# Alans Kvotermeins

Raiders Hegards

Raiders Hegards

Alans Kvotermeins

jeb viņa ziņojums par patiesiem piedzīvojumiem un atklājumiem kopā ar seru Henriju Kērtisu, kapteini Džonu Gudu un kādu Amslopogasu

pirmo reizi latviešu valodā

grāmatu "Montesumas meita", "Ķēniņa Zālamana raktuves", » "Daiļā Mārgareta" autors

No angļu valodas tulkojusi Marta Butlere Mākslinieks Andris Lamsters

AlbertsXII 1995

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

Pagājušā gadsimta populārais angļu rakstnieks Raiders Hegards (1856— 1925) ir labi pazīstams latviešu lasītājam, bet it sevišķi populārs viņš ir jaunatnes vidū. R. Hegarda romāni, kas pieskaitāmi piedzīvojumu un vēsturiskajai literatūrai, ir bagāti ar spraigiem notikumiem, negaidītiem sižeta samezglojumiem un pārsteigumiem. Daži no tiem tulkoti arī latviešu valodā: 1967. gadā izdevniecība «Zinātne» laida klajā viņa vēsturisko romānu «Montesumas meita», bet 1971. gadā vienā grāmatā iznāca divi R. Hegarda romāni — «Ķēniņa Zālamana raktuves» un «Daiļā Mārgareta».

Romāna «Ķēniņa Zālamana raktuves» darbība notiek Dienvidāfrikā; ierosinājumu un vielu šim romānam devis neprātīgais dimantu un zelta drudzis, ko bija izraisījusi dimantu atradņu atklāšana Dienvidāfrikā.

Lasītāju vērtējumam nododam romānu «Alans Kvotermeins», kas tiek uzskatīts par romāna «Ķēniņa Zālamana raktuves» turpinājumu.

Latviešu valodā tulkots pirmo reizi.

Arī šī romāna darbība notiek Dienvidāfrikā, un arī te pilnā mērā izpaužas autora prasme savīt asu un saspringtu sižetu, meistariski veidot literāro varoņu tēlus. Visspilgtākais no tiem ir Alans Kvotermeins, vecs mednieks, saukts Makumazāns, kura stāstījumā mēs iepazīstamies ar romāna notikumu gaitu.

Ar lielām simpātijām un dzīvu iztēli veidoti romāna varoņi, kas kopā ar Alanu Kvotermeinu dodas tālā un bīstamā ceļojumā uz Kenijas kalnu, lai meklētu kādu balto rasi, kas pēc dažām liecībām mitinoties kalnos…

Romānam savdabīgu burvību piešķir vecā mednieka Alana Kvotermeina, šī vienkāršā, simpātiskā un daudz pieredzējušā vīra, raksturīgais stāstījuma veids, viņa humoristiskā un labsirdīgā dzīves uztvere.

Grāmatas izdevēji būs gandarīti, ja mūsu mazie un lielie lasītāji no tās gūs kaut mazumu tās dzīves gudrības, ko dod bagāta, godīgi nodzīvota mūža pieredze.

Šo grāmatu, kas stāsta par patiesiem piedzīvojumiem, veltīju savam dēlam Arturam Džonam Raideram Hegardam cerībā, ka pienāks laiks, kad viņš un citi zēni, ar kuriem es nekad neesmu bijis pazīstams, atradīs šajā grāmatā, kur esmu dokumentālā precizitātē iemūžinājis Alana Kvotermeina un viņa kompanjonu darbus, domas un uzskatus, — vērtības, kas viņiem palīdzēs dzīvē pietuvoties tam, ko es un sers Henrijs Kērtiss uzskatām par augstāko stāvokli, ko mēs varam sasniegt, proti, iegūt to augstsirdību un cildenumu, kas ļauj saukties par angļu džentlmeni.

Raiders Hegards

ALANS KVOTERMEINS

jeb viņa ziņojums par patiesiem piedzīvojumiem un atklājumiem kopā ar seru Henriju Kērtisu, kapteini Džonu Gudu un kādu Amslopogasu

.

..

## IEVADS

18.. g. 25. decembrī

Nesen es apbedīju savu puisēnu, savu mīļo puisēnu, ar kuru es tik ļoti lepojos. Mana sirds ir satriekta. Ir neizsakāmi smagi — man bija tikai viens dēls, un to pašu es pazaudēju. Dieva griba! Nebija manos spēkos kaut ko palīdzēt. Vai es drīkstu, vai es varu kam žēloties? Likteņa rats griežas nepielūdzami, tas samaļ visus pēc kārtas, — citu ātrāk, citu vēlāk, — galu galā iznīcina visus. Mēs nekrītam pie zemes nepielūdzamā likteņa priekšā, kā to dara nabaga indiāņi, mēs cenšamies aizbēgt uz vienu vai otru pusi, mēs skaļi kliedzam pēc žēlastības… bet velti! Gluži kā pērkona negaiss pār mūsu galvām aizdrāžas drūmais liktenis, satriekdams mūs putekļos un pīšļos.

Nabaga Harijs! Nomirt tik jaunam, kad visa dzīve vēl priekšā! Viņš tik centīgi strādāja slimnīcā, tik spoži kārtoja pēdējos eksāmenus, un es tik ļoti lepojos ar to, droši vien, pat vairāk nekā viņš pats. Viņam vajadzēja doties uz citu slimnīcu, lai iepazītos ar baku infekciju. No turienes viņš man rakstīja, ka nebaidoties no bakām, ka viņam vajagot sīki iepazīt šo slimību un iegūt pieredzi. Briesmīgā slimība viņu paņēma, un man — vecam, sirmam un vājam vīram, nācās viņu apraudāt, paliekot gluži vienam visā pasaulē. Man vairs nav nekā — ne bērnu, ne tuvinieku, kas varētu pažēlot un mierināt mani. Es varēju viņu glābt, — nelaist uz turieni, man bija pietiekami daudz līdzekļu mums abiem, — pat vairāk nekā pietiekami, jo ķēniņa Zālamana raktuves pārpārēm apgādāja mani ar naudu. Bet es sev pateicu: nē, lai zēns mācās dzīvot, lai strādā, gan jau pēc tam izbaudīs atpūtas saldmi! Bet šī atpūta viņu pārsteidza pašā darba vidū. Ak vai, manu puisēn, manu dārgo puisēn! Mans liktenis ir līdzīgs Bībeles Ijaba [1] [1] ijabs — bībeles tēls — dievbijīgs, cildens un bagāts vīrs. Dievs pārbauda Tjaba ticību, likdams viņam visu zaudēt — mantu, bērnus, veselību, — bet Tjaba ticība nav satricināma. — Tulk.

liktenim; viņam bija daudz mantas, daudz labības klēšu, pilnu ar graudiem, — tāpat es krāju daudz mantas, lai tās nekad netrūktu manam puisēnam! Bet Dievam labpatikās paņemt viņa dvēseli, un es

paliku viens pats pilnīgā izmisumā. Ak vai, es vēlētos nomirt sava mīļā puisēna vietā!

Mēs viņu apbedījām kādā pēcpusdienā vecas, pelēkas baznīcas torņa ēnā tanī ciematā, kur es dzīvoju. Tā bija drūma decembra diena. Smagi sniega mākoņi klāja debesis. Tiklīdz zārku novietoja virs kapa, dažas sniegpārslas nolaidās pār to. Kā tīrs, neskarts baltums tās mirdzēja uz melnajiem pārklājiem. Kad vajadzēja zārku nolaist kapā, gadījās neliela kļūme — bija piemirstas nepieciešamās virves. Mēs stāvējām klusēdami un gaidījām, vērodami, kā pūkainās sniegpārslas krīt uz zārka — gluži kā debesu svētība — krita, kusa un pārvērtās asarās, kas ritēja pār nabaga Harija seju. Tas vēl nebija viss. Mazs sarkankrūtītis droši nolaidās lejā, notupās uz zārka un sāka dziedāt. Es satraucos un ar saplosītu sirdi nokritu uz ceļiem pie zārka zemē. Sers Henrijs Kērtiss, kas bija daudz stiprāks un drošāks cilvēks par mani, arī noslīga uz ceļiem, bet kapteinis Guds pagriezās sāņus. Lai arī cik lielas bija manas bēdas, es visu to pamanīju.

Šī grāmata — «Alans Kvotermeins» ir izraksts no manas dienasgrāmatas, ko es rakstīju pirms vairāk nekā diviem gadiem. Es to no jauna pārrakstu, jo man šķiet, ka tā var kalpot par sākumu tam notikumam, ko es gribētu jums pastāstīt, ja tikai Dievam labpatiksies ļaut man to pabeigt. Nebūs liela nelaime, ja es arī to nepabeigšu. Šis fragments no dienasgramatas bija uzrakstīts septiņu tukstošu judžu] attālumā no tās vietas, kur es pašlaik guļu, būdams slims, un rakstu šīs rindas, bet daiļa meitene stāv manā tuvumā un atgaiņā mušas no manas «dižciltīgās» sejas. Harijs — tur, es — te, un tomēr jūtu, ka arī es drīz došos pie viņa.

Anglijā es toreiz dzīvoju mazā, skaistā mājiņā, — apzīmējumu «skaista mājiņa» es lietoju salīdzinājumā ar tām mājām, pie kurām esmu pieradis, dzīvodams Āfrikā, — tā atradās ne vairāk kā 500 jardu [2] [1] jūdze — nemetrisko mērvienību sistēmu garuma mērvienība, ko lieto gk. jūras navigācijā. Lielbritānijā lieto jūras jūdzi un sauszemes jūdzi (lieto arī ASV), kas = 1609,344 m. Krievijā līdz metrisko mēru sistēmas ieviešanai lietoja seno krievu jūdzi, kurā bija 7467,6 m. — Tulk.

[1] Jards — angļu garuma mērs, vienāds ar 91,4 cm. — Tulk.

attālumā no vecās baznīciņas, kur mūža miegā atdusas mans Harijs. Pēc bērēm es atgriezos mājās un mazliet ieēdu, — vai var būt laba apetīte cilvēkam, kas tikko ir apracis visas savas šīspasaules cerības! Mazliet iekodis, es sāku staigāt, — pareizāk sakot, tenterēt, — es jau sen kliboju, kopš man kājā iekoda lauva, — jā, tenterēt uz priekšu un atpakaļ pa priekšistabu, kas bija glīti apdarināta ar ozolkoka dēlīšiem; starp citu, manā angļu mājā ir istabas. Pie priekšistabas visām četfām sienām karājās apmēram simts pāru brieža ragu. Tur bija patiesi skaisti eksemplāri, jo es uzglabāju tikai pašus

labākos ragus. Istabas centrā, virs liela kamīna, atradās tukšs laukums, kur es mēdzu karināt savas šautenes. Dažas no tām bija vccumvecas šautenes, kādas tagad vairs nekur nav redzamas, es tās biju ieguvis pirms 40 gadiem. Vienu ieroci es nopirku pirms dažiem gadiem no būra1' Būri — holandiešu kolonisti, tauta, dzīvo Dienvidāfrikā. — Tulk.

, kas man tika stāstījis, ka ar šo šauteni esot šāvis viņa tēvs, cīnoties pie Asiņainās upes, kad zulu21 Zuli, amazuli — zemkopju un lopkopju tauta, dzīvo Dienvidāfrikā.

Tulk.

karavadonis Dingaans uzbruka Natālai33 Natāla — province Dienvidāfrikā. — Tulk. un tika nogalināti seši simti cilvēku, to skaitā arī sievietes un bērni.4

Te autors acīmredzot domājis angļu —būru —zulu karu Natālā 1838. — 1840.g. Zulu virsvadonis Dingaans 1838.g. decembrī cieta sakāvi un bija spiests atdot būriem daju teritorijas, kur tika izveidota būru Natālas valsts. Būri 1840.g. atsāka karadarbību un, sakāvuši zulus, paplašināja Natālas teritoriju.

Tulk.

Būri šo vietu nosauca par Raudu vietu, un tā to sauc vēl šo baltu dienu. Daudz ziloņu es esmu nošāvis ar šo veco šauteni. Tanī var iebērt sauju melnā pulvera un trīs unces53 Unce — svara mērvienība dažās valstīs; angļu mērvienību sistēmā unce ir vienāda ar 1/16 dalu mārciņas vai 28,35 g, Latīņamerikas valstīs — ap 28,7 g. Krievijā tika lietota unce, kas bija vienāda ar 29,86 g. — Tulk.

skrošu, un tā dod uzreiz divus sprādzienus. Nu, tā, — es staigāju uz priekšu un atpakaļ, brīdi pa brīdim palūkodamies uz šautenēm un briežu ragiem, un milzīgs nemiers pārņēma manu sirdi. Man ir jādodas prom no šīs mājas, kur es dzīvoju greznībā un mierā, jābrauc atkal uz mežonīgo zemi, kur es esmu pavadījis sava mūža labāko daļu, kur es satiku savu neaizmirstamo sievu, kur piedzima mans nabaga Harijs, kur es tiku piedzīvojis tik daudz gan baltu, gan nebaltu dienu. Manī atmodās ilgas pēc tuksneša, pēc mežonīgās dabas, es vairs nebiju spējīgs izturēt savu dzīvi te, man vajadzēja braukt prom un nomirt tur, kur es kādreiz tiku dzīvojis, — starp mežoņiem un plēsīgiem zvēriem! Staigādams pa istabu, es visu pārdomāju, es skatījos uz mēness gaismu, kas ar sudrabotu mirdzumu klājās pār plašo debess jumu, un noslēpumaino krūmāju jūru; vēroju gaismas burvīgo spēi: uz ūdens virsmas. Mēdz teikt, ka cilvēkā valdošās . kaislības visspēcīgāk izpaužas tieši pirms nāves, bet mana sirds šai naktī bija mirusi. Neatkarīgi no mana satraukuma, bija skaidrs, ka neviens cilvēks, kas četrdesmit gadus nodzīvojis tā kā es, nevarētu nesodīts noslēpties Anglijā ar visiem tās krāšņajiem, norobežotajiem, apstrādātajiem tīrumiem, ar tās stīvajām, priekšzīmīgajām manierēm, ar tās lepni sapostajiem cilvēku pūļiem. Mazpamazām viņš sāks ilgoties pēc svaigās un brīvās tuksneša elpas, sāks sapņot par māņticīgajiem zuliem, kas gluži kā ērgļi no klintīm metas ienaidniekam virsū, viņa sirdi pārņems svēts sašutums par civilizētās dzīves šaurajām robežām.

Ak, šī civilizācija! Ko tā dod? Veselus četrdesmit gadus es nodzīvoju starp mežoņiem, apgūdams viņu tikumus un paražas, pēc tam dažus gadus es dzīvoju Anglijā un — pēc savas muļķīgās saprašanas — centos tuvāk iepazīties un aprast ar civilizācijas bērniem. Un ko es tur atradu? Varbūt milzīgu bezdibeni starp vieniem un otriem? Nē, tikai nelielu atstarpi, kam vienkāršais cilvēks var viegli tikt pāri. Mežonis un civilizētais cilvēks — ļoti līdzīgi viens otram, tikai pēdējais apveltīts ar brīvāku iztēli un dažādu kombināciju iespējām. Toties mežonis — cik man ir izdevies viņu iepazīt — nezina, ko nozīmē alkatība pēc naudas, kas, līdzīgi vēzim, sagrauž baltā cilvēka sirdi. Vispārīgos vilcienos — mežonis un civilizētais cilvēks ir gluži līdzīgi viens otram. Varu iedomāties, ka kāda augstdzimusi dāma, lasot šīs rindas un stādoties priekšā savas melnās māsas, kas apkārušās ar krellēm, pasmaidīs par vecā muļķa mednieka naivitāti! Pasmaidīs arī augsti kulturāls dzīves baudītājs, dziļi nāsīs ievilkdams savu pusdienu smaržu kādā klubā. Par šo pusdienu cenu varētu veselu nedēļu paēdināt ne vienu vien izsalkušu ģimeni! Mana cienījamā jaunkundze! Kas tās par brīnišķīgām mantām, kas rotā jūsu kakliņu? Tām ir dīvaina sakritība — it sevišķi tajās reizēs, kad jūs esat uzģērbusi tērpu ar dziļu izgriezumu, — dīvaina sakritība ar mežonīgās sievietes rotām. Jūsu paradums grozīties un lēkāt mūzikas ritmā, jūsu alkas pēc sejas izdaiļošanas ar krāsvielām un pūderi, jūsu viltība, pie kuras jūs ķeraties, lai nodrošinātu sev bagātu pielūdzēju, kam nākotnē būtu jākļūst par jūsu dzīvesbiedru, jūsu veiklība, ar kādu jūs izrotājat savu galvu ar spalvām un citām līdzīgām lietām, — tas viss jūs tuvina jūsu melnajām māsām! Jūs, cienītais kungs, arī smejaties? Ja mežonis pienāktu un iesistu jums pa seju, kamēr jūs baudāt brīnišķīgi sagatavoto ēdienu, tad mēs redzētu, vai arī jūsos neslēpjas tas pats mežonis?!

Es aizbraukšu no šejienes uz mūžīgiem laikiem, un vai es ko labu būšu zaudējis? Civilizētie ļaudis — tic paši mežoņi, tikai ārējā čaula tiem apsudrabota! Civilizācija — tas ir mānīgs vārds; līdzīgi ziemeļblāzmai tas uzmirdz, tad izgaist, un vēl melnāka sabiezē apkārtējā tumsa! Civilizācija, līdzīgi kokam, ir uzaugusi necilvēcības augsnē, un esesmu pārliecināts — agri vai vēlu šis koks kritīs, tāpat kā ir kritusi Ēģiptes civilizācija, Hellēņu un Romas kultūra un daudz kas cits, ko te nav iespējams pat nosaukt! Nedomājiet, ka es nosodu mūsdienīgus atklājumus, kas koncentrē cilvēka zināšanu būtību un virza to vispārības labā! Civilizācija ir devusi mums daudzas priekšrocības, piemēram, slimnīcas. Bet, iedomājieties tikai, šīs slimnīcas ir pārpildītas ar slimiem cilvēkiem, ar tās pašas civilizācijas upuriem! Mežoņu zemēs slimnīcu nav. Rodas jautājums: vai šie Dieva svētītie ļaudis ir vairāk pateicības parādā kristietībai, vai civilizācijai?

Svaru kausi šūpojas — te viena, te otra puse paceļas un nolaižas, pati daba izdara secinājumus par abiem svaru kausiem, un kopīgā summa ir galvenais faktors šajā milzīgajā vienādojumā, kura rezultāts ir vienlīdzīgs ar nenosakāmu daudzumu mērķu un nodomu.

Zināms, uz visu to var skatīties tikai kā uz jaunas tautas izvēli iet pa progresa ceļu. Man ir patīkami apzināties, ka mēs cenšamies šad un tad izprast mūsu dabas robežas, ka izziņas nopietnība mūs nepavisam nebaida! Cilvēciskās spējas ir neaptveramas un bezgalīgas, līdzīgas elastīgai lentei, bet cilvēciskā daba ir līdzīga dzelzs gredzenam. Jūs varat tam apiet apkārt, varat to teicami nospodrināt, saspiest gluži plakanu, varat to piestiprināt pie cita gredzena, bet nekad, kamēr vien pastāv pasaule un cilvēks, nevarat paplašināt tā noteikto robežu. Tā ir nemaināma, tāpat kā zvaigznes debesīs, tā ir vēl izturīgāka nekā kalni, pastāvīga kā mūžīgā Visuma ceļi. Cilvēka daba — tas ir Dieva kaleidoskops: mazi, krāsaini stikla gabaliņi, kuros atspoguļojas visas mūsu kaislības, cerības, bailes, prieki, tiekšanās pēc laba un ļauna. Visvarenā Dieva roka vada to, tāpat kā zvaigznes, pārliecinoši un mierīgi virzot mūs uz jaunām saskaņām, uz jaunām kombinācijām. Bet galvenie dabas elementi paliek nemainīgi, neatkarīgi no tā, vai krāsaino stikla gabaliņu būs vairāk, vai mazāk.

Civilizācijai vajadzētu nožāvēt cilvēku asaras, bet mēs raudam, un nekas nespēj mūs nomierināt. Karš ir civilizācijai derdzīgs, bet mēs mēdzam cīnīties, lai aizstāvētu savas mājas pavardu, savu māju, godu un slavu, un cīņā rodam mierinājumu. Un tā tas ir vienmēr un visur.

Kad sirds ir satriekta un galva guļ pīšļos, tad mums nav vajadzīga civilizācija. Atpakaļ, atpakaļ! Mēs rāpjamies atpakaļ, noliekam savu galvu Dabas maigajā klēpī kā zīdaiņi, un gaidām, ka viņa mūs nomierinās, liks mums aizmirst visu pārdzīvoto vai izraus no mūsu atmiņas sāpošo dzeloni!

Kurš gan no mums savās lielajās bēdās nav izjutis vēlēšanos ieskatīties Dabas — mūsu visu mātes un radītājas — noslēpumainajā sejā? Kurš tādā brīdī nav vēlējies gulēt kaut kur kalnos un vērot, kā mākoņu grēdas peld pa debessjumu, klausīties tālā pērkona atbalsī, savu nabaga, nožēlojamo dzīvi kaut uz mirkli saistīt ar Dabas dzīvi, sajust Dabas sirdspukstus, aizmirst visas savas bēdas, veldzēties Dabas mūžīgajā enerģijā un dzīvības spēkā! Viņa ir mūs radījusi, no viņas mēs esam cēlušies un pie viņas atgriezīsimies! Viņa mums ir devusi mūsu dzīvi, un viņa mūs arī uzņems savās dzīlēs.

Staigādams pa savas mājas, kas atrodas Jorkšīrā, istabu, es sapņoju par Dabas mātes maigajām skavām. Es sapņoju ne par to Dabu, kādu jūs te pazīstat un redzat, — rāmi, zaļi meži, laipni viļņojošas druvas, — bet gan par mežonīgo Dabu, — tādu, kāda tā bija radīta, — neskarta, nepārveidota; es sapņoju par tādu Dabu, kas vēl nepazīst cīņas kāro un nemierīgo cilvēci. Es došos uz turieni, kur brīvībā klaiņo zvēri, iešu atpakaļ uz zemi, kuras vēsture vēl nevienam nav zināma, pie mežoņiem, kurus es mīlu, neraugoties uz to, ka daži no viņiem ir tikpat nežēlīgi kā politiskā ekonomija. Tur es mācīšos mierīgi domāt par nabaga Hariju, kas guļ vecās baznīcas ēnā, un manu sirdi tad neplosīs skumjas.

## I nodaļa. KONSULA [3] padoms

[1] Konsuls — valsts amatpersona, kas ar otras valsts piekrišanu iecelta noteiktā šīs valsts rajonā, lai aizsargātu savas valsts un tās pilsoņu intereses, kā arī veicinātu abu valstu sakaru attīstību. — Tulk.Bija pagājusi nedēja kopš tā laika, kad es apbedīju nabaga Hariju. Kādreiz vakarā es tenterēju pa istabu, iegrimis dziļās domās, kad pēkšņi pie ārdurvīm atskanēja zvans. Nokāpis lejā pa kāpnēm, es pats atvēru durvis. Ienāca mani vecie draugi — sers Henrijs Kērtiss un kapteinis Džons Guds. Viņi apsēdās kamīna priekšā, kur — es to labi atceros — dega gaiša uguns.

— Jūs esat ļoti laipni, ka iegriezāties pie manis, — es teicu,

nav jau sevišķi patīkami pastaigāties tādā laikā!

Viņi neko neteica, bet sers Henrijs klusēdams piestūķēja savu pīpi pilnu tabakas un noliecās pie kamīna, lai to aizsmēķētu. Šai mirklī liela priedes šķila gaiši uzliesmoja un apgaismoja visu viņa figūru. Viņš bija apbrīnojami skaists cilvēks. Mierīga, valdonīga seja, smalki, pareizi veidoti sejasvaibsti, lielas, pelēkas acis, dzelteni mati un bārda, — lielisks izsmalcināta tipa cilvēka paraugs. Viņa figūra nebija mazāk pievilcīga kā sejas skaistums. Es nekad vēl nebiju redzējis tik varenus plecus un tik platas krūtis. Būtībā sers Henrijs bija tik proporcionāli izveidots, ka, neskatoties uz viņa augumu,

tas bija 6 pēdas [4] [1] pēda — garuma mērvienība. Viena angļu pēda = 0,3048 m. Vairākās Rietumeiropas un Latīņamerikas valstīs pēda = 0,25 — 0,348 m. Viena krievu pēda = 0,3048 m. Senie romieši normēja pēdu ar četru plaukstu platumu (0,2957 m), sengrieķi — ar 16 pirkstiem (6,3083 m). Latvijā 17. — 19. gs. tika lietota gk. Rīgas pēda (0,2687 in). — Tulk. garš — viņš izskatījās pietiekami slaids cilvēks. Es skatījos uz viņu un nevarēju atturēties no domām — cik kuriozu kontrastu veido viņa seja un lielā auguma figūra salīdzinājumā ar manu paša vārgo personu. Iedomājieties savā iztēlē mazu, vāju cilvēciņu, — sešdesmit trīs gadus vecu, ar nodzeltējušu seju, izdilušām rokām, lielām, tumšām acīm, uz galvas īsi apgriezti, iesirmi mati, kas saslējušies uz augšu kā sari, izģindis stāvs, kas gandrīz pazudis pats savā apģērbā, — un, lūk, jums būs pilnīgs priekšstats par Alcnu Kvotcrmcinu, ko parasti sauc par «mednieku Kvotermeinu», bet kaferi [5] mani sauca «pēc dzimšanas vietas» — par «angli Makumazānu» [6] .

Kapteinis Guds maz mums līdzinājās. Tas bija vidēja auguma tumšmatis, nopietns, plecīgs cilvēks ar melnām, mirdzošām acīm un ar savu mūžīgo monokli, ko viņš allaž nēsāja labajā acī. Es viņu nosaucu par plecīgu, taču tas būs ļoti atturīgi teikts, drīzāk jau viņu varētu nosaukt par dūšīgu cilvēku. Diemžēl man jāatzīstas, ka pēdējos gados Guds bija sācis pavisam nepiedodami kļūt arvien resnāks. Sers Henrijs apgalvo, ka tas ceļoties no dīkdienības un pārēšanās. Gudam tas nepatīk, tomēr viņš nevar to noliegt.

Kādu laiku mēs sēdējām klusēdami, pēc tam es aizdedzināju lampu, kas stāvēja uz galda. Drūmā krēsla, kas valdīja istabā, spēcīgi ietekmēja manu skumjo noskaņojumu, pildīdama ar sāpēm manu sirdi, atkal un atkal atgādinot, ka pirms nedēļas biju apracis visas savas dzīves cerības. Es atvēru skapi, kas atradās sienā, un sameklēju tur pudeli viskija, dažas glāzītes un ūdeni. Man patīk visu darīt pašam, ne acu galā nevaru ciest kādu grozāmies manā tuvumā, maisāmies pa kājām.

Kērtiss un Guds sēdēja klusēdami, es domāju tādēļ, ka viņiem nebija man ko teikt, un viņi bija priecīgi, mierinādami mani tikai ar savu klātbūtni, ar savu kluso līdzjūtību manās bēdās, jo tā bija jau otrā vizīte pēc bērēm.

Ir tiesa, ka dažreiz, grūtā sāpju brīdī, mūs labāk nomierina klusa ļaužu klātbūtne, nevis sarunas, kas no jauna uzplēš vecās rētas. Mani draugi sēdēja, smēķēja, dzēra viskiju ar ūdeni, es stāvēju pie kamīna, arī smēķēju un skatījos uz viņiem. Beidzot es sāku runāt.

Vecie draugi, — es teicu, — pirms cik gadiem mēs atgriezāmies no Kukuāņu zemes1?

Pirms trim gadiem, — teica Guds. — Kālab tu tā jautā?

Es jautāju tālab, ka man pietiek baudīt civilizāciju. Es braukšu atpakaļ pie mežoņiem!

Sers Henrijs atbalstīja galvu pret krēsla atzveltni un pasmaidīja savu dziļo, mīklaino smaidu.

Cik dīvaini! — viņš teica. — Ko, Gud?

Guds caur savu stikliņu uzmeta man noslēpumainu skatu.

Jā, dīvaini, ļoti dīvaini!

Es neko nesaprotu, — es ierunājos, uzlūkodams gan vienu, gan otru, — un man nepatīk minēt mīklas!

Ak nesaproti, veco draudziņ? — teica sers Henrijs. — Es tev paskaidrošu. Mēs ar Gudu nācām šurp un runājām. Viņš teica…

Ja Guds arī kaut ko ir teicis, — es sarkastiski pārtraucu seru Henriju, — Guds taču ir meistars uz visvisādiem izgudrojumiem. Ko lādu viņš tagad ir izdomājis?

Kā tu domā? — jautāja sers Henrijs.

Es pakratīju galvu. Kā es varu zināt, ko Guds ir izdomājis? Viņa fantāzijai nav robežu.

Tas atliecas uz nelielu plānu, ko es esjnu iecerējis,

konkrēti, ja tu vēlies, mēs varam dolics uz Āfriku, jaunā ekspedīcijā!

Pie šiem vārdiem es uzlēcu kājās.

Ko tu saki? — es iesaucos.

Jā, es to saku, un Guds arī to saka! Vai nav tiesa, Gud?

Tiesa! — džentlmenis atbildēja.

Tagad noklausies līdz galam, veco draudziņ! — sers Henrijs turpināja, manāmi atdzīvojies. — Es esmu noguris, līdz nāvei noguris no bezdarbības, tēlodams skvaira [7] lomu. vairāk nekā gadu es nekur nevaru atrast sev miera, kā vecs zilonis, kas nojauš briesmu tuvošanos. Es mūžīgi sapņoju par Kukuāņu zemi, par ķēniņa Zālamana raktuvēm un esmu kritis par upuri neatvairāmai tieksmei

bēgt prom no šejienes, tici man! Man ir līdz nāvei apnicis nogalināt fazānus un irbes, es alkstu pēc ceļojumiem. Tu saproti šīs sajūtas, — ja reiz esi nobaudījis viskiju ar ūdeni, tad vairs pienu mulē neņemsi! Viens gads, ko esam pavadījuši Kukuāņu zemē, man Šķiet līdzvērtīgs visiem pārējiem manas dzīves gadiem kopā. Atzīstos, ka esmu muļķis, ka ciešu no tā, taču neko nevaru darīt. Es skumstu, es ilgojos, vēl jo vairāk — es to vien domāju, kā pazust no šejienes!

Kādu brīdi viņš klusēja, tad turpināja.

Galu galā — kāpēc lai es nebrauktu prom? Man nav ne sievas, ne bērnu, ne sunīša, ne kaķīša. Ja ar mani kaut kas notiktu, tad barona titulu iegūs mans brālis Džordžs un viņa dēls. Tas ir droši. Man te nekas nav darāms!

Es jau tā domāju, ka agri vai vēlu tu nonāksi pie šāda secinājuma. Nu, Gud, tagad saki tu, kādas ir tavas domas par ceļojumu! Vai ir kāda jēga?

Jā, — Guds svinīgi atbildēja, — es neko nedaru bez jēgas, un, ja te būtu iejaukta kāda dāma, tad nevis viena, bet vairākas!

Es paskatījos uz viņu. Guds ir apbrīnojami izvairīgs cilvēks.

Nu, kas tev tur ir? — es jautāju.

Ja jūs vēlaties zināt, — kaut arī nebūtu vēlams runāt par tik delikātu jautājumu, kas attiecas tikai uz mani personiski, — es jums to pateikšu: es sāku kļūt pārāk resns!

Apklusti, Gud! — teica sers Henrijs. — Kvotermein, saki tu, kādi ir tavi priekšlikumi?

Es aizsmēķēju savu pīpi, tad sāku runāt.

Kungi, vai jūs esat kaut ko dzirdējuši par Kcnijas kalnu [8] ?

es vaicāju.

Nē, es tādas vietas nezinu! — Guds atbildēja.

Vai jūs esat dzirdējuši par Lamu salu2?

Nē. Pagaidi! Vai tā neatrodas gandrīz 300 jūdžu uz ziemeļiem no Zanzibāras ?

Jā. Klausieties. Lūk, kāds ir mans priekšlikums. Dosimies uz Lamu salu un no turienes vēl 25 jūdzes — līdz Kenijai. No Kcnijas līdz Lekakizārai [9] vēl 200 jūdžu vai apmēram tikdaudz, un — esmu pārliecināts — uz šīs zemes vēl nekad neviens baltais cilvēks nebūs spēris savu kāju. Pēc tam, ja mēs iesim vēl tālāk, nokļūsim pilnīgi neizpētītā apgabalā. Ko jūs par to teiksit, mani draugi?

Sarežģīts plāns! — domīgi teica sers Henrijs.

Tev taisnība, — es atbildēju, — bet es to izlēmu tādēļ, ka mēs visi trīs dosimies īstenot šo sarežģīto plānu. Mums nepieciešamas pārmaiņas dzīvē, un mēs tās atradīsim — pilnīgi citu dabu, citus cilvēkus, — tā būs īsta pārmaiņa. Visu savu mūžu esmu sapņojis pabūt šajās zemes un ceru, ka līdz mūža galam paspēšu to izdarīt. Mana puisēna nāve ir sarāvusi manas pēdējās saites ar civilizēto pasauli, un es esmu atgriezies pie savas dabiskās mežonības, pie sava dabiskā stāvokļa. Tagad es jums atklāšu vēl vienu lietu. Jau vairākus gadus man ir nācies dzirdēt par kādu lielu balto rasi, kas mitinoties kaut kur šajā virzienā, un es vēlētos atrast šos cilvēkus, ja viņi, protams, tur ir. Ja jūs, draugi, vēlaties doties kopā ar mani,

teicami! Bet ja ne, tad es braukšu viens pats!

Es būšu kopā ar tevi, kaut gan man nav ticības tavai baltajai rasei! — teica sers Henrijs Kērtiss, pieceldamies un uzlikdams roku man uz pleca.

Es ari! — piebilda Guds. — Es vilkšos (ev līdzi! Visiem spēkiem es pacentīšos nokļūt līdz Kcnijai un citām grūti izrunājamām vietām, lai ieraudzītu kādu neesošu balto rasi! Tas ir viss, ko gribēju pateikt!

Kad tu domā doties ceļā? — jautāja sers Henrijs.

Šomēnes, — es atbildēju. — Ar Britu Indijas tvaikoni. Tu netici, ka tur dzīvo baltā rase, tāpēc ka tu par to neesi dzirdējis, Gud! Bet atceries ķēniņa Zālamana raktuves!

Četrpadsmit nedēļas pagāja pēc šīs sarunas. Pēc ilgām pārrunām un izziņu gādāšanas mēs nonācām pie secinājuma, ka mūsu ceļojumā uz Keniju par izejas punktu jāpieņem nevis Mombasa [10] , bet tanas upes [11] grīva, kas ir ap 100 jūdžu tuvāk pie Zanzibāras.

Tā mēs nolēmām, pateicoties informācijai, ko mums sniedza kāds vācu ceļotājs, kuru mēs satikām uz Adcnas* tvaikoņa. Es domāju, ka tas bija pats netīrākais vācietis, kādu man jebkad ir nācies redzēt, bet viņš bija labs biedrs un sniedza mums vērtīgas ziņas.

Lamu? — viņš jautāja. — Jūs braucat uz Lamu? 0, cik tā ir brīnumjauka vieta! — viņš pagrieza savu taukaino seju uz mūsu pusi un piemiedza ar aci, tādējādi pauzdams savu rāmo sajūsmu. — Pusotra gada es tur nodzīvoju, un nekad netiku mainījis kreklu, gluži nekad!

Nokļuvuši salā, mēs nokāpām no tvaikoņa ar visām savām mantām un, nezinādami, uz kurieni iet, droši devāmies konsula mītnes virzienā un tikām tur ļoti viesmīlīgi saņemti.

Lamu — kurioza vietiņa, bet pats galvenais, kas man palicis atmiņā, ir neparastā netīrība un smirdoņa. Tas bija kaut kas briesmīgs. Konsulātam iepretī ir jūrmala jeb, pareizāk sakot, netīrs krasts, ko sauc par jūrmalu. Bēguma laikā krasts ir pilnīgi kails un kalpo par vietējo izgāztuvi, kur nokļūst visas pilsētas dažādie atkritumi un netīrumi. Te sievietes piekrastes netīrumos ierok kokosriekstus, atstājot tos tur, kamēr virsējā čaumala pilnīgi sapūst, tad tos izvelk no netīrumiem, un no šķiedras pin mašas paklājus un citas dažnedažādas lietas. Šī nodarbošanās mantojuma kārtībā pāriet no paaudzes uz paaudzi, tādēļ ir grūti iedomāties un aprakstīt krasta briesmīgo stāvokli. Savas dzīves laikā man ir nācies ostīt daudz nelāga smaku, taču nekad un nekur neesmu jutis (ik drausmīgu smirdoņu kā te, jūras krastā, kad mēs mēness gaismā sēdējām zem mūsu drauga konsula viesmīlīgās pajumtes. Nav jābrīnās, ka cilvēki te mirst no drudža. Vietiņai pašai par sevi netrūkst zināmas burvības, bet visi labie iespaidi izgaist, tiklīdz nāss saož šo nelabo smirdoņu.

Kurp jūs esat nolēmuši doties, džentlmeņi? — jautāja viesmīlīgais konsuls, kad mēs pēc pusdienām bijām aizdedzinājuši savas pīpes.

Mēs gribam doties uz Keniju, bet no turienes uz Lekakizāru, — sers Henrijs atbildēja. — Kvotermcins esot dzirdējis kaut ko par baltās rases ļaudīm, kas dzīvojot vēl neizpētītās teritorijās!

Konsuls ieinteresēts paskatījās uz mums un atbildēja, ka arī viņš kaut ko tādu esot dzirdējis.

Ko jūs dzirdējāt? — es jautāju.

Neko sevišķu. Visu, kas man zināms, es uzzināju 110 vēstules, ko saņēmu pirms vairākiem gadiem no mistera Mckenzija, skotu misionāra1, kura mītne atrodas visaugstākajā punktā pie Tanajas upes.

Vai jums ir šī vēstule? — es vaicāju.

Nē, es to esmu iznīcinājis, bet atceros, viņš rakstīja, ka viens ceļotājs ieradies pie viņa un pastāstījis, ka viņš esot ceļojis divus mēnešus, kamēr sasniedzis Lekakizāru, kur vēl nekad nav bijis baltais cilvēks. Tur viņš uzgājis ezeru, ko saucot par Laga ezeru2, pēc tam gājis tālāk, uz ziemeļaustrumiem, un ceļojis veselu mēnesi — caur tuksnesi, cauri veseliem ērkšķainu dzeloņkrūmu brikšņiem, pāri milzīgiem kalniem, kamēr beidzot nonācis vietā, kur akmens mājās dzīvojuši baltie cilvēki. Sākumā viņu esot uzņēmuši ļoti viesmīlīgi, bet pēc tam priesteri uzskatījuši viņu par velnu, un ļaudis grasījušies viņu nogalināt. Viņš aizbēdzis no tiem un ceļojis 8 mēnešus, līdz beidzot nokļuvis misionāra mītnē un tur esot nomiris, kā man ir nācies dzirdēt. Tas ir viss, ko es zinu. Un, ja jūs man jautātu, ko es par to domāju, tad es atbildētu: tas viss ir meli. Nu, bet, ja jūs par visu to gribētu uzzināt precīzāk, tad brauciet pie misionāra Mckenzija, kas mitinās pie Tanas upes, un iztaujājiet viņu!

Mēs ar seru Henriju saskatījāmies. Tas viss izskatījās ļoti mīklaini.

Domāju, ka mums nāksies doties uz turieni! — es teicu.

Lieliski, — konsuls atbildēja, — tas ir pats labākais, ko jūs varat izdarīt, bet es gribu jūs brīdināt, ka jums priekšā ir grūts ceļojums; es dzirdēju, ka masaju [12] pulki klaiņojot kaut kur tanī


Misionārs — persona, ko baznīca sūta kaut kur misionārisma nolūkā, t.i., piegriezt ticībai iezemiešus. — Tulk.

Laga ezers — atrodas Kenijā, Āfrikas austrumu daļā. — Tulk.

Masaji — tauta, kas dzīvo Kenijā un Tanzānijā, runā masaju valodā; galvenā nodarbošanās — lopkopība (galvenokārt klejotāju lopkopība), da|ēji arī zemkopība. — Tulk.


rajonā, bet ar viņiem nav joki. Labāk būtu, ja jūs savervētu dažus cilvēkus sev par kalpiem, dabūtu medniekus un nesējus. Tiesa, ar viņiem ari nenāksies viegli saprasties, taču tas tomēr būs lētāk un izdevīgāk, nekā nolīgt veselu karavānu. Bez tam jums būs mazāks risks, ka viņi varētu aizbēgt.

Par laimi šai laikā Lamu salā atradās grupa vakvafi zaldātu. Vakvafi ir masaju un vatavetas cilšu krustojums. Viņi ir izveidojušies par vīrišķīgu tautu, apveltītu ar daudzām labām zulu cilts īpašībām un lielām spējām piemēroties civilizācijai. Viņi ir teicami mednieki. Kādreiz bija tāds notikums — šie ļaudis devās ilgā ceļojumā kopā ar kādu angli, ko sauca par Džutsonu; viņi devās ceļā no Mombasas ostas, kas atrodas 150 jūdžu attālumā no Lamu, tad apgāja apkārt Kilimandžaro [13] [1] kilimandžaro — vulkānisks masīvs Austrumāfrikā, Tanzānijas ziemeļaustrumos; sastāv no 3 aprimušu vulkānu konusiem: Kibo (augstākā virsotne Āfrikā - 5895 m), Mavenzi (5355 m) un Šira (4006 in). — Tulk.

— tā ir viena no pašām augstākajām virsotnēm Āfrikā. Atpakaļceļā Džutsons, nabadziņš, nomira no drudža, kad bija palikusi tikai viena diena, lai nokļūtu atpakaļ Mombasā. Viņš pārcieta milzums briesmu, un viņam pietrūka tikai dažu stundu, kas šķīra viņu no glābšanas. Mednieki viņu apglabāja un tad ieradās Lamu. Mūsu draugs konsuls mūs pārliecināja uzmeklēt un salīgt tieši šos cilvēkus.

Nākamās dienas rītā mēs devāmies uz satikšanos ar viņiem, ņemdami līdzi tulkus.

Mēs viņus atradām kādā netīrā priekšpilsētas būdā. Trīs 110 viņiem sēdēja būdas priekšā un izskatījās pēc labsirdīgiem brašuļiem, vairāk vai mazāk civilizētiem ļaudīm. Mēs uzmanīgi viņiem paskaidrojām sava ceļojuma mērķi, sākumā gan gluži neveiksmīgi. Viņi atklāti paziņoja, ka nevēlas pat runāt par to, jo viņi esot pārlieku noguruši un izmocījušies grūtajā ceļojumā, esot ļoti noskumuši par sava saimnieka nāvi. Viņi gribot doties mājās un atpūsties.

Tas viss skanēja ļoti neiepriecinoši, un, lai novērstu viņu uzmanību, es ievaicājos, kur atrodas viņu pārējie kompanjoni. Man teica, ka viņi esot seši, bet es redzu tikai trīs. Viens no viņiem man atbildēja, ka pārējie trīs guļot būdā, atpūšoties no darbiem.

— Miegs ir padarījis smagus viņu plakstus, — viņš piebilda, — bet viņu sirdis ir kļuvušas vieglas. Pats labākais ir — gulēt, tādēļ, ka miegs dod aizmiršanos! Diemžēl cilvēkam nākas uzmosties!

Beidzot trīs pārējie vīri žāvādamies iznāca no mājiņas. Pirmie divi bija acīmredzot tai pašai rasei piederīgi kā tie trīs, kas stāvēja manā priekšā. Bet, kad es ieraudzīju trešo, es biju gatavs izlēkt no savas paša ādas. Tas bija slaids cilvēks, rupja tēsuma, varētu pat Teikt— ļoti gara auguma, vājš, bet ar stipriem, tēraudcietiem muskuļiem. Pietika uzmest viņam vienu skatienu, lai pateiktu, ka viņā ritēja nevis vakvafi cilts, bet gan visīstākās zulu asinis. Viņš izgāja, turēdams mutei priekšā smalku, gandrīz aristokrātisku roku, lai apslēptu žāvas. Es tūlīt ievēroju, ka viņš ir «kešla» jeb «vīrs ar stīpu» [14] . viņš noņēma roku no mutes un es ieraudzīju zulu cilts enerģisko seju ar smieklīgo muti, īso, jau sirmol sākušo bārdu un divas tumšas ērgļa acis. Es uzreiz pazinu šo cilvēku, kaut gan nebiju to redzējis veselus 12 gadus.

Kā tev klājas, Amslopogas? — es viņam jautāju.

Garais cilvēks, par kura izcelšanos un piedzīvojumiem viņa

dzimtenē klīst veselas leģendas un ko pazīst ar iesauku «Dzenis» vai «Grāvējs», paskatījās uz mani, un viņam izkrita no rokām garais cīņas cirvis. Tai pašā brīdī viņš mani pazina un palocījās.

Vadonis! — viņš iesaucās. — Vecais vadonis! Dižais vadonis! Tēvs! Makumazāns! Vecais mednieks! Ziloņu nāve, lauvu rijējs! Vienmēr možs, drošs, uzmanīgs un rāms! Viņa šāvieni vienmēr trāpa mērķī, viņa acis ir vienmēr modras! Viņš ir uzticīgs draugs! Tēvs! Gudrība skan mūsu tautas balsī: kalns ar kalnu nesatiekas, bet cilvēks ar cilvēku satiekas! Paklausies! Ieradās ziņnesis no Natālas. Makumazāns miris! — viņš teica. — Makumazāna vairs nav Zemes virsū. Tas bija pirms dažiem gadiem. Tagad, šai dīvainajā vietā, es atrodu Makumazānu, savu draugu. Šaubu nav. Vecais šakālis ir kļuvis sirms, bet viņa acis ir modras un zobi asi! Ha, ha! Makumazan, vai atceries, kā tu aizraidīji lodi tieši bifeļa acu starpā? Atceries…

Es ļāvu viņam mēļot tādēļ, ka ievēroju, kādu iespaidu viņa vārdi atstāja uz pārējiem medniekiem, kuri — kā likās — saprata viņa pļāpāšanu. Bet pēc tam es viņu pārtraucu, jo man ir pretīga šī zulu maniere — bez jēgas slavēt cilvēku.

Klusē! — es teicu. — Es brīnos, ka redzu tevi starp šiem ļaudīm! Es tevi atstāju par vadoni tavā dzimtenē. Kā tu nokļuvi te, starp šiem svešzemniekiem?

Amslopogass atbalstījās uz sava garā cirvja kāta, kam bija brīnišķīgi izstrādāts kaula rokturis, un viņa seja sadrūma.

Mans tēvs! — viņš atbildēja. — Es tev gribu visu pastāstīt, bet nevaru runāt šo nelgu klātbūtnē, — viņš uzmeta skatienu vakvafi zaldātam, — mani vārdi domāti tikai lavām ausīm. Mans tēvs, es atzīšos, — un viņa seja kļuva vēl drūmāka, — viena sieviete mani līdz nāvei apvainoja un piemānīja, viņa aptraipīja manu vārdu ar kaunu, un tā bija mana paša sieva, mana apaļvaidzīte mani piemānīja. Bet es izbēgu no nāves, es nogalināju tos, kas gribēja mani nogalināt. Raug, ar šo cirvi es cirtu trīs reizes: pa labi, pa kreisi un taisni pierē, — tu atceries, kādi ir mani cirtieni, — un nogalināju trīs cilvēkus. Pēc tam es aizbēgu, un — kaut arī es neesmu jauns, — manas kājas ir vieglas un straujas kā antilopei, un neviens nevar mani panākt. Es aizbēgu no savā dzimtā krāla [15] , un slepkavas man dzinās pakaļ kliegdami, gluži kā dzinējsuņi pēc medījuma. Noslēpies es sekoju tai, kura mani pievīla. Kad viņa gāja uz avotu pēc ūdens, es gluži kā nāves ēna pārlaidos pār viņu, un mans cirvis cirta bez kļūdīšanās. Viņas galva iekrita ūdenī. Tad es bēgu uz Ziemeļiem. Trīs mēnešus es klaiņoju

bez apstāšanās, bez atpūtas, arvien virzīdamies uz priekšu, kamēr sastapos ar balto mednieku. Viņš nomira, bet es atnācu uz šejieni kopā ar viņa kalpiem. Nekā man nav. Es esmu cēlies no slavenas cilts, manī rit Čakas [16] , dižā karaļa un valdnieka asinis. Bet tagad es esmu vienkāršs klaidonis, kuram nav pat sava krāla. Nekā man nav, izņemot cirvi. Viņi atņēma man manus lopus, paņēma manas sievas, mani bērni vairs nekad neredzēs mani! Raug, ar šo cirvi, — un viņš apgrieza riņķī ap galvu savu briesmīgo ieroci, — es izcirtīšu sev jaunu ceļu. Es esmu runājis!

— Amslopogas, — es teicu, — es tevi pazīstu jau sen. Tu esi patmīlīgs, tevī rit karaliskas asinis, un acīmredzot šoreiz tu esi pārspējis pats sevi. Pirms dažiem gadiem, kad tu biji iecerējis sazvērestību pret Celivaijo, es tevi brīdināju un tu paklausīji. Tagad, kad manis nebija tavā tuvumā, tu esi sastrādājis veselu rindu nelāga darbu. Nu, bet kas izdarīts, tas izdarīts. Aizmirsīsim to! Es tevi, Amslopogas, pazīstu kā cilvēku, kura dzīslās rit karaliskas asinis, kā lielisku karotāju, kas nicina nāvi. Uzklausi mani. Paskaties uz šo slaidā auguma cilvēku, manu draugu, — es norādīju uz seru Henriju.

Viņš arī ir lielisks karotājs, tāpat kā tu, spēcīgs — kā tu un, droši vien, ar platākiem pleciem nekā tavējie. Viņu sauc — Inkubu [17] . bet, lūk, otrs mans draugs — ar apaļu vēderiņu, mirdzošām acīm un patīkamu seju. Viņu sauc par Bugvanu [18] , viņš ir lāga cilvēks, cēlies no tādas savādas cilts, kas visu savu dzīvi pavada uz ūdens un dzīvo uz peldošiem krāliem. Mēs esam trīs, un mēs dosimies ceļojumā uz zemes iekšieni, pāriesim Balto kalnu Keniju un nokļūsim vēl neizpētītos novados. Mēs uzzināsim, kas ar mums notiks, mēs iesim medībās, meklēsim piedzīvojumus, jaunas vietas, tādēļ ka mums ir apnicis sēdēt pilsētā un katru dienu redzēt ap sevi vienu un to pašu. Vai tu gribi nākt mums līdzi? Tu būsi mūsu kalpu pavēlnieks, bet, kas ar mums var notikt, to es nezinu. Mēs trijatā jau agrāk esam ceļojuši, toreiz mēs ņēmām sev līdzi vienu cilvēku — Ambopu un atstājām viņu par lielas zemes valdnieku, par spalvām izrotātu karavīru pavēlnieku; tic uzklausa katru viņa vārdu. Kas notiks tagad — nav zināms. Var būt, ka mūs gaida nāve. Vai tu gribi nākt mums līdzi, vai baidies, Amslopogas?

Vecais karotājs pasmējās.

Tev nav gluži taisnība, Makumazān, — viņš teica, — nevis patmīlība mani noveda pie krišanas, bet — kauns un negods man

skaista sieviete! Bet aizmirsīsim to. Es iešu jums līdzi. Vai mani sagaida dzīve, vai nāve — man tas vienalga, — lai uzbrūk, lai nogalina, lai plūst asins upes. Es kļūstu vecāks un vecāks, un tomēr

es esmu drosmīgs karotājs starp karotājiem. Paskaties! — un viņš parādīja man savas neskaitāmās rētas un skrambas uz krūtīm un rokām. — Zini, Makumazān, cik cilvēku es esmu nogalinājis tuvcīņā? Saskaiti, Makumazān! — un viņš norādīja uz robiņiem, kas bija iezīmēti viņa cirvja kaula rokturī. — Simts trīs! Es neskaitu tos, kuriem esmu uzšķērdis vēderu [19] .

Pietiek, — es iesaucos, ievērodams, ka viss viņa augums dreb kā drudzī, — klusē! Tu tiešām esi «Grāvējs»! Mēs negribam klausīties par nogalināšanu. Klausies, mums vajadzīgi kalpi. Sie ļaudis, — es norādīju uz vakvafi zaldātiem, kas sarunas laikā bija nogājuši malā,

nevēlas nākt mums līdzi!

Nevēlas nākt?! — iekliedzās Amslopogass. — Kas tas par suni, kas negrib iet, ja mans tēvs pavēl? Ei tu, klausies! — ar vienu spēcīgu lēcienu viņš atradās pie tā zaldāta, ar kuru es pirms tam biju runājis, saķēra viņu aiz rokas un spēcīgi saspieda. — Suns! — viņš atkārtoja, stipri spiezdams pārbiedētā cilvēka roku. — Tu teici, ka neiesi līdzi manam tēvam? Saki vēlreiz to, un es tevi nožņaugšu…

viņa garie pirksti apvijās ap zaldāta kaklu, — saki tu un arī tic pārējie… Vai tu esi aizmirsis, kā es kalpoju tavam brālim?

Nē, mēs iesim līdzi baltajam cilvēkam! — sagrābtais norūca pie sevis.

Baltais cilvēks!? — turpināja Amslopogass ar liekulīgi pieaugošu niknumu. — Par ko tu runā, nekaunīgais suns?

Mēs iesim līdzi lielajam vadonim [20] ![1] Ar cieņu uzrunājot baltos cilvēkus vai runājot par viņiem, iezemieši lieto vārdu «vadonis», nevis «baltais cilvēks». — Tulk.

Nu, nu! — noteica Amslopogass rāmā balsī un slrauji atrāva roku, tā ka zaldāts nokrita augšpēdus. — Es jau tā domāju.

Šim Amslopogasam ir spēcīga tikumiska ietekme uz saviem pavadoņiem! — Guds pēc tam noteica.

