jo kraujas no abējām pusēm.

Ari vēl tieši uz malas tam rēgojās zari un mieti,

Lieli un stipri, cits cieši pie cita; tos aha ju dēli

Iedzina zemē jo dziļi, lai sargi pret naidniekiem būtu.

Nebūtu viegli te izlauzties zirgam ar ritošiem ratiem,

Kājnieks pat grozīja galvu, kā spētu tas pārvarēt šķēršļus.

Teica tad PolidamānLs, kad pienāca Hektoram tuvu:

«Hektor, jūs palīgu spēku un trojiešu vadoņi dižie!

Muļķīgi būtu, man liekas, dzīt ātrkāju zirgus pār grāvi;

Sevišķi grūti tam izlauzties pāri, jo zarainie mieti

Sadzīti visur, bet cieši aiz tiem ir ahaju siena.

Nevar tur zirgus triekt lejup, ne cīniņu kauj ratos uzsākt

Šaura pārlieku tur vieta, tie sajims it visi zem šķēpa.

Bet, ja jau Zibeņu metējs šeit, ahajiem vēlēdams jaunu.

Izdeldēt ahajus lēmis, bet trojiešiem palīdzēt vēlas,

Tiešām tad gribētu karsti, lai notiktu viss jau pēc mirkja —

Tūdaļ lai ahaji iznīkst bez slavas no Argas jo tālu!

Bet, ja nu naidnieki vēršas pret mums un mūsējos atspiež

Atkal no kuģiem, ja nokļūstam grāvī, kas izrakts pie sienas.

Liekas, tad visi ies bojā no mums; pat vēstnesis tobrīd

Nepārnāks atpakaļ Trojā, ja ahaji metīsies cīņā.

Tātad nu steidzieties, draugi, un pieņemiet padomu manu:

Tuvāk pie izraktā grāvja lai aptur ik divričnieks zirgus.

Paši lai dodamies kājām un, satverot ieročus rokā,

Raujamies visi uz cīņu aiz Hektora, Priama dēla!

Ahaju rindas šeit ļims, jo silusi likteņa stunda!»

Teica tā Polidamānts, un Hektoram tika šie vārdi.

Tūdaj ar ieročiem rokā viņš nolēca zemē no ratiem.

Pārējiem trojiešu vīriem vairs netikās kaujratos stāvēt;

Nolēca zemē it visi, kad redzēja Hektoru cildo.

Kaujratu braucējam savam ik vadonis pavēli deva

Rindās sakārtot zirgus netālu no izraktā grāvja;

Paši drīz sastājās rindās, uz cīņu jau gatavi bija,

Nodajās pulcējās piecās un sekoja vadoņiem saviem.

Kopā ar Hektoru gāja un raženo Polidamanlu

Drošākie vīri vislielākā skaitā, kas, sagāžot sienu.

Vēlējās vairāk par visiem sākt cīņu pie dobajiem kuģiem.

Kebrions gāja tiem līdzi, jo dievišķais Priamids Hektors

Atstāja citu pie zirgiem, daudz vājāku vīru par viņu.

Alkatojs, Agēnors, Parids ar otru uz cīniņu devās.

Helens un Dēifobs brašais ar trešo pret ahajiem traucās,

Priama atvases abas, tiem līdzi bij varonis Asijs,

Asijs, Hirtaka dēls; no Arisbes atveda viņu

Dižie un dedzīgie zirgi, no svētās Sellentas straumes.

Dievišķais Anhīsids Ainejs ar ceturto nāca pret kuģiem;

Sekoja varonim divi An tenora raženie dēli

Arhelohs, Akamants līdzi, jo veiksmīgi cīņā ikkatrā.

Slavenos palīgu spēkus šeit Sarpēdons vadīja cīņā;

Glauku viņš ņēma sev līdz un drosmīgo Aste гора ju.

Vadonim šķita, ka labākie abi par pārējiem visiem

Tūliņ pēc viņa, jo pārāks un drošāks tas bija par citiem.

Stādamies tuvu cits citam ar vēršādas vairogiem rokā,

Trojieši metās pret danajiem, cerot, ka nespēs šie turpmāk

Pretoties viņiem, bet gāzīsies pīš|os pie melnajiem kuģiem.

Pārējie trojiešu vīri un biedri, no tālienes sauktie,

Klausīja Polidamāntam, jo deva viņš padomu gudru.

Tautvedis Hirtakids Asijs šā padomam nepaklausīja —

Atstāt tur ātrkāju zirgus un centīgo kaujratu kalpu;

Tūdaļ viņš kauj ratos sēdās un devās pie ātrajiem kuģiem.

Nelga! Tam nebija lemts šeit glābties no drausmīgās nāves,

Lepoties, uzvaru gūstot, ar zirgiem un kauj ratiem spožiem

Atgriezties mājā no kuģiem uz vējainās ĪUjas kalniem;

Tomēr liktenis ļaunais šo varoni pārsteidza agrāk —

Slavenais Deikalids Idomenejs ar šķēpu to gāza.

Hirtakids metās pret kuģiem pa kreisi, kur abaju dēli

Atgriezties mēdza no lauka ar zirgiem un kaujratiem saviem;

Tieši pa minēto ceļu tas zirgus un kauj ratus dzina.

Vārtus viņš atrada vaļā, un nebij tiem aizšauta bulta.

Vaļā tos atstāja vīri, ja nejauši kādam no biedriem

Gadītos atpakaļ bēgt un glābiņu meklēt pie kuģiem.

Pārdrošnieks tieši pret vārtiem ar kaujratiem dzinās; tam citi

Sekoja, kliegdami skaļi, jo šķita, ka ahajl turpmāk

Pretoties nespēs, bet steigsies jo strauji uz melnajiem kuģiem.

Nelgas! Tos gaidīja vārtos tur divi jo spēcīgi vīri,

Šķēpmeši krietni, kas lapitu vidū visbrašākie bija:

Polipoits, drosmīgais cīņā, Peiritoja pēctecis cildais,

Varonis Leontejs otrs — īsts cilvēku slepkava Arējs.

Stāvēja tobrīd šie abi netālu no augstajiem vārtiem.

Itin kā ozoli divi, kas kalngalā paceļas tālu,

Turoties pretī ik dienas gan lietum, gan viesulim straujam,

Tāpēc ka zemē tie ieaug jo dziļi ar stiprajām saknēm, —

Gluži tā abi, jo paļāvās droši uz rokām un spēku,

Gaidīja pienākam Asiju dižo un nebēga projām.

Tieši pret vareno sienu ar vēršādas vairogiem sausiem,

Paceltiem gaisā jo augstu, tam kliegdami sekoja tūdaļ

Visi, kas bija ap Asiju dižo, kā Jamens un Orests,

Adamants, Asija dēls, vēl Oinomajs ari un Toons.

Tobrīd lapiti abi tur ahajus kājbruņās spožās,

Stājušos iekšpus aiz sienas, uz cīniņu paskubināja.

Redzot, ka trojieši pienāk jau tuvu pie uzceltās sienas

Un ka jau danaju vidū ir troksnis un bēgšanas tieksmes,

Abi tie metās uz priekšu, lai divatā sargātu vārtus,

Itin kā mežkuiļi niknie, kad kalnāju mežainās gravās

Sagaida medniekus nākam un trokšņainos mednieku suņus;

Piepeši metas tie sānis, visapkārt gāž kokus gar zemi,

Krūmus rauj ārā ar saknēm, šņakst drausmīgie nezvēru ilkņi,

Kamēr kāds mednieks ar raidīto šautru tiem dzīvību laupa, —

Gluži tā šņakstēja mirdzošais varš pie lapitu krūtīm,

Sistām ar raidītiem šķēpiem. Tie cīnījās neatlaidīgi,

Paši sev uzticēdamies un pārējiem vīriem, kas augšā

Sargāja varenos torņus un akmeņus meta pret trojiem,

Vērīgi sargot gan sevi, gan teltis, gan steidzīgos kuģus.

Itin kā lejup no debesīm augstām krīt sniegpārslas vieglās,

Viesulis straujais kad brāžas, kas ēnainos mākoņus dzenā

Apklādams auglīgo zemi jo tālu ar palagu biezu, —

Gluži tā tobrīd bez skaita no troju un ahaju rokām

Lidoja spārnotās šautras, un šķindēja ķiveres spožās,

Sistas ar akmeņiem lieliem, un vairogi izciliem kupriem.

Piepeši, gauzdamies skaļi un sizdams ar roku pa gūžām,

Asijs, Hirtaka dēls, ar īgnumu teica šos vārdus:

«Krona dēls Zev, tu tagad pavisam par krāpnieku kļuvis!

Nebūtu ticējis mūžam, ka ahaju varoņi tagad

Turēties spētu pret mūsējo drosmi un varenām rokām.

Trako šie abi tik īgni kā bites vai lapsenes vingrās,

Ja tās ir cēlušas mākslīgo lizdu pie klinšainā ceļa;

Mitekli savu tās neatstāj tukšu, tur spītīgi paliek,

Metas pret medniekiem droši un mazuļus sirdīgi sarga, —

Gluži tā nevēlas viņi no vārtiem, kaut ir to tik divi,

Atkāpties, kamēr tie ļimuši cīņā vai krituši gūstā.»

Teica tā viņš, bet Kronida prātu tas nespēja grozīt,

Tāpēc ka bija viņš lēmis tik Hektoram dāvināt slavu.

[Cīnījās pārējie vīri pie pārējiem nometnes vārtiem;

Nav man tik viegli kā dievam jums stāstīt šo varoņu darbus.

Likās, ka visur ap sienu ir trakojošs uguņu orkāns.

Ahaju dēli, kaut skumuši sirdī, šeit cīnījās spiesti,

Atvairot liesmu no kuģiem; sirds noskuma mūžīgiem dieviem

Visiem, kas cīņā ikkatrā pret danajiem vēlīgi bija.

Iesāka lapitu vīri šeit karu un drausmīgo cīņu.]

Polipoits, drosmīgais cīņā, Peiritoja pēctecis cildais,

Damasu trāpīja pirmo pa ķiveres varainiem vaigiem.

Nespēja ķivere aizturēt šķēpu; tā smaile ar sparu

Ielauza kaulu un smadzenes visas tam satricināja.

Tā viņš šim varonim laupīja spēku, kaut cīnīties tvīka.

Pilonam tūdaļ pēc tam un Ormenam atņēma bruņas.

Leontejs, Arēja dēls, Hipbmahu notrieca zemē,

Krietno Antimaha dēlu, ar šķēpu tam trāpīdams jostā.

Zobenu aso pēc tam viņš rāva no mirdzošām makstīm,

Devās uz priekšu caur pūli vispirms Antifatam virsū.

Cirta ar zobenu viņam, un augšpēdus krita tas zemē.

Tālāk viņš Menonu trieca un Jamenu, Orestu arī,

Citu pēc cita šos vīrus viņš gāza uz auglīgās zemes.

Kamēr tie mirdzošās bruņas no kritušo muguras vilka,

Pienāca Priamlds Hektors ar Polidamāntu un citi.

Būdami lielākā skaitā un drošākie, tīkoja visi

Sagāzt šeit ahaju sienu un uguni pielaist pie kuģiem.

Stāvot vēl brīdi pie grāvja, tie domāja ilgi, ko darīt,

Tāpēc ka tieši tai brīdī, kad gribēja doties tam pāri,

Pacēlās debesīs ērglis un kareivjus šķīra pa kreisi;

Asinīm notrieptu čūsku tas turēja nagos jo lielu,

Dzīvu, vēl ķepurojamies un gatavu cīņai ik bridi.

Atpakaļ atliecās čūska un ērglim, kas turēja viņu,

Iekoda krūtīs pie kakla; tad ērglis to nometa zemē,

Sajuzdams smeldzīgas sāpes, un palaida kareivju vidū.

Iekliedzies spalgi, ar vēja elpu viņš aizlaidās projām.

Drebēja trojiešu vīri, kad redzēja kustīgo čūsku,

Aigidas nesēja zīmi, kas atradās tieši starp viņiem.

Teica tā Polidamants, pie drosmīgā Hektora nācis:

«Hektor, tu nozākā mani arvien, kad sapulcē kādā

Derīgu padomu dodu, jo nevari piejaut ne mirkli

To, ka no vienkāršas tautas kāds varētu runāt tev pretī

Kaujās vai padomē arī. Tas tikai drīkst mantu tev vairot.

Tomēr tev sacīšu atkal, kas labāks patlaban man liekas:

Neiesim tagad uz cīņu pret danaju vīriem pie kuģiem!

Tiešām tā notiks, kā paredzu es, ja tomēr kā zīme

Trojiešiem nāca šis putns, kad gribējām doties pār grāvi, —

Pacēlās ērglis it augstu un kareivjus šķīra pa kreisi,

Asinīm notrieptu čūsku tas turēja nagos jo lielu,

Dzīvu, bet palaida drīz, pirms sasniedza kalngalā lizdu,

Nespēdams aiznest tik tālu, lai varētu pasniegt to bērniem.

Gluži tā arī mēs visi, ja vārtus un ahaju sienu

Gāzīsim tagad ar spēku un atkāpsies danaju vīri,

Nespēsim atgriezties rindās no kuģiem pa cejiem, kur nācām.

Atstāsim laukā daudz trojiešu vīru, ko ahaju dēli

Nogāzīs zemē ar šķēpu, kad cīnīsies, aizstāvot kuģus.

Tieši tā sacītu zīlnieks, kam nojautu dāvājis Kronids

Izskaidrot dažādas zīmes, un kareivji klausītu viņam.»

Pavēris īgušu skatu, tā sacīja mirdzošais Hektors:

«Netīk pavisam man, Polidamānt, ko tikko kā teici!

Taču tu varēji izdomāt arī ko labāku citu.

Bet, ja patiesi to visu ar apdomu nopietni saki,

Zini, tad debesu dievi ar aklumu situši tevi.

Tagad to iesaki aizmirst, ko Mākoņu grandītājs skaļais

Padomā lēmis, ko solījis pats, man mādams ar galvu.

Tagad turpretī tu vēlētos labprāt, lai ticu kaut kādiem

Platspārnu putniem. Maz daļas par tiem. Man nerūp pavisam.

Vai šeit tie laižas pa labi, uz austrumu pusi un sauli,

Jeb vai tie dodas pa kreisi, uz rietumu pusi un tumsu.

Klausīsim arī uz priekšu visvarenā Kronida gribai,

Tas šeit pār mirstīgiem ļaudīm un mūžīgiem Olimpā valda.

Labākā ķīla ir viena — par tēvzemi cīnīties droši.

Kāpēc tu bīsties tik ļoti no kara un drausmīgām cīņām? —

Pat ja starp trojiešiem visi mēs cīnoties aizietu bojā

Tuvu pie ahaju kuģiem, tev nebūtu jābīstas nāves, —

Tāpēc ka sirdī maz drosmes ir tev un cīņā tu bailīgs.

Bet, ja tu vairīsies cīņas, ja pievilsi trojieti kādu

Vārdiem vai muļķīgiem glaimiem, ja atrausi kādu no cīņas,

Mirklī, šā ieroča ķerts, tu zaudēsi dzīvību savu.»

Teicis šos vārdus, viņš devās uz priekšu; tam sekoja tūdaļ

Visi ar brāzmainu troksni, bet Krona dēls, zibeņu metējs,

Sūtīja viesuļa vētru no īdkalna galotnes augstās.

Tieši pret kuģiem tā putekļus nesa un ahajiem tobrīd

Laupīja drosmi, bet trojiem un Hektoram dāvāja slavu.

Ticot šīm Kronida viedīgām zīmēm un spēcīgām rokām,

Trojieši iesāka cīņu, lai sagrautu ahaju sienu.

Uzrobjus nolauza torņos un ārdīja šaujamās lūkas,

Lauza ar svirām jau pamata stabus, ko ahaju dēli

Ielika zemē jo dziļi, lai būtu par atbalstu torņiem.

Trojieši lauza tos ārā, jo cerēja ahaju sienu

Gruvekļos gāzt, bet ahaji tomēr vēl negrieza ceļu.

Vēršādas vairogus stipros visapkārt ap uzrobjiem liekot,

Šķēpus pret naidniekiem meta no tiem, kad nāca pie sienas.

Tobrīd Ajanti abi, kas mudīja vīrus uz torņiem,

Satraukti soļoja apkārt un iedvesa ahajiem drosmi,

Dažam ar laipnību, glaimiem, bet dažam ar bargāku vārdu,

Vērojot laiskāku vīru, kas vairījās tieši no cīņas:

«Ahaju vīri un draugi, kas pārāki drosmē par citiem,

Vidēji spēkā un vājāki arī — jo Arēja darbā

Visiem nekad nav vienādas sekmes, — nu redzat jūs paši,

Darba ikvienam būs tagad papilnam! Ne soli no kuģiem

Atkāpties nedrīkstam vairs, kaut dzirdētu trojiešus draudami

Dodieties visi uz priekšu un mudiniet cīņā cits citu!

Varbūt ka Zevs, kas zibeņus raida no Olimpa augstā,

Cīņā mums uzvarēt ļaus un naidniekus vajāt līdz Trojai.»

Tā, lūk, šeit Ajanti sauca un mudīja ahajus cīņā.

Itin kā pārslas bez skaita no mākoņiem lidinās lejup

Aukstajās rudeņu dienās, kad gādīgais Krona dēls sūta

Mirstīgiem sniegu uz zemi, tiem šautras raidīdams savas;

Remdējis vētras un vējus, viņš atraisa mākoņus vaļā,

Kamēr ar palagiem baltiem ir apklājis kalnus un klintis,

Līdzenos zālāju laukus un arāju tīrumus treknos,

Šalcošos krastus gar jūru un ostas ar dziļajiem līčiem;

Ja nu te pazib kāds vilnis, tad sniegpārslas nozūd, bet kalnos

Visas vēl paliek tik ilgi, līdz uznācis Kronida lietus, —

Gluži tā akmeņi krita bez skaita no abējām pusēm;

Šie tos pret trojiešiem meta, bet trojieši atkal pret viņiem;

Skanēja kliedzieni skaļi vēl ilgi ap vareno sienu.

Nespētu tobrīd pavisam ne troji, ne diženais Hektors

Sadragāt ahaju sienā ne vārtus, ne milzīgo bultu,

Nebūtu gādīgais Zevs Sarpēdonu, mīļoto dēlu,

Laidis pret argiešiem cīņā kā lauvu pret līkragu vēršiem.

Pēkšņi viņš metās uz priekšu ar vairogu noapaļoto,

Veidotu krāšņi no vara, ko prasmīgais varkalis veicis,

Salikdams iekšējā pusē daudz vēršādu biezu un stipru,

Cieši tās piestiprinādams pie ripas ar zeltainām kniedēm.

Turot sev vairogu priekšā un divus vēl vicinot šķēpus,

Sarpēdons devās uz cīņu kā lauva, kas, uzaudzis kalnos,

Izticis ilgi bez gaļas; no meža dzen izsalkums zvēru

Sameklēt ganībās aitas vai ielauzties aploka vidū;

Pat ja tas atradīs ari pie aploka modrīgos ganus

Apsargam ganāmus pulkus ar suņiem un metamiem šķēpiem,

Tomēr bez nopietnas cīņas no aploka neaizies projām;

Dodamies droši uz priekšu, tas aiznesīs kādu sev līdzi

Jeb vai pats saļims zem šķēpa, ko metusi manīga roka, —

Tā, lūk, šeit aizrāva drosme Sarpēdonu, līdzīgo dievam,

Mesties pret ahaju sienu un sagraut tās šaujamās lūkas.

Tūdaļ viņš sacīja Glaukam, Hipoloha dižajam dēlam:

«Kāpēc gan Likijā, Glauk, mūs godina pārāk par visiem,

Ierāda labāko vietu, sniedz gaļu un pildītus kausus,

Skatus met visi uz mums kā tieši uz vareniem dieviem?

Kāpēc mēs pārvaldām zemi ap ziedošiem Ksantupes krastiem,

Rūpīgi izkoptus dārzus un tīrumus, bagātus kviešiem?

Tāpēc mums piederas arī starp drosmīgiem likiešu vīriem

Nostāties priekšējās rindās un sparīgi doties uz priekšu,

Lai tad tā varētu sacīt ik likietis stiprajās bruņās:

— Tiešām ne gluži bez slavas pār auglīgo Likij as zemi

Mūsējo vadoņi valda, tie velti nav ēduši aunus,

Velti nav dzēruši saldeno vīnu, tie teicami visi,

Tāpēc ka priekšējās rindās starp likiešiem drosmīgi cīnās. —

Mīļais, ja iespēja būtu mums aizbēgt patlaban no kaujas,

Abiem kļūt nemirstīgiem un brīviem no vecuma sloga,

Tad vairs es nestātos cīņā starp priekšējām kareivju rindām,

Tad vairs es nesauktu tevi uz kauju, kas vainago vīrus.

Tomēr patlaban tev priekšā jau likteņa nolemtā nāve.

Slēpties un izbēgt no tās nav mirstīga cilvēka varā.

Tātad uz priekšu! Lai slavu sev pašiem vai naidniekam gūstam!»

Teica tā viņš; tam klausīja Glauks un sekoja viņam.

Abi tie metās uz priekšu, līdz vezdami likiešu rindas.

Menestejs, Peteja dēls, tos ieraugot, drebēja bailēs,

Tāpēc ka tieši pret torni tie devās, tam nesdami postu.

Skatus viņš vērsa uz torni, lai danaju vadoni kādu

Redzētu tobrīd varbūt, kas novērstu briesmas no biedriem.

Ajantus, cīniņos drosmīgos vīrus, tur vēroja stāvam;

Blakus tiem redzēja Teikru, kas tikko bij atstājis telti.

Taču šā balsi, ja arī tas sauktu, viņš nespētu dzirdēt —

Kņada tur bija tik skaļa, ka troksnis līdz debesīm cēlās,

Vairogus sitot ar šķēpu un zirgastru ķiveres šķeļot,

Drebinot vārtus, kas apsēsti bija; it visur to priekšā

Stāvēja troji, tos tīkoja graut un izlauzties cauri.

Tūdaļ viņš Tootu sauca un lika pie Ajanta doties:

«Steidzies jel, diženo Toot, šurp aicini Ajantu ātrāk,

Labāk jau abus, ja vari, tik tiešām tā būtu vēl labāk,

Tāpēc ka drīzākā laikā mums uzbruks daudz lielākas briesmas.

Likiešu vadoņi strauji uz šejieni traucas, kas agrāk

Sīvajās cīņās ar triecienu spēju ir guvuši Sekmes.

Bet, ja nu arī tur pašiem ir sākušās sīvākas cīņas,

Tad lai mums palīgā nāk pats dižais Telāmonids Ajants

Kopā ar varoni Teikru, kas labākais strēlnieks ar stopu.»

Teica tā viņš, un, dzirdot šos vārdus, tam klausīja saucējs.

Steigšus tas devās uz priekšu gar ahajiem varkaltās bruņās.

Pienācis Ajantiem tuvu, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Drosmīgie Ajanti abi, kas ahaju vadoņi esat!

Menestejs, Kronidam mīļais, jūs aicina tūdaļ pie sevis

Palīdzēt cīņā mazliet, kaut tikai uz brītiņu īsu.

Labāk jau dodieties abi, tik tiešām tā būtu vislabāk,

Tāpēc ka drīzākā laikā mums uzbruks daudz lielākas briesmas.

Likiešu vadoņi strauji uz šejieni traucas, kas agrāk

Sīvajās cīņās ar triecienu spēju ir guvuši sekmes;

Bet, ja nu arī šeit pašiem ir sākušās sīvākas cīņas,

Tad lai mums palīgā nāk pats dižais Telāmonids Ajants

Kopā ar varoni Teikru, kas labākais strēlnieks ar stopu.»

Teica tā viņš, tam nebilda pretī Telāmonids Ajants.

Tūdaļ Oīleja dēlam viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Ajant, Oīleja dēls, un arī tu, Likomēd brašo,

Palieciet šeit un skubiniet vīrus sākt drosmīgi cīņu!

Tagad uz turieni steigšos, lai sāktu tur Arēja darbu.

Drīz vien es atpakaļ nākšu, kad būšu tiem palīgu sniedzis.»

Ajants, Telāmona dēls, to sacījis, aizsteidzās ātri;

Tūdaļ tam sekoja Teikrs, kas bija tā pusbrālis brašais,

Teikram Pandions blakus, kas nesa šā izliektos stopus.

Bet, kad tie pienāca tuvu pie cildā Menēsteja torņa,

Steidzās tie iekšā aiz sienas un atrada vajātos vīrus.

Likiešu vadoņi brašie un padoma devēji gudrie

Līdzīgi viesulim melnam pret uzrobjiem metās uz augšu.

Varoņi iesāka cīņu, un pacēlās kliedzieni skaļi.

Ajants, Telāmona dēls, pats pirmais šeit Epiklu gāza,

Brašo Sarpēdona draugu, jo drošu un raženu vīru,

Mezdams ar akmeni asu, kas atradās tobrīd aiz sienas

Augšā pie uzrobja paša; to, tverdams ar abējām rokām,

Nebūtu cēlis tik viegli kāds mirstīgais jaunekļa gados,

Kādi patlaban mums ļaudis; šis cēla to viegli un meta,

Ķiveri četrējiem pušķiem ar triecienu pāršķēla pušu,

Sašķaidot drumstalās galvu; tas, itin kā ūdenī nirdams,

Gāzās no torņa jo augstā, un dvēsele atstāja kaulus.

Glauku, Hipoloha drosmīgo dēlu, Teikrs tobrīd ar šautru,

Redzot, ka, mezdamies augšup, nav aizsedzis izstiepto roku,

Nogāza zemē no sienas un piespieda cīniņu atstāt.

Varonis metās no sienas un slēpās, lai ahaju vīri

Neredz, ka brūce tam rokā, un lielīties pārējiem nesāk.

Sarpēdons sajuta sāpes, kad vēroja diženo Glauku

Atstājam kauju; šis tvīka joprojām vēl cīniņa sīvā;

Testora dēlu Alkmāonu tobrīd viņš, pienācis tuvu,

Gāza ar metamo šķēpu, to atpakaļ rāva; šis ļima,

Sekodams mestajam šķēpam, un brakšķēja krītot tā bruņas.

Sarpēdons metās uz priekšu un, izstiepis varenās rokas,

Uzrobi rāva uz sevi; tas lūza un nokrita zemē —

Siena palika kaila un daudziem tur atvēra ceļu.

Reizē Ajants un Teikrs bez bailēm tam izgāja pretī;

Trāpīja pirmais ar šautru Sarpēdonu platajās krūtīs,

Caururbdams mirdzošo siksnu, kur karājās milzīgais vairogs.

Taču Zevs vairīja nāvi no dēla, lai nekrīt pie kuģiem.

Palēcās Ajants un priekšu un meta pa vairogu viņam,

Caururba vairogu smaile un pārdrošo satricināja;

Atkāpies atpakaļ soli, viņš negāja projām no cīņas,

Tāpēc ka cerību loloja sirdī vēl slavu sev iegūt.

Pavēris atpakaļ skatu, viņš cildajiem likiešiem teica:

«Kāpēc, ai likiešu vīri, jums zudusi vīrišķā drosme?

Grūti patlaban man vienam, kaut būtu vēl stiprāks es bijis,

Sagāzt šo ahaju sienu, jums atbrīvot ceļu uz kuģiem.

Sekojiet visi man līdz! Ar kopīgiem spēkiem ir labāk!»

Teica tā viņš, un likieši trūkās no vadoņa draudiem;

Visi pēc mirkļa tie stājās jo cieši ap vadoni gudro.

Ahaji pretējā pusē jo ciešāk vēl nostiprinājās

Tieši aiz sienas, un iesākās atkal vissīvākā cīņa.

Nespēja drosmīgie likiešu vīri ne danaju sienas

Sagraut ar varu, ne virzīties tālāk uz priekšu līdz kuģiem;

Nespēja danaju šķēpmeši ari vairs likiešu vīrus

Atpakaļ atsist no sienas, kad pienāca viņi tik tuvu.

Itin kā zemkopji divi, kam atrodas robežas tuvu,

Stājas ar mērogiem rokā uz kopējā tīruma zemes,

Apstrīdot laukumu sīku, jo abi grib līdzīgas daļas, —

Gluži tā uzrobji šķīra šeit abus; šiem pāri tie kāvās,

Sacirta sīvajā cīņā cits citam ap drosmīgām krūtīm

Apaļos vēršādu vairogus smagos un spārnotos vieglos.

Reti kur bija tāds vīrs, ko nedzeltu naidīgā smaile.

Tikko kāds pagriezās sānis, tas mugurā dabūja brūci,

Bet, ja kāds stāvēja pretī, caur vairogu trāpīja šautra.

Abējās pusēs gar sienu, gan uzrobjos stipros, gan torņos,

Asinis aumaļām plūda zem troju un ahaju rokām.

Ahaji turējās stipri, tos trojieši nespēja salauzt

Itin kā vērpēja krietna, kas, citiem pārdodot vilnu,

Nopelna niecīgu algu, lai mājās ko pārnestu bērniem,

Skatās, vai līdzsvarā svari, un līdzinot pieskaras kausiem, —

Gluži tā uzvaras kausi šai brīdī virs cīniņa sīvā

Līdzsvarā stājās, pirms Krona dēls dāvāja augstāko slavu

Hektoram, Priama dēlam, kas nokļuva pirmais uz sienas;

Skanēja skarbi tā spēcīgā balss, kad trojus viņš sauca:

«Kaujratu braucēji troji, uz priekšu! Šo danaju sienu

Sagāziet drupās un postīgo liesmu jūs metiet už kuģiem!»

Teica tā mudīdams viņš, un dzirdēja visi tā balsi.

Slēgtajās rindās tie traucās uz priekšu pret sienu, it pēkšņi

Metās pret uzrobjiem augšā ar ieročiem noasinātiem.

Tobrīd paķēra Hektors no vārimalas akmeni lielu,

Apakšā bija tas gludens, bet augšā ar šķautnainām malām.

Akmeni tādu no zemes pat divi visbrašākie viri,

Kādi patlaban mums ļaudis, uz vezuma nespētu pacelt

Gluži tik viegli, bez pūlēm; bet viens viņš to uzrāva augšā.

[Viltīgā Krona dēls Zevs tam vieglumu deva šai bridi.]

Itin kā aitu gans mājā nes nocirptā avena vilnu,

Vienā to turēdams rokā, un nejūt viņš smaguma nastu, —

Gluži tā Priama dēls šeit pacelto akmeni nesa

Tieši pret stiprajiem vārtiem, kas divviru bija un augsti,

Prasmīgi salaisti kopā; tos iekšpusē turēja divi

Aizbīdņi, virzāmi pretī, un bulta tos noslēdza viena.

Pienācis tuvu, viņš stājās un atvēzies meta pret vidu,

Izpletis kājas jo plaši, lai sparīgāks būtu tā sviediens.

Drāzās akmens starp tām, un brakšķēja lūzdami vārti,

Aizbīdņi neizturēja, un drumstalās sabruka durvis,

Akmenim sparīgi krītot. Tad draudīgi raženais Hektors

Metās uz priekšu kā steidzīgā nakts. Viņš mirdzēja spoži,

Tērpies visapkārt ar baismīgo varu, un kratīja divus

Metamos šķēpus. Tik vienīgi dievs to atturēt spētu,

Stājies šim pretī, kad, zvērojot acīm, viņš metās pret vārtiem.

Pavēris skatu pret pūli, viņš trojiešus mudīja skaļi

Pārvarēt piepeši sienu, un pavēlei sekoja viņi.

Citi ar triecienu strauju nu uzrāpās sienā, bet citi

Plūda uz priekšu caur izlauztiem vārtiem; tad ahaji bailēs

Metās pie dobajiem kuģiem, un satraukums valdīja visur.

.

## AJANTS, OĪLEJA DĒLS

CIŅA PIE KUĢIEM

Atvedis trojiešu rindas un Hektoru tuvu pie kuģiem,

Zevs tos šeit atstāja vienus, lai ciešanu viņiem un likstu

Būtu bez gala, bet tūdaļ pats novērsa mirdzošās acis,

Virzot tās tālu pret trāķiešu zemi, jo bagāto zirgiem,

MIsiešiem, tuvcīņā vingriem, pret abiešiem, taisnīgiem vīriem,

Brašiem hipūmolgu ļaudīm, kas pārtiek palaikam no piena.

Vēlāk pret Troju ne reizes viņš nevērsa mirdzošās acis.

Nebija domājis Zevs, ka kādam no mūžīgiem prātā

Palīdzēt trojiešu vīriem vai ahaju dēliem pie kuģiem.

Varenais Zemdimdis tobrīd jo vērīgi stāvēja sardzē.

Ilgi ar izbrīnu vēroja viņš šo karu un kaujas,

Sēžot Samūtrākē augstu uz izcila, mežaina kalna.

Tālumā īdkalnu visu no šejienes varēja redzēt,

Priama pilsētu arī un piekrastē ahaju kuģus.

Izniris ārā, viņš sēdēja tur, pikts sirdī pret Zevu,

Skumdams par ahaju dēliem, kas ļima zem trojiešu šķēpiem.

Piepeši metās viņš lejup no stāvā un šķautnainā kalna,

Soļodams ātri uz priekšu; gan meži, gan kalnāji augstie

Drebēja tālu zem dievišķām kājām, kad Poseidons gāja.

Trīsreiz viņš paspēra soli, ar ceturto bija pie mērķa

Aigās, kur slavenā mītne tam uzcelta dziļajā dzīlē,

Zeltaina, mirdzoša spoži un mūžīgi neiznīkstoša.

Pārnācis tur, pie kaujratiem jūdza viņš varkāju zirgus.

Vētrainus gaitā, un zeltainas krēpes tiem greznoja kaklu;

Zeltu viņš uzvilka plecos un satvēra pātagu rokā,

Zeltainu, prasmīgi vītu, un, iesēdies kaujratos savos,

Aizlaidās ātri pa viļņiem. It visur no slēptuvēm ārā

Nezvēri metās ar prieku, kad pazina valdnieku savu.

Viļņi ar prieku tam pašķīra ceļu, un zirgi uz priekšu

Traucās tik strauji, ka varamās asis pat neskāra vijņus.

Viņu pie ahaju kuģiem tā aiznesa steidzīgie zirgi.

Jūras bangainā dzīlē ir paslēpta ala jo plaša,

Atrodas vidū starp Tenedas salu un šķautnaino Imbru.