## II nodaļa MELNĀ ROKA

Drīz mēs atstājām Lamu un pēc desmit dienām nonācām Čarā, apdzīvotā vietā pie Tanas upes, ceļā pieredzēdami daudz dažādu notikumu, pie kuriem man negribas pašlaik kavēties. Starp citu, mēs pabijām kādā sagrautā pilsētā, kura, spriežot pēc daudzajām mošeju un akmens māju drupām, kādreiz ir bijusi ļoti biezi apdzīvota vieta. Šīs sagrautās pilsētas, — bet tādas te ir vairākas, — attiecas uz senseniem laikiem un, kā man šķiet, ir bijušas bagātas; tām ir bijusi liela nozīme tajos laikos, kad tās kalpoja par tirdzniecības centru ar Indiju. Bet to slava izzuda, tiklīdz izbeidzās vergu tirdzniecība. Tur, kur kādreiz bagātie tirgotāji, sapulcējušies no visām pasaules malām, drūzmējās un tirgojās uz laukumiem, tagad ir dzirdami lauvas rēcieni, sargājot savu midzeni, un vergu savstarpējās pļāpāšanas un uzpircēju griezīgo balsu vietā pa sagrautajām ejām un koridoriem skan lauvas briesmīgo rēcienu atbalsis. Tur, kādā laukumā, kur mētājās neiedomājamas atkritumu čupas, mēs atradām divus milzīgi lielus un apbrīnojami skaistus akmeņus un nožēlojām, ka nav iespējams tos paņemt līdzi. Nebija šaubu, ka tie kādreiz bija rotājuši kādas pils ieeju, no kuras nebija vairs ne vēsts.

Viss ir zudis, viss zudis! Zudis tāpat kā tie augstdzimušie kungi un dāmas, kas te kādreiz ir dzīvojuši aiz šiem vārtiem; šajās pilsētās kādreiz kūsāja dzīve, bet tagad tās ir gājušas bojā — tāpat kā Babilona un Ninive, tāpat kā var kādreiz iet bojā ari Londona un Parīze. Nekas nav mūžīgs — tas ir negrozāms dzīves likums. Vīrieši un sievietes, impērijas un pilsētas, tropiskie meži, varas un varenības, kalni, upes un jūras, pasaules un izplatījums — tas viss nemitīgi mainās, iet bojā. Šajās sagrauto drupu kaudzēs morālists saskata visa izplatījuma nākotnes simbolu.

Čarā mēs nolīgām nesējus, kas bija nepieciešami, lai turpinātu ceļu. Bet tad mums iznāca ass strīds ar nesēju vadoni: viņš bija nodomājis no mums izspiest nedzirdēti augstu maksu.

Galu galā viņš draudēja mums uzsūtīt masajus. Tai pašā naktī viņš aizbēga ar visiem mūsu nesējiem, bez tam viņš bija pievācis lielāko daļu mūsu mantu, ko viņiem bija paredzēts nest.

Par laimi, viņiem neizdevās pievākt mūsu šautenes, mūsu apģērbu; droši vien, nevis aiz smalkjūtības, bet gan tādēļ, ka visa šī krava atradās mūsu piecu vakvall zaldātu rokās.

Pēc tam mēs skaidri apzinājāmies, ka mums vajag atmest jebkādas domas par karavānām un nesējiem, — galu galā, arī mantu mums bija palicis gaužām maz. Uz kurieni mums tagad doties un kā to izdarīt?

Guds ātri atrisināja šo uzdevumu.

— Te ir ūdens, — viņš teica, norādīdams uz Tanas upi, — un vakar es redzēju iezemiešus, kas savās pirogās [21] [1] piroga — šaura, gara laiva, ko lieto Centrālās Amerikas un Dienvidamerikas indiāņi; tai ir koka karkass, kam pāri pārvilkta miza vai zvērādas. Ir arī pirogas, kas izdobtas vai izdedzinātas no vesela koka stumbra. — Tulk.

medīja nīlzirgus. Mēs zinām, ka misionāra Mekenzija māja atrodas pie Tanas upes. Kāpēc mēs turp nevarētu braukt ar laivām?

Šis spīdošais priekšlikums tika no mūsu puses apsveikts ar gavilēm. Es tūdaļ izlēmu nopirkt no iezemiešiem vajadzīgās pirogas. Triju dienu laikā es biju paspējis iegādāties divas lielas pirogas, tās bija izdobtas no milzīga stumbra un katra varēja uzņemt sešus vīrus ar bagāžu. Par šīm divām pirogām mēs atdevām visas atlikušās drēbes un vēl dažas lietas.

Nākamajā dienā mēs devāmies ceļā divās pirogās. Pirmajā atradās Guds, sers Henrijs un trīs vakvafi zaldāti, otrajā sēdēju es, Amslopogass un pārējie divi zaldāti. Mums nācās braukt pa upi uz augšu, un mēs pamēģinājām laist darbā visus četrus airus; strādājām visi, izņemot Gudu, kā vergi. Tas bija grūts, nogurdinošs darbs.

Guds, tikko paspējis iekāpt laivā, tūlīt sajuta savu dzimto stihiju un uzņēmās komandiera pienākumus. Viņš prata komandēt. Uz sauszemes Guds bija laipns džentlmenis ar maigām manierēm, mīlēja jokus. Bet uz ūdens viņš bija īsts dēmons. Viņš pilnībā pārzināja visu, kas attiecas uz ūdeni un ceļojumiem pa to, tiklab pazina jūras torpēdas, kā prata rīkoties ar afrikāņu pirogu airiem, bet mēs nepratām nenieka. Viņa uzskati par disciplīnu bija ļoti stingri, vārdu sakot, viņš bija mūsu pavēlnieks uz ūdens un simtkārtīgi atmaksāja mums par mūsu necienīgo izturēšanos, kādu mēs kādreiz atļāvāmics pret viņu uz sauszemes. Bet, no otras puses, man jāsaka, — viņš apbrīnojami labi Vadīja laivu.

Pēc vienas dienas Gudam izdevās no kaut kāda apģērba gabala sameistarot buras katrai pirogai; tas mazliet atviegloja mūsu darbu.

Straume bija ļoti spēcīga, un mēs ar pūlēm virzījāmies uz priekšu pa divdesmit jūdžu dienā.

Mēs devāmies ceļā agrā rītausmā un braucām apmēram līdz pulksten desmitiem, kamēr saule sāka tā cepināt, ka airēt vairs nebija iespējams. Tad mēs izkāpām krastā, apēdām savu pieticīgo pusdienu devu un pēc tam gulējām vai arī kaut ko strādājām līdz pulksten trim.

Pulksten trijos mēs atkal devāmies ceļā — līdz saules rietam, kad gatavojāmies uz naktsdusu. Kādreiz vakarā, kad bijām piestājuši krastā, Guds sadomāja ar vakvafi zaldātu palīdzību attīrīt kādu vietiņu no tur augošiem dzeloņkrūmiem un sakurt ugunskuru. Es, sers Henrijs un Amslopogass devāmies tālāk, lai kaut ko nomedītu vakariņām. Uzdevums bija viegls, tādēļ ka Tanas krastos mitinās daudz dažādu zvēru un meža putnu. Kādreiz naktī sers Henrijs nošāva žirafes mātīti, kuras kaulu smadzenes ir vislieliskākais ēdiens pasaulē.

Man izdevās nošaut pāris antilopju. Reizi pa reizei mēs dažādojām savu ēdienkarti, nošaujot kādu fazānu vai pāvu, kuru te bija atliku likām, vai arī noķērām kādu lielisku zivi, kuru arī Tanas upē bija papilnam.

Pēc trim dienām mums atgadījās nepatīkams piedzīvojums. Mēs piestājām krastā, kā parasti, uz naktsguļu, kad pēkšņi ievērojām netālu no mums kāda cilvēka figūru acīmredzot gaidot mūs. Pietika uzmest acis, lai pazītu, ka tas ir jauns karavīrs, droši vien no masaju cilts.

Ja arī es būtu par to šaubījies, tad visas manas šaubas izgaistu, dzirdot mūsu vakvafi zaldātu izbaiļu kliedzienu: «Masaji!»

Cik mežonīgu un kareivīgu figūru viņš no sevis bija izveidojis! Es biju pieradis pie mežoņu izskata, taču nekad nebiju redzējis tik niknu, nežēlīgu un Šausmīgu seju. Tas bija milzīga auguma vīrs, gandrīz kā Amslopogass, un skaists, bet — velnišķīgi skaists. Labajā rokā viņš turēja šķēpu piecarpus pēdu garumā, pie kam tikai rokturis vien bija divarpus pēdu garš. Viņa kreisajā rokā atradās liels elipses formas vairogs no bifeļa ādas, uz kuras bija iegravētas savādas heraldiskās zīmes. Uz pleciem viņam karājās kapuce no ērgļa spalvām, bet ap kaklu bija aptīta raiba kokvilnas drānas šalle. Viņa parastais kazas ādas apģērbs bija sasiets mezglā kā josta, bet pie sāniem karājās zobens — gabaliņš tērauda, ielikts koka makstī. Pats ievērojamākais viņa apģērba piederums bija cepure no strausa spalvām, kas nokarājās visapkārt viņa sejai līdz pat zodam, un raibo spalvu ierāmējums apbrīnojami izcēla mežoņa fizionomijas velnišķīgo izteiksmi. Visapkārt potītēm karājās melnas bārkstis, bet pie kājām bija piestiprināti pieši, pie kuriem rēgojās brīnišķīgi, melni pērtiķa spalvu pušķi.

Tādā tērpā krastmalā stāvēja masaju karavīrs, gaidīdams mūsu pirogas. Es nevarēju ievērot visus viņa apģērba sīkumus, jo biju pilnīgi nomākts no vispārīgā iespaida un ai/.ņemls ar domām par to, kas mums tagad būtu darāms.

Kamēr mēs domājām, ko darīt, karavīrs izkustējās no savas vietas, pavicināja šķēpu un pazuda brikšņos.

— Hallo! — sers Henrijs sauca no otras laivas. — Mūsu draugs, karavānas vadonis, ir turējis vārdu un uzsūtījis mums masajus. Vai pašlaik nav bīstami piestāt pie krasta?

Es nodomāju, ka tas, protams, ir bīstami, bet — no otras puses

pirogā mēs neko nevarējām sadabūt, lai paēstu, bet ēst gribējās visiem. Beidzot Amslopogass paātrināja mūsu lēmumu, paziņodams, ka viņš ies izlūkos, un tūdaļ aizlīda pa krūmāju kā čūska, bet mēs palikām uz ūdens, viņu gaidīdami. Pēc pusstundas viņš atgriezās un teica, ka tas esot bijis, gluži vienkārši, kāds no mežoņu karavīriem; viņš esot atradis vietu, kur patiesi esot bijusi mežoņu nometne, un

spriežot pēc dažām pazīmēm — viņš domājot, ka masaji ir aizgājuši ne agrāk kā pirms stundas. Karavīrs, ko mēs redzējām, tātad varēja būt sūtīts izlūkos, lai noskaidrotu, kas mēs tādi esam. Mēs izkāpām krastā, sasēdāmies visi pulciņā, paēdām vakariņas un sākām apspriest mūsu stāvokļa bīstamību. Būtībā ir gluži iespējams, ka šī karavīra parādīšanās vispār mums nemaz nav bīstama, ka tas bija tikai viens no bandas, sūtīts aplaupīt un nogalināt tos ļaudis, kas pieder viņiem naidīgai ciltij. Mūsu draugs konsuls mums par tādām bandām tika stāstījis. Tomēr drošības nebija: kad mēs atcerējāmies mūsu aizbēgušo nesēju draudus un karavīra draudīgo šķēpa vicināšanu promejot, visa šī lieta mums parādījās citā gaismā. Nebija šaubu — masaju pulki izseko mūs un gaida izdevīgu brīdi, lai uzbruktu.

Apstākļi bija tādi, ka mums vajadzēja izšķirties starp divām izvēlēm: vai nu doties uz priekšu, vai atkāpties atpakaļ. Otro iespēju visi noliedza, vēl jo vairāk tādēļ, ka, atkāpjoties atpakaļ, mēs varējām sastapties ar vēl lielākām briesmām. Tādēļ mēs nolēmām doties uz priekšu, lai notiktu, kas nolikdams. Nosprieduši, ka gulēt krastā nebūs droši, mēs sakāpām pirogās, aizdzinām tās uz upes vidu un enkura vietā — ar resnām virvēm, kas bija izgatavotas no kokosa šķiedrām, piestiprinājām tās pie lieliem akmeņiem.

Te moskīti nikni metās mums virsū, un tas, reizē ar bailēm par savu drošību, aizdzina prom man miegu, kaut gan citi gulēja, nelikdamies ne zinis par moskītiem. Es zvilnēju vaļējām acīm, nodevos pārdomām, galvenokārt prātodams, kā izvairīties no masajiem. Bija brīnišķīga, mēness gaismas pielieta nakts, un, neraugoties uz moskītiem un visām iespējām saslimt ar drudzi, nakšņojot uz upes, neraugoties uz to, ka krampji mocīja manu labo kāju, jo pirogā man nebija ērta zvilnēšana, tāpat neraugoties uz to, ka aizmigušie vakvafi zaldāti šausmīgi krāca, — es tomēr pilnībā izbaudīju brīnišķīgās nakts skaistumu. Mēness stari spēlējās uz upes virsmas nemierīgajiem ūdeņiem, kas nerimtīgi tiecās uz jūru, tāpat kā cilvēka dzīve tiecas uz kapu. Upes krastos valdīja tumsa, un naksnīgais vējš skumīgi šalca niedrēs. Pa kreisi no mums, upes krastā, atradās kails smilšu sēklis bez kokiem. Tur es varēju samanīt veselu baru antilopju, kas bija sanākušas pie ūdens padzerties. Tad pēkšņi atskanēja nikns rēciens, un antilopes izbijušās aizskrēja. Pēc dažām minūtēm es ieraudzīju viņa augstības zvēru ķēniņa vareno slāvu, kas bija ieradies, lai padzertos pēc krietnas maltītes. Viņš lēni virzījās uz niedru pusi ap piecdesmit soju atlālumā no mums; vēl pēc dažām minūtēm milzīga melna masa izlīda no ūdens un nokrācās.

Tas bija nīlzirgs. Viņš bija tik ļoti tuvu, ka es varēju skaidri redzēt, kā viņš, ziņkāres mudināts, gribēja uzzināt, kas tās ir par pirogām, sadzītas upes vidū; viņš atvēra savu milzīgo rīkli, paskatījās un saldi nožāvājās, dodams man iespēju papriecāties par viņa ilkņiem.

Es jau gribēju ielaist viņam lodi pierē, bet pārdomājis atstāju viņu mierā, vēl jo vairāk tādēļ, ka viņš bija pārāk smaga bagāža mūsu pirogai. Drīz vien viņš klusu, bez trokšņa pazuda no mana redzes loka. Paskatoties pa labi uz krastu, man šķita, ka es redzu kādu tumšu figūru, kas slēpjas aiz kokiem. Man ir ļoti asa redze, tādēļ es biju pārliecināts, ka tur kaut kas ir, bet vai tas ir zvērs, putns, vai cilvēks to es nevarēju atšķirt.

Šai brīdī tumšs mākonis aizsedza mēnesi, mežs noklusa. Pēkšņi atskanēja griezīgs, man labi pazīstams pūces kliedziens, kas neatlaidīgi atkārtojās vairākas reizes. Pēc tam iestājās pilnīgs klusums, tikai vējš šalca kokos un niedrēs.

Nezinu kādēļ, bet mani pēkšņi sagrāba dīvains nervu uzbudinājums. Sevišķu iemeslu pagaidām nebija, tādēļ ka jebkurš, kas ceļo pa Centrālo Āfriku, nemitīgi atrodas briesmu ielenkumā, bet es nevarēju un nevarēju nomierināties. Parasti es smejos un neticu dažādām priekšnojautām, bet tagad, neraugoties uz manu noskaņu, mani pārņēma nomācoša priekšnojauta par tuvām briesmām. Auksti sviedri izspiedās man uz pieres, bet es negribēju modināt citus. Es jutu, ka manas bailes aug augumā, mans pulss kļūst arvien vājāks

kā cilvēkam kas ir tuvu nāvei, — nervu stāvoklis ir sasniedzis galējo robežu. Sī sajūta ir pilnīgi pazīstama tam, kurš pakļauts murgiem. Bet mana griba uzvarēja bailes, es turpināju tāpat zvilnēt pirogā, pagriezies ar seju pret Amslopogasu un diviem vakvafi zaldātiem, kas arī gulēja tepat.

Pamazām attālinājās nīlzirga šļaksti ūdenī, pēc tam atkal atskanēja pūces kliedziens, tagad tas skanēja nedabiski spiedzošā tonī1. Vējš žēli gaudoja sirdi plosošu melodiju. Virs mūsu galvām blīvējās drūmi mākoņi, bet zem mums — aukstas, mainas ūdens dzīles. Tumsā, kas valdīja visapkārt, es sajutu elpojam nāvi! Tā bija nomācoša sajūta.

Pēkšņi es jutu, ka asinis sastingst manās dzīslās un sirds apstājas. Vai man tikai šķiet, vai arī patiesi mūsu piroga kustas? Es pagriezos, lai atskalītos uz otru laivu, kas bija aiz mums, taču es to neredzēju, toties es ieraudzīju vāju, melnu roku, kas stiepās pāri mūsu pirogai.

Vai tiešām tic ir murgi? Tai pašā mirklī tumša, sātaniska seja parādījās virs ūdens. Piroga sašūpojās, pazibēja naža asmens, atskanēja šausmīgs kliedziens no gulošā vakvafi zaldāta mutes, un kaut kas silts iešļācās man sejā.

Tai pašā brīdī es atģidos, sapratu, ka tas nav murgs, bet masaju uzbrukums. Es paķēru pirmo, kas gadījās pie rokas — tas bija Amslopogasa cirvis — un no visa spēka cirtu tai virzienā, kur biju redzējis roku ar nazi. Cirtiens ķēra tieši roku un nocirta tai visu plaukstu. Mežonis neizdvesa nevienu nopūtu, nevienu kliedzienu. Tā viņš bija ieradies — kā rēgs, kā parādība, un tā viņš arī pazuda

klusi un nemanāmi, atstādams te savu nocirsto roku, kura vēl arvien stingri turēja zobenu, kas bija iedurts mūsu nabaga vakvali zaldāta sirdī.

Mežoņus pārņēma satraukums, un man šķita, — neesmu pārliecināts, vai tas patiesi tā bija, — ka dažas melnas galvas aizslīdēja pa ūdeni labā krasta virzienā; pie šī paša krasta būtu drīz vien nonākusi arī mūsu piroga, jo enkura virve bija pārgriezta.

Tiklīdz es iepazinos ar faktiem, es sapratu mežoņu plānu. Viņi bija pārgriezuši virvi, lai pirogu dabiskā ceļā, pa upes teci, dabūtu krastā, kur to gaidīja karavīru pulks ar šķēpiem, gatavi mūs visus nogalināt.

Saķēris vienu airi, es liku Amslopogasam ķerties pie otra,

dzīvs palikušais vakvafi zaldāts bija ne dzīvs, ne miris no bailēm,

un mēs sākām no visa spēka airēt uz upes vidu; bija arī pēdējais laiks: pēc dažām minūtēm mēs būtu nokļuvuši krastā, kur mums visiem draudēja nāve.

Tiklīdz mēs bijām nokļuvuši pienācīgā attālumā no krasta, pirmais uzdevums bija uzzināt, vai mūsu otrā piroga ir savā vietā.

Grūts un bīstams bija šis uzdevums, jo visapkārt valdīja melna tumsa! Acīmredzot visžēlīgais Dievs mūs vadīja. Beidzot, čakli strādājot ar airiem, mēs ieraudzījām mūsu otro pirogu un bijām priecīgi uzzinādami, ka uz tās viss kārtībā.

Neapšaubāmi, tā pati mežoņa melnā roka, kura pārgrieza mūsu enkura virvi, bija nolēmusi to pašu darīt arī ar otro laivu, ja vien mežoni nebūtu pazudinājusi viņa neatvairāmā tieksme — nogalināt katrā izdevīgā gadījumā. Un kaut arī mēs samaksājām ar viena cilvēka dzīvību, tomēr tas pasargāja visus pārējos no bojāejas! Ja nebūtu parādījusies šī melnā roka, šis rēgs pāri laivai, — es nekad, līdz pat nāvei neaizmirsīšu šo mirkli, — piroga būtu aizdzīta uz krastu, iekams es būtu aptvēris, kas te notiek, un nekad es nebūtu uzrakstījis par šo nolikumu!

## III nodaļa PIE MISIONĀRA

Mēs piestiprinājām mūsu enkura virves atliekas pie olrās pirogas un sākām gaidīt rītausmu, apsveikdami cits citu ar izglābšanos no draudošajām briesmām; tā gan drīzāk bija Providences [22] labvēlība, nevis mūsu pašu pūļu rezultāts. Beidzot sāka aust gaisma. Reti man ir gadījies ar tādu prieku sagaidīt gaismas atnākšanu. Pirogas dibenā gulēja nelaimīgais vakvafi zaldāts un turpat viņam līdzās arī mežoņa asiņainā roka. Es nevarēju izturēt šo skatu. Paņēmuši akmeni, kas kalpoja par enkuru mūsu pirogai, mēs piesējām pie tā nogalināto cilvēku un iemetām viņu ūdenī. Viņš nogrima dibenā, un tikai burbuļi palika ūdens virsū. Ak vai! Kad pienāk laiks, lielākā da|a no mums nogrimst Lētā [23] , atstājot pēc sevis tikai burbuļus — vienīgos mūsu dzīves lieciniekus. Mežoņa roku mēs arī iemetām upē. Zobens, ko mēs izvilkām no nogalinātā krūtīm, bija ļoti skaists, acīmredzot tas bija arābu darbs, rokturis tam bija no ziloņkaula, apdarināts ar zeltu. Es to paņēmu sev, jo man bija tikai mednieka nazis, un vēlāk izrādījās — šis zobens man bija ļoti noderīgs. Viens no vakvafi zaldātiem pārnāca uz manu pirogu, un mēs atkal devāmies ceļā sliktā garastāvoklī, cerēdami pie misionāra nokļūt tikai naktī.

Stundu pēc saules lēkta sāka līt spēcīgs lietus, tādējādi vēl vairāk pasliktinādams mūsu stāvokli. Mēs izmirkām līdz kauliem, jo pirogās nebija iespējams paslēpties no lietus. Vējš mitējās, buras bezspēcīgi karājās, un mēs lēni virzījāmies uz priekšu ar airu palīdzību.

Pulksten vienpadsmitos mēs piestājām kreisajā krastā; lietus bija mazliet mitējies, un mēs sakūrām ugunskuru, noķērām un sacepām zivis, taču neuzdrīkstējāmies iet mežā, lai nomedītu kādu zvēru. Pulksten divos mēs devāmies atkal cc]ā, paņēmuši līdzi krājumā ceptas zivis.

Lietus sāka līt vēl stiprāk. Braukt pa upi kļuva arvien grūtāk, jo te bija daudz akmeņu, sekls ūdens un ārkārtīgi spēcīga straume. Bija acīm redzami, ka līdz naktij mēs nenokļūsim misionāra viesmīlīgajā pajumtē, — ne sevišķi patīkamas izredzes! Pulksten piecos pēc pusdienas, galīgi nomocījušies, mēs varējām skaidri noteikt, ka atrodamies apmēram 10 jūdzes no misijas. Kad bijām ar šo faktu samierinājušies, mums vajadzēja parūpēties par drošu naktsguļu.

Mēs neuzdrīkstējāmies piestāt krastā, kas bija biezi noaudzis ar visdažādākajiem augiem, krūmiem un kokiem, jo te varēja slēpties inasaji. Par laimi, mēs ieraudzījām nelielu klinšainu saliņu pašā upes vidū. Mēs nekavējoties piestājām pie tās, stipri piesējām pirogas, izkāpām salā un sākām iekārtoties, cik nu to atļāva apstākļi. Kas attiecas uz laiku, — tas bija pretīgs: lietus bija izmērcējis mūs līdz pašai pēdējai vīlītei, bez tam nebija iespējams iekurt ugunskuru. Viens apstāklis mūs cik necik nomierināja: mūsu vakvafi zaldāti apgalvoja, ka tādā laikā nekas nepiespiedīšot masajus uzbrukt mums, jo viņiem ļoti nepatīkot lietus, viņiem pat neesot pieņemamas domas par mazgāšanos. Mēs paēdām negaršīgu, aukstu zivi, — visi, izņemot Amslopogasu, jo viņš — kā jau īsts zuls, — zivī nevarēja ne acu galā ieredzēt, tad iedzērām degvīnu; par laimi, mums bija saglabājušās dažas degvīna pudeles. Tā bija pati grūtākā nakts, ko man ir nācies pārdzīvot, ja neskaita, lūk, to nakti, kad mēs, trīs baltie cilvēki, tik tikko nenosalām mūsu ceļojuma laikā uz Kukuāņu zemi1. Nakts vilkās bezgalīgi, un es baidījos, ka mūsu vakvafi zaldāti nenomirst  no lietus un aukstuma; viņi droši vien būtu arī nomiruši, ja es nebūtu viņiem laiku pa laikam iedevis pa malkam degvīna. Pat tāds norūdīts, vecs karavīrs kā Amslopogass smagi pārdzīvoja visas mūsu stāvokļa neērtības, kaut gan pretēji vakvafi zaldātiem, kuri nemitīgi vaidēja un žēlojās par savu likteni, — no viņa nedzirdējām nevienu žēlabu. Uz rīta pusi mēs izdzirdējām pūces kliedzienu un sākām gatavoties ienaidnieku uzbrukumam, kaut gan es nedomāju, ka mēs būtu varējuši kaut cik nopietni tam pretoties. Bet pūce šoreiz bija īsta, jā, un arī paši masaju vīri laikam gan jutās tik draņķīgi, ka viņiem pat prātā nenāca kādam uzbrukt.

Beidzot pirmie uzlēcošās saules stari pārslīdēja pār ūdens virsu, un lietus pierima. Parādījās spoža saule, tā aizdzina mākoņus un

sasildīja gaisu. Izmocīti, novārguši mēs cēlāmies un gājām sildīties spožajos saules staros, savās sirdīs izjuzdami lielu pateicību saulei. Es ļoti labi saprotu, kāpēc pirmatnējās tautas dievināja sauli: tai taču bija ārkārtīgi liela nozīme viņu dzīvē.

Pēc pusstundas mēs devāmies ceļā; pūta labs ceļavējš. Reizē ar sauli mums atgriezās arī labs garastāvoklis, un mēs bijām gatavi pasmieties par iepriekšējās nakts briesmām. Pulksten vienpadsmitos, kad mēs bijām nolēmuši, kā parasti, atkal apstāties, atpūsties un nomedīt kādu zvēru pusdienām, nejaušs upes līkums mūsu acu priekšā pavēra īstas eiropeiskas mājas ainavu, — māja ar verandu visapkārt, brīnišķīgi izveidota uz pakalna un apjozta ar augstu akmens žogu un grāvi. Pāri mājai augstu gaisā slējās milzīga, kupla priede, kuras galotni pēdējo divu dienu laikā mēs bijām redzējuši vairākas reizes, taču mums ne prātā neienāca, ka tā aug tieši pie pašas misijas. Es pirmais ieraudzīju šo māju un nespēju atturēties no gaviļu sauciena, kuram piebiedrojās arī citi. Tagad mums vairs negribējās apstāties krastā, visiem spēkiem mēs airējāmies uz priekšu; kaut gan māja šķita pavisam tuvu esam, tomēr mēs braucām ilgi, un tikai pulksten vienos piestājām pie krasta, kur stalti slējās misijas nams. Izkāpjot krastā, mēs pamanījām trīs angļu stilā ģērbtas figūras, kas steidzās mums pretī.

Kungs, dāma un meitene, — Guds iesaucās, aplūkodams šo trio caur savu stikliņu, — visi trīs ar civilizētu ļaužu manierēm, svinīgi un cēli soļo uz mūsu pusi pa brīnišķīgu dārzu. Varat mani pakārt, ja tas nav pats interesantākais piedzīvojums visā šajā ceļojumā!

Gudam bija taisnība. Savādi bija te redzēt šos eiropiešus; tas šķita kā sapnis vai arī kā gabaliņš no itāļu operas. Bet sapnis pārvērtās par īstenību, tiklīdz mēs izdzirdējām vārdus, pareizāk sakot, uzrunu, kas tika teikta vistīrākajā skotu dialektā:

Esiet sveicināti, kungi, esiet sveicināti! — teica misters Mekenzijs, stūrains kungs ar sirmu galvu, labsirdīgu seju un sārtiem vaigiem. — li* ceru, ka jūs esat visi pie labas veselības! Iezemieši man teica, ka viņi pirms stundas esot redzējuši divas laivas ar baltajiem cilvēkiem braucam pa upi, un mēs steidzāmies, lai jūs sagaidītu!

Es esmu tik priecīga, ka atkal redzu baltos cilvēkus!

iesaucās dāma, pēc izskata brīnumjauka, eleganta un grandioza persona.

Mēs noņēmām cepures un iepazināmies.

Bet tagad jūs, laikam, esat noguruši un izsalkuši, kungi!

teica misters Mekenzijs. — Nāciet man līdzi! Mēs esam ļoti priecīgi, jūs redzot! Pēdējais baltais cilvēks, kas pirms gada te ieradās, bija Alfons, — jūs viņu redzēsit!

Mēs gājām uz kalna nogāzi, kalna apakšēja daļa bija nožogota, tur zaļoja dārzi, pilni ar puķēm un dažādiem augļiem un dārzeņiem. Šo dārzu nostūros bija sagrupētas scmtcm līdzīgas būdas; tajas dzīvoja iezemieši, kurus misters Mekenzijs bija ņēmis savā aizbildniecībā. Sievietes un bērni aplaistīja dārzeņus, kad mēs gājām tiem garām. Dārzam pa vidu veda celiņš, kas no abām pusēm bija biezi noaudzis ar apelsīnu kokiem; tie bija stādīti apmēram pirms desmit gadiem, bet šajā brīnišķīgajā klimatā bija izauguši neticami slaidi un kupli, to zarus lieca uz leju smagi, zeltaini augļi. Pēc tam, kad bijām kādu laiku kāpuši augšup pa stāvo nogāzi, mēs nonācām pie brīnišķīga iežogota dārza; dārza platība aptvēra ap 4 akri1 zemes, un tur, pašā kalna virsotnē, atradās mistera Mekenzija dārzs, māja, baznīca un citas celtnes. Un kas tas bija par dārzu! Man vienmēr ir patikuši skaisti dārzi, bet, kad es ieraudzīju misionāra dārzu, es no sajūsmas sāku aplaudēt. Glītās rindās te auga visi labākie Eiropas augļu koki. Kalna virsotnē klimats bija tik vienmērīgs, ka visi no Anglijas atvestie stādi, koki, puķes dīga un auga lieliski, te bija pat dažādas ābolu šķirnes. Te auga arī zemenes, tomāti, — un kādi vēl! Melones, gurķi, visvisādu šķirņu augļi un dārzeņi…

Jums ir brīnišķīgs dārzs! — es teicu lielā sajūsmā, bet arī ar zināmu skaudību.

Jā, — misionārs atbildēja, — dārzs ir labs un pilnā mērā atmaksā manas pūles pie tā. Arī klimats te ļoti labvēlīgs. Ja jūs ieliksit zemē persika kauliņu, pēc trim gadiem varēsit ievākt ražu, bet rozes spraudenis sāks ziedēt pēc viena gada. Brīnišķīgs klimats!

Mēs pienācām pie grāvja, kas bija pilns ar ūdeni; otrpus grāvim pacēlās akmens siena ar šaujamlūkām astoņu pēdu augstumā.

Tur, — teica misters Mekenzijs, norādīdams uz grāvi un akmens sienu, — aiz šīs sienas ir mans «magnum opus» [24] , tur, — baznīca, bet uz otru pusi — māja. Man nācās nolīgt divdesmit cilvēku — iezemiešu, kas divus gadus raka grāvi un būvēja sienu, un man nebija miera, kamēr darbs nebija pabeigts. Tagad es esmu pilnīgi norobežojies no visiem Āfrikas mežoņiem, tādēļ ka straume, kas pilda grāvi, iztek no sienas un burbuļo gan vasaru, gan ziemu, bez tam mājās man vienmēr ir pārtikas krājumi četriem mēnešiem!

Pārgājuši pa dēļu laipiņu pāri grāvim, mēs izlīdām cauri nelielai spraugai, kas bija iemūrēta sienā, un nonācām mistera Mekenzija valstībā, bet tieši — viņa brīnišķīgajā dārzā, kura krāšņumu grūti aprakstīt. Es nekad nebiju redzējis tik skaistas rozes, gardēnijas, kamēlijas (pat Anglijā reti sastopamas šķirnes). Tur bija vesela brīnišķīgu sīpolpuķu kolekcija, ko bija izveidojusi misionāra mazā meitiņa mis Flosija. Dārza vidū burbuļoja strūklaka ar ļoti skaistu akmens plāksnītēm izliktu baseinu. Dzīvojamā māja bija masīva celtne ar lielisku verandu; visa māja bija būvēta kā četrstūris, tās ceturtajā pusē bija ierīkota virtuve, kas bija atdalīta no mājas. Brīnišķīgs celtnes plānojums tādā karstā zemē!

Četrstūra centrā atradās pats ievērojamākais priekšmets, kas bija mūsu acīm skatāms šai lieliskajā vietā — oriģināls koks, trīs simti pēdu garš; tā stumbrs bija 16 pēdu diametrā. Augstu, ap septiņpadsmit pēdu augstumā, pacēlās taisns, brīnišķīgs stumbrs bez neviena zara, bet augšā plaši uz visām pusēm pletās tumši zaļi zari, kas izskatījās kā gigantiskas lapas; tie sniedzās pāri mājai un dārzam, dodami maigu ēnu un, pateicoties augstajai zarotnei, vienlaikus netraucēdami gaismai un gaisam piekļūt mājai.

Cik dižs koks! — iesaucās Henrijs.

Jā, jums taisnība, tas ir apbrīnojami skaists koks! Visā zemē, cik man zināms, nav otra tāda koka! — atbildēja misionārs. — Es to esmu nosaucis par sarga torni. Kad man ir nepieciešamība, es piestiprinu virvi pie apakšējiem zariem un uzrāpjos kokā, ņemdams līdzi tālskati. Es varu redzēt visapkārt kokam 15 jūdžu tālumā. Bet es piemirsu, ka jūs esat izsalkuši, pusdienas ir gatavas. Nāciet man līdzi, mani draugi! Es jums pastāstīšu, kā man izdevās sadabūt franču pavāru!

Viņš devās uz verandu. Es viņam sekoju. Šai brīdī durvis, kas veda no mājas uz verandu, atvērās un tajās parādījās neliela auguma ņiprs cilvēks, tērpies zilā flaneļa jakā, ādas kurpēs, iezīmīgs ar savu noraizējušos izskatu un milzīgām ūsām.

Kundze atļaus man ziņot, ka pusdienas ir uz galda! Kungi, mans sveiciens jums! — tad pēkšņi, ieraudzījis Amslopogasu, kas stāvēja mums aiz muguras un spēlējās ar savu cirvi, viņš sasita rokas no pārsteiguma. — Ak, kāds cilvēks! — viņš iesaucās franciski. — Kāds briesmīgs mežonis! Jūs paskatieties, kāds viņam briesmīgs ierocis!

Ko jūs tur mēļojat, Alfons? — misters Mekenzijs jautāja.

Es mēļoju? — mazais francūzis iebilda, nenolaizdams acis no Amslopogasa, kura izskats, liekas, viņu pilnīgi apbūra. — Ko es mēļoju? Es runāju par šo melno kungu!

Mēs visi sākām smieties, bet Amslopogass, sapratis, ka viņš ir nokļuvis visu uzmanības lokā, dusmīgi sarauca pieri.

Velns parāvis! — iekliedzās Alfons. — Viņš dusmojas, taisa grimases. Man tas nepatīk. Es pazūdu!

Viņš ātri aizskrēja. Misters Mekenzijs piebiedrojās mūsu jautrajai noskaņai.

Alfonam ir dīvains raksturs! — viņš tcica. — Gan jau es atradīšu laiku, lai jums pastāstītu viņa dzīves stāstu. Bet pagaidām iesim nogaršot viņa sarūpēto ēdienu!

Sakiet man, — tcica sers Henrijs, kad mēs bijām apsēdušies pie lieliski klāta pusdienu galda, — kā jums izdevās franču pavāru atvilināt šurp, uz šo mežonīgo zemi?

Viņš te ieradās pēc savas paša vēlēšanās un lūdza, lai mēs pieņemot viņa pakalpojumus. Jūs varat palūgt, lai viņš jums pastāsta šo notikumu!

Kad pusdienu maltīte bija beigusies, mēs aizsmēķējām pīpes, un sers Henrijs viesmīlīgajam saimniekam pastāstīja par visiem mūsu piedzīvojumiem.

Acīmredzot, — teica misionārs, — šie nolādētie masaji ir jūs izsekojuši, un es esmu ļoti priecīgs, ka jūs esat laimīgi nokļuvuši te. Es nedomāju, ka viņi uzdrīkstēsies jums te uzbrukt. Diemžēl gandrīz visi mani ļaudis, apmēram divi simti cilvēku, ir aizgājuši līdzi karavānai; te palika ne vairāk kā divdesmit cilvēku, lai varētu atvairīt negaidītu uzbrukumu. Katram gadījumam es jau tagad došu saviem ļaudīm dažus norādījumus!

Pasaucis melno cilvēku, kas stāvēja pie dārza, viņš, piegājis pie loga, viņam kaut ko tcica iezemiešu dialektā. Cilvēks noklausījās, palocījās un aizgāja.

Es uzdrīkstos cerēt, — es teicu, kad viņš atgriezās savā vietā, — ka mēs jums nesagādāsim daudz rūpju. Mēs aiziesim ātrāk, nekā šie asinskārīgie nelieši uzdrīkstēsies jūs traucēt!

Nē, jūs neaiziesit. Ja masaji tā būs izlēmuši, tad viņi ieradīsies, bet es domāju, ka mēs viņus pienācīgi sagaidīsim. Es nevaru cilvēkiem parādīt durvis, — nē, to es nedarīšu, kaut vai visas pasaules mežoņi man grasītos uzbrukt!

Atceros, — es turpināju sarunu, — Lamu salā konsuls man stāstīja, ka viņam esot jūsu vēstule, kurā jūs rakstījuši, ka pie jums atnācis kāds cilvēks, kas apgalvojis, ka viņ» te, zemes iekšiene, esot redzējis baltos cilvēkus. Kā jūs domājat, vai tas ir taisnība, vai izgudrojums? Es jautāju tāpēc, ka arī es esmu dzirdējis tādas runas, ka te mitinoties baltā rase!

Atbildes vietā misionārs izgāja no istabas un atgriezās, turēdams rokā ārkārtīgi dīvainu, garu zobenu.

Zobena asmens, biezs un ass, bija dīvaini izgreznots, bet mani vēl vairāk izbrīnīja tas, ka zobena malas, asi noslīpētas, neraugoties uz asmeni, bija lieliski apdarinātas ar zeltu [25] .

Vai jūs kādreiz esat redzējuši šādu zobenu? — vaicāja misters Mekenzijs.

Mēs apskatījām ieroci un pakratījām galvas.

Labi, es jums parādīju šo zobenu tādēļ, ka man to atnesa cilvēks, kas teicās redzējis baltos cilvēkus, un šis ierocis lielākā vai mazākā mērā apliecina viņa vārdu pareizību, kaut gan toreiz es visu viņa stāstījumu uzskatīju par pasaciņu. Es izstāstīšu jums visu, ko es par to zinu.

Kādreiz, pēc pusdienām, es sēdēju verandā, kad pēkšņi pie manis ienāca nabadzīgs, nožēlojams, noguris cilvēks. Es jautāju, no kurienes viņš ir atnācis un ko viņam vajag. Viņš sāka gari un plaši stāstīt par to, ka viņš piederot kādai ciltij, kas dzīvojot tālu ziemeļos, ka to esot iznīcinājuši citas, naidīgas cilts piederīgie, ka viņš kopā ar vēl dažiem, kas toreiz palikuši dzīvi, esot bēdzis vēl tālāk uz ziemeļiem un pārcēlies pār kādu ezeru, ko saukuši par Laga ezeru. Pēc tam, šķiet, ceļš viņu novedis pie kāda cita ezera, kas atradies kalnos; «ezers bez dibena» — tā viņš to nosauca. Te viņa sieva un brālis nomiruši no kādas lipīgas slimības, — šķiet, ka tās ir bijušas bakas, — un pārējie cilts piederīgie viņu padzinuši no sava vidus. Desmit dienas viņš esot klaiņojis pa kalniem, kamēr beidzot nokļuvis biezā mežā, kur viņu atradis baltais cilvēks, kas tur medījis zvērus, un aizvedis sev līdzi pie baltajiem cilvēkiem, kas dzīvojuši lielās akmens mājās. Tur viņš nodzīvojis aptuveni nedēļu, kamēr kādreiz naktī pie viņa atnācis cilvēks ar baltu bārdu, «cilvēks, kas ārstē», — tā viņš man tcica, — izmeklējis un apskatījis viņu. Pēc tam viņu atkal aizveduši uz mežu — pie tuksneša robežas, iedevuši līdzi pārtiku un šo zobenu un atstājuši vienu pašu.

Re, kā, — noteica sers Henrijs, kas ar lielu interesi klausījās misionāra vārdos, — un kas notika tālāk?

Ja var ticēt viņa stāstījumam, tad viņš pēc tam piedzīvojis daudz ciešanu un zaudējumu, veselām nedēļām pārticis tikai no augu saknītēm, ogām un no tā, ko izdevies noķert vai nomedīt. Beidzot viņš nokļuvis pie mums. Es tā arī neuzzināju visus sīkumus par viņa ceļojumu, tāpēc ka liku viņam atnākt nākamajā dienā un pavēlēju vecākajam no kalpiem parūpēties par viņu. Kalps viņu aizveda. Nabadziņš bijis apkritis ar kašķi, un kalpa sieva nav gribējusi viņu laist savā būdā, jo baidījusies aplipt ar kašķi. Viņam iedevuši segu un likuši gulēt ārā, svaigā gaisā. Diemžēl tuvumā klaiņojis kāds lauva, kas ieraudzījis nelaimīgo, taisījis mērķtiecīgu lēcienu un nokodis viņam galvu. Nevienam no ļaudīm nebija nekādu aizdomu, ka varētu notikt nelaime. Tā beidzās viņa dzīve un viss notikums ar baltajiem cilvēkiem, un ari es pats nezinu, — vai tā ir patiesība, vai izdoma! Kā jūs domājat, mister Kvotermein?

Es arī nezinu, — es atbildēju, — bet šai mežonīgajā zemē ir tik daudzkā noslēpumaina, ka man būtu ļoti žēl, ja viss notikums izrādītos tikai tukša fantāzija! Katrā gadījumā mēs mēģināsim to izpētīt! Mēs esam nolēmuši doties uz Lekakizāru, bet no turienes, ja paliksim dzīvi, uz Laga ezeru. Ja tur dzīvo baltie cilvēki, mēs tos atradīsim!

Jūs esat drosmīgi ļaudis, mani draugi, — teica misionārs ar tikko manāmu smaidu.

## IV nodaļa ALFONS UN VIŅA ANETE

Pēc pusdienām mēs apskatījām visas misijas mājas un celtnes. Man jāatzīstas, ka šī ir visbrīnišķīgākā vietiņa visā Āfrikā!

Mēs atgriezāmies verandā, kur Amslopogass bija iegrimis savā mīļākajā nodarbībā, — viņš čakli jo čakli tīrīja šautenes. Tas bija vienīgais darbs, kuru viņš atzina, tādēļ ka zulu vadoņa cieņa viņam liedza ķerties pie jebkura cita darba. Bija jocīgi redzēt šo milzīgo zulu sēžam uz grīdas līdzās savam kaujas cirvim, kas turpat bija piesliets pie sienas. Viņa smalkās, aristokrātiskās rokas ar lielu rūpību tīrīja šauteņu mehānismu. Katrai šautenei viņš bija izdomājis savu nosaukumu. Vienu, kas piederēja seram Henrijam, viņš sauca par «Pērkona negaisu», otru — mazu, bet ar spēcīgu šāvienu, par «Mazulīti, kas burbuļo kā strautiņš». Vinčesterus viņš bija nosaucis par «Sievietēm, kas vārdus ber kā pupas», Mārtiņi šautenes viņš sauca

«Vienkāršie ļaudis», — un tā pilnīgi visas. Jocīgi bija klausīties, kā viņš, šautenes tīrīdams, ar tām sarunājās gluži kā ar dzīvām būtnēm, jokojās ar tām sirsnīgi un labsirdīgi. Tāpat viņš sarunājās arī ar savu cirvi, ko, liekas, uzskatīja par savu sirdsdraugu; veselām stundām viņš varēja stāstīt tam par saviem piedzīvojumiem. Ar viņam piemītošo humoru savu cirvi viņš sauca par «Inkosi —kaas», kas zulu valodā nozīmē «Pavēlniece». Es brīnījos par tādu nosaukumu un beidzot apjautājos viņam par to. Viņš man paskaidroja, ka viņa cirvis esot sieviešu kārtas tādēļ, ka tam piemītot sievišķīgs paradums

visās lielās" iedziļināties. Viņš piebilda, ka cirvis ir godam nopelnījis Pavēlnieces vārdu, jo visi ļaudis šī cirvja priekšā krītol pie zemes, nevarēdami pārspēt tā spēku un skaistumu. Bez lam Amslopogass ar savu cirvi apspriedās visos sarežģītos gadījumos, jo

pēc viņa vārdiem — cirvim piemītot īpaša gudrība: tas esot «ielūkojies daudzu cilvēku smadzenēs».

Es paņēmu cirvi un ilgi aplūkoju šo briesmīgo ieroci. Kaula rokturis bija apmēram trīs pēdas garš ar apelsīna lieluma bumbuli galā, lai neslīdētu roka. Visapkārt šai uzmavai bija iegriezti daudzi robiņi, kas apzīmēja to cilvēku skaitu, kuri bija nogalināti ar šo cirvi. Cirvis bija izkalts no lieliska tērauda un labi noslīpēts. Amslopogass droši vien nezināja šī cirvja izcelšanos, jo viņš to bija izņēmis no rokām cilvēkam, kuru bija nogalinājis pirms dažiem gadiem. [26] cirvis nebija smags, — pēc manām domām, tas svēra ap 2 1/2 mārciņu, bet Amslopogasa rokās tas bija nāvējošs ierocis. Parasti viņš mēdza ienaidniekam vairākas reizes iesist ar cirvja uzmavu, tikai sevišķos gadījumos lietodams asmeni. Šī iemesla dēļ, — ka viņš ienaidnieku «kala», — viņš tika iesaukts par «Dzeni». Amslopogass sargāja savu ievērojamo un briesmīgo ieroci vairāk nekā pats savu dzīvību. Viņš izlaida to no rokām tikai ēšanas laikā, bet arī tad cirvis gulēja viņam pie kājas.

Tiklīdz es biju atdevis cirvi Amslopogasam, ienāca mis Flosija un aicināja mani apskatīt viņas ziedu kolekciju — afrikāņu lilijas un ziedošos krūmus.

Daži no tiem bija apbrīnojami skaisti, kaut arī es tos redzēju pirmo reizi. Es vaicāju viņai, vai viņa ir dzirdējusi par Goja liiiju, kuras brīnumainais skaistums pārsteidzis Āfrikas apceļotājus. Šī lilija uzzied tikai vienu reizi 10 gados, tai patīk augt sausā augsnē. Vēlāk man bija izdevība redzēt šo reto puķi, un es neesmu spējīgs aprakstīt tās skaistumu un neparasti maigo, saldo smaržu. Puķe izaug no sīpola vainadziņa, stiepdamās uz augšu ar resnu, gaļīgu kātiņu, kas dažreiz sasniedz līdz 14 collas [27] diametrā. sākumā izveidojas zaļa maksts, pēc tam parādās raibas ūsiņas, kas graciozi vijas pa kātu augšup. Galu galā parādās pats ziediņš, kura žilbinoši baltais loks veido samtainu aveņkrāsas kausiņu; no kausiņa vidus izaug zeltaina auglenīca. Es nekad nebiju redzējis kaut ko līdzīgu šai krāšņajai puķei, kuru maz kas pazīst. Skatoties uz šo ziedu, man neviļus ienāca prātā doma, ka katra puķe, katrs stāds atspoguļo paša Radītāja dižumu un slavu. Man par lielu pārsteigumu mis Flosija man paziņoja, ka viņa labi pazīstot šo puķi, viņa mēģinājusi to ieaudzēt savā dārzā, bet tas viņai neesot izdevies.

— Starp citu, — viņa piebilda, — pašlaik ir tieši tas laiks, kad šī puķe mēdz ziedēt, un es pacentīšos jums dabūt vienu eksemplāru.

Pēc tam es apjautājos, vai viņai nav garlaicīgi, vai viņa nejūtas vientuļa te, starp mežoņiem, kur nav nevienas draudzenes viņas vecumā.

Vai es nejūtos vientuļa? — mis Flosija iebilda. — 0, nē! Es esmu laimīga, es esmu aizņemta no rīta līdz vakaram, man ir arī draugi. Man būtu nepatīkami atrasties balto meiteņu pulkā, — visas tādas pašas kā cs! Te, — viņa turpināja, pamādama ar galviņu, — es esmu es pati! Vairāku jūdžu apkārtnē iezemieši labi pazīst «Odens liliju» — tā viņi ir mani iesaukuši — un ir gatavi darīt visu, kas man varētu sagādāt prieku. Bet grāmatās, kuras cs esmu lasījusi par mazām meitenēm Anglijā, nav nekā tamlīdzīga. Visas viņas ir iebiedētas un dara tikai to, kas patīk viņu skolotājām. Ai, ja mani iesprostotu būrī, mana sirds to neizturētu! Tagad cs esmu brīva, brīva kā putns gaisā!

Vai jums nepatīk mācīties?

Es mācos. Tēvs man māca latīņu valodu, franču valodu un aritmētiku!

Vai jums nav bail no mežoņiem?

Bail? 0 nē, viņi mani neaiztiek. Es domāju, viņi tic, ka es esmu «Ngoji» (Dievība), tādēļ ka man ir balta āda un zeltaini mati. Paskatieties! — viņa aizbāza savu mazo roku aiz tērpa ņiebura un izvilka mazu revolveri, kas izskatījās kā rotaļlietiņa. — Es vienmēr nēsāju to sev līdzi pielādētu un, ja kāds uzdrošināsies man pieskarties, es to nošaušu! Kādreiz es nošāvu leopardu, kas gribēja saplosīt manu ēzeli. Viņš mani pārbiedēja, bet es tomēr iešāvu viņam ausī, un viņš beigts palika guļam. Šī leoparda āda ir noklāta pie manas gultas paklāja vietā. Tagad paskatieties uz šo pusi! — viņa turpināja citādā balsī un raudzījās tālumā. — Es jums teicu, ka man ir draugi, un, rau, kur ir viens no viņiem!

Es paskatījos tai virzienā, uz kurieni viņa norādīja, un ieraudzīju brīnišķīgo Kcnijas kalnu. Kalns gandrīz vienmēr bija p uSiCpSCS mākoņos, bet tagad tā saules apspīdētā virsotne mirdzēja tālumā, kaut arī pakāje bija mākoņos tīta. Virsotne slējās debesīs apmēram 20 000 pēdu augstumā un pašlaik izskatījās līdzīga parādībai, kas peldēja starp debesīm un zemi. Grūti aprakstīt baltās virsotnes svinīgo cēlumu un skaistumu.

Mēs abi ar meiteni skatījāmies uz kalnu, un es jutu, ka mana sirds pukst arvien straujāk, ka dižas un savādas domas apskaidro manas smadzenes, tāpat kā saules stari apmirdz Kcnijas kalnu sniegus. Iezemieši ķalnu sauc par «Dieva pirkstu», un šis nosaukums, man šķiet, runā parmūžīgo mieru un svinīgo klusumu, kas valda tur, šajos sniegos. Neviļus man ienāca prātā dzejnieka vārdi:

Skaistums dod cilvēkam prieku uz mūžu!

Un pirmo reizi es sapratu šo vārdu dziļo jēgu. Vai cilvēks, skatoties uz šo majestātisko, sniegiem klāto kalnu, uz šīm baltajām kapenēm, kas glabā visus iepriekšējos gadu simtus, neizjūt savu paša niecību, vai viņa sirdī nemostas pateicība un pielūgsme pret visuma Radītāju? Jā, šis mūžīgais skaistums iepriecina katru cilvēku, un es sapratu mazo Flosiju, kas Kenijas kalnu nosauca par savu draugu. Pat Amslopogass, šis vecais mežonis, kad cs viņam rādīju sniegoto virsotni, teica: «Cilvēks var skatīties uz to tūkstoš gadus, un arī tad nebūs pietiekami!» Viņš piešķīra savai poētiskajai domai savdabīgu kolorītu, lēni stieptā, dziedošā, aizkustinoši izteiksmīgā balsī papildinādams teikto ar vārdiem: «Kad cs nomiršu, es vēlētos, lai mans gars mūžīgi mitinās šai sniegbaltajā virsotnē, ko apspīd mirdzošie saules stari un kur jūtama kalnu vēju svaigā elpa, un cs tad varētu nogalināt, nogalināt, nogalināt…»

Ko nogalināt, asinskārais mežoni? — cs jautāju.

Kādu brīdi viņš domāja.

Cilvēku ēnas! — beidzot viņš atbildēja.

Tu gribi nogalināt pat pēc savas nāves?

Es nenogalinu, — viņš cienīgi atbildēja, — cs piedalos cīņā. Cilvēks ir dzimis, lai nogalinātu, lai uzvarētu. Tas, kas nenogalina, ir sieviete, nevis vīrietis! Tauta, kura nepazīst nogalināšanas, — tā ir cēlusies no vergu cilts. Es nogalinu ļaudis cīņā, bet, kad es sēžu bez darba, ēnā, tad man paliek cerības nogalināt! Uz mūžu mūžiem lai ir nolādēta mana ēna, lai tā izmirkst līdz kauliem, ja cs kādreiz pārstātu nogalināt, līdzīgi bušmeņiem1, kad viņiem aptrūkst saindētu bultu! — un viņš pašapzinīgi piecēlās un aizgāja, apzinādamies savu vērtību.

Es pasmējos viņam aiz muguras.

Tajā pašā brīdī atgriezās cilvēki, ko mūsu saimnieks bija agri no rīta aizsūtījis izlūkot, vai tuvumā nav manāmas masaju pēdas, un paziņoja, ka esot pārbaudījuši 15 jūdžu apkārtni, taču nekur neesot redzējuši neviena mežoņa. Viņi cerot, ka mežoņi būšot atmetuši nodomu mūs izsekot un likšoties mierā. Misters Mekenzijs acīm redzami nopriecājās, to dzirdēdams, tāpat kā mēs, — mēs jau bijām piedzīvojuši pietiekami daudz nepatikšanu. Vispārīgi, arī mēs domājām, ka mežoņi, zinādami, ka esam laimīgi sasnieguši misiju, neriskēs mums te uzbrukt, tādēļ būs pārtraukuši mūsu izsekošanu. Cik maldīgi bija mūsu pieņēmumi, to mēs uzzinājām krietni vēlāk!

Kad misters Mekenzijs un mis Flosija aizgāja gulēt, Alfons, mazais francūzis, ienāca pie mums,_ un sers Henrijs lūdza viņu pastāstīt, kā viņš nokļuvis Centrālajā Āfrikā. Viņš to mums pastāstīja tādā dīvainā valodā, ka es neuzņemos to atdarināt.

Mans vectēvs, — viņš iesāka, — bija zaldāts un dienēja gvardē, tas bija vēl Napoleona laikā. Viņš bija pulkā, kas atkāpās no

1 Bušmeņi — bušmeņu rase, dzīvo Dienvidāfrikā; pie bušmeņu rases pieder Dienvidāfrikas bušmeņi, hotentoti un dažas Tanzānijas ciltis. — Tulk.

Maskavas, un veselas desmit dienas pārtika no savu zābaku stulmiem un arī no citu zābakiem, kurus viņš nozadzis savam biedram. Viņam patika iedzert, arī nomira viņš piedzēries. Atceros, kā es bungoju pa viņa zārku… Mans tēvs…

Pie šiem vārdiem mēs viņu pārtraucām un lūdzām pastāstīt par sevi, lai senči dus Dieva mierā.

Labi, kungi! — mazais, smieklīgais cilvēciņš neiebilda un pieklājīgi paklanījās. — Es tikai gribēju jums pierādīt, ka zaldātu tieksmes un ieradumi nebūt nekļūst par nākamo paaudžu mantojumu. Mans vectēvs bija lielisks vīrietis, 6 pēdas garš, spēcīgu miesas būvi un stiprinieks. Ļoti ievērojamas bija viņa ūsas. Es esmu mantojis tikai šīs ūsas, vairāk neko. Es, kungi, esmu pavārs un piedzimu Marseļā. Šajā jaukajā pilsētā es pavadīju laimīgus jaunības gadus. Vairākus gadus es strādāju par trauku mazgātāju. Tie bija zelta laiki! — viņš piebilda ar dziļu nopūtu. — Es esmu francūzis, tādēļ nav jābrīnās, ka cs pielūdzu skaistumu. Es dievinu skaistumu. Kungi, mēs priecājamies par rozēm, kas aug mūsu dārzā, bet noplūcam vienu no tām. Arī cs noplūcu vienu rozi, kungi, bet — ak vai! Tā sāpīgi iedūra man pirkstā. Tā bija burvīga kalponīte, Anete, ar apbrīnojamu figūru, eņģeļa sejiņu, bet viņas sirds! Ak vai! Es gribēju to iegūt, bet tā bija melna un cieta kā grāmata ādas iesējumā. Es Aneti mīlēju kā bez prāta, cs viņu dievināju līdz izmisumam. Es biju sajūsmas pārņemts. Nekad es netiku gatavojis tik lieliskus ēdienus kā tajās dienās, kad Anete, dārgā Anete, man uzsmaidīja! Nekad, — un viņa balss izplūda skaļās raudās, — nekad vairs es arī nogatavošu tik lieliskus ēdienus!

Viņš lēja rūgtas asaras.

Pārtrauciet! Nomierinieties! — sers Henrijs uzsauca Alfonam, draudzīgi uzsizdams viņam uz pleca. — Nav zināms, kas vēl var gadīties. Spriežot pēc šodien gatavotajām pusdienām, varētu domāt, ka jūs esat ceļā uz izveseļošanos!

Alfons pārtrauca raudāšanu un paberzēja plecu.

Kungs, protams, vēlas mani nomierināt, bet roka viņam smaga. Es turpinu: mēs mīlējām viens otru un bijām laimīgi. Putniņi savā ligzdiņā nebija laimīgāki par Alfonu un Aneti. Un pēkšņi es saņēmu triecienu! Kungi piedos man, ka cs raudu. Manas bēdas bija pārlieku smagas. Fortūna [28] atriebās man par to, ka es biju ieguvis Anetes sirdi. Pienāca grūtais brīdis. Man vajadzēja kļūt par zaldātu! Es bēgu, taču rupji zaldāti mani noķēra, viņi sita mani ar savu šauteņu laidnēm tik ilgi, kamēr manas ūsas no sāpēm saslējās uz augšu. Man bija brālēns, tirgotājs, pēc izskata ļoti neglīta persona.

Tev, brālēn, — es teicu, — tev, kura dzīslās rit mūsu senču varonīgās asinis, cs uzticu Aneti. Sargā viņu, kamēr es došos karā un iegūšu slavu asiņainās cīņās!

Esi mierīgs! — viņš atbildēja. — Es visu izdarīšu, kā nākas!

Un viņš izdarīja, kā tas vēlāk izrādījās.

Es aizgāju, mitinājos barakās un pārtiku no šķidra viruma. Es — izglītots cilvēks, pēc dabas dzejnieks, es daudz cietu no apkārtējo rupjībām. Bija mums tāds seržants ar spieķīti. Ak, šis spieķis! To es nekad neaizmirsīšu!

Kādu dienu no rīta ieradās jauniesauktie. Manam bataljonam bija pavēlēts doties uz Tonkinu [29] . Niknais seržants un citi rupjie briesmoņi nopriecājās. Es ievācu ziņas par Tonkinu. Tonkinā dzīvojot mežonīgi ķīnieši, kas nogalina cilvēkus un uzšķērž tiem vēderus. Manai mākslinieciskajai dvēselei, — tāpēc ka es esmu dzejnieks, — šausmas iedvesa jau doma vien, ka man varētu uzšķērst vēderu. Diži ļaudis pieņem dižus lēmumus. Es visu pārdomāju un nolēmu, ka man nav vēlēšanās ļauties, lai kāds man uzšķērž vēderu, un es dezertēju. Pārģērbies par vecu vecīti, es nonācu Marseļā, iegāju brālēna mājā un tur atradu savu Aneti. Tas nolika tieši ķiršu vākšanas laikā. Viņi bija noliekuši ķiršu kokam lielu zaru, pilnu ar ķiršiem. Mans brālēns ielika vienu ķirsi sev mutē, Anete apēda vairākus. Viņi lasīja ogas no lielā zara tik ilgi, kamēr viņu lūpas satikās un, ak vai! viņi skūpstījās! Spēle bija ļoti interesanta, bet mana sirds pildījās ar lielām dusmām. Manī sāka vārīties senču varonīgās asinis. Es metos brālēnam virsū, sāku sist viņu ar saviem kruķiem. Brālēns nokrita zemē, un es viņu nogalināju. Anete iekliedzās. Atskrēja žandarmi. Es aizbēgu, nonācu ostā un noslēpos uz kuģa, kas devās jūrā. Kapteinis mani atrada un piekāva, bet krastā neizsēdināja, tāpēc ka es viņam ļoti labi gatavoju ēdienu, gatavoju visu laiku, līdz pašai Zanzibārai. Kad es lūdzu, lai man par to samaksā, viņš man iespēra ar kāju. Vectēva varonīgās asinis manī atkal sāka vārīties. Es viņam parādīju dūri un zvērēju atriebties. Viņš vēlreiz man iespēra. Zanzibārā mūs gaidīja telegramma. Es nolādēju to cilvēku, kurš izgudroja telegrāfu, un nolādu to tagad. Mani arestēja par dezertēšanu un par slepkavību. Es izbēgu no cietuma, ilgi slēpos un beidzot uzdūros uz labā kirē [30] kunga ļaudīm. Viņi mani atveda šurp. Es esmu bēdu pārņemts, bet Francijā cs ncatgriezīšos. Labāk riskēt ar dzīvību šajā briesmīgajā vietā, nekā iepazīties ar cietumu!

Viņš apklusa, bet mēs, tik tikko valdīdami smieklus, aizgriezāmies uz olru pusi.

Ai, kungi, jūs raudat! — viņš tcica. — Es nebrīnos. Tas ir tik bēdīgs notikums.

Var būt, ka jūsu senču varonīgās asinis vcīreiz triumies, — teica sers Henrijs, — var būt, ka jūs vēl būsit dižs cilvēks! Bet tagad — laiks gulēt! Es esmu līdz nāvei noguris. Pagājušo nakti mēs visi slikti gulējām! — Mēs aizgājām. Cik neparastas mums likās sapostās istabas un sniegbaltie palagi pēc nesenajiem piedzīvojumiem!

## V nodaļa AMSLOPOGASS DOD SOLĪJUMU

Nākamās dienas rītā, kad mēs bijām sapulcējušies pie brokastu galda, es ievēroju, ka nav Flosijas, un pajautāju, kur viņa ir.

Šorīt no rīta, — teica viņas māte, — es atradu zīmīti pie savām durvīm… Jā, lūk, te ir zīmīte, jūs varat paši to izlasīt!

Viņa pasniedza man gabaliņu papīra, uz kuras ar Flosijas roku bija uzrakstītas dažas rindas:

«Mīļo māmiņ! Ir jau gaišs, un es dodos uz kalnu meklēt Kvotcrmeina kungam lilijas ziedu, kas viņam ļoti patīkot. Negaidiet mani. Es paņēmu līdzi balto ēzelīti, aukli un pāris zēnu, tāpat arī pārtiku. Es varu palikt mežā ilgi, veselu dienu, tādēļ ka esmu nolēmusi dabūt liliju, kaut arī man nāktos nostaigāt 20 jūdzes. Flosija.»

Ceru, ka viņa laimīgi atgriezīsies, — es teicu ar izbailēm: es nekad nebiju iedomājies kādu traucēt šīs puķes dēj!

Flosija pati zina, ko dara, — māte atbildēja, — viņa bieži vien tā aizskrien, kā īsta mežone.

Bet misters Mekenzijs, kas tikko bija ienācis un izlasījis vēstuli, sarauca pieri, kaut gan neteica ne vārda. Pēc brokastīm es viņu pasaucu malā un ievaicājos, vai nevajadzētu kādu sūtīt pēc meitenes un atvest viņu mājās, jo sevišķi tādēļ, ka tuvumā varētu slēpties kāds no masaju vīriem un viņa varētu nokļūt tieši viņam rokās.

Es baidos, ka tas neko nelīdzēs! — viņš atbildēja. — Viņa, varbūt, tagad ir aizgājusi kādas 15 jūdzes, bez tam neviens nezina, pa kuru ceļu viņa iet. Te visur ir kalni! — viņš norādīja uz garu rindu virsotņu, kas pacēlās paralēli Tanas upes tecējumam un pamazām nolaidās lejā, krūmiem apaugušā līdzenumā, 5 jūdžu attālumā no mājas.

Es liku priekšā uzrāpties lielajā kokā un izlūkot apkārtni ar tālskata palīdzību. Mēs tā arī izdarījām, bez tam misters Mekenzijs pavēlēja saviem ļaudīm iet un uzmeklēt Flosijas pēdu nospiedumus. Uzkāpšana kokā nebija sevišķi ērta pat pa virvju kāpnēm, bet Guds ātri un veikli pats pirmais uzrāpās augšā. Kad mēs bijām nokļuvuši līdz koka virsotnei, mēs bez pūlēm uzkāpām uz laukuma, kas veda no zara uz zaru un bija izlikts ar dēļu grīdu; te viegli varēja novietoties vesels ducis cilvēku. Skats no laukuma bija lielisks. Krūmi kā milzīgi viļņi vēlās visos virzienos jūdzēm tālu, un tālumā, cik vien varēja redzēt, gan šur, gan tur tos pārtrauca iekopto tīrumu gaišais zaļums vai arī ezeru virsmas mirdzums. Ziemeļaustrumu pusē Kcnijas kalns slēja augšup savu vareno galvu, un mēs varējām redzēt, kā Tanas upe līdzīgi sudraba čūskai locījās tā pakājē un aiztecēja tālāk uz okeānu. Tā ir brīnumskaista, burvīga zeme, kas gaida civilizētā cilvēka rokas, lai padarītu to raženu. Bet mēs nemanījām ne mazāko pazīmju, ka te kaut kur būtu bijusi Flosija ar savu ēzelīti, un skumji kāpām lejā no koka.

Verandā es ieraudzīju Amslopogasu. Viņš asināja savu cirvi ar mazu galodiņu, ko viņš vienmēr nēsāja sev līdzi.

Ko tu te dari, Amslopogas? — es jautāju.

Es saožu asins smaku, — skanēja atbilde, — jāpasteidzas cirvi uzasināt!

Pēc pusdienas mēs atkal uzrāpāmies kokā, lai izlūkotu visu apkārtni, un atkal nesekmīgi.

Kad mēs nokāpām lejā, Amslopogass vēl arvien asināja savu «Inkosi — kaas», kaut gan cirvis bija ass kā bārdas nazis. Alfons stāvēja viņa priekšā un skatījās uz viņu reizē ar šausmām un sajūsmu. Patiesi, tas bija savāds skats, kā Amslopogass, notupies uz grīdas pēc zulu paraduma, ar mežonīgu, bet rāmu un saprātīgu sejas izteiksmi nepārtraukti nodevās sava nāvējošā ieroča — cirvja asināšanai.

0, kāds briesmonis, šausmīgs cilvēks! — mazais francūzis iesaucās, sasizdams plaukstas. — Paskatieties uz viņa galvu! Taisni kā mazam bēbītim! Kas viņu tādu ir nobarojis, šo zīdaini! — un viņš sāka skaļi smieties. Šai brīdī Amslopogass paskatījās uz Alfonu, un ļaunas uguntiņas iegailējās viņa acīs.

Ko viņš tur pļāpā — šī «bifeļu mātīte»? (Amslopogass tā mēdza saukt Alfonu viņa lielo ūsu, sievišķīgo kustību un mazā auguma dēļ.) Lai viņš ir piesardzīgāks, citādi cs aplauzīšu viņam ragus. Sargies tu, mazais pērtiķi, sargies!

Diemžēl Alfons vēl arvien turpināja ņirgāties par «smieklīgo melno kungu».

Es gribēju viņu brīdināt, bet pēkšņi zuls pielēca kājās, ar dusmu izķēmotu seju pieskrēja pie Alfona un sāka vicināt savu cirvi viņam virs galvas.

Apklu&ticl! — es uzsaucu francūzim. — Slāvicl mierā, ja jums dārga jūsu dzīvība! Viņš jūs nogalinās!

Šaubos, vai Alfons, līdz nāvei pārbiedēts, dzirdēja manus vārdus. Pēc tam sekoja dīvainas manipulācijas ar cirvi. Vispirms cirvis ar neparastu veiklību un spēku lidoja Alfonam virs galvas, tad tas virzījās arvien tuvāk un tuvāk nelaimīgā galvai, gandrīz vai pieskardamies tai. Pēc tam pēkšņi cirvja kustības mainījās, tas sāka lidot burtiski dažu collu attālumā no Alfona ķermeņa, tomēr to neskardams. Tā bija savāda aina, — mazais cilvēks stāvēja, sarāvies čokurā, nedrīkstēdams kustēties nc no vietas, lai nepakļautu sevi draudošajām briesmām. Viņa melnais bende vēl arvien turpināja vicināt viņam apkārt cirvi — uz augšu, uz leju, pa labi, pa kreisi

un tā visapkārt mazajam cilvēkam. Tā tas turpinājās vairāk nekā minūti, pēc tam es pamanīju, ka kaut kas spožs pieskārās Alfona sejai, un kaut kas melns nokrita viņam pie kājām. Tas bija mazā francūža švītīgo ūsu gabaliņš. Amslopogass atspiedās uz sava cirvja un skaļi iesmējās, bet Alfons, baiļu pārņemts, nokrita uz zemes. Mēs stāvējām, skatījāmies un bijām pārsteigti par šo neparasto māku rīkoties ar ieroci.

«Inkosi— kaas» ir ļoti asa! — teica zuls. — Cirtiens, kas nocirta «bifeļu mātītei» ragu, varēja sacirst cilvēku gabalu gabalos

no galvas līdz papēžiem. Reti kurš tā prot cirst kā cs! Ņem vērā, tu, mazā «bifeļu mātīte»! Vai cs esmu labs cilvēks, ja varu tagad smieties? Tu biji par matu no nāves. Ņem vērā, nesmejies! Es esmu runājis!

Kādēļ tu atļaujies taisīt tādus jokus? — es ar sašutumu jautāju mežonim. — Tu laikam esi jucis! Tu vari nogalināt cilvēku!

Nē, Makumazān, es nenogalināšu! Trīs reizes, kamēr cirvis lidoja, Nelabais gars man čukstēja ausī, lai es francūzi nogalinu, bet es neklausīju. Es pajokojos, bet «bifeļu mātīte» nedara labi, smiedamās par mani. Tagad es iešu un taisīšu vairogu, es sajūtu asins smaku, Makumazān! Patiesi, es sajūtu asins smaku! Vai tu neesi ievērojis, ka pirms cīņām debesīs parādās klijas? Viņas sajūt asins smaku, bet mana oža ir vēl asāka. Es eju taisīt vairogu.

Tas jūsu mežonis nav sevišķi pievilcīga persona! — tcica misters Mekenzijs, tikko notikušā skata aculiecinieks. — Viņš ir pārbiedējis Alfonu, skatieties! — un misionārs norādīja uz francūzi, kas, drebēdams pie visām miesām, bāls kā krīts, lēnām gāja mājas virzienā. — Es nedomāju, ka viņš vēl kādreiz smiesies par «melno kungu».

Jā, — es atbildēju, — viņa joki ir ļauni. Kad viņš sadusmojas, tad ar viņu ir tīrās nedienas, bet, starp citu, viņam krūtīs pukst ļoti laba sirds. Es atceros, kā pirms vairākiem gadiem viņš veselu nedēju rūpējās par slimu bērnu. Viņam ir savāds raksturs, bet viņš ir taisnīgs un uzticams biedrs visās briesmās.

— Viņš apgalvo, ka saož asins smaku, — piebilda misters Mekenzijs, — cerēsim, ka viņš ir kļūdījies. Es ļoti baidos par savu meitu. Vai nu viņa ir aizgājusi tālu, vai tūdaļ būs mājās. Jau vairāk nekā trīs stundas viņa ir prom!

Es atgādināju viņam, ka Flosija ir paņēmusi sev līdzi pārtiku un var atgriezties ne agrāk kā naktī. Klusībā es biju ļoti nobažījies par viņu.

Drīz pēc tam atgriezās ļaudis, kurus misters Mekenzijs bija aizsūtījis meklēt Flosiju, un pastāstīja, ka viņi esot atraduši ēzclīsa pēdas apmēram divas jūdzes no mājas, bet tad tās pazaudējuši, iedami pa akmeņaino nogāzi. Viņi pārstaigājuši apkārtni krustām šķērsām, bet veltīgi. Diena pagāja ļoti bezcerīgi. Uz vakara pusi, kad vēl arvien no Flosijas nebija ne vēsts, mūsu bažas sasniedza pēdējo robežu. Nabaga māte bija pilnīgi zaudējusi galvu no bēdām, tikai Flosijas tēvs vēl turējās. Viss iespējamais bija izdarīts. Ļaudis bija izsūtīti visos virzienos, lielajā kokā bija ierīkots pastāvīgs novērošanas postenis. Viss veltīgi. Sāka tumst. Mīļā Flosija bija pazudusi.

Pulksten astoņos mēs sēdāmics pie vakariņu galda. Tās bija drūmas vakariņas. Misis Mekenzija nemaz neatnāca. Mēs sēdējām klusēdami. Lielas bija mūsu bažas par bērna likteni, bez tam mūs nomāca doma, ka sava viesmīlīgā saimnieka mājai esam sagādājuši tik daudz bēdu un uztraukumu. Man nebija miera, es atvainojos un piecēlos no galda. Man gribējās pabūt vienatnē un padomāt par visu. Es iegāju verandā un, aizsmēķējis pīpi, apsēdos kādu desmit soļu attālumā no celtnes beigām. Tieši man iepretī atradās šaurās durvis, kas bija iebūvētas akmens sienā, kura nožogoja māju un dārzu. Tā es sēdēju minūtes 6 vai 7, kad pēkšņi izdzirdēju vieglu troksni, it kā durvju kustību. Es paskatījos šai virzienā, uzmanīgi ieklausījos un nolēmu, ka esmu kļūdījies. Nakts bija ļoti tumša, mēness vēl nebija uzlēcis. Pēc kādas minūtes pēkšņi kaut kas apaļš un mīksts nokrita uz verandas akmens grīdas un atvēlās man pie kājām. Es nepiecēlos, kaut gan biju ļoti pārsteigts, un nodomāju, ka tas ir kāds dzīvnieks. Pēc tam kāda cita doma man iešāvās galvā, cs piecēlos un ar roku pieskāros apaļajam priekšmetam. Tas nekustējās. Acīmredzot tas nebija dzīvnieks. Kaut kas mīksts, silts, viegls. Izbijies es to pacēlu, lai apskatītu vājajā zvaigžņu gaismā. Tā bija tikko nocirsta cilvēka galva!

Es esmu daudz pieredzējis, vecs buks, un mani nav tik viegli izbiedēt, bet, to redzēdams, es tik tikko nenokritu gar zemi. Kā šī galva te bija nokļuvusi? Ko tas nozīmē? Es nometu to zemē un pieskrēju pie durvīm. Nekur nekā nav. Es gribēju iet tālāk, tumsā, bet sapratis, ka tā es riskēju ar savu dzīvību, atgriezos atpakaļ, aizvēru durvis un aizliku aizbīdni. Pēc tam es iegāju verandā un, cik spēdams nevērīgi, pasaucu Kērtisu. Bet laikam jau manā balsī skanēja kaut kas neparasts, tādēļ ka gan sers Henrijs, gan Guds, gan Mekenzijs — visi trīs piecēlās no galda un steidzās pie manis.

Kas noticis? — misionārs izbijies jautāja.

Es viņiem izstāstīju. Misters Mekenzijs pagriezās pret mani bāls kā nāve, sagrāba nocirsto galvu aiz matiem un'picnesa pie gaismas, kas iespiedās verandā no blakus istabas.

Šī galva pieder vienam no tiem cilvēkiem, kas pavadīja Flosiju! — viņš teica trīcošā balsī. — Paldies Dievam, ka tā nav Flosijas galva!

Mēs stāvējām un skatījāmies cits uz citu. Ko darīt? Pēkšņi atskanēja klauvējiens pie durvīm, kuras es aizbultēju.

Atver, mans tēvs, atver! — kāda balss kliedza.

Durvis tika atvērtas. Ienāca izbijies cilvēks, viens no tiem, kuri bija sūtīti izlūkos.

Mans tēvs, — viņš kliedza, — masaji ir tuvu! Liels pulks apgāja apkārt kalnam un virzījās uz akmens krālu, pāri straumei. Mans tēvs! Stiprini savu sirdi! Pulka vidū cs redzēju balto ēzeli, un uz tā sēdēja «Ūdens lilija». Jauns karavīrs ved ēzeli, bet līdzās iet aukle raudādama. Vairāk cilvēku, kas ietu kopā ar viņiem, es neredzēju.

Vai bērns bija mierīgs? — misionārs ievaicājās aizsmakušā balsī.

Viņa bija balta kā sniegs, bet mierīga, mans tēvs! Viņļgāja man garām, kur es paslēpies gulēju, un cs labi varēju redzēt «Ūdens lilijas» seju.

Dievs, stāvi tai klāt! — mācītājs žēlā balsī noteica.

Cik viņu tur ir? — es jautāju.

Vairāk par divi simti, divi simti ar pusi!

Mēs atkal paskatījāmies cits uz citu. Ko darīt? Šai brīdī aiz sienas bija dzirdams troksnis un kliedzieni.

Atver durvis, baltais cilvēk, atver durvis! Ziņnesis grib ar tevi runāt! — kliedza kāda balss.

Amslopogass pieskrēja pie sienas, uzlēca uz tās un sāka skatīties.

Es redzu vienu cilvēku! — viņš tcica. — Viņš ir apbruņojies un nes rokā grozu!

Atver durvis! — es teicu. — Atver, Amslopogas, paņem savu cirvi un nostājies pie durvīm. Ielaid vienu cilvēku. Ja aiz viņa sekos otrs, uzbrūc tam!

Durvis tika atvērtas. Amslopogass nostājās ēnā ar paceltu cirvi rokā. Šai brīdī pie debesīm parādījās mēness. Pēc pauzes, kas ilga vienu minūti, durvīs parādījās viens masaju vīrs — pilnā bruņojumā, ar grozu rokā. Mēness stari apmirdzēja viņa milzīgo šķēpu. Tas bija lieliski noaudzis cilvēks, apmēram 35 gadus vecs, gara auguma, apskaužamu miesas būvi. Es nekad netiku redzējis starp masajiem cilvēkus, kas būtu augumā mazāki par sešām pēdām. Nostājies mums pretī, viņš nometa grozu un iedūra šķēpu zemē.

Lai atjauts mums runāt! — viņš teica. — Pirmais ziņnesis, ko mēs tev sūtījām, vairs nevar runāt! — Viņš norādīja uz mirušā galvu,

tā bija šausminoša aina mēness gaismā. — Man ir vārdi, ko jums teikt, ja jums ir ausis, kas tos uzklausītu. Es atnesu dāvanas! — Ar nevērīgu žestu viņš norādīja uz grozu un iesmējās; īstenībā viņa uzvedība bija pārsteidzoša, jo visapkārt viņam taču bija ienaidnieki.

Runā! — teica misters Mekenzijs.

Es — ligonani kapteinis no masaju vienības. Mēs izsekojām šos trīs baltos cilvēkus, — viņš norādīja uz seru Henriju, Gudu un mani, — bet viņi no mums noslēpās. Mēs esam ar viņiem naidā un esam nolēmuši viņus nogalināt! Sekojot šiem ļaudīm, šorīt no rīta mēs noķērām divus melnos cilvēkus, vienu melno sievieti, baltu ēzeli un balto meiteni. Otrs melnais aizbēga. Melnā sieviete, baltā meitene un baltais ēzelis ir pie mums. Mēs viņus sagūstījām un aizvedām pie sevis. Kā pierādījumu es paņēmu līdzi šo grozu. Saki man, vai tas ir tavas meitas grozs?

Misters Mekenzijs pamāja ar galvu.

Labi! Mēs neesam naidā ar tevi un ar tavu meitu, tādēļ nevēlamies tev kaitēt, kaut gan mēs esam aizdzinuši tavus lopus divi simti četrdesmit galvu. Tie noderēs mūsu tēviem [31] !

Misters Mekenzijs nopūtās, jo viņš augstu vērtēja savus lopus, viņš tos rūpīgi kopa un sargāja.

Izņemot lopus, mēs citu neko arī neņemsim, — kapteinis teica, tad paskatījās uz akmens sienu un naivi piebilda, — no šīs vietas grūti arī kaut ko dabūt! Bet šie trīs cilvēki — tā ir cita lieta. Mēs viņiem sekojām dienām un naktīm, mums viņi jānogalina. Ja mēs atgriezīsimies krālā un nebūsim tos nogalinājuši, visas meitenes par mums smiesies. Lai notiek, kas notikdams, viņiem jāmirst! Lai tagad tavas ausis klausās manu priekšlikumu! Mēs neesam aiztikuši balto meiteni. Viņa ir pārāk skaista, un viņā mājo drošs gars. Atdod mums vienu no šiem trim cilvēkiem — dzīvība pret dzīvību! Mēs atdosim tev meiteni un kopā ar viņu arī melno sievieti. Brīnišķīga maiņa, baltais cilvēk! Mēs prasām atdot tikai vienu no trim, mēs atradīsim citu gadījumu, lai nogalinātu atlikušos divus. Es labprāt ņemtu šo te, plecīgo, — viņš norādīja uz seru Henriju, — viņš ir īsts spēkavīrs un tik viegli nemirs!

Bet ja cs teikšu, ka nedošu neviena? — iebilda misters Mekenzijs.

Nerunā tā, baltais cilvēk! — kapteinis atbildēja. — Tad tavai meitai būs jāmirst, bet melnā sieviete teica, ka tev ir tikai viens bērns. Ja viņa būtu vecāka, es viņu ņemtu pie sevis, bet viņa ir ļoti jauna, un es viņu nogalināšu pats ar savu roku, lūk, ar šo šķēpu! Tu vari atnākt un paskatīties, ja vēlies! Tie ir mani noteikumi!

mežonis skaļi iesmējās.

Visu šo laiku es domāju un pārdomāju, un nonācu pie secinājuma, ka Flosiju vajag apmainīt pret mani. Es tikai baidījos, ka mani var pārprast. Manā lēmumā nebija nekā varonīga. Tas bija tikai veselais saprāts un taisnīgums. Mana vecā, nederīgā dzīve nekam nebija vajadzīga, bet meitene tikko sāka dzīvot. Viņas nāve nogalinātu arī viņas vecākus, bet pēc manis nebija neviena, kas skumtu. Tieši otrādi, dažas labdarības iestādes nopriecātos par manu nāvi.

Vēl jo vairāk — dārgais, mīļais bērns taču tieši manis dēļ nokļuva tādā stāvoklī! Bez tam, vīrietim vieglāk sagaidīt nāvi tādā šausmīgā veidā, nekā vājam, maigam bērnam. Es neesmu gļēvulis, pēc dabas esmu drosmīgs cilvēks, un mans plāns pēc būtības bija tāds: vispirms izglābt meiteni no nelaimes, bet pēc tam — nogalināt sevi, cerībā, ka Visvarenais Dievs piedos man pašnāvību šādā ārkārtējā gadījumā. Dažās sekundēs visas šīs domas man iešāvās galvā.

Labi, Mekcnzij, — es teicu, — sakiet mežonim, ka es ar sevi izpirkšu Flosiju, bet man ir viens noteikums: Flosijai jābūt mājās, pirms viņi ir mani nogalinājuši!

Nē! — sers Henrijs un Guds reizē iesaucās. — Tas nav iespējams!

Nē, nē, — iebilda misionārs, — es nesmērēšu savas rokas ar cilvēka asinīm. Ja Dievs būs lēmis, mana meita nomirs, tā būs Viņa svētā griba. Jūs esat drošsirdīgs un cildens cilvēks, Kvotcrmein, bet cs jums neatļauju to darīt!

Ja nav citas izejas, tad es to darīšu! — cs stingri noteicu.

Tā ir svarīga lieta, — teica misters Mekenzijs, griezdamies pie kapteiņa, — mums jāpadomā! Rītausmā mēs dosim atbildi.

Ļoti labi, baltais cilvēk! — mežonis nevērīgi atbildēja.

Tikai atceries: jaatbilde nokavēsies, tavs bērns nekad neuzplauks kā krāšņs ziediņš, es viņu nogalināšu, lūk, ar šo šķēpu! Es pieļauju domu, ka tev var ienākt prātā ar mums paspēlēties, proti, šonakt mums uzbrukt, bet es zinu, ka visi tavi ļaudis ir aizgājuši, te tev ir tikai 20 cilvēku. Kur ir tava gudrā galva, baltais cilvēks, ka tu esi atstājis krālā tik maz karavīru?! Nu, ar labu nakti, paliec sveiks!

Labu nakti jums visiem, baltie ļaudis, jūsu acis es drīz aizvēršu uz mūžīgiem laikiem! Rītausmā cs gaidīšu atbildi!

Pagriezies pret Amslopogasu, kas stāvēja viņam aiz muguras, viņš tcica: — Atver man durvis, biedri!

Tas gāja pāri vccā cīnītāja spēkiem, viņš sāka zaudēt pacietību. Pēdējās desmit minūtes viņš nevarēja mierīgi nostāvēt un bija gatavs mesties mežonim virsū. Uzlicis savu garo roku uz kapteiņa pleca, viņš deva tik pamatīgu grūdienu, ka tas atradās ar seju pret seju Amslopogasa priekšā.

Pietuvinājis savu nikno seju masaju kapteiņa ļaunajam ģīmim, viņš tcica klusā balsī:

Vai tu mani redzi?

Jā, biedri, es tevi redzu!

Bet šo te — tu redzi? — un viņš pavicināja savu cirvi viņa acu priekšā.

Jā, biedri, es redzu šo rotaļlietiņu. Un kas tad ir?

Tu, mežonīgais suns, lielības maiss, kas sagūsta mazas meitenes! Ar šo rotaļlietiņu es tevi nogalināšu! Labi, ka tu esi ziņnesis, citādi es tevi tūlīt būtu sacirtis gabalu gabalos!

Kapteinis pavicināja savu garo šķēpu un iesmējās.

Es gribētu stāvēt aci pret aci ar tevi cīņā — kā vīrs pret vīru! Tad arī mēs paskatītos!

Viņš pagriezās, lai ietu prom, bet vēl arvien turpināja smieties.

Tu stāvēsi pret mani kā vīrs pret vīru, nebaidies! — atbildēja Amslopogass niknā balsī. — Tu stāvēsi manā priekšā aci pret aci, tavs pretinieks būs Amslopogass, amazulu tautas piederīgais, kura dzīslās rit karaļa Čakas aristokrātiskās asinis, un tu sabruksi zem «Inkosi — kaas» trieciena. Smejies, smejies! Nākamo nakti šakāļi smiesies, grauzdami tavus kaulus!

Kad kapteinis aizgāja, viens no mums paņēma Flosijas grozu un to atvēra. Grozā atradās brīnišķīgs Goja lilijas zieds pilnā plaukumā un gluži svaigs. Turpat gulēja Flosijas zīmīte, kas bija uzrakstīta ar zīmuli bērnišķīgā rokrakstā uz kāda mitra papīra gabaliņa, kurā acīmredzot bija ietīta līdzpaņemtā pārtika.

«Mani dārgie — tēti un māmiņ!» — viņa rakstīja. — «Masaji mūs sagūstīja brīdī, kad mēs atgriezāmies mājās. Es gribēju aizbēgt, bet nebija iespējams. Viņi nogalināja Tomu, otrs zēns aizbēga. Mūs ar auklīti viņi neaiztika, bet teica, ka apmaiņai pret mums viņi pieprasīšot vienu cilvēku no mistera Kvotcrmcina pulka. Es negribu neko tamlīdzīgu. Neļaujiet nevienam riskēt ar savu dzīvību manis dēļ. Pamēģiniet viņiem naktī uzbrukt! Viņi rīkos dzīres, ēdīs trīs vēršus, kurus nozaga un nokāva. Man ir revolveris, un, ja neviens nenāks palīgā, cs nošaušos! Viņiem neizdosies mani nogalināt. Atcerieties mani, ja man būs lemts mirt, dārgo tēti un māmiņ! Man ir ļoti bail, bet es paļaujos uz Dievu. Neuzdrīkstos vairāk rakstīt, viņi mani uzmana! Ardievu! Flosija.»

Otrā pusē bija steigā uzmestas šādas rindas:

«Sveicieni misteram Kvotcrmeinam! Viņi apsolījās atdot jums grozu, un viņš dabūs savu liliju.»

Es pārlasīju šīs rindas, ko bija uzrakstījusi maza, bet garā stipra meitene grūtā un bīstamā brīdī, kad pat spēcīgs vīrietis varēja zaudēt galvu, noslaucīju dažas klusas asaras un vēlreiz sevī nozvērējos, ka Flosija nemirs, ja vien mana dzīvība būs spējīga viņu izglābt.

Ilgi un nopietni mēs apspriedām mūsu stāvokli. Es atkal ierunājos, ka iešu pie mežoņiem, un atkal misionārs negribēja to pieļaut, un Kērtiss un Guds — kā īsti draugi zvērēja, ka tādā gadījumā viņi iešot man līdzi, lai nomirtu kopā.

Vajag taču kaut ko izlemt, — es teicu, — tas jāizdara līdz rītausmai!

Uzbruksim viņiem ar tiem spēkiem, kādi ir mūsu rīcībā, izmēģināsim laimi! — teica sers Henrijs.

Jā, jā, — norūca Amslopogass savā valodā, — tagad tu runā kā vīrs, Inkubu. No kā mums jābaidās? No divi simti piecdesmit masajiem? Bet cik ir mūsējo? Misteram Meken/ijam ir divdesmit cilvēku, tev, Makumazān, ir pieci cilvēki, vēl pieci baltie cilvēki, kopā 30 cilvēku! Pietiekami daudz mūsējo, pietiekami daudz! Klausies, Makumazān, tu esi drošsirdīgs un vecs karotājs! Ko tcica meitene? Masaji ēdīs un piedzersies, lai tad tās būtu viņu bēru dzīres! Ko man tcica tas suns, kuru cs rītausmā nogalināšu? Ka viņš nebaidoties mūsu uzbrukuma, jo mūsējo esot maz. Vai tu zini, kur atrodas vecais krāls, viņu apmešanās vieta? Es to šorīt redzēju. — Viņš apvilka apli uz grīdas. — Te ir ieeja, caur dzeloņkrūmiem, tā ved stāvus uz augšu. Tu, Inkubu, un es ar cirvi pirmie celsimies un sāksim cīņu pret simts cilvēkiem! Tagad uzklausi mani! Tā būs slavena cīņa! Tiklīdz rītausmas pirmie stari sāks parādīties debesīs, ne agrāk, lai Bugvans, tavs draugs, ar 10 cilvēkiem ielavās krāla augšējā daļā, kur ir šaura ieeja. Viņiem klusām jānovāc sargi, — tā, lai nebūtu ne skaņas, un jāstāv kaujas gatavībā. Tad Inkubu un es, mēs abi divi, un viens no vakvafi zaldātiem — tas, ar platajām krūtīm — viņš ir drosmīgs cilvēks, — ielīdīsim pa šauro eju, caur krūmiem, novāksim sargus un ar cirvjiem rokās nostāsimies ceļa abās pusēs netālu no vārtiem. Pēc tam atlasīsim 16 cilvēkus, sadalīsim tos divos pulkos! Ar vienu pulku iesi tu, Makumazān, ar otru «lūgšanu cilvēks» Mekenzijs, un ņemiet līdzi šautenes. Lai viena daļa iet pa krāla labo pusi, otra daļa — pa kreiso. Kad tu, Makumazān, iebaurosies kā vērsis, visi atklās uguni uz guļošajiem ienaidniekiem, tikai uzmanīgi, lai nekaitētu bērnam.

Tad Bugvans ar saviem 10 vīriem izkliegs kaujas saucienu, pārlēks pār sienu un apsitīs masaju karavīrus. Ja viss notiks tieši tā, tad masaji, pieēdušies un samiegojušies, kā meža zvēri bēgs uz ieeju krūmos, tieši uz tiem mūsējiem, kuri stāvēs pie šīs ieejas, bet es, Inkubu un vakvafi zaldāts pagaidīsim un apsitīsim pārējos. Tāds ir mans plāns; ja tev ir labāks, tad saki!

Es izskaidroju pārējiem plānu visos sīkumos, un viņi bija vienisprātis ar mani, ka uzbrukuma plāns ir apbrīnojami veikli un gudri izdomāts. Vecais zuls tiešām bija pats labākais komandieris, kādu es jebkad biju pazinis. Pēc nelielas apspriedes mēs nolēmām pieņemt šo plānu kā vienīgo iespēju izkļūt no bezizejas un kā vienīgo cerību uz panākumiem.

Ak tu, vecais lauva! — es teicu Amslopogasam, — tu proti tiklab uzglūnēt laupījumam, kā saplosīt to, tu proti veikli noķert īsto, vienīgo īsto no visa pulka!

Jā, jā, Makumazān! — viņš atbildēja. — Jau 40 gadus es esmu karavīrs, un pa šo laiku esmu daudz ko pieredzējis. Būs lieliska cīņa! Manas nāsis saož asins smaku, es jau tev teicu, — manas nāsis saož asins smaku!

## VI nodaļa RĪTAUSMU GAIDOT

Saprotams, ka, tiklīdz parādījās pirmie masaji, visi misijas iedzīvotāji sapulcējās ārā pie akmens sienas. Vīrieši, sievietes, bērni sadalījās pulciņos un sprieda par mežoņiem, par viņu paražām, par likteni, kāds viņus sagaida, ja asinskārajiem karavīriem izdotos ielauzties aiz akmens sienas.

Mēs nekavējoties ķērāmies pie plāna īstenošanas. Misters Mekenzijs pavēlēja atvest 12—15 gadus vecus zēnus un norīkot viņus dažādās vietās slēptuvēs, lai nepārtraukti izsekotu masaju nometnei, brīdi pa brīdim ziņojot, kas tur notiek. Daži jaunekļi un sievietes tika norīkoti pie akmens sienas, lai brīdinātu mūs, ja gadījumā draud negaidīts uzbrukums. Pēc tam divdesmit cilvēkus, kas veidoja mūsu galvenos spēkus, mēs sapulcinājām mājas iekšējā četrstūrī, un mūsu saimnieks griezās pie viņiem un mūsu vakvafi zaldātiem ar uzrunu.

Tā bija vienreizēja aina, kas atstāja dziļu iespaidu uz visiem klātesošajiem.

Pie lielā koka stāvēja misionāra plecīgā figūra. Viņš noņēma cepuri; runādams viņš vienu roku turēja paceltu uz augšu, otra mierīgi skāra gigantiskā koka stumbru. Viņa labsirdīgajā sejā atspoguļojās dziļas bēdas. Viņa tuvumā uz krēsla sēdēja viņa nabaga sieva, aizklājusi seju ar rokām. Otrā pusē stāvēja Alfons, kas izskatījās ļoti noskumis, bet viņam aiz muguras stāvējām mēs visi trīs. Aiz mums — Amslopogass, noliecis uz leju savu drūmo seju un, kā parasti, atspiedies uz sava cirvja. Priekšā stāvēja grupa apbruņotu cilvēku — daži ar šautenēm rokās, citi — ar šķēpiem un vairogiem — viņi stāvēja, uzmanīgi sekodami katram misionāra vārdam.

Mēness sudrabotie stari spiedās caur koka zariem, ar blāvu gaismu apspīdēdami visu pagalmu, bet nakts vēja melanholiskā dziesma radīja vēl skumjāku noskaņu šajā ainā.

Ļaudis, — teica misters Mekenzijs, mēģinādams iespējami skaidrāk izklāstīt visiem klātesošajiem mūsu plānu, — ilgus gadus es esmu bijis jūsu labākais draugs, es aizstāvēju jūs, mācīju, sargāju jūs un jūsu ģimenes no raizēm un bēdām, un jūs pieredzējāt labas dienas, dzīvodami te, pie manis.

Jūs visi redzējāt, kā mans vienīgais bērns, mana «Ūdens lilija», kā jūs viņu esat nosaukuši, mana meita uzauga un uzplauka no pašas agras bērnības līdz pat šim laikam. Viņa rotaļājās ar jūsu bērniem, viņa palīdzēja kopt slimos, un jūs vienmēr viņu mīlējāt.

Mēs viņu mīlam, — atsaucās kāda zema balss, — mēs būtu priecīgi atdot savas dzīvības par viņu!

Pateicos jums no visas sirds! Pateicos. Tagad cs esmu drošs, ka jūs man palīdzēsit šai grūtajā bēdu brīdī. Viņas jaunajai dzīvībai draud briesmas, mežoņi grib viņu nogalināt, jo, patiesi, viņi paši nezina, ko viņi dara.

Es zinu: jūs cīnīsities no visa spēka, lai glābtu viņu, lai pasargātu mani un manu sievu no izmisuma. Padomājiet par savām sievām un bērniem! Bērns nomirs, un pēc viņa nāves sekos uzbrukums mums; ja arī jūs paši paliksit neskarti, tad jūsu mājas un dārzi tiks iznīcināti, bet manta un lopi kļūs par ienaidnieka laupījumu. Jūs zināt, ka es esmu mierīgs cilvēks. Visus šos gadus es neesmu izlējis ne piliena cilvēka asiņu, bet tagad cs cīnīšos Dieva vārdā, Viņš palīdzēs glābt mūsu dzīvības un mūsu mājas. Zvēriet, — viņš turpināja ar pieaugošu dedzību, — zvēriet man, ka tik ilgi, kamēr kaut viens no jums būs starp dzīvajiem, jūs cīnīsities kopā ar mani un ar šiem drošsirdīgajiem cilvēkiem, lai glābtu manu bērnu no briesmīgās nāves!

Nerunājiet vairāk, mans tēvs! — atskanēja tā pati zemā balss, kas piederēja vecākajam no misijas iemītniekiem. — Mēs zvēram. Lai mēs un mūsu ģimenes nomirst kā suņi ceļmalā, lai šakāļi grauž mūsu kaulus, ja mēs pārkāpsim savu zvērestu! Ir bīstami, mans tēvs, mums cīnīties pret ienaidnieka pārspēku, bet mēs cīnīsimies un atdosim savas dzīvības, ja tas būs vajadzīgs! Zvēram!

Mēs visi zvēram! — pārējie atkārtoja.

Mēs visi apsolām to! — es teicu.

Labi! — turpināja misionārs. — Jūs visi esat uzticami, godīgi ļaudis, uz jums var paļauties! Bet tagad, mani draugi, gan melnie, gan baltie, locīsim ceļus Visvarenā priekšā, griezīsimies pie Viņa ar savām pazemīgajām lūgšanām! Dieva roka vada mūsu dzīvi. Viņš ir tas, kas dāvā mums dzīvību un nāvi! Viņam labpatiksies padarīt stipras mūsu rokas, lai tās uzvarētu mūsu ienaidniekus šodien, rītausmā.

Viņš nometās ceļos. Arī mēs visi darījām to pašu, izņemot Amslopogasu, kas drūmi stāvēja aiz muguras, atspiedies pret savu cirvi. Lepnajam, vecajam zulam nebija ne ģimenes, ne mantas, — nekā, izņemot kaujas cirvi.

Saimnieks piecēlās kājās. Mēs sekojām viņa piemēram un sākām gatavoties uz cīņu. Ļaudis tika rūpīgi atlasīti, viņi saņēma sīkas instrukcijas ko un kā darīt. Pēc ilgām pārrunām mēs nolēmām, ka Guda vadībā nodotie 10 cilvēki neņems līdzi šaujamos ieročus, izņemot pašu Gudu, kam bija revolveris un zobens, tas pats zobens, kuru es izvilku no tonakt nogalinātā vakvafi zaldāta krūtīm. Mēs baidījāmies, ka cīņas krustugunīs var krist par upuri arī pašu ļaudis. Bez tam mēs zinājām, ka viņi lieliski prot rīkoties ar aukstajiem ieročiem, gluži tāpat kā Amslopogass, dedzīgs tērauda aizstāvis. Mums bija četras Vinčestera šautenes un kāds pusducis Mārtiņi. Es apbruņojos pats ar savu šauteni, pirmklasīgu ieroci. Misters Mekenzijs arī paņēma šauteni. Pārējās tika izsniegtas diviem vīriem, kas bija prasmīgi šāvēji. Mārtiņi šautenes saņēma tic, kuriem no dažādām krāla pusēm vajadzēja atklāt uguni uz guļošajiem masaju karavīriem un kuri vairāk vai mazāk bija pieraduši šautenes lietot. Amslopogass palika pie sava cirvja. Sers Henrijs un viens no vakvafi zaldātiem, kuri tika norīkoti uzmanīt ieeju krālā un nogalināt tos mežoņus, kas būtu sadomājuši glābties bēgot, — tie arī prasīja kādus nebūt aukstos ieročus. Par laimi, misteram Mekenzijam bija vesels krājums lielisku, Anglijas meistaru darinātu cirvīšu. Sers Henrijs izvēlējās vienu no tiem, vakvafi zaldāts paņēma otru; Amslopogass tos iestiprināja kātos, kas bija taisīti no kāda vietējā koka, līdzīga mūsu osim; pēc tam cirvīšus uz pusstundu ielika spainī ar ūdeni, lai koks sabricstu un kāts stingri turētos. Šai brīdī cs iegāju savā istabā, uzmeklēju un atvēru nelielu skārda kastīti, kurā glabājās — kā jūs domājat, kas? Ne vairāk, ne mazāk kā četri bruņukrekli.

Iepriekšējā ceļojumā pa Āfriku tieši bruņukrekliem mēs varējām pateikties par mūsu dzīvību izglābšanu [32] . To atcerēdamies, es nolēmu, ka mēs tos uzģērbsim pirms došanās šajā bīstamajā ekspedīcijā. Birmingemas1 meistaru darbs bija lielisks, katra važiņa bija izgatavota no vislabākā tērauda. Mans bruņukrckls svēra tikai septiņas mārciņas, cs varēju to nēsāt vairākas dienas pēc kārtas, tas ncsakarsa. Seram Henrijam bija veseli divi bruņukrekli, viens

parastais, augumam piekļāvīgs kā džersija2, otrs izgatavots pēc viņa paša norādījumiem, svēra 12 mārciņas. Tas aizsedza visu augumu līdz ceļgaliem, bet nebija tik ērts, jo aizvcrcs āķi tam bija ierīkoti mugurpusē un arī svars lika sevi manīt. Ir, zināms, mazliet smieklīgi mūsu dienās runāt par bruņukrcklicin, jo (ic ir pilnīgi nespējīgi aizsargāt pret lodi.

Bet cīņā ar mežoņiem, kas apbruņoti ar šķēpiem un cirvjiem, bruņukrekli neapšaubāmi ir ļoti noderīgi, jo aizsargā pret visiem cirtieniem un dūrieniem.

Mēs slavējām tagad savu tālredzību, ka bijām paņēmuši tos līdzi, un priecājāmies, ka mūsu nesēji nebija paspējuši tos nozagt, kad viņi aizbēga ar visām mūsu mantām. Tā kā Kērtisam bija divi bruņukrekli, mēs likām priekšā viņam vienu no tiem aizlienēt Amslopogasam, kas arī bija pakļauts lielai bīstamībai. Viņš bija ar mieru; mēs pasaucām zulu, kas tūdaļ ienāca, nesdams sera Henrija cirvi, pilnīgi gatavu lietošanai. Mēs viņam parādījām tērauda kreklu un paskaidrojām, ka to viņam vajadzētu uzģērbt; viņš sākumā paziņoja, ka viņš jau veselus 40 gadus nēsājot savu paša ādu un negribot tagad uzģērbt sev dzelzs ādu. Tad es paņēmu asu šķēpu, nometu bruņukrcklu uz grīdas un no visa spēka iedūru tanī ar šķēpu.

Šķēps atlēca atpakaļ, neatstādams tēraudā ne zīmes.

Šis pierādījums, šķiet, viņu pārliecināja. Kad es viņam vēl aizrādīju, ka piesardzība ir nepieciešama, ja tā var saglabāt cilvēka dzīvību, un ka viņš, uzģērbis bruņukrcklu, varēs ērti rīkoties ar vairogu, jo abas rokas būs brīvas, viņš beidzot bija ar mieru uzģērbt «dzelzs ādu». Bruņukrekls, izgatavots pēc sera Henrija auguma, lieliski piegūla zulam. Viņi abi bija gandrīz vienāda auguma un, kaut arī Kērtiss izskatījās resnāks, man šķiet, ka šī starpība bija tikai acu māns. Būtībā viņš nebūt nebija resns. Amslopogasa rokas bija vājākas, bet stipras un muskuļainas. Kad viņi abi nostājās līdzās viens otram, tērpušies bruņukreklos, kas gluži kā uzlieti pieglaudās viņu varenajiem stāviem, izceļot spēcīgos muskuļus un katru ķermeņa izliekumu, — tas bija tāds pāris, ka savs desmits cilvēku varēja atkāpties, tiekoties ar viņiem cīniņā!

' Birtningema — pilsēta Lielbritānijā, centr. Anglijā; jau no 16. gs.

ievērojams metālapstrādes centrs. — Tulk.

2 Džersija — vienkārša adījuma smalkvilnas vai zīda triko drāna; veļa vai apģērbs, kas darināts no šāda materiāla. — Tulk.

Bija apmēram pulksten viens pēcpusdienā. Ziņneši ziņoja, ka masaji, sadzērušies vērša asinis un pieēdušies līdz kaklam, esot likušies gulēt visapkārt ugunskuriem. Sargi esot izlikti pie visām krāla spraugām. — Flosija, — viņi piebilda, — sēd krāla rietumu pusē, netālu no sienas; viņai līdzās sēd aukle, un turpat ir piesiets baltais ēzelis. Meitenei kājas ir sasietas ar virvi, un visapkārt guļ karavīri.

Mēs mazliet ieēdām un gājām atpūsties — stundas divas pirms ekspedīcijas. Es nevarēju vien nobrīnīties, kā Amslopogass, nogūlies uz grīdas, uzreiz aizmiga dziļā miegā. Nezinu, kā citi, bet es nevarēju aizmigt. Kā parasti tādos gadījumos, man kauns atzīties, es izjutu zināmas bailes. Kad tagad cs ar skaidru prātu apdomāju mūsu pasākumu, tas man nemaz vairs nepatika. Mēs bijām 30 cilvēki, mūsu ļaužu lielākā daļa nemaz neprata šaut, bet mēs gatavojāmies cīnīties ar simtiem drošsirdīgu, niknu un briesmīgu Āfrikas mežoņu, kurus aizsargāja akmens siena. Būtība tas bija neprātīgs pasakums, vēl jo vairāk tādēļ, ka mums vajadzēja ieņemt savas pozīcijas, nepievēršot sargu uzmanību. Vismazākais negadījums, troksnis, kas var rasties, pielādējot šauteni, — un mēs esam pazuduši: visa nometne tiks sacelta kājās, bet visas mūsu cerības bija liktas uz negaidītu uzbrukumu.

Gulta, kurā es gulēju, nododamies šīm skumjajām pārdomām, stāvēja tuvu pie atvērta loga, kas izgāja uz verandu. Pēkšņi es sadzirdēju dīvainas nopūtas un raudāšanu. Sākumā cs nevarēju saprast, kas tur notiek, bet beidzot piecēlos, izbāzu galvu pa logu un apskatījos uz visām pusēm. Es ieraudzīju verandā kādu cilvēku, kas tupēja uz ceļiem, sita sev pa krūtīm un raudāja. Tas bija Alfons. Es nevarēju saprast viņa vārdu jēgu, tādēļ pasaucu viņu un jautāju, kas ar viņu notiek.

Ak, cienītais kungs, — viņš izdvesa, — es lūdzu Dievu par to cilvēku dvēselēm, kuras man vajadzēs šonakt nogalināt!

Bet būtu labi, — es iebildu, — ja jūs to darītu mazliet klusāk!

Alfons aizgāja, un viss noklusa. Pagāja vēl kāds laiks. Tad misters Mekenzijs klusā balsī pasauca mani pie loga.

Pulkstenis ir trīs, — viņš tcica, — pēc pusstundas mums jāsāk kustēties!

Es palūdzu, lai viņš ienāk pie manis. Viņš ienāca. Ja man nebūtu kauns, es būtu smējies skaļā balsī, ieraudzīdams misionāru, kas bija tērpies pilnā apbruņojumā.

Viņš bija uzvilcis plato mācītāja tērpu, apjozis ar jostu, uzlicis galvā melnu platmali, kura, viņa vārdiem runājot, esot noderīga tumšās krāsas dēļ. Viņš stāvēja, atspiedies uz lielas šautenes, ko turēja vienā rokā; aiz gumijas jostas, kādas parasti valkā angļu zēni, bija aizbāzts milzīgs griežamais nazis ar kaula rokturi un desmitstobru revolveri.

— Mans draugs, — viņš teica, redzēdams, ka es izbrīna pilns blenžu uz viņa jostu, — jūs apskatāt manu nazīti? Es domāju, ka tas būs ļoti ērts ierocis, tas ir izgatavots no lieliska tērauda, esmu ar šo nazi nokāvis vairākas cūkas!

Šai laikā arī visi pārējie cēlās augšā un sāka ģērbties.