Poseidons, zemdimdis stiprais, tur atstāja steidzīgos zirgus,

Atjūdza vaļā no ratiem un pameta dievišķo sēku,

Sapina kājas pēc tam ar pinekļiem, tīrākā zelta,

Vareniem, nesaraujamiem, lai mierīgi stāvētu viņi,

Valdnieku gaidot, bet pats tad uz ahaju nometni devās.

Trojieši slēgtajās rindās kā viesuļa vētra vai liesma

Sekoja Hektoram līdzi, jo cīņu tie tvīka un kaisa,

Kliegdami spēcīgā balsī, un cerēja ahaju kuģus

Sagrābt ar varu, bet pašus pie tiem gāzt zemē ar šķēpu.

Poseidons, zemdimdis stiprais, kas iežogo zemes ar viļņiem,

Izniris krastā no jūras, nu ahajiem iedvesa drosmi.

Pieņēmis priestera Kalhanla skatu un skanīgo balsi,

Ajantiem abiem vispirms, kaut krietni tie bija, viņš teica:

«Ajanti brašie, jūs abi drīz izglābsit ahaju tautu,

Parādot drosmi un sparu, par bēgšanu atmetot domas!

Nebaidos citur nekur no drosmīgo trojiešu rokām,

Lai gan ar lielāku pūli tie pārkāpa vareno sienu.

Atturēs turpmāk tos visus šeit ahaji kājbruņāš spožās.

Taču man bailes tik loti, ka nenotiek nelaime kāda

Tur, kur šis vadonis trako pa priekšējām rindām kā liesma,

Hektors, kas lieloties teicis, ka cēlies no varenā Zeva.

Kaut jel no mūžīgiem dieviem kāds sirdī jums iedvestu domu

Drosmīgi turēties pretī un skubināt citus uz cīņu!

Arī jūs trauksmainā Hektora spēku no steidzīgiem kuģiem

Varētu atsist, kaut Olimpa dievs tam dāvājis drosmi.»

Teica, un Zemdimdis stiprais, kas iežogo zemes ar viļņiem,

Skārās ar zizli pie abiem, tiem iedvesdams sparu un spēku,

Locekļus darīja vingrus, jo veiklas to kājas un rokas.

Pats viņš kā pelēkais vanags, kas paceļas ātrajiem spārniem

Debesīs plašās jo augstu no stāvām un šķautnainām klintīm,

Metas pa leju uz priekšu, lai notvertu vēroto putnu, —

Gluži tā šķīrās no viņiem šeit Poseidons, zemdimdis stiprais.

Pirmais to pazina Ajants, Oīleja pēctecis veiklais.

Ajantam tūdaj, Telāinona dēlam, viņš teica šos vārdus:

«Ajant, man liekas, tas bija kāds dievs, kas Olimpā dzīvo,

Pieņēmis pareģa skatu, mums cīnīties lika pie kuģiem!

Protams, tas nebija Kalhants, kas nākotni zīlē pēc putniem!

Pazinu viegli no muguras puses pēc pēdām un stilbiem

Atpakaļ ejošo dievu, jo viegli var mūžīgos pazīt.

Tūda| man pašam sirds vīrišķās krūtīs daudz straujāk sāk pukstēt.

Vairāk patlaban es tvīkstu nu cīņas un Arēja trokšņa,

Kājas zem manis uz priekšu vien tiecas un rokas uz augšu.»

Ajants, Telāmona dēls, tā sacīja, atbildot viņam:

«Līdzīgi arī man tiecas šīs rokas, kad satveru šķēpu.

Spēki man pamostas krūtīs; es jūtu, ka kājas zem manis

Pašas uz cīniņu raujas. Viens cīnīties gribu ar viņu —

Hektoru, Priama dēlu, kam mūžam sirds ilgojas kara.»

Tā šeit tie runāja abi, kad Poseidons atstāja viņus,

Sajūtot prieku par drosmi, ko dievs tiem ir ielicis sirdī.

Zemdimdis tūdaj pēc tam vēl pārējos ahaju vīrus

Iedrošināja, kas atpūtā bija pie steidzīgiem kuģiem.

Grūtajās cīņās un darbos tiem locekļi gurdeni kļuva,

Skumjas tiem sagrauza sirdis pārlieku, kad redzēja trojus

Gāžamies strauji ar lielāku pūli pār vareno sienu.

Asaras bija tiem plakstos, kad vēroja trojiešus nākam;

Ahajiem likās patlaban, ka nelaime nepaies secen.

Poseidons, iejaucies pūlī, drīz sacēla drosmīgās rindas.

Pienāca Teikram vispirms, tad Lēitam, skubinot viņus,

Varonim Pēnelejām, Dēipiram, Toantam arī,

Beidzot Mērionam vēl, Antiloham, varoņiem cīņās.

Mudīdams viņus uz cīņu, tas teica šos spārnotos vārdus:

«Kauns jums, ai ahaju vīri un jaunekļi brašie! Jums tomēr

Ticēju vairāk par visiem, ka cīnoties sargāsit kuģus.

Bet, ja jūs lēmuši visi šeit vairīties drausmīgās cīņas,

Drīz vien tad atausīs diena, kad ļimsim zem trojiešu rokām.

Mūžīgie dievi, patiesi es varenu brīnumu redzu,

Briesmīgu! Nespētu ticēt, ka tiešām tas varētu notikt!

Trojiešus pienākam redzu patlaban pie kuģiem! Šie agrāk

Briežmātēm līdzīgi bija, kas, mierīgi klīstot pa mežu,

Derīgas barībai vilkiem un panteriem, šakāļiem kāriem,

Tāpēc ka viņas tik biklas un vājas, nav radītas cīņai, —

Gluži tik vāji un bikli tie bija līdz pēdējam mirklim,

Nespēja nostāties pretī, kad tuvojās ahaju dēli.

Tagad šie cīnās jau tālu no Trojas pie dobajiem kuģiem

Vadoņa gļēvuma dēļ, un kareivji arī mums gļēvi.

Būdami īgni pret vadoni savu, tie nevēlas doties

Cīņā pie steidzīgiem kuģiem, bet labāk tur asinīs noplūst

Protams, nav šaubu nevienam, ka nelaimes cēlonis īstais

Tomēr ir Atreja dēls, kam ahajos vara tik plaša,

Tāpēc ka ātrkāji Pēlēja dēlu viņš nonicināja;

Taču ne mirkli vairs ilgāk mums nevajag cīniņu pārtraukt.

Drīzāk mēs labosim kļūdu. Var dziedināt varoņu sirdis.

Pašiem jums būtu par kaunu, ja aizmirstu drosmi un sparu.

Ahaju vidū jūs pirmie, un drosmes jums vairāk par citiem.

Nevaru pārmest tam vīram, kas vairās pavisam no cīņas,

Tāpēc ka drosmes nav viņam; pret jums man sirds sevišķi īgna.

Gjēvie, ar slinkumu savu patiesi drīz lielākās likstās

Ievilksit visus! Jūs atstājiet, draugi, sev sirdīs vēl vietu

Kaunam un mirstīgo pa’ām! Ir sākusies svarīga cīņa!

Hektors, drosmīgais cīņā, patlaban jau trako pie kuģiem,

Varonis sagāzis vārtus un salauzis vareno bultu.»

Poseidons, zemdimdis stiprais, tā mudīja ahaju vīrus.

Sastājās falangas tūdaļ visapkārt ap Ajantiem abiem

Varenas; pienācis tuvāk, pats Arējs tās slavējis būtu,

Slavētu Atēna arī, kas varoņus skubina cīņā.

Izlases vīri jau gaidīja trojus un Hektoru cildo,

Rindojot šķēpu aiz šķēpa, pie vairoga vairogu slēdzot,

Ķiveri ķiverei tuvu un nostādot vīru pie vīra.

Sasitās ķiveres spožās ar sekstēm un zirgastru pušķiem,

Kareivjiem ejot uz priekšu, — tik cieši tie stāvēja blakus.

Drebēja metamie šķēpi, kad spēcīgās rokas tos tvēra.

Taisni ar sparu tie rāvās uz priekšu, jo tīkoja cīņas.

Trojieši pūlī šiem izgāja pretī; tos vadīja Hektors,

Dodamies triecienā straujā uz priekšu kā šķautnalnais akmens.

Ja to ir atrāvis pārplūdis strauts no kraujuma malas,

Graudams ar spēcīgiem viļņiem tā pamatus draudīgā klintī;

Augstu tas gāzdamies uzsprāgst un nobrakšķot iedrāžas mežā,

Lejup krīt neatvairāmi, līdz sasniedzis ielejas lauku;

Tālāk vairs nevar tas velties, kaut netrūka straujuma spara, —

Gluži tā draudēja Hektors līdz šim, ka pāri pār līķiem

Izlauzīs ceļu līdz jūrai pie teltīm un ahaju kuģiem,

Tomēr, kad sastapās ce|ā ar ahajicm slēgtajās rindās,

Palika stāvam uz vietas. Tad drosmīgie ahaju dēli,

Ejot ar zobeniem pretī un šķēpiem abējup asiem,

Atspieda viņu no sevis; tas atvairīts atpakaļ traucās.

Spēcīgā balsī viņš tobrīd tā uzsauca trojiešu rindām:

«Trojieši, likicšu vīri un dardani, šķēpmeši brašie!

Turieties droši! Tik mirkli vairs pretosies ahaju dēli,

Lai gan patlaban tie slēgtajās rindās mums stājušies pretī.

Tomēr, man liekas, tos padzīs šis šķēps, ja mani patiesi

Hēras vīrs Zcvs, pats augstākais dievs, uz šejieni saucis.»

Teicis šos vārdus, ikkatrā viņš iedvesa drosmi un spēku.

Dēifobs, Priama dēls, pats pirmais ar priecīgu prātu

Iznāca ārā no rindas ar vairogu noapaļoto;

Veikli viņš gāja uz priekšu, ar vairogu sargādams sevi.

Mērions tēmēja mirdzošo šķēpu pret varoņa krūtīm,

Meta un trāpīja viņu pa vēršādas vairoga vidu;

Nesitis vairogu cauri, šķēps pārlūza pušu ar troksni

Tuvu pie kātgala paša, un Dēifobs, līdzīgais dievam,

Soļoja tālāk uz priekšu ar vēršādas vairogu rokā,

Bīdamies brašā Mēriona šķēpa; bet varonis tūdaļ

Atkāpās ātri pie draugiem, un dusmas tam plosīja sirdi,

Pirmkārt, par zaudēto cīņu un, otrkārt, par salauzto šķēpu.

Pēkšņi viņš atpakaļ traucās gar ahaju kuģiem un teltīm

Uzmeklēt vareno šķēpu, ko atstāja teltī pie kuģiem.

Pārējie cīnījās laukā, un saucieni skanēja tālu.

Brašais Telāmonids Tcikrs pats pirmais ar šķēpu šeit gāza

Sķēpmeti Imbriju — Mentora, zirgiem jo bagātā, dēlu.

Pēdajā dzīvoja viņš pirms ahaju kara pret Troju

Kopā ar Mēdesikāsti, ar Priama neīsto meitu.

Bet, kad jau danaji nāca ar abējup izliektiem kuģiem,

Tūdaļ tas devās uz Troju un izcēlās trojiešu rindās,

Dzīvodams Priama namā, kur godāja viņu kā dēlu.

Ajants, Telāmona dēls, ar šķēpu tam trāpījis ausī,

Atpakaļ atrāva šķēpu. Šis nogāzās zemē ar troksni

Itin kā osis, kas pāri pār kalniem no tālienes redzams,

Varkalta ieroča gāzts, gar zemi glauž pazares maigās;

Tā šeit viņš krita, un brakšķēja krītot tā mirdzošās bruņas.

Steigšus tam tuvojās Teikrs, jo gribēja novilkt tā bruņas,

Bet, kad viņš metās uz priekšu, tam Hektors raidīja šķēpu;

Redzot to nākam pret viņu, tas novērsās sānis no šķēpa.

Aktora pēcteci tomēr Amfimahu, Kteata dēlu,

Trāpīja krūtīs ar šķēpu, kad gribēja iejaukties cīņā.

Smagi viņš nokrita zemē, un šķindēja bruņas ap viņu.

Piepeši piesteidzās Hektors, lai novilktu ķiveri spožo,

Deniņiem piekļautu cieši, no dižā Amfimaha galvas.

Bet, kad šis metās uz priekšu, tam Ajants raidīja šķēpu;

Netvēra Hektoru smaile, jo varoņa miesu visapkārt

Sargāja varkaltas bruņas. Tas tvēra tik vairoga kupri,

Atgrūzdams vīru ar sparu. Tad atkāpās raženais Hektors,

Atstādams kritušos abus. Tos ahaji aizvilka līdzi.

Dievišķais Menestejs, Stihijs — tie Atēnu vadoņi bija —

Nesa Amfimaha līķi sev līdzi pie ahaju kuģiem.

Imbriju Ajanti nesa, kas pilni bij trauksmaina spēka.

Itin kā divi jo spēcīgi lauvas, kad aszobu suņiem

Nolaupa mežmalā kazu un aiznes sev biezajos krūmos,

Turot virs zemes jo augstu ar asinīm notrieptos žokļos, —

Gluži tā Ajanti abi, to celdami augstu virs zemes,

Atņēma bruņas, bet nocirta galvu no kakla tam maigā

Ajants, Oīleja dēls, lai atriebtu kritušo draugu.

Vēlāk to itin kā bumbu viņš meta caur pūli pret trojiem.

Beidzot pie Hektora kājām tā apstājās ielejas pīšļos.

Poseidons, zemdimdis stiprais, to redzēdams, piktojās sirdī.

Tāpēc ka sīvajā cīņā tā dēladēls dabūja galu.

Ātri viņš virzīja solus gar teltīm un ahaju kuģiem,

Mudīdams danajus cīņā, bet trojiešiem gādādams likstas.

Šķēpmetis īdomenējs tam piepeši gadījās ceļā.

Tobrīd viņš nāca no drauga, kas tikko kā atstāja cīņu,

Pacelē ievainots smagi ar asmeni noasināto.

Draugi tad iznesa viņu ar steigu; šo atstājis ārstiem,

Tagad pats atgriezās teltī, kaut tīkoja cīniņā doties.

Poseidons, zemdimdis stiprais, tā sacīja viņam šos vārdus,

Pieņemot līdzīgu balsi kā Toantam Andraimonidam;

Pleironā bija tā mītne un stāvās Kalidonas klintīs,

Aitoli klausīja viņam un godāja gluži kā dievu:

«Krētiešu vadoni Idomenēj, kur palika tagad

Visi tie draudi, ko ahaju dēli pret trojiešiem meta?»

Krētietis īdomenējs, tam atbildot, sacīja pretī:

«Toant, man liekas, nav vainīgs neviens no ahaju vīriem.

Zinu, ka visi kā viens mēs drosmīgi cīnīties protam.

Nav šeit starp mūsējiem tāda, ko nomāktu gļēvuļa bailes

Un kas vēl kūtrības dēj šeit vairītos drausmīgās cīņas.

Tā, lūk, man liekas, ir nolēmis tagad visvarenais Kronids

Izdeldēt ahaju tautu bez slavas no Argas jo tālu.

Toant, līdz pēdējam mirklim tev piemita izcila drosme,

Dažreiz pat mudīji citu, ja redzēji pagurstam viņu.

Nepārtrauc cīņas patlaban, bet drošini katru, ko satiec!»

Poseidons, zemdimdis stiprais, tam atbildot, savukārt teica:

«Krētieti Idomenēj, lai nepārnāk mājās no Trojas

Mūžam tāds vīrs, bet paliek tur laukā par rotaļu lietu

Trojiešu suņiem, kas šodien šeit vairītos doties uz cīņu!

Tūdaļ tver ieročus rokā un seko man līdzi! Mēs abi

Iesim uz priekšu, lai abi varbūt mēs derīgi būtu!

Kopīgiem spēkiem pat vāji palaikam gūst krietnākas sekmes.

Arī pret naidniekiem stipriem mēs drosmīgi cīnīties prastu.»

Teicis šos vārdus, dievs devās ar steigu uz mirstīgo cīņu.

Krētietis īdomenējs, kad ienāca greznajā teltī,

Uzvilka mirdzošās bruņas un divus satvēra šķēpus.

Ātri viņš devās uz priekšu kā zibens, ko varenais Kronids,

Satvēris spēcīgā rokā, no vizošā Olimpa kalna

Mirstīgiem sūta par zīmi, un atmirdz tas gaismā jo tālu, —

Gluži tā mirdzēja varš ap skrejošā varoņa krūtīm.

Mērions, raženais kalps, tam nejauši gadījās ceļā

Tuvu pie teltīm, jo devās patlaban pēc varkaltā šķēpa.

Varenais īdomenējs, to redzēdams, sacīja viņam:

«Mērion, ātrkāji Molid, tu mīļākais esi no biedriem!

Kāpēc tu atgriezies teltī un atstāji cīniņu sīvo?

Vai tu kur ievainots esi un brūces tev asiņo miesā,

Jeb vai tu meklēji mani un atnesi vēsti no draugiem?

Gribu es cīnīties laukā, ne mierīgi sēdēt šai teltī.»

Prātīgais Mērions tūda], tam atbildot, sacīja pretī:

«Varoni Idomenēj, kas bruņotos krētiešus vadi!]

Nāku es metamā šķēpa, ja kāds vēl tev atlicies telti.

Ņemšu to cīņai sev līdz, jo agrāko salauzu drumslās,

Trāpot Dēifobam, lepnajam sirdī, pa vairoga vidu.»

Krētiešu vadonis Idomenējs tam sacīja pretī:

«Šķēpu, ja vēlies, tu vari šeit vienu vai divdesmit atrast.

Teltī pie mirdzošām sienām ir pieslieti varkaltie šķēpi;

Lepnajiem trojiem, ko gāza šīs rokas, tos atņēmu visus.

ParadLs esmu arvien ar naidnieku cīnīties tuvu,

Tāpēc man netrūkst ne šķēpu, ne ķiveru krāšņu, ne bruņu,

Netrūkst man vairogu, mirdzošu spoži, ar izciliem kupriem.»

Prātīgais Mērions tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Arī man varkalti šķēpi ir teltī pie melnajiem kuģiem,

Arī ir trojiešu bruņas, bet grūti patlaban tās dabūt.

Neesmu taču, man liekas, vēl aizmirsis vīrišķo drosmi,

Bet gan sīvajās kaujās, kas drosmīgos slavenus dara,

Nostājos priekšējās rindās, kad sākusies drausmīgā cīņa.

Protams, ne varonim katram starp ahajiem varkaltās bruņās

Cīnoties pazīstams kļuvis, bet, liekas, tu redzējis mani.»

Krētiešu vadonis Idomenējs tam sacīja pretī:

«Zinu, cik liela tev drosme. Kam veltīgi runāt par visu?

Bet, ja patlaban pie dobajiem kuģiem visdrošākos vīrus

Meklētu slēpnim, kur drīzāk redz kareivja vīrišķo drosmi

Un kur var saskatīt skaidri, kas bailīgs, kas drošsirdīgs cīņā,

Veiklību tavu un drosmi tur apsveiktu visi ar prieku!

Cilvēks, kam gļēvuļa sirds, mēdz mainīties sejā jo bieži,

Neļauj tā maziskā sirds, lai paliktu mierīgs kaut brīdi;

Pasper viņš soli pa labi, pa kreisi, tad mīņājas brīdi;

Gļēvuļa krūtis ir nemiera pilnas, sirds strauji pukst viņam,

Tāpēc ka nāve šķiet tuvu, un žokļos sāk klabēt tā zobi;

Bet, kam ir vīrišķa drosme, pavisam tas nemainās sejā,

Nedreb tam sirds, kad, nogulies slēpnī viņš kopā ar citiem,

Klusībā cerību lolo jo drīzāk būt sīvajā cīņā.

Ja tu tad cīnoties ievainots būtu ar šautru vai šķēpu,

Tevi vis netvertu smaile no muguras kaklā vai sānos,

Bet gan tik krūtīs vai vēderā pašā, kad sastaptu tevi

Drosmīgi ejam uz priekšu starp kareivjiem priekšējās rindās.

Tagad uz priekšu! Mēs pļāpājam velti patlaban kā nelgas,

Stāvot bez darba. To redzot, kāds varētu pārmest mums skarbi.

Tagad tu dodies uz telti un paķer sev vareno šķēpu!»

Teica tā viņš, bet Mērions tūdaļ kā trauksmainais Arējs

Ienira steidzīgi teltī un iznesa varkaltu šķēpu,

Sekoja Idomenēj am, jo tīkoja cīniņa karsta.

Itin kā cilvēku slepkava Arējs uz cīniņu traucas

Kopā ar mīļoto dēlu, ar stipro un drosmīgo Fobu;

Dažreiz tas iedvesa bailes pat lielākā drošgalvja sirdī,

Kad tie no Trāķijas abi pret efiriem taisījās cīņā

Jeb vai pret drosmīgo flegiešu tautu; ne vienas, ne otras

Lūgšanās neklausās dievi, bet vienai dod uzvaras slavu, —

Gluži tā Idomenējs un Mērions, vadoņi brašie,

Metās patlaban uz cīņu ar mirdzošiem ieročiem rokā;

Tūdaļ Mērions pirmais tā sacīja vadonim savam:

«Deikalid, saki, — kur dosies patlaban un iesāksi cīņu?

Saki, vai cīnīties gribi pa labi vai arī pret vidu,

Jeb vai tu dosies pa kreisi? Jo tieši šai vietā visvairāk

Abaji kuplajiem matiem, man liekas, sev palīgu gaida.»

Krētiešu vadonis Idomenējs tam sacīja pretī:

«Tieši pret vidu pie kuģiem ir palīgā stājušies citi,

Ajanti abi un Teikrs, kas drosmīgo ahaju vidū

Labākais strēlnieks ar stopu un tuvcīņā arī jo teicams.

Nokausēs abi tur viņu, jau gurušo cīniņos sīvos

[Hektoru, Priama dēlu, kaut netrūkst tam spēka un drosmes].

Grūti būs viņam patiesi ar visu tā straujumu cīņās,

Pārspējot spēcīgās rokas un varoņu izcilo spēku,

Uguni pielaist pie kuģiem, ja tikai pats varenais Kronids

Neraidīs degošo lāpu uz ahaju ātrajiem kuģiem.

Ajants, Telāmonids dižais, nav cīņā vēl padevies vīram,

Ja tas ir piedzimis mirstīgs un pārtiek no Dēmētras augļiem,

Ja to var ievainot kāds ar šķēpu vai akmeni lielu.

Nav tas par Pēlēja dēlu, par ierindas grāvēju, vājāks

Tuvcīņā sīvā, bet skriešanā arī cits nevar to pārspēL

Dosimies droši uz priekšu pa kreisi, tad redzēsim skaidri,

Vai mēs kam dāvāsim slavu vai paši to gūsim no viņiem.»

Teica tā viņš, bet Mērions tūdaļ kā trauksmainais Arējs

Metās uz priekšu un sasniedza rindas, kur vēlējās stāties.

Ieraugot Idomenēju, kas spēkā ir līdzināms liesmai,

Blakus tam kaujratu kalpu ar ieročiem, prasmīgi kaltiem,

Trojieši metās pret viņu un mudīja cīņā cits citu.

Iesākās kopēja cīņa starp viņiem pie dobajiem kuģiem.

Itin kā negaisu vētra, ko dzinuši šalcošie vēji,

Spiedīgā dienā, kad ceļi un taki ir putekļiem klāti,

Piepeši uzbrūk un aizrauj sev putekļu mākoni līdzi, —

Gluži tā iedegās cīņa starp viņiem, un varoņi burzmā

Tīkoja nogāzt cits citu ar asmeni noasināto.

Mirstīgiem naidīgie šķēpi pa ieleju rēgojās plašo

Tālu visapkārt jo gari, kas ķermeni varoņiem caururbj.

Acis tiem apžilbināja šeit ķiveru varainais spožums,

Tīrīto krūšbruņu spilgtums un vizošo vairogu mirdzums,

Sanākot laukā uz cīņu. Un tikai pats drošākais sirdī

Varētu mierīgi vērot šos darbus, sev neplosot krūtis.

[Būdami pretējās domās, nu Krona visvarenā dēli,

Poscidons kopā ar Zevu, te varoņiem rīkoja likstas.

Trojiem un Priama dēlam Zevs nolēma uzvaru dāvāt,

Godinot ātrkāji Pēlēja dēlu, bet tomēr pavisam

Nebija nodoma viņam ļaut abajiem iznīkt pie Trojas,

Bet gan tik Tetidu godāt un līdzi tās drosmīgo dēlu.

Poseidons argiešus uzmudināja un stājās to rindās,

Izniris ārā no pelēkās jūras, pikts sirdī pret Zevu,

Skumdams par ahaju dēliem, ko trojieši gāza ar šķēpiem.

Lai gan tie bija no kopīgas cilts un dzimuma viena,

Tomēr Zevs piedzima pirmais un zināja vairāk par brāli.

Tāpēc, lūk, Poseidons bijās šeit atklāti palīdzēt viņiem;

Cilvēkam līdzīgs viņš slēpu arvien tos mudīja cīņā.

Abi šie mainīja drausmīgās ķildas un postīgā kara

Vadības valgu, pret vieniem un otriem to savelkot stingri,

Varenu, stipru, kas varoņiem daudziem šeit dzīvību ņēma.ļ

Varenais Idomenējs, kaut bija jau iesirma galva,

Danajus mudīja cīņā un trojiešiem iedvesa bailes;

Otrionēju viņš gāza; tas, dzirdot par abaju karu,

Ieradās pēdējā laikā no Kabēsas mūriem pie Trojas,

Kasandru, Priama meitu — tā skaistākā bija par visām, —

Lūdza par sievu bez balvām. Šis karavīrs solījās toreiz

Izdarīt slavenus darbus — no īlijas ahajus padzīt.

Sirmgalvis Priams tā bija ar mieru un solīja meitu

Atdot par sievu; tas, valdniekam ticot, nu devās uz cīņu.

Deikalids, redzēdams laukā to soļojam lepni uz priekšu,

Izmeta mirdzošo šķēpu un trāpīja; varkaltās bruņas

Nespēja nosargāt viņu — šķēps ieurbās vēdera vidū.

Zemē viņš gāzās ar troksni, un uzvaru guvušais sauca:

«Otrionēj, par visiem visvairāk es cienīšu tevi,

Ja tu patiesi to apņemsies darīt, ko solījis esi

Priamam, Dardana dēlam; viņš solīja meitu par sievu.

Solām to pašu tev arī, it visu to pildīsim svēti;

Kādu no Atreida meitām, kas košākā sejā, tev dosim,

Atvestu tieši no Argas; tu tiešām par sievu to gūsi,

Ja tik mums palīgā nāksi, lai daudzlaužu īllju gāztu.

Tūdaļ tu seko man līdzi, lai drīzāk pie ātrajiem kuģiem

Sarunas sāktu par kāzām, jo neesam kāri uz balvām.»

Teicis šos vārdus, to vilka aiz kājas no drausmīgās cīņas

Krētietis Idomenējs. Bet Asijs šim atriebties nāca,

Kaujratiem steigdamies priekšā; aiz muguras sprauslāja viņam

Zirgi — tos divričnieks turēja tuvu; tas tīkoja sirdī

Pīšjos gāzt īdomenēju, bet šķēpu šis izmeta pirmais,

Trāpīdams kaklā zem zoda; šķēps izurbās cauri caur kaklu.

Varonis nokrita zemē kā ozols vai sudraba apse,

Jeb vai kā slaidākā priede, ko cirtēji, vērojot kalnos,

Atrod par derīgu mastam un nocērt ar asajiem cirvjiem, —

Gluži tā nokrita Asijs pie zirgiem un kaujratiem saviem.

Iekrācies smagi, viņš Urna uz asinīm slacītās zemes.

Samulsa Asija divričnieks tobrīd, kā zaudējis prātu.

Nebija mulsumā iedrošinājies, no naidnieka bēgot,

Atpakaļ pavirzīt zirgus. Tad Antilohs, drosmīgais cīņā,

Izmeta mirdzošu šķēpu un trāpīja; varkaltās bruņas

Nespēja nosargāt viņu; šķēps ieurbās vēdera vidū.

Iegārdzies skali, viņš krita no skaistajiem kauj ratiem zemē.

Antilohs, raženā Nestora dēls, nu aizveda tūdaļ

Zirgus no trojiešu rindām pie ahajiem kājbruņās spožās.

Dēifobs virzījās tieši pret krētieti Idomeneju,

Skumdams par Asij a nāvi, un izmeta mirdzošo šķēpu.

Deikalids, redzēdams to, no trieciena tautganu brašo,

Paspēdams aizsargāt sevi ar vairogu noapaļoto,

Segtu ar vēršādām biezām un klātu ar mirdzošām plāksnēm,

Piestiprinātu jo cieši pie rokas ar rokturiem diviem,

Sakumpa pēkšņi zem tā; šķēps pārlaidās pāri pār viņu,

Tikai pie malas to skardams, un šķindēja dobji tā vairogs.

Dēifobs nemeta velti ar spēcīgo roku šo šķēpu —

Trāpīja Hipasa dēlu Hipsēnoru, tautganu brašo,

Aknās zem krūšplēves tieši, un locekļi saļima viņam.

Dēifobs, uzvaru guvis, tā lieloties izsaucās skaļi:

«Atriebts ir Asijs, tas tiešām šeit guļ! Viņš tagad, man liekas.

Dodamies pazemē lejup pie Aīda, vārtslēdža drūmā,

Sajutīs sirsnīgu prieku, jo līdzgājējs viņam ir radies.»

Teica tā lieloties viņš, un ahajiem krimta šie vārdi;

Tomēr Antiloham vairāk par visiem tie satrauca sirdi.

Draugu, kaut skuma tam sirds, viņš nespēja atstāt uz lauka;

Pieskrējis sargāja viņu un sedza ar vairogu savu.

[Divi nu mīļākie draugi pie kritušā varoņa liecās —

Mēkistejs, Ehija dēls, un Alastors, līdzīgais dievam;

Abi uz dobajiem kuģiem tie stenošo varoni nesa.]

Krētietis Idomenējs nu devās uz priekšu ar sparu,

Gribēdams trojieti kādu uz Aīda mitekļiem raidīt

Jeb vai pēc mirkļa tur krist, no ahajiem atvairot postu.

Tobrīd viņš notrieca zemē šeit cildā Aisiēta dēlu,

Kronida loloto vīru Alkātoju, Anhīsa znotu;

Sārtvaidzi Hipodamēju, tā vecāko meitu, viņš ņēma;

Mīlēja tēvs šo no sirds un cienītā māte ne mazāk,

Tāpēc ka draudzeņu vidū paliesi tā pārspēja visas

Rokdarbos, skaistuma ziņā un prātā, un tāpēc jau arī

Alkatojs, slavenais plašajā Trojā, to ņēma par sievu.

Poseidons gāza šo vīru gar zemi ar krētieša roku.

Aizvēra mirdzošās acis un sakala locekļus krāšņos —

Nespēja tobrīd viņš atpakaļ bēgt, ne noliekties sānis.

Itin kā kolona slaida vai kalngalā sudraba apse

Varonis nostājās lepni; tad trieca ar šķēpu tam krūtīs

Raženais Idomenējs un pāršķēla Anhīsa znotam

Varkaltās bruņas, kas sargāja agrāk no nāves tā miesu;

Dobji nu šķindēja tās, ar spēcīgo ieroci šķeltas.

Varonis krita ar troksni, un smaile tam ieurbās sirdī;

Stipri tā pukstēja vēl, un līdzi raustījās smaile.

Varenais Arējs pēc tam šeit zaudēja straujumu savu.

Krētietis, uzvaru guvis, tā lieloties izsaucās skaļi:

«Dēifob, saki, — vai taisnīgi tas, ja krituši tagad

Cīņā trīs vīri par vienu? Nesen vēl tu lielījies skaļi.

Nelaimes sistais, pie manis nāc tūdaļ ar ieročiem rokā.

Lai tu šeit redzi, pret trojiem kāds Kronida pēctecis nācis.

Krētiešu sargātājs Mīnojs vispirms ir cēlies no Zeva;

Cildajam Deikalionam par tēvu bij slavenais Mīnojs;

Tēvs mans Deikālions bija un atstāja plašajā Krātā

Mani par valdnieku ļaudīm; bet kuģi šurp atnesa mani

Tev šeit par postu un tēvam un pārējiem trojiešu vīriem.»

Teica tā viņš, bet Dēifobs tomēr vēl šaubījās sirdī,

Vai nu tam atkāpties ātri un kādu no drosmīgiem trojiem

Palīgā aicināt sev vai doties uz cīniņu vienam.

Kamēr viņš apsvēra visu, tam beidzot par labāku šķita

Palīgā Aineju saukt. To tiešām viņš atrada arī

Pēdējās kareivju rindās; tam īgnums pret Priamu bija,

Tāpēc ka viņam ar izcilu drosmi maz rādīja goda.

Dēifobs, pienācis tuvu, tam teica šos spārnotos vārdus:

«Trojiešu padomu devēj, sauc pienākums tevi patlaban

Naidniekam atriebt par svaini, ja rūpēties vēlies par viņu.

Seko man tūdaļ uz cīņu, Alkdtoju vajag mums atriebt!

Senāk, būdams tavs svainis, pie sevis viņš audzēja tevi.

Šķēpmetis Idomenējs patlaban to nogāzis pīšļos.»

Teica tā viņš, sirds pukstēja strauji nu Aineja krūtīs.

Tūdaļ pret Idomenēju viņš gāja, jo cīniņa tvīka.

Nebijās Idomenējs kā vārgulis Aineja dižā,

Stājās viņš tūdaļ pret šo kā mežkuilis niknais, pilns spēka,

Gaidīdams medniekus nākam un trokšņainos mednieku suņus

Vientuļā vietā; tad mugurā pēkšņi tam sabožas sari,

Uzliesmo acis aiz dusmām, viņš asina spīdīgos ilkņus,

Tīkodams atpakaļ atvairīt suņus un mednieku barus, —

Gluži tā Idomenējs šeit, nespēris atpakaļ soli,

Gaidīja drosmīgo Aineju nākam un, redzēdams biedrus,

Sauca Askālafu viņš, Afarēju, Dēipiru arī,

Beidzot Mērionu brašo, Antilohu, vadoņus cīņās.

Palīgus paskubinādams, tas teica šos spārnotos vārdus:

«Draugi, es esmu šeit viens! Jel palīdziet! Bailes māc sirdi,

Tāpēc ka ātrkājis Ainejs man uzbrūk ar ieročiem rokā.

Spēka tam kaulos pārlieku, ik vīram tas cīņā ir bīstams,

Ziedoša jaunība viņam, un jaunībā spēka visvairāk.

Būtu mēs vienādos gados patlaban ar drosmi šo krūtīs,

Uzvaras slavu viņš dotu man tūdaļ vai ari es viņam.»

Teica tā viņš; šie visi ar viņu vienprātis bija,

Sastājās apkārt ap viņu un vairogus kļāva pie pleciem.

Savējos mudīja iepretī Ainejs, tos ieraugot tuvu,

Paridu, brašo Dēifobu arī, Agēnoru cildo;

Kopā ar Aineju trojiešu rindas tie veda uz cīņu.

Vīri tam sekoja tūdaļ, kā aitu bars seko aiz auna,

Nākdams no pļavas pie strauta; to redzot, gans priecājas sirdī,

Gluži tā Ainejam tobrīd sirds sajuta sirsnīgu prieku,

Redzot, ka trojieši visi tam labprāt seko uz cīņu.

Tuvu Alkātoja līķim nu iedegās briesmīga cīņa.

Vicinot garkāta šķēpus; visapkārt ap varoņu krūtīm

Briesmīgi šķindēja varš, kad trieca cits citam ar šķēpu.

Divi drosmīgi vīri šeit pārāki bija par visiem —

Ainejs un Idomenējs, kas līdzīgi Arējam abi,

Tīkoja viņi viens otru ar naidīgo asmeni nogāzt.

Ainejs raidīja šķēpu šeit pirmais pret Idomeneju;

Laikus jau redzēdams to, viņš paspēja noliekties sānis.

Drebēdams Aineja šķēps ar smaili iestrēdza zemē.

Tāpēc ka raidīja velti to spēcīgā varoņa roka.

Deikalids ietrieca šķēpu Oinēmajam vēdera vidū,

Pāršķēla krūšbruņas viņam, un smaile tam sarāva iekšas.

Varonis nogāzās pīšļos un apkampa zemi ar rokām.

Krētietis Idomenējs no kritušā vareno šķēpu

Atpakaļ izvilka ārā, bet pārējos ieročus spožos

Nespēja noraut no pleciem, jo šautras to māca pārlieku.

Kāju locekļi nebija viņam tik vingri, lai šķēpu

Atpakaļ atgūtu savu vai vairītos trojiešu mesto.

Iesākot tuvcīņu šeit, viņš varēja atvairīt briesmas,

Taču tā kājas tik viegli to nespēja aiznest no cīņas.

Lēnām viņš atstāja to; tad Dēifobs mirdzošo šķēpu

Raidīja viņam, jo dusmas arvien tam bija pret viņu;

Tomēr tas kļūdījās atkal, Askālafu trāpot ar šķēpu,

Arēja dēlu, un izurbās smaile caur varoņa plecu.

Askalafs nokrita pīšļos un apkampa zemi ar rokām.

Trokšņainais, varenais Arējs vēl nebija dzirdējis tobrīd.

Ka jau tā mīļotais dēls ir drausmīgā cīniņā kritis.

Šķautnainā Olimpa galā zem zeltaino mākoņu kaudzēm

Sēdēja viņš, jo Kronida lēmums šeit saistīja viņu;

Pārējie mūžīgie visi tur bija, no cīniņa šķirti.

Tuvu Askālafa līķim nu iedegās briesmīga cīņa.

Dēifobs ķiveri spožo Askālafam norāva ātri.

Piepeši Mērions Molids, kas straujumā Arējam līdzīgs.

Mezdamies ātri uz priekšu, tam trāpīja rokā ar šķēpu;

Izcilā ķivere šķindēja, krītot no rokas uz zemi.

Mērions ātrāk kā vanags vēl otrreiz pret naidnieku metās,

Izrāva vareno šķēpu no drošā Dēifoba pleca

Un tad pie pārējiem draugiem uz nometni traucās. Bet Polīts,

īstais Dēifoba brālis, to apkampdams vidū ar rokām,

Izveda viņu no drausmīgās cīņas, līdz sasniedza abi

Ātrkāju zirgus, kas tobrīd aiz trokšņainās kaujas un cīņas

Gaidīja viņu ar braucēju savu un mirdzošiem ratiem.

Dēifobs vaidēja smagi, kad zirgi to veda uz Troju,

Ciezdams daudz sāpju, un asinis plūda no dragātās rokas.

Pārējie cīnījās īgni, un saucieni skanēja tālu.

Ainejs Kalētora dēlam Af āre jam, mezdamies pretī,

Caururba kaklu ar šķēpu, kad varonis vērsās pret viņu.

Galva tam noliecās sānis, tai sekoja ķivere, vairogs.

Dzīvībai naidīgā nāve drīz varoni ietina tumsā.

Antilohs, redzēdams to, ka muguru pagrieza Toons,

Uzbruka viņam ar šķēpu un pāršķēla galveno dzīslu,

Blakus kas velkas gar muguru pašu līdz pakausim augšā;

Visu viņš pāršķēla to, un varonis augšpēdu pīšļos

Nokrita, izstiepdams spēcīgās rokas pret mīļajiem draugiem.

Tūdaļ Antilohs metās pie viņa un, raugoties apkārt,

Novilka bruņas no pleciem; bet trojieši, nākot tam tuvāk,

Raidīja metamos šķēpus pa vairogu dižo un spožo.

Taču ar naidīgo smaili šeit nespēja ievainot viņi

Varoņa ķermeni maigo, jo Poseidons, zemdimdis stiprais,

Sargāja Nestora raženo dēlu starp spārnotām šautrām.

Tālu no naidniekiem nestājās viņš, bet bija starp viņiem;

Nerimās mierā ne mirkli tā asmens, bet, atvēzts ar sparu,

Drebēja bieži tā rokā, jo tīkoja neatlaidīgi

Kādam to tālumā mest vai tuvāko nogāzt gar zemi.

Adamants, Asija dēls, to vēroja tēmējam pūlī;

Pieskrējis varonim tuvu un atvēzis metamo šķēpu.

Trāpīja vairoga vidū; bet tumšmatis Poseidons tobrīd

Šķēpam atņēma spēku un dzīvību metējam liedza.

Itin kā apdedzis miets šķēps pārlūza pušu tā vidū;

Vairogā palika puse, bet pārējā nokrita zemē.

Adamants, bēgdams no nāves, pie draugiem drīz atpakaļ metās.

Mērlons sekoja bēdzējam pakaļ un raidīja šķēpu

Vidū starp kaunuma daļām un nabu, jo tieši šai vietā

Cīniņā iegūtā brūce ir sevišķi sāpīga ļaudīm.

Tur viņš tam ietrieca smaili, un trojietis, sekodams šķēpam,

Krita un spārdījās zemē kā vērsis, ko sagūsta kalnos

Gani un, saistot to siksnām un sizdami, aizved ar varu, —

Tieši tā ievainots spārdījās viņš, bet brīdi tik īsu,

Kamēr, tam pienākdams tuvu, no ķermeņa izvilka šķēpu

Mērions, varonis brašais; tad tumsa tam aizsedza acis.

Tobrīd Dēipiram Helens ar trāķiešu zobenu lielo

Tuvcīņā cirta pa vaigu un notrieca ķiveri viņam.

Ķivere, sista ar sparu, pēc trieciena nokrita zemē,

Ievēlās vīriem starp kājām. Kāds ahajs to pacēla augšā.

Briesmīgā pazemes tumsa Dēipiram aizvēra acis.

Menelājs, drosmīgais cīņā, par kritušo noskuma sirdī;

Pēkšņi ar draugiem viņš metās pret Helenu, varoni brašo,

Vicinot asmeni smailo; šis savilka piepeši stopu.

Abi tā sanāca kopā un tīkoja trāpīt viens otram —

Pirmais ar metamo šķēpu, bet otrais ar raidāmo šautru.

Priamids Helens šeit pirmais Menēlājam raidīja šautru,

Trāpīdams krūšbruņu plāksnes; bet atsitās rūgtenā smaile.

It kā no vētekļa platā pa līdzeno pagalma klonu

Lēkā vētījot melngalvju pupas un zirņi jo tālu,

Tāpēc ka aizrauj tos vējš vai vētītājs, sviezdams ar sparu, —

Gluži tik tālu šeit arī no slavenā Atreida bruņām

Atpakaļ atlēca rūgtenā šautra un tālumā krita.

Menelājs, drosmīgais cīņā, šeit trāpīja Priama dēlam

Tieši pa spēcīgo roku, kas turēja gludeno stopu.

Izurbās varkaltā smaile caur plaukstu un iestrēdza stopā.

Priamids, bēgdams no nāves, pie savējiem atpakaļ traucās,

Nolaidis spēcīgo roku un oškoku vilkdams gar zemi.

Cildenais Agēnors tūdaļ to izņēma viņam no rokas,

Apsēja brūci ar lingu, kas prasmīgi vīta no vilnas, —

Helena divričnieks valdniekam savam to nēsāja līdzi.

Tobrīd izgāja Peisandrs pret slaveno Atreja dēlu.

Tieši uz pazemi tumšo ļauns liktenis veda šo vīru

Tāpēc, lai cīniņā sīvā tu, Menelāj, nogāztu viņu.

Bet, kad tie, uzbrūkot strauji, jau pienāca tuvu viens otram,

Kļūdījās Menelājs pirmais — šķēps aizlaidās sānis gar viņu.

Šķēpu tad atvēza Peisandrs, pa vairogu Atreidam meta,

Tomēr tam pietrūka spēka to caururbt ar varkalto smaili —

Vairogs to kavēja plašais; šķēps lūza pie kātgala pušu.

Trojietis priecājās sirdī un gaidīja uzvaras slavas.

Zobenu, greznotu sudraba naglām, nu vilcis no makstīm,

Atreids pret Peisandru metās; šis pacēla mirdzošo āvu,

Prasmīgi kaltu, zem vairoga slēptu, ar olīvas kātu,

Garu un nogludinātu; tad virsū viens otram tie metās.

Peisandrs ar atvēztu cirvi pa Atreida ķiveri spožo

Cirta zem zirgaslru pušķa, bet Atreids tam ietrieca šķēpu

Pierē virs deguna kaula, un krakšķēja kauli, bet acis

Nokrita zemē pie kājām ar asinīm slacītos pīšļos.

Varonis liecās un ļima. Šis, uzlikdams kāju uz krūtīm,

Norāva kritušā bruņas un lieloties teica šos vārdus:

«Tā jums būs jāatstāj beidzot šeit drosmīgo danaju kuģi,

Trojieši, kareivji lepnie, kaut dedzīgi raujaties cīņā!

Lielāku kaunu un negodu turpmāk jums nevajag meklēt,

Kādu man uzkrāvāt pašam, jūs suņi bez kauna un goda!

Sirdī jums nebija bailes no zibeņu metēja Zeva —

Svešnieku sarga, kas kādreiz jums gruvekļos sagāzīs Troju!

Sievu jūs laupījāt man un arī daudz vērtīgu mantu

Aizvedāt līdzi ar varu, kaut viņa jūs uzņēma labi.

Tagad jūs tīkojat visi jo ātrāk uz ātrajiem kuģiem

Postīgo uguni mest, gar zemi gāzt ahaju vīrus.

Tomēr jūs savaldīs beidzot, kaut asiņu kāre jums liela!

Olimpa valdniek, teic ļaudis, tu gudrībā pārspējot visus,

Dievus un mirstīgos vīrus, bet esi šai nelaimē vainīgs,

Tāpēc ka pabalsti labprāt tu nekrietnos trojiešu vīrus,

Spītniekus lepnos, kam nodomi ļauni ir paslēpti sirdī;

Nepietiek viņiem vēl kara, kas visiem ir līdzīgi drausmīgs.

Viss kas drīz ļaudīm var apnikt, — gan miegs, gan laimīga mīla,

Jautrība, tīkamas dziesmas ar dejām un rotaļām vieglām;

Taču ikkatram tas vēlamāks vairāk par kariem un cīņām;

Vienīgi troji patlaban vēl drausmīgo cīniņu tīko.»

Teicis tā, novilka līķim ar asinīm aplietās bruņas

Menelājs, varonis cildais, un atdeva aizvest tās draugiem.

Pats viņš drīz atgriezās atkal un iejaucās priekšējās rindās.

Tobrīd Pilāimena dēls Harpālions metās ar sparu

Tieši pret viņu; uz cīņu pie Trojas viņš sekoja tēvam.

Tomēr tam nebija lemts vairs ieraudzīt dzimtenes zemi.

Pienācis Atreidam tuvu, viņš meta pa vairoga vidu;

Tomēr tam pietrūka spēka to caururbt ar varkalto smaili,

bēgdams no nāves, viņš ātri vien iejaucās savējo pūlī,

Atpakaļ pavēris skatu, vai kāds tam jau neraida šautru.

Mērions raidīja tūdaļ pret bēdzēju varaino šautru;

Aizlaidās šņākdama tā un ieurbās labajā gūžā,

Izgāja pretējā pusē caur pūsli zem sēžamā kaula.

Mirklī viņš sa]ima zemē un izstiepās līdzīgi tārpam,

Izlaizdams dvēseli savu uz rokām mīļajiem draugiem.

Tecēja asinis melnās ar straumi un slacīja zemi.

Drosmīgie paflagonieši par kritušo gādāja tūdaļ,

Iecēla kaujratos viņu un veda uz īliju svēto,

Skumdami sirdī; tēvs, asaras liedams, tiem sekoja līdzi.

Nebija lemts tam par kritušo dēlu tad atriebties tūda(.

Noskuma Parids visvairāk par kritušo varoni sirdī,

Tāpēc ka viesis tam bija ar vairākiem paflagoniešiem.

Sajuzdams īgnumu sirdī, viņš raidīja varaino šautru.

Bij tur kāds Eihēnors arī, no reģa Poliida cēlies,

Drošsirdīgs, sevišķi bagāts, un Korintā bija tam māja;

Zinādams likteni savu, viņš nāca ar steidzīgo kuģi;

Poliids, sirmgalvis gudrais, tam bieži vien vēstīja skaidri,

Vai nu tas dabūšot galu no briesmīgas slimības mājā,

Jeb vai tas kritīšot cīņā no trojiešu rokām pie kuģiem.

Tāpēc tas vairījās loti no ahaju drausmīgā soda,

Bēga no bīstamām ligām, jo bijās no ciešanām grūtām.

Parids tam trāpīja šķēpu starp žokli un ausi; pēc mirkja

Dvēsele šķīrās no miesas un briesmīgā tumsa to sedza.

Tā šeit tie cīnījās īgni kā pavardā versmainas liesmas.

Hektoram, Kronida luteklim, tobrīd vēl nenāca prātā,

Ka jau pa kreisi pie kuģiem zem drosmīgo danaju rokām

Trojieši nogāzti bariem, ka drīz varbūt ahaji viegli

Uzvaru gūtu — tik ļoti šeit Poseidons, zemdimdis stiprais,

Mudīja argiešu vīrus, tiem palīgā nākdams ar spēku.

Stāvēja Hektors tai vietā, kur izgāja agrāk caur vārtiem,

Salaužot citu pēc citas ar vairogiem bruņotās rindas.

Tieši tur stāvēja Protesilāja un Ajanla kuģi,

Izvilkti ārā no pelēkās jūras uz smilšainā krasta.

Ahaju uzceltā siena šeit zemāka bija kā citur;

Tieši tur vīri un zirgi uz cīniņu rāvās visvairāk.

Jonieši hitonos garos un varenie boiotu vīri,

Ftījieši, lokrieši brašie un slavenie epeju vīri

Trojiešus vairīja īgni no kuģiem, bet nespēja padzīt

Hektoru, Priama dēlu, kas trakoja līdzīgi liesmai.

Stāvēja priekšējās rindās vislabākie Atēnu vīri,

Menestejs, Peteja dēls, tos vadīja sīvajā cīņā;

Drosmīgais Biants ar Feidu un Stihiju sekoja viņiem.

Amfions, Fīleids un Megēts, un Drakijs no epejiem nāca.

Ftījiešūs vadīja Medonts un slavenais karotājs Podarks. —

Raženais vadonis Medonts Oīleja blakusdēls bija,

Varoņa Ajanta brālis, bet dzīvoja Filakes zemē,

Tālu no dzimtenes mīļās, jo pamātes Eriopidas

Brāli tas nokāva dusmās, — tā bija Oīleja sieva;

Drosmīgais īīiklids Podarks bij slavenā Filaka mazdēls. —

Cildeno ftījiešu rindas tie abi uz cīniņu veda,

Vērīgi sargāja kuģus un cīnījās boiotiem blakus.

Ajants, Oīleja veicīgais dēls, vēl nebija tobrīd

Atkāpies tālāk par soli no Ajanta Telamonida.

Itin kā tumšbrūnie vērši pa neartu papuvi arklu.

Sakaltu stipri, velk lēni uz priekšu ar vienādu spēku.

Sviedri plūst aumaļām viņiem uz pieres ap platajiem ragiem;

Tomēr tie arklu velk tālāk, un laukā krīt vaga pēc vagas,

Abus šķir gludenais jūgs, bet blakus tie soļo pa vagu, —

Gluži tik cieši viens otram pie sāniem šeit Ajanti gāja.

Taču Telāmona dēlam daudz drosmīgu vīru un brašu

Sekoja līdzi uz cīņu; tā vairogu smago pēc kārtas

Turēja viņi, kad gurdums un sviedri to cīnoties māca.

Lokrieši negāja rindās ar cildo Oīleja dēlu;

Nebija arī tiem drosmes pret naidniekiem tuvcīņā stāties,

Nebija ķiveru spožu ar zirgastru pušķiem pie sekstes,

Nebija oškoka šķēpu, pat vairogu apaļo trūka.

Taču tie paļāvās stopam un lingai, kas vīta no vilnas;

Ajants, Oīleja dēls, tos vadīja cīņā pret Troju.

Šaudami šautru pēc šautras, tie salauza trojiešu rindas.

Ajanti priekšējās rindās ar mirdzošiem ieročiem rokās

Izgāja cīņā pret trojiem un Hektoru varkaltās bruņās;

Lokrieši, šaujot ar stopu, aiz Ajantu muguras slēpās.

Trojieši pārtrauca cīņu, jo lokriešu šautras tos māca.

Atkāptos trojieši lepnie šai brīdī uz vējaino Troju,

Ciezdami neveiksmi lielu, no ahaju kuģiem un teltīm,

Nebūtu Polidamānts tā drošajam Hektoram teicis:

«Hektor, tu nelokāms esi un nevēlies mājieniem klausīt —

Varbūt jau tāpēc, ka dievs kāds tev dāvājis vīrišķu drosmi

Un ka tev gribētos pašam būt pārākam lēmumos visas.

Taču nekādi uzreiz tu nespēsi panākt it visu.

Citam ir izcelties ļāvuši dievi ar kareivja drosmi

[Citam ar dejām, bet citam ar dziesmu un kitaras skaņām],

Citam vēl Zibeņu metējs ir gudrību ielicis krūtīs;

Gudrības augļus virs zemes daudz mirstīgo bauda ik bridi.

Gudrais spēj pilsētu glābt, pats bauda visvairāk tās augļus.

Tagad tev padomu došu, kas labākais liekas par visiem:

Visur visapkārt šai laukā ap tevi deg cīņa jo sīva.

Drosmīgie trojiešu vīri, kad izlauzās pāri pār sienu,

Cīniņu atstāj pa daļai ar ieročiem rokā, pa daļai

Mazākā skaitā pret pārspēku cīnās un izklīst pie kuģiem.

Labāk tu atkāpies tūdaļ, uz apspriedi drošākos sasauc.

Visi tad kopīgi lemsim, kas būtu vislabāk mums darāms —

Vai nu ar triecienu strauju mums doties pret daudzairu kuģiem.

Ja tik kāds mūžīgais dievs patlaban mums dāvātu sparu,

Jeb vai no ahaju kuģiem mums atkāpties veseliem visiem.

Baidos, mums ahaji atriebs par vakardien sagrauto sienu,

Tāpēc ka viņiem arvien vēl pie kuģiem ir karotājs trauksmains;

Tomēr, man liekas, nav atteicies viņš pavisam no cīņas.»

Teica tā Polidamānts, un Hektoram tika šie vārdi.

[Pēkšņi ar ieročiem rokā viņš lēca no kauj ratiem zemē;]

Pavēris skatu pret viņu, tas teica šos spārnotos vārdus:

«Sasauc tu, Polidamānt, šeit labākos trojiešu vīrusi

Tagad es metīšos turp un cīņā pret naidnieku stāšos.

Drīz vien es atpakaļ būšu, kad nodošu pavēles viņiem.»

Teica un piepeši devās uz priekšu kā sniega kalns varens,

Spēcīgi kliegdams, un laidās gar trojiešu rindām un biedriem.

Tūdaļ pie Polidamānta, Pantčida brašā, nu traucās

Labākie trojiešu vīri, kad dzirdēja Hektora balsi.

Hektors gāja pa priekšējām rindām, jo gribēja atrast

Helenu, spēkpilno brāli, Dēifobu, līdzīgo dievam,

Asiju, Hirtaka dēlu, Adāmantu, Asija dēlu.

Taču neviens vairs no viņiem te nebija neskarts un vesels,

Bet gan jau daļa no tiem pie ātrajiem ahaju kuģiem

Gulēja, notriekti pīšļos bez elpas zem argiešu rokām,

Pārējie dragāti bija ar šķēpu vai šautrām aiz mūriem.

Pēkšņi viņš satika ceļā pa labi aiz briesmīgās cīņas

Paridu, košmates Helenes vīru, kas līdzināms dievam;

Drosmi tas vairoja biedros un mudīja cīniņā doties;

Piegājis tuvu pie tā, viņš teica šos nicīgos vārdus:

«Parid, tev seja ir skaista, bet gļēvulis, pavedējs esi!

Saki, kur Dēifobs brašais, kur spēkpilnais vadonis Helens,

Diženais Hirtakids Asijs un Adamants, Asija pēcnieks?

Saki, kur Otrionējs? Līdz pamatiem gruvekļos gāžas

Ilija augstā; ir tuvu tas brīdis, kad iesi tu bojā.»

Aleksandrs, līdzīgais dievam, tam atbildot, savukārt teica:

«Hektor, tev tīkami apvainot to, kam nebija vainas!

Kādreiz es gļēvāks varbūt tev varēju izlikties cīņā,

Tikai ne tagad — pavisam bez drosmes es neesmu dzimis.

Visu to laiku, kad vīrus uz cīņu tu vedi pie kuģiem,

Stāvam bez atpūtas brīža un droši pret danaju vīriem.

Taču tie biedri, ko tagad tu meklē, ir krituši cīņā.

Tikai vairs Dēifobs brašais un spēkpilnais vadonis Helens

Pārnāca dzīvi no cīņas; tiem abiem es redzēju brūces,

Iecirstas rokā ar šķēpiem; tik Kronids tos glāba no nāves.

Tagad tu vadi mūs tur, kur pašam patlaban sirds tīko.

Visi ar lielāko prieku tev sekosim līdzi; man liekas,

Vīrišķas drosmes mums netrūks, ja spēki tik nebūs par vājiem.

Pāri pār spēkiem neviens, kaut gribētu, cīnīties nespēj.»

Teicis šos vārdus, viņš grozīja tūdaļ tā pretējās domas.

Abi tie metās uz priekšu, kur notika karstākā cīņa

Tieši Kebrionam blakus, pie cildenā Polidamanta,

Falka, Askānija, Ortaja veikla, Polifēta brašā,

Palmija, Morija dižā, kas ir Hipotiona dēli.

Tie no Askānijas auglīgās nāca tik vakar ar ausmu,

Stādamies gurdāko vietā. Zevs tagad šos mudīja cīņā.

Itin kā viesulis straujš ar šņācošām vētrām un vējiem,

Pērkona dārdieniem skanot, uz auglīgām ielejām metas;

Pelēkā jūrā pēc mirkļa tad saceļas bangas kā kalni;

Apklājas ūdens ar putām, un šalkoņa dzirdama tālu;

Uzpūšas vilnis pret vilni un cieši cits seko aiz cita, —

Gluži tā trojiešu vīri cits sekoja cieši aiz cita,

Mirgojot varkaltām bruņām un metoties vadoņiem paka).

Hektors tiem soļoja priekšā kā mirstīgo slepkava Arējs,

Iznāca ārā no rindas ar vairogu noapaļoto,

Segtu ar vēršādām biezām un varkaltām plāksnēm visapkārt.

Šūpojās liesmainās ķiveres pušķi ap varoņa galvu.

Iedams uz priekšu, it visur viņš ierindu pārbaudīt sāka,

Vai to kur varētu dragāt, ja mestos ar vairogiem virsū.

Tomēr ahaju krūtīs viņš nespēja prātus vairs satraukt.

Soļodams droši uz priekšu, tā pirmais sacīja Ajants:

«Nelaimes sistais, nāc soli man tuvāk! Kam velti šeit baidi

Ahaju vīrus? Tak neprašas gluži mēs neesam cīņā,

Vienīgi Kronida nekrietnais sods māc ahaju sirdis.

Droši tev domas ir sirdī šeit izlaupīt ahaju kuģus,

Taču mums rokās ir spēka vēl gana tos vērīgi sargāt.

Droši vien agrāk varbūt būs bagātā pilsēta jūsu

Sagāzta mūsējo rokām un gruvekļu gruvekļos grauta.

Pienāks visdrīzākā laikā, man liekas, tā diena, kad bēgdams

Zibeņu metēju lūgsi un pārējos mūžīgos dievus,

Lai vēl par vanagiem ātrāki būtu tev skaistkrēpju zirgi,

Tevi uz pilsētu nesot un putekļus saceļot laukā.»

Tikko viņš beidza šos vārdus, te pāri pār ahaju galvām

Aizlaidās ērglis pa labi, un priekā par pareģa putnu

Iekliedzās ahaju vīri. Tad teica tā mirdzošais Hektors:

«Ajant, tu lielīgais pļāpa! Kam velti šeit spēlējies vārdiem?

Kaut jel tik skaidri es kļuvis uz mūžīgiem laikiem par Zeva,

Aigidas nesēja, dēlu, kas piedzimis varenai Hērai,

Godāts tā kļuvis, kā godina Foibu un Atēnu arī,

Cik tas ir skaidri, ka diena šī nīcību ahajiem nesīs

Galīgi visiem, tad ari starp viņiem tu saļimsi pīšļos,

Ja tev būs drosme pret šķēpu šo stāties, kas saplosīs tavu

Ķermeni maigo. Tad trojiešu suņus un plēsīgos putnus,

Kritis pie kuģiem, tu varēsi mielot ar miesu un taukiem.»

Teicis šos vārdus, viņš gāja uz priekšu; tam sekoja troji,

Saceļot drausmīgu troksni, un visi aiz muguras kliedza;

Ahaji pretī tiem uzgavilēja, jo nebija drosme

Zudusi viņiem, bet labākos trojus tie gaidīja nākam.

Abēju troksnis līdz ēteram cēlās un Kronida gaismai.

.

## HĒRA

HĒRA IEMIDZINA ZEVU

Nestors jau dzirdēja troksni, kaut sēdēja teltī pie vīna.

Tobrīd Askiēpija dēlam viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Dievišķo Mahāon, saki, — kā beigsies šī briesmīgā cīņa?

Jaunekļu kliedzieni skaļie kļūst stiprāki tuvu pie kuģiem.

Baudi šo dzirkstošo vīnu un paliec šeit teltī pie manis!

Pagaidi brītiņu, kamēr Hekāmēde, košmate sārtā,

Iesildīs pirti tev karstu un nomazgās asiņu sviedrus.

Steigšos uz sargtorni tūdaļ, lai ātri es zinātu visu.»

Teicis šos vārdus, viņš tvēra Trasimēda, mīļotā dēla,

Kaujratu braucēja, vairogu košo, kas mirdzēja spoži,

Atstātu teltī pie tēva, — Trasimēdam bija šā vairogs.

Paņēma vareno šķēpu ar asmeni noasināto,

Izgāja ārā no telts un vēroja briesmīgo cīņu:

Atkāpās ahaju vīri, bet trojiešu kareivji lepnie

Sekoja tieši aiz viņiem, jo ahaju siena bij gāzta.

Itin kā varenā jūra sāk palēnām pamalē satumst,

Šņācošās viesuļa vētras un negaisu tuvumā jūtot;

Viļņi tad šūpojas lēni uz vietas un nesvaidās tālu,

Kamēr kāds spēcīgāks trieciens no Kronida mākoņiem nācis,

Gluži tā šaubījās vecais, jo sirdi tam plosīja domas,

Vai nu patlaban tam doties pie danajiem, ātrzirgu vīriem,

Jeb vai pie tautgana paša, pie Atreida Agamemnūna.

Tomēr, tā apsverot visu, par labāku Nestoram šķita

Doties pie Atreja dēla; bet kareivji, cīnoties sīvi,

Gāza cits cilu gar zemi, un šķindēja apkārt ap miesu

Varkaltais zobens vai šķēps ar asmeni abējup asu.

Tobrīd satika Nestors trīs Kronida lolotos vīrus,

Dragātus nesen ar smaili; patlaban tie nāca no kuģiem —

Odisejs, Diomēds brašais un Atreja dēls Agamēmnons.

Bija šo vadoņu kuģi daudz tālāk no ielejas plašās

Krastā pie pelēkās jūras, jo kuģus, kas pienāca pirmie,

Aizvilka ielejā tālāk, ap kuģiem šiem uzceļot sienu.

Smilšainie krasti, kaut bija jo plaši, šeit nespēja uzņemt

Visus ahaju kuģus, jo traucētu kustībā vīrus.

Tāpēc tie ieslīpā krastā kā pakāpēs savilkti bija,

Piepildot piekrastē līci, cik telpas no raga līdz ragam.

Vadoņi gribēja zināt, kas sacēlis troksni un burzmu;

Balstoties viegli uz šķēpa, tie kopīgi devās uz priekšu,

Skumdami sirdī pārlieku; tos satika tieši šai brīdī

Sirmgalvis Nestors un piepeši sirdis tiem satrauca krūtīs.

Tautvedis Agamēmnons tā sacīja, paceldams balsi:

«Nestor, Nēleja dēls, tu ahaju slava un greznums!

Saki, kam nāci tu šurp un atstāji drausmīgo cīņu?

Baidos patlaban tik ļoti, ka varenais Priamids Hektors

Nepilda izteiktos draudus, kā lielījās trojiešu vidū:

Tikmēr no ahaju kuģiem uz īliju atpakaļ nenākt,

Kamēr vēl kuģi nav liesmās un nogāzti ahaju vīri.

Tiešām tā draudēja viņš, un tagad viss piepildās ari.

Mūžīgie dievi! It visiem jums, ahajiem spožajās bruņās,

īgnums arvien ir sirdī pret mani kā Pēlēja dēlam;

Tāpēc jau nevēlas viņi uz cīniņu doties pie kuģiem.»

Gerēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, savukārt teica:

«Tiešām tā piepildās viss. Pats varenais Zibeņu metējs

Nespētu tagad no jauna neko vairs citādi grozīt.

Siena jau gruvekļos gāzta; mēs cerējām visi, ka turpmāk

Stiprākais atbalsts tā būs mums pašiem un dobajiem kuģiem.

Tagad pie ātrajiem kuģiem tie sākuši kauju jo sīvu.

Tagad tu nespētu izšķirt, kaut rūpīgi vērotu visu,

Tieši uz kurieni steidzas šeit vajātās ahaju rindas.

Visur tiem dzīvību laupa, līdz debesīm saucieni ceļas.

Apsvērsim tagad mēs to, ar ko tas viss varētu beigties!

Padoms labs noderēs mums. Uz cīņu jums noliedzu doties.

Nevar to pieļaut nekad, ka ievainots dodas uz kauju.»

Atreja dēls Agamēmnons, tam atbildot, sacīja atkal:

«Nestor, ja naidnieki tagad jau cīnās pie dobajiem kuģiem,

Ja mums nav līdzējis šeit ne grāvis, ne uzceltā siena,

Kaut gan, to ceļot, daudz pūļu bij ahaju dēliem, jo sirdī

Cerējām visi, ka siena būs atbalsts mums pašiem un kuģiem,

Tātad visvarenais Krona dēls Zevs tā nolēmis prātā —

Izdeldēt ahaju tautu bez slavas no Argas jo tālu.

Bija reiz laiks, kad danajiem labprāt viņš palīgu sniedza;

Redzu patlaban, ka trojiešus viņš kā laimīgos dievus

Cildināt vēlas, bet mūsējo rokas un spēki mums sieti.

Draugi, kā teikšu patlaban, bez pretrunas pildīsim visi!

Kuģus, kas izvilkti malā un atrodas tuvu pie krasta,

Atpakaļ vilksim un laidīsim tūdaļ tos dievišķā jūrā.

Akmeņu enkuriem stipriem tos piesiesim jūrā, līdz kamēr

Lejup nāks dievišķā nakts un trojieši cīniņu izbeigs.

Vēlāk, kad iestāsies tumsa, mēs ievilksim pārējos kuģus.

Nevaram ļaunā to ņemt, ja nakti kāds bēdzis no briesmām.

Jāatzīst, labāk ir bēgt kā sagūstīt naidniekam ļauties.»

Pavēris īgušu skatu, tā daudzpraša Odisejs teica:

«Kas tā par valodu, Atreid, kas plūda tev tagad no lūpām?

Nelaimes sistais, tev patiktos citus daudz gļēvākus vīrus

Vadīt uz cīņu, ne mūs, kam varenais Zibeņu metējs

Dāvājis spēku no jaunības dienām līdz vecumam sirmam

Pārdzīvot drausmīgus karus, līdz visi mēs būsim pagalam.

Vai tad patiesi tev ienācis prātā šo platielu Troju

Atstāt pavisam, kaut tikai tās dēļ mēs ciešam šīs likstas?

Labāk tu klusē, lai nedzird neviens no ahaju vīriem

Vārdu, ko kareivis drosmīgs pavisam pat neņemtu mutē,

Tomēr it sevišķi tāds, kas apdomā vārdu, ko sacīs,

Piedzimis sceptera nesējs, kam karaspēks vērīgi klausa,

Skaitā tik liels, cik danaju šeit, pār kuriem tu valdi.