Es uzvilku vieglu žaketi virs dzelzs krekla, lai man būtu pa rokai kabata ar patronām, un piestiprināju revolveri pie siksnas. Arī Guds darīja tāpat. Bet sers Henrijs neko neuzģērba, izņemot dzelzs kreklu, un kājās uzāva vieglas kurpes, tā kā viņa kājas līdz ceļgaliem nebija aizsargātas. Revolveris karājās pie siksnas, kas bija apjozta virs bruņukrckla. Pa to laiku Amslopogass savāca visus mūsu cilvēkus zem lielā koka un apstaigāja visus pēc kārtas, apskatīdams viņu apbruņojumu. Pašā pēdējā minūtē mēs vēl šo to izmainījām. Izrādījās, ka divi no mūsējiem, kas bija apbruņojušies ar šautenēm, neprata šaut, toties lieliski prata rīkoties ar šķēpu; mēs noņēmām viņiem šautenes, iedevām vairogus un garus šķēpus, un likām piebiedroties Kērtisam, Amslopogasam un vakvafi zaldātam. Mums bija skaidrs, ka trim cilvēkiem, lai viņi būtu cik spēcīgi un drošsirdīgi būdami, nebūs, pa spēkam tikt galā ar viņu uzdevumu.

## VII nodaļa BRIESMĪGAIS SLAKTIŅŠ

Kādu brīdi mēs stāvējām klusu, gaidīdami sākumu. Tā bija grūta gaidīšana, laiks vilkās tik lēni. Likās, minūtes iet bruņurupuča soļiem. Visapkārt valdīja svinīgs klusums, tas vēl vairāk nospieda mūsu garastāvokli. Es atceros, kādreiz man ir nācies redzēt pakārušos cilvēku. Pārdzīvojums, ko es toreiz izjutu, kaut kādā vīzē atgādināja pašreizējo, ar to starpību, ka tagad dominēja paša dzīvība un līdzdalība notikumā. Ļaužu svinīgās sejas, kuri zināja, ka varbūt tikai dažas minūtes viņus šķir no pārejas mūžīgā mierā un aizmirstībā, savādā sačukstēšanās, sera Henrija nemitīgā lūkošanās uz savu cirvi, jā, pat sevišķā maniere, ar kādu Guds reizi pa reizei spodrināja savu stikliņu, — tas viss liecināja, ka cilvēku nervi ir uzbudināti līdz pēdējai iespējai. Vienīgi Amslopogass stāvēja, atspiedies uz sava cirvja, turēja rokā šķipsniņu ožamās tabakas un bija pilnīgi mierīgs un nekustīgs.

Viņa dzelzs nervi nebija satricināmi!

Mēness slīdēja arvien tuvāk horizontam, beidzot pavisam pazuda. Kļuva tumšs. Tikai austrumu pusē debesis sāka balēt, vēstīdamas drīzu rītausmas parādīšanos.

Misters Mekenzijs stāvēja ar pulksteni rokā; sieva turējās viņam pie rokas, cenzdamās apvaldīt skaļas raudas.

Divdesmit minūtes uz četriem, — viņš tcica, — drīz būs pietiekami gaišs. Kapteinis Guds varētu sākt kustēties, trīs vai četras minūtes paies ceļā!

Guds pamāja ar galvu un vēlreiz nospodrināja savu stikliņu. Būdams vienmēr pieklājīgs, viņš palocījās pret misis Mckcnziju un devās prom, lai ieņemtu savu pozīciju pie krāla; Gudu pavadīja iezemieši, kas te pazina katru taciņu.

Ieradās kāds zēns un pavēstīja, ka masaju nometnē visi guļ saldā miegā, izņemot divus sargus, kas pastaigājas pie ieejas. Pēc tam mēs visi sarindojāmies gājiena kārtībā. Vispirms gāja pavadonis, aiz viņa

sers Henrijs, Amslopogass, viens vakvafi zaldāts, divi iezemieši no misijas, apbruņojušies gariem šķēpiem un vairogiem. Es gāju aiz viņiem, man līdzās Alfons, tad pieci iezemieši ar šautenēm. Misionārs ar pārējiem sešiem cilvēkiem noslēdza gājienu.

Krāls, kur masaji bija ierīkojuši nometni, atradās kalna pakājē, apmēram 800 jardus no misijas. Pirmos pieci simti jardus mēs nogājām bez aizķeršanās. Pēc tam mēs līdām klusu, kā leopardi pēc laupījuma, slīdējām kā rēgi no krūma uz krūmu. Pavirzījies kādu gabaliņu uz priekšu, cs atskatījos un ieraudzīju Alfonu. Viņš tik tikko turējās uz kājām, bija bāls kā nāve un viņam trīcēja ceļgali. Viņa šautene ar uzvilktu gaili gandrīz dūrās man mugurā. Laimīgā kārtā atņēmuši Alfonam šauteni, mēs turpinājām ceļu, kamēr attālums no krāla bija tikai apmēram simts jardu. Alfonam sāka klabēt zobi visšausmīgākā veidā.

Apklustict, vai arī cs jūs nositīšu! — es nikni nočukstēju. Doma par to, ka šīs zobu klabēšanas dēļ mēs visi varam iet bojā, mani padarīja vai traku! Es baidījos, ka pavārs tādējādi mūs visus nodos, un no visas sirds vēlējos, kaut Alfons būtu palicis kaut kur tālāk, aiz muguras.

Bet cienītais kungs, es neko nevaru līdzēt, — viņš atbildēja,

man ir auksti!

Tas bija grūts uzdevums, bet, par laimi, es to ātri atrisināju. Man kabatā atradās mazs rupja audekla gabaliņš, ar ko es parasti tīrīju šauteni.

Ņemiet to mutē, — es čukstēju, dodams viņam lupatiņu,

ja es vēl izdzirdēšu kādu skaņu — jums būs beigas.

Es zināju, ka lupatiņa noklusina zobu klabēšanu. Alfons bez kurnēšanas paklausīja mani un turpmāk gāja klusu.

Mēs atkal līdām. Bija palicis apmēram 50 jardu līdz krālam. Starp viņiem un mums bija tukšs laukums, aizaudzis ar mimozu krūmiem un sausiem dzelkšņiem. Mēs noslēpāmies krūmos. Sāka aust gaisma. Zvaigznes izbalēja, un austrumi sāka sārtoties. Mēs skaidri varējām saskatīt krāla apveidus, tālumā vīdēja dziestoša ugunskuru atblāzma masaju nometnē. Mēs apstājāmies un ieklausījāmies, zinādami, ka tuvumā jābūt sargam. Viņš parādījās — gara auguma, stalts vīrs — un lēnītēm pastaigājās kādus piecus soļus no krūmiem aizaugušās ieejas. Mēs bijām cerējuši viņu guļošu nogalināt, bet viņam nenāca ne prātā gulēt. Ja mums neizdosies viņu nogalināt — nogalināt klusu, bez skaņas, bez nopūtas — mēs būsim pazuduši. Mēs noslēpāmies un turpinājām viņu novērot. Amslopogass, kas stāvēja man priekšā, pagriezās, deva man zīmi, un jau nākamajā sekundē es redzēju, ka viņš noliekas uz vēdera un kā čūska aizlien pa zāli, gaidīdams to mirkli, kad sargs pagriezīs galvu. Sargs bezrūpīgi dungoja pie sevis kādu dziesmiņu. Amslopogass līda, klusu un neredzami viņš aizrāpās pie mimozu krūma un gaidīja. Sargs pastaigājās uz priekšu un atpakaļ, pēc tam apgriezās un skatījās uz sienu. Amslopogass pielīda tuvāk, slēpdamies aiz krūmiem un ncnolaizdams acu no sarga. Sarga acis pievērsās celiņam starp krūmiem, un likās, ka viņu kaut kas pārsteidza. Viņš paspēra dažus soļus uz priekšu, apstājās, tad nožāvājās, paņēma mazu akmentiņu un iemeta to krūmos. Akmentiņš pārlidoja pār Amslopogasa galvu, neskardams viņa bruņukreklu. Ja tas būtu skāris bruņukrcklu, tad skaņa katrā ziņā būtu mūs nodevusi. Par laimi, krekls bija darināts no tumša tērauda un nespīdēja. Pārliecinājies, ka krūmos nekā nav, sargs atspiedās uz sava šķēpa un slinki lūkojās uz krūmiem. Tā viņš stāvēja minūtes trīs, iegrimis domās, bet mēs gulējām, mocīdamies ar domām par to, ka kuru katru minūti var kas gadīties, kāda nejaušība, un mēs būsim atklāti. Es atkal izdzirdēju, kā Alfonam klab zobi, kaut arī viņam mutē bija lupatiņa; es pagriezos uz viņu un taisīju niknas grimases. Beidzot mūsu mocības tuvojās beigām. Sargs paskatījās uz austrumiem acīmredzot apmierināts, ka tuvojas maiņa, un, rokas berzēdams, turpināja staigāt uz priekšu un atpakaļ, lai sasildītos.

Tanī mirklī, kad viņš pagriezās, gara, melna čūska aizslīdēja uz tuvāko krūmāju, kuram garām vajadzēja iet mežonim. Sargs atgriezās, pagāja garām krūmājam, nenojauzdams tuvojošās briesmas. Ja viņš būtu paskatījies uz leju, varbūt viņš būtu no tām izvairījies. Amslopogass piecēlās un ar paceltu roku sāka iet viņam pa pēdām. Tiklīdz sargs pagriezās, zuls taisīja lēcienu, un rītausmas blāzmā mēs redzējām, kā viņa garās rokas ieķērās ienaidnieka rīklē. Pēc tam divi tumši ķermeņi konvulsīvi savijās kopā, tad sarga galva atliecās atpakaļ; mēs dzirdējām, kā viņš iekrācās un nokrita uz zemes, nodrebēdams pie visām miesām. Zuls pielika visus savus spēkus un pārlauza mežonim kaklu. Kādu minūti viņš tupēja uzgūlies ar ceļgaliem uz upura krūtīm, un visu laiku žņaudza viņa kaklu, kamēr pārliecinājās, ka sargs ir miris. Tad viņš piecēlās, pameta mums ar galvu, lai mēs ejam uz priekšu. Un mēs virzījāmies četrrāpus uz priekšu kā pērtiķi. Nokļuvuši pie krāla, mēs redzējām, ka masaji ir aizsprostojuši krāla ieeju, nolikdami te piecus vai sešus mimozu krūmus, — acīmredzot bailēs no uzbrukuma. Te mēs sadalījāmies. Mekenzijs ar savu pulku aizlīda pa kreisi, gar sienas ēnu, sers Henrijs un Amslopogass ieņēma vietu pie dzeloņkrūmu aizsprosta, bet divi cilvēki, bruņojušies ar šķēpiem, un divi vakvafi zaldāti nogūlās tieši pretī ieejai. Es ar saviem ļaudīm līdu pa krāla labo pusi, tās garums bija ap 50 soļu. Pēc dažām minūtēm cs apstājos un izvietoju savus ļaudis netālu citu no cita, pie sevis paturēdams Alfonu. Pirmo reizi es ieskatījos pār sienu krāla iekšpusē. Bija jau pavisam gaišs, un pirmais, kas man krita acīs, bija baltais ēzelītis, bet aiz viņa — mazās Flosijas bālā sejiņa; meitene sēdēja ap 10 soļu attālumā no sienas. Apkārt viņai gulēja aizmigušie karavīri. Dažādos attālumos pa visu krālu vīdēja ugunskuru atliekas, apkārt ugunskuriem gulēja masaji. Viens no viņiem piecēlās, nožāvājās, paskatījās uz austrumiem un likās atkal gulēt. Es nolēmu pagaidīt vēl piecas minūtes.

Maigā rītausma bagātīgi lēja savus starus pār līdzenumu, mežu, upi un vareno Kcnijas kalnu, kas bija ietīts mūžīgo sniegu klusumā, tā meta sārtu purpura atblāzmu pār kalna lielisko virsotni, kas slējās augstu dzidri zilajās debesīs; visa apkārtne pielija ar sārtu, maigu gaismu, līdzīgu mātes smaidam. Putni skaļi dziedāja savas rīta dziesmas, viegls vējiņš čabināja krūmos. Rīts elpoja mierā un laimē par tuvojošos dienu, visur bija klusums un miers, visur, izņemot cilvēka sirdi.

Pēkšņi, kad es saspringti gaidīju signālu un biju jau paspējis izvēlēties cilvēku, kuram vajadzēs atklāt uguni, — Alfona zobi atkal sāka tā klabēt kā žirafes nagi straujā skrējienā, pārtraukdami visapkārt valdošo klusumu. Lupatiņa nemanot bija izkritusi viņam no mutes. Masaji, kas gulēja krāla, tuvu pie mums, skatījās visapkārt, brīnīdamies par tādu troksni. Es nevaldīju pār sevi un ar šautenes galu iebelzu francūzim taisni pa vēderu. Tas pārtrauca viņa drebuļus. Tagad signāls vairs nebija vajadzīgs. No krāla abām pusēm bija dzirdami šāvieni, iemirdzējās ugunis. Es piebiedrojos uzbrucējiem; no krāla augšējā gala atskanēja briesmīga baurošana; pēc skaņas es sadzirdēju Guda balsi, kas asi izdalījās no kopējā trokšņa. Ar baismiem briesmu un naida kliedzieniem melnais mežoņu pūlis pietrūkās kājās, daži no viņiem tūlīt arī nokrita, saņēmuši mūsu šauteņu lādiņus. Kādu minūti viņi stāvēja, nevarēdami izlemt, kurp doties, bet, izdzirdējuši nepārtrauktos kliedzienus un vērša māvienus krāla augšgalā, metās bēgt uz izeju, nemitīgas ložu krusas ielenkti. Mēs atklājām uguni viņiem aiz muguras, šaudami taisni mežoņu pūlim virsū. Es biju izšāvis desmit reizes no savas šautenes, kad pēkšņi atcerējos mazo Flosiju. Pametis acis uz viņas pusi, es ieraudzīju, ka baltais ēzelītis gu] zemē, acīmredzot, kritis no mūsu lodēm vai masaju šķēpiem. Tuvumā nebija redzams neviens mežonis. Flosijas melnā aukle stāvēja Flosijai priekšā un ar šķēpu steidzīgi grieza pušu virvi, ar ko bija sasietas meitenes kājas. Pēc tam viņa ātri pieskrēja pie krāla sienas un sāka rāpties uz tās. Meitene sekoja viņas piemēram, bet acīmredzot viņai pietrūka spēka, un viņa ar pūlēm turējās pie sienas. To pamanīja divi mežoņi, viņi metās tai klāt, lai meiteni nogalinātu. Viens no viņiem bija jau gluži tuvu nabaga meitenei, kura pēc veltīgām pūlēm bija atkal nokritusi zemē. Pamirdzēja šķēps, bet mana lode tai pašā mirklī mežoni noguldīja zemē. Aiz muguras Flosijai stāvēja otrs mežonis, bet man — ak, vai! — tikai viena patrona bija palikusi magazīnā. Flosija pielēca kājās un nostājās mežonim priekšā; mežonis pacēla šķēpu. Es aizgriezos, sajuzdams neizturamas sāpes sirdī, domājot, ka mežonis tūdaļ nogalinās nagaba bērnu. Bet, paskatījies uz turieni, cs ar izbrīnu ievēroju dūmu mākonīti; mežoņa šķēps gulēja zemē, bet pats mežonis salīgojās, saķēra galvu ar rokām un arī nogāzās zemē. Es atcerējos, ka Flosijai bija revolveris, un tas izglāba viņai dzīvību. Pēc tam meitene saņēma visus spēkus, ar aukles palīdzību pārrāpās pār sienu un bija glābta. Tas viss notika dažās sekundēs. Es piepildīju magazīnu ar patronām un atkal atklāju uguni uz bēgļiem, kas mēģināja pārrāpties pār sienu. Es nošāvu dažus mežoņus un beidzot biju nokļuvis līdz krāla stūrim, kur norisa karsta cīņa. Divi simti mežoņu — ņemot vērā, ka mēs bijām iznīcinājuši ap 50, — bija sapulcējušies pie krūmiem aizaugušās ieejas un izveidoja ievērojamu spēku, ja salīdzina to ar Gudu un viņa desmit vīru lielo pulku, kas stāvēja tiem pretī un centīgi kapāja tos ar šķēpiem. Mežoņi ietiepīgi turējās aiz krūmu aizsprosta, kas izrādījās tiešām labs nostiprinājums. Viens no viņiem paspēja pārlēkt pāri aizsprostam, bet sera Henrija cirvis tūdaļ ar lielu spēku nolaidās pār spalvām izrotāto mežoņa galvu, un karavīrs nokrita krūmu vidū.

Ar kliedzieniem un brēcieniem mežoņi sāka lēkt pāri krūmu aizsprostam; sera Henrija lielais cirvis un Amslopogasa «Inkosi — kaas» zibenīgi lidoja virs viņu galvām, un mežoņi cits pēc cita krita krūmos, tieši virsū tiem līķiem, kas tur jau gulēja, tādējādi ar saviem augumiem veidodami jaunu aizsprostu.

Tic, kuri izglābās no cirvjiem, savukārt krita no vakvafi zaldātu un divu misijas kaferu rokām.

Mēs ar misteru Mekenziju šāvām uz tiem mežoņiem, kuri vēl bija palikuši dzīvi.

Guds un viņa ļaudis tagad izrādījās otrpus aizsprostam, un mums vajadzēja pārtraukt šaušanu, baidoties, ka varam nogalināt savējos. (Viens no Guda ļaudīm jau bija nogalināts!) No bailēm zaudējuši prātu, masaji kopīgiem spēkiem izlauzās no aizsprosta un, nogrūduši pie malas Kērtisu, Amslopogasu un pārējos trīs, kas bija viņiem priekšā, sāka cīnīties pie ieejas. Tad arī mēs laidām darbā savas šautenes.

Mūsu nabaga vakvafi zaldāts nokrita beigts ar šķēpu mugurā, pēc tam tika nogalināti vēl divi ar šķēpiem apbruņotie ļaudis, bet viņi cīnījās kā lauvas līdz pēdējam elpas vilcienam. Daudziem no mūsu pulka bija nolemts tāds pats liktenis. Es baidījos, ka cīņu esam zaudējuši, pavēlēju saviem ļaudīm nolikt šautenes un ķerties pie šķēpiem. Viņi paklausīja, tāpēc ka viņu sirdis bija cīņā iekarsušas. Misionāra ļaudis arī sekoja viņu piemēram. Tas deva labus rezultātus, bet cīņas panākumi vēl arvien bija apšaubāmi.

Mūsu ļaudis cīnījās lieliski, atvairīja mežoņu uzbrukumus, kliedza, nogalināja mežoņus un krita paši.

Vispārējā haosā bija dzirdami Guda asie kliedzieni, viņa uzmundrinošie saucieni. Ar pulksteņa mehānisma precizitāti cēlās un krita divi cirvji, atstādami aiz sevis nāvi un iznīcību. Bet es ievēroju, ka sers Henrijs sāk nogurt no ārkārtīgā sasprindzinājuma, — kļūst bāls no ievainojumiem, viņa elpa bija saraustīta un dzīslas uz pieres izspiedušās. Pat Amslopogass, šis dzelzs cilvēks, bija nomocījies. Viņš bija pārstājis «kalt» savus ienaidniekus ar «Inkosi — kaas», tagad viņš laida darbā cirvja asmeni. Es nejaucos šai cīņā, bet raidīju lodes uz masajiem, tiklīdz tas bija iespējams. Es sapratu, ka te esmu visnoderīgākais, jo šai rītā jau biju izlietojis četrdesmit deviņas patronas un nevienu reizi netiku aizšāvis garām.

Tomēr cīņas rezultāti sāka svērties pretinieku labā. Mēs bijām palikuši ne vairāk kā piecpadsmit vai sešpadsmit, bet mežoņu bija apmēram piecdesmit cilvēku. Ja viņi būtu apvienojušies un kopīgiem spēkiem ķērušies pie lietas, tad uzvara būtu viņu pusē. Bet mežoņi neapvienojās, daudzi no viņiem, nometuši ieročus, bēga kur kurais. Vēl viens notikums pasliktināja mūsu stāvokli: tiklīdz misionārs nometa savu šauteni, viens no mežoņiem ar zobenu drāzās viņam pakaļ. Misionārs izvilka aiz jostas aizbāzto milzīgo nazi. Viņi abi uzsāka izmisīgu cīņu. Šaurajā laukumiņā pie krāla sienas misionārs ar mežoni saķērušies viļājās pa zemi. Aizņemts ar savām lietām, domādams par savu dzīvību, es neredzēju, kā šī cīņa beidzās.

Cīņa turpinājās. Visas pazīmes rādīja, ka mūsu pusei neklājas labi. Tikai laimīgs gadījums mūs izglāba. Amslopogass, vai nu tīšuprāt vai gadījuma pēc, izrāvās no vispārējā mudžekļa un dzinās pakaļ vienam mežonim. Tad cits mežonis ar lielu šķēpu iedūra viņam starp lāpstiņām. Šķēps uzdūrās bruņukrcklam un atlēca. Kādu minūti mežonis stāvēja kā apburts — šī mežoņu cilts neko nezināja par bruņukreklicm — pēc tam viņš bēga prom, mežonīgā balsī kliegdams:

Tie ir sātani, sātani! Viņi ir apburti! Apburti!

Es aizraidīju lodi viņam pa pēdām. Amslopogass piebeidza savu mežoni. Briesmīga panika pārņēma visus atlikušos karavīrus.

Apburti! Apburti! — viņi kliedza un bēga visos virzienos, nometuši savus vairogus un šķēpus.

Ko lai pastāstu par šī šausmīgā kautiņa beigām? Tas bija briesmīgs slaktiņš, kurā neviens netika saudzēts. Notika vēl viens pietiekami draņķīgs incidents. Es cerēju, ka viss jau ir beidzies, kad pēkšņi no līķu kaudzes izlīda viens karavīrs, kas bija palicis dzīvs, un, aizmetis prom dažus līķus, ar strauju lēcienu kā antilope vēja ātrumā devās uz to pusi, kur cs stāvēju. Bet Amslopogass ar viņam piemītošo veiklību sekoja tam pa pēdām. Kad viņi bija tuvu pie manis, es redzēju, ka mežonis ir tas pats ziņnesis, kurš pagājušajā naktī ieradās misijā. Amslopogass arī viņu pazina.

A, — viņš zobgalīgi iekliedzās, — tas esi tu, ar ko es pagājušonakt runāju. Kapteinis! Ziņnesis! Mazu meitenīšu zaglis! Tu gribēji nostāties aci pret aci ar Amslopogasu, amazulu tautas piederīgo! Tava lūgšana ir uzklausīta! Es esmu zvērējis tevi sacirst gabalu gabalos, tu, nekrietnais suns! Un es to izdarīšu!

Mežonis, nikni griezdams zobus, metās ar šķēpu zulam virsū. Amslopogass mazliet atkāpās, tad pacēla savu cirvi virs ienaidnieka galvas un cirta ar tādu spēku, ka cirvis nekļūdīgi iccirtās mežoņa plecu starpā, pārcirtis kaulus, miesu un muskuļus, galvu un vienu roku atdalīdams no ķermeņa.

O! — iesaucās zuls, skatīdamies uz sava ienaidnieka līķi, — es esmu turējis vārdu. Tas bija labs cirtiens.

## VIII nodaļa ALFONS IZSKAIDROJAS

Cīniņš bija galā. Iedams prom no šausmīgās vietas, cs atcerējos, ka neesmu redzējis Alfonu kopš tā brīža, kad es viņu piespiedu apklust, iebelzdams viņam pa vēderu. Šķita, ka kauja vilkās bezgalīgi, bet īstenībā tā ilga pavisam mazu laiciņu. Kur bija Alfons?

Es baidījos, ka viņš būs kritis, un sāku viņu meklēt starp nogalinātajiem, bet tad nolēmu, ka viņš, droši vien, ir dzīvs un vesels un ir aizgājis uz krāla pusi, kur mēs sākumā stāvējām; devos turp, saukdams viņu vārdā. Apmēram piecpadsmit soļus no akmens sienas auga vecs banānu koks.

Alfon! — es kliedzu. — Alfon!

Jā, cienītais kungs! — kāda balss atsaucās. — Es esmu te!

Es apskatījos visapkārt. Neviena nav.

Kur jūs esat? — es kliedzu.

Es esmu te, cienītais kungs, kokā!

Es ieskatījos banānu koka stumbra dobumā un ieraudzīju tur bālu seju, garas ūsas, nožēlojamo pavāra augumu, kas izskatījās līdzīgs nopērtam mopsim. Pirmo reizi es pārliecinājos, ka manas aizdomas ir pareizas: Alfons ir nelabojams gļēvulis. Es piegāju viņam klāt.

Lien ārā no turienes!

Vai viss jau beidzies, cienītais kungs? — viņš bailīgi vaicāja.

Pavisam beidzies? Ak, kādas briesmas es pārdzīvoju! Kādas lūgšanas es raidīju uz debesīm!

Nu, lien ārā, dīkdieni! — es teicu ne sevišķi draudzīgā tonī,

viss ir beidzies!

Tad jau, cienītais kungs, manas lūgšanas ir uzklausītas? Es rāpšos ārā!

Mēs aizgājām pie citiem, kas bija salasījušies pulciņā pie krāla ieejas; tagad te izskatījās kā kapsētā. Pēkšņi no krūmiem izlēca mežonis un niknumā metās mums virsū. Ar šausmu kliedzienu Alfons sāka bēgt no viņa, bet uzbrucējs drāzās viņam pa pēdām un, laikam gan, būtu nogalinājis francūzi, ja es nebūtu paspējis tam ieraidīt lodi mugurā. Alfonam aizmetās kāja un viņš pakrita, mežonis uzkrita viņam virsū un nodrebēja pirmsnāves agonijā. Bet pēc tam sākās tik žēlas vaimanas, ka cs izbrīnījies pieskrēju klāt tai vietai, no kurienes tās nāca, nometu malā mežoņa līķi un izvilku Alfonu. Viņš bija viss vienās asinīs un trīcēja kā galvanizēta varde. Nabadziņš, — cs nodomāju, — mežonis būs tomēr paspējis viņu nobeigt! Nometies ceļos pie Alfona, es sāku meklēt viņa ievainojumu.

O, mana mugura! — viņš skaļi vaimanāja. — Es esmu nogalināts, es mirstu!

Es ilgi ar viņu noņēmos, bet neatradu nevienas skrambiņas. Viņš bija, gluži vienkārši, pārbijies, vairāk nekas.

Celieties augšā! — es uzkliedzu. — Celieties! Vai jums nav kauna? Jums nekas nekaiš!

Viņš piecēlās.

Ak, cienītais kungs, cs domāju, ka esmu beigts! — viņš teica,

es nezināju, ka esmu uzvarējis mežoni.

Pagrūdis prom mežoņa līķi, viņš iekliedzās triumfējošā balsī:

A, mežonīgais suns! Tu esi miris! Kāda uzvara!

Es atstāju Alfonu, tīksminoties par savu uzvaru, un gāju prom, bet viņš sekoja man kā ēna. Pirmais, kas man krita acīs, kad mēs pievienojāmies citiem, bija misionārs, kas sēdēja uz akmens; viņa kāja bija pārsieta ar lakatiņu, caur kuru sūcās asinis. Viņš patiesi bija ar šķēpu ievainots kājā un sēdēja, turēdams rokā savu iemīļoto griežamo nazi, kas tagad bija saliecies.

Ā, Kvotermein, — viņš tcica drebošā, satrauktā balsī, — mēs esam uzvarējuši! Bet cik drausmīgs skats! Skumīgs skats!

Pārgājis uz savu dzimto skotu dialektu un skatīdamies uz savu saliekto nazi, viņš turpināja:

Ļoti žēl, ka esmu saliecis savu labo nazi, kaujoties ar mežoņiem. — Viņš histēriski iesmējās.

Nabaga misionārs! Ievainojums un uzbrukums bija galīgi sabeidzis viņam nervus. Tur nebija ko brīnīties. Miermīlīgam cilvēkam ir grūti piedalīties tādos slaktiņos. Liktenis bieži vien cietsirdīgi smejas par cilvēku.

Savāds notikums norisa pie ieejas krālā.

Slaktiņš bija beidzies, ievainotie mira no ciešanām. Krūmi bija samīdīti, un pāri tiem visur gulēja līķu kaudzes. Nāve, visapkārt nāve! Līķi gulēja dažādās pozās cits uz cita, gan kaudzēs, gan pa vienam, dažs labs izskatījās tā, it kā viņš mierīgi atpūstos zālē.

Ieejas priekšā, kur mētājās šķēpi un vairogi, stāvēja dzīvi palikušie ļaudis, turpat tuvumā gulēja četri smagi ievainoti. No trīsdesmit spēcīgiem, stipriem vīriem bija pāri palikuši tik tikko piecpadsmit, no tiem pieci, ieskaitot misionāru, bija ievainoti, divi

nāvīgi ievainoti. Kērtiss un zuls bija palikuši neskarti. Guds bija zaudējis piecus cilvēkus, no manējiem divi bija nogalināti, Mekenzijs apraudāja piecus vai sešus vīrus. Kas attiecas uz tiem, kas bija palikuši dzīvi, izņemot mani, viņi visi bija vienās asinīs, no galvas līdz kājām; sera Henrija krekls izskatījās kā nokrāsots sarkanā krāsā; bez tam visi bija nomocījušies līdz nāvei. Vienīgi Amslopogass stāvēja, gaismas staru apspīdēts, pie līķu kaudzes, drūmi atspiedies pret savu cirvi, un nelikās uztraucies vai noguris, kaut gan smagi elpoja.

Ak, Makumazān! — viņš teica, kad es tenterēju turpat viņa tuvumā, juzdamies pavisam draņķīgi, — es tev teicu, ka būs laba cīņa, un tā arī bija. Nekad cs netiku pieredzējis kaut ko tādu, tik šausmīgu dienu! Bet šis dzelzs krekls laikam ir apburts, to nevar pārdurt. Ja cs nebūtu to paņēmis, es jau atrastos tur! — viņš norādīja uz nogalināto cilvēku kaudzēm.

Es dāvinu tev šo kreklu! Tu esi drošsirdīgs cilvēks! — teica Sers Henrijs.

Vadoni! — zuls atsaucās, būdams līdz sirds dziļumiem pateicīgs gan par dāvanu, gan par komplimentu. — Tu, Inkubu, vari nēsāt tādu kreklu, tu pats esi drošsirdīgs cilvēks, bet cs tevi varētu mazliet pamācīt, kā rīkoties ar cirvi. Tad tu parādīsi savu spēku!

Misionārs jautāja par Flosiju. Mēs visi no sirds nopriecājāmies, kad viens no vīriem teica, ka viņš esot redzējis, kā viņa kopā ar aukli skrējusi uz māju. Paņēmuši līdzi ievainotos, kuri vēl varēja kustēties, mēs klusu devāmies uz misiju, nomocījušies, asiņaini, bet ar priecīgu apziņu, ka esam uzvarējuši. Mēs izglābām bērna dzīvību un devām masajiem labu mācību, ko viņi ilgi neaizmirsīs! Bet ko tas no mums prasīja!

Pie vārtiem, mūs gaidīdama, stāvēja misis Mekenzija. Ieraudzījusi mūs, viņa iekliedzās un aizklāja seju ar rokām.

Šausmas, šausmas! — viņa atkārtoja un mazliet nomierinājās tikai tad, kad ieraudzīja savu dārgo dzīvesbiedru. īsos vārdos'es viņai pastāstīju par cīņas iznākumu. (Flosija, laimīgi nokļuvusi mājā, varēja pēc tam viņai sīkāk visu pastāstīt.) Misis Mekenzija pienāca man klāt un svinīgi noskūpstīja mani uz pieres. /

Dievs lai jums palīdz, Kvotermcin, — viņa teica, — jūs izglābāt mana bērna dzīvību!

Mēs devāmies uz māju pārģērbties un pārsiet mūsu ievainojumus. Es priecājos, ka nebiju ievainots, bet sers Henrijs un Guds, pateicoties viņu tērauda krekliem, bija tikuši cauri ar nelielām brūcēm, kas bija viegli izārstējamas vienkārši ar plāksteriem.

Misionāra ievainojums bija nopietns, bet, par laimi, šķēps nebija skāris artēriju. Ar baudu nomazgājušies, apģērbuši mūsu ikdienas drēbes, mēs gājām uz ēdamistabu, kur mūs jau gaidīja brokastis. Bija pavisam savādi sēdēt pieklājīgi iekārtotā ēdamistabā, dzert tēju un ēst grauzdētas maizītes, it kā viss, kas ar mums bija noticis, būtu tikai sapnis, it kā mēs pirms dažām stundām nebūtu cīnījušies aci pret aci ar ienaidnieku.

Guds izteicās, ka viss notikušais viņam licies kā kaut kāds murgs. Kad mēs beidzām brokastot, durvis atvērās un ienāca Flosija, bāla, nomocījusies, bet sveika un vesela. Viņa mūs visus noskūpstīja un pateicās. Es viņu apsveicu par attapību un drosmi, ko viņa parādīja, nošaudama mežoni, lai glābtu savu dzīvību.

Ai, nerunājiet, nepieminiet! — viņa tcica un sāka skaļi raudāt. — Es nekad nespēšu aizmirst viņa seju, kad viņš pagriezās pret mani, nekad! Es nevaru!

Es ieteicu viņai iet un pagulēt. Viņa paklausīja un pret vakaru uzmodās mundra, ar svaigiem spēkiem. Es biju pārsteigts, ka meitene, kas tā prata valdīt pār sevi un varēja nošaut mežoni, tagad nespēja pat domāt par to. Starp citu, tā ir raksturīga sievietes īpatnība.

Nabaga Flosija! Es baidos, ka viņas nervi vēl ilgi nevarēs nomierināties pēc tās briesmīgās nakts, ko viņai nācās pavadīt mežoņu nometnē. Vēlāk viņa man pastāstīja, cik tas bijis šausmīgi, neizturami — sēdēt šai bezgalīgi garajā naktī ilgas stundas, nezinot, kā, kādā veidā tiks organizēts mēģinājums viņu glābt. Viņa piebilda, ka, zinādama misijas ļaužu mazo skaitu, viņa pat neuzdrošinājusies cerēt uz glābšanu, vēl jo vairāk tādēļ, ka masaji viņu neizlaiduši 110 acīm; lielākā daļa no viņiem nekad nebija redzējusi balto cilvēku, viņi ar savām netīrajām rokām aptaustījuši viņas rokas, matus. Meitene nolēmusi: ja palīgu nebūs, tad reizē ar pirmajiem saules stariem viņa nošausies. Aukle dzirdējusi kapteini runājam, ka gadījumā, ja līdz ar saules lēktu neviens no baltajiem cilvēkiem neieradīsies meiteni nomainīt, tad viņas abas tikšot nomocītas līdz nāvei. Grūti bija bērnam izlemt savu likteni, bet cs nešaubos, ka viņai būtu pieticis vīrišķības nošauties. Viņa bija tai vecumā, kad angļu meitenes iet skolā un sapņo par augļiem un saldumiem. Šim mežonīgajam bērnam, šim mežonēnam, piemita vairāk vīrišķības, saprāta un gribas spēka, nekā jebkurai pieaugušai sievietei, kas augusi dīkdienībā, bezdarbībā un greznībā.

Beiguši brokastot, mēs likāmies gulēt un nogulējām līdz pusdienām. Pēc pusdienas mēs visi kopā ar visiem misijas iemītniekiem — vīriešiem, sievietēm, jauniešiem un bērniem — devāmies uz kaujas vietu, lai apglabātu mūsu kritušos; mežoņu līķus mēs sametām Tanas upes viļņos, kas tecēja ap 50 jardus no krāla.

Svinīgam klusumam valdot, mēs apbedījām savus mirušos. Savākuši visus izmētātos šķēpus, vairogus un citus ieročus vienkopus, mēs sakrāvām masaju līķus ratos un aizjūdzām priekšā vēršus. Piecas reizes mēs piekrāvām ratus pilnus ar līķiem un sametām tos upē. Bija acīm redzams, ka tikai daži mežoņi bija aizbēguši. Šonakt krokodiliem bija paredzētas sātīgas vakariņas! Vienā no līķiem mēs pazinām sargu no krāla augšējā gala. Es jautāju Gudam, kādā veidā viņam izdevās to novākt. Viņš man pastāstīja, ka esot līdis viņam pa pēdām, tāpat kā Amslopogass, un nogalinājis to ar zobenu. Sargs esot izmisīgi vaidējis, bet, par laimi, neviens šos vaidus neesot dzirdējis.

Guda vārdiem, runājot, tā ir briesmīga lieta — nogalināt cilvēkus, bet vēl pretīgāk, ja tā ir pārdomāta, aukstasinīga slepkavošana. Ar pēdējo līķi, ko iemetām Tanas upē, bija beidzies mūsu incidents sakarā ar uzbrukšanu masaju nometnei. Vairogus, šķēpus, visus ieročus mēs paņēmām sev līdzi uz misiju. Man gribas pieminēt vēl vienu notikumu šai sakarā. Mājupceļš mūs veda garām tam kokam, kura stumbra dobumā šorīt no rīta bija slēpies Alfons. Mazais cilvēks arī piedalījās mirušo apbedīšanā un izskatījās pavisam citāds, nekā viņš bija tad, kad masaji ar mums cīnījās. Katram ienaidnieka līķim viņš veltīja kādu asprātīgu vai izsmējīgu piezīmi. Viņš bija jautrs, veikls, plaukšķināja ar rokām un dziedāja, kad upes viļņi aiznesa karavīru līķus simtiem jūdžu tālumā. Vārdu sakot, es nolēmu, ka viņam nepieciešama mācība un ierosināju viņu sodīt «karatiesā» par apkaunojošu uzvedību cīņas laikā.

Visu norunājuši, mēs pievedām viņu pie koka un sākām tiesu. Sers Henrijs lieliskā franču valodā viņam paskaidroja, cik apkaunojoša ir gļēvulība, ar kādām sekām varēja draudēt viņa uzvedība, cik nekaunīga un bīstama bija viņa rīcība, kad viņš izmeta no mutes lupatiņu, jo, klabinot zobus, viņš varēja piecelt kājās visu masaju nometni un sagraut visus mūsu plānus.

Mēs domājām, ka Alfons būs nokaunējies, samulsis, bet — bijām vīlušies. Viņš klanījās, smaidīja un paziņoja, ka viņa uzvedība, varbūt, esot likusies kādam savāda, bet patiesībā viņam zobi esot klabējuši nebūt nc no bailēm, — o, nē, protams, viņš pat brīnoties, ka kungi varējuši tā iedomāties, — zobi viņam esot klabējuši vienkārši no rīta aukstuma. Attiecībā uz to lupatiņu, ja kungiem būtu labpaticies nomēģināt tās briesmīgo garšu — kaut ķāda parafīneļļas, tauku un šaujampulvera mikstūra! Kaut kas briesmīgs! Bet viņš taču esot paklausījis un turējis to mutē, kamēr viņa kuņģis sācis protestēt… Lupatiņa esot izkritusi viņam no mutes tai brīdī, kad uznākusi nejauša slimības lēkme.

Vācieties prom no manām acīm, draņķīgais kucēn! — sers Henrijs viņu pārtrauca un deva Alfonam tādu triecienu, ka tas ar skābu seju aizlidoja dažus soļus tālāk.

Vakarā man bija saruna ar misionāru, kas pavisam nopietni cieta savu ievainojumu dēļ. Guds, visumā prasmīgi orientēdamies medicīnā, viņu ārstēja.

Misters Mekenzijs man teica, ka sadursme ar mežoņiem viņam bijusi laba mācība, un tagad, tiklīdz izārstēšoties, viņš nodošot misiju kādam jaunam cilvēkam, kas justos aicināts darboties par misionāru, un pats došoties uz Angliju.

Redzat, Kvotermcin, — viņš teica, — mans lēmums tika pieņemts šorīt no rīta, kad mēs līdām uz mežoņu nometni. Es devu sev solījumu, ka, ja mēs paliksim dzīvi un izglābsim Flosiju, tad es noteikti braukšu uz Angliju. Pietiek man ar šiem mežoņiem! Es pat neuzdrīkstējos domāt, ka mēs paliksim dzīvi. Pateicība Dievam un jums četriem, ka mēs esam dzīvi, un es palieku pie sava lēmuma, citādi būs slikti! Ja vēl notiek kas līdzīgs, mana sieva neizturēs. Starp mums runājot, Kvotermcin, es esmu bagāts! Man ir trīs simti tūkstoši mārciņu, un katrs grasis ir iegūts godīgā tirdzniecībā. Nauda ir noguldīta Zanzibāras bankā, tāpēc ka mana dzīve misijā neprasa nekādus izdevumus. Kaut arī man būs grūti atstāt šīs vietas, šķirties no šiem cilvēkiem, kuri mani mīl, tomēr man noteikti jābrauc!

Es esmu priecīgs par jūsu lēmumu, — es atbildēju, — divu iemeslu dēj. Pirmais — jūsu pienākums pret jūsu sievu un meitiņu, it sevišķi jūs nedrīkstat aizmirst par bērnu. Flosijai jāiegūst izglītība un jādzīvo tādu pašu bērnu sabiedrībā kā viņa, citādi meitene izaugs par mežonēnu. Otrs iemesls — agri vai vēlu masaji mēģinās jums atriebties par savu sakāvi. Daži viņu cilvēki paspēja aizbēgt — rezultātā būs atkal jauns uzbrukums. Jau tādēj vien cs brauktu prom katrā ziņā. Kad viņi uzzinās, ka jūs te vairs nedzīvojat, iespējams, ka tad viņi ncuzbruks!1

Jums taisnība! — misionārs atbildēja. — Vēl šomēnes cs braukšu prom no šejienes. Bet žēl, Joti žēl!

## IX nodala SVEŠĀ ZEMĒ

Bija pagājusi nedēļa. Reiz vakarā mēs sēdējām misijas ēdamistabā pie vakariņu galda; mūsu garastāvoklis bija slikts, jo nākamajā dienā mums vajadzēja atvadīties no draugiem un doties tālāk. Pagājis jau pietiekami ilgs laiks, bet no masajiem ne čiku, ne grabu! Izņemot divus šķēpus, kas aizmirsti gulēja zālē, un dažas tukšas patronas, kas mētājās pie sienas, nekas neatgādināja par vecajā krālā notikušo slaktiņu. Mekenzija veselība, pateicoties viņa mierīgajam temperamentam, ātri uzlabojās, un tagad viņš jau varēja pārvietoties, ņemot palīgā divus kruķus. No citicm ievainotajiem viens nomira ar gangrēnu, bet pārējie pamazām izveseļojās. Mistera Mekenzija ļaudis, kas bija devušies līdzi karavānai, atgriezās, un tagad misijā bija vesels garnizons.

Neraugoties uz sirsnīgajiem un dedzīgajiem lūgumiem vēl palikt te, mēs nolēmām, ka laiks doties ceļā, vispirms uz Kcnijas kalnu, pēc tam uz neizpētītiem apvidiem, meklēt noslēpumainos baltās rases cilvēkus. Pa šo laiku mēs bijām paspējuši novērtēt ēzeļa labās īpašības, tik noderīgas ceļojumā, tādēļ iegādājāmies veselu duci ēzeļu, lai būtu, kas nes mūsu mantas, un, vajadzības gadījumā, arī mūs

' 1886. gada aprīlī masaji patiesi nogalināja misionāru Gutonu un viņa sievu šai stāstā pieminētajā vietā, Tanas upes krastos; tic bija pirmie baltie cilvēki, kas krita par upuri cietsirdīgajai ciltij. — Autora piezīme.

pašus. Mums bija vairs palikuši tikai divi kalpi, tie paši vakvafi zaldāti, un mēs sapratām, ka nav jēgas nolīgt kādus iezemiešus un vest viņus līdzi, Dievs vien zina, uz kurieni.

Misters Mekenzijs tcica, ka viņam liekoties savādi, ka mēs, trīs izglītoti cilvēki, kam pieder viss, ko dzīvē var vēlēties, — veselība, līdzekļi, sabiedriskais stāvoklis, — paši sava prieka pēc dodas kaut kur uz tālu nomali, dzīdamies pēc piedzīvojumiem, kaut gan no turienes mēs varam arī nekad neatgriezties, liet mēs taču esam angļi — piedzīvojumu meklētāji no galvas līdz papēžiem! Mūsu lieliskās kolonijas nebūtu atklātas, ja pasaulē nebūtu tādu drošsirdīgu cilvēku, kuriem bez tam piemīt neremdināmas alkas pēc piedzīvojumiem, kaut arī šīs alkas, no pirmā acu uzmetiena, var likties kā klusa iejaukšanās vietējo cilvēku dzīvē.

Piedzīvojumu meklētājs nebaidās par savu ādu, viņš neatkāpjas nekādu šķēršļu priekšā. Es pat lepojos ar šo nosaukumu, jo tas ietver sevī drošu sirdi un dedzīgu paļāvību uz Visvareno Dievu. Bez tam, bieži vien tiek aizmirstas daudzas slavenības, daudzi Krēzi [33] , kuri ir valdījuši pār pasauli un kuru priekšā ir zemojušies visi cilvēki, tāpat tiek aizmirsti arī dažādie politiķi, bet tic drošsirdīgie, vecie piedzīvojumu meklētāji, kuri ir padarījuši Angliju tādu, kāda tā ir šodien, tiks pieminēti no paaudzes paaudzē ar mīlestību un lepnumu. Mēs trīs, zināms, nevaram cerēt uz tādu godu, bet mēs esam mierā arī ar to pašu, kādi mēs esam!

Tanī vakarā, sēžot verandā un kūpinot pīpes, mēs ieraudzījām Alfonu; viņš pienāca pie mums, eleganti paklanījās un teica, ka viņš vēloties ar mums aprunāties. Mēs lūdzām, lai stāsta, kas uz sirds.

Viņš teica, ka viņam būtu bailes pievienoties mūsu ekspedīcijai, un mēs par to nemaz nebrīnījāmies, zinādami viņa gļēvulību. Misters Mekenzijs brauca prom uz Angliju, un Alfons bija pārliecināts, ka bez misionāra viņam te dzīves nebūs: viņu noķers, aizvedīs atpakaļ uz Franciju un iesēdinās cietumā. Šī doma viņu vajāja, un satrauktā iztēle radīja tūkstošiem bīstamu varbūtību. Būtībā viņa pārkāpums jau sen bija aizmirsts, un viņš varēja droši ierasties Francijā. Bet viņš pat tādu domu nevarēja pieļaut un lūdza, lai mēs ņemot viņu sev līdzi. Būdams pēc dabas gļēvs, Alfons bija ar mieru riskēt, pakļauties visdažādākajām briesmām mūsu ekspedīcijā, nevis nolemt sevi iznīcībai sadursmē ar policiju savā zemē. Uzklausījuši Alfonu, mēs sākām pārrunāt viņa priekšlikumu un bijām ar mieru ņemt viņu līdzi.

Misters Mekenzijs arī ieteica mums ņemt līdzi francūzi. Mūsu skaits bija sarucis, bet francūzis — kustīgs, darbīgs puisis, prata pielikt savu roku pie jebkura darba un bija nepārspējams meistars ēdiena gatavošanā. Ai, kā viņš prata gatavot ēdienu! Es esmu pārliecināts, ka viņš būtu spējīgs izgatavot lielisku ēdienu pat no sava varonīgā vectēva, kuru viņam tik ļoti patika atcerēties, puszābakiem. Pie tam mazajam cilvēkam bija brīnišķīgs raksturs — viņš bija jautrs kā pērtiķēns, un viņa smieklīgie, godkārīgie stāsti mums noderēja par nebeidzamu laika kavēkli un uzjautrinājumu; bez tam viņš bija apbrīnojami labsirdīgs. Pat viņa gļēvulību mēs bijām ar mieru pieciest, tādēļ ka tagad mēs zinājām šo viņa vājību un varējām no tās izsargāties. Mēs brīdinājām francūzi, ka viņš riskē nokļūt bīstamās situācijās, mēs teicām, ka pieņemam viņa priekšlikumu ar noteikumu, ka viņš pilnīgi pakļausies mūsu pavēlēm. Mēs arī nolēmām piešķirt un noguldīt kādā bankā viņam algu — 10 mārciņu mēnesī, lai, atgriezies civilizētā pasaulē, viņš varētu to katrā brīdī saņemt. Visam tam viņš labprāt piekrita un tad devās rakstīt Anetei vēstuli, ko misionārs bija apsolījis nosūtīt.

Pēc tam viņš izlasīja savu vēstuli mums priekšā, un sers Henrijs to pārtulkoja; vēstules saturs izraisīja izbrīnu. Tanī bija visa papilnam: gan uzticība, gan ciešanas; «…tālu, tālu esmu no Tevis, Anete, no Tevis, mana dievinātā, mana sirdsdārgā, kuras dēļ esmu nolēmis sevi iznīcībai un ciešanām!» Tam visam vajadzēja iedragāt cietsirdīgās un daiļās kalpones jūtas!

Pienāca rīts. Pulksten septiņos ēzeļi bija apsegloti un apkrauti ar mantām. Laiks doties ceļā! Tā bija skumja atvadīšanās, it sevišķi no mazās Flosijas. Mēs ar viņu bijām draugi, bieži pavadījām laiku sarunās. Bet viņas nervi vēl arvien cieta, atceroties briesmīgo nakti, ko viņa pavadīja asinskāro masaju varā.

o, mister Kvotermein, — viņa iesaucās, aplikusi abas rokas man ap kaklu un izplūzdama gaužās asarās, — man ir grūti no jums atvadīties. Kad mēs atkal satiksimies?

Nezinu, mans dārgais bērns, — es teicu, — es stāvu dzīves vienā galā, bet jūs — otrā. Man priekšā ir palicis nedaudz, vesela dzīve jau aizgājusi pagātnē, bet jums, cs ceru, priekšā ir ilgi un laimīgi dzīves gadi, daudz laba nākotnē. Maz pamazām jūs uzaugsit liela un kļūsit par brīnišķīgu sievieti, Flosij, un visa šī mežonīgā dzīve jums liksies kā sapnis. Ja arī mēs vairs nekad netiktos, es ceru, ka jūs atcerēsities jūsu veco draugu un viņa vārdus. Centieties būt vienmēr krietna un laba, mana dārgā, bet, galvenais, patiesa. Labestība un laime — tas ir viens un tas pats. Esiet līdzcietīga, palīdziet citiem, pasaule ir pilna ar ciešanām, mana dārgā, un atvieglot tās — mūsu cildenais pienākums.

Ja jūs tā darīsit, jūs būsit jauka, dievbijīga sieviete, jūs ienesīsit laimi daudzu nelaimīgu cilvēku likteņos un jūsu dzīve būs bagātāka nekā citu sieviešu dzīve. Es dodu jums labus padomus — pēc

vecmodīga paraduma. Bet tagad es teikšu kaut ko patīkamu jums pašai. Jūs redzat, lūk, šo papīra gabaliņu, ko mēs saucam par čeku [34] ? To atdodiet jūsu tēvam kopā ar šo zīmīti. Kādreiz, kad jūs precēsities, mana dārgā Flosija, jums vecāki par to nopirks kāzu dāvanu, kuru nēsāsit jūs, pēc tam jūsu meita, ja jums tāda būs, — nēsāsit to par piemiņu no mednieka Kvotermcina.

Mazā Flosija ilgi raudāja un iedeva man par piemiņu savu zeltaino matu sprogu, kas pie manis glabājas līdz pat šim brīdim. Es viņai uzdāvināju čeku par tūkstoš mārciņām un zīmītē pilnvaroju viņas tēvu noguldīt kapitālu uz procentiem kādā valsts iestādē, lai tad, kad Flosija būs sasniegusi zināmu vecumu vai būs nolēmusi precēties, viņai nopirktu vislabāko briljanta kaklarotu. Briljantus es izvēlējos tādēļ, ka to vērtība nezūd, un, ja nāktos piedzīvot grūtas dienas, tad mana mīļā Flosija varētu tos vienmēr pārvērst naudā.

Beidzot, pēc ilgas atsvešināšanās, roku spiedieniem un mājieniem, mēs devāmies ceļā, atvadījušies no visiem misijas iemītniekiem. Alfons rūgti raudāja, atvadīdamies no saviem saimniekiem; viņam bija mīksta sirds. Es nebiju sevišķi noskumis, kad mēs gājām prom, jo es nevaru ciest visas šīs garās atvadas. Visgrūtāk bija skatīties uz Amslopogasa skumjo vaigu, kad viņš atvadījās no Flosijas, kuru viņš bija ļoti iemīļojis. Viņš tcica, ka viņa ir tik jauka kā zvaigzne, kas mirdz naktī pie debesīm; viņš nekad neaizmirsa arī sevi cildināt par to, ka esot nogalinājis masaju kapteini, kas taču tīkojis pēc bērna dzīvības. Pēdējo reizi mēs paskatījāmies uz skaisto misijas celtni — īsta oāze tuksnesī, — un atvadījāmies no eiropeiskās civilizācijas. Bet cs bieži domāju par Mckenziju, par to, kā viņi nokļuva līdz Anglijai, un, ja viņi ir dzīvi un veseli, tad, droši vien, izlasīs šīs rindas. Mazā, dārgā Flosija! Kā viņa dzīvo zemē, kur nav melno cilvēku, kas bez ierunām uzklausītu viņas pavēles, kur nav varenā Kcnijas kalna sniegotās virsotnes, par kuru viņa tīksminājās katru rītu! Ardievu, mana dārgā Flosija!

Atstājuši misiju, mēs gājām gar Kcnijas kalnu pakāji, pagājām garām kalnu ezeram Baringo, kur vienam no mūsu vakvafi zaldātiem iedzēla čūska un viņš nomira, neskatoties uz visām mūsu pūlēm viņu glābt. Mēs nogājām apmēram 150 jūdzes — līdz citam, lieliskam, sniegiem klātam kalnam, ko sauca — Lckakizāra; šo kalnu, pēc manas pārliecības, vēl nekad nebija skārušas eiropieša kājas. Te mēs nodzīvojām divas nedēļas, pēc tam devāmies biezā, neskartā mežā Elgumi apkārtnē. Es nekad nebiju redzējis tik ārkārtīgi daudz ziloņu, - kā šajā mežā.

Cilvēku netraucēti, zvēri burtiski drūzmējās šajā mežā, pakļaudamies tikai dabas likumam, kas regulē dzīvnieku skaita pieaugumu atbilstoši dabas iespējām. Nav ko runāt, šoreiz mēs ziloņus likām mierā, jo, pirmkārt, mums bija maz lādiņu, — mūsu munīcijas krājumi bija ievērojami samazinājušies, jo ēzelis, kas tos nesa, braslā pārpeldēdams pāri upei, ar visu nastu aizpeldēja prom no mums un, otrkārt, tādēļ, ka mēs nevarējām stiept sev līdzi ziloņkaulus, bet nogalināt dzīvniekus tikai sava prieka pēc mēs nevēlējāmies. Šai mežā ziloņi, nezinādami mednieku tikumus, nebaidās no cilvēkiem un ļauj tiem atrasties ap 20 jardu attālumā no sevis; viņi stāv, nolaiduši savas milzīgās ausis, un izskatās kā gigantiski kucēni, kas rūpīgi apskata tik neparastu fenomenu kā cilvēks. Kad tāda izlūkošana viņiem sāk apnikt, priekšā stāvošais zilonis sāk taurēt — tas nozīmē piesardzību. Bet tas gadās reti. Bez ziloņiem šai mežā ir ari daudz citu zvēru, meža putnu, ir pat lauvas! Man nav nekāda prieka redzēt lauvu kopš tā laika, kad lauva man sakoda kāju un padarīja mani par kropli uz visu mūžu. Elgumas meži ir pārpilni arī ar cece mušām [35] , kuru kodieni dzīvniekam ir nāvējoši. Nezinu, vai tas notika sliktās barības dēļ, vai arī tādēļ, ka cece mušu kodieni šai apvidū ir sevišķi indīgi, bet mūsu nabaga ēzelīši burtiski krita gar zemi, galīgi zaudējuši spēkus. Par laimi, pagāja divi mēneši, kad parādījās šo kodienu iedarbība: pēc divu dienu aukstā lietus visa mūsu dzīvā radība apkrita cita pēc citas; kad cs dažiem ēzelīšiem nodīrāju ādu, es atradu to miesā svītras, kas ir raksturīgas cece mušas indīgo kodienu liecinieces, — vieta, kur tās bija ielaidušas savu snuķīti. Izgājuši no meža, mēs devāmies uz ziemeļiem, atbilstoši mistera Mekenzija norādījumiem, un nonācām pie liela ezera, ko sauca par Laga ezeru, tas bija 50 jūdžu garš; par šo ezeru misionāram bija stāstījis nelaimīgais ceļotājs, kuru piemeklēja traģiska bojāeja. Te mēs apmēram mēnesi klaiņojām pa kalnājiem; šī vieta vispār bija līdzīga Transvālai [36] . visu šo laiku mēs pamazām kāpām augstāk un augstāk, pēc katrām 10 jūdzēm mēs jau bijām pacēlušies ap simts pēdas augstāk. Patiesi, zeme bija kalnaina, un priekšā vīdēja bezgala daudz sniegotu virsotņu, starp kurām varēja redzēt ezeru — pēc ceļotāja vārdiem, tas bija tas pats «ezers bez dibena». Beidzot mēs nokļuvām pie šī ezera, kas atradās kāda kalna virsotnē; acīmredzot ezers bija novietojies izdzisušā krātera [37] vietā. Redzēdami, ka ezera krasts ir apaudzis ar kokiem, mēs gājām turp, kāpām lejā, ar lielām grūtībām spraukdamies cauri priežu mežam, kas bija noaudzis pa krātera malām, un nokļuvām pie viesmīlīgiem, vienkāršiem un miermīlīgiem cilvēkiem, kuri nekad vēl nebija nedz redzējuši baltos cilvēkus, nedz dzirdējuši par tiem. Viņi mūs uzņēma ar ļoti lielu cienu un laipnību, pacienāja mūs ar pienu un visu, kas viņiem bija. Šis brīnišķīgais, savadais ezers, atbilstoši musu aneroīda [38] mērījumiem, atradās 11 450 pēdas virs jūras līmeņa; zemes klimats samērā auksts, līdzīgs Anglijas klimatam. Pirmās trīs dienas, starp citu, mēs galīgi neko neredzējām, visu apkārtni ietina necaurredzama migla. Tad nolija lietus, un indīgo mušu kodieni sāka mocīt mūsu atlikušos ēzeļus; galu galā tie visi nobeidzās.

Šī nelaime mūs nostādīja neapskaužamā stāvoklī, jo mums nebija iespējams tikt uz priekšu ar visu mūsu kravu, bet, no otras puses, tas savukārt izglāba mūs no visādām rūpēm. Tiesa, munīcijas mums nebija daudz: pusotra simta patronu šautenēm un 50 patronu, kas derīgas medību bisēm. Ko iesākt ar mūsu nelielo mantu krājumu — mēs nezinājām. Mums likās, ka nu ir pienācis gals mūsu klejojumiem. Ja mēs pat būtu atmetuši jebkuru cerību atrast te baltās rases cilvēkus, tad tomēr būtu smieklīgi atgriezties atpakaļ apmēram 700 jūdzes un vēl mūsu tagadējā bezcerīgajā stāvoklī. Mēs nolēmām, ka pats labākais — pagaidām palikt te; labie iezemieši ir pret mums tik sirsnīgi — nogaidīsim, kas notiks, papētīsim šo zemi un tās apkārtni.

Mēs iegādājāmies varenu, platu laivu, pietiekami lielu, lai mēs visi tur varētu novietoties kopā ar bagāžu.

Apmetnes saimniekam, no kura mēs laivu dabūjām, mēs iedevām kā samaksu trīs tūkstoš vara patronas, par kurām viņš bija stāvā sajūsmā. Pēc tam mēs nolēmām apbraukt apkārt ezeram ar nolūku izvēlēties ērtu vietu nometnei. Nezinādami, vai mēs vēl atgriezīsimies šai ciematā, mēs sakrāvām laivā visu mūsu mantu un ceturto daļu sautētās kazas gaļas — lieliska maltīte! Kad mēs braucām prom, iezemieši savās vieglajās laiviņās brauca mums pa priekšu, lai brīdinātu citu ciematu iedzīvotājus par mūsu ierašanos. Mēs mierīgi airējāmies uz priekšu, kad pēkšņi Guds, pamanījis neparasti dzidru zilu ūdens nokrāsu ezerā, teica, ka iezemieši esot viņam stāstījuši,

viņi visi ir kaislīgi zvejnieki, jo zivis ir viņu galvenā barība,

par apbrīnojamo ezera dzijumu; ezera dibenā, pašā dziļumā esot atvere, kurā dažreiz ūdens pazūdot, bet no turienes izlaužot ies uguns.

Es iebildu, ka viņš, droši vien, būs dzirdējis leģendu, kas saglabājusies cilvēku atmiņā, pateicoties vulkāniem, kas sensenos laikos izvirduma laikā izšjāca lavu un uguni, bet tagad tie ir izdzisuši. Mēs patiesi redzējām ezera krastos vulkāna izvirdumu pēdas, kas bija tur palikušas kopš tiem laikiem, kad vulkāna centrālais krāteris bija izdzisis un pārvērties par ezera dibenu. Tuvojoties ezera tālākajam krastam, mēs ieraudzījām, ka tas veido perpendikulāru klinšainu sienu. Mēs braucām paralēli klints sienai, apmēram simts soju attālumā no tās, uz ezera galu, jo zinājām, ka tur atrodas liels ciemats. Mums garām peldēja liels daudzums dažādu koku stumbeņu, zaru un visādas citādas drazas; Guds prātoja, ka to visu nesot straume. Kamēr mēs par to gudrojām, sers Henrijs bija ieraudzījis lielus, baltus gulbjus, kas netālu no mums meklēja sev barību. Es jau pirms tam biju ievērojis šos gulbjus, kad viņi lidoja pāri ezeram, un ļoti gribēju iegūt sev vienu eksemplāru. Es iztaujāju par viņiem iezemiešus un uzzināju, ka zināmos gada periodos viņi agri no rītiem atlidojot šurp no kalniem, un tad viņus esot viegli noķert, jo viņi esot ļoti novārguši. Es jautāju iezemiešiem, no kādas zemes gulbji ai lido, bet viņi paraustīja plecus un atbildēja, ka lielās, melnās klints virsotnē atrodoties kāda neviesmīlīga zeme, bet vēl augstāk

sniegoti kalni, kur esot daudz zvēru, bet kur neviens cilvēks nevarot dzīvot, bet aiz kalniem simtiem jūdžu tālumā stiepjoties biezi dzeloņkrūmu un koku meži, kas neesot izbrienami pat ziloņiem, nemaz jau nerunājot par cilvēkiem. Uz manu jautājumu, vai viņi ir kaut ko dzirdējuši par baltajiem cilvēkiem, kas dzīvo aiz šiem kalniem un mežiem, viņi pasmējās. Bet vēlāk viena vecumvcca vecenīte man teica, ka bērnībā viņa esot dzirdējusi no sava vectēva stāstu par to, kā viņa sencis jaunībā esot pārgājis pāri kalniem un tuksnesim, izlauzies cauri mežiem un redzējis baltos cilvēkus, kas dzīvojuši akmens krālos. Šīs ziņas bija ļoti nedrošas, bet, kad es noklausījos vecenītes stāstījumu, manī radās un nostiprinājās pārliecība, ka visās šajās valodās ir ari kāds graudiņš patiesības un ka man vajag atklāt šo noslēpumu. Man toreiz ne prātā nevarēja ienākt, kādā brīnišķīgā veidā piepildīsies mana dedzīgā vēlēšanās!

Mēs piebraucām pie gulbjiem, kas mierīgi šūpojās uz ūdens; sers Henrijs, nogaidījis piemērotu brīdi, izšāva un diviem no tiem trāpīja. Gulbju bars uzlidoja gaisā, uzšķiezdams aiz sevis spēcīgus ūdens šļakstus. Atskanēja vēl viens šāviens. Viens gulbis krita lejā ar pāršautu spārnu, un es redzēju, ka otrs, kas bija ievainots kājā, saņēmis pēdējos spēkus, peldēja prom. Pārējie gulbji pacēlās gaisā, aplidoja riņķi virs ezera, tad, sakārtojušies cits aiz cita trijstūra veidā, aizlidoja prom — kaut kur uz ziemeļaustrumu pusi. Mēs iecēlām laivā divus skaistus, beigtus putnus, katrs no tiem svēra ap 30 mārciņu, un sākām dzīties pakaļ kājā ievainotajam gulbim, kas peldēja prom pa skaidro ūdeni. Tā kā pa ezeru peldošie koku stumbeņi un zari traucēja vadīt laivu, cs palūdzu mūsu vakvafi zaldātu, kas bija lielisks peldētājs, lai viņš lec ūdenī un noķer ievainoto gulbi, — es zināju, ka ezerā nav krokodilu, tātad nekas bīstams te nevar gadīties. Zaldāts paklausīja un drīz vien noķēra gulbi aiz viena spārna, bet tad viņš pamazām sāka tuvoties klintij, pret kuru spēcīgi šļācās ūdens. Pēkšņi viņš sāka kliegt, ka viņu kaut kur raujot projām. Patiesi, mēs redzējām, ka viņš peld no visa spēka, cenzdamies nokļūt pie mums, bet straume viņu rauj uz klints pusi. Izmisuši mēs cilājām airus, cik spēdami, mēs pūlējāmies nokļūt pie viņa, airēdami no visa spēka, bet, jo vairāk mēs pūlējāmies, jo spēcīgāk straume rāva viņu pie klints. Pēkšņi es ievēroju, ka mums priekšā, gandrīz ap 18 collas pāri ezera virsmai pacēlās kaut kas līdzīgs tuneļa arkai [39] . Acīmredzot vairāku pēdu dziļumā klints daļa gulēja zem ūdens. Uz šīs arkas pusi ar šausmīgu ātrumu tika rauts mūsu nabaga kalps. Viņš drosmīgi cīnījās pret straumi, un cs cerēju viņu izglābt, kad pēkšņi es ievēroju viņa izmisuma pilno seju. Mūsu acu priekšā viņš tika ierauts dziļumā un pazuda mūsu skatam. Tai pašā brīdī man šķita, it kā stipra roka satvertu mūsu laivu, un ar lielu spēku tā tika aizmesta pie klints.

Mēs sapratām stāvokļa bīstamību un nikni strādājām ar airiem. Velti! Ar bultas ātrumu mēs tikām rauti uz arkas pusi, un es domāju, ka glābiņa vairs nav.

Par laimi, es vēl glužļ nezaudēju galvu un metos ar seju laivas dibenā, kliegdams: — Ātrāk gulsticties laivā ar seju uz leju! Gulsticties! — Pārējie sekoja manam piemēram.

Bija dzirdams dobjš troksnis, it kā berzēšanās, laiva tika vilkta uz leju, un ūdens sāka smelties tajā. Mēs grimām. Pēkšņi troksnis apklusa, un mēs jutām, ka laiva atkal peld. Es mazliet pagriezu galvu sānis, neuzdrīkstēdamies to pacelt uz augšu, un paskatījos. Gaisma bija pavisam vāja, un es redzēju, ka virs mūsu galvām paceļas klints arka. Nākamajā brīdī cs vairs gandrīz neko neredzēju, jo gaisma pazuda pavisam un mēs atģidāmics, nokļuvuši pilnīgi necaurredzamā tumsā.

Apmēram stundu mēs gulējām laivas dibenā, neuzdrīkstēdamies pacelt galvu uz augšu; mēs nevarējām pat sarunāties, jo ūdens troksnis noslāpēja mūsu balsis. Acīmredzot mums nebija arī sevišķas vēlēšanās sarunāties mūsu šausmīgajā stāvoklī, mēs bijām par mata tiesu no nāves: mūsu laiva varēja sašķīst, atsitoties pret alas sienu, mēs varējām tikt ierauti dzelmē vai arī, gluži vienkārši, aiziet bojā no gaisa trūkuma. Domas par visdažādākajiem nāves veidiem nomocīja manas smadzenes, kamēr cs gulēju laivas dibenā, klausīdamies ūdens rēkoņā. Tad es saklausīju citu skaņu — nemitīgas Alfona vaimanas, bet tās, kā man likās, nāca kaut kur no tālienes. Man ienāca prātā, ka esmu kritis murgiem par upuri.

## X nodaļa PAZEMES UGUNS

Laiva peldēja uz priekšu. Straume mūs nesa. Beidzot cs ievēroju, ka ūdens šalkšana sāk rimties. Tagad es varēju skaidri sadzirdēt Alfona vaimanas. Paņēmis airi, es pabakstīju ar to francūzi, bet viņš, domādams, ka beigas ir klāt, iebrēcās vēl skaļāk. Tad es klusi un uzmanīgi pacēlos, notupos uz ceļgaliem un mēģināju ar roku sataustīt velvi, bet tās nebija. Es paņēmu airi, pacēlu to virs galvas, cik varēdams, noliecu to pa labi, pa kreisi, bet neko nesataustīju, izņemot ūdeni.

Atcerējies, ka mums ir līdzi mazs lukturītis un eļļa, es uzmeklēju to, uzmanīgi iededzu, un, kad uguntiņa uzliesmoja, paskatījos visapkārt. Pirmais, kas man krita acīs, bija Alfona bālā, izķēmotā seja. Alfons, nolēmis, ka viss jau ir beidzies un viņam rādās pārdabiskas parādības, izlaida šausmīgu brēcienu un kā nomierinošu līdzekli no manis saņēma kārtīgu triecienu ar airi.

Guds gulēja uz muguras ar stikliņu acī un skatījās tumsā; sers Henrijs, atbalstījis galvu šķērsām laivai, ar roku mēģināja noteikt straumes ātrumu. Kad lukturīša gaisma apspīdēja veco Amslopogasu, man uznāca smiekli.

Kā zināms, mēs bijām paņēmuši līdzi ceptu kazas gaļu. Gadījās tā, ka tad, kad mēs visi mctāmics guļus laivas dibenā, Amslopogasa galva atradās pavisam tuvu kaimiņos ar kazas cepeti un, tiklīdz viņš bija atguvies no pirmā uztraukuma, sajuta, ka ir izsalcis. Ar savu cirvi viņš bija nocirtis gabaliņu gaļas un tagad to notiesāja, izskatīdamies ļoti apmierināts. Pēc tam viņš man paskaidroja, ka, gatavodamies «tālajam ceļojumam», esot nolēmis, ka labāk būšot «turp doties» ar pilnu vēderu.

Tiklīdz pārējie ieraudzīja, ka es iededzinu lukturi, visi kļuva mundrāki un aizstūma Alfonu uz laivas tālāko galu, piedraudēdami, ka, ja viņš neapklusīs, tad viņš tiks nomierināts, iemetot viņu ūdenī, turpat, kur noslīkušais vakvafi zaldāts; tad Alfons varēšot gaidīt tikšanos ar Aneti viņā saulē. Pēc tam mēs sākām apspriest mūsu stāvokli. Vispirms, pēc Guda priekšlikuma, mēs piesējām pie laivas abus airus, lai tie varētu mūs sargāt no uzduršanās klintij vai arī no velves nejaušas pazemināšanās. Mums bija skaidrs, ka mēs atrodamies pazemes upē, kas iztek no ezera. Tādas upes ir daudzās pasaules vietās, bet diemžēl mūsu ceļotājiem ar tādām nebija nācies iepazīties. Upe bija pietiekami plata, mēs to varējām redzēt, jo luktura gaisma aizsniedza upes krastus. Kad straume nejauši novirzīja mūs uz malu, mēs varējām saskatīt tuneļa sienu un arku apmēram 25 pēdu augstumā virs mūsu galvām. Mums par laimi, straume bija spēcīgāka upes vidū.

Pirmais, ko mēs darījām, bija noruna, ka viens no mums ar lukturi un kārti rokā sēdēs pie airiem un uzmanīs apkārtni, lai brīdinātu no iespējamām briesmām. Amslopogass, sātīgi paēdis, tūlīt ķērās pie šī darba pats pirmais. Tas bija viss, ko mēs varējām darīt mūsu drošības labā. Tad vēl vienam no mums vajadzēja ieņemt vietu laivas pakaļgalā ar airiem rokā — rezervei, — lai vajadzības gadījumā varētu noturēt laivu un neļaut tai sisties gar alas sienām. To nokārtojuši, mēs mazliet ieēdām cepto gaļu (mēs nezinājām, cik ilgi mums vajadzēs atrasties tumsā!), un mūsu garastāvoklis manāmi uzlabojās. Es paziņoju, ka mūsu stāvoklis, manuprāt, ir ļoti nopietns, bet ne bezcerīgs, kaut arī iezemiešu vārdi, kad viņi apliecināja, ka šī upe iekrītot taisni zemē iekšā, izrādījās patiesi. Acīmredzot upe uz kaut kurieni tek, varbūt, ka tā tek uz kalna otru pusi, un mums vajadzēja noturēties laivā tik ilgi, kamēr mēs piebrauksim «pie turienes», bet pie kurienes — tas nav zināms! Guds nelaimi vēstošā balsī piebilda, ka mēs varam kļūt par upuri visdažādākām neiedomājamām briesmām, vai arī upe var, galu galā, iegāzties kaut kur bezdibenī, — tad mūsu liktenis būs ļoti nožēlojams.

— Labi, cerēsim uz vislabāko, un gatavosimies vissliktākajam! — teica sers Henrijs, kā vienmēr jautrs un asprātīgs — neapšaubāma garīgā spēka pazīme grūtā brīdī. — Mēs kopā esam pārdzīvojuši tik daudz bīstamu brīžu, tik daudz grūtību, ka, man šķiet, arī tagad tiksim cauri ar veselu ādu!

Mēs sekojām šim lieliskajam padomam katrs pēc savas saprašanas, izņemot Alfonu, kas gulēja kaut kādā sastinguma stāvoklī. Guds sēdēja pie stūres, Amslopogass pie airiem, mums ar seru Henriju atlika tikai gulēt laivā un domāt. Protams, mūsu stāvoklis bija ļoti kuriozs — peldēt pa pazemes upi, līdzīgi mirušo dvēselēm, kuras Iiārons1 ved pāri Stiksai2, kā jokojot teica Kērtiss! Cik tumšs bija mums visapkārt! Tikai vājš gaismas stariņš no mūsu lampas spiedās cauri tumsai. Pie airiem sēdēja Amslopogass ar kārti rokā, vienmēr modrs, bet aiz viņa ēnā bija samanāma Guda figūra, kas skatījās tumsā un šad un tad ar airiem izlūkoja tuvāko apkārtni.

Teicami, — es domās sevi uzrunāju, — tu alki pēc piedzīvojumiem, mīļais Alan, nu tu esi dabūjis, ko gribēji! Tev vajadzēja kaunēties no saviem gadiem, no sava cienījamā vecuma, bet, ja nu reiz tas ir noticis, tad, lai cik briesmīgs būtu tavs pašreizējais stāvoklis, tur neko vairs nevar līdzēt! Un, galu galā, ja tā tam lemts notikt, tad pazemes upe nav sliktākā vieta mūžīgā miera mājoklim!

Man jāatzīstas, ka mani nervi bija saspringti līdz pēdējai iespējai. Pat mierīgam, daudz pieredzējušam cilvēkam ir grūti pierast pie domas, ka viņam, varbūt, ir palicis ko dzīvot ne vairāk kā 5 minūtes! Bet, taisnību sakot, mūsu briesmas bija neloģiskas, jo cilvēks nekad nevar būt pārliecināts, kas ar viņu var notikt jau nākamajā minūtē pat tad, ja viņš sēž labi iekārtotā mājā un divi policisti, stāvēdami zem loga, apsargā viņa drošību!

Bija pagājušas dažas stundas kopš tā brīža, kad mēs sākām braukt pa tumsu, bet Guds un Amslopogass atradās sardzē. Nomaiņa, kā mēs bijām norunājuši, sekoja pēc 5 stundām. Pulksten septiņos mēs ar seru Henriju viņus nomainījām, un viņi likās gulēt. Veselas trīs stundas mēs braucām mierīgi, kaut gan seram Henrijam nācās brīdi pa brīdim ar airi atgrūst laivu no tuneļa sāniem. Spēcīga straume mūs nesa pa upes vidu, kaut arī dažbrīd laiva mēģināja nogriezties uz vienu vai otru pusi. Manu prātu sevišķi aizņēma un ieinteresēja viena doma: kādā veidā te saglabājas svaiga gaisa pieplūdums? Gaiss jau bija smags un mitrs, bet tomēr apmierinošs. Vienīgais, kā es izskaidroju šo parādību, bija tas, ka ezera ūdens sevī saturēja pietiekami daudz gaisa, kas tecēja caur tuneli un tādēļ nevarēja sasmakt. Biju jau kādas trīs stundas nosēdējis pie stūres, kad pēkšņi sāku sajust ievērojamu temperatūras maiņu. Sākumā es tam nepievērsu uzmanību, bet vēl pēc pusstundas, kad karstums arvien pieņēmās, es vaicāju seram Henrijam, vai viņš ir ievērojis, ka kļūst arvien karstāks, vai arī tā ir tikai mana iztēle.

Vai es esmu ievērojis? — viņš atbildēja. — Es visu laiku par to domāju. Man šķiet, ka esmu nokļuvis turku pirtī.

Uzmodās arī Guds un Amslopogass, jo viņiem no karstuma trūka gaisa. Visi mēs bijām spiesti izģērbties. Amslonogasam bija tā

' hārons — grieķu mitoloģijā mirušo dvēseļu pārcēlājs uz Aīdu, veļu valstību. — Tulk.

2 Stiksa — grieķu mitoloģijā viena no upēm mirušo pazemes valstī; Hārons mirušo dvēseles pārceļ pār Stiksu. — Tulk.

priekšrocība, ka viņam nebija ko noģērbt, viņa vienīgais apģērba gabals bija «muca» — gurnu apsējs.

Karstums arvien pieņēmās spēkā, mēs tikko varējām elpot, sviedri lija aumaļām. Pēc pusstundas, kaut arī mēs jau bijām pilnīgi izģērbusies, karstums vairs nebija izturams. Likās, ka mēs atrodamies elles priekškambarī. Es iebāzu roku ūdenī un iekliedzies to atrāvu atpakaļ: ūdens vārījās. Mazais termometrs rādīja 123 grādus. Pa ūdens virsu mutuļoja tvaiki. Alfons vaimanāja, ka mēs, dzīvi būdami, esot nokļuvuši purgatorijā [40] . Sers Henrijs pieļāva iespēju, ka mēs atrodoties pazemes vulkāna tuvumā, un, laikam gan, šī doma bija pareiza. Grūti aprakstīt mūsu ciešanas! Karstums no mums izspieda pēdējo sulu. Mēs gulējām laivas dibenā, fiziski nebūdami spējīgi laivu vadīt, un sajūtām tādu elpas trūkumu, kādu sajūt zivs, kas izmesta krastā un iet bojā gaisa trūkuma dēļ. Mūsu āda sāka lobīties, asinis sakāpa galvā un sirds dunēja kā tvaika mašīna.

Pēkšņi upe pagriezās pa kreisi; sers Henrijs aizelsdamies, aizsmakušā balsī pasauca mani un rādīja kādu drausmīgu ainu. Apmēram pusjūdzes attālumā mūsu priekšā no ūdens virsmas pacēlās milzīgs balts uguns stabs, tas uzšāvās ap 50 pēdu augstumā un vēlās atpakaļ kā līčloču uguns kaskāde [41] . Šausmīgais gāzes izvirdums bija līdzīgs lielam, ugunīgam ziedam, kas uzaudzis uz ūdens. Virs tā un arī tam apkārt valdīja melna tumsa. Kas var aprakstīt visu šīs ainas skaistumu un drausmīgumu? Kaut arī mēs atradāmies ap 500 jardu attālumā no tās, bet alā bija gaišs kā dienā, un mēs varējām redzēt tās velvi, kas rēgojās 40 pēdu augstumā virs mūsu galvām.

Klints bija gluži melna, un es varēju skaidri atšķirt garas, spožas rūdas dzīslas gar klints sienām. Bet kas tas bija par metālu — to es nezināju.

Laiva mūs nesa uz uguns stabu, kas izskatījās līdzīgs kalēja ēzei.

— Turi laivu pa labi, Kvotermein, pa labi! — kliedza sers Henrijs. Pēc minūtes viņš nokrita laivā bez samaņas. Alfons jau ilgi gulēja bezsamaņā. Guds bija tuvu tam. Palikām tikai mēs divi ar Amslopogasu. Mēs atradāmies pašlaik ap 50 jardu attālumā no uguns. Es ievēroju, ka Amslopogasa galva lēnām noslīga uz rokām. Es biju palicis viens pats, bet arī man trūka gaisa un es smagi elpoju. Laivas koka daļas sāka gruzdēt. Es redzēju, kā sačokurojās viena nošautā gulbja spalvas un sapratu, ka, ja mēs vēl pietuvosimies 3 vai 4 jardus tuvāk ugunij, tad mēs visi aiziesim bojā.

Es satvēru airus, lai mēģinātu vadīt laivu iespējami tālāk no uguns, bet airis man izkrita no rokas. Acis man sprāga vai no pieres laukā, un caur nolaistajiem plakstiņiem es sajutu šausmīgu karstumu. Mēs atradāmies tieši pretī ugunij, ūdens visapkārt neganti vārījās. Vēl 5 sekundes… Mēs aizbraucām garām… Es zaudēju samaņu. Pirmais, ko es atžilbis sajutu, — tas bija gaiss, kas atsvaidzināja man seju. Ar lielām grūtībām es atvēru acis. Paskatījos visapkārt. Tālumā, uz augšu, vīdēja gaisma, bet ap mums valdīja tāda pati tumsa, kā iepriekš. Es sāku visu atcerēties. Laiva peldēja pa upi, un laivas dibenā es ieraudzīju savu ceļabiedru kailos ķermeņus. Vai viņi ir dzīvi? — man ienāca prātā. Vai tiešām es būtu palicis viens pats šajā briesmīgajā vietā? Es iebāzu roku ūdenī un tūlīt ar kliedzienu izrāvu to laukā. Mana āda bija apdegusi, bet ūdens pietiekami auksts, tādēļ saskare ar apdegušo vietu man sagādāja neciešamas sāpes. Es atcerējos pārējos un uzšļācu viņiem virsū ūdeni. Man par lielu prieku viņi atžirga! Vispirms Amslopogass, pēc tam pārējie. Viņi sadzērās ūdeni, viņi uzsūca to sevī lielos daudzumos, gluži kā sūkļi. Bija pavēsi, un mēs pasteidzāmies uzvilkt drēbes. Guds norādīja uz laivas malām. No karstuma koks bija noklāts ar pūšļiem, un vietām apdegums lobījās nost. Ja laiva būtu bijusi būvēta kā parasta eiropiešu laiva, tā katrā ziņā būtu izžuvusi un nogājusi dibenā, bet, par laimi, šī bija taisīta no kaut kāda iezemiešu koka un palikusi neskarta. Kur bija radusies šī uguns, mēs tā arī neuzzinājām. Droši vien vulkāniskās gāzes bija izlauzušās no zemes dzīlēm.

Apģērbušies un mazliet aprunājušies, mēs sākām apskatīt apkārtni. Mēs braucām, tāpat kā iepriekš, tumsā un nolēmām piestāt pie upes krasta; to veidoja klinšu nogruvumi, ko nemitīgi apskaloja ūdens. Tur, 7 vai 8 jardu platībā, mēs nolēmām mazliet atpūsties un savest sevi kārtībā. Tā bija šausmīga vieta, un tomēr te bija iespējams uzelpot pēc visām tām briesmām, ko bijām piedzīvojuši upē; vajadzēja arī apskatīt un salabot laivu. Mēs izmeklējām labāko vietu, ar grūtībām piestājām pie krasta un rāpāmies augšā uz apaļām, kailām klintīm.

Goda vārds, — teica Guds, pirmais izrāpdamies krastā,

šī nu gan ir briesmīga vieta! — Viņš iesmējās. Tūlīt pērkonam līdzīga balss atkārtoja viņa vārdus vai simt reižu.

Vie — ta! ta… ta! — atsaucās atkal cila balss kaut kur klintīs. — Vieta! vieta! vieta!… ta… ta — ta… — Balsis dārdēja cita caur citu, smieklu pavadītas, tās skanēja no visām pusēm un beidzot apklusa tikpat negaidīti, kā bija radušās.

0, mans Dievs! — Alfons novaidējās, zaudēdams jebkādu pašsavaldīšanos.

Mans Dievs! Mans Dievs! Mans Dievs! — nodārdēja visās toņkārtās un pilnā balsi.

Ak, es zinu, te dzīvo velni! — Amslopogass klusi teica. — Vieta te tieši piemērota!

Es centos viņam izskaidrot, ka iemesls šiem kliedzieniem ir vienkārši šī interesantā atbalss, bet viņš negribēja tam ticēt.

Es pazīstu atbalsi! — viņš iebilda. — Iepretī manam krālam zulu zemē arī bija tāda atbalss, un mēs ar viņu sarunājāmies. Te atbalss ir pērkonam līdzīga, bet manā pusē atbalss skanēja kā bērna balss. Nē, nē, te dzīvo velni! Bet man tas ir vienalga, es par viņiem nedomāju! — viņš piebilda, lēnām noņemdamies ar pīpi. — Lai viņi rēc, cik grib: viņi neuzdrīkstēsies rādīties!

Viņš apklusa, uzskatīdams, ka velni nav viņa uzmanības cienīgi. Mēs nolēmām sarunāties čukstus, bet pat mūsu čuksti klintīs atbalsojās kaut kādā noslēpumainā murdēšanā un tad sastinga klusos vaidos un nopūtās. Tā bija brīnišķīga, romantiska parādība, bet mūsu jūtas nebija noskaņotas uz romantiku šajā šausmīgajā vietā.

Novietojušies šā tā uz akmeņiem, mēs gājām apmazgāt un pārsiet, cik iespējams, mūsu apdegumus. Mums bija lukturīša eļļa, bet to bija žēl tērēt šim nolūkam; mēs uzšķērdām vienu no gulbjiem un ar tā taukiem iesmērējām mūsu apdegušo ādu. Pēc tam mēs apskatījām laivu, pielabojām to; mums iegribējās ēst: pēc mūsu pulksteņa bija pusdienas laiks. Mēs sasēdāmies aplī un sākām notiesāt mūsu cepeti. Es ēdu maz, jo jutos slims no iepriekšējās nakts ciešanām. Man Joti sāpēja galva. Cik neparastas bija šīs pusdienas! Tumsa, kas valdīja mums visapkārt, bija tik dziļa, ka mēs tik tikko redzējām ēdienu, ko instinktīvi virzījām uz mutes pusi. Es nejauši pagriezu galvu atpakaļ, jo manu uzmanību piesaistīja kaut kāds troksnis, čabēšana uz akmeņiem, un, vērīgāk skatoties, es ieraudzīju milzīgi lielus, melnus krabjus. Vairāki duči šo šausmīgo dzīvnieku līda uz mūsu pusi, viņus laikam pievilka gaļas smarža. Krabis — tas ir pretīgs radījums; viņam ir spožas acis, ļoti gari, vijīgi taustekļi un gigantiskas spīles. Viņi mūs aplenca no visām pusēm. Pārsteigts par šo skatu, es pielēcu kājās un redzēju, kā viens krabis izstiepa savas milzīgās spīles un tā ieknieba Gudam, kam nebija ne mazāko aizdomu par uzbrukumu, ka viņš ar mežonīgu kliedzienu uzlēca kājās, un viņa sauciens izraisīja simtkārtīgu atbalsi. Otrs liels krabis saspieda Alfona kāju. Varat iedomāties, kas pēc tam sekoja. Alfons auroja, cik spēdams, tūlīt sāka aurot arī atbalss, atkārtodama viņa kliedzienus. Amslopogass paņēma cirvi un sacirta vienu krabi; tas sāka neganti spiegt, un atbalss atkārtoja viņa spiedzienus visās toņkārtās. Pēc tam krabis nobeidzās. No visām šķirbām un spraugām tagad sāka līst simtiem viņa draugu un paziņu, gluži kā kreditori bankrota reizē, un redzēdami, ka krabis ir beigts, metās viņam virsū un burtiski saplosīja to gabalu gabalos ar savām milzīgajām spīlēm, saplosīja un aprija. Paķēruši, kas pagadījās pie rokas, — klintsgabalus, akmeņus, mēs sākām īstu karu ar nezvēriem. Tiklīdz mēs nogalinājām vienu vai vairākus no tiem, citi metās virsū un aprija beigtos. Viņi mēģināja iekniebt arī mums vai paķert mūsu gaļu. Viens milzīgs krabis bija pielavījies pie gulbja un sācis rīt to. Nekavējoties pierāpoja arī citi, un sākās pretīga scēna. Briesmoņi spiedza, trakoja, dalīdami laupījumu, un plosīja cits citu! Tā bija briesmīga aina necaurredzamā tumsā un šausmas iedvesošu, nervus plosošu skaņu pavadībā, kas skanēja kā vairākkārtīga atbalss. Savādas sajūtas pārņēma, skatoties šai krabju cīņā! Likās, visas sliktākās cilvēciskās kaislības un alkas bija iemiesojušās šajos dzīvniekos un novedušas viņus līdz trakumam. Visa Šī scēna varēja kalpot par bagātu materiālu jaunajai Dantes [42] poēmai «elle», kā teica Kērtiss.

Es redzu, šie brašuļi tīko pēc gaļas, un mums vajag vākties prom no šejienes — jo ātrāk, jo labāk! — klusi sacīja Guds. Mēs nekavējāmies, atraisījām laivu, kurai apkārt rāpoja simtiem briesmīgo dzīvnieku, iegrūdām laivu ūdenī un devāmies uz upes vidu, atstājot aiz sevis pusdienu atliekas un spiedzošo, trakojošo briesmoņu baru par pilnīgiem šausmīgā krasta saimniekiem.

Tie arī ir šejienes velni! — teica Amslopogass ar tādu izskatu, it kā viņš būtu atrisinājis kādu grūtu uzdevumu, un šoreiz es biju gatavs viņam ticēt.

Amslopogasa piezīmes bija līdzīgas viņa cirvja cirtieniem

vienmēr trāpīgas un īstajā reizē.

Ko tagad darīsim? — jautāja sers Henrijs.

Brauksim uz priekšu, es domāju! — es atbildēju, un mēs turpinājām ceļu.

Visu dienu un vakaru mēs braucām tumsā, tik tikko noskārzdami, kad beidzas diena un sākas nakts, kamēr Guds mums parādīja zvaigzni, kas mirdzēja pa labi no mums un kuru mēs novērojām ar lielu interesi.

Pēkšņi zvaigzne pazuda, atkal valdīja tumsa un varēja sadzirdēt pazīstamo ūdens dunoņu.

Atkal esam zem zemes! — es teicu ar nopūtu, turēdams rokā lukturi.

Jā, nebija šaubu, virs mums atkal pacēlās tuneļa velve.

Un atkal sākās gara, gara nakts, šķita, tā vilkās bezgalīgi un bija pilna briesmu un šausmu. Aprakstīt visas mūsu pārdzīvotās briesmas nav jēgas. Teikšu tikai, ka ap pusnakti mēs uzduramies uz sēkļa, ar lielām grūtībām apbraucām to, un devāmies tālāk.

Tā mēs braucām līdz pulksten trim. Sers Henrijs, Guds un Alfons gulēja, Amslopogass sēdēja airos, es vadīju stūri, kad pēkšņi ievēroju, ka tuneļa sienas it kā pašķiras. Pēc tam es izdzirdēju Amslopogasa kliedzienu, tad līdz manām ausīm nonāca skaņa, it kā lūstu koka zari, it kā laiva sprauktos cauri krūmiem un brikšņiem. Nākamajā brīdī svaigs, dzīvinošs gaiss iesitās man sejā un es jutu, ka mēs esam laukā no tuneļa un braucam pa parastu ūdeni. To visu es sajutu, bet neredzēju neko, tādēļ ka valdīja pavisam necaurredzama tumsa, kā tas kādreiz mēdz būt pirms saules lēkta. Es biju priecīgs, ka šausmīgā upe jau ir aiz muguras. Es sēdēju laivā, elpoju svaigo nakts gaisu un, apbruņojies ar visu savu pacietību, gaidīju rītausmu.

## XI nodaļa DRŪMĀ PILSĒTA

Apmēram stundu es sēdēju klusēdams un gaidīju rītausmu. Amslopogass aizgāja gulēt. Beidzot austrumi sāka sārtoties un migla pacēlās no ūdens virsmas pretī uzlēcošai saulei. Sārta strīpa iedegās austrumos. Sākās diena.

Es nevarēju vien nopriecāties par brīnišķīgi zilo debesi. Ūdens vēl bija tinies miglā, bet, maz pamazām, saule izkliedēja miglu, un es ieraudzīju, ka mūsu laiva peld pa zilu ūdeni. Apmēram astoņas vai desmit jūdzes mums aiz muguras bija palikušas klinšu rindas, kas veidoja it kā ezera sienu, un es varēju saredzēt, ka caur šo klinšu spraugu pazemes straume izlauza sev ceļu. Vēlāk es brīnījos par to, un vienīgais izskaidrojums tam, ka mūsu laiva laimīgi izbrauca no tuneļa, bija noslēpumainās upes neparastais straumes spēks. Tagad mēs ar Amslopogasu, kas bija jau pamodies, devām laivai citu virzienu, kas tomēr mums nebija sevišķi patīkams. Saskatījis uz ūdens kaut kādu priekšmetu, Amslopogass vērsa uz to manu uzmanību un ar dažiem airu vēzieniem piebrauca laivu pie tās vietas, kur atradās peldošais priekšmets; izrādījās, ka tas bija cilvēka līķis, kas peldēja ar seju uz leju. Varat iedomāties manu pārdzīvojumu, kad es slīkonī pazinu, ka tas ir — kā jūs domājat, kas? Mūsu nabaga vakvafi zaldāts, kas bija noslīcis pirms divām dienām, peldēdams pēc gulbja. Tas bija šausmīgi! Es domāju, ka viņš bija palicis mums aiz muguras, bet, izrādās, ka viņš bija peldējis aiz mums un reizē ar mums ari izkļuvis no pazemes upes.

Viņa izskats bija šausmīgs, uz viņa ķermeņa bija redzamas apdeguma pēdas, viena roka bija pilnīgi sarāvusies čokurā, mati apsviluši. Seja bija uzpūtusies, bet uz tās vēl arvien varēja saskatīt izmisuma traģisko izteiksmi, kuru es redzēju toreiz, viņa pēdējās minūtēs, cīnoties ar straumi. Šis skats mani |oti uztrauca, un tādēļ es biju ļoti apmierināts, kad līķis pēkšņi, bez jebkāda redzama iemesla, sāka iegrimt ūdenī, gluži kā izpildīdams kādu pavēli. īstais iemesls, bez šaubām, bija tas, ka gāzes, kas atradās līķī, bija atradušas brīvu izeju, un ķermenis nogrima. Tikai burbuļi un daži ūdens apļi parādījās tajā vietā, kur mūsu nabaga kalps bija atradis sev mūžīgo mieru.

Amslopogass domīgi noskatījās uz līķi.

— Kāpēc viņš peldēja mums līdzi? — viņš jautāja. — Tā ir nelaba zīme, Makumazān, nelaba zīme mums abiem!… Es dusmīgi pagriezos uz viņa pusi. Ne acu galā nevaru ciest šīs bezjēdzīgās «zīmes» un nevaru ieredzēt cilvēkus, kuri staigā apkārt ar šīm savām nojautām un pārstāsta savus pravietiskos sapņus.

Šai laikā uzmodās mūsu pārējie ceļabiedri un bija ārkārtīgi priecīgi, ka mēs esam izkļuvuši ārā no šīs briesmīgās upes un ka virs mūsu galvām ir skaidras debesis.

Sākās sarunas, apspriešanās, un mēs beidzām ar to, ka visiem gribas ēst. No visiem pārtikas krājumiem badīgie krabji bija atstājuši mums tikai nožēlojamas atliekas, tādēļ mēs nolēmām piestāt krastā. Bet radās jauns traucēklis. Mēs nezinājām, uz kuru pusi ir krasts, tādēļ ka tuvākā un tālākā apkārtnē nebija nekas cits redzams kā vienīgi zils ūdens, kas vīdēja līdz bezgalībai. Ievērojuši, ka putni, kas lidinājās virs ūdens, devās pa kreisi, mēs nodomājām, ka viņi tiecas uz krastu, un arī braucām šai virzienā. Pūta labs ceļavējš, mēs no segas izgatavojām buras, un laiva viegli nesās uz priekšu. To izdarījuši, mēs notiesājām visas mūsu pārtikas atliekas, sadzērāmies ezera ūdeni un aizkūpinājām savas pīpes.

Pagāja apmēram stunda. Guds ielūkojās tālskatī un pēkšņi paziņoja, ka viņš redzot zemi, un norādīja uz ūdens krāsas maiņu, kas nozīmēja, ka mēs tuvojamies upes grīvai. Drīz vien mēs ieraudzījām lielu, zeltītu kupolu, kas caur miglu bija tālumā manāms, un, kamēr mēs ar izbrīnu to aplūkojām, Guds paziņoja, ka maza buru laiviņa braucot mums pretī. Mēs tikko spējām noticēt šai apbrīnojamai ziņai, kamēr paši ar savām acīm nebijām par to pārliecinājušies.

No redzētā varēja secināt, ka šīs zemes un ezera apdzīvotājiem ir priekšstats par buru laivām un ka viņiem piemīt kaut kas no civilizācijas! Pēc dažām minūtēm mēs skaidri varējām pārliecināties, ka laiva dodas mums pretī. Pēc desmit minūtēm tā atradās ne vairāk kā simts jardu attālumā no mums. Tā bija maza laiviņa, izgatavota no dēļiem eiropeiskā manierē, ar platām burām. Visa mūsu uzmanība, zināms, bija vērsta uz pasažieriem, kas sēdēja laivā. Viņi bija divi: vīrietis un sieviete, pie tam gandrīz tādi paši baltie cilvēki kā mēs.

Mēs skatījāmies cits uz citu, domādami, ka esam pārskatījušies. Nē, tagad mēs viņus skaidri redzējām. Viņi nebija skaisti, bet, bez šaubām, piederēja baltajai rasei — kā spāņi vai itāļi. Tātad pavisam nejauši un negaidot mēs bijām atraduši mūsu meklēto balto rasi! Es biju gatavs gavilēt no priekiem; mēs spiedām cits citam roku un apsveicām cits citu ar mūsu neprātīgo meklējumu negaidītajām sekmēm. Visu mūžu es biju dzirdējis runājam, ka te, zemes iekšienē, dzīvojot baltās rases cilvēki, un tagad es tos redzēju pats savām acīm! Patiesi, kā teica sers Henrijs, vecajam romietim [43] ir bijusi taisnība, kad viņš teicis: «Ex Africa semper aliquid novi», kas nozīmē: «No Āfrikas vienmēr nāk kaut kas jauns.»

Vīrietis, kas sēdēja laivā, bija spēcīgi, kaut arī ne sevišķi smalki veidots, viņam bija melni mati, ērgļa prolils un inteliģenta seja. Viņš bija ģērbies tumšā tērpā, kas līdzinājās flaneļa kreklam bez piedurknēm, un biksēs no tā paša materiāla. Rokas un kājas bija kailas. Ap labo roku un kreiso kāju viņš nēsāja slīpu, kas bija gatavota no dzeltena metāla, kā man likās — no zelta. Sievietei bija maiga, bikla seja, lielas acis un tumši, vijīgi mati. Viņas apģērbs bija no tā paša materiāla kā vīrietim un sastāvēja no diviem gabaliem: linaudekla tērps, līdzīgs kreklam (to mēs izpētījām vēlāk), sniedzās līdz ceļgaliem, un vienkāršs gara audekla gabals, kurš, krokās salocīts, bija aptīts ap visu sievietes ķermeni, tā gals bija pārmests pār kreiso plecu tā, ka tas nokarājās priekšā, atstādams kailu labo roku un daļu no krūtīm. Guds, kas bija ļoti acīgs uz šādām lietām, bija sajūsmā par sievietes tērpu. Un patiesi, tas bija gan vienkāršs, gan efektīgs.

Tai laikā, kamēr mēs ar izbrīnu aplūkojām neredzētos cilvēkus, viņi ne ar mazāku izbrīnu skatījās uz mums. Šķita, ka vīrietis ir ļoti nobijies un neuzdrīkstas mums tuvoties.

Beidzot viņš nolēma tuvoties un, piebraucis tuvāk, teica mums kaut ko valodā, kas skanēja maigi un skaisti, kaut gan mēs nesapratām neviena vārda. Tad mēs mēģinājām ar viņu runāt angļu, franču, latīņu, grieķu, vācu, zulu, kukuāniešu valodā un daudzos citos dialektos, bet velti. Cilvēks laivā mūs nesaprata. Kas attiecas uz sievieti, viņa stāvēja nekustīgi un skatījās uz mums; Guds pagriezies aplūkoja viņu caur savu stikliņu un, likās, ka tas sievieti ļoti uzjautrināja. Pēc tam, redzēdams, ka ar mums nekādā galā netiks, vīrietis apgrieza laivu un devās atpakaļ uz krastu.

Laiviņa aizlidoja kā bulta. Kad tā peldēja mums garām, Guds izmantoja gadījumu, lai nosūtītu dāmai gaisa skūpstu. Es izbijos, domādams, ka sieviete var apvainoties, bet atskatījies ieraudzīju, ka viņas dzīvesbiedrs vai brālis, lai viņš bija, kas būdams, pagriezās uz mūsu pusi un sūtīja Gudam tādu pašu skūpstu.

Ahā! beidzot mēs esam atraduši valodu, ko saprot šī tauta! — es teicu.

Šai gadījumā, — sers Henrijs piebilda, — Guda spējas ir nenovērtējamas!

Es saraucu pieri, tādēļ ka es nekādā ziņā neatbalstīju Guda muļķības; viņš to zināja un novirzīja sarunu uz nopietnāku tematu.

Man ir skaidrs, — es teicu, — ka šis cilvēks atgriezīsies atpakaļ kopā ar citiem, un mums vajag padomāt, kā mēs viņus sagaidīsim.

Jautājums jau patiesībā ir tāds: kā viņi sagaidīs mūs? — teica sers Henrijs.

Guds klusēja, bet ņēmās rakņāties pa bagāžu un izvilka nelielu četrstūrainu lādīti, kas visu ceļojuma laiku tika vesta līdzi. Mēs dažu labu reizi jautājām Gudam, ko viņš glabā šajā lādītē, bet viņš allaž atbildēja noslēpumaini un izvairīgi, ka viss, kas tur slēpjoties, kādreiz būšot mums visiem ļoti noderīgs.

Dieva dēļ, Gud, ko jūs gribat darīt? — jautāja sers Henrijs.

Apģērbties! Vai jūs domājat, ka es šajā jaunajā zemē rādīšos tādā apģērbā? — un viņš norādīja uz savu nosmērēto un izvalkāto tērpu, kas, patiesību sakot, vienmēr bija tīrs un spodrs, kā visas Guda lietas, un arī salāpīts tika tūlīt, tiklīdz tas bija vajadzīgs.

Mēs neko ncicbildām, bet ar neatslābstošu interesi sekojām viņa rīcībai. Pirmais, ko viņš darīja, bija tas, — viņš palūdza Alfonu, kas visumā bija kompetents šajās lietās, saķemmēt viņam bārdu un matus pēc iespējami piemērotāka fasona.

Es esmu pārliecināts, ja Guda rīcībā būtu silts ūdens un ziepes, viņš būtu noskuvies, bet diemžēl viņam nekā tamlīdzīga nebija. Pēc tam viņš ierosināja nolaist buras zemāk un, aizslēpjoties aiz tām, izpeldēties; to mēs ari izdarījām, par lielām šausmām un izbrīnu Alfonam, kas pacēla rokas pret debesīm un iesaucās, ka angļi patiesi ir viena apbrīnojama tauta!

Amslopogass, kā labi audzināts zuls, bija ļoti tīrīgs, bet uz šo peldēšanos noskatījās kā uz joku un ar labpatiku mūs novēroja. Mēs atgriezāmies laivā, atsvaidzinājušies aukstajā ūdenī, un saulē nožāvējāmies; pa to laiku Guds atkal atvēra savu noslēpumaino lādīti, izvilka no turienes brīnišķīgu, tīru, baltu virskreklu un sāka iztīt savu tērpu un tērpa piederumus, kas bija rūpīgi ietīti brūnā, baltā un vispēdīgi sidrabotā papīrā. Mēs turpinājām viņu vērot ar klusu interesi. Citu pēc citas Guds cēla no lādītes laukā visas savas lietas, rūpīgi attīdams ietinamo papīru.

Mūsu priekšā pilnā spožumā mirdzēja zelta uzpleči,treses un pogas, tur gulēja britu Karaliskās (lotes komandiera pilna forma. Tur bija pat zobens, cepure ar kokardi un ādas puszābaki.

Mēs burtiski kļuvām mēmi.

Ko tas nozīmē? Vai tiešām jūs gribat to visu uzģērbt, Gud?

Zināms! — viņš atbildēja. — Jūs zināt, cik liela nozīme ir pirmajam iespaidam, it sevišķi pie sievietēm. Vismaz viens no mums būs pieklājīgi apģērbies!

Mēs apklusām, pārsteigti par Guda veiklību, ar kādu viņš visu laiku bija no mums slēpis šīs lādītes saturu. Tikai vienu lietu gan mēs viņam ieteicām — noteikti apakšā paģērbt tērauda kreklu. Sākumā viņš iebilda, ka neesot ērti ģērbt to zem mundiera, bet pēc tam bija ar mieru. Uzjautrinoši bija vērot Amslopogasa izbrīnu un Alfona sajūsmu, kad viņi ieraudzīja Guda mirdzošo formas tērpu. Kad viņš piecēlās, izstiepās visā savā augumā un krāšņumā, pat ar medaļām pie krūtīm, un priecājās par savu attēlu ezera rāmajā ūdenī, vecais zuls nespēja vairs apvaldīt savas jūtas.

O, Bugvan! — viņš iesaucās, — Bugvan! Es vienmēr domāju, ka tu esi tāds neievērojams, mazs cilvēciņš, resns kā govs, kas gaida teļu, bet tagad tu izskaties pēc debeszilas sojas, kad tā ir izpletuši savu krāšņo asti. Nudien, Bugvan, acis sāp, uz tevi skatoties!

Gudam nepatika mājiens uz viņa resnumu, kaut gan mūsu ceļojuma laikā viņš bija pietiekami novājējis. Bet vispār viņš bija apmierināts ar zuia sajūsmu. Kas attiecas uz Alfonu, tad tas bija pavisam apburts.

Ak, cienītais kungs, jūs izskatāties brīnišķīgi, jūs esat spožs paraugs, kādam jābūt dienesta cilvēkam! Ak, dāmas būs sajūsmā tur, krastā. Cienītais kungs izskatās apbrīnojami labi! Jūs man atgādināt manu varonīgo vectētiņu…

Šai brīdī mēs Alfona runas plūdus pārtraucām.

Tīksminoties par Gudu, ari mūs pārņēma sacensības gars un mēs sākām, cik nu tas bija iespējams, savest sevi pieklājīgā izskatā. Mēs uzģērbām medību jakas, bet zem tām pavilkām savus tērauda kreklus. Kas attiecas uz manu izskatu, tad nekāds, pat visizmeklētākais apģērbs, nevarēja padarīt mani glītāku, toties sers Henrijs savā jakā un zābakos pārvērtās par īstu skaistuli. Alfons arī sakārtojās, kaut kādā īpašā veidā uzskrullēdams savas lepnās ūsas. Pat vecais Amslopogass, kam nebija galīgi nekādas jēgas par uzpošanos, paņēma no lukturīša taukus un iezieda savu ādu, tā ka tā spīdēja ne sliktāk par Guda ādas zābakiem. Pēc tam viņš uzģērba tērauda kreklu, ko sers Henrijs bija viņam uzdāvinājis, aplika savu «muču» — gurnu apsēju un, nospodrinājis «Inkosi — kaas», stāvēja pilnā parādes formā.

Pēc tam mēs atkal uzvilkām buras un ātri virzījāmies uz krastu vai, pareizāk sakot, uz lielās upes grīvu. Pēc pusotras stundas, kopš no mums bija aizbraukusi prom mazā laiviņa, mēs ieraudzījām upē peldam lielu daudzumu laivu. Dažas no tām bija ar 24 airiem, dažas ar burām. Drīz vien mēs starp laivām ieraudzījām lielu oficiālu kuģi. Vīri, kas atradās uz kuģa, bija ģērbušies pienācīgās formās. Uz klāja, ar seju pret mums, stāvēja pavecāks, cienījama izskata vīrs ar kuplu, baltu bārdu un ar zobenu pie sāniem — acīmredzot tas bija kuģa komandieris. Pārējās laivas bija pārpildītas ar ziņkārīgajiem un riņķoja ap mums.

— Ko tas nozīmē? — es teicu. — Vai viņi grib mūs draudzīgi sagaidīt, vai ari viņiem ir nelabas domas prātā?

Neviens nevarēja atbildēt uz manu jautājumu. Šai brīdī Guds ieraudzīja ūdenī, ap 200 jardu attālumā no mums, nīlzirgu un nolēma, ka nebūtu par ļaunu parādīt iezemiešiem mūsu šaušanas prasmi. Diemžēl mēs šo domu atzinām par pietiekami labu, paņēmām savas šautenes, kaut arī patronu mums bija palicis maz, un sākām rīkoties. Nīlzirgi bija četri — divi vecāki un divi jaunāki.