[Šobrīd es nevaru atzīt nekādi šīs domas par labām.]

Tagad tu pavēli mums, kad sākusies niknākā cīņa,

Daudzairu kuģus no krasta vilkt atpakaļ jūrā, lai vairāk

Prieka vēl gādātu trojiem, kas uzvaru guvuši cīņā.

Uzbrūk patlaban mums drausmīgā nāve, un ahaju dēli

Nevarēs izturēt cīņā, ja kuģus mēs ievilktu jūrā.

Bailēs tie skatīsies apkārt un vairīsies visi no cīņas.

Vienīgi postu tavs padoms mums nesīs, ai vadoni Atreid!»

Tautvedis Agamēmnons tā sacīja, paceldams balsi:

«Odisej, pārmetums smagais man iespiedās sirdī jo dziļi.

Protams, es ahaju dēliem vēl pavēli neesmu devis

Skaistklāju kuģus pret gribu vilkt steidzīgi atpakaļ jūrā.

Kaut jel šeit būtu kāds vīrs, kas prātīgu padomu dotu,

Jaunāks vai vecāks jau gados, tas būtu man sevišķi tīkams!»

Diomēds, drosmīgais cīņā, tā valodu sāka starp viņiem:

«Tuvu tas vīrs, nav jāmeklē tālu, ja gribat to dzirdēt.

Tikai lai neceltos dusmas nevienam un īgnums pret mani,

Tāpēc ka jaunākais gados no visiem, kas cīnās pret Troju.

Taču es lepoties varu, ka slavena dzimuma esmu —

Tīdejs ir bijis mans tēvs, ko tagad pie Tēbām sedz zeme.

Valdniekam Portejam pilī reiz bija trīs raženi dēli,

Pleironā dzīvoja viņi un tuvu Kalidonas klintīm,

Agrijs un Melans tie bija, bet jaunākais zirgvaldis Oinejs,

Drosmīgais tēvatēvs mans, visbrašais no Porteja dēliem.

Oinejs Kalidonā mita, bet tēvs mans pēc ilgākas trimdas

Argā, kā gribēja Zevs un pārējie mūžīgie dievi.

Adrasta meitu viņš ņēma par sievu un dzīvoja pilī,

Uztura līdzekļiem pilnā; tam bija daudz tīrumu plašu,

Bagātu kviešiem, daudz dārzu, kur nobrieda sulīgi augļi,

Aplokos lopu bez skaita; no pārējiem ahaju vīriem

Labākais šķēpmetis bija; jūs zināt, ka viss tas ir tiesa.

Tāpēc jūs neturiet mani par zemāku vīru un gļēvu.

Pieņemiet padomu manu, ko, rūpīgi apsvērdams, teikšu:

Dosimies cīņā, kaut brūces mums visiem! Šis bridis to prasa.

Paši mēs stāsimies tālāk no cīņas aiz ciliem, lai šautras

Netvertu kādu no mums un nenestu brūci pēc brūces.

Pārējos mudinot, trauksim uz cīņu, jo daudzi jau ilgi,

Itin kā iztopot sirdij, stāv mierā un vairās no cīņas.»

Teica tā viņš; tie klausīja tūdaļ un sekoja viņam,

Rāvās it visi uz cīņu; tas vadīja pats Agamēmnons.

Poseidons, zemdimdis stiprais, jo vērīgi stāvēja sardzē;

Pieņēmis sirmgalvja skatu, viņš varoņiem pienāca tuvu,

Nostājās labajā pusē un satvēra Atreida roku.

Pavēris skatu pret viņu, tas teica šos spārnotos vārdus:

«Tagad, Atreja dēls, sirds ļaunā Ahilleja krūtīs

Priecāsies, asinis šeit un ahaju bēgšanu redzot.

Cietajā Pēleida sirdī nav jūtu, nav prāta pavisam!

Kaut jel tas pazustu drīzāk! Kaut dievs to ar nelaimi sistu!

Mūžīgi laimīgie dievi pret tevi nav galīgi īgni!

Pienāks, man liekas, drīz laiks, kad labākie trojiešu vīri

Putekļus ielejā sacels, — pats redzēsi visu jo skaidri, —

Atpakaļ bēgot uz Troju no dobajiem kuģiem un teltīm.»

Teicis šos vārdus, ar saucienu spalgu tas metās pa lauku.

Gluži tāpat kā desmit vai deviņi tūkstoši viru

Spēcīgi kliedz visi reizē, kad stājas pie Arēja darba,

Līdzīgi skanēja sauciens no dižā Posēidona krūtīm.

Ahaju vīriem ikkatram viņš iedvesa drosmi un spēku

Sirdī, lai trauktos uz kauju un uzvaru cīniņā gūtu.

Sēžot uz zeltaina troņa, no Olimpa galotnes Hēra

Rūpīgi vēroja visu. Posēidonu pazina viņa,

Brāli un dieveri savu, kas sparīgi rāvās uz priekšu

Cīņā, kur vīri gūst slavu, un sirdī tā sajuta prieku.

Avotiem bagātā īdā, visaugstākās virsotnes galā,

Zevu tā redzēja sēžam, un īgnums tai iedegās sirdī.

Varenā lielace Hēra nu rūpīgi apsvēra visu,

Kā lai tā varētu apmāt šeit Aigidas nesēja prātu.

Beidzot, to apsverot sirdī, par labāko dievietei šķita

Uzvilkt viskošāko tērpu un steidzīgi doties uz īdu,

Cerot, ka iedegsies mīlā pret viņu pats varenais Kronids,

Nogultos blakus pie viņas, tad maigu un spirdzīgu miegu

Izlietu tūdaļ tā pāri pār plakstiem un apmātu prātu.

Hēra uz istabu gāja, ko slavenais Hēfaists tai cēlis,

Mīļotais dēls, kur durvis jo stipras pie stenderēm kāris,

Pielicis slepenu bultu, lai cits kāds to neprastu atvērt.

Nākusi istabā savā, tā pievēra mirdzošās durvis.

Mudīgi tīrīja viņa no tīkamās miesas ik traipu,

Izlēja dievišķās smaržas un nozieda sevi ar eļļu,

Brīnišķu, sevišķi jauku, kas smaržoja vairāk par visām:

Ja tik to pakustināja kāds Zevtēva varainā namā,

Izplūda smarža visapkārt pa zemi un debesim augstām.

Iesvaidot tīkamo miesu ar dievišķo smaržu un eļļu,

Matus tā glauda ar rokām un savija mirdzošās cirtās,

Dievišķās, brīnišķi skaistās, visapkārt ap mūžīgo galvu.

Plecos tā uzvilka vieglīno tērpu, ko Atēna viņai

Rūpīgi izgatavoja, tai ieaužot brīnišķus rakstus.

Savelkot kopā šo tērpu uz krūtīm ar zeltainu sprādzi,

Apjoza krāšņāko jostu jo greznu, simt mirdzošām bārkstīm.

Auskarus iekāra ausīs, jo prasmīgi izurbtās cauri,

Košus, trim spožākām pērlēm; liels košums tai bija visapkārt.

Brīnišķā dieviešu vidū ar šķidrautu apsedza galvu,

Košu, vēl tikko kā austu, kas zaigoja itin kā saule.

Brīnišķu sandaļu pāri vēl sēja pie spožajām kājām.

Likusi greznākās rotas visapkārt ap dievišķo stāvu,

Atstāja istabu savu, tad Kipridu sauca pie sevis

Tālāk no pārējiem dieviem un sacīja viņai šos vārdus:

«Tagad man palīdzi, mīļā, un izpildi lūgumu manu!

Varbūt ka atteiksies arī, jo īgnums tev sirdī pret mani,

Tāpēc ka palīdzu danaju vīriem, tu aizstāvi trojus?»

Kiprida, Kronida meita, tai atbildot, savukārt teica:

«Hēra, cienītā dieve un Krona jo diženā meita!

Saki, ko vēlies patlaban! Sirds krūtīs grib darīt it visu,

Ja tik to izpildīl varu, ja lūgums tavs izpildāms būtu.»

Lolojot viltīgās domas, tai sacīja cienītā Hēra:

«Dod nu man mīlu un kaislības degsmi; ar spēku tu savu

Pārvarēt vari kā mūžīgos dievus, tā mirstīgos vīrus.

Dodos uz auglīgo zemi patlaban, lai satiktu atkal

Tētiju, dievību māti, Okēanu, dievību tēvu.

Abi tie audzēja mani un kopa, līdz izaugu liela,

Atņemot Rejai tai brīdī, kad varenais Zibeņu metējs

Kronu no debesīm trieca uz zemi un bangaino jūru.

Apmeklēt gribu tos abus, lai izbeigtu mūžīgās ķildas.

Tiešām jau ilgāku laiku viens sastapties vairās ar otru,

Vairās no laulības gultas un mīlas, jo ienaids tiem sirdī.

Kaut jel man būtu tik spēka, kā īgnumu izdzīt no sirdīm.

Kaut jel tie atgrieztos atkal pie mīlas un laulības gultas!

Mūžam tiem mīļa es būtu, un mūžam tie cienītu mani.»

Smaidīgā Kiprida tūdaļ, tai atbildot, savukārt teica:

«Nedrīkstu, neklājas arī man atraidīt lūgumu tavu,

Tāpēc ka apkampta dusi pie varenā Kronida Zeva.»

Teica un atsēja jostu no krūtīm, jo brīnišķi šūtu,

Raibotu rakstiem, kur jaukumi visi bij Kipridai slēpti —

Mīla, kaislības spēks un sarunas, tīkamas sirdij,

Kārdinājums, kas aptumšo prātu pat gudrākiem vīriem.

Kiprida sniedza tai jostu un sacīja, valodu sākot:

«Ņem tu šo brīnišķo jostu un apjoz ap krūtīm visapkārt!

Viss, ko tu vēlies, tai slēpts; ar to tu, man liekas, bez sekmēm

Atpakaļ nenāksi Olimpa mītnēs, jo gūsi, ko vēlies.»

Teica tā Kiprida viņai, un smaidīja lielace Hēra,

Rakstīto jostu ar Smaidiem uz lūpām tā sēja ap krūtīm.

Kiprida, Kronida meita, uz mitekli atpakaļ steidzās.

Cienītā Hēra ar steigu no Olimpa virsotnes augstās

Pāri Pīērijas lejām un pāri Emātijai krāšņai

Devās uz trāķiešu zemi, jo bagātu zirgiem un kalniem,

Lidojot pāri pār klintīm, pat neskarot zemi ar kājām.

Tālāk no Atona raga tā laidās pār bangaino jūru,

Nolaidās piepeši Lēmnā, kur Toanta pilsēta bija.

Viņa šeit satika Miegu, kas Nāvei ir īstenais brālis.

Satverot Miegu aiz rokas, tā, valodu sākdama, teica:

«Varenais Miegs, kam paklausa dievi un mirstīgie ļaudis!

Kādreiz tu pildīji lūgumus manus, jel pildi tos arī

Tagad ar prieku. Pret tevi tad vēlīga būšu uz mūžu.

Miegu lej Kronidam Zevam zem plakstiņiem mirdzošās acīs

Tobrīd, kad laulības gultā tam mīlā nogulšos blakus.

Brīnišķu troni es dāvāšu tev, kas nedēdēs mūžam,

Mirdzoša zelta; mans dēls tev to, slavenais klibkājis Hēfaists,

Sevišķi gaumīgi kals un kājām vēl soliņu pieliks;

Mirdzošās kājas uz tā tu noliksi viesību dzīrēs.»

Tūdaļ spirdzīgais Miegs, tai atbildot, valodu sāka:

«Hēra, cienītā dieve, ai Krona visvarenā meita!

Varētu citam es kādam no mūžīgi esošiem dieviem

Uzsūtīt miegu bez pūlēm, pat dižā Okēana bangām,

Varenai straumei, no kuras viss cēlies, kam dzīvības dvaša.

Neiešu tikai patlaban es tuvumā Kronidam Zevam,

Miegu tam neliešu plakstos, līdz kamēr pats nerīkos mani.

Pavēles tavas, ai Hēra, reiz veda jau mani pie prāta

Dienā tai liktenīgajā, kad Zeva dēls, cildenais Hērakls,

Atpakaļ devās no Trojas, kad sagāza pilsētas mūrus.

Aigidas nesējam Zevam tad prātu es apmulsināju,

Maigi tam glauzdamies klāt. Tu tīkoji Hērakla nāves,

Sūtīji viesuļus straujus un vējus pār bangaino jūru;

Drīz vien tu aiztrieci viņu pret Kosas bagāto salu,

Tālu no pārējiem draugiem. Kad atmodās Kronids, viņš dusmās

Aiztrieca dievus no nama, bet meklēja vairāk par visiem

Mani, lai gluži bez pēdām no debesīm iemestu jūrā.

Mani tad izglāba Nakts, kas dievus un mirstīgos valda;

Bēgdams es glābos pie viņas. Tad Kronids ar īgnumu sirdī

Aprimās pēkšņi, jo baidījās traucēt viņš steidzīgo Nakti.

Atkal tu, valdniece, liec man izpildīt bīstamu darbu.»

Cienītā lielace Hēra, tam atbildot, savukārt teica:

«Varenais Miegs, kam velti patlaban to piemini visu?

Vai tad gan mākoņu grandītājs Zevs vēl aizstāvēs trojus,

Gluži kā toreiz, kad īgnums tam bija par Hēraklu mīļo?

Šurp, draugs! Es vienu no haritām daiļām, visjaunāko gados.

Došu tev līdzi, un viņu tu sauksi par mīļoto sievu

[Pāsitēju, jo viņas ik dienas sirds ilgojas tava].»

Teica tā Hēra. Miegs tūdaļ ar prieku tā sacīja viņai:

«Zvēri man, pieminot Stigu, tad zvērests nav mūžam vairs laužams!

Pacel tu rokas un skaries ar labo pie auglīgās zemes,

Kreiso mērc mirdzošā jūrā, lai ari mums liecnieki būtu

Visi tie pārējie dievi, kas pazemē dzīvo ap Kronu,

Ka tu patiesi man dosi no baritām jaunāko gados,

Pāsitēju, jo viņas ik dienas sirds ilgojas mana.»

Teica tā viņš, un baltroce Hēra tam klausīja tūdaļ,

Zvērestu deva, kā lika, un nosauca vārdā it visus

Tartarā esošos dievus, ko ļaudis par titāniem dēvē.

Bet, kad tā solījās svēti un pabeidza zvēresta vārdus,

Abi tie, mākonī tīti, drīz pabeidza iesākto ceļu;

Atstājot bagātās Lēmnas un Imbras pilsētas laukus,

Nāca pie avotiem bagātās īdas, pie mežzvēru mātes,

Sasniedza Lektu un atstāja jūru. Tad abi virs zemes

Laidās uz priekšu, un noliecās meži zem mūžīgo kājām.

Tieši tur apstājās Miegs, lai Kronida acis to neredz,

Uzkāpa slaidajā eglē, kas, augstajā īdkalnā tobrīd

Augstākā būdama, tiecās caur gaisu uz ēteru augšup.

Apslēpies biezajos zaros, Miegs mierīgi sēdēja eglē,

Līdzīgs skaņbalsu putnam, kam mītne ir kalnos; mēdz dievi

Viņu par halkidi dēvēt, par kimindi mirstīgie ļaudis.

Pacēlās Hēra ar steidzīgu soli uz Gargara galu —

Idkalna virsotni augsto. To redzēja Mākoņu krājējs.

Tikko viņš manīja Hēru, jau kaisle tam apmāja prātu,

It kā tai dienā, kad pirmoreiz apkampj viens otru ar ilgām,

Ejot uz laulības gultu, kad vecāku acis vairs neredz.

Piegājis valdniecei tuvu, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Hēra, kur tagad tā steidzies no Olimpa virsotnes augstās?

Nav tev pavisam šeit divriču spožo, nav arī tev zirgu!».

Lolojot viltīgas domas, tam sacīja varenā Hēra:

«Dodos uz auglīgo zemi patlaban, lai satiktu atkal

Tētiju, dievību māti, Okēanu, dievību tēvu.

Abi tie audzēja mani un kopa, līdz izaugu liela;

Apmeklēt gribu tos abus, lai izbeigtu mūžīgās ķildas.

Tiešām jau ilgāku laiku viens sastapties vairās ar otru,

Vairās no laulības gultas un mīlas, jo ienaids tiem sirdī.

Zirgus es atstāju lejā pie avotiem bagātās īdas;

Ātri tie aiznesīs mani it visur pa zemi un jūru.

Zini, es tevis dēļ tikai no Olimpa virsotnes nācu.

Gribu, lai nedusmo vēlāk, ka, paslepu atstājot māju,

Dodos uz dzelmjaino jūru, kur varenais Okeāns bango.»

Krona dēls, mākoņu krājējs, tai atbildot, savukārt teica:

«Vēlāk tu aizsteigsies, Hēra, uz dižā Okēana pili.

Tagad lai uzliesmo mīla mums sirdī, kad esam tik tuvu!

Neesmu jutis ne reizes pret dievi vai mirstīgo sievu

Mīlu tik karstu kā tagad, kad krūtis man pilnas ar liesmu.

[Karstāks es neesmu bijis nekad pret Iksiona sievu;

Peiritojs piedzima viņai, kas prātā ir līdzināms dievam;

Ari pret baltkāji Danaju ne, Akrisija meitu,

Perseju dzemdēja viņa, visslaveno varoņu vidū;

Nebiju karstāks ne reizes pret slavēto Foinīka meitu,

Mīnoju dzemdēja viņa un dievišķo Radamantiju;

Ari pret Semeli ne, pret brīnišķo Alkmēni Tēbās,

Vareno Hēraklu dzemdēja viņa, visbrašāko garā.

Semelei Dionīss dzima, kas mirstīgiem ielīksmo sirdis.

Nebiju karstāks ne reizes pret skaistpīņu Dēmētru košo,

Arī pret Lētoju ne un tevi, ai Hēra, kā tagad!]

Tiešām es degu pret tevi, pilns saldāko ilgu un mīlas.»

Lolojot viltīgas domas, tam sacīja varenā Hēra:

«Kronid, visvareno Zev! Tu tādu man sacīji vārdu!

Ja jau tu vēlies patlaban ar mani šeit sagulties kopā

īdkalna virsotnes galā, kur visu var atklāti redzēt,

Kā gan tas būtu, ja kāds šeit no dieviem, kas mūžīgi dzīvo,

Kopā mūs redzētu guļam un, pārnācis Olimpa pilī,

Stāstītu visiem? Uz Olimpa namu kauns būtu man doties,

Ceļoties augšā no gultas. Patiesi, tā neklājas darīt.

Bet, ja nu tiešām tā gribi un sirdij tas tīkami būtu,

Tev jau ir guļamās telpas, ko mīļotais dēls tev ir cēlis,

Slavenais Hēfaists, kur durvis jo stipras pie stenderēm kāris.

Iesim, tur varētu gulēt, ja tagad tev patiktu gulta!»

Krona dēls, mākoņu krājējs, tai atbildot, savukārt teica:

«Nebīsties, Hēra, ka kādam no dieviem vai mirstīgiem vīriem

Guļot mēs redzami kļūtu; es aizvilkšu mākoni priekšā,

Tīrākā zelta; pat redzīgais Hēlijs mūs neredzēs cauri;

Iespiesties dziļi un redzēt var visu tā vērīgais skatiens.»

Teica tā Krona dēls Zevs un sirsnīgi apkampa sievu.

Radīja dievišķā zeme zem viņiem ziedošu zāli,

Lotu ar rasainiem ziediem un krokusiem, lilijām maigām,

Citu pie citas jo cieši, un pacēla dievus no zemes.

Abi tur sagulās kopā, sev aizvelkot mākoni priekšā,

Brīnišķu, zelta, un krita no turienes mirdzoša rasa.

Gargara galotnē augstā bez rūpēm tā dusēja Kronids

Miega un kaislības varā un skāvienos turēja sievu.

Spirdzīgais Miegs nu devās ar steigu pie ahaju kuģiem,

Aiznesdams priecīgu vēsti Posēidonam, trīcinātajam.

Nostājies tuvu pie tā, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Poseidon, palīdzi tagad tu vēlīgi danaju vīriem!

Cīņā tiem dāvini slavu, kaut īsu tik laiku, līdz kamēr

Atdusas Zevs, jo tīkamu miegu es sūtīju viņam.

Hēra to ievīla tīklos, jo apkampt un piegulties lāvās.»

Teicis, Miegs aizlaidās tūdaļ pie slavenām mirstīgo ciltīm,

Mudīdams Poseidēnu sniegt palīgu danaju tautai.

Mezdamies tālu uz priekšējām rindām, tas argiešiem teica:

«Argieši, vai tad vēl otrreiz mēs Hektoram, Priama dēlam,

Uzvarēt ļausim, gūt slavu un dedzināt ahaju kuģus?

Tā jau viņš lielījās agrāk, jo Ahillejs, ālrkājis veiklais,

Paliek pie dobajiem kuģiem un dusmu dēļ vairās no cīņas.

Taču mēs neskumsim ilgi pēc viņa, ja pārējie visi

Drosmīgi dosimies cīņā un palīgu sniegsim cits citam.

Draugi, jel uzklausait mani un sekojiet padomam manam!

Tūdaļ mēs vairogus tversim, visstiprākos, labākos ari,

Ķiveres uzliksim galvā, lai tālu tās mirdzētu spoži;

Turēsim rokā visgarākos šķēpus un dosimies cīņā;

Visiem es iešu pa priekšu. Tad droši vien Priamids Hektors

Ilgi vairs nepaliks laukā, kaut krūtis tam izstaro drosmi.

[Ja kur ir kareivis drosmīgs, kas sargās ar vairogu mazu,

Tas lai to vājākam dod un lielāku plecos sev uzvelk.]»

Teica tā viņš; šie pakļāvās tam, to vērīgi klausot.

Vadoņi paši, kaut brūces tiem bija, šos kārtoja rindās,

Odisejs, Diomēds Tīdeids un Atreja dēls Agamēmnons.

[Apkārt tie gāja pa rindām un ieročus apmainīt sāka —

Labākos labākiem deva, bet vājākiem atstāja vājos.]

Ahaji, apvelkot mirdzošās bruņas ar steigu ap pleciem,

Mudīgi traucās uz cīņu; tiem Poseidons gāja pa priekšu,

Turēdams spēcīgā rokā jo garu un šausmīgu šķēpu,

Līdzīgu zibenim spožam. Nav iespējams stāties pret tādu

Bīstamā cīņā; ik vīram tas iedvesa šausmīgas bailes.

Kārtoja savukārt trojus uz cīniņu mirdzošais Hektors.

Drausmīgā cīniņa ķildu nu sāka ar īgnumu lielu

Tumšmatis Poseidons tobrīd un mirdzošais Priamids Hektors.

Pēdējais trojiešus glāba, dievs ahajiem palīgu sniedza.

Šņākdama bangojās jūra līdz teltīm un ahaju kuģiem

Tobrīd, kad kareivji metās uz priekšu ar saucieniem skaļiem.

Nebrāžas piekrastes šķautnainās klintīs tik trokšņaini bangas,

Dzītas no jūras pret krastu ar Boreja pūtieniem straujiem,

Netrako spēcīga liesma tik stipri, ja, ceļoties vējiem,

Biezoknī iezogas dziļi, kad mežu kāds aizdedzinājis;

Nenošalc viesuļa vētras tik skaļi starp ozoliem kupliem,

Ja tās ar īgnumu neapvaldāmu sāk gaudojot trakot.

Skaļi cik nošalca troju un ahaju paceltās balsis.

Vīri pret vīriem ar baismīgu troksni tur metās uz priekšu.

Mirdzošais Priamids Hektors pret Ajantu izgāja pirmais

Tobrīd, kad metās pret viņu, un trāpīja pēkšņi ar šķēpu

Vietā, kur divas ap krūtīm tam šķērsojās uzstieptās siksnas.

Vienā bij vairogs, tai zobens, ar sudraba nagliņām greznots;

Abas tās sargāja ķermeni maigo. Tad apskaitās Hektors,

Tāpēc ka steidzīgā šautra tam aizlaidās velti no rokas.

Bēgdams no drausmīgās nāves, viņš traucās pie savējo rindām.

Ajants, Telāmonids dižais, kad Priamids pagriezās sānis,

Akmeni tvēra no tiem, kas ātrajiem ahaju kuģiem

Derēja balstam un bija tur kaudzēm pie kareivju kājām,

Un tad pār vairoga malu to ietrieca krūtīs pie kakla,

Mezdams, kā vilciņu laižot; tas griezdamies aizlaidās tālāk.

It kā ar Kronida sitienu ozols krīt brakšķēdams zemē,

Izrauts ar saknēm, un smirdīgais sērs no pāršķeltā koka

Izplatās apkārt; nav drosmes vairs tādam, kas, soļodams garām.

Koku redz krītam, jo bīstams ir varenā Kronida zibens, —

Gluži tik pēkšņi uz zemes šeit nogāzās varenais Hektors.

Izkrita šķēps tam no rokas, bet ķivere spožā un vairogs

Bija pie viņa; un brakšķēja krītot tā mirdzošās bruņas.

Ahaju dēli pie Hektora metās ar saucieniem skaļiem,

Cerot to aizvilkt pie sevis un šķēpu tam raidot pēc šķēpa;

Tomēr no viņiem neviens šeit nespēja tautganu dižo

Dragāt ar ieroci savu, jo vadoņi piesteidzās tūdaļ —

Ainejs ar Polidamāntu un Agēnors, līdzīgais dievam,

Sarpēdons, likiešu vadonis brašais, ar cildeno Glauku.

Arī pārējie vīri to sargāja laukā, un visi

Turēja apaļos vairogus priekšā, bet draugi ar steigu

Iznesa viņu uz rokām no cīņas, līdz sasniedza visi

Atrkāju zirgus, kas tobrīd aiz trokšņainās kaujas un cīņas

Gaidīja viņu ar braucēju savu un mirdzošiem ratiem.

Hektors vaidēja smagi, kad zirgi to veda uz Troju.

Bet, kad to aizveda draugi pie brasla, kur strauji plūst Ksanta,

Dzelmjainā skaistviļņu upe, ko radījis mūžīgais Kronids,

Izcēla viņu no kaujratiem ārā un nolika zemē,

Uzlēja valgmi; viņš atvilka elpu un atvēra acis,

Piecēlās sēdus uz ceļiem un tumšsārtās asinis vēma;

Tomēr tas saļima atkal uz auglīgās zemes, un tumsa

Sedza tā acis, jo trieciens vēl laupīja samaņu viņam.

Tikko kā manīja ahaju dēli, ka aizgājis Hektors,

Metās pret trojiešiem tūdaļ, un atkal tiem cīnīties tika.

Steidzīgais Ajants, Oīleja dēls, nu visiem pa priekšu

Triecienā devās ar šķēpu pret Satniju, Enopa dēlu;

Najāda, nimfa jo tikla, to dzemdēja Enopam kādreiz,

Sargot tam ganībās govis pie dzelmj ainās Satnioēntas.

Slavenais šķēpmetis Ajants pie Satnija steidzās un šķēpu

Ietrieca cirkšņos; tas nokrita zemē, bet briesmīgu cīņu

Iesāka troji un ahaju dēli ap kritušā līķi.

Pantoids Polidamānts tam atriebties steidzās ar šķēpu;

Šeit Protoēnoru trāpīja šķēps, Arēilika dēlu,

Labajā plecā, un varenā smaile tam izurbās cauri.

Tūdaļ viņš nokrita pīš|os un apkampa zemi ar plaukstām.

Pantoids, uzvaru guvis, tā lieloties iesaucās skaļi:

«Drosmīgā Pantoja dēls, man liekas, nav veltīgi šoreiz

Raidījis metamo šķēpu ar stipro un vareno roku!

Kādam no ahaju dēliem, kā redzu, tas iestrēdza miesā;

Atbalstot sevi ar to, viņš Aīda mitekļos dosies.»

Teica tā lieloties viņš, un ahajiem dzēla šie vārdi.

Satrauca tomēr šie vārdi visvairāk Telāmona dēlam

Drosmīgo sirdi, jo blakus ar kritušo cīnījās laukā.

Atvēzis mirdzošo šķēpu, to raidīja bēdzējam paka).

Tomēr no pazemes tumšās šeit paspēja Pantoids glābties.

Pagriezies piepeši sānis; bet trieciens Arhēlohu tvēra.

Brašo Antēnora dēlu, jo dievi tam lēma šeit nāvi.

Šķēpu viņš ietrieca tur, kur vienojas galva ar kaklu,

Augšējā skriemeļa vidū, un pāršķēla muskuļus abus.

Krītot Arhēloha galva ar lūpām un deguna galu

Saskārās agrāk ar ielejas pīšļiem kā stilbi un ceļi.

Priecīgi iekliedzās Ajants un teica tā Polidamantam:

«Apdomā, Polidamant, un saki man taisnību visu!

Vai Protoēnora cienīgs nav kritušais varonis bijis?

Pats viņš man nelikās gļēvs, bet cēlies no labākās dzimtas.

Laikam patiesi viņš iznāk Antēnoram, zirgvaldim, brālis

Jeb vai tā dēls; man šķita viņš līdzīgs Antēnoram sejā.»

Teica tā viņš, jo zināja labi. Sirds noskuma trojiem.

Piepeši Akamants, aizstāvot brāli, ar metamo šķēpu

Boiotu Promahu gāza, kas kritušo vilka aiz kājām.

Akamants, uzvaru guvis, tā skaļi nu uzgavilēja:

«Lielības, ahaju dēli! Ar draudiem jūs neesat skopi.

Nebūs jau vienīgi mums šeit likstas un nedienas jācieš.

Tuvojas tagad tas brīdis, kad arī jūs saļimsit cīņā.

Raugaities apkārt, ar šķēpu šo pieveikts, lūk, kareivis Promahs

Atdusas saldi! Tam sūtīju miegu, lai atmaksa brālim

Nebūtu jāgaida ilgi, un tāpēc ikvienam ir tieksme

Atstāt sev radnieku pilī par atriebes nesēju likstā.»

Teica tā lieloties viņš, un ahajiem dzēla šie vārdi.

Satrauca tomēr visvairāk Pēnēlejam drosmīgo sirdi.

Viņš pret Akāmantu metās; tas, trieciena vairoties veikli,

Bēga no nāves. Tad Pēnelejs metās pret īlioneju,

Forbanta atvasi, bagāto lopiem — to Hermejs no trojiem

Mīlēja vairāk par visiem, daudz dažādu mantu tam dodams.

Dzemdēja sieva no viņa tik vienīgi īlioneju.

Pēnelejs ietrieca tobrīd tam šķēpu acs dobuma vidū,

Redzokli iznīcinādams. Šķēps izurbās cauri caur aci.

Iznākdams pakauša vidū. Viņš saļima, izplezdams rokas.

Izvilcis zobenu aso no maksts, tam Pēnelejs tūdaļ

Cirta ar sparu pa kaklu, un nokrita varoņa galva

Kopā ar ķiveri spožo uz zemes, bet varenā smaile

Bija vēl kritušā acī. Kā magones stiebru ar galvu

Pēnelejs pacēla šķēpu un, trojiešiem rādot, tā teica:

«Stāstait jūs, trojiešu vīri, to slavenā īlionēja

Mīļajam tēvam un mātei, lai sēro tie pilī par dēlu!

Promaha Alegēnorida sieva ar gavilēm sirdī

Nesastaps mīļoto vīru, kad visi mēs, ahaju dēli,

Atpakaļ dosimies kuģos no Trojas uz dzimtenes zemi.»

Teica tā lieloties viņš, un trīcēja locekļi visiem.

Skatījās apkārt ikviens, kā glābties no drausmīgās nāves.

Tagad nu stāstait man, mūzas, kas Olimpa mitekļos esat,

Kurš šeit no ahajiem pirmais ar asinīm slacītās bruņas

Guva, kad Poseidons, zemdimdis dižais, tos pievērsa cīņai?

Ajants, Telāmona dēls, pats pirmais Hirtiju gāza,

Ģirti ja dēlu, kas mīsiešus brašos šeit vadīja cīņā.

Vadonis Antilohs Falkam un Mermeram novilka bruņas.

Mērions Moriju notrieca pīšļos un Hipoliūnu.

Gāza Protūonu Teikrs un viņam Perifētu blakus;

Menelājs, Atreja dēls, Hiperēnoru nogalināja,

Triekdams ar šķēpu pa cirkšņiem, un smaile tam ieurbās dziļi,

Saplosot varoņa iekšas, un tūdaļ caur iecirsto brūci

Dvēsele aizlaidās projām, un tumsa tam aizsedza acis.

Ajants, Oīleja dēls, šeit nogāza vairāk par visiem.

Līdzīga ātruma ziņā tam nebija cita neviena,

Vajājot bēgošos vīrus, kad Kronids tiem sūtīja bailes.

.

## AJANTS, TELAMONA DĒLS

TROJIEŠI BĒG ATPAKAĻ NO KUĢIEM

Pārvarot izrakto grāvi un zemē sadzītos mietus,

Zaudējot vairākus vīrus zem danaju spēcīgām rokām,

Trojieši stājās pie ratiem un gaidīja naidniekus nākam,

Bāli aiz bailēm un satrauktu prātu. Zevs atmodās tobrīd

īdkalna galā, kur gulēja kopā ar zelttroņa Hēru.

Piecēlies redzēja Zevs kā trojus, tā ahaju vīrus.

Trojieši mulsumā bēga, tiem ahaji sekoja bariem.

Arī starp kareivju rindām viņš vēroja Zemdimdi stipro,

Redzēja ielejā Hektoru guļam, bet draugi visapkārt

Sēdēja blakus; viņš elpoja smagi, bez samaņas bija,

Asinis vemdams; ne vājais no ahajiem nogāza viņu.

Dievu un cilvēku tēvs ar nožēlu raudzījās viņā.

Pavēris īgušu skatu, Zevs sacīja Hērai šos vārdus:

«Tiešām tik viltība tava, ai ļaunā un nekrietnā Hēra,

Piespieda Hektoru padzīt no kaujas un satrauca trojus!

Bet kas var zināt, ka atkal tu viltīgo nodomu augļus

Nebaudi pirmā, ja nopērtu tevi ar zibeņiem saviem!

Vai tad tev aizmirsies brīdis, kad karājies lejup no augšas?

Divas tev piesēju laktas pie kājām un saslēdzu rokas

Nesaraujamās važās — tu mākoņos karājies gaisā.