Kad pirmās laivas atradās ap 500 jardu attālumā no mums, sers Henrijs atklāja uguni. Lode iestrēga jaunajam nīlzirgam starp acīm, viņš nogrima ūdenī, atstādams aiz sevis asiņainu sliedi. Tajā pašā brīdī es izšāvu uz otru, bet Guds uz trešo nīlzirgu. Mans šāviens nebija gluži precīzs, nīlzirgs izšļāca ūdeni, aizpeldēja tālāk un nikni norēcās. Es nekavējoties viņu piebeidzu ar jaunu šāvienu. Guds, būdams slikts šāvējs, bija kļūdījies, un lode ievainoja tikai dzīvnieka purnu. Atskatījies uz iezemiešiem, es ievēroju, ka viņiem acīmredzot nebija ne jausmas par šaušanu, tāpēc viņi bija pārsteigti un izbrīnījušies līdz augstākai pakāpei. Tie, kas sēdēja laivās, sāka kliegt no izbailēm, daži, cik ātri vien varēdami, bēga prom no mums, pat vecais džentlmenis, ievērojami uztraucies, apstādināja savu kuģi.

Bet mums nebija laika visu to vērot, jo vecais nīlzirgs, satrakojies no ievainojuma, tuvojās mūsu laivai, brīdi pa brīdim nikni uz mums skatīdamies. Mēs visi trīs reizē izšāvām un viņu smagi ievainojām. Pa to laiku iezemiešu ziņkārība bija pārspējusi viņu bailes. Dažas laivas piebrauca mums tuvāk, starp tām bija arī tā laiva, kurā sēdēja vīrietis un sieviete, kurus mēs bijām redzējuši pirms divām stundām. Milzīgais, satracinātais nīlzirgs pēkšņi iznira pie viņu laivas un ar niknu rēcienu atvēra rīkli. Sieviete iekliedzās, vīrietis mēģināja laivu pagriezt citā virzienā, bet velti.

Nākamajā mirklī es ieraudzīju milzīgu, sarkanu nīlzirga žokli un ilkņus ietriecamies laivas sānos. Laiva apgāzās, un cilvēki iekrita ūdenī.

Iekams mēs paguvām atjēgties, šausmīgais briesmonis atvēra rīkli, lai aprītu sievieti, kas cīnījās ūdenī. Es raidīju šāvienu pāri viņas galvai, tieši nīlzirgam rīklē. Viņš nogriezās malā un sāka griezties riņķī, bet no viņa nāsīm š|ācās ārā asins strūklas. Neļaudams viņam atjēgties, es vēlreiz izšāvu, un viņš bija beigts. Pirmā doma, kas iešāvās mums galvā, bija — jāglābj meitene, jo vīrietis peldēja uz citu laivu.

Mums tas izdevās. Trokšņa un iezemiešu klaigu pavadīti, mēs iecēlām meiteni savā laivā.

Tagad visas iezemiešu laivas sapulcējās kopā zināmā attālumā no mums, acīmredzot viņi nolēma apspriesties. Mēs nekavējoties ķērāmies pie airiem un braucām pie viņiem.

Guds, saulaini smaidīdams, stāvēja laivā un, turēdams rokā savu cepuri, laipni klanījās uz visām pusēm. Es redzēju, ka mūsu izskats — it īpaši Guda forma un Amslopogasa figūra — radīja apbrīnu pat cienījamā vecā vīra acīs.

Viņš bija ģērbies tāpat kā visi citi, bet viņa krekls bija izgatavots no tīra, balta auduma ar purpursarkanām apmalēm. Zelta stīpa viņam bija ap roku un uz kreisās kājas, ap ceļgalu. Guds pamāja ar cepuri vecajam džentlmenim un tīrā angļu valodā apjautājās par viņa veselību. Večuks kā atbildi pielika savas labās rokas divus pirkstus pie lūpām, ko mēs uzņēmām kā sveicienu no viņa puses. Pēc tam viņš mums teica dažus vārdus tajā pašā valodā, kādā runāja mūsu pirmais sarunbiedrs. Mēs, protams, atkal pilnīgi neko nesapratām, tādēļ pamājām tikai ar galvām un paraustījām plecus. Kādu laiciņu mēs visi klusējām, bet tad es, sajuzdams negantu izsalkumu, rādīju uz savu muti un ar rokām uzsitu sev pa vēderu. Šos signālus večuks acīmredzot teicami saprata, tādēļ sāka enerģiski māt ar galvu un ar rokām rādīja uz ostas pusi.

Viens no viņu ļaudīm, kas sēdēja laivā, pameta mums virvi, ko mēs stipri piesējām pie savas laivas. Laiva virzījās uz ostu un vilka mūs tauvā, citu laivu pavadībā. Pēc 20 minūtēm mēs iebraucām ostā, kas bija ļaužu pārpildīta; tie bija sapulcējušies, lai aplūkotu mūs. Mēs ievērojām, ka pilsētas iedzīvotāji pieder vienam un tam pašam tipam, un daži no tiem bija ļoti skaisti. Starp mūsu aplūkotājiem mēs redzējām dāmas ar ļoti baltu ādu.

Upes pagriezienā mūsu skatam pavērās pilsēta. Sajūsmas un izbrīna saucieni nejauši izlauzās no mūsu lūpām, kad mēs to ieraudzījām. Vēlāk mēs uzzinājām, ka pilsētu sauc Milosis, kas mūsu valodā nozīmē «Drūmā pilsēta» («mi» — pilsēta un «losis» — drūms).

Pieci simti jardu attālumā no upes krasta pacēlās granīta klints, kas slējās divi simti pēdu augstumā.

Pašā klints virsotnē atradās celtne, veidota no granīta; tās pakājē bija redzama robota siena ar nelielām tajā iecirstām durvīm.

Pēc tam mēs uzzinājām, ka šī celtne bija šīs zemes karaļa pils. Aiz pils pa klinti augšup pletās pilsēta ar lielisku balta marmora celtni, ko greznoja zelta kupols, ko mēs jau bijām no tālienes saskatījuši. Izņemot šo celtni, visas pārējās mājas pilsētā bija celtas no sarkana granīta, tām apkārt zaļoja dārzi, kas mazliet mīkstināja samērā drūmo, vienveidīgo granīta celtņu iespaidu.

Beidzot mēs ieraudzījām Milosis pilsētas brīnumu un lepnumu — pils lieveni un kāpnes; lieliskais skats mums aizrāva elpu.

Mēģiniet stādīties priekšā lieliskas kāpnes ar margām un diviem balkoniem; katram balkonam simts divdesmit pieci pakāpieni un skaists laukums. Kāpnes ved lejā no pils sienas līdz klints malai, kur ierīkots kanāls ar ūdeni, kas te ietek no upes. Brīnišķīgo lieveni balsta milzīgas gigantiskas arkas, kas veido skaistu laukumu starp abiem balkoniem. No šīs arkas atdalās cita, viegla, it kā lidojoša arka, kuras skaistums aizēno visu, ko mēs līdz šim bijām redzējuši.

Šis lievenis bija reti sastopams mākslas darbs, ar ko cilvēks patiešām varēja lepoties. Mēs vēlāk uzzinājām, ka lievenis, kura būve bijusi uzsākta vēl sirmā senatnē, četras reizes esot sabrucis un trīs simti gadus stāvējis nepabeigts, kamēr tam ķēries klāt jaunais inženieris Rademess; viņš paziņojis, ka vai nu viņš pabeigs šo darbu, vai arī ziedos savu dzīvību. Ja viņam neizdošotics darbu pabeigt, viņš dzīvs metīšoties zemē no klints, bet, ja darbs tikšot pabeigts, tad kā balvu viņš saņemšot karaļa meitas roku. Piecus gadus viņš noņēmies ar šo lieveni, kas prasījis neiedomājami daudz darba un materiāla. Trīs reizes arka nogāzusies un inženieris, redzēdams, ka visas viņa pūles ir veltīgas, nolēmis doties pašnāvībā.

Bet notika tā. Naktī, kad viņš gulēja, pie viņa sapnī atnāca brīnumskaista sieviete, pieskārās viņa pierei, un viņš ieraudzīja celtni, pabeigtu visā pilnībā; viņš saprata, ka, neraugoties uz nebeidzamajām grūtībām, viņa ģēnijam izdosies pārvarēt visus šķēršļus. Viņš uzmodās un no jauna ķērās pie darba, bet tagad pēc cita plāna, un pabeidza to. Pēc pieciem gariem pacietības un darba gadiem Rademess pavadīja daiļo karaļmeitu pa kāpnēm un ieveda pilī; viņš kļuva par karalienes dzīvesbiedru, par šīs zemes karali, un lika pamatus pašreizējai karaliskajai dinastijai [44] , kas saucās Cuvendi; pils lieveņi un kāpnes, visu šo celtni vēl šobaltdien sauc par Kāpņu māju kā piemiņu tai celtnieka varenajai enerģijai un talantam, kas kalpoja viņam kā kāpnes uz cilvēciskās godības kalngalu.

Savu panākumu un godības piemiņai karalis Rademess izveidoja statuju, kas attēlo guļošu jaunekli, kam pāri noliekusies brīnumskaista sieviete un uzlikusi roku jauneklim uz pieres; šo statuju viņš novietoja pils lielajā zālē, kur tā stāv vēl tagad.

Tāda bija lielisko Milosis pilsētas kāpņu vēsture. Nav brīnums, ka pilsēta nosaukta par «Drūmo pilsētu». Varenās granīta celtnes, kas to veido, savā drūmajā diženībā skatās uz cilvēci ar bargu un dzestru skatienu.

Mēs ieraudzījām Milosis pilsētu, kad tā bija saules staru pielieta, bet, kad bargi mākoņi sadrūzmējās virs karaliskajiem pilsētas augstumiem, tad tā šķiet kā kāda pārdabiska mītne, kas iespējama tikai poētiskas fantāzijas sapņos!

## XII nodaļa MĀSAS - KARALIENES

Lielā laiva aizslīdēja pa kanālu līdz pat kāpņu pakājei un apstājās. Vecais vīrs izkāpa no laivas un aicināja mūs sekot viņam. Bezgala noguruši, mēs, bez šaubām, gājām vecajam vīram līdzi, zināms, paķēruši arī savas šautenes. Mūsu pavadonis atkal pielika pirkstus pie lūpām, zemu paklanījās un pavēlēja ļaudīm, kas sēdēja laivās, sapulcējušies te, lai mūs apskatītu, izklīst pa savām mājām. Pēdējā no mūsu laivas izkāpa meitene, kuru mēs bijām izvilkuši no ūdens. Viņa noskūpstīja man roku, droši vien aiz pateicības par izglābšanu no nīlzirga. Man šķita, ka viņa bija pilnīgi aizmirsusi savas iepriekšējās bailes no mums un vispār nemaz negatavojās iet prom pie saviešiem. Viņa piegāja pie Guda, acīmredzot gribēdama arī viņam noskūpstīt roku, bet tad iejaucās jaunais cilvēks, viņas pavadonis, un aizveda viņu sev līdzi. Tiklīdz mēs nokļuvām krastā, vairāki cilvēki tūdaļ paķēra mūsu mantas un visu iedzīvi un aiznesa to uz lielisko lieveni, bet mūsu pavadonis visiem spēkiem centās mums paskaidrot, ka mūsu mantas būs veselas un neskartas. Pēc tam viņš pagriezās pa labi un aizveda mūs uz nelielu mājiņu, kā es vēlāk uzzināju, tā bija kaut kas līdzīgs viesnīcai. Mēs iegājām skaistā istabā un ieraudzījām koka galdu, kas bija apkrauts ar visdažādākajiem gardumiem — acīmredzot gatavotiem mūsu uzņemšanai. Pavadonis uzaicināja mūs apsēsties uz sola, kas atradās pie galda. Mēs nelikāmies divreiz lūgties un sākām mieloties. Ēdiens tika pasniegts koka bļodās; te bija auksta kazas gaļa, ietīta kaut kādās lapās, kas tai deva brīnišķīgu garšu, zaļumi, līdzīgi mūsu lapu salātiem, brūna maize un sarkanais vīns, ko lēja kaula ragos. Vīnam bija maiga un brīnišķīga garša, tas bija līdzīgs burgundietim.

Pēc divdesmit minūtēm mēs piecēlāmies no galda, sajuzdamies kā no jauna piedzimuši. Pēc visa tā, ko mēs bijām pārdzīvojuši, mums bija nepieciešamas divas lietas — ēdiens un atpūta. Divas skaistas meitenes, apģērbušās gluži tāpat kā tā, kuru mēs redzējām laivā, stāvēja pie mums, kamēr mēs ēdām, un bija ļoti delikātas. Es vēlāk uzzināju, ka iezemiešu sieviešu nacionālais tērps bija — balta linaudekla svārki vai krekls, kas sniedzās līdz ceļiem, un virsējais apģērbs — toga no brūna auduma; togu aptina ap ķermeni, atstājot atsegtu kaklu, plecu, daļu krūšu un labo roku. Ja krekls bija pilnīgi balts, tas nozīmēja, ka tā valkātāja ir neprecējusies meitene; balts krekls ar purpursarkanu apmali gar leju nozīmēja, ka ta īpašniece ir precējusies un ir pirmā jeb likumīgā sieva. Ja apmale kreklam bija viļņaina, — sieviete bija otrā sieva; krekls ar melnu apmali norādīja, ka tā valkātāja ir atraitne.

Toga, te to sauca «kef», varēja būt dažādās krāsās, — no baltas līdz tumši brūnai — atbilstoši sievietes sabiedriskajam stāvoklim, un tās gali varēja būt izšūti dažādiem zīda diegiem. Krcklveida tērps jeb tunika, ko valkāja vīrieši, atšķīrās tikai ar krāsu un materiālu. Tikai vienu nacionālu rotaslietu pastāvīgi nēsāja kā vīrieši, tā sievietes — zelta stīpu uz labās rokas, ap elkoni, un uz kreisās kājas — zem ceļgala. Augstākstāvoši ļaudis zelta stīpu nēsāja ap kaklu, un es ievēroju, ka tāda stīpa ap kaklu bija arī mūsu cienījamajam pavadonim.

Tiklīdz mēs bijām beiguši ēst, šis godājamais vecītis, kas stāvēja mums līdzās un brīdi pa brīdim ar bažām paskatījās uz mūsu šautenēm, zemu paklanījās Guda priekšā, acīmredzot pateicoties viņa spožajam formas tērpam, uzskatīdams Gudu par mūsu pulciņa vadītāju, un aizveda mūs uz lielo lieveni. Te mēs apstājāmies, lai papriecātos par diviem kolosāliem lauvām, kas bija izkalti no melna marmora un novietoti lieveņa plašo kāpņu margu galā. Šie lauvas bija lielisks mākslas darbs; kā mēs uzzinājām, tos bija veidojis pats Rademess, kas, spriežot pēc viņa darbiem, ir bijis viens no lielākajiem skulptoriem pasaulē. Apbrīna un sajūsmas pārņemti, mēs kāpām uz augšu pa šīm kāpnēm — pa šo brīnišķīgo, cilvēcisko ģēnija radīto darinājumu, kuru, bez šaubām, pēc daudziem tūkstošiem gadu vēl apbrīnos un apjūsmos pašlaik neesošās cilvēku paaudzes! Pat vecais Amslopogass, kas uzskatīja par sevis necienīgu kaut ko apbrīnot, bija pārsteigts un jautāja, vai šis tilts esot cilvēku, vai velnu uzbūvēts, jo viņa izpratnē viss nesaprotamais bija pārdabisku spēku darbs. Tikai Alfons palika vienaldzīgs un neapgrūtināja sevi ar liekiem prātojumiem. Kāpņu drūmais skaistums nebija saprotams vieglprātīgajam francūzim, kas teica: «Tas viss ir ļoti skaisti, bet drūmi, ak vai, cik drūmi!» — Un piebilda, ka viņam būtu bijis pa prātam, ja kāpnes būtu apzeltītas.

M5s uzkāpām pirmajā balkonā pa 120 pakāpieniem un nokļuvām laukumiņā, kas savienoja to ar otru balkonu; te pavērās lielisks skats uz apkārtni: cits pie cita drūzmējās kalni, un vīdēja zilie ezera ūdeņi. Nokāpuši pa kāpnēm lejā, mēs atradāmies atklātā laukumiņā, no kurienes veda trīs izejas. Divas no tām veda uz šaurām galerijām; tās bija izkaltas klintī, kas gāja apkārt visai pils sienai līdz pat pilsētas galvenajiem vārtiem, kas bija izgatavoti no bronzas. Kā es vēlāk uzzināju, visas šīs ieejas un izejas vajadzības gadījumā bija noslēdzamas, tā padarot pili pilnīgi nepieejamu nevēlamam svešiniekam. Trešā izeja veda pa 10 melnā marmora pakāpieniem taisni uz durvīm, kas atradās pils sienā. Pie šīm durvīm mūs aizveda pavadonis. Tās bija masivas durvis, izgatavotas no kaut kāda izturīga koka un aizrestotas ar bronzas restēm. Tiklīdz mēs pie tām piegājām, durvis plaši atvērās. Mūs sagaidīja sardzes vīrs, apbruņojies ar šķēpu un zobenu. Krūtis viņam sedza mākslīgi izgatavota nīlzirga āda, rokā viņš turēja apaļu vairogu, kas arī bija no tās pašas ādas. Sevišķi mūsu uzmanību pievērsa viņa zobens. Tas bija pilnīgi tāds pats, kā tas zobens, kuru misteram Mekenzijam bija atstājis nezināmais ceļotājs. Tātad šis svešais cilvēks bija stāstījis taisnību! Mūsu pavadonis pateica paroli, un sargs nolaida savu šķēpu, kas noskanēja, atsizdamies pret zemi. Mēs iegājām pils pagalmā, kas bija izveidots kā četrstūris un gaumīgi iekārtots ar puķu, krūmu un dažādu augu stādījumiem, kuru lielākā daļa mums nebija pazīstama. Stādījumu centrā bija plata aleja, gar malām izlikta ar lieliem gliemežvākiem, kas bija atnesti šurp no ezera. Pa aleju mēs nonācām pie citas ieejas, kas bija ierīkota zem icapaļas arkas un pie kuras bija piestiprināts biezs aizkars, kas aizstāja durvis. Pēc tam mēs nokļuvām pils lielajā zālē un apstājamies, pārsteigti par grandiozo ainu, kas pavērās mūsu skatam.

Zāle bija milzīga, ar lielisku lokveida velvi no griezta koka. Divdesmit pēdu attālumā no sienas pacēlās slaidas melnā marmora kolonnas. Zāles galā šo kolonnu lokā bija novietota marmora tēlu grupa, ko bija izcirtis karalis Rademess kā piemiņu lieveņa uzbūvei.

Tēlu grupas skaistums pārsteidza skatienu. Uz melnā marmora pamatnes izcēlās lieliski izkaltā balta marmora figūra, kas attēloja jaunu, guļošu cilvēku ar cildenu sejas izteiksmi. Vienu roku viņš bija bezspēcīgi nolaidis uz guļvietas malas, bet uz otras rokas atdusējās galva, ko daļēji aizsedza matu sprogas. Noliekusies pār viņu, ietinusies togā un uzlikusi roku jauneklim uz pieres, pie guļošā jaunekļa stāvēja neizsakāmi skaista sieviete. Es neesmu spējīgs aprakstīt viņas brīnišķīgās sejas apgaroto skaistumu, rāmo diženumu, viņas eņģelisko smaidu, kas tikko manāmi atblāzmojās viņas sejasvaibstos un acu mirdzumā! Un tur, tajā smaidā, bija ietverts viss: viņas cildenība, mīlestība un dievišķīgais skaistums! Sievietes acis lūkojās uz guļošo jaunekli. Laikam pats ievērojamākais šai mākslas tēlu grupā, kas māksliniekam ir sevišķi izdevies, ir nejaušs mākslinieciskās iedvesmas uzliesmojums, veidojot nogurušā un izmocītā jaunekļa sejas izteiksmi. Mēs esam aculiecinieki tam procesam, kad iedvesma ielaužas cilvēciskās dvēseles tumsā un pielej to ar jaunu gaismu, līdzīgi tam, kā rītausmas stari izkliedē nakts tumsu. Šķiet neticami, ka cilvēka rokas ir varējušas izkalt kaut ko tādu, ko iespējams radīt tikai cilvēka ģēnijam! Starp melnajām marmora kolonnām ir arī citas marmora tēlu grupas, kas attēlo dažādas alegorijas [45] vai dižu cilvēku krūštēlus, ko arī darinājis tas pats lielais skulptors Rademess, bet neviena no tām, pēc mūsu domām, nevar līdzināties ar iepriekš aprakstīto grupu.

Zāles centrā ir novietots tautas Svētais akmens. Pie tā monarhi pēc kronēšanas ceremonijas dod zvērestu sargāt un saglabāt tautas intereses, tās tradīcijas, likumus un paražas. Šis akmens acīmredzot te glabājas kopš sirmas senatnes: tā sāni aprakstīti ar dažādām zīmēm un līnijām, kas, pēc sera Henrija domām, kalpo par pierādījumu tam, ka tas pārdzīvojis tāluintāla laika periodu.

Par Svēto akmeni saglabājies dīvaias pareģojums: šis akmens, pēc tautas ticējumiem, esot nokritis no Saules, un tad, kad tas sadrupšot gabalu gabalos, citas zemes un citas rases karalis sākšot valdīt pār viņu zemi. Bet akmens pagaidām izskatījās ļoti stiprs, un pašreizējā dinastija varēja būt mierīga, ka viņu valdīšana turpināsies vēl ilgus, ilgus gadus.

Zāles galā uz krāšņiem paklājiem stāvēja divi troņi [46] , divi lieli krēsli, izgatavoti no zelta un bagātīgi izgreznoti. Virs katra troņa bija iekalta Saules emblēma, tās stari mirdzēja visos virzienos. Abu troņu pakāji sargāja divi guloši lauvas, kam acu vietā mirdzēja milzīgi topāzi [47] .

Gaisma zālē iespīdēja caur šauru atveri augšā, kas bija līdzīga piļu šaujamlūkai, bet bez stikla; acīmredzot stiklu te nepazina.

Mums nebija laika labi apskatīt zāli, tādēļ ka, ieejot tajā, mēs uzreiz ievērojām lielu daudzumu ļaužu, kas bija sapulcējušies troņu priekšā un sēdēja, it kā kaut ko gaidīdami. Ievērojamākie no klātesošiem sēdēja uz dažādiem koka krēsliem, kas bija novietoti gan pa labi, gan pa kreisi tronim, tie bija tērpušies baltās tunikās, kuru apmales bija bagātīgi rotātas ar dažādu krāsu izšuvumiem, un turēja rokās ar zeltu apdarinātus zobenus. Spriežot pēc viņu cienīgā izskata, viņi visi bija ļoti augstu stāvošas personas. Katram aiz muguras stāvēja pulciņš kalpu un domubiedru.

Pa kreisi no troņiem sēdēja maza grupa ļaužu — seši cilvēki, kuri ievērojami atšķīrās no citiem; viņi bija ģērbušies garos, baltos tērpos ar izšūtu Saules attēlu uz krūtīm; tērps bija apjozts ar zelta ķēdi, kuras galos karājās uz leju garas, eliptiskas formas zelta plāksnītes, kas bija izveidotas līdzīgas zivju zvīņām; pie katras šo cienījamo vīru kustības zelta plāksnītes skanēja un mirdzēja. Visi šie vīri bija cienījama vecuma, tiem bija nopietns un iespaidīgs izskats un garas bārdas.

Viens no viņiem atstāja sevišķi īpatnēju iespaidu. Viņš bija ļoti vecs — ap 80 gadu — ļoti gara auguma, ar sniegbaltu bārdu, kas sniedzās līdz jostas vietai. Sejasvaibsti bija stingri un nopietni, pelēkas acis raudzījās ar aukstu, caururbjošu skatienu. Citiem galvas bija kailas, bet šim cienījamam vecajam vīram galvā bija uzlikta ar zeltu izšūta apaļa cepurīte, kas norādīja, ka tās valkātājs ir sevišķi cienījama persona. Vēlāk mēs uzzinājām, ka tas bija Egons, zemes dižais priesteris. Kad mēs piegājām tuvāk, visi šie ļaudis, ieskaitot arī priesterus, piecēlās un ar zināmu cieņu paklanījās mūsu priekšā, pielikdami pie lūpām divus pirkstus, kas bija apsveicināšanās zīme. No kolonnām iznāca kalpi un atnesa krēslus, uz kuriem mēs apsēdāmies ar seju pret troņiem. Mēs sēdējām trīs; Amslopogass un Alfons stāvēja mums aiz muguras. Tiklīdz mēs bijām paspējuši apsēsties, kad atskanēja tauru skaņas — no labās un kreisās puses. Pēc tam ienāca kāds vīrs, nostājās pie labās puses troņa un kaut ko sauca skaļā balsī, pie tam trīs reizes atkārtoja vārdu «Nilepta». Otrs vīrs savukārt kaut ko sauca pie kreisās puses troņa, atkārtodams trīs reizes vārdu «Zoraja».

No abām pusēm ienāca apbruņoti ļaudis, nostājās abpus troņiem un nolaida uz leju savus šķēpus, kas noskanēja uz marmora grīdas. Atkal atskanēja taures skaņas, un no abām pusēm ienāca abas karalienes sešu dāmu pavadībā. Visi, kas atradās zālē, piecēlās kājās, lai apsveiktu karalienes.

Es savā mūžā esmu redzējis skaistas sievietes un vairs nekrītu sajūsmā, ieraudzīdams daiļu sejiņu, bet abu karalieņu skaistums pārspēja visu redzēto! Viņas abas bija jaunas — ap 25 gadi; abas gara auguma un smalki veidotas. Bet tā arī bija viņu vienīgā līdzība. Nilepta bija apžilbinoša skaistule; viņas labā roka, kakls un krūtis, atbilstoši paražai, bija daļēji atsegtas; viņas ādas sniegbaltais mirdzums bija jaušams pat cauri baltās, ar zeltu izšūtās togas krokām. Viņas seja bija tik burvīga, ka, vienreiz redzētu, to nekad vairs nevarēja aizmirst. Mati bija īsti zeltainā krāsā; sakārtoti īsās sprogās visapkārt galvai, tic it kā apgaismoja tīro, brīnišķīgo, gluži kā no ziloņkaula veidoto pieri; dziļās, dzirkstošās, pelēkās acis mirdzēja laipnā, bet karaliskā diženumā. Mute bija iezīmēta apbrīnojami maigās līnijās. Visa viņas seja pārsteidza ar brīnumjauko un skaisto veidojumu kopā ar vieglu humora nokrāsu, kas slēpās lūpu kaktiņos līdzīgi kā rasas sudrabotais piliens slēpjas rozes pumpurā. Viņai nebija nekādu rotaslietu, izņemot zelta stīpu ap kaklu, ap roku un zem ceļgala, kas bija darināta čūskas atveidā. Viņas toga bija darināta no sniegbalta auduma, bagātīgi izšūta ar zeltu un izrotāta ar Saules emblēmu.

Otrai māsai Zorajai piemita citāds, drūmāka rakstura skaistums. Zorajas mati, sprogaini tāpat kā Nileptai, bija melni kā ogles un krita pār pleciem vijīgās sprogās. Seja bija olīvsārta; lielas, tumšas acis, drūmas un spožas; pilnīgas, es pat teiktu, cietsirdīgas lūpas. Šī seja, mierīga un auksta, slēpa sevī lielas kaislības un lika man domāt par to, kā būtu, ja šīs slēptās jūtas tiktu aizskartas un kaislības izlauztos uz āru. Es sķatījos uz Zorajas seju, un man nāca prātā mierīgi un dziļi jūras ūdeņi, kas skaidrā un mierīgā dienā nekādi neparāda savu vareno spēku, un tikai to rāmajā dunoņā ir sadzirdams aizturētās vētras gars. Zorajas figūra veidoja skaistas līnijas un apveidus, kaut gan viņa bija mazliet pilnīgāka nekā Nilepta. Apģērbusies viņa bija pilnīgi tāpat kā māsa.

Kad daiļās karalienes mierīgi apsēdās savos troņos, visiem pils ļaudīm godbijīgi klusējot, es domāju, ka abas māsas sevī pilnīgi iemieso manus uzskatus par majestātiskumu. Šis majestātiskums izpaudās viņu formās, grācijā, cieņā, pat barbariskajā greznībā, kas te valdīja visapkārt. Varbūt viņiem nemaz nebija vajadzīgs karaspēks un zelts, lai nostiprinātu savu varu, lai pakļautu savai gribai spītīgos un nepakļāvīgos. Varbūt pietika viena dzirkstoša acu skatiena, viena brīnišķīgo lūpu smaida, lai liktu visiem padotajiem iet kaut nāvē viņu dēļ!

Bet karalienes pirmām kārtām bija sievietes, un tādēļ tām nebija sveša ziņkārība. Iedamas uz saviem troņiem, viņas uzmeta ātru skatienu mums. Es ievēroju, kā viņu acis paslīdēja man garām, neatrazdamas nekā interesanta šai neievērojamā un sirmajā večukā. Skaidrs apbrīns atspoguļojās viņu skatienā, kad tās lūkojās uz vecā Amslopogasa drūmo figūru, kas tai brīdī pacēla savu cirvi kā sveiciena zīmi; pēc tam viņu acis vērīgi aplūkoja Gudu, viņa spožo mundieri, un beidzot viņu skats apstājās pie sera Henrija sejas. Saules stari spēlējās viņa gaišajos matos un bārdā, reizē apgaismodami un izceldami viņa masīvā auguma skaistās līnijas. Viņš pacēla acis, un viņa skatiens sastapās ar daijās Nileptas skatienu. Es nezinu, kāpēc, bet karalienes maigā āda pielija ar sārtumu, viņas brīnišķīgā seja uzliesmoja, nosarka pat brīnišķīgās krūtis, roka un skaistais gulbja kakls. Vaigi kļuva sārti kā rožu ziedlapiņas. Pēc tam viņa nomierinājās un atķal nobālēja. Es paskatījos uz seru Henriju, arī viņš bija nosarcis līdz ausu galiem. Goda vārds, es nodomāju, — tiklīdz uz skatuves parādās dāmas, tad miers un drošība pagalam!

Es nopūtos un pašūpoju galvu, tālab ka zināju: sievietes skaistums ir līdzīgs zibens skaistumam un nes sev līdzi sagrāvi un izmisumu. Kamēr es tā prātoju, abas karalienes sēdēja savos troņos. Vēlreiz noskanēja taures. Galma ļaudis nosēdās savās vietās. Karaliene Zoraja norādīja uz mums.

No pūļa iznāca mūsu pavadonis, turēdams pie rokas meiteni, kuru mēs izglābām. Paklanījies viņš griezās pie karalienēm, acīmredzot lai pastāstītu viņām par mums. Savādi bija redzēt izbrīna un baiļu izteiksmi viņu sejās, kamēr viņas klausījās pavadoņa stāstu. Bija skaidrs, ka viņas nevar saprast, kādā veidā mēs bijām nokļuvuši ezerā, un bija gatavas mūsu ierašanos piedēvēt pārdabiskiem spēkiem. Stāstījums turpinājās, un es secināju, — pēc tā, ka stāstītājs bieži griezās pie izglābtās meitenes, — ka viņš runā par nīlzirgiem, kurus mēs nošāvām; pēc tam mēs nodomājām, ka stāstītājs attiecībā uz nīlzirgiem kaut ko melo, tāpēc ka viņa stāstījums bieži tika pārtraukts ar sašutuma pilniem priesteru un galma ļaužu izsaucieniem; tai pašā laikā karalienes to visu klausījās ar lielu pārsteigumu, it sevišķi, kad stāstītājs norādīja uz mūsu šautenēm kā uz iznīcības un nāves ieročiem. Man tagad jāpaskaidro, ka Cuvcndi zemes iedzīvotāji bija Saules pielūdzēji, un nīlzirgs viņiem skaitījās svēts dzīvnieks. Jāpiebilst, ka zināmā laika periodā viņi nīlzirgus nežēlo, iznīcina tos tūkstošiem, jo nīlzirgu ādu izmanto iezemiešu karavīri kā aizsarglīdzekli kaujās, — gan apģērbā, gan vairogos; šai laikā nīlzirgi cenšas noslēpties ezerā. Šī paraža tomēr netraucē iezemiešiem uzskatīt nīlzirgu par svētu dzīvnieku [48] .

Tic nīlzirgi, kurus mēs bijām nošāvuši, piederēja pie svētajiem dzīvniekiem, un speciāls priesteru pienākums bija par tiem rūpēties. Tādā veidā, paši nezinādami, mēs bijām izdarījuši svētuma zaimošanu pašā visbriesmīgākajā veidā.

Kad mūsu pavadonis pabeidza savu stāstījumu, slaidā auguma vecais vīrs ar garo bārdu un apaļo cepurīti, dižais priesteris Egons, piecēlās un sāka bezkaislīgā tonī kaut ko stāstīt karalienēm. Man nepatika viņa pelēko acu aukstais skatiens, kas bija vērsts uz mums. Droši vien, viņš man būtu paticis vēl mazāk, ja es būtu sapratis viņa vārdus un zinājis, ka priesteris apvainotās dievības vārdā pieprasīja, lai mēs tiktu upurēti sadedzinot. Kad viņš bija beidzis, karaliene Zoraja ierunājās maigā, skanīgā balsī un, spriežot pēc viņas žestiem, ierosināja jautājumu lemt citādi. Pēc tam Nilepta kaut ko teica priesterim. Mums, zināms, ne prātā nenāca, ka viņa aizstāvēja mūs un lūdza mūs apžēlot. Galu galā viņa griezās pie gara auguma cilvēka vidējos gados ar melnu bārdu un garu zobenu rokā, ko sauca (kā mēs to vēlāk uzzinājām) par Nastu un kas bija ļoti svarīga persona valsti. Acīmredzot viņa gaidīja no tā atbalstu savam ierosinājumam. Bet kad Nilepta vēl pirms ieiešanas zālē saskatījās ar seru Henriju un nosarka kā roze, es ievēroju, ka tas ļoti nepatika garajam cilvēkam, — viņš iekoda apakšlūpā un satvēra zobenu. Pēc tam mēs uzzinājām, ka viņš esot alcis iegūt karalienes roku un doties ar viņu laulībā. Nilepta izdarīja nepareizu izvēli, griezdamās tieši pie viņa pēc palīdzības. Viņš klusi kaut ko viņai pateica, acīmredzot būdams vienisprātis ar dižā priestera priekšlikumu. Šīs sarunas laikā Zoraja, atspiedusi elkoni uz ceļgala un ar zodu atbalstījusies uz rokas, vēroja Nastu ar nievājošu smaidu uz lūpām, it kā redzēdama cauri viņa domas un plānus. Nilepta acīmredzot sadusmojās, viņas vaigi nosarka, acis iemirdzējās un viņa kļuva vēl skaistāka. Beidzot viņa pagriezās uz Egonu un, šķiet, deva viņam savu piekrišanu, tādēļ ka priesteris viņai zemu paklanījās. Visu šo laiku Zoraja sēdēja tāpat kā iepriekš un smaidīja. Pēkšņi Nilepta deva mājienu. Atskanēja taures skaņas. Visi piecēlās un izgāja no zāles, izņemot sargus, kuriem viņa pavēlēja palikt uz vietas. Kad visi bija izgājuši, Nilepta noliecās, maigi pasmaidīja un ar zīmju un izsaucienu palīdzību lika mums saprast, ka viņa gribētu uzzināt, kā mēs te nokļuvuši. Bija ļoti grūti viņai to paskaidrot. Bet pēkšņi man iešāvās prātā doma. Man kabatā atradās piezīmju grāmatiņa un zīmulis. Es uzmetu uz papīra pazemes upes un ezera aprises, piegāju pie troņa pakāpieniem un pasniedzu grāmatiņu Nilcptai. Viņa uzreiz saprata, sasita plaukstas, nokāpa no troņa un pasniedza zīmējumu Zorajai, kas ari tūlīt to saprata. Nilepta paņēma no manis zīmuli, -ar ziņkārību to apskatīja un uzzīmēja dažus brīnišķīgus zīmējumus. Pirmajā zīmējumā bija attēlota viņa pati, priecīgi sveicinot ar abām rokām cilvēku, kas visā visumā bija līdzīgs seram Henrijam. Otrā zīmējumā viņa bija attēlojusi nīlzirgu, kas ievainots gāja bojā ūdenī, bet krastā, to redzēdams, stāvēja cilvēks, šausmās pacēlis rokas pret debesīm. Šajā cilvēkā bez pūlēm varēja

pazīt dižo priesteri. Pēc tam bija zīmējums, kurā bija redzama šausmīga ugunīga krāsns, un priesteris Egons ar savu zizli stūma mūs visus ugunī.

Šis zīmējums man iedvesa šausmas, bet es mazliet nomierinājos, kad viņa laipni pamāja man ar galvu un ķērās pie ceturtā zīmējuma. Te viņa uzzīmēja cilvēku, atkal līdzīgu seram Henrijam, un divas sievietes — sevi un Zoraju —, kuras stāvēja viņam abās pusēs, to sargādamas, un virs viņa galvas turēdamas zobenu kā aizstāvības un aizbildniecības zīmi. Zoraja, kas visu šo laiku skatījās uz mums, it sevišķi uz seru Henriju, piekrita visiem zīmējumiem, viegli pamādama ar galvu. Beidzot Nilepta uzzīmēja uzlecošu sauli, paskaidrodama, ka viņai tagad jāiet prom un ka mēs tiksimies nākamajā rītā. Sers Henrijs skatījās uz viņu ar tik skumju skatienu, ka, droši vien, gribēdama viņu mierināt, Nilepta pasniedza viņam savu roku skūpstam, ko viņš ari darīja ar lielu godbijību. Zoraja, no kuras Guds visu laiku nenolaida ne acu, ne sava stikliņa, apbalvoja ari viņu, pasniegdama savu roku skūpstam, kaut gan viņas acis visu laiku bija pievērstas seram Henrijam. Man prieks atzīties, ka es šajā ceremonijā nepiedalījos, jo neviena no karalienēm man nepasniedza savu roku skūpstam.

Pēc tam Nilepta pasauca pie sevis vienu cilvēku, droši vien miesassargu priekšnieku, un nodeva viņam stingras un precīzas pavēles, tad pasmaidīja, koķeti pamāja mums ar galvu un izgāja no zāles Zorajas un sardzes pavadībā. Kad abas karalienes bija aizgājušas, virsnieks, kuram Nilepta bija nodevusi pavēles, ar dzijas cieņas izskatu aizveda mūs prom no zāles caur dažādiem koridoriem un veselu rindu greznu apartamentu [49] un ieveda lielā istabā, kas bija apgaismota ar griestu lampām (bija jau satumsis), izklāta ar dārgiem paklājiem un kur atradās vairāki sēdekļi. Uz galda, kas bija novietots istabas vidū, bija salikti dažādi uzkožamie, augļi un daudz puķu. Tur bija brīnišķīgs vīns vecās māla krūkās, skaisti kausi no zelta un ziloņkaula.

Kalpi, vīrieši un sievietes, bija norīkoti mūs apkalpot, un, kamēr mēs ēdām, kaut kur no tālienes bija dzirdama brīnišķīga dziedāšana. Sidrabota lauta2 ar mums runāja, Bet dižās taures skaņas to pārtrauca — dziedāja kāda maiga balss. Mums šķita, ka mēs atrodamies kaut kur zemes paradīzē; vienīgi doma par pretīgo dižo priesteri atkal atgrieza mūs īstenībā. Bet mēs bijām tā noguruši, ka tik tikko vairs spējām nosēdēt pie galda, un drīz vien sākām ar dažādām zīmēm rādīt, ka mēs ļoti vēlamies gulēt. Mūs aizveda kaut kur un gribēja novietot katru savā istabā, bet mēs likām saprast, ka gribam gulēt pa divi vienā istabā. Piesardzības labad Amslopogasu ar viņa cirvi mēs nolikām gulēt galvenajā istabā, tuvu pie aizkariem, kas bija durvju vietā un veda uz mūsu telpām. Mēs ar Gudu novietojāmies vienā istabā, sers Henrijs ar Alfonu — otrā. Noģērbuši visas drēbes, izņemot tērauda kreklus, mēs krišus iekritām mūsu lieliskajās guļasvietās un apsedzāmies ar greznām, zīdu izšūtām segām.

Pēc divām minūtēm es jau biju aizmidzis, kad pēkšņi mani uzmodināja Guda balss.

Kvotermein! — viņš teica, — Vai jūs bijāt redzējis tādas acis?

Acis? — es samiegojies pārjautāju. — Kādas acis?

Nu, zināms, karalienes Zorajas acis, — man liekas, tā viņu sauc!

Ai, es patiesi nezinu! — es nožāvājos. — Es neievēroju! Es domāju, ka viņām abām bija labsirdīgas acis!

Es atkal iesnaudos. Guds mani uzmodināja pēc piecām minūtēm.

Kvotermein, paklausieties!

Nu, kas jums vēl sakāms?

Vai jūs ievērojāt, kādas viņai bija kājas?

To es vairs nevarēju izturēt. Pie manas gultas uz galda atradās mana cepure. Gandrīz neko nedomādams, es paķēru cepuri un melu to Gudam taisni uz galvas.

Pēc tam es aizmigu cietā, taisna cilvēka miegā. Kas attiecas uz Gudu, es nezinu, vai viņš gulēja, vai visu nakti sapņoja par brīnišķīgo Zoraju, bet man tas arī galu galā bija viena alga!

## XIII nodaļa CUVENDI TAUTA

Aizkari ir nolaisti uz dažām stundām, un nākamās drāmas aktieri iegrimuši saldā miegā. Visi guļ, varbūt izņemot Nileptu, kura ir ļāvusi pilnu varu savām poētiskajām nosliecēm un, nolikusies gultā, nevar aizmigt, domādama par svešzemniekiem, kas ieradušies viņas zemē; nekad viņa nav redzējusi līdzīgus apmeklētājus, viņa domā par to, kas viņi ir, kas slēpjas viņu pagātnē, viņa salīdzina tos ar iezemiešu vīriešiem. Man nav poētisķu noslieču, es gribu vienkārši sakopot domas un saskaņā ar savākto informāciju mēģināt izprast to tautu, pie kuras mēs pašlaik atrodamies.

Cuvendi zemes nosaukums ir izveidojies no vārda «cu» — dzeltens un «vendi» — zeme vai viela. Es nekādi nevaru saprast, kādēļ šī zeme tā saucas, pat paši zemes iedzīvotāji to nezina. Pēc manām domām, tādam zemes nosaukumam ir trīs pamatojumi. Pirmkārt, tāds zemes nosaukums varēja rasties no milzīgajiem zelta krājumiem šai zemē. Šai ziņā Cuvendi ir īsta Eldorado [50] .

Vienas dienas brauciena attālumā no Milosis pilsētas ir veselas zelta iegulas [51] . Es pats redzēju milzum daudz zeltu saturoša kvarca. Cuvendi zemē zelts ir pats parastākais metāls, sudrabs tiek vērtēts augstāk.

Otrkārt, zemes nosaukums var būt radies šādi: zināmā gada laikā šai zemē augošā zāle, kas visumā ir trekna un bagātīgi kupla, — ļoti strauji nodzeltē, tāpat kā labības vārpas.

Trešais zemes nosaukuma pamatojums varētu būt radies no ticējuma, ka senos laikos te dzīvojuši ļaudis ar dzeltenu ādas krāsu, pēc tam — daudzu paaudžu gaitā — tie pārvērtušies par baltajiem cilvēkiem.

Cuvendi zeme ir kalnaina, tai ir ovāla forma, un to no visām pusēm ielenc bezgalīgi dzeloņkoku un krūmu meži, kas stiepjas simtiem jūdžu tālumā, purvi, tuksneši un kalni. Tā atrodas kontinenta centrā. Milosis pilsēta, atbilstoši mana aneroīda mērījumiem, atrodas ap 9000 pēdu virs jūras līmeņa, bet zemes pārējā daļa ir vēl augstāk, un es domāju, tā aizsniedz līdz 11 000 pēdu augstumu. Klimats te, salīdzinot to ar Anglijas klimatu, ir samērā vēss, līdzīgs klimatam Anglijas dienvidu daļā, kaut gan, šķiet, mazliet siltāks un ne tik lietains. Zeme ir ārkārtīgi auglīga. Te aug gan labība, gan dažādi augļukoki, gan lieliski būvkoku meži. Zemes dienvidu daļā ražo daudz cukurniedru. Te ir daudz visdažādāko metālu, izņemot sudrabu, ko atrod pavisam reti, un arī tad tikai kalnos, zemes ziemeļos. Akmeņogles te atrodamas lielā daudzumā, tāpat marmors — gan melnais, gan baltais.

Cuvendi — skaista un gleznaina zeme. Uz robežas stiepjas divas sniegotu kalnu rindas, kas no rietumu puses pāriet neizbrienamā dzeloņkoku mežā; tas sniedzas no ziemeļiem līdz dienvidiem un aug ap 80 jūdžu attālumā no Milosis pilsētas. Zemē ir trīs lieli ezeri, viena nosaukums ir Milosis, tāpat kā pilsētas nosaukums.

Šis ziedošās zemes iedzīvotāju skaits ir salīdzinoši liels — no 10 līdz 12 miljoniem. Tā ir zemkopju tauta un sadalās pa sociālām grupām.

Vidējo grupu veido galvenokārt tirgotāji, armijas virsnieki, vienkāršā tauta — čaklie, darbu mīlošie zemnieki, kas dzīvo uz kungu zemes un atrodas zināmā feodālā atkarībā no sava kunga.

Augstākai grupai, kas dzīvo šai zemē, ir pilnīgi balta āda, kaut gan sejas tipam ir dienvidnieku pazīmes; vienkāršajai tautai ir samērā tumša āda, kaut arī viņi nebūt neizskatās pēc nēģeriem vai citiem afrikāņu mežoņiem. Cuvendi tautas izcelsme laika gaitā ir nogrimusi aizmirstības tumsā. Viņu arhitektūra un skulptūra atgādina ēģiptiešu vai, precīzāk, asīriešu mākslu. Ir zināms, ka pašreizējo celtņu lieliskais stils ir radies apmēram pirms 800 gadiem un tādējādi tas pilnīgi varēja pazaudēt visu Ēģiptes ietekmi.

Iedzīvotāju āriene un paražas drīzāk atgādina ebrejus, un ļoti iespējams, ka tic patiesi ir viena no 10 ebreju cilšu, kas izkaisītas pa visu pasauli, pēcnācējiem.

Bez tam es dzirdēju kādu leģendu, ko stāstīja Āfrikas austrumu krasta arābi. Šī leģenda stāsta, ka vairāk nekā pirms 2000 gadiem kādā zemē, ko sauca par Babiloniju1, notika lieli nemieri un jukas, un liela persiešu2 grupa no turienes ar kuģiem bēga prom un piestāja pie Āfrikas ziemeļaustrumu krasta, kur, kā stāsta leģenda, šie «Saules un Uguns pielūdzēji» sanaidojušies ar vietējās zonas arābu iedzīvotājiem un aizgājuši prom uz zemes iekšieni; pēc tam par viņiem vairs pilnīgi nekas nebijis zināms. Vai tad nav iespējams, ka Cuvendi tauta ir šo ugunspielūdzēju pēcteči? Kaut kas viņu raksturīgajos vaibstos, tērpos un paražās miglaini atgādina persiešus. Sers Henrijs teica, ka — ja atmiņa viņu neviļ —, tad patiesi Babilonijā esot bijušas lielas jukas, kuru rezultātā daudz iedzīvotāju aizbraukuši prom no šīs valsts. Ir konstatēts fakts, ka notikušas pat vairākkārtējas persiešu emigrācijas no Persijas līča uz Āfrikas austrumu krastu.

Cuvendi tautai, kas ir zemkopji, tomēr piemīt arī kareiviskas noslieces, un katrā iespējamā gadījumā viņi sāk karu ar citām tautām vai ciltīm, tādēļ iedzīvotāju pieaugums nekad nepārsniedz zemes bagātības robežu. To veicina arī zemes politiskais stāvoklis. Monarhu valdīšanu zināmā mērā ierobežo priesteru tiesības un zemes augstmaņu padomi. Bet karaļa vārds ir likums.

' Babilonija — sena vergturu valsts Mezopotāmijas dienvidu daļā (tag. Irākas teritorijā); izveidojusies m.ē. 2. gt. sākumā Šumeras un Akadas teritorijā. Babilonijas galvaspilsēta — Babilona, Bābele. — Tulk.

1 Persieši — nācija, kas dzīvo Irānā, runā persiešu valodā. Līdz 1935. gadam Irānas nosaukums bija Persija. — Tulk.

Būtībā pārvaldes sistēma atgādina feodālismu, kaut gan verdzības — šī vārda īstajā nozīmē — te nav. Visi augstmaņi tikai vārda pēc skaitās pakļauti karalim, bet īstenībā ir pilnīgi neatkarīgi, rūpējas par savu padoto dzīvi un nāvi, karo un draudzējas ar kaimiņiem, atbilstoši savām interesēm, bet dažreiz pat atļaujas atklāti nostāties pret karali vai karalieni un mierīgi slēpjas savās pilīs, nepievēršot vērību valdībai.

Astoņas dažādas dinastijas ir ieņēmušas troni pēdējo tūkstoš gadu laikā, iekarodamas varu asiņainās cīņās.

Kad mēs ieradāmies šai zemē, apstākļi te bija labi, tādēļ ka pēdējais karalis, Nileptas un Zorajas tēvs, bijis ārkārtīgi spējīgs un enerģisks valdnieks un pratis turēt rokās gan priesterus, gan augstmaņus.

Divi gadi bija pagājuši pēc viņa nāves. Divas māsas, karaļa meitas, mantoja troni, jo jebkurš mēģinājums nobīdīt viņas pie malas būtu izraisījis asiņainu karu. Tomēr dažādas patmīlīgo augstmaņu, kuri pretendēja uz vienas vai otras karalienes roku, intrigas diezgan spēcīgi ietekmēja šīs zemes dzīvi. Valdīja uzskats, ka agri vai vēlu asinsizliešana būs nepieciešama.

Tauta bija Saules pielūdzēja šī vārda visaugstākajā nozīmē. Sakarā ar Saules pielūgšanu un cienīšanu Cuvendi iedzīvotāji veidoja veselu sociālo sistēmu.

No visniecīgākajiem sīkumiem līdz pat gluži nopietnām lietām Saulei bija pati galvenā nozīme tautas dzīvē. Jaundzimušos bērnus turēja Saules staros, veltīdami viņu dzīvi Saulei, «labestības, spēka, cerības un mūžības simbolam» — šī ceremonija atbilda mūsu kristīšanai. Vecāki norādīja bērniņam uz majestātisko spīdekli kā uz redzamu un labvēlīgu spēku, un viņš, vēl tikko varēdams nostāvēt uz kājiņām, jau mācījās godāt, cienīt un mīlēt Sauli. Turēdamies pie mātes togas, bērns ieiet Saules templī un te, brīdī, kad pusdienas Saules gaisma deg virs centrālā altāra un ar saviem spožajiem stariem apgaismo visu templi, bērns klausās, kā baltos tērpos ģērbušies priesteri svinīgi dzied slavas dziesmu Saulei, redz, ka visi ļaudis ar karstām lūgšanām krīt pie zemes altāra priekšā, ka zelta tauru skaņu pavadībā tiek ienesti upuri un iemesti ugunīgā krāsnī, kas atrodas zem altāra. Tepat, templī, priesteri paziņo, ka viņš tagad ir «pieaudzis cilvēks» un, ja tas ir zēns, tad svētī viņu karam, labiem darbiem. Te, altāra priekšā, viņš kādreiz stāvēs ar savu izvēlēto līgavu, un te arī, ja laulība būs nelaimīga, viņš šķirsies no sievas.

Tā paiet visa cilvēka dzīve, kamēr viņu atnes šurp mirušu un viņa pīšļus noliek austrumu altāra priekšā. Kad norietošās Saules pēdējais stars ir apgaismojis viņa bālo, mirušo seju, viņš izzūd sakarsušā, nokaitētā krāsnī, kas atrodas zem altāra… un viss ir beidzies.

Saules priesteri nestājas laulībā; tic tiek ievēlēti no jauniem cilvēkiem, kurus šim nolūkam speciāli sagatavo viņu vecāki. Cilvēka uzticēšana šim augstajam priestera amatam ir atkarīga no valdnieka, bet, ja jauneklis tiek apstiprināts par priesteri, tad viņš nevar atteikties no saviem pienākumiem. Es nekļūdīšos, apgalvodams, ka tieši priesteri ir zemes galvenie valdnieki. Milosis pilsētas dižā priestera pavēle tūlīt un bez kurnēšanas ir jāizpilda visiem priesteriem, kas dzīvo trīs vai četri simti jūdžu attālumā. Priesteri ir galvenie tiesneši visā zemē gan par krimināliem, gan sabiedriskiem jautājumiem, kaut gan tiek pieļauta arī apelācija jeb griešanās pēc sprieduma izmaiņas augstmaņu padomē un pēc tam — pie karaļa. Priesteriem ir dota milzīga vara tikumiska un reliģiska rakstura jautājumos, ar tiesībām pat uz laiku izslēgt vainīgo no baznīcas. Un visi šie nopietnie un bīstamie ieroči ir priesteru rokās! Būtībā priesteru vara un tiesības ir neierobežotas, bet man jāatzīstas, ka Saules priesteri ir gudrāki un piesardzīgāki savā rīcībā. Ļoti reti gadās, ka viņi būtu izrādījuši pārmērīgu centību un kādu īpaši vajājuši. Tieši otrādi, viņi ir noskaņoti uz piedošanu un žēlsirdību, tādējādi izvairoties no riska sakaitināt spēcīgo, bet labsirdīgo tautu, kura lēnprātīgi uz savām mugurām nes viņu jūgu, bet ir spējīgi arī sacelties un nomest to no saviem pleciem.

Viens no priesteru neierobežotas varenības avotiem — tas ir monopols uz rakstu prašanu un zināšanām astronomijā, kas palīdz viņiem turēt tautu savā varā, pareģojot tautai spīdekļu aptumsumu un komētu parādīšanos. Cuvendi zemē tikai nedaudzi, kas pieder pie augstākās kategorijas, prot lasīt un rakstīt, bet visiem priesteriem ir obligāti jābūt izglītotiem un viņi visi ir mācīti ļaudis.

Zemes likumi vispār te ir lēnprātīgi un taisnīgi, tie daudzējādā ziņā atšķiras no mūsu civilizētajiem likumiem.

Piemēram, Anglijā likums ļoti bargi soda sveša īpašuma nolaupīšanu, daudz bargāk, nekā uzbrukumu cilvēka dzīvībai. Tas ir pilnīgi saprotams tādā zemē, kur cilvēka galvenā kaislība ir nauda un nauda!

Jebkurš cilvēks var līdz nāvei piekaut savu sievu vai pieļaut viscietsirdīgāko apiešanos ar saviem bērniem, un viņš tiks vieglāk cauri, nekā tas, kurš mēģinās nozagt vecu zābaku pāri. Cuvendi zemē uz to raugās citādi. Slepkavība tiek sodīta ar nāvi, tāpat nodevība, bāreņu vai atraitņu apzagšana, svētuma zaimošana, mēģinājums traucēt vai sagraut zemes mieru — tas viss vainīgajam draud ar nāvi.

Vainīgo iemet ugunīgā krāsnī zem Saules dieva altāra. Par citiem pārkāpumiem, ieskaitot dīkdienību, vainīgo norīko darbā pie kādām lielām nacionālo celtņu būvēm vai citur, atkarībā no pārkāpuma smaguma.

Cuvendi sociālā sistēma nodrošina pilnīgu katras atsevišķas personas brīvību, ja tikai tā nepārkāpj zemes likumus un paražas. Te sastopama pat poligāmija, bet lielākai daļai vīriešu tomēr ir tikai viena sieva, lai nebūtu lieku izdevumu. Ja vīrietim ir divas vai vairākas sievas, tad likums nosaka, lai katrai no tām būtu atsevišķas telpas dzīvošanai. Pirmā sieva — tā ir likumīgā sieva, un viņas bērni pieder pie «tēva nama».

Citu sievu bērni pieder pie savu cienījamo māmiņu nama. Bet pirmā sieva, stājoties laulībā ar savu nākamo vīru, var izvirzīt noteikumus, lai viņas vīram nebūtu citu sievu. Starp citu, tas noliek reti, jo sievietes atbalsta poligāmiju, tādēļ ka tā dod vairāk priekšrocību pirmajai sievai: tādā veidā viņas pakļautībā ir vairākas saimniecības. Laulības te tiek uzskatītas par civilu līgumu, tās pakļautas zināmiem noteikumiem un ir obligātas abām līguma pusēm; šķiršanās notiek formāli, izdarot noteiktu ceremoniju. Vispār, cuvendi ir labsirdīga, patīkama un bezrūpīga tauta. Starp viņiem nav kaislīgu tirgotāju, nav sevišķu tieksmju pēc naudas. Viņi cenšas iegūt tik daudz, lai varētu nodrošināt savu dzīvi. Viņi visi ir ārkārtīgi konservatīvi un ar neuzticību skatās uz visādiem jaunievedumiem un reformām. Naudas sistēmu viņiem veido sudrabs, zeltu izlieto tikai dekoratīvajiem rotājumiem. Tirdzniecība te notiek galvenokārt apmaiņas veidā. Zemkopība ir iedzīvotāju galvenā nodarbošanās, un darbā viņi ir ļoti centīgi. Lielākā uzmanība tiek pievērsta liellopu un zirgu audzēšanai. Zirgi te ir ļoti skaisti, tādus es nekad netiku redzējis ne Eiropā, ne Āfrikā.

Nodokļu sistēma ļoti vienkārša: valstij pienākas trešā daļa no zemkopja ienākumiem, priesteri saņem 5 procentus no atlikušās daļas. Bet, ja cilvēks kādu iemeslu dēļ ir nokļuvis nabadzībā, tad valsts viņam palīdz. Ja nabadzība radusies slinkuma dēļ, tad vīru nosūta darbā uz sabiedriskām celtnēm un valsts uzņemas rūpes par viņa sievām un bērniem. Valsts organizē visus darbus, kas saistīti ar ceļu būvēšanu un pilsētu māju celšanu, un dara to ļoti rūpīgi. Valsts uztur armiju, ap 20 000 cilvēku, sargus u.tml.

Par saviem 5 procentiem priesteri kalpo tempļos, vada reliģiskās ceremonijas, uztur skolas, kurās var mācīties katrs, kas to vēlas. Dažiem tempļiem pieder savs atsevišķs īpašums, bet pašiem priesteriem nav tiesību uz īpašumu.

Ir viens jautājums, uz ko es ar grūtībām varu atbildēt: vai Cuvendi tauta pieder pie civilizētas, vai barbariskas rases? Dažās mākslas nozarēs viņi ir sasnieguši augstu attīstības pakāpi, piemēram, arhitektūrā un tēlniecībā. Es nedomāju, ka jebkura valsts pasaulē varētu šai ziņā viņiem līdzināties. Bet citās lietās viņi ir pilnīgi nekompetenti. Sers Henrijs, kas kaut ko no tā visa saprot, parādīja viņiem, kā sajaukt kramzcmi [52] ar kaļķiem, un viņi atzinās, ka nekad savā mūžā nav redzējuši ne gabaliņa stikla; viņu māla trauki ir ļoti primitīvi. Mūsu kabatas pulksteņi viņus ārkārtīgi sajūsmināja. Viņiem nav priekšstata par elektrību, tvaiku, šaujamo pulveri, grāmatu drukāšanu, pastu. Pateicoties tam, viņi ir izvairījušies no daudzām nebūšanām, ne velti kāda veca, gudra paruna skan: kam gudrības maz, tam arī bēdu maz! Attiecībā uz reliģiju, tajā nav nekāda spiritisma [53] , nav arī ticības kaut kam garīgi augstākam, cēlākam. Tiesa, daži Cuvendi ļaudis uzskata, ka Saule ir «gara ietērps», bet tas ir pārāk vispārīgs un miglains izteiciens; daudzi arī tic nākamajai dzīvei pēc nāves, bet tā ir kāda pirmatnēja, nepamatota ticība, kas nebūt neizpaužas kā reliģijas būtība.

Vispār, es nevaru teikt, ka es Saules pielūdzēju reliģijā būtu saskatījis noteiktu civilizētas rases reliģiju, neraugoties uz viņu lieliskajām ceremonijām, uz priesteru augsto stāvokli sabiedrībā; bez tam es esmu pārliecināts, ka arī priesteriem par šiem jautājumiem ir savs īpašs viedoklis. Vēl gribu pateikt savas domas par cuvendi valodu un viņu kaligrāfiju [54] . Viņu valoda ir ļoti muzikāla, ļoti bagāta un vijīga. Sers Henrijs apgalvo, ka tā ir līdzīga jaunākajai grieķu valodai, kuru es diemžēl nemaz nepazīstu. Cuvendi valodai ir ļoti vienkārša konstrukcija, to viegli iemācīties. Tās īpatnība ir vārdu saskaņā un lietošanā ar to nozīmi, kāda tiem konkrētā gadījumā jāizteic. Mēs drīz vien sapratām cuvendi valodu, jo mēs to nemitīgi dzirdējām. Šī valoda apbrīnojami skaisti skan poētiskās deklamācijas, un šīs zemes brīnišķīgā tauta labprāt tās skandē. Cuvendi alfabēts, pēc sera Henrija domām, ir radies no feniķiešu valodas [55] , un, varbūt, dažas lietas viņi ir aizņēmušies no ēģiptiešu hierātiskā raksta [56] . Es to nezinu, jo es par to maz domāju. Es tikai zinu, ka cuvendi valodas alfabēts sastāv no 22 burtiem, no kuriem nedaudzi — B, E un 0 — mazliet atgādina mūsējos. Vispār, kaligrāfija viņiem ir samērā sarežģīta un grūta. Bet, tā kā Cuvendi tauta neraksta nedz noveles, nedz arī ko citu, izņemot lietišķus papīrus un dokumentus, tad viņi ar savu alfabētu ir pilnīgi apmierināti.

## XIV nodala. SAULES TEMPLIS

Mans pulkstenis rādīja pusastoņi, kad es rītā pamodos, proti, nākamās dienas rītā pēc ierašanās Milosis pilsētā; biju nogulējis tieši 12 stundas un jutos nepārspējami labi. Svētīga lieta ir miegs! Šīs 12 stundas dziļa miega tā atsvaidzināja mūs pēc daudzu dienu un nakšu pūliņiem un briesmām. Mēs likāmies gultās noguruši, nomocījušies, bet uzmodāmies — pavisam citi cilvēki!

Es apsēdos uz savas ar zīdu apvilktās guļvietas, — es nekad nebiju gulējis tādā gultā, — un pirmais, kas man krita acīs, bija Guda stikliņš, kas neatlaidīgi blenza uz mani no savas guļvietas. Es neko citu neredzēju, vienīgi šo stikliņu Guda acī, bet pēc viņa vērīgā skatiena sapratu, ka viņš gaidīja manu pamošanos.

Kvotermein, — viņš uzsāka valodu, — vai jūs ievērojāt, kādas viņai bija kājas, it sevišķi potītes? To āda bija gluda un mirdzoša, it kā tās būtu izdrāztas no ziloņkaula!

Labāk paskatieties, Gud, kas tur ir! — es iebildu, norādīdams ar roku uz aizkara pusi, kur stāvēja kāds cilvēks, ar zīmēm rādīdams, ka viņš ir gatavs mūs pavadīt uz vannu. Mēs ar prieku pieņēmām viņa priekšlikumu un tikām ievesti apbrīnojami skaistā marmora istabā, tās vidū atradās baseins ar kristāldzidru ūdeni, kur mēs ar labpatiku ienirām. Izpeldējušies mēs atgriezāmies savā istabā, kur mums bija sagatavots brokastu galds. Pēc brokastīm mēs ilgi pastaigājāmies pa istabu, priecādamies par sienu apdari, par paklājiem, statujām un gaidīdami, kas notiks turpmāk. Patiesi, pa šo laiku mēs tā bijām pieraduši pie pārsteigumiem, ka tagad jau bijām gatavi uz visu. Pēc kāda laika ieradās mūsu draugs kapteinis un laipni rādīja mums ar zīmēm, lai mēs sekojot viņam. Mēs tūdaļ paklausījām un ar zināmām šaubām un sažņaugtu sirdi gājām viņam līdzi: mēs atcerējāmies, ka mūsu draugs ar auksto skatienu Egons, dižais priesteris, nepiedos mums par nošautajiem nīlzirgiem. Taču līdzēt te neko nevarēja, un es personiski paļāvos tikai uz karalieņu aizstāvību, zinādams — ja sieviete būs kaut ko nodomājusi, tad viņa atradīs iespēju, kā to izdarīt. Minūtes gājiens caur koridoriem un pili, un mēs atradāmies pie lielajiem pils vārtiem, kas veda uz Saules tempļa kalnu.

Šie vārti bija ļoti plati, masīvi un apbrīnojami skaisti. Vārtu priekšā bija grāvis, pilns ar ūdeni; tam pāri veda iebūvēts pazemes tilts. Tiklīdz mēs piegājām pie vārtiem, viena puse vārtu plaši atvērās, mēs pārgājām pār tiltu un pārsteigumā apstājāmies, ieraudzījuši pasaulē skaistāko ceļu; tas veda uz templi. Abās ceļa pusēs pacēlās lieliskas, skaistas celtnes no sarkanā marmora — tās bija galma ļaužu un augstmaņu dzīvojamās telpas; tās sniedzās apmēram jūdzes tālumā līdz kalnam, kura augšā līdzīgi vainagam stāvēja lieliskais Saules templis, kas dominēja pāri visam. Kamēr mēs ar labpatiku vērojām šo grandiozo skatu, pie vārtiem piebrauca 4 kabrioleti [57] , kuros bija iejūgti sniegbalti zirgi. Tie bija divriteņu koka kabrioleti, piestiprināti izturīgai asij, kuras smagumu vēl atbalstīja ādas seglu jostas, kas veidoja iejūgu. Riteņi bija ar 4 spieķiem un apkalti ar dzelzi. Kabrioleta priekšējā daļā, virs ass, iekārtots sēdeklis kučierim; sēdeklim apkārt margas, lai viņam būtu drošāka sēdēšana vietās, kur ceļš grambains. Ekipāžas iekšpusē atradās trīs zemāki sēdekļi — pa vienam katrā kabrioleta pusē un viens pašā vidū, zirgam aiz muguras, iepretī durtiņām.

Ekipāža bija viegla, izturīga veidojuma, bet diezgan neveikla izskata. Ja attiecībā uz kabrioleta izskatu varēja daudz ko vēlēties, tad par zirgiem nu gan nevarēja teikt neviena slikta vārda!

Zirgi bija lieliski, ne sevišķi liela auguma, bet izturīgi, ar mazām galvām, ar apbrīnojami platiem un apaļiem nagiem, ļoti ātri un strauji. Pirmajā un pēdējā kabrioletā sēdēja sardzes vīri, bet divas vidējās ekipāžas bija tukšas. Mēs ar Alfonu iekāpām pirmajā brīvajā ekipāžā, sers Henrijs, Guds un Amslopogass — otrajā, un devāmies ceļā.

Cuvendi zemē ir pieņemts zirgus laist rikšiem, bet, ja ceļš nav garš, tad tos laiž aulekšiem. Ak, Dievs! Kā mēs braucām! Tik tikko mēs bijām paspējuši apsēsties, kad kučieris iekliedzās, zirgi sāka aulekšot, un mēs drāzāmies uz priekšu ar tādu ātrumu, ka elpa aizrāvās. Es biju pieradis pie ātras braukšanas, bet arī tad nobijos ne pa jokam. Kas attiecas uz nelaimīgo Alfonu, tad viņš ar izmisušu seju atkrita ekipāžas jeb «velna fiakra», kā viņš to nosauca, sānmalā un uzskatīja, ka tas ir viņa pēdējais brauciens. Kad viņš atjēdzās un jautāja man, uz kurieni mēs braucam, es atbildēju, ka mūs ved uz templi, lai iemestu ugunī upurēšanai. Vajadzēja redzēt viņa seju, kad viņš, to dzirdēdams, ieķērās ekipāžā un sāka izmisīgi vaimanāt.

Bet kabriolets nesās uz priekšu, vējš pūta mums ausīs un mazliet apslāpēja Alfona kliedzienus.

Beidzot mūsu priekšā visā apbrīnojamā spožumā un krāšņajā skaistumā parādījās Saules templis, kas viņiem ir tas pats, kas jūdiem Zālamana [58] templis. Milzum daudz bagātības, iemaņu un veselu paaudžu darba bija ielikts, lai uzceltu šo brīnišķīgo, burvīgo celtni, kas tikusi pabeigta tikai pēdējos 50 gados. Strādājot pie tās, nekas nav ticis aizmirsts no līdzšinējiem sasniegumiem. Un rezultāts iznācis brīnišķīgs, ne tikai apmēra ziņā, — tas ir pats lielākais templis visā pasaulē, — bet pārsteidz arī celtnes pilnība, materiāla bagātība un skaistums, kā arī apbrīnojamais cilvēku darbs. Celtne aizņem 8 akrus lielu platību, tā slejas kalna virsotnē, un apkārt kalnam atrodas priesteru mītnes. Templim ir liela zieda forma ar centrālo zāli, kurai pāri paceļas kupols. No kupola staru veidā izbūvēti 12 ziedlapām līdzīgi portiki [59] ; katrs no tiem veltīts vienam no 12 mēnešiem un tajos glabājas statujas, kas uzceltas ievērojamāko nelaiķu piemiņai. Kupola augstums sasniedz 400 pēdas, staru garums

150 pēdas. Tic saiet kopā centrālā kupola vidū gluži kā puķes ziedlapiņas zieda viducī.

Celtne ir veidota no tīra baltā marmora, tādējādi radīdama pārsteidzošu kontrastu ar pilsētas māju sarkano granītu: līdzīgi valdnieka diadēmai [60] tā mirdz uz karalienes tumšās pieres. Kupola un portiku āriene klāta ar lapiņveida plāksnīšu zeltu. Uz katras no 12 portiku velves malām novietota zeltā darināta eņģeļa figūra ar tauri rokās un izplestiem spārniem. Varu iedomāties, cik pārsteidzoši skaistas ir šīs zeltā darinātās velves, kad tās visas, līdzīgi tūkstoš ugunīm, mirdz saules staros marmora kalna virsotnē; tās mirdz un laistās tik spoži, ka no kalnu virsotnēm ir redzamas simtiem jūdžu tālumā.

Ainavas efektu vēl pastiprina lieliskās iezemiešu puķes, kas iejož tempļa marmora sienu un priecina acis ar saviem zeltainajiem ziedu kausiņiem un ziedlapiņām.

Galvenā ieeja templī — starp diviem uz ziemeļu pusi vērstiem pagalmiem, kurus sargā bronzas vārti un durvis no izturīga marmora, lieliski izgreznotas ar visdažādākajām alegorijām un apstrādātas ar zeltu. Aiz šīm durvīm atrodas siena un tad atkal durvis

no balta marmora; šīs durvis ved tempļa iekšienē. Un tad jūs beidzot esat nonākuši galvenajā zālē, zem kupola, un ejat uz centrālo altāri, pārsteigti no brīnišķīgā skata, kas paveras jūsu acīm! Jūs aptver svētās vietas klusums, virs jūsu galvas ir marmora kupols ar gaisa arkām, mazliet līdzīgs svētā Pāvila tempļa kupolam Londonā, tad lidojoša eņģeļa figūra un vesela jūra saules staru, kas dāsni krīt uz zelta altāri! Uz austrumu un rietumu pusi atrodas vēl divi altāri, tāpat saules staru apspīdēti, kas krīt uz svētnīcas puskrēslā tīto svēto vietu. Visur marmora mirdzums, visur noslēpumainība un skaistums!

Uz centrālā zelta altāra deg balta uguns, kam apkārt kā vainags vijas viegli, zilgani dūmi. Altāris, izgatavots no marmora, izgreznots ar zeltu, tam ir apaļa forma, kas atgādina sauli. Altāra pamatni rotā 12 lielas ziedlapiņas, kas veidotas no tīra zelta. Caurām naktīm un caurām dienām šīs ziedlapiņas ir aizvērušās pāri kā sargādamas to, līdzīgi tam, kā lilijas ziedlapas aizveras lietainā dienā. Bet, kad pusdienas saules stari caur kupolu iespīd templī un apgaismo zelta ziedu, tad ziedlapiņas noslēpumaini atveras.

Desmit zeltā darinātu eņģeļu sargā svētnīcas mieru. Šīs figūras ar dievbijībā noliektām galvām, apgarotām sejām, nolaistiem spārniem pārsteidz ar apbrīnojamu skaistumu.

Uz austrumiem no galvenā altāra grīda ir darināta nevis no baltā marmora, kā viscauri, bet no izturīgām vara plāksnēm, un šis apstāklis piesaistīja manu uzmanību. Austrumu un rietumu altāri nav tik bagātīgi un skaisti, kaut gan arī tie ir darināti no zelta, un zelta eņģeļu spārnotās figūras stāv katra altāra sānos. Aiz austrumu altāra sienā ir izveidotas atveres, līdzīgas šaujamlūkām. Pa šīm atverēm iespiežas pirmie uzlecošās saules stari, tic maigi apspīd lielā, centrālā altāra ziedlapiņas un krīt uz rietumu altāri. Vakarā norietošās saules pēdējie stari ilgi kavējas pie austrumu altāra, kamēr tie izgaist nakts tumsā.

Tās ir maigas vakara atvadas no rītausmas.

Izņemot šos trīs altārus un spārnotās eņģeļu figūras pār tiem, tempļa pārējā telpa, kas atrodas zem baltā kupola, ir pilnīgi tukša; tur nav nekādu izgreznojumu, un tas, manuprāt, pastiprina jau tā grandiozo iespaidu, ko izraisa šis Saules templis.

Kad es salīdzinu šo ģeniālo mākslas darbu ar raibajām celtnēm un nožēlojamiem ornamentiem, ar ko arhitekti izgrezno Eiropas pilsētas, es jūtu, ka viņiem nāktos pamācīties pie Cuvendi meistariem! Kad manas acis bija pieradušas pie lieliskās celtnes maigi krēslainā apgaismojuma, pie tās marmora dižā skaistuma, pie visu līniju un apveidu pilnības, no manām lūpām nejauši atskanēja izsauciens: «Te pat suns kļūtu reliģiozs!» Šis izsauciens, protams, ir vulgārs, bet tas skaidrāk izsaka manu domu, nekā jebkurš slavinājums.

Pie tempļa vārtiem mūs sagaidīja sardze un zaldāti, kas bija priesteru pakļautībā. Viņi mūs ieveda vienā no portikiem un atstāja te uz pusstundu. Pa šo laiku mēs paspējām aprunāties, neslēpdami, ka mums draud lielas briesmas, un nolēmām: ja mūs mēģinās sagūstīt, tad mēs aizstāvēsimies, cik vien būs mūsu spēkos. Amslopogass bez kavēšanās paziņoja, ka viņš ar savu cirvi dižā priestera cienījamo galvu sacirtīšot gabalu gabalos. No tās vietas, kur mēs stāvējām, mēs varējām redzēt milzum daudz ļaužu, kas piepildīja templi; acīmredzot tic gaidīja kādu neparastu notikumu. Katru dienu, kad pusdienas saules stari apspīd centrālo altāri, tauru skaņu pavadībā tiek ziedots upuris Saules dievam; upuri ir dažādi — tas var būt nogalināts auns vai vērsis, var būt arī augļi vai labība. Upurēšana var notikt arī pēc pusdienas, jo Cuvendi atrodas netālu no ekvatora un ļoti augstu virs jūras līmeņa, tā ka saule arī pēcpusdienā var sūtīt savus vertikālos starus uz zemi. Šodien upurēšanai vajadzēja notikt laikā, kad pulkstenis rāda 8 minūtes uz vieniem.

Tieši pulksten divpadsmitos ieradās priesteris, padeva zīmi, un sardze palūdza mūs pavirzīties uz priekšu, ko mēs ari izdarījām, izņemot Alfonu, kura seja pauda vislielākās šausmas. Pēc dažām sekundēm mēs stāvējām ārpus porlika un skatījāmies uz milzīgo cilvēku pūli, kas bija sadrūzmējušies pie centrālā altāra un alkatīgi apskatīja svešzemniekus, kuri bija izdarījuši svētuma zaimošanu, — pirmos svešzemniekus, kurus viņiem nācās redzēt savā zemē.

Reizē ar mūsu parādīšanos ļaužu pūli pāršalca kaut kāda nenoteikta murdoņa. Mēs izgājām cauri pūlim un apstājāmies austrumu pusē, tur, kur grīda bija taisīta no vara, un stāvējām ar seju pret altāri. Telpa apkārt spārnotajām zelta figūrām bija norobežota ar virvi, un tauta drūzmējās aiz virves. Priesteri, ģērbušies baltās drānās un turēdami rokās zelta taures, sastājās aplī, viņiem priekšā nostājās Egons, dižais priesteris ar mazo apaļo cepurīti uz galvas. Mēs stāvējām uz vara grīdas, un mums nebija nekādas nojausmas, ko ar mums te gatavojas darīt, kaut gan es kaut kur zem grīdas saklausīju savādu skaņu — tādu kā šņākoņu vai šalkoņu. Es palūkojos visapkārt, cerēdams ieraudzīt templī māsas karalienes, bet viņu nebija. Mēs gaidījām. Atkal atskanēja taures skaņas, un abas karalienes viena otrai līdzās ienāca templī augstmaņu pavadībā, starp kuriem es ieraudzīju arī Nastu. Aizmugurē sekoja miesassargu pulks. Es biju ļoti priecīgs, ieraudzījis karalienes. Viņas abas nostājās priekšā, pa labi un pa kreisi stāvēja augstmaņi, bet aiz muguras puslokā izkārtojās sardze.

Iestājās klusums. Nilepta paskatījās uz mums un saprata manu skatienu. Man šķita, ka viņa grib kaut ko teikt ar acīm. No manas sejas viņas skatiens virzījās uz vara grīdu, kura bija mums zem kājām. Pēc tam sekoja tik tikko manāma galvas kustība. Sākumā es nesapratu, bet tad viņa to atkārtoja. Es atģidos, ka mums vajag virzīties atpakaļ un iet nost no vara grīdas. Vēl viens skatiens, — un manās aizdomas pārvērtās pārliecībā: bīstamība slēpjas tajā apstāklī, ka mēs stāvam uz vara grīdas! Sers Henrijs stāvēja man vienā pusē,

Amslopogass — otrā. Nepagriezdams galvu, es, cik klusu vien varēdams, čukstēju viņiem, lai viņi sāk virzīties atpakaļ — lēni, soli pa solītim, kamēr viņu kājas skars marmora grīdu tur, kur beidzas vara grīda.

Sers Henrijs to pačukstēja Gudam un Alfonam. Mēs sākām kāpties atpakaļ — lēni, nemanāmi, tik nemanāmi, ka tikai Nilepta un Zoraja to ievēroja. Es vēlreiz palūkojos uz Nilcptu, viņa nemanāmi pamāja ar galvu, dodama piekrišanas zīmi. Kamēr Egona acis lūgšanas ekstāzē bija pievērstas altārim, manējās arī ar zināmu ekstāzi uzmanīja viņa muguru. Pēkšņi viņš pacēla savas garās rokas uz augšu un svinīgā balsī sāka dziedāt Saules himnu. Tas bija aicinājums, tā bija lūgsna Saulei:

Klusums dziļš valda pār tumsības skarbajām dzīlēm, Klusums un tumsa klāj Zemi un aizsedz tās skumīgo vaigu; Zeme sēro, Zeme lej asaras karstas, tā ilgojas gaismas un Saules… Tumšajā debesu lokā, rau, zvaigzne ar zvaigzni tur sarunājas; Zvaigznēm nosētā nakts Zemi apskauj, bet miera tai nava. Zeme ietērpjas miglā, gluži kā sēru plīvuru baltu sev uzklāj Un stiepj sa vas bālās rokas uz austrumu pusi!

Tur, tālajos austrumos, gaisma sāk debesis sārtot, —

Rau, Zeme to nojauš, tā ilgās un cerībās rokas pret debesīm ceļ.

Tad lieli eņģeļu pulki, ai, Saule, no svētvietas salido kopā,

Tie aizgaiņā tumsu, to zobeni uguņu uguņos mirdz,

Pat debesīs uzkāpj tie, izdzenā mainīgās zvaigznes —

Prom, atpakaļ tumšās nakts klēpī, pie tumsības klusuma krūts!

Pie debesīm mēness sāk balēt kā mirstoša cilvēka seja!

Nāc, Saules dievs gaišais, tev slavas un goda ceļš atvērts, Nāc, Saules dievs spožais, tu, saulstaru mantijā tērptais! Tavs ceļš ved pa debesu velvi, tavs sēdeklis uguņu ratos! Tava līgava Zeme jau gaida, tā ilgojas siltuma, mīlas. Tu sniegsi tai siltumu, mīlu, tā dāvās tev Saules bērnus. Tu — Saules dievs, Pasaules tēvs, tu — gaismas avots un spēks! Tavi bērni pret tevi stiepj rokas, tie sasildās siltajos staros. Pat sirmgalvji tiecas pie tevis un atceras bijušās veiksmes. Vienvienīgi Nāve mīl aizmirstību un tumsu, ne Sauli!

Kad māc tevi dusmas vai rūpes, tu slēp savu seju no bērniem. Ar mākoņu aizkaru tumšu tad klājas tavs gaišais vaigs, Un Zeme no aukstuma nodreb, un debesis raud un raud, Tās raud par mums visiem; skan draudīgi pērkona dārdi, Un debesu as'ras kā lietus uz Zemi tad krīt!

Debesis nopūšas, vēja brāzmas šīs nopūtas atnes uz Zemi, Ziedi tad pamirst, un auglīgie tīrumi skumst. Sirmgalvji sēro, un mazuļi noslēpjas mājās, Alkaini ilgojas gaismas un gaida tie tevi, ak, Saule!

Saki, kas esi tu, mūžīgais brīnums, tu, mūžīgā Saule?

Kas tevi iecēla debesu augstajā tronī, kas deva tev mūžīgo gaismu?

Kad tavai gaitai bij' sākums un kad tavai gaitai būs beigas?

Tu glabā dzīvību sevī, tu — dzīvības gara ietērps!

Tu — mūžīga. Atkal un atkal tavs ceļš ved pa debesu velvi.

Tu — visa sākums, un beigu tev nebūs nekad!

Tu — mūžīgs un bezgalīgs spēks. Tava gaita ir cēla un diža.

Tu — savā augstajā zelta tronī esi Valdnieks uz mūžu mūžiem!

Tu — Dzīvības Tēvs! Tu — Saule! Tu — starojošs, spirdzinošs spēks!

Egons beidza skandēt himnu, visumā skaistu un oriģinālu, un pēc pauzes, kas ilga vienu minūti, paskatījās uz augšu, uz tempļa kupolu, un iesaucās: «Ak, Saule, nāc uz sava altāra!» Un pēkšņi notika brīnums!

No augšas, līdzīgi ugunīgam zobenam, templī ielauzās spožs saules stars… Tas apspīdēja ziedveida altāra zeltītās ziedlapiņas, un brīnumainais zieds atvērās zem saules stara gaišās, mirdzošās elpas. Lēnām vērās vaļā lielās ziedlapas un kļuva redzams zelta altāris, kurā dega uguns. Priesteri sāka pūst taures… Skaļš kliedziens atskanēja ļaužu pūlī, skaņas pacēlās uz augšu līdz zelta kupolam un izraisīja atbalsi tempļa marmora sienās. Saules stars krita uz zelta altāri, uz svēto uguni, kas saviļņojās un pazuda. Atkal atskanēja taures skaņas. Atkal priesteri, pacēluši rokas uz augšu, iesaucās:

«Pieņem mūsu upuri, ak, Saule!»

Tajā mirklī es uztvēru Nileptas skatienu, viņas acis bija cieši pievērstas vara grīdai.

— Esiet modri! — es skaļi teicu. — Esiet modri! Es redzēju, ka Egons noliecās un pieskārās altārim. Apkārtstāvošo ļaužu sejas pēkšņi nosarka, pēc tam nobālēja… Gluži kā dziļa nopūta nošalca pār mūsu galvām. Nilepta noliecās uz priekšu un ar neapzinātu kustību aizlika roku acīm priekšā. Zoraja pagriezās un kaut ko pačukstēja miesassargu priekšniekam. Pēkšņi ar spalgu troksni vara grīda mūsu priekšā atvērās, un mēs ieraudzījām visbriesmīgāko krāsni, kas atradās zem altāra, — tā bija milzīgi liela un tik ļoti nokaitēta, ka te varēja izkausēt pat dzelzi.

Ar briesmīgu kliedzienu mēs atlēcām atpakaļ, visi, izņemot nelaimīgo Alfonu, kurš, pamiris no šausmām, droši vien būtu iekritis

ugunī, ja sera Henrija spēcīgā roka nebūtu to satvērusi un atrāvusi atpakaļ.

Šausmīga kurnēšana sacēlās pūlī. Mēs, visi četri, pavirzījāmies atpakaļ; Alfons nostājās vidū un aizslēpās aiz mūsu mugurām. Mums līdzi bija revolveri; kaut gan pie izejas no pils visi ieroči mums tika laipni atņemti, tomēr revolveri palika, jo par tiem te nebija nekāda priekšstata.

Amslopogasam rokā bija cirvis, jo neviens tomēr neuzdrīkstējās viņam to atņemt; pašlaik viņš ar izaicinošu skatu grieza cirvi sev apkārt galvai un tad iebelza ar to pa tempļa marmora sienu. Pēkšņi priesteri izrāva zobenus, kas bija paslēpti viņu baltajos tērpos, un metās mums virsū. Nekas cits neatlika: vajadzēja vai nu ko darīt, vai iet bojā. Pirmais priesteris, kas metās mums virsū, bija spēcīgs, liela auguma tēvainis. Es ielaidu viņam lodi pierē, viņš nokrita un ar briesmīgu kliedzienu ievēlās kvēlojošajā krāsnī, kas bija sagatavota priekš mums.

Nezinu, kas ietekmēja priesterus — briesmīgais kliedziens vai negaidītais šāviņa troksnis, bet viņi apstājās it kā pilnīgi paralizēti no bailēm. Iekams viņi atģidās, Zoraja kaut ko pateica, un vesela blīva apbruņotu vīru siena iclcnca mūs, abas karalienes un galma ļaudis. Tas viss notika vienā momentā — priesteri šaubījās, tauta stāvēja un gaidīja, kas notiks. Pēdējais degošā priestera kliedziens izgaisa tālumā. Templī valdīja nāves klusums.

Dižais priesteris Egons pagrieza pret karalienēm savu nikno, sātanisko seju.

Pavēliet pabeigt upurēšanu! — viņš tām uzkliedza. — Vai tad šie svešzemnieki nav izdarījuši svētuma zaimošanu? Kāpēc jūs zem savas karaliskās mantijas slēpjat šos ļaundarus? Vai viņi nav nolemti nāvei? Vai mūsu priesteris negāja bojā no šo svešzemnieku burvestībām? Kā vējš no debesīm viņi te ieradās, no kurienes — neviens no mums to nezina, un kas viņi ir — ari neviens nezina! Sargieties, karalienes, apvainot dižo Saules dievu viņa svētā altāra priekšā! Viņa vara ir augstāka par mūsu varu! Viņa tiesa ir taisnīgāka par mūsu tiesu! Sargieties pacelt pret viņu savu necienīgo roku! Lai upurēšana tiek pabeigta ak, karalienes!

Tad Zoraja sāka runāt maigā balsī, un, lai cik nopietna bija viņas runa, es tajā saklausīju arī mazdrusciņ zobgalības.

Ak, Egon, tu izteici savu vēlēšanos, un tu runāji patiesību! Bet tu pats gribi pacelt savu necienīgo roku pret Saules dieva taisnīgo tiesu. Padomā jel, pusdienas upuris ir ziedots, Saule mūs pagodināja, pieņemdama par upuri savu priesteri! — viņa izteica pilnīgi jaunu domu, un tauta to uzņēma ar atzinīgiem izsaucieniem. — Padomā par šiem ļaudīm! Viņi — svešzemnieki, atbraukuši šurp pa ezeru. Kas

viņus šurp aicināja? Kā viņi tc nokļuva? Kāpēc tu domā, ka viņi, tāpat kā mēs, nepielūdz Sauli? Vai parādīt viesmīlību tiem, kas ierodas mūsu zemē, nozīmē iemest viņus ugunī? Kaunies! Kaunies! Vai tā ir viesmīlība? Mēs esam mācīti uzņemt pie sevis svešzemniekus un būt pret tiem laipni, pārsiet viņu ievainojumus, nomierināt viņus un paēdināt! Tu gribēji viņus nomierināt ugunīgā krāsnī un pabarot ar dūmiem? Kauns tev, kauns!

Viņa apklusa, vērodama savu vārdu iespaidu uz ļaudīm un, redzēdama, ak pūlis viņas vārdus uzņem ar atzinību, mainīja toni.

Atbrīvo vietu! — viņa asi iesaucās. — Atbrīvo vietu, es saku! Atbrīvo ccļu karalienēm un tiem, kurus viņas slēpj zem savas karaliskās mantijas!

Bet ja es to nevēlos darīt, karaliene? — Egons izgrūda caur zobiem.

Sardze mums parādīs ceļu, — skanēja lepna atbilde, — pat te, svētnīcā, pār priesteru līķiem!

Egons nobālēja no dusmām un paskatījās uz ļaužu pūli. Bija skaidrs, ka visas tautas simpātijas bija karalieņu pusē. Cuvendi ziņkārīga un sabiedriska tauta. Lai arī cik briesmīga viņu acīs bija mūsu izdarītā svētuma zaimošana, viņus nebūt neiepriecināja doma, ka dzīvus svešzemniekus, kurus viņi redz pirmo reizi, vajadzētu iemest ugunīgajā krāsnī; viņi bija ieinteresēti mūs apskatīt, iepazīt, vārdu sakot, apmierināt savu kāri pēc zināšanām. Egons to redzēja un sāka šaubīties. Tad ierunājās Nilepta savā dziedošajā balsī:

Padomā, Egon, — viņa.tcica, — ka svešzemnieki, pēc manas māsas vārdiem, varbūt ir tādi paši Saules pielūdzēji kā mēs! Pašreiz viņi nevar runāt. Atliec šo jautājumu, kamēr viņi iemācīsies mūsu valodu! Vai var sodīt, neuzklausot aizstāvēšanos? Kad šie ļaudis būs iemācījušies mūsu valodu, lai varētu par sevi pastāstīt, tad būs iespējams viņus nopratināt un visu noskaidrot!

Pašlaik tā bija teicama izeja Egonam, un vecais, atriebīgais priesteris tai pieķērās.

Lai notiek pēc jūsu prāta ak, karalienes! — viņš teica.

Ļausim šiem ļaudīm tagad iet brīvē un, kad viņi būs iemācījušies mūsu valodu, tad nopratināsim viņus! Es ar savu pazemīgo lūgšanu dievības altāra priekšā izlūgšos, lai Saules dievs novērš no mūsu Zemes visas bēdas un nelaimes, kādas var sekot kā sods par svētuma zaimošanu!

Rāma murdēšana, kas atskanēja no ļaužu pūļa, bija atbilde uz priestera vārdiem.

Karaliskās sardzes ielenkti, mēs devāmies no tempļa atpakaļ uz pili.

Pēc tam mēs ilgi apspriedām notikušo, pārrunājām, cik bīstamā stāvoklī bijām nokļuvuši priesteru viltības dēļ. Pat karaliene ir bezspēcīga pret viņu varenību! Ja karalienes nebūtu mūs aizstāvējušas, mēs jau sen būtu pagalam, nebūtu pat paspējuši apskatīt slaveno Saules templi.

Mēģinājums mūs iemest ugunī, mums pat nenojaušot šīs briesmas, bija priesteru pēdējā viltība, lai tiktu ar mums galā!

## XV nodaļa ZORAJAS DZIESMA

Mēs atgriezāmies pilī un lieliski pavadījām laiku.

Abas karalienes, augstmaņi, tauta — visi centās parādīt mums godu un apbēra mūs ar dāvanām. Kas attiecas uz nelāgo notikumu ar nīlzirgiem, — tas tika nodots aizmirstībai; tādas attiecības mūs ļoti iepriecināja. Katru dienu pie mums ieradās kāda deputācija [61] , un dažādi ļaudis apskatīja mūsu ieročus un drēbes, mūsu iērauua kreklus, mūsu instrumentus, it sevišķi kabatas pulksteņus, kas viņus tik ļoti sajūsmināja. Bet mums sanāca dusmas, kad daži Cuvendi modes franti bija sadomājuši nokopēt mūsu drēbes, proti, sera Henrija žaketi.

Kādu ritu, kad mēs jau bijām uzmodušies, mūs gaidīja vesela deputācija, un Guds, kā parasti, parādīja viņiem savu jūrnieka formu.

Bet šī deputācija, kā likās, sastāvēja no citas kategorijas ļaudīm, ne no tiem, kādi pie mums bija jau ciemojušies.

Šie šķita kaut kādi nenozīmīgi cilvēki, ārkārtīgi pieklājīgi, un visa viņu uzmanība bija pievērsta dažādiem Guda formastērpa sīkumiem; viņi arī atzīmēja Guda formastērpa izmērus.

Guds jutās ļoti glaimots, viņam ne prātā nenāca, ka šie ciemiņi un apjūsmotāji ir Milosis pilsētas seši galvenie drēbnieki. Pēc vienas dienas Gudam bija liels gods redzot, ka septiņi vai astoņi franti pilnā jūrnieka formā dižojas pa Milosis pilsētu. Es nekad neaizmirsīšu izbrīnu un nepatiku viņa sejā!

Rezultātā, lai turpmāk nenotiktu līdzīga atdarināšana, mēs nolēmām nēsāt Cuvendi nacionālos tērpus, vēl jo vairāk tādēļ, ka mūsu drēbes bija jau pamatīgi izvalkātas. Un cik ērtas bija šīs iezemiešu drēbes! Kaut gan jāatzīstas, ka es tajās izskatījos ļoti smieklīgs, tāpat arī Alfons.

Vienīgi Amslopogass atsacījās uzģērbt jebkādu apģērbu. Kad viņa gurnu apsējs jeb «muca» bija novalkāts, vecais zuls izgatavoja sev jaunu un turpināja staigāt kails kā viņa paša cirvis.

Šajā laikā mēs sākām mācīties cuvendi valodu, un mums bija samērā labas sekmes. Nākamajā rītā pēc mūsu piedzīvojuma templī pie mums ieradās trīs svarīgi un godpilni senjori1, apbruņojušies ar manuskriptiem, grāmatām, tinti un citiem rakstāmpiederumiem un paskaidroja, ka esot sūtīti mūs apmācīt.

Mēs visi, izņemot Amslopogasu, sākām mācīties, veltīdami mācībām četras stundas dienā. Kas attiecas uz Amslopogasu, viņš negribēja ne dzirdēt par mācīšanos, viņš nevēlējās mācīties «sieviešu valodu». Kad vicas no skolotājiem piegāja viņam klāt ar grāmatu un atvēra to viņa priekšā vispārliecinošākā veidā, ar smaidu uz lūpām, — līdzīgi kā baznīcas vecākais pazemīgi pastiepj pretī upura trauku bagātam, bet skopam draudzes loceklim, — Amslopogass pielēca kājās ar šausmīgiem lamu vārdiem un savicināja cirvi iebiedētā skolotāja acu priekšā. Ar to arī beidzās mēģinājums iemācīt viņam cuvendi valodu.

Katru rītu mēs pavadījām šajās derīgajās nodarbībās, kas mums kļuva ar katru dienu interesantākas, bet pēc pusdienas mēs izbaudījām pilnīgu brīvību.

Citreiz mēs gājām pastaigāties, apskatījām zelta drumslas un marmora lauskas, dažreiz paņēmām līdzi suņus un gājām medībās. Tas bija brīnišķīgs sports, un mūsu zirgi bija lieliski. Karaliskie zirgu staļļi bija mūsu rīcībā, bez tam Nilepta mums uzdāvināja četrus brīnišķīgus zirgus.

Citreiz mums gadījās piedalīties medībās ar vanagiem — tas ir ļoti iecienīts sporta veids Cuvendi, — vanagus izlaiž uz putniem, kas līdzīgi irbēm; šiem putniem piemīt apbrīnojams lidojums — ātrs un spēcīgs. Atvairīdamies no vanaga uzbrukuma, putns zaudē galvu un uzšaujas augstu gaisā — tas ir brīnišķīgs skats! Citreiz šīm līdzīgās medības dažādo tādējādi, ka uzlaiž pieradinātu ērgli kādam dzīvniekam, kas līdzīgs antilopei. Milzīgais putns apbrīnojami skaisti lidinās augstu debesīs, paceļas arvien augstāk un augstāk, kamēr tas izskatās kā tikko samanāms melns punktiņš; tad tas pēkšņi kā lode krīt lejā uz dzīvnieku, kas biezajā zālē noslēpjas no visiem, to saredz vienīgi ērgļa asās acis.

Citās dienās mēs, savukārt, ar pretvizīti atbildējām saviem ciemiņiem — apmeklējām skaistas augstmaņu pilis un ciematiņus, kas bija šo piļu pakļautībā. Mēs redzējām vīnogu dārzus, labības

1 Senjors — viduslaiku Rietumeiropā — lielu zemes gabalu īpašnieks, feodālis, kam bija augstākā vara attiecībā uz viņam pakļautajiem. Spānijā senjors nozīmē vienkārši — kungs. — Tulk.

laukus, lieliski uzturētus, koptus parkus ar bagātu augu valsti, kas mūs ārkārtīgi sajūsmināja.

Milzīgi koki stāv kā spēcīgi, vareni milži! Cik lepni tic slien savas virsotnes pretī vētrām un negaisiem, kā tic priecājas, kad jūt tuvojoties dzīvinošo pavasari! Cik vareni viņi sarunājas ar vējiem! Tūkstoši Eola [62] kokļu nevarētu līdzināties šo milzīgo koku nopūtām, lapu šalkām! Paiet gadu simteņi. Koki stāv, priecājas par Saules uzlēkšanu un norietēšanu, priecājas par zvaigznēm naktī, tie stāv rāmi un mierīgi, tiem pāri trako vētras, brāzmo lietus, krīt sniegs, bet koki no zemes mātes dzīlēm nepārtraukti uzņem dzīvības sulas un, vērojot gadu simteņu gaitas un norises, mācās izzināt lielo dzīvības un nāves noslēpumu. Veselas paaudzes staigās viņiem garām — cilvēki, dinastijas, paražas, tikumi un netikumi, kamēr kādā noteiktā dienā nikna vētra sāks trakot viņu galotnēs un dos pēdējo triecienu stiprajiem stumbriem.

Ar laiku seram Henrijam, Gudam un man ieviesās paradums vakariņot kopā ar Viņu Majestātēm karalienēm, zināms, ne vienmēr, bet reizes četras nedēļā, kad viņas nebija aizņemtas valsts darbā. Man jāatzīstas, ka šīs mazās vakariņas bija lieliskas. Es vēroju, cik dabiski Nileptas jaukums izpaudās viņas vienkāršībā, viņas naivajā interesē par visādiem niekiem. Tā bija pati vienkāršākā un mīļākā sieviete, kādu man jebkad bija nācies pazīt; kad viņas kaislības bija apvaldītas, viņa bija apbrīnojami rāma un maiga, bet viņa prata būt arī lepna karaliene, kad tas bija vajadzīgs, un liesmojoša mežone, ja viņas jūtas tika aizskartas.

Es nekad neaizmirsīšu traci, kas notika tajā dienā, kad es pirmo reizi pārliecinājos, ka viņa mīl Kērtisu. Notikums iesākās sakarā ar Guda pārmērīgo kāri pēc sieviešu sabiedrības. Bija pagājuši trīs mēneši, kopš mēs mācījāmies cuvendi valodu, kad pēkšņi kapteinis Guds bija galīgi izlēmis, ka viņam līdz kaklam apnikuši vecic skolotāji, un, nesacīdams nevienam ne vārda, paziņoja vecītim, ka mūsu valodas mācības turpmāk vairs nevar būt sekmīgas, ja mūsu skolotājas nebūs sievietes, — pie tam jaunas sievietes, — viņš norūpējies piebilda. — Manā dzimtenē, — Guds paskaidroja, — ir tāda paraža, ka svešzemnieku apmācībai ir jāizrauga visbrīnišķīgākās meitenes.

Vecic džentlmeņi klausījās, mutes atplctuši. Viņi noticēja Guda vārdiem, pieļaujot tādu domu, — tā saskanēja ar viņu filozofiskajiem uzskatiem —, ka skaistuma vērošana labvēlīgi ietekmē prāta attīstību, līdzīgi tam, kā saule un svaigs gaiss atspirdzina cilvēka fizisko būtību. Tika nolemts, ka mēs nesalīdzināmi ātrāk un vieglāk iemācīsimies Cuvendi valodu, ja būs iespējams atrast piemērotas skolotājas. Un, tā kā sieviešu dzimums ir pļāpīgs, tad mēs drīz vien iegūsim arī mums vajadzīgo runas praksi.

Mācītie džentlmeņi aizgāja, apliecinādami Gudam, ka Guda pavēle pilnā mērā saskan ar viņu personisko vēlēšanos.

Varat iedomāties manu izbrīnu un šausmas — tāpat, manuprāt, jutās sers Henrijs, — kad, ieejot istabā, kur parasti notika mūsu nodarbības, mūsu cienījamo skolotāju vietā mēs ieraudzījām trīs brīnumdaiļas, jaunas sievietes; viņas sarka, uzsmaidīja mums, taisīja kniksīšus un ar zīmēm skaidroja, ka viņas ir atsūtītas, lai mūs apmācītu. Kamēr mēs izbrīnā skatījāmies cits uz citu, Guds sāka mums izskaidrot, ka vecie džentlmeņi vakar, pavisam vēlu vakarā, esot viņam teikuši, ka turpmākai valodas mācīšanai esot nepieciešamas skolotājas. Es biju pārsteigts un prasīju padomu seram Henrijam, ko darīt šādos kritiskos apstākļos.

Labi, — viņš atbildēja, — re, dāmas jau ir klāt! Ja mēs viņas sūtīsim atpakaļ, tad varam viņas apvainot. Mēs nedrīkstam būt rupji pret viņām, jūs redzat, kā viņas ir nosarkušas un samulsušas!

Pa to laiku Guds jau bija uzsācis mācības, izvēloties par skolotāju pašu daiļāko no visām trim; ar dziļu nopūtu es sekoju viņa piemēram. Diena pagāja labi. Jaunās dāmas bija ļoti gudras, iecietīgas un tikai smējās, kad mums gadījās kādu vārdu izkropļot vai sagrozīt. Es nekad nebiju domājis, ka Guds var būt mācībās tik uzmanīgs; pat sers Henrijs, šķiet, ar jaunu centību ķērās pie valodas mācīšanās.

Vai tiešām vienmēr tā būs? — es domāju.

Nākamajā dienā mēs bijām vēl laipnāki pret jaunajām dāmām, mūsu mācības bieži tika pārtrauktas ar viņu jautājumiem par mūsu dzimteni; mēs atbildējām, kā prazdami, cuvendi valodā. Es dzirdēju, kā Guds apgalvoja savai skolotājai, ka viņas skaistums pārspējot visas Eiropas skaistumu, tāpat kā saule — mēness skaistumu. Viņa atbildēja ar vieglu galvas mājienu un iebilda, ka viņa esot tikai skolotāja un nekas vairāk, un ka nedrīkst teikt tādus vārdus nabaga meitenei. Pēc tam dāmas mums nodziedāja kādu dziesmiņu, ļoti dabisku un vienkāršu. Cuvendi dziesmas par mīlestību ir visumā aizkustinošas. Trešajā dienā mēs ar savām skolotājām jau bijām sirsnīgi sadraudzējušies. Guds pastāstīja savai labajai skolotājai savus mīlas piedzīvojumus, un viņa bija tik aizkustināta, ka viņi abi divi kādu laiciņu sēdēja, iegrimuši ilgu pilnā sapņainībā un brīdi pa brīdim skumji nopūtās. Mēs ar savu skolotāju — jautru, zilacainu meiteni — spriedām par Cuvendi mākslu, bet viņa, izmantodama katru izdevīgu gadījumu, jokojot lika man uz muguras un pakauša kādu kukaini, kas izskatījās pēc tarakāna. Telpas pretējā pusē sers Henrijs ar savu guvernanti [63] bija iedziļinājušies, kā man likās, cuvendi valodas vārdu izrunāšanā un to nozīmes iegaumēšanā. Dāma maigi izrunāja vārdu, kas nozīmē «roka», un sers Henrijs saņēma viņas roku savējā; dāma teica vārdu «acis», un viņš ieskatījās viņas dziļajās acīs; pēc tam es dzirdēju vārdu «lūpas»…, bet šajā momentā mana jaunā dāma pamanījās ielaist tarakānu man aiz apkakles un pati, skaļi smiedamās, aizskrēja. Es neciešu tarakānus un tūlīt sāku purināt drēbes, smiedamies par savas skolotājas pārgalvībām. Tad es paķēru spilventiņu, uz kura viņa bija sēdējusi, un metu to viņai nopakaļis. Iedomājieties manu kaunu, manas šausmas, manu izmisumu, kad durvis pēkšņi atvērās un divu karavīru pavadībā pie mums ienāca Nilepta. Spilvens, ko es metu, uzkrita vienam karavīram taisni uz galvas. Es tūdaļ izlikos, ka par spilvenu neko nezinu. Guds pārtrauca skumjās nopūtas, bet sers Henrijs sāka svilpot. Kas attiecas uz nabaga meitenēm, viņas bija pilnīgā neziņā un apjukumā.

Bet Nilepta! Viņa iztaisnojās visā augumā, viņas seja nosarka, pēc tam viņa kļuva bāla kā nāve.

Nogaliniet šo sievieti! — viņa uztrauktā balsī pavēlēja karavīriem, norādīdama uz sera Henrija brīnišķīgo skolotāju.

Karavīri palika stāvot, nevarēdami izšķirties, ko darīt.

Vai jūs dzirdējāt manu pavēli, vai ne? — viņa vēlreiz uzsauca.

Sardzes vīri ar paceltiem šķēpiem tuvojās meitenei.

Sers Henrijs atģidās, saprazdams, ka komēdija draud pārvērsties par traģēdiju.

Stāt! — viņš dusmīgi iesaucās, nostājies izbiedētajai meitenei priekšā. — Kaunies, karaliene! Kaunies! Tu neliksi viņu nogalināt!

Tev laikam ir pietiekams iemesls viņu aizstāvēt? — jautāja saniknotā karaliene. — Viņai jāmirst! Viņai jāmirst! — Nilepta piesita kāju pie zemes.

Labi, — barons atbildēja, — tad arī es miršu kopā ar viņu! Es esmu tavs kalps, karaliene, dari ar mani, ko vēlies! — sers Henrijs paklanījās viņas priekšā un ar savām skaidrajām acīm ielūkojās karalienes sejā.

Es gribētu nogalināt arī tevi, tādēļ ka tu smejies par mani! — atbildēja Nilepta un, sajuzdama, ka nespēj vairs valdīt pār sevi, nezinādama, ko tagad darīt, viņa negaidot izplūda asaru straumēs un bija tik aizkustinoši skaista savā kaislīgajā izmisumā, ka pat es, sirmgalvis, apskaudu seru Henriju, kas metās viņu mierināt.

Bija neparasts skats, kad viņš turēja karalieni savos apskāvienos, paskaidrodams viņai visu, kas te pie mums bija noticis; liekas, šie paskaidrojumi karalieni nomierināja, pēc tam viņa ātri sakārtojās un aizgāja, atstādama mūs uztraukumā un neziņā.

Tūlīt pēc tam pie mums atgriezās viens no karavīriem un paziņoja meitenēm, ka viņām draud nāve, tādēļ tām nekavējoties jābrauc prom no pilsētas un jāatgriežas mājās; tikai tad viņas būs pilnīgā drošībā. Viņas tūlīt aizgāja, pie tam viena no viņām filozofiski piebilda, ka tur neko nevarot darīt, un viņa esot apmierināta, ka varējusi kaut mazliet palīdzēt mums apgūt cuvendi valodu. Mana skolotāja bija visumā mīļa meitene un, aizmirsis par tarakāniem, es viņai uzdāvināju manā rīcībā esošo sešu pensu [64] monētu. Pēc tam pie mums atgriezās mūsu cienījamie skolotāji, atzīstos, man par lielu atvieglojumu.

Šajā sakarā mēs gaidījām vakariņas ar bailēm un trīcēšanu, bet mums paziņoja, ka karalienei Nileptai sasāpējusies galva. Šīs galvassāpes turpinājās veselas trīs dienas; ccturtaja diena Nilepta atkal ieradās uz vakariņām un ar maigu smaidu pastiepa seram Henrijam savu roku, lai viņš varētu pavadīt karalieni, nosēdinot to pie vakariņu galda.

Ne ar mazāko mājienu netika pieminēts incidents ar meitenēm. Ar nevainīgu izskatu Nilepta pateica mums, ka tajā dienā, kad viņa ieradusies mūs apciemot mācību nodarbību laikā, viņai uznācis tik spēcīgs reibonis, ka viņa tikai tagad esot tā īsti attapusies. Viņa vēl piebilda ar vieglu, viņai piemītošu humora izjūtu, ka acīmredzot skats uz cilvēkiem, kuri mācās, viņu šausmīgi satraucot.

Sers Henrijs ierunājās, ka karaliene, patiesi, tai dienā esot bijusi pilnīgi pārvērtusies; tai mirklī viņa uzmeta seram Henrijam tik asu skatienu, ka tas varēja iedurt ne sliktāk kā nazis.