Sašuta mūžīgie tobrīd visapkārt pa Olimpu plašo;

Pienākot tuvu pie tevis, tie nespēja atraisīt važas.

Nosviedu katru, ko tvēru, no debesu sliekšņa; tas krita,

Saļimdams zemē bez spēka. Bet tomēr man milzīgās dusmas

Ilgi vēl nerimās sirdī par Hēraklu, līdzīgo dievam.

Viņu tu, saceļot viesuļu vētras ar Boreja elpu,

Aizdzini tālu pa bangaino jūru ar nodomu ļaunu,

Aiznesi sān ) ar vēju pret Kosu, bagāto salu;

Tikai no tu ienes izglābu viņu pēc ciešanām grūtām,

Atpakaļ aizvedu viņu uz Argu, kur dzimtene zirgiem.

Atkal par to tev atgādināšu; tu krāpšanu atmet!

Apdomā tagad, vai tiešām tev līdzēja mīla un gulta,

Kurā tu gulēji, atstājot dievus, un piekrāpi mani.»

Teica tā varenais Zevs, un drebēja cienītā Hēra;

Valodu sākdama, sacīja viņa šos spārnotos vārdus:

«Tagad lai liecnieki mani šeit Zeme un Debess virs viņas.

Plūstošie pazemes ūdeņi Stigā — no zvērestiem visiem

Sis ir vislielākais zvērests un bīstamāks laimīgiem dieviem, —

Tava dievišķā galva un mūsu laulības gulta;

Tiešām bez apdoma zvērēt, to minot, man nebūtu drosmes.

Ne jau pēc padoma mana šeit Poseidons, zemdimdis stiprais,

Trojiem un Hektoram kaitē un pabalsta ahaju dēlus.

Protams, tam pašam ir sirdī sen ilgas un tieksme uz cīņu.

Ahajus žēlojis viņš, to nelaimi redzot pie kuģiem.

Ari es esmu ar mieru dot prātīgu padomu viņam

Doties bez pretrunas tur, kur, Mākoņu krājēj, tu liksi.»

Teica, bet dievu un cilvēku tēvs jau smaidīja atkal;

Atbildot cienītai Hērai, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Varenā lielace Hēra, kaut saskaņa rastos uz priekšu

Ari starp mani un tevi, kad mūžīgo sapulcē esi!

Tāpēc jau Poseidons arī, kaut ļoti viņš citādi vēlas,

Varētu mainīties domās pēc tava vai manējā prāta.

Bet, ja patiesi tā domā un tiešām tu taisnību runā,

Dodies pie pārējiem dieviem un atsauc pie manis uz Idu

īridu veiklo un Foibu, kas slavens ar sudraba stopu.

Tūdaļ lai Irida laižas pie ahajiem varkaltās bruņās,

Ātri lai pavēli aiznes Posēidonam, trīcinātajam.

Cīniņu izbeigt pie kuģiem un atpakaļ doties uz pili.

Hektoru Apollons Foibs lai mudina atkal uz cīņu,

Spēku lai iedveš tam krūtīs un remdina smeldzīgās sāpes,

Varoņa sirdi tās plosa tik ļoti. Lai ahaju dēlus

Atkal viņš atpakaļ triec un bailes tiem iedveš pie kuģiem.

Bēgot lai metas it visi pie Pēleida daudzairu kuģiem.

[Patroklu, mīļāko draugu, šis sūtīs ar šķēpu tam pretī.

Diženais Priamids Hektors to cīnoties nogāzīs zemē

Tuvu pie Ilijas mūriem, daudz citiem vēl dzīvību laupot;

Sarpēdons, mīļais mans dēls, starp daudziem tur sa|ims bez spēka.

Atriebdams Patrokla nāvi, drīz Ahillejs Hektoru gāzīs.

Tikai pēc tam es rīkošos tā, lai troji no kuģiem

Atpakaļ dodas pavisam un ahaji kuplajiem matiem

Ielaužas Īli jā augstā, kā Atēnai padomā bijis.]

Agrāk es nerimšos dusmās un arī no mūžīgiem dieviem

Nejaušu citam nevienam šeit danajiem palīdzēt cīņā,

Kamēr vēl Pēlēja dēls nav saņēmis gandarījumu,

Kā es reiz solīju agrāk un vēlīgi māju ar galvu

Tobrīd, kad Tetida nāca pie manis un apkampa ceļus,

Lūgdama godināt dēlu Ahilleju, pilsētu lāstu.»

Teica tā viņš, un baltroce Hēra tam klausīja tūdaļ.

Aizlaidās viņa no īdkalna galiem uz Olimpu dižo.

Itin kā cilvēka domas, tam braucot pa svešajām zemēm,

Aplido pasauli mirklī, un vēlāk viņš sevī tā domā:

Turp nu es ietu un turp; tad sirdī viņš atmin it visu, —

Gluži tik steidzīgi aizlaidās Hēra no Gargara gala.

Atkal pēc mirkļa tā bija uz Olimpa augstā, kur dievi

Pulcējās Kronida pilī; tie, ieraugot cienīto Hēru,

Piecēlās ātri it visi un sveica ar paceltiem kausiem.

Nevēršot skatu pret citiem, no skaistvaidzes Temidas viņa

Paņēma kausu, jo pirmā tā teciņus steidzās pie Hēras.

Valodu sākot ar viņu, tā teica šos spārnotos vārdus:

«Hēra, kam nāci tu šurp? Tu itin kā satraukta esi.

Droši vien Kronids, tavs vīrs, tev krūtīs ir satraucis sirdi?»

Cienītā baltroce Hēra, tai atbildot, savukārt teica:

«Nevaicā, Temida, man šai brīdī par līdzīgām lietām;

Pati jau zini it labi tā lepno un bardzīgo prātu.

Tagad tu sēdies man blakus un paliec šeit kopīgās dzīrēs!

Tūdaļ šeit dzirdēsi tu starp pārējiem mūžīgiem dieviem,

Kādas briesmīgas lietas Zevs gatavo visiem; man liekas,

Prieka jau nebūs nevienam, ne dievam, ne mirstīgam vīram,

Kaut gan starp mūžīgiem dieviem vēl tagad dažs priecīgi dzīro.»

Teica tā cienītā Hēra un atsēdās mūžīgo vidū.

Piktojās dievi pa Kronida pili, un ļaunīgā priekā

Smaidīja Hēra, bet piere virs plakstiņiem palika skumja.

Juzdama īgnumu sirdī, tā, valodu sākdama, bilda:

«Nelgas patiesi mēs esam, ka sākuši ķildu pret Zevu!

Tiešām mēs vēlamies tuvoties viņam un remdēt tā dusmas

Vai nu ar vārdiem, vai spēku. Viņš, nosēdies tālākā vietā,

Neliekas zinīt par mums, jo sajūt, ka mūžīgo vidū

Viņam vislielākā vara un stiprākās rokas par visiem.

Tāpēc jūs panesiet visu, ko ļaunu ikkatram viņš lēmis.

Tagad pār Arēju ari, man liekas, ir nākušas likstas,

Tāpēc ka kritis tā dēls, pats brašākais mirstīgo vidū,

Askalafs, raženais vīrs, ko Arējs par dēlu sev dēvē.»

Teica tā Hēra, bet brāzmainais Arējs, ar izplestām plaukstām

Sizdams pa spēcīgām gūžām, tā sacīja skumušu prātu:

«Neesiet ļauni pret mani, kas Olimpa mitekļos valdāt,

Tāpēc ka, atriebjot dēlu, es došos pie ahaju kuģiem,

Kaut pat man liktenīgs būtu šis gājiens, kaut, zibeņu sistam,

Pīšļos un asiņu peļķēs starp kritušiem būtu man jāguļ.»

Teicis šos vārdus, viņš Deimam un Fobam jūgt vēlēja zirgus

Divriču ratos, bet mirdzošās bruņas pats uzvilka plecos.

Iedegtos tobrīd patiesi pret mūžīgiem debesu dieviem

Bargākas Kronida dusmas un drausmīgāks īgnums kā agrāk,

Nebūtu Atēna .eigšus, par mūžīgiem norūpēdamās,

Metusies priekši imā, atstājot troni, kur sēdēja viņa.

Dieviete atņēma ķiveri viņam un vairogu lielo,

Izrāva šķēpu no spēcīgās rokas un slēja pie sienas;

Sajūtot īgnumu sirdī, tā straujajam Arējam teica:

«Prātu tu zaudējis, trakais! Tu pazudis esi! Ir velti

Ausis tev dotas ko dzirdēt, jo zaudējis kaunu un prātu!

Vai tad tu nedzirdi to, ko saka mums baltroce Hēra?

Tikko kā atnāca viņa no Olimpa valdnieka Zeva.

Jeb vai tu gribi varbūt, pats pārcietis likstu bez skaita,

Atgriezties Olimpa pilī ar rūgtumu sirdī, pret gribu,

Sagādāt arī vēl likstas mums, pārējiem mūžīgiem dieviem?

Tūdaļ viņš trojiešus lepnos un ahajus atstās pie kuģiem,

Metīsies steigā pret mums un aiztrieks no Olimpa visus,

Citu pēc cita viņš sodīs, kas vainīgs vai ari bez vainas.

Tāpēc es padomu dodu tev neskumt par mīļoto dēlu.

Arī jau agrāk dažs labs, kas brašāks un stiprāks par viņu,

Cīniņā ejot, ir kritis un turpmāk vēl kritīs; ir grūti

Cilvēku dzimuma pēctečus visus mums paglābt no nāves.»

Teikusi, Arēju straujo tā piespieda sēsties uz troņa.

Cienītā Hēra pa tam Apčllonu sauca no nama

Kopā ar Iridu veiklo, kas vēstnese mūžīgiem dieviem;

Paverot skatu pret abiem, tā teica šos spārnotos vārdus:

«Abiem jums vēlēja Zevs jo steidzīgi doties uz īdu.

Bet, kad jūs nonāksit turp un redzēsit Kronida vaigu,

Izpildiet labprāt it visu, ko Krona dēls vēlēs un sacīs!»

Teica tā cienītā Hēra un, atpakaļ steigdamās pilī,

Nosēdās greznajā tronī. Tie aizlaidās, steigdamies abi,

Nāca pie avotiem bagātās īdas, pie mežzvēru mātes.

Atrada Gargara galā tur Zibeņu metēju viņi

Mierīgi sēžam, bet galvu tam apsedza mākonis smaržīgs.

Pienākot nostājās viņi pie mākoņu krājēja Zeva.

Ieraugot tuvumā šos, Zevs nejuta īgnumu sirdī,

Tāpēc ka mīļajai sievai bez pretrunas klausīja abi.

Vēstnesei Iridai tūdaļ viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Teci nu, īrida veiklā, Posēidonam, tricinātā jam,

Ziņo it visu, ko saku, un taisnīga vēstnese esi:

Pavēli nekavējoties tam atstāt šo karu un cīņu,

Atpakaļ doties pie dieviem vai arī uz dievišķo jūru.

Bet, ja viņš neklausīs mani un noraidīs padomu krietno,

Tad lai viņš apdomā labi un apsver to prātā un sirdī,

Vai tas var pretinieks būt, ja iešu, kaut spēka tam gana.

Stiprāks, man liekas, es būšu par viņu, un esmu ar vecāks.

Tomēr nav baiļu tam mīļajā sirdī, jo uzskata sevi

Līdzīgu spēkā ar mani, kā priekšā dreb pārējie dievi.»

Teica tā viņš, un Irida veiklā tam klausīja tūdaļ.

Aizlaidās viņa no Idkalna galiem uz īliju svēto.

It kā no mākoņiem tumšiem krīt sniegpārslas lejup vai krusa

Aukstā, ko ētera radītais Borejs ar pūtieniem dzinis, —

Gluži tik steidzīgi Irida veiklā no šejienes laidās.

Stādamās Zcindimdim tuvu, tā teica šos spārnotos vārdus:

«Nesu patlaban es vēsti tev, Zemdimdi tumšajiem matiem!

Steigšus es nācu pie tevis no aigidas nesēja Zeva.

Pavēl viņš nekavējoties tev atstāt šo karu un cīņu,

Atpakaļ doties pie dieviem vai ari uz dievišķo jūru.

Bet, ja tu neklausot viņam un noraidot padomu krietno,

Pats tad šurp draudēja nākt un cīniņu uzsākt pret tevi;

Tomēr Zevs padomu deva, lai vairoties cīņas un viņa.

Stiprāks, tas saka, šis esot par tevi un gados daudz vecāks.

Mīļajā sirdī tev neesot baiļu, tu uzskatot sevi

Līdzīgu spēkā ar viņu, kā priekšā dreb pārējie dievi.»

Slavenais Zemdimdis tobrīd tai teica ar īgnumu sirdī:

«Brīnums! Kaut arī viņš varens, bet spītēs pārlieku tā vārdos!

Mani, kas līdzīgs tam cieņā, viņš mēģina piespiest ar varu!

Esam trīs Kronidi brāļi, kas piedzima košmatei Rej ai —

Zevs un tad es, un tad Aīds, kas valda pār pazemes ēnām.

Dalījām visu trīs daļās un dabūjām daļu katrs savu.

Pelēkā jūra man krita par mītni uz mūžīgiem laikiem,

Kauliņus metot, bet tumsības valsti sev ieguva Aīds,

Zevam pienācās mākoņi, gaiss un debesis plašās.

Kopēja visiem ir zeme un Olimpa virsotne plašā.

Tāpēc es negribu dzīvot, kā patiktos Zevam. Lai valda

Mierīgi trešajā daļā, jo spēka tā rokām ir gana!

Mani lai nebaida viņš ar stiprajām rokām kā gļēvu.

Labāk viņš darījis būtu, ja kādreiz ar bargāku vārdu

Norātu meitas un dēlus varbūt, ko pasaulē laidis.

Ja tik tas pavēlēs viņiem, tie gribot vai negribot klausīs.»

Irida, ātrkāje veiklā, tam atbildot, teica šos vārdus:

«Zemdimdi tumšajiem matiem, vai tiešām lai atbildi tādu,

Gluži tik bargu un skarbu, es nesu uz Olimpu Zevam?

Vai tad nav piekāpties labāk? Palaikam mēdz piekāpties gudrie.

Zini, erinijas vienmēr ir vēlīgas vecākiem gados.»

Poseidons, zemdimdis dižais, tai atbildot, savukārt teica:

«Tagad tu, dieviete Irida, teici man prātīgu vārdu!

Tiešām liels labums ir tas, ja vēstnese pareizo zina.

Tomēr man sirdi māc skumjas un dvēselē iezogas sāpes,

Tāpēc ka mani, kas līdzīgs tam cieņā un likteņa ziņā,

Nekrietni nozākāt vēlas ar naida un īgnuma vārdiem.

Tagad es padodos viņam, kaut labprāt to negribu darīt.

Tomēr ko citu tev teikšu un draudus šos neaizmirsīšu:

Bet, ja nu, spītēdams man un Atēnai, trofeju dievei

[Hermejam, varenai Hērai vai valdniekam Hēfaistam arī],

Saudzē viņš īliju augsto un neļauj to gruvekļos sagāzt,

Atraudams ahaju dēliem šeit uzvaru lielu, lai zina:

Pastāvēs mūžīga ķilda starp abiem mums ari vēl turpmāk.»

Teica tā Zemdimdis dižais un, atstādams ahaju rindas,

Ienira pelēkā jūrā, bet ahaji skuma par viņu.

Varenais Mākoņu krājējs tad sacīja Foibam šos vārdus:

«Dodies nu, Apollon mīļais, pie Hektora, varā kas tērpies!

Taču jau Poscidons dižais, kas iežogo zemi visapkārt,

Ieniris dievišķā jūrā, lai bēgtu no īgnuma mana.

Bet, ja viņš paliktu šeit, tad dzirdētu visi par cīņu,

Ari vēl pazemes dievi, kas dzīvo zem zemes ap Kronu.

Ne vien jau man, bet viņam visvairāk tas nāca par labu,

Tāpēc ka bēga no spēcīgām rokām, kaut īgušu sirdi.

Nebūtu šķīrušies tomēr mēs abi šai cīņā bez sviedriem.

Tagad ņem, Apollon, tūdaļ šo bārkstaino aigidu rokās,

Pakrati spēcīgi to un sabaidi ahaju vīrus!

Rūpējies vairāk, ai tālmeti Foib, par Priama dēlu!

Iedves šim varonim spēku tik lielu, lai ahaju dēli

Atpakaļ dodas pie kuģiem un straujā Hellēsponta viļņiem!

Gan jau tad rūpēšos vēlāk par visu ar vārdiem un darbiem,

Gan jau tad ahaji atkal pēc grūtumiem uzelpos vieglāk.»

Teica tā viņš, un Apollons Foibs nu klausīja tēvam.

Pēkšņi no Idkalna gala viņš metās kā steidzīgais vanags,

Baložu iznīcinātājs, visātrais no spārnotiem putniem.

Dievišķā Priama dēlu viņš atrada mierīgi sēžam;

Bija jau atmodies viņš un krāja no jauna sev spēkus,

Pazina tuvākos biedrus; tad sviedri un aizdusa rimās,

Tāpēc ka iedvesa spēku šim Aigidas nesēja griba.

Stādamies tuvu pie viņa, tā tālmelis Apollons teica:

«Hektor, Priama dēls, kam tālu no pārējiem citiem

Itin kā noguris sēdi? Vai bēdas tev nenomāc sirdi?»

Mirdzošā ķiverē Hektors, tam atbildot, sacīja vārgi:

«Kas gan tu esi, ai labais no dieviem, ka mani tā jautā?

Vai tad tu nezini vēl, ka tuvu pie ahaju kuģiem

Ajants, drosmīgais cīņā, kad gāzu tā biedrus ar šķēpu,

Trieca man akmeni krūtīs un piespieda cīniņu atstāt?

Domas jau bija mana prātā, ka Aīda namu un ēnas

Šodien jau apraudzīt iešu, jo elpa man apstājās krūtīs.»

Tālmetis Apollons, valdnieks, tam atbildot, atkal tā teica:

«Esi nu drošs, jo Krona dēls tagad tev palīgu stipru

Sūta no Idas pie tevis, lai sargu un vadu es tevi:

Esmu Foibs Apollons es, kam zelta zobens mirdz sānos;

Agrāk jau tevi es glābis un Iliju, pilsētu augsto.

Saņemies! Pavēli tūda], lai kaujratu braucēji visi

Vadītu ātrkāju zirgus pret dobajiem ahaju kuģiem!

Visiem es iešu pa priekšu un ceļu tur trojiešu zirgiem

Nolīdzināšu, bet ahajiem likšu par bēgšanu domāt»

Teicis šos vārdus, viņš varenu spēku tam iedvesa krūtīs.

Itin kā atpūties zirgs, kas barots ar miežiem pie siles,

Sarāvis apaušu saites, pa ieleju steidzīgi traucas,

Mezdamies strautiņā dzidrā, kur paradis peldēties brīvi;

Galvu viņš lepni ceļ augšup un dodas uz priekšu, bet krēpes

Plandās gar spēkpilniem pleciem; drīz, ļaujoties jaunības spēkam.

Kājas to aiznes jo viegli uz zināmām zālainām pļavām, —

Gluži tā Priamids Hektors šeit locīja kājas un ceļus,

Kaujratu braucējus dzīdams, kad dzirdēja dievišķo balsi.

Itin kā mednieku suņi un trokšņainais zemnieku pūlis

Dzenas pēc ragainā brieža vai kazas, kas gadās tiem ceļā,

Kamēr kāds pabiezāks mežs vai klintsgabals, nokāries lejup,

Zvēram nav pajumti devis, kur nevar vairs ilgāk to vajāt;

Piepeši, kliedzienu traucēts, tos pārsteidz bārdainais lauva,

Stādamies ceļā, un aptur it visus, kam medības tīkas, —

Gluži tā danaji baros līdz šim pret trojiešiem traucās,

Durot ar zobeniem viņus un šķēpiem abējup asiem;

Bet, kad jau redzēja viņi, ka trojiešu rindas šis kārto,

Sabruka bailēs it visi un drosme tiem izzuda pēkšņi.

Toants, Andrāimona dēls, pats brašais no aitolu vīriem,

Ahajus iedrošināja, vislabākais šķēpmetis bija,

Drošsirdīgs tuvcīņā arī; kad daži no ahaju vīriem

Daiļrunā sacensties sāka, tad reti kāds pretnieks šim bija.

Vēlēdams labu it visiem, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Dievi, es brīnumu lielu pats savējām acīm nu redzu!

Hektors ir cēlies no jauna! To atkal ir glābusi nāve!

Ticība liela un droša mums bija jau katram, ka Hektors

Cīniņā kritis uz mūžiem zem spēcīgās Ajanta rokas.

Taču kāds mūžīgais dievs no nelaimes viņu ir glābis.

Vairākiem danaju vīriem patiesi viņš dzīvību ņēmis.

Liekas, tik tiešām nu arī tā notiks. Ne gluži bez Zeva —

Zibeņu metēja ziņas viņš turētos priekšā tik sīvi.

Draugi, jums padomu došu, bez pretrunas klausait man visi!

Liksim vienkāršai tautai, lai atpakaļ dodas pie kuģiem!

Paši, kas uzskatām sevi par brašākiem ahaju vidū,

Stāsimies pretī ar šķēpu, lai varētu atvairīt viņu,

Izstiepjot šķēpus uz priekšu; kaut drosmes, kā liekas, tam netrūkst.

Tomēr tam bailes būs sirdī starp danajiem izlauzties cauri.»

Teica tā viņš, un labprāt it visi tie klausīja viņam.

Šķēpmetis īdomenējs un ari Telāmonids Ajants,

Mērions kopā ar Teikru un Arējam līdzīgais Megēts

Kārtoja rindas uz cīņu un, saukuši labākos kopā,

Cīņu ar Hektoru sāka un trojiem, bet vienkāršā tauta

Atpakaļ devās ar steigu pie dobajiem ahaju kuģiem.

Slēgušies rindās, tiem uzbruka troji, ko vadīja Hektors,

Traucoties vareniem soļiem; tam Apollons gāja pa priekšu,

Ietinies mākonī tumšā un aigidu turēdams rokā,

Briesmīgo, šaušalu pilno, ar bārkstīm visapkārt; to Zevam

Dāvāja slavenais Hēfaists, lai varoņiem iedvestu bailes.

Turot šo aigidu rokās, viņš vadīja trojiešu rindas.

ArgieŠi, slēgušies rindās, tiem drosmīgi turējās pretī;

Skanēja kliedzieni skaļi nu abējās pusēs; no stiegrām

Aizlaidās šautras, bet šķēpi, ko raidīja varoņu rokas,

Ieurbās cīņā pa daļai šeit drosmīgiem jaunekļiem miesā,

Citi turpretim starp rindām, te neskarot ķermeni balto,

Krita un palika zemē, kaut asinis padzerties alka.

Kamēr vēl Apollons Foibs ar aigidu stāvēja mierā,

Trojus un ahajus trāpīja šautras un varoņi krita.

Bet, kad viņš pavēra skalu pret danajiem, ātrzirgu vīriem,

Aigidu noskurināja un, uzkliedzis spēcīgā balsī,

Drosmi šiem laupīja krūtīs, tie aizmirsa cīniņu spraigo.

Itin kā ganībās vēršus vai lielāku avenu baru

Izkliedē divi vien plēsīgie zvēri nakts mijkrēšļa brīdī.

Pārsteidzot piepeši tos, ja sargātājs viņiem nav tuvu, —

Gluži tik gļēvi nu ahaji bēga, kad Apollons viņiem

Iedvesa bailes, bet trojiem un Hektoram dāvāja slavu.

Iedegās cīņa pa vienam; vīrs cīnījās atkal pret vīru.

Hektors Stihiju nogāza zemē un Arkesilāju.

Boiotus varkaltās bruņās uz cīniņu vadīja otrais;

Cildenais varonis Stihijs Menēstejam tuvākais bija.

Ainejs Medēntam pēc tam un īasam atņēma bruņas;

Raženais vadonis Medonts Oīleja blakusdēls bija,

Varoņa Ajanta brālis, bet dzīvoja Filakes zemē,

Tālu no dzimtenes mīļās, jo pamātes Eriopidas

Brāli tas nokāva dusmās, — tā bija Oīleja sieva.

Diženais vadonis lass no Atēnām atveda vīrus,

Ahaju vīri to sauca par Sfēla Būkolida dēlu.

Nogāza Polidamānts Mēkisteju pīšļos, bet Polīts

Ehiju priekšējā rindā. Pret Kloniju Agēnors metās.

Trāpīja Parids tad Dēiohām no muguras plecu,

Bēgot no priekšējās rindas; šķēps izurbās cauri caur viņu.

Bet, kad no kritušo pleciem tie novilka varkaltās bruņas,

Virzījās ahaju rindas gar mietiem un izrakto grāvi.

Izklīda viņi kur kurais, jo spiesti bij slēpties aiz sienas.

Mudīja trojiešus Hektors un sauca tiem spēcīgā balsī:

«Tūdaļ pie kuģiem! Nost metiet ar asinīm slacītās bruņas!

Bet, ja es redzēšu vairāmies kādu kur tālāk no kuģiem,

Sodīšu viņu ar nāvi bez žēluma sirdī; pēc nāves

Brāļi un mīļotās māsas to neliks uz kūpošā sārta,

Suņi drīz saplosīs viņu ap īlijas pilsētu augsto.»

Teicis šos vārdus un zirgiem ar pātagu cirtis pa sāniem,

Metās uz priekšu gar trojiešu rindām, tos mudīdams skaļi.

Visi nu sekoja viņam un, atskanot saucieniem skaļiem,

Vadīja zirgus, kas kaujratus vilka, bet Apollons priekšā

Nostājās grāvim uz malas un, nomīdams zemes ar kājām,

Grūda tās grāvī pret vidu un ceļu tiem nolīdzināja,

Tieši tik platu un garu, cik tālu, ja izmet ar sparu,

Aizdrāžas metamais šķēps, kad jauneklis vingrina spēkus.

Rindās tie plūda pa šo; tiem Apollons gāja pa priekšu,

Diženo aigidu turēdams rokā, un ahaju sienu

Salauza viegli kā zēns, kas izsvaida smiltis pie jūras;

Uzcēlis bērnišķā prātā no tām sev rotaļu celtnes,

Vēlāk ar rokām un kājām viņš izposta uzcelto ēku, —

Gluži tā, tālmeti Foib, tu sagāzi gruvekļu kaudzē

Ahaju darbus un pūles un atkāpties piespiedi pašus.

Ahaji stājās pie kuģiem un gaidīja naidniekus nākam.

Mudīja viņi cits citu un, paceļot rokas uz augšu,

Piesauca Olimpa dievus, un sirsnīgi lūdzās it visi.

Gerēnas Nestors nu lūdzās vissirsnīgāk, ahaju atbalsts,

Pacēlis bijīgi rokas pret zvaigžņaino debesu jumu:

«Kronid, ja altāros kādreiz kāds bagātā argiešu zemē

Ziedoja barotā vērša vai avena taukainās gūžas,

Lūgdamies pārnākt, tu solīji to un māji ar galvu.

Atceries, Krona dēls, to un atvairi drausmīgo dienu!

Neļauj tu lepnajiem trojiem šeit izdeldēt ahaju tautu!»

Teica tā lūgdamies viņš; no augšas Zevs, rūpīgais gādnieks,

legrandās skaļi par zīmi, ka sirmgalvja lūgumu klausīs.

Tikko kā dzirdēja troji šo Aigidas nesēja troksni,

Tvīkdami cīņas, tie metās ar sparu pret ahaju dēliem.

Itin kā spēcīgais vilnis, kas nācis no bangainās jūras,

Aizvejas pāri pār kuģi, ķad saceļas viesuļa vētra;

Vilnis pēc viļņa tam seko joprojām ar lielāku sparu, —

Gluži tā trojieši metās ar saucieniem skaliem pret sienu,

Dzīdami zirgu pēc zirga, un iesākās cīņa pie kuģiem.

Kaujratos cīnījās troji ar abējup asajiem šķēpiem,

Ahaji melnajos kuģos uz klāja tur turējās tobrīd,

Kāvās ar milzīgiem mietiem, kas bija tiem paslēpti kuģos,

Derīgiem kaujai uz jūras un apkaltiem galā ar varu.

Kamēr šeit ahaju vīri ar trojiešiem cīnījās sīvi

Tuvu pie uzceltās-sienas, bet tālu no ātrajiem kuģiem,

Tamēr sēdēja Patrokls vēl brašā Eiripila teltī,

Iepriecināja ar tīkamiem stāstiem un dziļajā brūcē

Kaisīja dziedīgas zāles, kas remdēja smeldzīgās sāpes.

Bet, kad ar triecienu strauju jau tuvu pie uzceltās sienas

Pienāca troji un ahajos bija jau troksnis un burzma,

Varonis nopūtās smagi aiz sāpēm; ar izplestām plaukstām

Sizdams pa spēcīgām gūžām, viņš teica tā skumušu prātu:

«Nevaru, Eiripil, es šeit ilgāk pie tevis vairs palikt,

Kaut vēl tev vajadzīgs esmu, jo sākusies kauja jo sīva.

Laiku lai kauj ratu kalps tev pakavē tagad; es tūdaļ

Steigšos pie Pēlēja dēla, lai piespiestu cīnīties viņu.

Varbūt ka, palīdzot dievam, es varētu pierunāt viņu,

Grozot tā prātu. Tie padomi labi, ko devuši draugi.»

Teica tā viņš, un kājas to nesa pa lauku uz priekšu.

Ahaji stāvēja stingri pret trojiešu rindām, bet tomēr

Nespēja atsist no kuģiem, kaut bija daudz mazākā skaitā.

Trojiešiem pietrūka spēka, lai, iekļūstot kuģos un teltīs,

Sagrābtu visu ar varu un salauztu danaju rindas.

Itin kā remesis manīgs, kas amatu mācījies ilgi,

Atēnas mājieniem klausot, ar mērāmo auklu pie baļķa

Iezīmē līniju taisnu, lai iztēstu vēlāk pa prātam, —

Gluži tik taisni šai brīdī vēl stāvēja uzvaras svari.

Cīnījās varoņi tobrīd it visur ap dobajiem kuģiem.

Izgāja Priamids Hektors pret slaveno Ajantu cīņā.

Abi tie cīnījās īgni ap vienu tik kuģi, bet velti.

Nespēja Hektors to veikt, lai lāpu šeit uzmestu kuģiem;

Nespēja atsist to Ajants, jo Hektoru veda kāds dēmons.

Ajants, Telāmona dēls, Kalētoram, Klilija dēlam,

Krūtīs ietrieca šķēpu, kad lāpu tas nesa pret kuģi.

Smagi viņš nogāzās zemē, un pagale šļuka no rokas.

Bet, kad jau redzēja Hektors Kalētoru, brālēnu savu,

Saļimstam piepeši pīšļos uz mutes pie melnsānu kuģa,

Mudīja trojus un Likijas vīrus ar saucieniem skaļiem:

«Trojieši, Likijas vīri un dardani, drosmīgie cīņā!

Nebēdziet projām no cīņas, kaut esam tik bīstamā vietā!

Paglābiet Klitija dēlu, lai viņam šeit ahaju vīri

Nenovelk bruņas no pleciem, kad cīniņā kritis pie kuģiem.»

Teicis šos vārdus, viņš meta pret Ajantu mirdzošo šķēpu;

Kļūdījās Hektors un tvēra Likdfronu, Mastora dēlu,

Ajanta kauj ratu kalpu, kas, nākdams no Kitēras salas,

Dzīvoja kopā ar viņu, jo Kitērā nodūra kādu.

Priamids galvā virs auss tam ietrieca varkalto šķēpu —

Blakus viņš Ajantam bija. Tas tūdaļ uz muguras pīšļos

Gāzās no stūres pie kuģa, un saļima locekļi viņam.

Satrūkās piepeši Ajants un sacīja brālim šos vārdus:

«Redzi nu, mīļotais Teikr, pats labākais karotājs kritis,

Mastora dēls, kas nācis pie mums no Kitēras salas!

Mājā mēs godājām viņu ne mazāk par vecākiem mīļiem.

Diženais Hektors to nogāzis zemē. Kur tagad tev šautras,

Nāvneses skaudrās, un stops, ko Apollons Foibs tev ir devis?»

Teica tā viņš; Teikrs dzirdēja to un stājās tam blakus,

Turēdams sprindzīgo stopu un bultnesi, pilnu ar šautrām.

Šautru pēc šautras ar īgnumu sirdī viņš raidīja trojiem.

Pirmo viņš nogāza Kleitu, Peisēnora slaveno dēlu,

Vadoņa Polidamānta Pantdida labāko draugu;

Tobrīd viņš turēja grožus un rīkoja kauj ratu zirgus.

Veda uz turieni tos, kur bija visbiezākās rindas,

Cenzdamies pakalpot trojiem un Hektoram; varoni tūdaļ

Pārsteidza liksta, un nespēja novērst to vēlīgie draugi.

Kaklā no muguras puses tam iestrēdza smeldzīgā šautra;

Zemē viņš gāzās no ratiem, un trūkstoties atkāpās zirgi,

Raudami kaujratus tukšos. To redzēja tieši šai brīdī

Vadonis Polidamānts un pirmais tiem aizsteidzās pretī,

Deva Astinojam tos, Protiāona cildajam dēlam,

Vēlēdams tuvumā turēt un rūpīgi pieskatīt abus.

Pats viņš drīz atpakaļ traucās un ienira priekšējās rindās.

Šautru nu raidīja Teikrs pret Hektoru varkaltās bruņās;

Izbeigtos sīvākā cīņa pie liektajiem ahaju kuģiem.

Būtu viņš izrāvis elpu no drosmīgā Hektora krūtīm.

Taču to varenais Zevs vēl nebija aizmirsis laukā;

Hektoru sargāja viņš, bet uzvaru laupīja Teikram,

Pārraudams spēcīgi savīto stiegru tā krietnajam stopam

Brīdī, kad palaida vaļā, un šautra ar varaino galu

Aizdrāzās sānis tam garām — stops izkrita viņam no rokas.

Satrūkās drosmīgais Teikrs un sacīja brālim šos vārdus:

«Vai mani Patiesi kāds dievs šai cīniņā nodomus manus

Izjauc pavisam, jo izsita stopu man tikko no rokas.

Stiegru viņš pārrāva pušu, vēl nesen kā rūpīgi vītu;

šorīt vēl uzvilku to, lai drošāk tā raidītu šautras.»

Ajants, Telāmonids dižais, tam atbildot, savukārt teica:

«Pamet, draugs mīļais, šo stopu un pamet šīs spārnotās šautras!

Liekas, tam atņēmis spēku kāds dēmons, kas danajiem naidīgs;

Satvēris metamo šķēpu, ar vairogu aizsedzis plecus,

Cīnies pret trojiešu vīriem un mudini cīnīties citus,

Lai jel tie gluži bez pūlēm, ja uzvaru iegūtu viņi,

Nesagrābj skaistklāju kuģus! Nu domāsim atkal par cīņu!»

Teicis šos vārdus, viņš stopu ar bultnesi atstāja teltī,

Vairogu četrējām kārtām sev uzmeta platajos plecos,

Apsedza vareno galvu ar ķiveri, veidotu krāšņi

[Greznotu zirgastru pušķiem, kas draudīgi māja no augšasj,

Satvēra milzīgu šķēpu ar varkaltu smaili tā galā,

Izgāja ārā no telts un nostājās A j an tam blakus.

Redzot, ka varoņa šautrām kāds mūžīgais atņēmis spēku,

Troju un likiešu rindām tā spēcīgi uzsauca Hektors:

«Trojieši, Likijas vīri un dardani, drosmīgie cīņā!

Draugi, nu esiet kā vīri! Lai netrūkst jums spēka un spara

Tuvu pie dobajiem kuģiem! Pats redzēju skaidri ar acīm —

Drosmīga varoņa šautrām un stopam Zevs atņēma spēku.

Zevtēva Kronida vara ir mirstīgiem redzama viegli —

Vai kad viņš lēmis tiem dāvināt spēku un augstāko slavu,

Jeb vai tos pazemot vēlas un atrauj tiem atbalstu savu,

Kā, lūk, šeit, salauzdams argiešu spēku, mums palīgu sniegdams.

Tagad jūs slēdzieties ciešākās rindās pie ahaju kuģiem!

Bet, ja no šķēpa vai šautras kāds dabūjis brūci un kritis,

Tas lai tur mirst! Ir slava un gods mirt tēvijas labā! .

Mljotā sieva un bērni arvien būs veseli, sveiki,

Sentēvu mantojums, māja būs viņiem, ja ahaju vīri

Aizies no dobajiem kuģiem uz mīļoto dzimtenes zemi.»

Teicis šos vārdus, viņš vairoja spēku un drosmi ikkatrā.

Savējos mudīja Ajants un pretējā pusē tā teica:

«Kaunieties, ahaju vīri! Patlaban ir pienācis brīdis

Mirt jeb vai glābiņu rast un ļaunumu novērst no kuģiem.

Vai tad jūs cerat, ja mirdzošais Hektors būs sagrābis kuģus,

Atpakaļ atgriezties kājām it visi uz dzimtenes zemi?

Vai tad jūs nedzirdat paši, ka kareivjus mudina Hektors,

Dodamies tuvāk ik mirkli, lai uzmestu lāpu uz kuģiem?

Ne jau uz deju tos aicina Hektors, bet taču uz cīņu.

Nav mums ne citādu domu, ne padoma laba patlaban

Kā tik pret trojiešiem doties un mēroties spēkā ar viņiem.

Labāk ir izšķirties ātri par nāvi vai dzīvi, vienalga.

Nekā šeit nīkuļot ilgi un veltīgi vārdzināt sevi,

Cīnoties sīvi pie kuģiem pret vīriem, kas vājāki spēkā.»

Teicis šos vārdus, viņš vairoja spēku un drosmi ikkatrā.

Hektors tad Shediju gāza, Perimēda drosmīgo dēlu,

Fokiešu vadoni drošo, bet Ajants Lāodamāntu,

Brašo Antēnora dēlu, kas kājniekus vadīja cīņā.

Pantoids Polidamānts vēl nogāza Killēnes Otu,

Fīleida draugu, kas nāca ar cildajiem epejiem cīņā.

Visu to redzēja Megēts un metās ar šķēpu tam virsū;

Noliecās Polidamānts, un smaile tam pagāja garām.

Neļāva Apollons Foibs Pantčldam saļimt no šķēpa.

Tūdaļ viņš melās pret Kroismu un ietrieca šķēpu tā krūtīs.

Zemē tas gāzās ar troksni, un Megēts tam novilka bruņas.

Izgāja tobrīd pret Megētu arī kāds trojietis, Dolops,

Šķēpmetis prasmīgs, jo cēlies tas bija no drosmīgā Lampa, —

Dēladēls bija tas Lāomedūntam un cīniņos rūdīts.

Fileja dēlam ar šķēpu pa vairoga vidu tas meta,

Pieskrējis varonim tuvu; šo izglāba krūšbruņas biezās,

Izkaldinātas no izliektām plāksnēm. Sīs bruņas pats Fīlejs

Kādreiz no Efiras pilsētas veda, no Sellentas krastiem;

Slavenais vadonis Eifēts tās dāvāja viņam kā viesim

Valkāt cīniņos sīvos par sargu pret naidīgiem vīriem.

Izglāba tagad šīs bruņas tā dēlu no baismīgās nāves.

Megēts ar ieroci noasināto pret Dolopu metās,

Trāpīdams varainās ķiveres virsu zem zirgastru pušķa;

Nolūza zirgastru pušķis no ķiveres spožās un pēkšņi

Nokrita putekļos viss, tur mirdzēdams purpurā svaigā.

Kamēr šis cīnījās īgni ar šķēpu, lai uzvaru gūtu.

Drosmīgais Menelājs nāca, lai palīgu Megētam sniegtu.

Piezadzies tuvāk ar šķēpu, viņš Dolopam trieca pa plecu;

Smaile ar triecienu strauju tam izurbās cauri caur krūtīm,

Iznākot pretējā pusē, un varonis krita uz mutes.

Abi nu metās uz priekšu, lai norautu varkaltās bruņas

Viņam no pleciem, bet Hektors tad sasauca radniekus visus.

Norāja cildo Melānipu viņš, Hiketāona dēlu.

Pārmezdams skarbi. Vēl tobrīd, kad naidnieki atradās tālu,

Perkotē dzīvoja viņš un ganīja greizkāju govis.

Bet, kad jau ahaji nāca ar abējup izliektiem kuģiem,

Tūdaļ tas devās uz Troju un kalpoja trojiešu rindās,

Dzīvodams Priama namā, kur godāja viņu kā dēlu.

Diženais Hektors to rāja un pārmezdams sacīja viņam:

«Vai tad, ai Melanip, piekāpties mums? Vai tiešām pavisam

Nesāp sirds mīļā tev krūtīs, kad brālēns tavs saļimis pīšļos?

Raugies, kā sacenšas viņi par Dolopa mirdzošām bruņām!

Seko! Mums neklājas ilgāk šeit tālu no ahaju vīriem

Stāvēt bez cīņas. Tos satrieksim pīšļos — vai savukārt viņi

Sagāzīs Iliju augsto un pilsoņiem dzīvību laupīs.»

Teicis šos vārdus, viņš metās uz priekšu; tas sekoja tūdaļ.

Ajants, Telāmonids dižais, tā mudīja ahaju vīrus:

«Draugi, jel esiet kā vīri un glabājiet kaunu sev sirdī!

Kaunēties sīvajās cīņās jums vajag citam no cita.

Tad tik, ja kaunas cits cita, var glābties, ne dzīvību zaudēt.

Bēdzējus negaida slava nekur, nav glābiņa viņiem.»

Teica tā viņš, un argiešu vīri bij gatavi cīņai,

Lika tā vārdus pie sirds un it kā ar varainu sienu

Apjoza kuģus, bet drosmi Zevs dāvāja trojiešiem arī.

Menelājs, drosmīgais cīņā, Antilohu mudīdams, teica:

«Antiloh, jaunāka tagad par tevi nav ahaju vidū;

Ātrāka nav te neviena un brašāka cīņā par tevi,

Lūko, lai trojieti kādu, tam uzbrūkot strauji, tu gāztu!»

Teicis šos vārdus, viņš atpakaļ steidzās, tam iedvesis drosmi.

Izlēcis ārā no rindas un pavēris pētīgu skatu,

Meta šis mirdzošo šķēpu. Tad trojieši atpakaļ traucās,

Ieraugot atvēzto šķēpu; tas nebija veltīgi raidīLs —

Trāpīja cildo Melānipu šeit, Hiketāona dēlu,

Caururbdams krūtis pie pupa, kad lepni tas devās uz cīņu.

Zemē viņš krita ar troksni, un tumsa tam aizsedza acis.

Antilohs devās pret viņu kā suns, kas piepeši metas

Aizšautam briedēnam virsū, kad biezokni atstājis mežā;

Tomēr ar šautru to mednieks drīz gāž, un saļimst tam ceļi, —

Gluži tā Antilohs brašais, ai Melanip, metās pret tevi,

Tīkodams ieroču tavu, bet tomēr no Priama dēla

Nespēja glābties, jo pretī viņš traucās caur cīniņa burzmu.

Antilohs nestājās pretī, kaut bija gan kareivis drosmīgs;

Ātri viņš aizbēga projām kā zvērs, kas apzinās vainu,

Saplēsis gabalos suni vai ganu pie ganāmā pulka;

Projām viņš aizlaižas mežā, pirms tuvākie kaimiņi sanāk, —

Gluži tā Nestorids bēga, bet trojiešu vīri un Hektors,

Laizdami smeldzīgās šautras, ar saucieniem sekoja viņam.

Sasniedzis savējo rindas, viņš atkal pret trojiešiem stājās.

Trojieši tobrīd kā plēsīgie lauvas, kas jēlu rij galu,

Metās ar sparu pret kuģiem un pildīja Kronida gribu.

Spēku viņš deva tiem lielu, bet argiešiem laupīja drosmi;

Trojiešos vairoja sparu un ahajiem atņēma slavu,

Tāpēc ka bija jau lēmis tik Hektorain dāvināt slavu,

Priama dēlam, lai drīzāk uz liektajiem kuģiem ar lāpu

Uzmestu postīgo liesmu un kļūmīgais Tetidas lūgums

Pilnīgi izpildīts būtu. Lūk, tāpēc Zevs, rūpīgais gādnieks,

Gaidīja brīdi, kad ieraudzīs pēkšņi šeit liesmojam kuģi.

Tūdaļ pēc tam Zevs nolēma trojus no ahaju kuģiem

Atpakaļ raidīt uz Troju un danajiem dāvināt slavu.

Lolodams sirdī šīs domas, viņš sūtīja Priama dēlu

Cīņā pret dobajiem kuģiem, un turp jau tas tīkoja doties.

Trakoja Priamids tobrīd kā Arējs, kas vicina šķēpu,

Jeb vai kā postīga liesma, kas tikusi biezajā mežā.

Sakrājās putas uz lūpām, un acis zem drūmajiem plakstiem

Iedegās mirdzošā liesmā, bet mirdzošās ķiveres pušķi

Cīnoties atsitās baigi pret raženā varoņa vaigiem.

[Palīgā nāca šeit viņam no augšas pats Mākoņu krājējs.

Vienīgo Krona dēls viņu starp vairākiem trojiešu vīriem

Izcēla godā un dižumā augstu, jo dzīvei virs zemes

Palika pāri maz laika — jau likteņa nolemto dienu

Pallada Atēna sūtīja viņam ar Pēleida rokām.]

Gribēja izlauzties Hektors šai brīdī caur ahaju vīriem

Tur, kur jo biezākas rindas un spožāki ieroči bija;

Tomēr viņš nespēja salauzt šos vīrus, kaut gribēja ļoti.

Stājušies slēgtajās rindās, tam ahaji turējās pretī.

Itin kā klintssiena stāva un stipra pie pelēkās jūras

Ilgi un spītīgi turas pret šņācošo viesuļa vētru,

Sagaidot bangas un viļņus, kas šķeldamies metas tai pretī, —

Gluži tā stāvēja danaju vīri pret trojiešu spēku.

Priamids, mirdzēdams spoži, no jauna pret ahajiem metās;

Traucās viņš īgni, kā saslienas vilnis pret steidzīgo kuģi,

Uznākot mākoņiem tumšiem un spēcīgai viesuļa vētrai;

Kuģis tad klājas ar putām, un varenā orkāna elpa

Šņākdama plosās pa burām; sirds katra jūrnieka krūtīs

Bailīgi nodreb šai brīdī, jo glābjas no nāves ar pūlēm, —

Gluži tā ahaju krūtis šeit plosīja nemiers un sāpes.

Itin kā izsalcis lauva, kas, mežmalā izgājis medīt,

Piepeši zālainās pļavās ir saticis govjbaru lielu;

Arī to vidū ir gans, bet neprot viņš pareizi tobrīd

Aizsargāt līkragu govis no briesmīgā nezvēra nagiem.

Drebot tas dodas uz priekšu, pēc mirkļa jau atpakaļ metas,

Tomēr drīz lauva ir klāt un, saplēsis govi, to aprij;

Pārējās izbailēs bēg, — tā ahaju vīri it visi

Bēga aiz bailēm no Priama dēla un Kronida Zeva.

Hektors tik nogāza vienu — Perifētu, Mikēnu vīru,

Kopreja mīlamo dēlu; par vēstnesi Eiristejs, valdnieks,

Sūtīja Kopreju bieži pie varenā Hērakla spēka.

Koprejam izauga dēls, kas dažādos tikumos bija

Vairākkārt pārāks par tēvu — gan veiklības ziņā, gan spēkā,

Saprātā arī pats pirmais starp pārējiem Mikēnu vīriem.

Tagad viņš Priama dēlam šeit dāvāja augstāko slavu.

Pavēris atpakaļ skatu, tas klupa uz vairoga malas,

Vairogs tam stiepās līdz zemei un sargāja viņu pret šautrām.

Tieši šā kavēts, tas augšpēdu krita, un ķivere spožā

Šķindēja nodrebēdama ap kritušā varoņa vaigiem.

Hektors to manīja tūdaļ un pieskriedams nostājās blakus,

Iedūra šķēpu tā krūtīs un gāza pie mīļajiem draugiem;

Nespēja palīdzēt viņi, kaut skuma tie ļoti par draugu;

Baidījās visi pārlieku no Hektora, līdzīgā dievam.

Ahaji atpakaļ devās un puslokā stājās pie kuģiem,

Izvilktiem krastā visagrāk, bet trojieši sekoja viņiem.

Arī pie priekšējiem kuģiem tie nespēja turēties ilgi;

Beidzot tie nostājās cieši pie teltīm un gaidīja rindās;

Visi šeit turējās kopā, pa nometni neklīstot apkārt.

Bailes tiem bija un kauns; cits citu tie cīnīties sauca.

Gerēnas Nestors visvairāk tos mudīja, abaju atbalsts,

Pieiedams tuvāk ik vīram, tā senčus un vecākus minot:

«Draugi, jel esiet kā vīri un glabājiet kaunu sev sirdī,

Kaunu pret pārējiem ļaudīm! Jel pieminiet, draugi, jūs visi

Tīkamās sievas un bērnus, un mantu, un vecākus mīļos,

Ja vēl tie kādam ir dzīvi vai miruši sen jau, vienalga!

Visu to vārdā, kas nav šeit jums tuvu, es sirsnīgi lūdzu —

Droši pret naidnieku stāviet un nebēdziet gļēvi no cīņas!»

Teicis šos vārdus, viņš vairoja spēku un drosmi ikkatrā.

[Atēna izklicdināja no acīm tiem mākoni tumšu,

Dēmonu dzītu; tad gaisma tiem krita no abējām pusēm —

Tieši no kuģiem un arī no lauka, kur ritēja cīņa.

Hektoru, drosmīgo cīņā, tur redzēja viņi un biedrus,

Redzēja trojiešu vīrus, kas stāvēja tālāk bez darba,

Arī it visus, kas kāvās tur tuvu pie ātrajiem kuģiem.]

Dižajam Ajantam tobrīd vairs nebija tīkami sirdī

Stāvēt vēl ilgāk tai vietā, kur atkāpās ahaju dēli.

Spēcīgiem soļiem viņš devās no kuģa uz kuģi pa klājiem,

Draudot ar milzīgu šķēpu, kas derīgs bij cīņai uz jūras,

Sakaltu skavās; tam divi un divdesmit olektis garums.

Itin kā izveicīgs jātnieks, kas, vingrojies jāšanas mākslā,

Paņēmis četrus vislabākos zirgus no ganāmā pulka,

Uzlicis apaušus galvā, pa platāko ceļu ar viņiem

Dodas uz pilsētu projām; tad vīri un sievas, to redzot,

Apbrīno viņu, cik liela tā māksla, cik veikli un braši

Lēkā no zirga uz zirgu, kas dodas ar sparu uz priekšu, —

Tā šeit Telāmonids devās no kuģa uz kuģi pa klājiem

Spēcīgiem soļiem uz priekšu; tā balss nu līdz debesīm gāja.

Bieži un šausmīgi kliegdams, viņš mudija danaju vīrus

Modrīgi aizsargāt kuģus un teltis; bet Hektoram ari

Netikās stāvēt bez darba starp biezbruņu trojiešu rindām.

Itin kā tumšbrūnais ērglis no augšienes piepeši uzbrūk

Vieglspārnu putniem, kas ganās bez rūpēm pie skaistviļņu upes.

Ķērcošām zosīm un dzērvēm vai upmalā garkakļu gulbjiem, —

Gluži tā diženais Hektors šeit uzbruka tumšsānu kuģim,

Raudamies strauji uz priekšu; no muguras virzīja viņu

Kronids ar spēcīgo roku un mudīja trojus tam līdzi.

Iesākās atkal no jauna vissīvākā cīņa pie kuģiem.

Varētu sacīt, te karaspēks svaigs, vēl neguris cīņās,

Tikko kā sastapies laukā — tik īgni tie metās uz cīņu.

Stājoties kaujā ar šķēpu, tā domāja vieni un otri:

Domāja ahaji tobrīd, ka pazaudēs cīņu un kritīs;

Trojieši visi joprojām vēl loloja cerību sirdī

Kuģus drīz aizdegt ar lāpu un ahajus nogāzt gar zemi.

Lolojot sirdī šīs domas, cits citam tie nostājās pretī.

Piepeši satvēra Hektors aiz stūres šeit melnsānu kuģi

Krāšņu, ar mirdzošām burām, kas atveda Protesilāju

Kādreiz uz Troju, bet atpaka) vest vairs nespēja viņu.

Tieši pie kuģa šā troji un ahaji cīnījās īgni,

Gāzdami tuvcīņā zemē cits citu, un nenāca tobrīd

Prātā nevienam, ka šautra vai šķēps tos no tālienes tvertu.

Stādamies pretī cits citam un kaisdami vienādā drosmē,

Cīnījās viņi ar asajiem cirvjiem un asajām āvām,

Sitās ar zobeniem lieliem un abējup asajiem šķēpiem.

Daudzi jo brīnišķi šķēpi un zobeni rokturiem melniem

Izkrita zemē no rokām, bet citi no varoņu pleciem,

Kareivjiem cīnoties, šļuka — ar asinīm pārklājās zeme.

Piepeši Hektors, kad satvēra stūri ar spēcīgām rokām,

Nelaizdams uzgali vaļā, tā trojiešus uzmudināja:

«Uguni šurp! Nu slēdzieties cieši un visi uz priekšu!

Tagad mums Zevs ir dāvājis dienu, kas atsver it visas!

Sagrābt viņš ļāvis mums kuģus, kas nāca pret mūžīgo gribu,

Gerontu gļēvuma dēļ mums nesdami likstu pēc likstas.

Viņi, kad gribēju doties uz cīņu pie dobajiem kuģiem.

Veltīgi kavēja mani un pārējiem kareivjiem liedza.

Lai gan pats Zibeņu metējs mūs reizēm ar aklumu sita,

Tomēr patlaban jūs aicina viņš un vada uz cīņu.»

Teica tā viņš, un troji vēl drošāk pret ahajiem metās.

Nespēja turēties Ajants, jo šautras to māca pārlieku.

Itin kā sajuzdams galu, viņš atpakaļ paspēra soli,

Kāpa uz sola, uz septiņpēdainā, un atstāja klāju.

Tieši šai vietā viņš gaidīja trojus un, vicinot šķēpu,

Dzina no kuģiem ikkatru, kas postīgo uguni nesa.

Spēcīgi kliegdams arvien, viņš mudīja danaju rindas:

«Danaju varoņi, draugi un drosmīgie Arēja kalpi!

Draugi, nu esiet kā vīri! Lai netrūkst jums spēka un spara!

Vai tad vēl palīgus citus aiz muguras varam mēs gaidīt

Jeb vai kur stiprāku sienu, kas visus mūs glābtu no nāves?

Nav šeit mums tuvumā pilsētas lielas ar vareniem torņiem,

Tādas, kas sargātu mūs un pretnieku atvairīt spētu.

Tomēr mēs stāvam šeit laukā pret trojiešu bruņotām rindām

Tālu no dzimtenes zemes un piespiesti tuvu pie jūras.

Tāpēc patlaban mums glābiņš ir drosmē, ne gurdumā gļēvā.»

Teica un uzbruka tiem ar ieroci noasināto.

Bet, ja kāds trojietis pienāca tuvu pie dobajiem kuģiem,

Atnesdams degošu lāpu, lai iztaptu Hektora prātam,

Gāza to Ajants ar milzīgo šķēpu, šim mezdamies virsū.

Divpadsmit trojiešu vīrus pie kuģiem viņš notrieca pīšļos.

.

## PATROKLS

.


PATROKLA VAROŅDARBI

Tā šeit tie cīnījās neatlaidīgi pie skaistklāju kuģa.

Tobrīd pienāca Patrokls pie tautgana Pēlēja dēla,

Raudāja asaras gaužas kā avots, pilns ūdeņu tumšu,

Raidīdams vilni pēc vijņa no klintaines stāvās uz leju.

Ahillejs, ātrkājis veiklais, to ieraugot, juta tam līdzi;

Pavēris skatu pret to, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Kāpēc gan, Patrokl mans mīļais, tu asaras lēji tik gaužas?

Līdzīgs tu meitenei mazai, kas māmuļai ķeras pie drēbēm,

Blakus skrien viņai, to aptur un lūdzas, lai paceļ šo rokās;

Asaras acīs tai spiežas, līdz māte to paceļ uz rokām, —

Gluži kā viņai tev, Patrokl, patlaban birst asaras gaužas.

Varbūt ka man ko paziņot gribi un mirmidoniešiem?

Jeb vai no Ftījas tu viens tik dzirdējis sērīgu vēsti?

Dzīvs vēl ir Menoitijs, Aktora dēls, kā ļaudis mēdz runāt,

Dzīvs vēl patlaban ir Aiakids Pēlējs starp mirmidoniešiem;

Skumtu mēs visi par vienu un otru, ja miruši būtu.

Jeb vai tu skumsti tik ahaju dēļ, kas tagad šeit bariem

Krituši tuvu pie dobajiem kuģiem par nedarbiem saviem?

Saki man visu un neslēp nekā, lai abi mēs zināmi»

Kaujratniek Patrokl, tā sacīji viņam tu, nopūties smagi:

«Ahillej, Pēlēja dēls, visdrošākais ahaju vidū!

Neesi dusmīgs, jo rūpes un raizes māc ahaju dēlus,

Tāpēc ka mūsējie visi, kas brašākie bijuši cīņā,

Tagad guļ kuģos, jo tverti ir viņi ar šķēpu vai šautru.

Raženais Diomēds, Tīdeja dēls, ir dragāts ar šautru.

Ievainots Odisejs arī un Atreja dēls Agamēmnons,

Eiripils brašais ar šautru ir vārīgi ievainots gurnā.

Dziedina tagad šos vīrus jo prasmīgi ārsti ar zālēm,

Mazinot smeldzīgās sāpes. Tu, Ahillej, nelokāms esi.

Nav man tā īgnuma tomēr, kas krājies jau ilgi tev sirdī.

Nelaimes nesēj! Kāds labums no tevis būs paaudzēm citām,

Ja tu šo kaunpilno likstu no ahajiem nevēlies novērst?

Cietsirdi lielais! Par tēvu nav bijis tev zirgvaldis Pēlējs,

Tetida māte nav tava, bet klintsradzes cietās un jūra

Dzīvību devušas tev! Lūk, tāpēc tev sirds ir tik cieta!

Ja jau tu baidies no kāda tur dievību lēmuma baiga

Un ja tev cienītā māte no Zeva ir devusi ziņu,

Cīņā drīz nosūti mani, liec pārējiem mirmidoniešiem

Sekot man līdz, lai danajicm es par glābēju kļūtu.

Ļauj man, lai tavas jo teicamās bruņas es uzlieku plecos!

Noturot mani par tevi, no cīniņiem vairīsies tūdaļ

Troji, un atpūtu gūtu šeit drosmīgie ahaju dēli,

Nogurdināti pārlieku — maz atpūtas kareivim karā.

Viegli ar svaigāku spēku mēs varētu gurušos kaujās

Atpakaļ aizdzīt uz Troju no ahaju kuģiem un teltīm.»

Teica tā lūgdamies viņš, bet neprātīgs bija šis solis,

Tāpēc ka likteni ļaunu un nāvi sev izlūdzās pašam.

Ahillejs, airkājis veiklais, tā sacīja, nopūties smagi:

«Vai man! Ko sacīji tu, ai Kronida lolotais Patrokl!

Dievību lēmums, ko dzirdējis būtu, man nedara rūpju;

Ko man ir nolēmis Zevs, nav teikusi cienītā māte,

Tikai šīs smeldzīgās sāpes kremt sirdi un dvēseli manu:

Gribēja Atreids aplaupīt to, kas līdzīgs ar viņu,

Atraut man balvu tik tāpēc, ka varā tas pārāks par mani.

Tāpēc man bēdas tik lielas, jo cietis pārlieku no viņa.

Sievieti mīļo, ko ahaju dēli man deva kā balvu,

Pats ko es guvu ar šķēpu, kad bagātu pilsētu gāzu,

Atreja dēls man izrāva to ar varu no rokām,

It kā es būtu kāds nicināts svešnieks, kas viņam nav līdzīgs.

Atstāsim pagātnei visu, kas bijis, jo paturēt dusmas

Nevaram mūžīgi sirdī. Es apņēmies esmu jo stingri

īgnumu neatmest agrāk, līdz kamēr nav dzirdami skaidri

Kaujas saucieni skaļie un burzma pie kuģiem šiem maniem.

Tomēr šais lieliskās bruņās tu ietērp sev varenos plecus,

Vadi tu drosmīgos mirmidoniešus pret naidniekiem cīņā,

Ja jau nu trojiešu pulki visapkārt kā mākoņi tumši

Gāžas ar sparu pret kuģiem, bet ahaji, pārspēka mākti,

Piespiesti tagad pie jūras, vairs turas tik niecīgā joslā.

[Liekas, ka trojiešu pilsēta visa ir devusies cīņā,

Drosmības pilna. Tie neredz nekur vairs ķiveri manu

Tuvumā mirdzam, jo citādi ātri tie bēgtu no cīņas,

Piepildot grāvjus ar līķiem, ja Atreja dēls Agamēmnons

Būtu tik laipnāks. Ap nometni tagad jau trojieši cīnās,

Tāpēc ka Diomēds Tīdeids vairs nekrata vareno šķēpu

Vīrišķās rokās, lai tagad no danajiem vairītu briesmas;

Neesmu dzirdējis arī no Atreida naidīgām lūpām

Pavēli skaļākā balsī, bet drausmīgo Hektoru dzirdu

Trojiešus mudinām cīņā; tie, uzvarot ahaju dēlus,

Dodas pa līdzeno lauku uz priekšu ar saucieniem skaļiem.]

Tagad pret naidniekiem meties, ai Patrokl, ar triecienu strauju,

Atvairi briesmas no kuģiem, lai viņi ar degošu lāpu

Neaizdedz kuģus un nelaupa prieku mums atgriezties mājās.

Ievēro labi, ko sirdī patlaban tev likšu ar vārdiem:

[Kaut tu man vēlētos parādīt godu un sagādāt slavu

Visu danaju priekšā! Bet viņi lai sievieti košo

Atpakaļ atved ar godu un dāvanas krāšņas ar viņu.]

Padzinis trojus no kuģiem, tu atpakaļ dodies pie manis!

Bet, ja šeit Hēras vīrs Zevs tev cīņā būs dāvājis slavu,

Tomēr tu neej par tālu no manis pret drosmīgiem trojiem,

Raudamies cīņā pret tiem, jo vari man sagādāt kaunu.

Sajuzdams lepnumu sirdī par cīņu un gūtajām sekmēm,

Trojiešus gāzdams, tu neved šos vīrus līdz Ilijas mūriem!

Ka tik kāds mūžīgais dievs tad nenāk no Olimpa plašā —

Apollons, tālmetis Foibs, tik ļoti mīl trojiešu vīrus.

Atpakaļ traucies pie manis, ja drošībā atkal ir kuģi,

Pārējie vīri joprojām lai turpina cīņu pa lauku.

[Krona dēls Zev, ai Apollon Foib un Atēna arī!

Kaut šeit no trojiešu rindām un argiešu vīriem pavisam

Nebūtu palicis dzīva neviena, bet mēs tik vairs abi,

Un kaut mēs vienīgie būtu, kas sagāztu īliju svēto!]»

Paverot skatu viens otram, tie abi tā teica šos vārdus.

Nespēja turēties Ajants, jo šautras to māca pārlieku.

Zibeņu metēja prāts un trojieši salauza viņu.

Šķindēja ķivere spožā ap varoņa deniņiem dobji,

Sista ar raidītām šautrām; uz krāšņajām ķiveres plāksnēm

Bira tās nemitīgi. Plecs Ajantam pagura kreisais,

Lāsmaino vairogu turot uz tā; bet nespēja troji

Varoni padzīt no vietas, kaut lidoja šautras visapkārt.

Bieži pa tam un smagi viņš elsa; pār locekļiem gurdiem

Aumaļām pilēja sviedri, un nespēja Ajanta krūtis

Uzelpot brīvāk, jo liksta pēc likstas to māca ik mirkli.

Tagad nu sakait man, mūzas, kas Olimpa mitekļos esat,

Kā šeit uz ahaju kuģiem ir pirmoreiz uzmesta liesma!

Hektors pa Ajanta oškoka šķēpu, tam pienācis tuvu,

Cirta ar zobenu lielo; šķēps piepeši pārlūza pušu

Tuvu pie kātgala paša; bet Ajants, Telāmonids dižais,

Kratīja kropļoto šķēpu ar roku, un varkaltā smaile

Nokrita šķindot uz zemes jo tālu no varoņa paša.

Satrūkās Ajants un atzina tūdaļ ar raženo prātu

Dievību varu, ka nodomus visus ir izjaucis viņam

Zibeņu metējs un trojiem ir gribējis uzvaru dāvāt.

Atkāpās Ajants no šautrām. Nu trojieši postīgo liesmu

Meta pret steidzīgo kuģi, un uguns drīz izplētās plaši,

Liesma drīz apņēma kuģi visapkārt. Bet Ahillejs, pēkšņi

Spēcīgi sizdams ar plaukstām pa gūžām, tā Patroklam teica:

«Celies nu, kaujratu braucēj, ai Kronida lolotais Patrokl!

Redzu, ka naidīgā liesma jau trako pie dobajiem kuģiem.

Ka tik tie neaizdedz kuģus un nenogriež ceļu uz mājām.

Tūdaļ tver ieročus rokā! Es savākšu kareivjus visus.»

Teica tā viņš, un bruņojās Patrokls ar mirdzošo varu.

Kājbruņas spožas vispirms ar steigu viņš sēja ap lieliem,

Brīnišķi krāšņas, ar sudraba sprādzēm tās sakļāvās cieši,

Apsedza krūtis pēc tam visapkārt ar mirdzošām bruņām,

Ātrkāja Pēleida bruņām, kas brīnišķi greznotas zvaigznēm;

Zobenu, greznotu sudraba naglām, sev kāra pār pleciem,

Varkaltu, tvēra pēc tam vēl vairogu lielu un stipru;

Apsedza vareno galvu ar ķiveri, veidotu krāšņi,

Greznotu zirgastru pušķiem, kas draudīgi māja no augšas;

Satvēra milzīgu šķēpu, kas derīgs ir varoņa rokai.

[Vienīgi nebija viņam Aiākida teicamā šķēpa,

Varenā, lielā un smagā, jo citi no ahaju vīriem

Nespēja pacelt šo šķēpu; to izmest tik Ahillejs prata:

Pēlija osis tas bija, un Heirons šā tēvam to deva.

Nocirtis Pēlija kalnā, lai varoņus gāztu gar zemi.]

Sajūgt steidzīgi zirgus viņš vēlēja Automedēntam;

Patroklam bija tas mīļš pēc rindlauža Pēlēja dēla,

Cīņā jau arī viņš vērtēja augstu tā centību lielo.

Atveda Automedčnts un iejūdza steidzīgos zirgus,

Ksanlu un Baliju kopā, kas it kā viesuļi laidās.

Harpijai Podargei senāk tie dzima no Zefira straujā.

Ganoties zālainās pļavās pie dižā Okēana viļņiem.

Pēdasu krietno pēc tam viņš abiem šiem piejūdza blakus;

Ahillejs atveda to, Eetiona pilsētu gāzis;

Pēdass, kaut bija tik mirstīgs, nu mūžīgiem rikšoja līdzās.

Tobrīd Ahillejs traucās pa teltīm pie mirmidoniešiem,

Mudīdams plecos vilkt mirdzošās bruņas un stāties uz cīņu.

Itin kā rijīgie vilki, kam krūtis ir pilnas ar spēku,

Gāzuši ragaino briedi gar zemi pie klinšainas aizas,

Saplosa pēkšņi, un asinīs visiem tiem sārtojas vaigi;

Vēlāk it visi tie barā nu dodas pie avota dzestrā

Palekties ēnainā avota valgmē ar šaurajām mēlēm,

Virspusi skarot, kur izvemj tie upura asinis sārtās;

Sirds vairs tiem nepazīst baiļu, un vēders ir piepildīts visiem.

Gluži tā mirmidonieši un padoma devēji gudrie

Sekoja cīņā bez bailēm aiz ātrkāja Pēleida kalpa.

Ahillejs itin kā Arējs starp kareivjiem stāvēja vidū,

Mudīdams skaļi gan zirgus, gan vairogiem bruņotos vīrus.

Ahillejs, Kronidam mīļais, ar piecdesmit steidzīgiem kuģiem

Atveda mirmidoniešus pret Troju; tam kuģī ikkatrā

Sēdēja piecdesmit drosmīgu vīru uz soliem pie airiem.

Vadoņus piecus šis iecēla viņiem, tiem uzticot vadīt

Kareivjus savus, pats pavēlnieks bija ar augstāko varu.

Vadīja nodaļu pirmo tam Menestijs krūšbruņās raibās,

Kronida pēctecis, upes dievs Sperhejs šim bija par tēvu.

Brīnišķā Pēlēja meita Polidora dzemdēja viņu

Sperhejam, plūstošam strauji, ar dievu reiz saistoties mīlā.

Domāja tomēr, ka Bors Periērids tam bijis par tēvu.

Jo Polidūru tas ņēma par sievu, daudz dāvanu devis.

Vadīja nodaļu otro tam Arējam līdzīgais Eidors;

Jaunava dzemdēja viņu, Polimēle, brīnišķā dejās,

Fīlanta meita; pret viņu reiz varenais Argosa kāvējs

Iedegās, redzējis to Artēmidas — zeltšautru dieves,

Trokšņainās mednieces korī, kad gāja tā rotaļu dejās.

Piepeši, uzkāpis augšējā stāvā, tai piegūlās slēpu

Vēlīgais laimnesis Hermejs. Tad jaunava dzemdēja viņam

Eidoru, slaveno dēlu, jo veiklu un manīgu cīņā.

Bet, kad to Eileitiija, kas sievām ar sāpēm liek dzemdēt,

Izveda gaismā un redzēja bērns jau Hēlija starus,

Eheklejs, Aktora dēls, Polimēli ņēma par sievu,

Veda to pilī sev līdz, kad dāvanas deva bez skaita.

Sirmgalvis Fīlants to ņēma pie sevis un uzaudzināja,

Rūpīgi kopa kā dēlu un sirsnīgi mīlēja viņu.

Arējam līdzīgais Peisandrs tam vadīja nodaļu trešo,

Maimala dēls, kas izcilāks bija starp mirmidoniešiem.

Labākais šķēpmetis ari pēc Patrokla, Pēleida drauga.

Ceturto nodaļu veda uz cīniņu zirgvaldis Foinīks,

Pēdējo — Alkimedūnts, visbrašais no Lāerka dēliem.

Bet, kad jau Ahillejs kareivjus visus ar vadoņiem saviem

Salika slēgtajās rindās, viņš sacīja balsī tiem skarbā:

«Visi no mums, ai mirmidonieši, lai atceras draudus,

Kurus pie steidzīgiem kuģiem jūs raidījāt trojiešu vīriem,

Kamēr es īgnumā kaisu; man tobrīd jūs pārmetāt skarbi:

— Nekrietnais Pēlēja dēls, tev žulti ir devusi māte!

Cietsirdi, tagad pie kuģiem tu kareivjus turi ar varu!

Labāk ar steidzīgiem kuģiem uz māju mums atpakaļ doties,

Ja jau tev poslīgais īgnums tik dziļi ir iezadzies sirdī. —

Bieži vien, sanākot kopā, man teicāt šos vārdus; bet tagad

Tiešām ir atnācis bridis, ko gaidījāt visi tik ilgi. *

Tagad ikviens, kam drosme ir sirdī, lai iziet pret trojiem!»

Teicis šos vārdus, viņš vairoja drosmi un spēku ik vīrā.

Ciešāk vēl saslēdzās rindas, kad dzirdēja vadoņa vārdus.

Itin kā mūrnieku meistars, kas, uzceldams lielāku māju,

Akmeni gulda pie akmens, lai pretspars ir vējiem un vētrām, —

Gluži tā vairogi izciliem kupriem ar ķiverēm kļāvās.

Vairogs pie vairoga slēdzās, ar kareivi kareivis ciešāk.

Sasitās ķiveres spožās ar sekstēm un zirgastru pušķiem,

Kareivjiem ejot uz priekšu; tik cieši tie stāvēja blakus.

Izcēlās divi no visiem ar mirdzošām varkaltām bruņām —

Patrokls ar Automedbntu tic bija; sirds līdzīgi abiem

Tīkoja cīnīties priekšējās rindās starp mirmidoniešiem.

Ahillejs atpakaļ iesteidzās teltī un atvēra lādi,

Prasmīgi apdarinātu, ko Tetida sudraba kājām

Atnesa kuģī tam līdzi, ar hitoniem pieliktu pilnu.

Apmetņiem, aizsargiem vējos, un vilnainiem paklājiem bieziem.

Atradās viņam šai lādē kāds vīna kauss, darināts krāšņi;

Nebija dzirkstošā vīna no tā cits mirstīgais dzēris,

Vienīgi Zevam no tā viņš ziedojot izlēja zemē.

Izņēmis kausu no lādes, to tīrīja tūdaļ ar sēru,

Rūpīgi skaloja vēl ar avota ūdeni dzidro;

Rokas sev mazgāja tīras un ielēja dzirkstošo vīnu,

Nostājās pagalma vidū un, pacēlis acis uz augšu,

Izlēja vīnu un lūdzās; to dzirdēja Zibeņu metējs:

«Dodones valdniek, ai pelasgu Zev, kas mīti tik tālu

Dodones aukstajās birzīs, kur apkārt ap tevi ir selli,

Pravieši netīrām kājām, kas vienmēr uz zemes mēdz gulēt!

Kādreiz tu klausīji mani, kad lūgšanās piesaucu tevi,

Godāji mani tik ļoti un ahajus sodīji bargi.

Tagad tu arī vēl reizi šo sirsnīgo lūgšanu klausi!

Pats es patlaban šeit nometnē būšu pie ātrajiem kuģiem,

Draugu es sūtīšu cīņā ar vairākiem mirmidoniešiem.

Mākoņu grandītāj Zev, dod šodien tam uzvaras slavu!

Stiprini sirdi tā krūtīs ar drosmi, lai ari nu Hektors

Saprastu labi, vai tomēr viens pals ir spējīgs iet cīņā

Palīgs mans drošais, vai vienīgi tad šā varenās rokas

Uzvaru gūst, kad sekoju viņam es Arēja darbos.

Bet, kad no kuģiem būs aizdzinis viņš jau troksni un karu,

Lai tad drīz atgriežas sveiks pie manis uz ātrajiem kuģiem

Kopā ar ieročiem visiem un pārējiem drosmīgiem vīriem!»

Teica tā lūgdamies viņš. Zevs gādīgais dzirdēja viņu.

Lūgšanu pirmo tēvs pildīja viņam, bet liedza tam otro.

Patroklam troksni un karu viņš atļāva aizdzīt no kuģiem,

Taču neļāva viņam vairs atgriezties mājās pēc cīņas.

Izlējis dzirkstošo vīnu un sirsnīgi pielūdzis Zevu,

Atgriezās atpakaļ telti un kausu nolika lādē;

Izgājis ārā, viņš stājās pie telts, jo tīkoja sirdī

Skatīt drosmīgo troju un ahaju cīniņu sīvo.

Vīri ar varoni Patroklu tobrīd, jau gatavi cīņai,

Izgāja rindās, līdz kamēr ar īgnumu metās pret trojiem.

Piepeši visi pēc brīža tie traucās kā lapseņu pūlis,

Apmeties lielceļa malā zem klints, jau saniknots ļoti,

Tāpēc ka bieži to traucē un kaitina ceļmalas klintīs

Draiskuļu zēni un daudziem tur sagādā kopīgas likstas.

Bet, ja nu vēlāk kāds ceļa vīrs godīgs te, soļodams garām,

Nejauši pieskaras tām, tad visas ar īgnumu lielu

Dodas it strauji uz priekšu, lai sargātu maziņos lizdā, —

Gluži tā mirmidonieši šeit visi ar īgnumu sirdī

Devās no kuģiem uz priekšu, un saucieni skanēja tālu.

Mudīdams kareivjus cīņā, tā skaļi tiem uzsauca Patrokls:

«Drosmīgie mirmidonieši, Ahillcja Pēleida biedri!

Draugi, nu esiet kā vīri! Lai netrūkst jums spēka un spara!

Godāsim Pēlēja dēlu, kas argiešu vidū pie kuģiem

Visu brašākais ir ar saviem drosmīgiem kalpiem.

Tūdaļ tad sajutīs Atreids, starp ahajiem dižākais valdnieks,

Aklumu savu, ka nīdis no ahajiem labāko vīru.»

Teicot šos vārdus, ikkatrā viņš iedvesa spēku un sparu.

Stājušies slēgtajās rindās, tie gāzās pret trojiešiem reizē.

Ahaju saucieni skanēja baigi visapkārt ap kuģiem.

Tikko kā redzēja troji Menoitija drosmīgo dēlu

Pašu un blakus tā kalpu, ar mirdzošām krūšbruņām tērptus,

Krūtīs tiem drebēja sirds, un grīļojās kareivju rindas,

Tāpēc ka domāja visi, ka Ahillejs, ātrkājis veiklais,

Atmetis dusmas un atkal ar ahajiem sagājis draugos.

Visi tik raudzījās apkārt, lai bēgtu no draudīgā posta.

Atvēza Patrokls pats pirmais nu mirdzošo šķēpu un meta

Taisni pret trojiešu vidu, kur pulcējās biezākās rindas;

Tieši tai vietā viņš svieda, kur Protesilājam bij kuģis.

Metot viņš Pīraihmu tvēra, kas paionus, jātniekus drošos,

Veda no Amidonās, no Aksijas, platstraumes upes.

Plecā viņš dabūja brūci, un varonis, vaidēdams žēli,

Krita uz muguras zemē. Tad pārējie paioni bēga,

Tāpēc ka Menoitids Patrokls tiem iedvesa šausmīgas bailes,

Nogāžot vadoni pašu, kas cīņās visbrašākais bija.

Aizdzinis visus no kuģiem, viņš nodzēsa versmaino liesmu.

Apdega kuģis pa pusei, un troji to pameta tūdaļ,

Briesmīgā burzmā atpakaļ bēga; tad danaji pēkšņi

Metās pie dobajiem kuģiem, un satraukums valdīja visur.

Itin kā dažkārt no milzīgā kalna visaugstākā gala

Aizbīda mākoni biezu it piepeši Zibeņu metējs —

Atmirdz tad skatienam augstienes visas un izcilās klintis,

Mežainās gravas, un augšā nu atveras bezgala ēters, —

Gluži tā ahaju dēli šeit, aizdzenot liesmas no kuģiem,

Atvilka elpu uz mirkli; bet kaujai vēl nebija beigas,

Tāpēc ka trojiešu vīri no danajiem, Arējam mīļiem,

Nebēga steidzīgi projām, kaut pameta melnsānu kuģus.

Taču tie stājās vēl pretī, no kuģiem kaut atkāpās spiesti.

Iedegās cīņa pa vienam; vīrs nogāza vīru ar šķēpu.

Brašais Menūitija dēls pats pirmais uz cīniņu rāvās,

Trāpīdams Arēiliku, kad muguru pagrieza viņam,

Gumā ar metamo šķēpu; tad smaile tam izurbās cauri,

Saberza kaulu, un strauji uz mutes nu trojietis gāzās;

Menelājs, Arējam mīļais, pret Toantu izmeta šķēpu,

Triekdams to atsegtās krūtīs, un locekļi saļima viņam;

Tobrīd Fīleja dēls, kad redzēja Amfiklu nākam,

Izmeta šķēpu papriekšu un ietrieca gūžā no sāniem,

Vietā, kur biezāki muskuļu mezgli, un varkaltā smaile

Sarāva varoņa dzīslas; tad tumsa tam aizvēra acis.

Antilohs, Nestora dēls, Atimnijam iecirta brūci,

Izmetis varkalto šķēpu; tas izurbās cauri caur cirkšņiem.

Atimnijs gāzās tā priekšā, un Marijs ar atvēztu šķēpu,

Nostājies tuvu pie līķa un gribēdams atriebt par brāli,

Metās Antiloham virsū; bet Trasimēds, līdzīgais dievam,

Izmeta šķēpu papriekšu, pirms Marijs Antilohu tvēra;

Nebija kļūdījies viņš; šķēps ieurbās plecā jo dziļi,

Muskuļus atrāva rokai un drumstalās saberza kaulu.

Varonis krita ar troksni, un tumsa tam aizvēra acis.

Tā, lūk, šeit abi tie gāja uz Erebu, tumsības valsti,

Gāzti Nestoridu rokām, Sarpēdona labākie draugi,

Sķēpmeša Amisodāra jo brašie un raženie dēli;

Himairu šausmīgo baroja šis par sodību daudziem.

Ajants, Oīleja dēls, Kleēbūlam uzdrāzies virsū,

Satvēra varoni dzīvu šai burzmā; uz vietas to gāzdams,

Dragāja pakausi viņam ar zobena vareno spalu.

Sasila asinīs siltās viss zobens, un tūdaļ pēc mirkļa

Nāve un liktenis bargais tam aizvēra acis uz mūžu.

Pēnelejs tobrīd un Likons ar sparu viens metās pret otru.

Kļūdījās abi vispirms un veltīgi izmeta šķēpus.

Vēlāk ar zobeniem abi tie cirtās, un Likons papriekšu

Trieca Pēnēlejam pēkšņi pa zirgastru pušķi; pie kāta

Zobens tam pārlūza pušu; šim Pēnelejs cirta pa kaklu

Tieši pret ausi, un zobens viss iestrēdza dziļi; vairs ādā

Karājās galva uz leju, un locekļi saļima viņam.

Vadonis Mērions tobrīd, Akāmantu panācis skrienot,

Trāpīja labajā plecā, kad gribēja kaujratos ielēkt;

Varonis krita no ratiem, un tumsa tam aizvēra acis.

Vadonis īdomenējs Erimāntam ar naidīgo šķēpu

Trāpīja mutē, bet smaile caur smadzenēm izurbās cauri

Pretējā pusē un balsenos kaulus tam saberza drumslās,

Izsita zobus no mutes, tad pildīja varoņa acis

Pilnas ar asiņu šaltīm, kas plūda pa nāsīm un muti,

Atvērtu plaši, līdz nāve to sedza ar mākoni tumšu.

Danaju vadoņi tobrīd pa trojietim nogāza visi.

Itin kā rijīgie vilki, uz jēriem vai kazlēniem glūnot.

Aizrauj no ganāmā pulka tos visus, kas, nemanot ganam,

Tālāk no pārējiem aizklīst; šie mežmalā novēro viņus,

Piepeši metas tiem virsū un saplosa lopiņus vārgos, —

Gluži tā danaji metās pret trojiem; par bēgšanu tikai

Tobrīd vairs domāja viņi un aizmirsa kareivju drosmi.

Ajants, Telāmonids dižais, pret Hektoru mirdzošās bruņās

Tīkoja noraidīt šķēpu; bet Hektors, pārbaudīts kaujās,

Sargāja varenos plecus ar vēršādas vairogu lielo,

Manīgi vērodams šņācošās šautras un žvadzošos šķēpus.

Varonis juta, ka uzvara droša ir naidnieku pusē;

Tomēr tas palika laukā, lai izglābtu mījotos biedrus.

Itin kā migla no Olimpa kalna uz debesīm traucas

Brīdī, kad Zevs pēc saulainas dienas mums negaisu sūta,

Gluži tā trojieši kliegdami bēga no ahaju kuģiem,

Juceklī steigdamies pāri pār grāvi, bet Priama dēlu

Aizrāva ātrkāju zirgi; viņš atstāja trojiešu rindas

Tuvu pie izraktā grāvja, kas kavēja virzīties tālāk.

Vairāki ātrkāju zirgi, ar kaujratiem pārvarot šķēršļus,

Salauza dīseles galus un vadoņus atstāja grāvī.

Ceļā tiem sekoja Patrokls un, danajus mudīdams cīņā,

Draudēja trojiešiem atriebt; ar saucieniem skaļiem tie bēga,

Visus piepildot ceļus, kad izklīda viņi visapkārt

Putekli pacēlās augstu, kad trojiešu viennaga zirgi

Atpakaļ traucās uz Troju no dobajiem kuģiem un teltīm.

Patrokls tur vadīja zirgus, kur biezāku naidnieku baru

Redzēja izbailēs bēgam. No kaujratiem novēlās vīri,

Putekļos krita zem ratiem, un kauj rati gāzās ar troksni.

Pāri pār izrakto grāvi nu aizlaidās ātrkāju zirgi

[Dievišķie zirgi, ko laimīgie dievi reiz Pēlējam deva],

Patroklu raudami līdzi; viņš gribēja Hektoru panākt,

Mugurā ietriekt tam šķēpu, bet zirgi to aizveda ātrie.

Itin kā rudeņu dienās no debesīm uzmācas zemei

Mākoņi tumši un biezi, kad Krona dēls lietu gāž straumēm;

Īgnums tam sakrājies sirdī par mirstīgo netaisno dabu,

Tāpēc ka, tiesājot tautu, pēc patikas likumus groza,

Taisnību aizdzen no zemes un nebīstas mūžīgo soda;

Tāpēc upes it visas virs zemes plūst pāri pār malām.

Daudzas no kalnājiem stāviem, gar klintaini glauzdamās cieši.

Izlaužas strauji uz mirdzošo jūru ar varenu troksni,

Raujoties lejup no klintīm un izpostot cilvēku darbus, —

Trojiešu ķēves ar līdzīgu troksni tā skriedamas elsa.

Bet, kad jau priekšējās trojiešu rindas bij notriecis Patrokls,

Tūdaļ viņš atpakaļ dzina it visus pie dobajiem kuģiem,

Neļaudams nokļūt līdz Trojai, kur tagad tie gribēja glābties;

[Vidū starp kuģiem un upi un ahaju uzcelto sienu]

Trojus viņš gāza bez skaita un atmaksu deva par daudziem.

Pronojam pirmajam tobrīd viņš meta ar mirdzošu šķēpu,

Triekdams to atsegtās krūtīs, un locekļi saļima viņam;

Varonis gāzās ar troksni. Pret Testoru, Ēnopa dēlu,

Menoitids devās no jauna. Uz sēdekļa, aptēsta gludi,

Saliecies sēdēja Testors; no bailēm sirds stinga tam krūtīs,

Izkrita groži no rokām; tam pieskrēja Patrokls un šķēpu

Raidīja labajā vaigā; tas izurbās cauri caur zobiem.

Pacēlis viņu ar šķēpu, to vilka pār kaujratu malu,

Itin kā zvejnieks, kas, sēdies uz klints, velk milzīgu zivi

Arā no jūras ar piesieto auklu un spīdīgo āķi, —

Tā viņš šo troju ar mirdzošo šķēpu no sēdekļa vilka,

Nogrūžot zemē uz mutes; tas krita un izlaida garu.

Tad viņš Erilājam akmeni svieda, tam uzbrūkot strauji,

Tieši pa pakauša vidu; zem ķiveres smagās šai mirklī

Sašķīda varoņa galva; tas tūdaļ nokrita zemē;

Dzīvībai naidīgā nāve pēc mirkļa jau apkampa viņu.

Vēl viņš Erimantu gāza, Amfčteru, Epaltu brašo.

Ehiju, Piriju, Tlēpolemū, Damāstora dēlu,

īfeju, Eiipu brašo, Polimēlu, Argejadēlu;

Citu pēc cita ar sparu šos trieca uz auglīgās zemes.

Sarpēdons, redzēdams skaidri, ka visur zem Patrokla šķēpa

Nāve draud likiešu vīriem, kas krūšbruņos nēsā bez joslas,

Mudīja cildenos likiešu vīrus un pārmezdams teica:

«Kauns jums, ai likiešu vīri! Kurp bēgat? Cik veiklas jums kājasl

Tagad es došos šim varonim pretī, lai redzētu skaidri.

Kas ir šis uzvaru guvējs un trojiešus iegrūdis postā;

Daudziem drosmīgiem vīriem viņš dzīvību ņēmis ar šķēpu.»

Teica un metās ar ieročiem rokā no kaujratiem ārā.

Arī to redzēja Patrokls un atstāja kaujratus savus.

Itin kā vanagi divi, kas satiekas klintsgalā augstā,

Drausmīgi kliegdami, plēšas ar nagiem un līkajiem knābjiem,

Tā šeit tie, kliegdami skaļi, ar sparu viens metās pret otru.

Viltīgā Krona dēls Zevs, tos ieraugot, noskuma ļoti.

Paypris skatu pret Hēru, pret māsu un sievu, tā teica:

''«Vai man, ja Sarpēdons brašais, pats mīļākais mirstīgo vidū,

Patroklam tagad, Menbitija dēlam, par upuri kristu!

Divi man padomi prātā, starp abiem es ilgi jau svārstos.

Kā nu man rīkoties labāk: vai tagad no cīniņa sīvā

Aizraut Sarpēdonu dzīvu uz bagāto Likij as zemi,

Jeb vai man atstāt to vienu, lai kristu zem Patrokla šķēpa.»

Cienītā lielace Hēra tā savukārt sacīja Zevam:

«Briesmīgais Krona dēls Zev, ai, kādu tu sacīji vārdu!

Kāpēc tu mirstīgu vīru, kas sen jau ir likteņa varā,

Gribi vēl atpakaļ izraut no dzīvībai naidīgās nāves?

Dari, kā tīk, bet pārējie dievi to neatzīs mūžam.

Vēl ko tev sacīšu citu, to cieši sev paturi prātā:

Ja tu Sarpēdonu savu uz dzimteni aizrautu dzīvu,

Iespējams būtu, ka pārējie dievi sāk darīt to pašu,

Aizraujot mīļoto dēlu no kara un cīniņa sīvā.

Daudzi no mūžīgo dēliem ap Priama pilsētu cīnās;

Tāpēc var notikt, ka īgnums pret tevi būs mūžīgo vidū.

Bet, ja viņš tiešām tev mīļš un žēlo tik ļoti tu viņu,

Atļauj tu viņam patlaban, lai paliek šai sīvajā cīņā,

Atstāj tu viņu tur vienu, lai krīt viņš no Patrokla rokas.

Bet, kad to dvēsele atstās un aizlidos dzīvības elpa,

Pavēli Nāvei un saldajam Miegam, lai varoņa miesu

Aiznes no svešuma viņi uz auglīgās Likij as zemi.

Apbedīs viņu ar godu tur brāļi un sirsnīgie draugi,

Uzmetīs kapu, liks piemiņas stabu, kā mirušiem vajag.»

Teica tā viņa, un tūdaļ tai klausīja Zibeņu metējs.

Tobrīd asiņu rasu viņš lēja no debesīm lejup,

Godādams mīļoto dēlu, ko cilainā trojiešu zemē

Atdeva Patrokla rokai jo tālu no dzimtenes mīļās.

Bet, kad tie, uzbrūkot strauji, jau pienāca tuvu viens otram,

Nogāza Patrokls vispirms Trasimēlu, varoni dižo,

Pašu visbrašāko vīru no visiem Sarpēdona kalpiem,

Ietrieca vēderā šķēpu un locekļiem laupīja spēku.

Sarpēdons mirdzošo šķēpu pret Patroklu raidīja otrais,

Uzbrukdams viņam; šķēps kļūdoties tvēra tik Pēdasu, zirgu,

Iestrēgdams labajā plecā. Zirgs iekrācās, izlaizdams elpu;

Zemē tas krita ar troksni, un aizlaidās dzīvības dvaša.

Pašķīrās pārējie divi; jūgs lūza, un sapinās groži,

Tāpēc ka piejūgtais zirgs it piepeši nogāzās zemē.

Sķēpmetim Automedčntam drīz izeja ienāca prātā.

Izvilcis zobenu garo, kas bija pie spēcīgās gūžas,

Pēkšņi viņš metās pie tā un atgrieza piejūgtā siksnas.

Pārējie piecēlās pēkšņi un nostājās taisni pie grožiem.

Sastapās vadoņi abi vēl otrreiz šeit drausmīgā cīņā.

Sarpēdons meta ar mirdzošo šķēpu un kļūdījās atkal.

Pāri pār Patrokla plecu pa kreisi šķēps aizlaidās šņākdams,

Neskarot viņu; tam pretī pēc tam ar ieroci aso

Izgāja Patrokls; ne velti šā smaile no rokas tad laidās,

Trāpot to krūtīs, kur sirds ar krūšplēvi sastopas kopā.

Varonis nokrita zemē kā ozols vai sudraba apse,

Jeb vai kā slaidākā priede, ko cirtēji, vērojot kalnos,

Atrod par derīgu mastam un nocērt ar asajiem cirvjiem, —

Gluži tā nokrita šis pie zirgiem un kaujratiem saviem;

Iekrācies smagi, viņš ļima uz asinīm slacītās zemes,

Itin kā lauva, kas, ielauzies lopos, gāž vērsi gar zemi,

Tumšsārtu, drosmīgu sirdi un staltu starp greizkāju govīm;

Neganti maurodams, bojā tas iet zem spēcīgiem žokļiem, —

Gluži tā Sarpēdons krita zem diženā Patrokla rokām.

Krizdams ar īgnumu sirdī, viņš sacīja mīļajam draugam:

«Dārgo un drosmīgo kareivi Glauk, tev vajag patlaban

Manīgam šķēpmetim būt un vīram ar drosmīgu sirdi!

Nevairies tagad no cīņas, ja kareivis drosmīgs tu esi!

Steidzies tu nekavējoties pie likiešu vadoņiem brašiem.

Skubini katru uz cīņu, lai viņi Sarpēdonu sarga! *

Stājies tu cīņā pēc tam pats arī pie manis ar šķēpu!

Citādi kļūšu tev, Glauk, par kaunu un negodu lielu

Tagad un vēlāk arvien, ja ahaju vīri man tagad

Novilktu bruņas no pleciem, kad kritis es cīņā pie kuģiem.

Turies tu nelokāmi un skubini pārējos vīrus!»

Tikko viņš beidza šos vārdus, te nāve tam sedza ar tumsu

Acis un nāsis. Tad, uzminis kāju uz kritušā krūtīm,

Patrokls izrāva šķēpu, un krūšplēve sekoja līdzi:

Kopā ar smaili viņš izrāva ārā tā dzīvības dvašu.

Atrada mirmidonieši tur sprauslājam vadoņa zirgus,

Projām tie gribēja rauties, jo kauj rati stāvēja tukši.

Satrūkās piepeši Glauks, kad dzirdēja vadoņa balsi;

Sirdi tas satrauca viņam, ka nespēja palīdzēt draugam;

Spieda viņš cieši sev labo ar kreiso, jo mocīja tobrīd

Sāpīgā brūce, ko Teikrs, kad vairīja likstas no biedriem,

Radīja agrāk ar šautru, pret sienu tam metoties augsto.

Tāpēc viņš tālmetim Foibam tā, sirsnīgi lūgdamies, teica:

«Uzklausi, Apollon, mani, lai būtu patlaban kur būdams,

Trojā vai likiešu zemē! Tu uzklausīt vari it visur

Nelaimes sisto, kā mani šai brīdī, ko ciešanas nomāc.

Labajā rokā man brūce ir dziļa, un smeldzīgas sāpes

Nomoka mani pavisam; vēl tagad no dragātās rokas

Asinis nerimstot sūcas, plecs sastindzis gluži aiz sāpēm;

Nespēju rokā es noturēt šķēpu, ne iziet uz cīņu,

Stājoties naidniekam pretī. Ir Zeva dēls Sarpēdons brašais

Sīvajā cīniņā kritis. Viņš dēlam nav palīgu sniedzis.

Apollon, palīdzi man un dziedini sāpīgo brūci!

Remdini smeldzīgās sāpes, dod spēku man krūtīs, lai tūdaļ

Likiešus pulcināt varu un aicināt viņus uz cīņu!

Cīnīšos arī es pats par kritušā varoņa līķi.»

Teica tā lūgdamies viņš. Foibs Apollons klausīja viņu.

Remdēja smeldzīgās sāpes un dziedēja iecirsto brūci,

Apturot asinis tumšās un iedvešot drosmi tā krūtīs.

Visu to sajuta Glauks; ar prieku sirds pildījās viņam,

Tāpēc ka varenais dievs tā lūgšanu klausīja ātri.

Mirklī viņš devās uz priekšu pie likiešu vadoņiem visiem,

Mudīdams katru uz cīņu ap dižā Sarpēdona līķi.

Vareniem soļiem nu metās viņš tālāk pie trojiešu vīriem.

Satika Polidamāntu, Agēnoru, šķēpmeti dižo,

Gāja pie Aineja arī un Hektora varkaltās bruņās.

Stādamies varoņiem tuvu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Hektor, tu palīgus savus pavisam jau aizmirsis esi!

Tevis dēļ taču tik tālu no draugiem un dzimtenes mīļās

Atdod tie dzīvību savu; tu negribi palīdzēt viņiem.

Sarpēdons kritis, kas vadīja vairogiem bruņotus vīrus.

Taisnīga vara un tiesa tad valdīja Likijas zemē.

Tagad to salieca varainais Arējs ar Patrokla roku.

Draugi, nav kavēties laika! Lai īgnums jums iedegas sirdī!

Neļausim nolaupīt bruņas! Šeit neļausim mirmidoniešiem

Kritušos varoņus zaimot! Par kritušiem danajiem viņi

Atriebties tīko, jo daudzus mēs gāzām pie ātrajiem kuģiem.»

Teica tā viņš, un trojiešu vīriem sirds sajuta skumjas.

Bēdas tos māca tik ļoti, jo Sarpēdons sargāja Troju,

Kaut gan tik svešinieks būdams; daudz kareivju brašu ar viņu

Sekoja varonim līdzi, pats brašākais bija no visiem.

Tagad pret danaju vīriem tie metās ar īgnumu sirdī.

Hektors tiem gāja pa priekšu, Sarpēdonu gribēdams atriebt

Drosmīgais Patrokls, Menoitija dēls, uz cīniņu sauca;

Ajantiem abiem vispirms, kaut cīņā tie traucās, viņš teica:

«Ajanti abi, jūs varēsit tagad šo naidnieku padzīt!

Esiet jūs tādi kā agrāk starp vīriem, vēl brašāki arī!

Sarpēdons kritis, kas uzlēca pirmais uz ahaju sienas.

Kaut jel patlaban to varētu sagrābt un apsmiet tā līķi,

Ieročus novilkt no pleciem un, satverot naidīgo varu,

Gabalos sacirst it visus, kas piesteigtos kritušo sargāt!»

Teica tā viņš, bet abi bez tam jau drosmīgi bija.

Tikko kā abējās pusēs tie falangas nostiprināja,

Trojieši, likieši šeit, tur ahaji, mirmidonieši

Devās uz cīņu visapkārt ap kritušā vadoņa līķi,

Drausmīgiem saucieniem skanot; ap varoņiem šķindēja bruņas.

Pāri pār šausmīgo kauju Zevs izklāja mākoni tumšu,

Gribēdams padarīt cīņu jo sīvu ap mīļoto dēlu.

Padzina trojieši pirmie šeit spulgacu ahajus tobrīd,

Tāpēc jau saļima zemē ne vājais no mirmidoniešiem,

Epeigejs, līdzīgais dievam, Agākleja diženā pēcnieks;

Būdejā, pilsētā plašā, tas valdīja kādreiz jo gudri;

Senāk reiz brālēnam savam viņš dzīvību laupīja dusmās,

Tāpēc uz Ftīju pie Pēlēja nāca un Tetidas košās.

Viņu tie sūtīja Pēlēja dēlam, kas dragāja rindas,

Līdzi uz skaistzirgu Troju, lai cīnās pret trojiešu vīriem.

Bet, kad šis skārās pie līķa, to nogāza diženais Hektors,

Trāpīdams akmeni viņam pa galvu. Zem ķiveres smagās

Tūdaļ tam sašķīda galva; viņš nogāzās zemē uz mutes.

Dzīvībai naidīgā nāve nu izstiepa rokas pār viņu;

Patroklam noskuma sirds par drosmīgo cīniņu draugu.

Garām viņš sparīgi traucās gar priekšējām rindām kā vanags,

Mežmalā dzīdamies kovārņiem pakaļ vai uzbrukdams strazdiem;

Gluži tā, zirgvaldi Patrokl, pret Trojas un Likijas vīriem

Cīņā tu meties, jo īgnums tev bija par kritušo draugu.

Gāza Stenēlāju viņš, Itāimena mīļoto dēlu,

Akmeni trieca pa kaklu un pāršķēla pušu tā dzīslas.

Atkāpās priekšējās rindas un diženais Hektors tiem līdzi.

Cik daudz ar varkaltu šķēpu, ar garu, var aizmest uz priekšu

Šķēpmetis, mēģinot spēku, kad dodas uz sacīkstes vietu

Jeb vai uz cīniņu sīvo, kur naidnieki dzīvības tīko,

Tik daudz šeit atkāpās troji, jo ahaju dēli tos spieda.

Glauks šeit pats pirmais, kas likiešus veda, ar vairogiem segtos,

Gāza Batikleju zemē, — daudz drosmes šim varonim bija, —

Halkona mīļoto dēlu, kas dzīvoja Helladas mītnēs;

Turības, mantas tam bija visvairāk starp mirmidoniešiem.

Piepeši pagriezās Glauks un, atvēzdams varkalto šķēpu,

Meta to taisni šim krūtīs, kad vajādams panāca viņu.

Varonis krita ar troksni. Sirds ahajiem noskuma ļoti,

Tāpēc ka saļima krietnais, un trojieši gavilēt sāka,

Stādamies pūlī visapkārt ap Glauku; bet abajos tobrīd

Nebija zudusi drosme — tie tieši pret naidniekiem metās.

Mērions nogāza zemē Lādgonu, šķēpmeti troju,

Drošo Onētora dēlu, kas tobrīd īdkalna Zeva

Priesteris bija; kā mūžīgo dievu to cienīja tauta.

Šķēpu tam ietrieca vaigā pie auss; tā dvēsele tūdaļ

Izgāja ārā no miesas, un briesmīgā tumsa to sedza.

Raidīja Ainejs pēc tam Mērlonam varkaltu šķēpu,

Tīkodams ievainot viņu, jo nāca, ar vairogu sedzies.

Laikā viņš redzēja to un paspēja izbēgt no šķēpa,

Paliecot galvu uz priekšu. Aiz muguras varenā smaile

Iestrēdza putekļos dziļi, un šķēpa kāts drebēja ilgi,

Kamēr vēl Arēja īgnums tai nebija galīgi rimis.

[Drebēdams Aineja šķēps ar smaili iestrēdza zemē,

Tāpēc ka veltīgi viņu šeit izmeta varenā roka.]

Ainejs tad iekarsa dusmās un teica šos spārnotos vārdus:

«Ātri vien, Mērion, tevi, kaut dejotājs esi tu manīgs,

Guldījis būtu uz mūžu šis šķēps, ja trāpītu tevi.»

Mērions, šķēpmetis slavenais, tūdaļ, tam atbildot, teica:

«Ainej, tev nebūtu viegli, kaut esi tu cīnītājs izcils.

Savaldīt visu to mirstīgo spēku, kas dotos tev pretī,

Atpakaļ atvairot tevi; tu ari tik mirstīgs vien esi.

Bet, ja ar varkalto smaili es trāpītu tevi pa vidu,

Tūdaļ, kaut esi tu drosmīgs un rokās papilnam tev spēka,

Slavu man dāvātu lielu, bet skaistzirgu Aīdām garu.»

Teica tā viņš; šim pārmeta tūdaļ tā raženais Patrokls:

«Kāpēc to, Mērion, saki, ja drosme tik liela tev krūtīs?

Lamājot nevar, mans draugs, no kritušā varoņa līķa

Trojiešus padzīt, pirms zeme ar pīšļiem šeit neapsegs kādu.

Izšķiram cīņas ar spēku, bet padomē lemjam ar runām.

Tāpēc nav laika mums veltīgi pļāpāt, bet cīnīties vajag.»

Teica un metās uz cīņu; tam sekoja varonis brašais.

Itin kā kalnos pie mežainas gravas no cirtēju bara

Cirtienu dunoņa atskan un tālu tā dzirdama apkārt, —

Gluži tāds troksnis patlaban virs ielejas plašās uz augšu

Cēlās no bruņām, no ādām, no vairogiem apdarinātiem,

Zobenu cirtieniem smagiem un abējup griezīgiem šķēpiem.

Nespētu pazīt šai brīdī Sarpēdonu, līdzīgo dievam,

Kareivis vērīgs uz lauka, jo bija no galvas līdz kājām

Pārklāts ar putekļu kārtu, ar asinīm, salauztiem šķēpiem.

Cīnījās visi jo īgni ap kritušā vadoņa līķi,

Itin kā sīcošās mušas, kas kūtī pie slaucenēm sakrīt

Siltajā vasaras dienā, kad piepildās trauki ar pienu, —

Gluži tā cīnījās visi ap kritušā vadoņa līķi.

Mirdzošās acis patlaban Zevs nespēja novērst no lauka.

Vērodams neatlaidīgi šos vīrus; viņš apsvēra ilgi

Sevī daudz dažādu domu par diženā Patrokla nāvi.

Tomēr vēl šaubas tam bija, vai tieši šai bīstamā cīņā

Atļaut, lai diženais Hektors pie kritušā varoņa līķa

Patroklu nogāž ar šķēpu un novelk tam bruņas no pleciem

Jeb vai vēl daudziem te pavairo likstas un ciešanas smagas.

Apsverot visu to sirdī, par labāku šķita, lai tomēr

Dižais Menoitija dēls, Ahilleja kalpotājs brašais.

Atpakaļ trojiešus atkal un Hektoru varkaltās bruņās

Dzītu līdz pilsētai pašai un dzīvību laupītu daudziem.

Hektoram tūdaļ vispirms Zevs sūtīja bēgšanas domas.

Kaujratos kāpis, viņš bēga un mudīja pārējos vīrus

Darīt to pašu, jo juta, kur noliecas Kronida svari.

Turēties nespēja likieši brašie, bet izbailēs bēga

Visi, jo redzēja vadoni savu ar pāršķeltu sirdi

Nogāztu kaudzē starp līķiem un vairākus drosmīgus vīrus

Gāžamies virsū pēc tam, kad Krona dēls sāka šeit cīņu.

Šie no Sarpēdona platajiem pleciem drīz novilka bruņas

Varkaltās, mirdzošās spoži; tās atdeva cīniņu biedriem

Dižais Menūitija dēls, lai aiznes līdz dobajiem kuģiem.

Tobrīd tā Krona dēls, mākoņu krājējs, Apūllonam teica:

«Apoilon, steidzies uz priekšu, Sarpēdonu izrauj no šautrām,

Notīri asinis tumšās no kritušā varoņa miesas, J

Aiznes to tālu pie upes un mazgā ar ūdeni tīru,

Svaidi ar ambrosijū un ietērp to dievišķās drēbēs!

Nekavējoties tu pavēli Nāvei un Miegam, šiem dvīņiem,

Vadoņiem klusiem un ātriem, lai viņi Sarpēdona miesas

Aizved uz Likiju plašo un atdod tās likiešu tautai.

Apbedīs viņu ar godu tur brāļi un sirsnīgie draugi,

Uzmetīs kapu, liks piemiņas stabu, kā mirušiem vajag.»

Teica tā Zevs, un klausīja tēvam Foibs Apollons tūdaļ.

Lejup viņš metās no īdkalna galiem uz cīniņu sīvo,

Aizrāva dievišķā varoņa līķi jo ātri no šķēpiem,

Aiznesa tālu pie upes un mazgāja ūdenī tīrā,

Zieda ar ambrosijū un ietērpa dievišķās drēbēs.

Nekavējoties viņš vēlēja Nāvei un Miegam, šiem dvīņiem,

Vadoņiem klusiem un ātriem, lai viņi Sarpēdona miesas

Aizved uz Likiju plašo un atdod tās likiešu tautai.

Patrokls mudīja zirgus un Automedontu uz priekšu,

Vajāja trojus un likiešu rindas, pats nelaimē krizdams.

Neapdomīgais vīrs! Ja Pēleidam klausījis būtu,

Izglābies būtu patiesi no briesmīgās likteņa rokas.

Zevtēva prāts ir augstāks arvien par cilvēka prātu. .

[Drošo viņš piespiedis bēgt un bieži vien uzvaras slavu

Viegli ir atrāvis tam, ko agrāk pats mudījis cīņā.]

Tobrīd vīrišķu drosmi viņš ielika Patrokla krūtīs.

Patrokl, ko nogāzi pirmo ar šķēpu, kas pēdējais bija

Toreiz, kad mūžīgie dievi pie Aīda aizsauca tevi?

Adrastu pirmo, Autūnoju tūdaļ un Eheklu vēlāk,

Perimu, Megadu arī, Episloru, vēl Melanipu,

Elasu, Mūliju tūdaļ pēc tam ar Pilartu kopā

Gāza gar zemi, bet citi, cik ātri vien varēja, bēga.

Sagrābtu ahaju dēli jau tobrīd augstvārtu Troju,

Sagrābtu Patrokla rokām, — ar šķēpu viņš trakoja priekšā, —

Nebūtu Apollons stāvējis sardzē uz skaistceltā torņa,

Nedienas vēlēdams viņam, bet trojiešiem palīgu sniegdams.

Trīsreiz Menēitija dēls uz mūra izciļņa metās,

Trīsreiz no sienas ar sparu to atgrūda Apollons projām,

Sizdams ar dievišķām rokām trīs reizes pa vairogu spožo.

Bet, kad jau ceturto reizi viņš, dēmonam līdzīgais, metās,

Apollons sauca tam īgni un teica šos spārnotos vārdus:

«Atkāpies, dievišķo Patrokl! Nav tomēr tev liktenis lēmis

Drosmīgo trojiešu pilsētu tagad ar ieroci sagāzt,

Nav tas pat Pēleidam lemts, kam drosmes daudz vairāk par tevi.»

Teica tā viņš, un atkāpās Patrokls jo tālu no viņa,

Bēgdams no Tālmeša šautrām, no Foiba АрбПопа dusmām.

Nostājās Hektors pie Rietumu vārtiem ar viennaga zirgiem;

Tobrīd viņš šaubījās ilgi, vai sakārtot rindas un kauties,

Jeb vai tam pavēlēt tūdaļ, lai pulcējas visi aiz sienas.

Pēkšņi, kad apsvēra visu, tam nostājās Apollons blakus,

Nemanot pieņemdams braša un ziedoša jaunekļa skatu,

Līdzīgu Asija sejai — tas tēvocis Hektoram bija,

Cildenā Dimanta dēls un Hekabei īstenais brālis,

Dzīvoja Frigijas zemē pie straujās Sangārijas viļņiem.

Pieņemot Asija skatu, tā Apollons sacī ja viņam:

«Hektor, kam vairies patlaban no cīņas? Tā nevajag darīt.

Kaut jel es būtu tik stiprāks, cik vājāks patlaban par tevi,

Drīz tad tu atstātu cīņu, sev neslavu celdams uz mūžiem!

Droši uz priekšu ar stiprnagu zirgiem pret Patroklu meties!

Ja tu to varētu nogāzt, tev Apollons dāvātu slavu.»

Teica tā Hektoram dievs un atgriezās mirstīgo cīņā.

Vēlēja raženais Hektors Kebrionam, brašajam brālim,

Atpakaļ atkal uz cīņu triekt zirgus; tad Apollons tūdaļ

Ienira ahaju pūlī un sacēla drausmīgu burzmu

Kareivju rindās, bet trojiem un Hektoram dāvāja slavu.

Atstāja pārējos danajus Hektors un neskāra viņus,

Bet gan pret Patroklu tieši viņš virzīja stiprnagu zirgus.

Mudīgi savukārt Patrokls no kaujratiem nolēca zemē,

Turēdams šķēpu ar kreiso, bet labajā akmeni tvēra,

Lāsmainu, šķautnainām malām, un, saspiezdams cieši ar plaukstu,

Stādamies stingri, to meta, kad nebija tālu no viņa.

Nemeta velti to Patrokls, bet trāpīja šķautnainais akmens

Pierē Kebrionam tieši, kas vadīja kauj ratu grožus,

Hektora kaujratu kalpam, kas Priama blakusdēls bija.

Uzacis abas tam atšķēla akmens; tā galvaskauss tūdaļ

Sašķīda drumslās, bet nokrita zemē Kebriona acis

Pašam pie kājām; tas tūdaļ, kā nirdams ūdenī strauji,

Gāzās no sēdekļa košā, un dvaša drīz atstāja kaulus.

Zobodams kritušo vīru, tu sacīji, ztrgvaldi Patrokl:

«Brīnums, kāds veiklums šai vīrā! Cik ātri viņš ienira pīšļos!

Ja šis kādreiz kur zivīgā jūrā tā vingrojies būtu,

Daudzus pat uzturēt spētu ar austerēm, zvejotām dzīlē —

Nolēcis būtu tas veikli no kuģa pat vētrainā jūrā,

Gluži kā tagad šeit laukā no kauj ratiem nokūleņoja.

Jāatzīst, trojiešu vidū patiesi ir nirēji labi.»

Teicis šos vārdus, viņš metās Kebrionam piepeši virsū

Itin kā saniknots lauva, kas, sagraudams aploka sētu,

Ievainots krūtīs ar šķēpu, aiz paša drosmes iet bojā, —

Gluži tā, Patrokl, ar sparu tu gāzies Kebrionam virsū.

Savukārt raženais Hektors no kaujratiem nolēca zemē.

Abi nu iesāka cīņu pie kaujratu braucēja līķa,

Itin kā kalngalā lauvas par medībās nogāzto briedi;

Izsalkums nomoka viņus, un tāpēc ar drosmi iet cīņā, —

Tā par Kebriona līķi šeit varoņi, rūdīti cīņās,

Patrokls, Menoitija dēls, un raženais Priamids Hektors,

Tīkoja karsti viens otru ar naidīgo asmeni nogāzt.

Kritušo satvēra Hektors aiz galvas un nelaida vaļā;

Savukārt Patrokls to vilka aiz kājām; bet pārējie visi,

Troji un ahaju vīri, šeit iesāka drausmīgo cīņu.

Itin kā Rītenis straujais ar Dienvidi sirdīgi cīnās,

Tiekoties kalnaizā šaurā un gāžoties biezoknim virsū,

Salaužot ozolus, ošus un ķirškokus rēpainu mizu;

Šņākdami liecas tad koki, cits citu per garajiem zariem,

Skabargās salūst pēc mirkļa un nogāžas brīkšķot un brakšķot, —

Gluži tā troji un ahaju vīri, cits nogāzdams citu,

Krita, un nebij nevienam par postīgo bēgšanu domu.

Tuvu Kebriona līķim daudz šķēpu iestrēdza zemē,

Lidoja spārnotās šautras no sprindzīgi savilktām stiegrām.

Krita daudz akmeņu lielu pret vairogiem, laužot tos drumslās,

Cīņā ap kritušā līķi; bet Kebrions, putekļos gāzies,

Gulēja milzīgs un garš, jau aizmirsis kauj ratus vadīt.

Kamēr vēl spīdēja saule jo spoži pie apvāršņa malas,

Trojus un ahajus trāpīja šautras, un varoņi krita.

Tikko kā noliecās saule uz rietu, kad vēršus mēdz izjūgt,

Ahaji pārsvaru guva, kaut nebija liktenis lēmis;

Aizrāva viņi zem šķēpiem drīz kritušā varoņa līķi

Projām no trojiešu burzmas un novilka bruņas no pleciem.

Patrokls ar īgnumu sirdi no jauna pret trojiešiem metās;

Straujajam Arējam līdzīgs, trīs reizes viņš traucās uz cīņu,

Briesmīgi kliegdams, un trīsreiz pa deviņiem nogāza vīriem.

Bet, kad jau ceturto reizi viņš, dēmonam līdzīgais, metās,

Tobrīd, zirgvaldi Patrokl, gals pienāca dzīvībai tavai —

Apollons, šausmīgais sīvajā cīņā, tev izgāja pretī.

Tomēr nejuta Patrokls to nākam pa cīniņa burzmu,

Tāpēc ka, ietinies mākonī tumšā, viņš devās tev pretī;

Stājies aiz tā, dievs cirta pa pleciem un muguru plato

Viņam ar izplestu plaukstu; tad varonim apreiba acis.

[Tālmetis arī no galvas tam notrieca ķiveri spožo;

Aizvēlās, noskanot dobji, pa smiltīm zem kumeļu kājām

Ķivere izcilām sekstēm, un nozieda tūdaļ šos pušķus

Asinis svaigās un pīšļi. Vēl nebij tā zirgastru sekste

Kritusi agrāk kur zemē un grimusi notriepta smiltīs.

Dievišķo galvu un brīnišķo pieri šī ķivere spožā

Sargāja Pēlēja dēlam; bet atļāva Kronids, lai Hektors

Greznotu galvu ar to, jo nāve tam bija jau tuvu.

Piepeši Patrokla rokās šķēps varenais salūza drumslās,

Milzīgais, svarīgais, lielais, viss apkalts ar mirdzošu varu;

Nokrita siksna no pleciem un vairogs, kas sargāja viņu;

Apollons, Zeva dēls dižais, tam atsēja krūšbruņas vaļā.]

Samulsa varoņa prāts, un spēcīgie locekļi ļima.

Bija kā sastindzis viņš; ar ieroci noasināto

Trāpīja viņam starp pleciem no muguras puses kāds dardans,

Kareivis Pantoids Eiforbs, kas pārspēja biedrus ar šķēpu,

Veiklajām kājām un prasmi uz sacīksti kauj ratus vadīt.

Toreiz viņš divdesmit vīru no kaujratiem nogāza zemē,

Nākot uz kauju ar zirgiem un pirmoreiz cīnoties karā;

Tiešām viņš, zirgvaldi Patrokl, ar šķēpu tev trāpīja pirmais,

Nogāzdams tevi, bet atkāpās tūdaļ un iejaucās pūlī

[Izvilcis oškoka šķēpu no miesas, jo atklāti tomēr

Vairījās Patrokla tas, kaut šķēpa vairs nebija viņam].

Šķēpa un dievišķā sitiena dragāts, nu atkāpās Patrokls

Atpakaļ atkal pie draugiem, no nāves un nelaimes bēgdams.

Hektors, kad redzēja skaidri, ka drosmīgais varonis Patrokls,

Dabūjis brūci no šķēpa, pie savējiem atpakaļ traucās,

Pieskrēja tuvu pie viņa pa rindām un metamo šķēpu

Ietrieca cirkšņos ar sparu; šķēps izurbās cauri caur miesu;

Zemē viņš krita ar troksni, un ahaji noskuma dziļi.

It kā pret mežkuili, spēcīgo zvēru, gūst uzvaru lauva,

Ja tie ar spītību sirdī uz kalngala stājušies cīņā

Neliela avota dēļ, jo abi grib padzerties valgmē;

īgnumā šņācošo mežkuili lauva drīz gulda ar spēku, —

Tā šeit Menēitija dēlu, kas dzīvību laupīja daudziem,

Guldīja Priamids Hektors un izrāva elpu ar šķēpu.

Uzvaru guvis pār šo, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Patrokl, tev ticība bija, ka gāzīsi stiprsienu Troju,

Tīkoji trojiešu sievas, tām laupīdams brīvības dienas,

Aizvest uz dzimteni mījo ar ātrajiem ahaju kuģiem.

Muļķis patiešām! Jo viņas šeit Hektora ātrkāju zirgi

Sargāja, raudamies cīņā; pats arī starp drosmīgiem trojiem

Cīnos ar ieroci rokā un verdzības dienas no viņām

Vērīgi vairu; bet tevi šeit trojiešu vanagi aprīs.

Ahillejs arī tev nespēja līdzēt, kaut netrūka drosmes.

Palikdams teltī, viņš laikam būs teicis, tev ejot uz cīņu:

— Agrāk tu atpakaļ nenāc no cīņas, ai zirgvaldi Patrokl,

Tuvu pie dobajiem kuģiem, pirms asinīm apklātās bruņas

Gabaliem noplēstas nebūs no drosmīgā Hektora krūtīm. —

Tā viņš patiesi būs teicis, tev, neprātim, iedvesdams drosmi.»

Zirgvaldi Patrokl, tu gurušiem spēkiem, tam atbildot, teici:

«Tagad tu lielīties vari, jo uzvaru spožu tev devis

Krona dēls Zevs un Apollons Foibs; tie nogāza mani

[Gluži bez pūlēm un paši man novilka bruņas no pleciem].

Kaut vai pat divdesmit tādu kā tu man nostātos pretī,

Visi tie aizietu bojā un ļimtu zem ieroča mana.

Lētojas dēls un varenā Moira šeit nogāza mani,

Eiforbs — no mirstīgiem vīriem; tu pēdējais laupi man bruņas.

Tagad ko citu tev teikšu, to cieši sev paturi prātā:

Tikai brīdi vairs īsu tev atliek vēl dzīvot virs zemes —

Varenā Moira un nāve patlaban nav tālu no tevis;

Ahillejs, Aiakids dižais, ar šķēpu drīz nogāzīs tevi.»

Tikko viņš beidza šos vārdus, te nāve tam aizvēra acis.

Dvēsele šķīrās no miesas un nokāpa Aīda mītnēs,

Raudot par likteni savu un atstājot jaunības spēku.

Slavenais Priamids Hektors tā mirušam Patroklam teica:

«Kāpēc tu pareģo, Patrokl, man briesmīgu dzīvības galu?

Kas vēl var zināt, vai Tetidas dēls vēl agrāk par mani

Neatstās dzīvību savu un neļims zem ieroča mana?»

Teicis šos vārdus, viņš uzlika kāju uz kritušā krūtīm,

Izvilka šķēpu no brūces un augšpēdu atgrūda viņu;

Tūdaļ tas metās uz priekšu ar šķēpu pret Automedontu,

Dēmonam līdzīgo vīru, Aiākida drosmīgo kalpu,

Gribēdams ievainot viņu; bet mirklī to aizrāva projām

Dievišķie ātrkāju zirgi, ko dievi reiz Pēlējam deva.

.

## MENELĀJS


MENELAJA VAROŅDARBI

Zināja Menelājs, Arējam mīļais, ka drosmīgais Patrokls

Sīvajā cīniņā tobrīd zem trojiešu ieroča kritis.

Uzvilcis mirdzošās bruņas, viņš traucās caur priekšējām rindām,

Staigāja apkārt ap kritušā līķi kā telītes māte,

Zēli kas maudama staigā ap pirmoreiz radušos teli, —

Gluži tā gaišmatis Menelājs gāja ap Patrokla līķi.

Pacēlis šķēpu pret viņu un vairogu noapaļoto,

Draudēja katram ar nāvi, kas gribētu iznākt tam pretī.

Drosmīgais Pantoja dēls, pats veiklākais šķēpmetis cīņā,

Nespēja Palroklu aizmirst, kas saļimis gulēja pīšļos.

Pienācis tuvu pie tā, viņš sacīja Atreja dēlam:

«Menelāj, Atreja dēls, ai tautvedi, Kronidam mīļais!

Atkāpies, kritušo atstāj un asinīs notrieptās bruņas!

Nav šeit neviena no trojiem un slaveniem palīgiem cita,

Cīņā kas agrāk par mani ir Patroklu tvēris ar šķēpu;

Tāpēc man atļauj gūt uzvaras slavu jo lielu starp trojiem.

Citādi trāpīšu tevi un ņemšu tev dzīvību mīļo.»

Menelājs, gaišmatis cēlais, ar īgnumu sirdī tam teica:

«Krona dēls! Nekrietni tas, ja lielās kāds pāri par mēru!

Tieši tik lepnīgs nekad nav bijis vēl leopards niknais,

Krēpjainais lauva vai mežkuilis īgnais, kam drosmīgās krūtīs

Trauksmaina spēka un spara ir vairāk par pārējiem zvēriem,

Kā šeit nu Pantoja dēli, kaut, jāatzīst, šķēpmeši veikli.

Zirgvaldis Hiperēndrs šeit nebija baudījis ilgi

Jaunības prieku, jo cīņā viņš nāca pret mani ar šķēpu,

Zākāja mani, ka gļēvākais esmu starp danaju vīriem.

Tomēr, man liekas, pēc kara nekad viņš nepārnāks mājās,

Nenesīs prieka ne mīļajai sievai, ne vecākiem saviem.

Tieši tā arī es lauzīšu tevi, ja tagad pret mani

Stāsies ar šķēpu. Tev padomu dodu: bēdz atpakaļ tūdaļ,

Paslēpies kareivju pūlī un nestāvi ilgāk man priekšā,

Kamēr nav vēlu! Pat muļķis to atzīst, kad nelaime mājā.»

Teica tā viņš, un Pantoja dēls, tam neklausot, bilda:

«Menelāj, Kronidam mīļais, patiesi man maksāsi tagad

Sodu par brāli, jo lielies, ka esi tu nogāzis viņu!

Jaunajā guļamā telpā tā sieva par atraitni kļuva!

Iegrūdi vecākus arī tu drausmīgās sāpēs un vaidos.

Nelaimes sistiem patiesi es kļūšu par mierinātāju,

Ja šeit, tev nocirtis galvu un norāvis mirdzošās bruņas,

Pantojam sniegšu tās rokā un dievišķai Frontidai arī.

Ilgāk vairs nevaram stāvēt. Lai iesākam Arēja darbu!

Jāizšķir beidzot šim mirklim, kam uzvara lemta, kam jābēg.»

Teicis šos vārdus, tam meta pa vairogu noapaļoto;

Tomēr viņš nešķēla varu, bet tikai pret vairogu cieto

Atpakaļ atliecās smaile; tad metās tam pretī ar šķēpu

Menelājs, Atreja dēls, un raidīja lūgšanu Zevam.

Eilorbam atpakaļ bēgot ar steigu, to trāpīja kaklā,

Izmetis, uzgulās šķēpam, jo paļāvās spēcīgai rokai, —

Izgāja smaile pavisam caur Eiforba sārtbalto kaklu.

Smagi tas ļima uz zemes, un šķindēja bruņas ap viņu,

Asinīs icmirka mati, kas līdzīgi haritu matiem,

Savīti cirtām un sieti ar zelta un sudraba saitēm.

Itin kā audzina dārznieks sev kupllapu olīvas koku

Tīkamā aizvēja vietā, kur strautiņā burbuļo ūdens;

Spēcīgi zaļo tā zari, ik atvasē pumpuri balti;

Vēja skārieni maigie to loka uz dažādām pusēm,

Bet tad it piepeši vējš ar viesuli atlaižas kopā,

Izrauj to ārā no bedres ar saknēm un nogāž gar zemi, —

Gluži tā nogāza Pantoja dēlu, Eiforbu brašo,

Menelājs, Atreja dēls, un atņēma mirdzošās bruņas.

Itin kā spēcīgais lauva, kas uzaudzis kalnos, pilns drosmes,

Izrauj no mierīgā ganāmā pulka vistreknāko govi;

Satvēris stiprajos zobos, viņš piepeši salauž tai kaklu,

Saplosa ķermeni tūdaļ un iekšas un asinis aprij;

Apkārt tam pulcējas suņi un ļaudis, kas sargāja govis,

Gani no tālienes kliedz, bet drosmes nevienam nav sirdī

Iziet pret nezvēru cīņā, jo bālganās bailes māc katru, —

Gluži tā trojiešu vīriem nevienam vairs nebija drosmes

Iziet pret Atreja dēlu, kas ieguva varoņa slavu.

Aiznestu Menelājs Pantoja dēlam nu lieliskās bruņas,

Nebūtu skaudība sirdī Apēllonam Foibam pret viņu;

Hektoru, Arējam līdzīgo vīru, tas mudīja cīņā,

Izskatā vienādā būdams ar kikonu vadoni Mentu;

Valodu sākdams ar to, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Hektor, kurp tagad tu traucies? Tu nespēsi panākt nemūžam

Cildā Aiākida zirgus, jo mirstīgiem vīriem nav viegli

Valdīt šā varoņa zirgus un kaujratos vadīt uz priekšu,

Atskaitot Pēlēja dēlu, kas piedzimis dievišķai mātei.

Menelājs, Atreja dēls, kad sargāja Patrokla līķi,

Nogāza zemē ar šķēpu no trojiešiem labāko vīru,

Eiforbu, Pantoja dēlu, un salauza varoņa spēku.»

Teicis šos vārdus, viņš atpakaļ traucās, kur cīnījās vīri.

Nomāca Hektora sirdi pārlieku šī bēdīgā ziņa.

Vērodams kareivju rindas, viņš redzēja Atreja dēlu

Aiznesam lieliskās bruņas, bet Eiforbu putekļos guļam.

Asinis tecēja straumēm uz smiltīm no vaļējās brūces.

Hektors gar priekšējām rindām ar mirdzošu vairogu rokā

Traucās ar saucieniem skaļiem kā Hēfaista versmainā liesma.

Menelājs, Atreja dēls, drīz dzirdēja saucienus skaļos.

Nopūties sevī jo smagi, viņš drosmīgai sirdij tā teica:

«Vai man, ja pamestu tagad šīs lieliskās varoņa bruņas!

Vai man, ja paliktu Patrokls, kas, sargādams mani, šeit kritis!

Baidos, to redzēs kāds danajs un dusmosies vēlāk par mani.

Ja viens es eju pret Hektoru cīņā un trojiešu vīriem.

Vairoties kauna, tad baidos, ka mani drīz ielenkt var daudzi,

Tāpēc ka diženais Hektors šurp visas ved trojiešu rindas.

Kāpēc patlaban, sirds mīļā, tu nomākta esi tik ļoti?

Ja nu kāds mirstīgais būtu, kas ietu uz cīņu pret vīru,

Tīkamu dievam, tas nelaimē tikai pats iegāztu sevi.

Tāpēc, lūk, danaji netiesās mani, ja redzēs, ka tagad

Atkāpjos Hektora priekšā — kāds mūžīgais palīdz tam cīņā.

Kaut jel es varējis dzirdēt kur Ajantu, drosmīgo cīņā!

Abi mēs dotos tad kopā un domātu tikai par cīņu. -

Ari pret dievības gribu varbūt mēs atgūtu līķi,

Atdotu Pēlēja dēlam. Tas būtu vismazākais ļaunums.»

Kamēr vēl Atreja dēls to apsvēra sirdī un prātā,

Pienāca trojiešu rindas pa tam; tās vadīja Hektors.

Menelājs atpakaļ traucās un atstāja Patrokla līķi.

Itin kā cirtainais lauva viņš atpakaļ skatījās bieži,

Tikko to suņi un ļaudis ar šķēpiem un kliedzieniem skajiem

Izdzen no aploka plašā; aiz bailēm tā varenās krūtīs

Sāpīgi sažņaudzas sirds, jo netīkas aploku atstāt, —

Gluži tā gaišmatis Menelājs arī no Patrokla šķīrās.

Sasniedzis savējo rindas, viņš stājās un pavēra skatu

Apkārt, meklēdams Ajantu dižo, Telāmona dēlu.

Kreisajā spārnā pēc tam viņš redzēja varoni dižo;

Biedrus tas iedrosmināja un vadīja viņus uz cīņu,

Tāpēc ka dievišķas bailes Foibs Apollons iedvesa viņiem.

Menelājs steigdamies skrēja un stādamies sacīja tūdaļ:

«Ajant, mans mīļais, nāc šurp! No jauna pie Patrokla līķa

Jāsteidzas cīņā! Kaut spētu mēs aiznest pie Pēlēja dēla

Līķi tā kailo, jo mirdzošais Hektors tam novilcis bruņas!»

Teica tā viņš un iedvesa drosmi Telāmona dēlam;

Ajants nu devās uz priekšu, tam gaišmatis Menelājs līdzi.

Hektors jau Patroklu vilka, tam atņēmis lieliskās bruņas.

Galvu ar zobenu asu viņš gribēja atšķelt no pleciem,

Aizvilkt tā līķi uz Troju un trojiešu suņiem mest priekšā.

Pienāca Ajants tam tuvu ar vairogu gluži kā torni.

Atpakaļ atkāpās Hektors un ienira trojiešu burzmā,

Kauj ratos lēca un deva jau Patrokla lieliskās bruņas

Trojiem uz pilsētu nest, lai pašam tās būtu par slavu.

Ajants ar vairogu plašo nu apsedza Patrokla līķi,

Stājās pie tā, kā lauvmāte stājas pie lauvēniem saviem,

Izvedot muļķīšus mazos, ja piepeši pamana viņa

Medniekus mežā; aiz trauksmaina spēka tai uzliesmo acis,

Dusmās līdz uzacīm pieri velk krokās un acis ver cieti, —

Gluži tā stāvēja Ajants, šeit varoni Patroklu sargot.

Nostājās pretējā pusē tam Menelājs, Arējam mīļais,

Atreja dēls, un smeldzīgas sāpes tam plosīja sirdi.

Tūdaļ Hipūlohids Glauks, kas vadīja likiešu vīrus,

Paverot Hektoram īgušu skatu, to norāja bargi:

«Hektor, tu varonis skatā, bet cīņā daudz vājāks par citiem.

Bailīgais bēdzējs tu esi! Bez nopelniem slavu sev guvis!

Padomā tagad, kā pilsoņus savus un cietokšņa mūrus

Pasargāt varētu viens ar vīriem, kas dzimuši Trojā!

Neizies cīņā patlaban neviens no likiešu vīriem

Troju pret danajiem sargāt, jo balvas te nav it nekādas,

Cīnoties neatlaidīgi pret drosmīgo naidnieku rindām.

Kā gan tu, nelieti, vienkāršu vīru šeit izglābsi burzmā.

Ja tu Sarpēdonu pašu, kas nāca kā draugs tavs un viesis,

Atstāji guļam uz lauka par guvumu ahaju vīriem?

Būdams vēl dzīvs, viņš noderīgs bija tev pašam un Trojai!

Tomēr tev pietrūka drosmes, lai aizdzītu suņus no viņa.

Tāpēc, ja ir vēl kāds vīrs, kas klausa man likiešu vidū,

Tas lai drīz atgriežas mājā, un Troja lai tūdaļ iet bojā!

Būtu patlaban vēl trojiešu sirdīs daudz vīrišķa spara,

Drošprāta neatlaidīga un vīru, kas dzimtenes labā

Gatavi uzņemties visu un nostāties naidniekam pretī,

Ātri vien Patrokla līķi mēs ievilktu īlijas mūros.

Ja tik nu kritušā līķi mēs varētu izraut no cīņas

Un ja to laimētos pārnest līdz Priama pilsētas sienām,

Drīz vien Sarpēdona bruņas mums atdotu ahaju dēli,

Arī šā varoņa līķi uz īliju vestu mēs vēlāk.

Kritis tā vadoņa biedrs, kas argiešu vidū pie kuģiem

Brašākais bija no jums un vadīja drosmīgus vīrus!

Tomēr tev nebija drosmes pret varoni Ajantu stāties.

Ieraugot naidnieka acis, tu vairījies gļēvi no cīņas,

Nestājies tieši tam pretī, jo stiprāks tas bija par tevi.»

Pavēris īgušu skatu, tam sacīja mirdzošais Hektors:

«Kāpēc, Glauk, būdams tik prātīgs, tu tagad tik lepnīgi runā?

Brīnums patiesi! Līdz šim man pārlieksme bija, ka prātā

Pārspēj tu pārējos visus, kas cilainā Likijā dzīvo.

Rāju nu tevi es stingri par to, ko tikko kā teici,

It kā man bijušas bailes pret milzīgo Ajantu stāties.

Neesmu bijies nemūžam no cīņas, kur aulekšo zirgi.

Zevtēva prāts ir augstāks arvien par cilvēku prātu.

Drošo viņš piespiedis bēgt un bieži vien uzvaras slavu

Viegli ir atrāvis tam, ko agrāk pats mudījis cīņā.

Mīļais, nāc tuvāk pie manis un vērīgi lūkojies darbos,

Vai es joprojām vēl būšu tik gļēvs, kā apgalvot ņemies,

Jeb vai no danajiem kādam, kaut pašam visdrošākam vīram,

Atkāpties likšu no cīņas pie kritušā Patrokla līķa.»

Teicot šos vārdus, viņš mudīja trojus ar saucieniem skaļiem:

«Trojieši, likiešu vīri un dardani, šķēpmeši brašie!

Draugi, nu esiet kā vīri! Lai netrūkst jums spēka un spara,

Kamēr es uzvelku plecos sev diženā Pēleida bruņas

Košās, ko Patrokla spēkam, to gāzis, es laupīju šodien.»

Teicis tā sparīgā balsī, pēc brīža jau mirdzošais Hektors

Atstāja drausmīgo cīņu un, paļāvies vieglajām kājām,

Metās ar steigu pie biedriem, kas nebija tālu no viņa;

Nesa tie līdzi uz Troju Ahilleja lieliskās bruņas.

B