Līdz ar to incidents bija beidzies. Pēc vakariņām Nilepta izteica vēlēšanos pārbaudīt mūsu zināšanas un bija ar rezultātiem apmierināta. Tad viņa ierosināja nodarboties ar mums vienu stundu, it sevišķi ar seru Henriju, un mēs atzinām, ka šī stunda bija ļoti interesanta.

Pa to laiku, kamēr mēs sarunājāmies, vai, pareizāk sakot, mācījāmies sarunāties un smējāmies, Zoraja sēdēja savā grieztajā krēslā, skatījās uz mums un lasīja mūsu sejās kā atvērtās grāmatās, laiku pa laikam piebilzdama dažus vārdus un pasmaidīdama savu mīklaino smaidu, kas bija līdzīgs saules staram, kurš izlauzies cauri drūmam mākonim. Zorajas tuvumā sēdēja Guds, godbijīgi lūkodamies uz viņu caur savu stikliņu, tādēļ ka viņš bija nopietni iemīlējies šajā drūmajā skaistumā, toties mani tas vienmēr mazliet biedēja. Es bieži Zoraju novēroju, un man radās aizdomas, ka zem ārējās vienaldzības viņa dziļi dvēselē slēpj skaudību pret Nilcptu. Tāpat es sapratu, un šis atklājums mani biedēja, ka Zoraja arī ir iemīlējusies serā Henrijā. Zināms, pārliecināts es par to nebiju. Nav viegli kaut ko izlasīt aukstas un augstprātīgas sievietes sirdī, bet es kaut ko nojautu, gluži kā mednieks, kas nojauš, no kuras puses pūtīs vējš.

Pagāja vēl trīs mēneši, un pa šo laiku mēs bijām ieguvuši diezgan labas zināšanas cuvendi valodā.

Mēs ieguvām arī iedzīvotāju un galma ļaužu mīlestību, iekarojām zinošu cilvēku reputāciju. Sers Henrijs iezemiešiem parādīja, kā izgatavot stiklu, kas viņiem bija vajadzīgs; ar veca almanaha1 palīdzību, kas bija mums līdzi, mēs pareģojām dažādas laika un debesu izmaiņas, pilnīgi nezināmas iezemiešu astronomiem. Mēs izskaidrojām iezemiešiem, kas bija sapulcējušies mums apkārt, tvaika mašīnas uzbūvi un vēl daudz dažādu lietu, par ko viņi nevarēja vien beigt brīnīties. Par to mums, savukārt, tika piešķirts liels gods: mēs kļuvām par māsu — karalieņu miesassargu priekšniekiem, pie kam mums tika ierādītas pastāvīgas telpas pilī un piešķirtas balsstiesības nacionālās politikas jautājumos.

Taču, lai cik skaidras bija debesis virs mūsu galvām, pie horizonta sāka veidoties liels mākonis. Zināms, neviens mums tagad neatgādināja par nošautajiem nīlzirgiem, bet grūti bija noticēt, ka priesteri būtu aizmirsuši izdarīto svētuma zaimošanu. Tieši otrādi, priesteru drūmais naids uzliesmoja vēl spēcīgāk, un tas, kas bija sācies no vienkāršas neiecietības un fanātisma, beidzās ar naidu, ko izraisīja skaudība. Cuvendi zemē priesteriem tiek izrādīts sevišķi liels gods. Mūsu ierašanās, mūsu zināšanas, mūsu ieroči, galu galā, tas viss, kn mēs tautai paskaidrojām un pastāstījām, izraisīja dziļu iespaidu uz Milosis pilsētas izglītotākajiem ļaudīm un ievērojami mazināja priesteru prestižu2. Viņiem par lielu sarūgtinājumu, ļaudis mūs ļoti iemīļoja un mums uzticējās. Šī uzticība priesteru naidu pret mums padarīja vēl lielāku.

Bez tam Nasta bija iemanījies noskaņot pret mums dažus augstmaņus, kuru antagonisms3 draudēja uzliesmot bīstamās liesmās. Nasta jau vairākus gadus kandidēja uz Nileptas roku, un vēl arvien viņš nebija zaudējis visas cerības to iegūt.

' Almanahs — viduslaikos par almanahu sauca kAlandāru ar dažādiem, galvenokārt astronomiskiem pareģojumiem; mūsu dienās almanahs — dažādu autoru literāru darbu krājums, kam pamats ir kāda kopīga pazīme (temats, žanrs u.c.). — Tulk.

1 Prestižs — autoritāte, ietekme, cieņa. — Tulk.

3 Antagonisms — naidīgums, nesamierināmas pretrunas. — Tulk.

Reizē ar mūsu ierašanos viss bija mainījies. Nilepta vairs viņam neuzsmaidīja, un viņš drīz vien uzminēja iemeslu. Saniknojies un sašutuma pilns viņš visu savu uzmanību veltīja Zorajai, bet bija spiests atzīt, ka vieglāk ir uzrāpties augšā pa atkarenu kalna nogāzi, nekā iegūt drūmās skaistules labvēlību.

Izteikusi divas, trīs indīgas piezīmes par Nastas rakstura svārstīgumu, Zoraja galīgi novērsās no viņa. Tad Nasta atcerējās savus 30 000 mežonīgos, ar zobeniem apbruņotos vīrus, kuri pēc viņa pavēles būtu gatavi pāriet pāri visiem Ziemeļu kalniem un, bez šaubīšanās un ar lielu labpatiku, izgreznot Milosis pilsētas vārtus ar mūsu galvām. Bet vispirms Nasta nolēma vēlreiz lūgt Nileptas roku visa galma klātbūtnē tieši pēc ikgadējās svinīgās ceremonijas, kad tiek pasludināti likumi, ko karaļi ir izdevuši kārtējā gada laikā.

Nilepta to uzzināja un pret šo ziņu izturējās diezgan nevērīgi, bet pie vakariņu galda ceremonijas priekšvakarā drebošā balsī mums par to paziņoja.

Sers Henrijs iekoda lūpā un, cik spēdams, mēģināja apvaldīt savu uztraukumu.

Kādu atbildi karalienei labpatiksies dot dižajam Nastam?

es puspajokam jautāju.

Kādu atbildi? — Nilepta iesaucās, graciozi paraustīdama savus brīnišķīgos plecus. — Ai, Makumazān! — Viņai patika aizņemties no vecā zula mūsu iesaukas. — Es pati nezinu, ko darīt nabaga sievietei, ja līgavainis ar zobenu draud iekarot viņas mīlestību! — No savu garo skropstu apakšas viņa uzmeta ātru skatienu Kērtisam.

Pēc tam mēs piecēlāmies no galda un pārgājām uz citu istabu.

Kvotermein, uzklausiet manus vārdus! — sers Henrijs teica.

Lūdzu, uzklausiet! Es nekad par to neesmu runājis, bet jūs, droši vien, varat nojaust. Es mīlu Nileptu. Ko man darīt?

Par laimi, es vairāk vai mazāk biju jau agrāk domājis par šo jautājumu un biju gatavs dot vajadzīgo atbildi.

Jums, Kērtis, jārunā ar pašu Nileptu, un šonakt pat! — es teicu. — Picejiet pie viņas un pačukstiet, ka jūs lūdzat viņu šonakt pusnaktī atnākt pie Rademesa statujas lielās zāles galā. Es stāvēšu sardzē. Tagad vai nekad, Kērtis!

Kad mēs iegājām istabā, Nilepta sēdēja, salikusi rokas klēpī, un viņas mīļās sejas izteiksme bija skumja. Nedaudz attālāk no viņas Zoraja un Guds klusi savā starpā sarunājās.

Bija jau vēls. Es zināju, ka drīz, atbilstoši savai paražai, karalienes ies prom, bet seram Henrijam nebija vēl izdevies pateikt Nileptai neviena vārda. Kaut arī mēs bieži redzējāmies ar māsām karalienēm, tomēr viņas arvien bija abas kopā. Es lauzīju galvu, domādams, ko tagad lai dara, kad pēkšņi man prātā iešāvās spīdoša doma.

Varbūt karalienei labpatiktos, — es teicu, zemu paklanīdamies Zorajas priekšā, — kaut ko mums nodziedāt? Mūsu sirdis alkst dzirdēt tavu dziedāšanu! Dziedi mums, Nakts karaliene! (Par Nakts karalieni tauta bija iesaukusi Zoraju.)

Manas dziesmas, Makumazān, neatvieglos sirdi! — atbildēja Zoraja. — Bet, ja tu vēlies, es dziedāšu!

Viņa piecēlās, piegāja pie galda, uz kura atradās lautai līdzīgs instruments, un uzņēma dažus akordus. Pēkšņi gluži kā putna dziesma izplūda viņas dziļās balss skaņas, pilnas ar mežonīgu maigumu, kaislībām un skumjām, ar tik grūtsirdīgu piedziedājumu, ka man asinis sastinga dzīslās. Sudrabaini toņi lējās pār mūsu galvām un izzuda tālumā, tad atkal tie atjaunojās un atdzīvojās, izteikdami visas pasaules ilgas un skumjas, apraudādami zaudēto laimi. Tā bija brīnišķīga dziesma, kaut arī man nebija laika to klausīties. Es tomēr centos iegaumēt vārdus un pārtulkoju to, cik nu ir iespējams pārtulkot šo tik īpatnējo dziesmu.

Zorajas dziesma

Kā aizmirsts un ievainots putns, kam tumsā un vētrā vairs lidot nav ļauts,

Kā roka, kas vājuma nespēkā noslīgst,

kad Nāves sirpis sāk pļaut,

Tā — mūsu dzīve! Ak, tā ir tik ciešanu pilna, pēc labestības tā sauc.

Kā lakstīgalas dziesma, kas mīļi mūs priecē, kad vakara debeši sārti,

Kā viscēlākais gars un spēks, kura priekšā veras pat debesu vārti,

Tā — mūsu mīla! Ak, mīla ies bojā, ja

vētrā tai spārni būs skarti.

Kā smagi kareivju soļi, kad taures skaņas tos izsauc un sirdīs tiem uguni dedz,

Kā Vētras dieva kliedziens, kad zibens zobens melno debesi pāršķeļ, ar gaismu to sedz,

Tā — mūsu vara! Ak, nākotne pīšļos un putekļos guļot to redz.

Tik īsa ir mūsu dzīve; tā drīzi vien aizies un pametīs mūs;

Tā — rūgti maldi; tā — sapnis, no kura kāds maigi modinās mūs

Tai brīdī, kad rītā vai vakarā piezagsies Nāve un līdzi sev aicinās mūs.

Piedziedājums:

Ak, šī pasaule ir brīnišķi skaista, bet tikai —

rītausmā, rītausmā, rītausmā…

Atnāk vakars, un sarkanā saule tad aiziet un nogrimst — asinīs, asinīs, asinīs…

Man bija tikai viena vēlēšanās — kaut es būtu pratis pierakstīt arī šīs dziesmas melodiju!

Ātrāk, Kērtis! — es pačukstēju, kad Zoraja sāka dziedāt otro pantu.

Nilepta, — teica sers Henrijs (mani nervi bija tā saspringti, ka es dzirdēju katru vārdu), — man jārunā ar jums, jau šonakt. Neatraidiet mani, es jūs lūdzu!

Kā es varu ar tevi runāt? — viņa atbildēja, skatīdamās uz seru Henriju. — Karalienes nav brīvas kā parastie ļaudis! Es tieku apsargāta, tieku novērota!

Uzklausiet mani, Nilepta! Pusnaktī es būšu lielajā zālē pie Rademesa statujas, man ir caurlaide! Makumazāns un zuls stāvēs sardzē. Ak, atnāc, mana karaliene, neatraidi mani!

Es nezinu, — viņa nomurmināja, — rīt…

Mūzika beidzās, un Zoraja pagrieza galvu uz mūsu pusi.

Es atnākšu! — Nilepta ātri teica. — Ja tev tava dzīvība dārga, skaties, nepievil mani!

## XVI nodaļa PIE RADEMESA STATUJAS

Bija nakts. Dziļa tumsa valdīja pār pilsētu. Paslepus, gluži kā ļaundari, mēs visi trīs — sers Henrijs, Amslopogass un es — pamazām lavījāmies arvien tuvāk troņa zālei. Tad sargs aizsprostoja mums ceļu. Es parādīju viņam caurlaidi. Karavīrs nolaida šķēpu un ļāva mums iet.

Tā kā mēs skaitījāmies karaliskās miesassardzes priekšnieki, mums bija tiesības brīvi ieiet. Laimīgi bijām sasnieguši zāli. Te bija tukšs un kluss, un mūsu soļu trokšņa atbalss uzmodināja iemigušās sienas. Gluži kā mirušo rēgi mēs slīdējām pa milzīgo zāli. Mani nomāca šis nāves klusums. Caur augstajām atverēm, kas bija ierīkotas sienā, spiedās iekšā pilnmēness stari un kā dīvaini sarežģīti raksti krita uz melnās marmora grīdas. Viens sudrabains stars apspīdēja guļošā Radcmesa statuju un pāri viņam noliekušos eņģeli, apgaismodams Rademcsa sejas brīnišķīgos vaibstus. Mēs apstājāmies pie statujas un sākām gaidīt. Mēs ar seru Ilenriju stāvējām līdzās, Amslopogass novietojās dažus soļus nostāk, tumsā, tā ka es tik tikko varēju atšķirt viņa figūras aprises; viņš stāvēja, atspiedies uz cirvja.

Mēs gaidījām tik ilgi, ka es jau biju mazliet iesnaudies, un uzmodos no skaņas, kas nāca kaut kur no tālienes, itin kā statujas, kas stāvēja visgarām sienai, būtu savā starpā sākušas sačukstēties. Tā bija viegla sievietes tērpa šalkoņa, kas nāca arvien tuvāk. Mēs jau varējām samanīt cilvēka figūru, kas mēness staru gaismā zagās šurp, varējām dzirdēt sandaļu [65] vieglo slīdēšanu pa marmora grīdu. Zula tumšais siluets pacēla roku uz augšu kā sveiciena zīmi, un Nilepta stāvēja mūsu priekšā.

Cik brīnumdaiļa viņa bija mēness staru apgaismojumā! Vienu roku viņa bija piespiedusi pie sirds, un baltās krūtis cilāja smaga elpa. Uz galvas viņa bija uzmetusi izšūtu šalli, kas daļēji slēpa viņas brīnišķīgo seju. Kā zināms, skaistums kļūst vēl dievišķīgāks, ja tas daļēji slēpts! Viņa jutās nedroši, bija lēnprātīga un klusa, tālab drīzāk atgādināja eņģeli, nevis dzīvu, mīlošu sievieti! Mēs zemu noliecām galvas viņas priekšā.

Es atnācu, — viņa čukstēja, — bet tas ir liels risks! Jūs zināt, kā mani apsargā! Priesteri mani izseko, Zoraja seko man it visur ar savām lielajām acīm. Pat mana sardze mani izspiego! Nasta arī apsargā mani! Lai viņu pašu apsargā, lai! — viņa piesita kāju pie grīdas. — Lai viņš to izjūt! Es esmu sieviete, un es pratīšu apvest viņu ap stūri. Jā, es — karaliene, es varu sevi atriebt! Lai izseko! Viņš grib, lai es atdodu viņam savu roku, bet tas nenotiks, drīzāk tad es paņemšu viņa galvu! — viņa beidza savu runu, viegli ieraudājās, pēc tam veltīja mums burvīgu smaidu un pasmējās.

Tu liki man atnākt te, manu lord [66] [nkubu (Kērtiss bija iemācījis karalienei viņu tā saukt). Acīmredzot tev sakāms kas valstiski svarīgs, es zinu, tev galva ir pilna ar dižām idejām un plāniem manas taņtas labā. Kā karaliene es biju spiesta atnākt pie tevis, kaut gan man ir ļoti bail no tumsas! — Viņa atkal iesmējās un uzmeta koķetu skatienu seram Henrijam.

Es nolēmu, ka valstiski svarīgas lietas nav jādzird svešām ausīm un gribēju noiet malā, bet Nilepta man to neļāva, baidīdamās no kādas nejaušības, tādēļ es gribot negribot dzirdēju katru vārdu.

Nilepta! — teica sers Henrijs. — Jūs zināt, par ko es gribēju ar jums runāt! Nilepta, tagad nav laiks jokiem. Uzklausiet mani! Es mīlu jūs!

Kad viņš izteica šos vārdus, es redzēju, kā tajā mirklī karalienes seja pārvērtās. Koķctība nozuda no viņas sejas, un mīlestība to apgaroja ar jaunu gaismu, padarīdama Nileptu līdzīgu marmora eņģelim. Man neviļus ienāca prātā, ka varbūt Radcmesa pareģoņa instinkts to iedvesmoja, vadīja viņa roku, kad viņš veidoja eņģeļa seju līdzīgu viņa tālākās pēcnācējas karalienes Nileptas sejai! Droši vien sers Henrijs arī bija ievērojis šo līdzību un bija pārsteigts par to, tādēļ ka viņš, paskatījies Nileptas sejā, savu skatienu tūdaļ novirzīja uz mēness staru apgaismoto statuju.

Tu saki, ka mīli mani! — Nilepta klusi teica. — Tava balss skan patiesi, bet kā es varu zināt, vai tu runā taisnību? Kaut arī es lorda acīs neesmu nekas, — viņa turpināja ar lepnu pazemību, palocīdama celi viņa priekšā, — lords ir cēlies no brīnišķīgas tautas, kuras priekšā mana tauta ir tikai muļķa bērns, bet es — savas tautas karaliene! Bet manā pakļautībā ir vīri, un, ja es nolemtu iet cīņā, tad simtiem tūkstošiem šķēpu mirdzētu aiz manis kā zvaigznes pie debesīm! Kaut arī lorda acīs mans skaistums nav sevišķi izcils, — viņa atbīdīja no pieres savu izšūto šalli un atkal palocīja celi, — bet mana tauta mani uzskata par skaistuli, un daudzi ievērojami lordi manis dēļ ir sanaidojušies! Viņi dzenas pēc manis kā izsalkuši vilki pēc brieža… Lai lords Inkubu man piedod, ja es viņam esmu jau apnikusi, bet viņam labpatikās teikt, ka viņš mīl mani, Nileptu, Cunvcdi karalieni. Atbildot viņam, es teikšu: kaut gan manai mīlai un manai rokai lorda Inkubu acīs nav lielas vērtības, tomēr tās nav arī tik viegli iegūstamas! Ai, — viņa pēkšņi iesaucās uztraukumā trīcošā balsī, — kā es varu zināt, ka tu patiesi mīli mani? Kā es varu zināt, ka es tev neapnikšu un tu neaizbrauksi prom no manis uz savām mājām, atstādams mani izmisumā? Kā es varu zināt, ka tu nemīli citu, brīnišķīgu, man nezināmu sievieti, kuru arī pašlaik apspīd sudrabotie mēness stari? Saki man, kā es to visu varu zināt? — viņa sažņaudza rokas, izstiepa tās uz priekšu un jautājoši skatījās seram Henrijam acīs.

Nilepta! — sers Henrijs teica. — Es tev teicu, ka mīlu tevi! Kā lai es tev pasaku, cik stipra ir mana mīlestība? Vai mīlestību var izmērīt? Es pacentīšos tev visu paskaidrot. Es tev neapgalvoju, ka nekad neesmu mīlējis citu sievieti, bet apgalvoju, ka mīlu tevi ar visu savu būtību, ar visu savu spēku. Es mīlu tevi tagad un mīlēšu līdz savai nāves stundai, jā, arī pēc nāves un vienmēr. Tava balss skan kā pati skaistākā mūzika manām ausīm, tavs pieskāriens ir kā ūdens izslāpušai zemei! Kad es tevi redzu, — pasaule man liekas brīnišķīga, kad tevis nav, tad gaisma nodziest un manā sirdī valda tumsa! Ai, Nilepta, nekad es tevi neatstāšu! Tevis dēļ, mana dārgā, es aizmirsīšu savu dzimteni, savu tautu, tēva mājas — es atteikšos no visa! Kopā ar tevi es gribu dzīvot, Nilepta, kopā ar tevi arī nomirt! — viņš apklusa un ar nopietnu skatienu raudzījās uz Nileptu. Nilepta nolaida galvu uz leju kā lilija un klusēja. — Paskaties, — sers Ilcnrijs turpināja,

tu redzi šo sievieti ar eņģeļa seju? Viņas roka mierīgi atdusas uz guļošā cilvēka pieres, un no šī pieskāriena jaunekļa dvēsele iedegas kā lampas deglis no uguns. Tā ir arī ar mums, Nilepta! Tu uzmodināji manu dvēseli un iededzināji to, Nilepta, un tagad šī dvēsele pieder tev, vienīgi tev! Man vairāk nav ko teikt. Mana dzīve ir tavās rokās!

viņš atbalstījās uz statujas pjedestāla ļoti bāls, ar degošām acīm, bet lepns un skaists.

Nilepta lēnām pacēla galvu un ar savām brīnišķīgajām acīm, kurās gailēja kaislības liesmiņas, vērīgi lūkojās uz seru Henriju, it kā gribēdama lasīt viņa sirdī.

Es — vāja sieviete, es tev ticu! — viņa ierunājās, vispirms lēni, pēc tam arvien ātrāk, un viņas balss skanēja kā sudraba zvaniņš.

Liktenīga un briesmīga būs tā diena tev un man, ja dzīve parādīs, ka esmu noticējusi melīgam cilvēkam! Tagad uzklausi mani, cilvēk, kas esi atnācis no tālienes, lai nozagtu manu sirdi un padarītu mani par savu īpašumu! Ņem manu roku! Manas lūpas, kas nekad nav skūpstījušas nevienu vīrieti, pieskarsies tavai pierei. Zvēru tev pie savas sirds un rokas, pie šī pirmā skūpsta, piesavas tautas labklājības, pie sava troņa, pie savas dinastijas, zvēru pie Svētā akmens un Saules mūžīgās gaismas, — zvēru, ka dzīvošu tevis vienīgā dēļ un arī nomirt gribu kopā ar tevi. Zvēru, ka mīlēšu tevi, tevi vienīgo, līdz pašai nāvei! Tavi vārdi būs man likums, tava griba — mana griba, tava dzīve — mana dzīve! Tu esi mans kungs! Tu redzi, cik pazemīga ir mana mīlestība! Es, karaliene, loku savus ceļus tavā priekšā, pie tavām kājām es nolieku savu mīlestību, savu ticību tev, savu cieņu!

Kaislīgā, mīlošā sieviete nometās ceļos sava iemīļotā priekšā uz aukstās marmora grīdas. Es nezinu, kas notika tālāk, tādēļ ka es vairāk neklausījos, es aizgāju pie vecā zula un atstāju viņus divatā.

Vecais karavīrs stāvēja zāles kaktā. Viņš bija atspiedies uz sava cirvja un vēroja visu ar drūmu smaidu.

Ak, Makumazān! — viņš teica. — Es kļūstu arvien vecāks, bet nedomāju, ka spēšu kādreiz saprast jūs, baltos cilvēkus! Paskaties uz viņiem! Brīnišķīgs baložu pārītis! Bet kam tas viss vajadzīgs?

Viņam vajadzīga sieva, viņai vajadzīgs vīrs, kāpēc viņš negrib samaksāt izpirkuma naudu par viņu, un lieta būtu nokārtota? Būtu mazāk nepatikšanu, un mēs ar tevi pašlaik varētu mierīgi gulēt. Bet viņi visu laiku tikai runā un runā, bučojas un bučojas, gluži kā bezprātīgi!

Pēc trim ceturtdaļstundām «baložu pārītis» pienāca pie mums. Kērtiss izskatījās pavisam svētlaimīgs, bet Nilepta apbrīnojami mierīga. Ar graciozu žestu viņa saņēma manu roku un teica, ka es esot pats labākais viņas «kunga» draugs un arī pats dārgākais viņas sirdij. Pēc tam viņa paņēma rokās Amslopogasa cirvi, to ziņkārīgi apskatīja un piebilda, ka tas varot būt ļoti noderīgs viņas aizstāvēšanai.

Pēc tam viņa koķeti pamāja mums ar galvu un, uzmetusi maigu skatienu seram Henrijam, aizslīdēja tumsā un pazuda gluži kā brīnišķīga parādība.

Laimīgi, bez jebkādiem piedzīvojumiem, mēs nokļuvām savās istabās. Kērtiss man jokojot jautāja, ko es par to visu domājot.

— Es brīnos, — atbildēju, — kā dažiem cilvēkiem izdodas atrast skaistas karalienes un iemīlēties tajās, kamēr citi neatrod neko, vai vēl sliktāk — pazaudē! Domāju ari par to, cik cilvēkiem nāksies zaudēt dzīvību, lai samaksātu par šo nakti!

Tas bija riebīgi teikts no manas puses, es zinu, bet diemžēl ne visas jūtas pazūd ar vecuma atnākšanu, un es nevarēju apspiest sevī skaudību pret savu veco draugu. Tukša godkāre, mani bērni, tukša godkāre!

Nākamajā rītā mēs Gudam nastāstījām par laimīgo notikumu, un viņa sejā iemirdzējās smaids. Šis smaids, sākot ar muti, pārslīdēja Gudam pār visu seju, līdz stikliņam viņa acī. Lieta tāda, ka Guds ļoti priecājās par šo ziņu, bet tikai savu personisko interešu dēļ. Viņš dievināja Zoraju tikpat dziļi un nopietni, kā sers Henrijs Nileptu. Bet man šķita, ka šai, Klcopatrai [67] līdzīgajai karalienei, Kērtiss patika vairāk, nekā Guds. Tomēr Gudam bija ļoti patīkami uzzināt, ka viņa netīšais sāņccnsis ir pilnīgi nobīdīts malā. Šajā rītā mēs atkal stāvējām troņa zālē. Es neviļus pasmaidīju, salīdzinādams mūsu vizīti ar pēdējo apmeklējumu, un domāju, ja šīs sienas varētu runāt, cik daudz dīvainu notikumu tās pastāstītu! Sievietes — apbrīnojamas aktrises! Augstu, savā zelta tronī, sniegbaltā karalienes tērpā sēdēja brīnišķīgā Nilepta. Kad sers Henrijs, tērpies karaliskās sardzes priekšnieka formā, ar mazu nokavēšanos ienāca zālē un pazemīgi viņas priekšā paklanījās, viņa atbildēja ar nevērīgu galvas painājienu un aizgriezās. Karaliskais galms bija pilnā sastāvā. Ne tikai likumu izsludināšanas ceremonija bija sapulcinājusi tik daudz augstmaņu, bet, galvenokārt, valodas, ka Nasta publiski lūgs karalienes Nileptas roku. Zāle bija pārpildīta. Tur bija priesteri ar Egonu priekšgalā, kas skatījās uz mums ar niknām acīm, liels skaits ievērojamu ļaužu ar briljantiem izrotātos tērpos; viņu vidū stāvēja Nasta un, domās nogrimis, glaudīja savu melno bārdu.

Tas bija nepārspējams skats! Kad virsnieks skaļā balsi sāka lasīt jaunu likumu, karalienes deva zīmi, un skaļas tauru skaņas ieskanējās zālē; karaliskā sardze salutēja, sizdama šķēpus pret grīdu. Visa šī procedūra vilkās ilgi, tad beidzās. Pēdējais likums skanēja «par dižiem ievērojamiem svešzemniekiem»; tas apveltīja mūs ar zemes «augstmaņu» tituliem, ar militāra rakstura pagodinājumiem, ar milzīgām tiesībām un priekšrocībām, ko mums bija dāvinājušas karalienes. Kad šis likums bija nolasīts, atkal atskanēja tauru skaņas, nošķindēja šķēpi, atsizdamies pret marmora grīdu, un es redzēju, ka daži augstmaņi pagriezās un sāka sačukstēties, bet Nasta sakoda zobus. Viņam acīmredzot nepatika laipnība, kas tika mums parādīta, kas, patiesību sakot, nolija pār mums kā ražens lietus — pavisam negaidīti un pārsteidzoši.

Pēc mazas pauzes Nasta izgāja priekšā un pazemīgi — kaut arī viņa acis nebūt nepauda pazemību — lūdza karalienes Nileptas roku. Nilepta, mazliet nobālējusi, pagriezās pret viņu, graciozi paklanījās un jau gribēja dot atbildi, kad pēkšņi dižais priesteris Egons izgāja priekšā un spēcīgā, daiļrunīgā valodā norādīja uz lielo izdevīgumu, kas sekotu šīm iespējamām laulībām. — Šīs laulības nostiprinās karaļvalsti, — teica Egons, — tādēļ ka Nastas zemes īpašumi, kurus viņš pārvalda, būdams šo zemju karalis, attiecībā pret Cuvendi zemēm ir apmēram tas pats, kas Skotija attiecībā pret Angliju [68] .

Cik patīkami ir uzklausīt kalnu iedzīvotāju vēlmes, būt populārai karalienei karavīru vidū, jo Nasta ir nopelniem bagāts ģenerālis! Cik stipra tad kļūs Cuvendi troņa dinastija, un tā piesaistīs sev Saules labvēlību viņas pazemīgā kalpa Egona personā!

Daži priestera argumenti bija neapšaubāmi pamatoti un no politiskās dzīves viedokļa tie runāja par labu šīm laulībām. Bet diemžēl grūti ir ielaisties politiskā spēlē ar jaunām un skaistām karalienēm, kaut arī viņas ir tikai labi šaha spēļu kauliņi priesteru

rokās! Nileptas seja Egona runas laikā bija novērošanas cienīga. Nilepta smaidīja, bet zem šī smaida bija jūtams akmens aukstums, un viņas acīs gailēja naida uguntiņas.

Beidzot priesteris apklusa, Nilepta gatavojās dot atbildi, kad pēkšņi Zoraja piecēlās, paklanījās pret māsu un pietiekami skaļi viņai teica:

Padomā labi, māsa, iekams tu dod atbildi; man liekas, mūsu dinastijas troņa stiprums ir lielā mērā atkarīgs no taviem vārdiem!

Nilepta klusēja. Zoraja paraustīja plecus un apsēdās savā krēslā.

Atklāti sakot, lielākā daļa parādītā goda šoreiz lika veltīta man, — teica Nilepta, — man tika piedāvātas ne tikai laulības, — priesteris Egons bija pat tik labvēlīgs, ka apsolīja Saules svētību manām laulībām! Var būt, ka citā laikā es būtu pieņēmusi šo priekšlikumu… Nasta, es tev pateicos! Es atcerēšos tavus vārdus, bet šobrīd es nesapņoju par precēšanos, tāpat kā par kausu vīna, kura garšu neviens nezina, kamēr nav to baudījis. Vēlreiz pateicos tev, Nasta!

Un viņa izdarīja kustību, it kā gribētu piecelties.

Nastas seja nobālēja no niknuma, jo viņš saprata, ka karalienes vārdos slēpās galīgais atraidījums.

Pateicos tev, karaliene, par taviem laipnajiem vārdiem! — viņš teica, ar pūlēm valdīdams savu naidu. — Mana sirds svēti glabās tavus vārdus! Tagad es griežos pie tevis ar citu lūgumu: atļauj atstāt tavu karalisti un doties prom, uz mājām, uz savu nabadzīgo zemi, uz ziemeļiem, un palikt tur līdz tam laikam, kad karaliene man dos skaidru atbildi — jā vai nē! Var būt, — viņš ar izsmieklu piebilda, — karalienei labpatiksies mani apciemot un atvest līdzi arī šos svešzemniekus! — viņš pamāja uz mūsu pusi. — Tiesa, mana zeme ir nabadzīga un raupja, bet mūsu kalnieši ir drošsirdīgas rases pēcnācēji! Trīsdesmit tūkstoš vīru, apbruņoti ar zobeniem, ieradīsies apsveikt karalieni!

Šos izaicinošos Nastas vārdus klātesošie uzņēma ar pilnīgu klusēšanu. Nilepta iedegās dusmās.

Jā, zināms, es tevi droši vien apciemošu, Nasta, un kopā ar mani arī šie svešzemju lordi! — viņa lepni atbildēja. — Un uz katru tavu kalnieti, kuri tevi sauc par princi, es varu atvest līdzi divus no līdzenuma iedzīvotājiem, kuri mani sauc par karalieni, un tad mēs redzēsim, kurš ir uzticīgāks savai Dzimtenei! Pagaidām — uz redzēšanos!

Sāka skanēt taures. Karalienes piecēlās, un sanāksme beidzās ar vispārēju apjukumu. Es devos atpakaļ ar smagu sirdi.

Dažas nedēļas pagāja mierīgi. Kērtiss un Nilepta satikās retumis un darīja visu iespējamo, lai savu mīlestību slēptu no citu acīm. Bet,

neraugoties uz to, valodas gaja no mutes mutē, un visur skanēja kaut kāda sīkšana un zumēšana, it kā mušas būtu iekļuvušas tumšā istabā.

## XVII nodaļa VĒTRA SĀKAS

Mazais mākonītis pie mūsu horizonta bija pārvērties par smagu, drūmu negaisa mākoni — Zoraja mīlēja seru Henriju! Es nojautu, ka vētra tuvojas, nabaga sers Henrijs arī to saprata. Brīnišķīgi skaistas un augstai kārtai piederošas sievietes mīlestība nav tāda parādība, ko viegli noslēpt, bet sera Henrija situācijā tā izvērtās par ļoti smagu pārbaudījuma laiku.

Jāsāk ar to, ka Nilcptai, neskatoties uz viņas pievilcību, bija diezgan greizsirdīgs raksturs, un viņa bija spējīga savu sašutumu jebkurā gadījumā uzgāzt uz galvas savam iemīļotajam. Galu galā visa šī noslēpumainība attiecībā pret Nileptu, tāpat kā pastiprināta piesardzība seram Henrijam sāka apnikt, un tas viņu pamudināja pielikt punktu šim neīstajam stāvoklim un pateikt Zorajai, protams, personiski viņai, ka viņš būs viņas māsas vīrs. Bet sera Henrija sirdi sāpināja arī apziņa, ka Guds godīgi un dziļi bija pieķēries šai ārēji pievilcīgajai, bet raksturā neaprēķināmajai Nakts karalienei. Patiesi, mūsu Bugvans kļuva arvien vājāks, viņš izskatījās pēc agrākā apaļīgā kapteiņa ēnas, viņa seja bija tā novājējusi un izstiepusies, ka stikliņš tik tikko turējās acī. Zoraja nevērīgi koķetēja ar viņu, deva viņam cerības un saistīja pie sevis, neapšaubāmi, apejoties ar viņu tikai kā ar sava skaistuma upuri. Es mēģināju Gudu brīdināt, darīt uzmanīgu, cik nu tas būtu bijis manos spēkos, delikāti aizrādīt, bet viņš aizbēga no manis un negribēja neko dzirdēt. Nabaga Guds bija kļuvis vienkārši smieklīgs ar savu mīlestību un darīja visdažādākās muļķības, cerēdams iekarot Zorajas labvēlību. Kādreiz viņš uzrakstīja — zināms, ar mūsu cienījamo skolotāju palīdzību — garus mīlestības dzejoļus, kuru piedziedājums: «Es gribu tevi skūpstīt, es gribu tevi skūpstīt!» atkārtojās nepārtraukti. Cuvendi tautai ir paraža, ka jauni ļaudis naktīs dzied savām sirdsdāmām serenādes. Serenādes var būt nopietnas vai draiskas, neviena, pat augstākās sabiedrības dāma, par to neapvainojas, bet uzņem to tāpat kā angļu meitenes — mīlas komplimentus. Guds nolēma dziedāt serenādi pie Zorajas loga; viņas istaba atradās tieši iepretī mūsējai, šaurā pagalma, kas sadalīja pili divās daļās, tālākajā galā. Apbruņojies ar kādu instrumentu, kas līdzīgs lautai un kuru viņš bija iemācījies spēlēt, pateicoties viņa prasmei spēlēt ģitāru, Guds, sagaidījis nakti, — pats labākais laiks kaķu koncertiem un mīlas serenādēm, — devās pie Zorajas istabas loga. Es jau biju mazliet iesnaudies, kad pēkšņi pamodos, — Gudam ir šausmīga balss un nav ne mazākā priekšstata par dziedāšanu, — un tūdaļ aizskrēju pie Zorajas loga uzzināt, kas par lietu. Mēness staru apspīdēts tur stāvēja Guds ar milzīgu strausa spalvu pie cepures, vējā plīvojošā zīda mētelī, un dziedāja savus šausmīgos dzejoļus ar satriecošu pavadījumu. No Zorajas kalpotāju telpām atskanēja meiteņu ķiķināšana, bet Zorajas istabās, — cs no sirds viņai novēlēju dzirdēt šo serenādi, — valdīja tumsa. Briesmīgā dziedāšana turpinājās katru nakti, bez gala. Beidzot mēs — es un sers Henrijs, ko es kādreiz paaicināju papriecāties par šo nakts izrādi, — nevarējām vairs to izturēt. Es izbāzu galvu pa logu un iesaucos:

Dieva dēļ, Gud, beidziet taču! Noskūpstiet viņu un ļaujiet mums gulēt!

Mani vārdi bija iedarbojušies, un serenāžu dziedāšana vairs nenotika.

Tas bija vienīgais smieklīgais starpgadījums mūsu traģēdijā. Humors ir visumā vērtīgs dzīves piederums un ļoti labvēlīgi iedarbojas uz cilvēku viņa dzīves grūtākajos brīžos.

jo stingrāk sers Henrijs centās turēt sevi rokās, jo labvēlīgāka kļuva Zorajas attieksme pret viņu. Kaut kādas dīvainas nejaušības dēļ viņa acīmredzot nezināja šo lietu īsto norisi, un cs ar bailēm gaidīju viņas pamošanos. Beidzot šis briesmīgais brīdis pienāca. Kādā jaukā dienā Guds aizgāja uz medībām, bet mēs ar seru Henriju sēdējām un sarunājāmies, kad pēkšņi ieradās kalpotājs ar vēstulīti, ko mēs ar pūlēm izlasījām. Vēstulītē bija rakstīts, ka karaliene Zoraja aicina pie sevis lordu Inkubu; tas, kas atnesīs šo vēstulīti, pavadīs lordu līdz viņas apartamentiem.

Goda vārds, tas ir briesmīgi! — sers Henrijs stenēja. — Vai jūs, mans vecais draugs, nevarat aiziet manā vietā?

Nē, nevaru! — es atbildēju. — Es ar vislielāko patiku ietu palīgā ievainotam zilonim. Bet šajā gadījumā — tieciet pats galā, mans mīļais! Kādā kulbā esi iesēdies, ar tādu arī brauc! Es negribētu būt pašlaik jūsu vietā, kaut vai man par to dotu visu karaļvalsti!

Tas man atgādina skolas laikus, kad es gāju saņemt sodu, bet pārējie zēni mani mierināja! — sers Henrijs drūmi noteica. — Es vēlētos zināt, ar kādām tiesībām karaliene mani pie sevis aicina? Es negribu iet!

Bet jums ir jāiet! Jūs esat karaliskā pulka virsnieks, un jūsu pienākums ir pakļauties karalienei! Viņa to lieliski zina. Pie tam, tas viss drīz noskaidrosies!

Jums taisnība. To jūs varējāt man jau tūlīt pateikt. Es ceru, ka viņa mani ilgi neaizkavēs, kaut gan man ir pārliecība, ka viņa ir spējīga uz visu!

Viņš aizgāja negribīgi un visumā neapmierināts.

Es sēdēju un gaidīju. Viņš atgriezās pēc četrdesmit piecām minūtēm un izskatījās ļoti noskumis.

Dodiet man kaut ko iedzert! — viņš teica piesmakušā balsī.

Es ielēju viņam kausu vīna un jautāju, kas par lietu.

Kas par lietu? Es devos tieši uz Zorajas istabu. Viņa sēdēja viena pati ar zīdu apvilktā guļvietā un spēlēja savu lautu. Es apstājos viņas priekšā un stāvēju ilgi; viņa turpināja spēlēt un dziedāt. Cik jauki viņa dzied! Beidzot viņa pievērsa man uzmanību, paskatījās uz mani un pasmaidīja.

Tu atnāci? — viņa ierunājās. — Es domāju, ka tu esi aizņemts ar Nileptas lietām. Tev vienmēr ar viņu ir kaut kādas darīšanas, un es nešaubos, ka tu esi uzticams un godīgs kalps!

Es paklanījos un teicu, ka esmu ieradies pēc karalienes pavēles.

Jā, es gribu vienkārši aprunāties ar tevi. Sēdies! Man netīk raudzīties uz augšu — tu esi tik garš!

Viņa norādīja man vietu sev līdzās, un pati apsēdās tā, lai varētu redzēt manu seju.

Es nevaru atļauties sēdēt līdzās karalienei! — es iebildu.

Es teicu — sēdies! — skanēja viņas pavēle. Es apsēdos, un viņa turpināja skatīties manī ar savām tumšajām acīm. Zoraja sēdēja kā sastingusi, bez kustēšanās, klusi izrunāja vārdus un visu laiku skatījās uz mani. Viņa bija līdzīga baltam, brīnišķīgam ziedam. Melnie mati izcēla viņas bālās, daiļās sejas skaistumu. Beidzot, cs pat nezinu, kāpēc — vai no viņas skatiena, vai no viņas matu burvīgās smaržas — es sajutu sevi kā hipnozē. Galva man sāka reibt.

Pēkšņi viņa piecēlās.

Inkubu, — viņa teica, — vai tev patīk vara?

Es atbildēju, ka visiem patīk vara.

Tev būs vara! Inkubu, vai tev patīk bagātība?

Es atbildēju, ka man patīk bagātība, tādēļ ka tā padara cilvēku neatkarīgu.

Tev būs bagātība! Inkubu, vai tev patīk skaistums?

Uz šo jautājumu cs atbildēju, ka man patīk lieliski mākslas darbi — statujas, brīnišķas celtnes, gleznas. Viņa sarauca pieri un klusēja. Mani nervi bija tā uzbudināti, ka es trīcēju kā lapiņa. Es jutu, ka notiks kaut kas briesmīgs, un jutos tik bezpalīdzīgs!

Inkubu! — viņa teica. — Vai tu gribi būt par karali? Uzklausi mani! Vai tu gribi būt par karali? Tu — svešzemnieks! Es gribu tevi padarīt par Cuvendi zemes karali un karalienes Zorajas laulāto draugu! Klausies! Nekad, nevienam vīrietim es neesmu atklājusi savu sirdi, bet tev, svešzemniekam, atklāju to bez kautrēšanās un esmu gatava visu atdot tev; es zinu, tev pašam ir grūti par to runāt. Pie tavām kājām guļ karaļa tronis, mans Inkubu, un sieviete, kuru daudzi ir vēlējušies saukt par savu! Atbildi man, mans izredzētais! Lai tavi vārdi iepriecina manas ausis!

Ak, Zoraja! — es teicu. — Nerunā tā, es lūdzu tevi! Tas nav iespējams. Es esmu saderinājies ar tavu māsu Nileptu, Zoraja, un mīlu viņu, viņu vienīgo!

Kamēr es runāju, Zoraja aizsedza ar rokām seju. Kad viņa noņēma rokas no sejas, es neviļus atvirzījos soli atpakaļ. Viņas seja bija balta kā krīts, bet viņas acīs šaudījās zibeņi. Viņa piecēlās un, kas šķila šausmīgāk par visu, izskatījās gandrīz pavisam mierīga. Vienu brīdi viņa uzmeta acis duncim, kas gulēja uz galda, it kā gribēdama mani nogalināt, bet neaiztika to. Tikai viens vienīgs vārds izlauzās viņai no lūpām:

Prom!

Es aizgāju, apmierināts, ka tik viegli esmu ticis cauri. Dodiet man vēl vīnu; vīns ir pats labākais draugs. Un sakiet, ko man darīt?

Es pakratīju galvu. Lieta bija nopietna.

Vajag visu pastāstīt Nilcptai, — es teicu. — Un to es izdarīšu labāk nekā jūs. Viņa var jūs turēt aizdomās! Kurš no mums šonakt stāvēs sardzē?

Guds!

Lieliski! Tad ir mazāk iespēju, ka Nilepta var kaut ko uzzināt! Neskatieties manī ar tādu izbrīnu! Es domāju, ka Gudam būs jāpastāsta par notikušo!

Nezinu! — sers Henrijs atbildēja. — Tas apvainos viņa jūtas. Nabadziņš! Viņš ir nopietni iemīlējies Zorajā!

Tas tiesa! Laikam gan pašlaik to Gudam neteiksim! Drīz viņš pats uzzinās visu patiesību. Zoraja savienos savu likteni ar Nastu, un mums būs tāds karš, kāds te sen nav bijis! Paskatieties, — es norādīju seram Henrijam uz diviem galma ziņnešiem, kuri izgāja no Zorajas istabas. — Nāciet man līdzi! — Paņēmis tālskati, es uzskrēju pa kāpnēm augšējā tornī un sāku skatīties caur pils sienu. Es ieraudzīju vienu ziņnesi, kas devās uz templi, acīmredzot pēc Zorajas pavēles viņš gāja pie priestera Egona; otrs ziņnesis uzlēca zirgā un aizaulēkšoja uz ziemeļiem.

Jā, Zoraja ir gudra sieviete! — cs teicu. — Viņa uzreiz sāk rīkoties. Jūs viņu apvainojāt, mīļais draugs, un cilvēku asinis plūdīs kā strautiņi, kamēr noskalos šo apvainojumu! Labi, cs iešu pie Nileptas! Palieciet te, mans draugs, un nomieriniet savus nervus!

Mums tie būs vajadzīgi, ticiet man, ne velti es jau piecdesmit gadus esmu vērojis cilvēka dabu!

Es aizgāju un saņēmu atļauju audiencei [69] pie karalienes.

Viņa bija gaidījusi Kērtisu, tādēļ ne sevišķi priecājās, ieraudzījusi mani.

Vai kaut kas ir atgadījies ar Inkubu, Makumazān? Vai viņš ir slims?

Es atbildēju, ka viņš ir vesels, un nekavējoties viņai izstāstīju visu notikumu no viena gala līdz otram. Ai, kā viņa saniknojās! To vajadzēja redzēt!

Kā tu man uzdrošinies stāstīt tādas pasaciņas? — viņa iekliedzās. — Tie ir meli! Es neticu, ka mans Inkubu varēja atklāt mīlestību Zorajai, manai māsai!

Piedod, karaliene, cs atbildēju, — es teicu, ka Zoraja mīl lordu Inkubu, nevis otrādi!

Nemētājies ar vārdiem! Vai tas nav viens un tas pats? Viens atdod savu mīlestību, otrs to paņem! Zoraja! Es neieredzu viņu, kaut arī viņa ir karaliene un mana māsa! Viņa nebūtu tik zemu kritusi, ja viņš tai nebūtu parādījis ceļu! Dzejnieks runā taisnību, teikdams: vīrietis — indīgs kā čūska, kas pieskaras viņam, tam jāmirst!

Tavas piezīmes, karaliene, ir brīnišķīgas, bet atļauj aizrādīt, tu nepareizi esi sapratusi dzejnieka vārdus! Nilepta, — es turpināju, — tu zini, ka pašlaik tu runā aplamības, bet šobrīd mums nav laika melst niekus!

Kā tu uzdrīksties? — viņa mani pārtrauca, piesizdama kāju pie zemes. — Vai mans melīgais Inkubu tevi šurp atsūtīja, lai tu mani apvainotu? Kas tu esi, svešzemniek, ka uzdrošinies tā runāt ar mani, ar karalieni? Kā tu uzdrīksties?

Jā, es uzdrīkstos. Uzklausi mani, Nilepta. Par šīm nevajadzīgā naida minūtēm tu vari samaksāt ar savu troni un mūsu dzīvībām! Zorajas sūtnis aizaulekšoja uz ziemeļiem, lai aicinātu kalniešus ķerties pie ieročiem! Pēc trim dienām Nasta būs klāt kā lauva pēc laupījuma, un viņa rēciens atskanēs pār visiem ziemeļiem. Nakts karalienei ir maiga balss, un ne velti viņa dziedāja savas dziesmas. Viņas karogs pacelsies pār karavīru rindām, bet karavīri drāzīsies uz priekšu kā putekļi vētrā, atkārtodami savas karalienes uzvaras saucienus. Katrā šīs plašās zemes pilsētā un ciematiņā priesteri aicinās-ļaudis cīņā pret svešzemniekiem, pārliecinādami tautu, ka tā ir svēta cīņa. Es esmu runājis, karaliene!

Nilepta tagad bija jau gandrīz mierīga, viņas greizsirdības uzliesmojums bija zudis. Viņa atkal bija mīloša sieviete — karaliene gudra, ar stipru gribasspēku apveltīta karaliene, kas domā par savu tautu.

Tavi vārdi ir patiesi, Makumazān, piedod man manu neprātu! Ak, es būtu laba karaliene, ja vien man nebūtu sirds! Būt bez sirds

tas nozīmē uzvarēt visus un visu! Kaislības ir līdzīgas zibenim, tās ir skaistas, tās pārvērš zemi par debesu paradīzi, bet tās padara cilvēku aklu!

Tu domā, ka mana māsa Zoraja sāks karu pret mani? Lai! Man ir draugi un aizstāvji! To ir daudz, un ar saucienu «Nilepta» viņi ies aiz manis, kad sāksies karš, kad uguņi iemirdzēsies starp kalnu klintīm! Es satriekšu pretinieku spēkus un iznīcināšu viņu armiju! Mūžīgā nakts būs Nakts karalienes daļa. Pasniedz man šo pergamentu un tinti. Tā. Tagad atsūti pie manis virsnieku no tās istabas! Tas ir uzticams cilvēks!

Es izdarīju, ko man karaliene pavēlēja. Ienāca cilvēks, veterāns vārdā Kara, un zemu paklanījās karalienes priekšā.

Ņem šo pergamentu! — teica Nilepta. — Tā ir pilnvara! Stāvi sardzē pie manas māsas Zorajas, Cuvandi karalienes, istabas, neļauj nevienam nedz ieiet tajā, nedz iziet no tās! Par to tu atbildi ar savu dzīvību!

Cilvēks bija acīm redzami izbrīnījies.

Karalienes pavēle tiks izpildīta! — viņš teica un aizgāja. Nilepta aizsūtīja ziņnesi pēc sera Henrija, kas ieradās ļoti noskumis un uztraucies. Es domāju, ka viņu starpā notiks sadursme, bet sievietes ir apbrīnojamas būtnes! Nilepta ne ar vārdiņu nepieminēja Zoraju, draudzīgi pamāja ar galvu seram Henrijam un teica, ka esot to aicinājusi pie sevis, lai apspriestos par kādu ļoti svarīgu jautājumu.

Tajā pašā laikā Nileptas skatienā, viņas runā un manierēs jaudās kaut kas tāds, kas lika domāt, ka viņa nav aizmirsusi savas dusmas, bet gaida piemērotu brīdi, kad tās izpaust.

Drīz atgriezās virsnieks un paziņoja, ka Zoraja esot izgājusi. Putniņš bija aizlidojis uz templi. Cuvendi zemē bija tāda paraža, ka ievērojamas dāmas dažkārt visu nakti pavadīja templī, altāra priekšā, iegrimušas pārdomās par saviem jautājumiem. Mēs nozīmīgi paskatījāmies cits uz citu.

Trieciens bija izdarīts ļoti ātri.

Mēs ķērāmies pie darba. Tūlīt tika sasaukti priekšnieki un ģenerāļi, kuri saņēma vajadzīgās instrukcijas. Tas pats tika darīts zināms augstmaņiem, kuri atbalstīja Nileptu. Dažas pavēles tika izsūtītas uz citām pilsētām, un divdesmit sūtņu ar vēstulēm steidzami devās pie dažādiem atsevišķu klanu [70] priekšniekiem. Ziņneši tika izsūtīti uz visām pusēm.

Visu dienu un vakarā mēs strādājām, ar uzticamu rakstu pratēju palīdzību rakstījām ziņojumus un rīkojumus, un Nilepta šajā darbā ielika daudz gudrības, prāta un enerģijas, kas mani izbrīnīja.

Bija pulkstenis astoņi, kad mēs atgriezāmies savās istabās.

Te mēs uzzinājām no Alfona, kas bija ļoti sarūgtināts par mūsu vēlo atgriešanos, jo viņa sagatavotās pusdienas esot jau sen pārkarsušas, mūs gaidīdamas, ka Guds esot atgriezies no medībām un devies uz savu posteni. Sardzes vīri un sargs bija saņēmuši vajadzīgās pavēles, un — tā kā nenovēršamās briesmas vēl nebija paredzamas, — tad mēs Gudam, starp citu, mazliet pastāstījām par notikušo un, nedaudz uzkoduši, atgriezāmies pie pārtrauktā darba. Kērtiss teica vecajam zulam, lai viņš atrodas kaut kur tuvumā pie Nileptas istabām un uzmana tās. Amslopogass labi pārzināja pili: pēc karalienes pavēles viņam bija atļauts ieiet pilī un iziet no tās jebkurā laikā, kad vien viņš to vēlējās. Izmantodams šo karalienes atļauju, viņš bieži vien caurām stundām naktīs klaiņoja pa pils zālēm. Zuls nebilda ne vārda, paņēma savu cirvi un aizgāja, bet mēs likāmies gulēt.

Es jau biju iemidzis, kad pēkšņi uzmodos no kaut kādas dīvainas sajūtas — it kā istabā kāds būtu un mani novērotu. Liels bija mans izbrīns, kad rītausmas gaismā es ieraudzīju Amslopogasa drūmo figūru stāvam pie manas guļvietas.

Vai tu jau sen te stāvi? — cs jautāju asi, tādēļ ka nav sevišķi patīkami tādā veidā uzmosties.

Varbūt kādu pusstundu, Makumazān. Man lev kas sakāms!

Runā!

Kad man tika pavēlēts šonakt sargāt Baltās karalienes istabas, es noslēpos otrajā istabā aiz staba, pie guļamistabas. Bugvans bija pirmajā istabā, bet pie aizkariem stāvēja sargs. Es noslēpos tur, un mani neviens neredzēja. Pagāja daudz stundu, kad pēkšņi es ieraudzīju tumšu stāvu klusi virzāmies uz manu pusi. Tā bija sieviete, un rokā viņa turēja dunci. Šai sievietei aizmugurē zagās kāds cits cilvēks, ko viņa nemanīja. Tas bija Bugvans. Viņš bija noāvis kurpes un gāja viņai pa pēdām. Sieviete pagāja man garām, un es redzēju viņas seju.

Kas tā bija? — es jautāju.

Šī seja piederēja Nakts karalienei! Pareiza iesauka — īsta Nakts karaliene! Es gaidīju. Bugvans arī pagāja man garām. Tad es sekoju viņam. Mēs gājām klusi, bez skaņas, cits aiz cita — papriekš sieviete, pēc tam Bugvans, tad es. Sieviete neredzēja Bugvanu, bet Bugvans neredzēja mani. Beidzot Nakts karaliene apstājās pie aizkara, aiz kura atradās Baltās karalienes guļamistaba, un iegāja tajā. Pēc viņas — Bugvans un es. Istabas otrā pusē klusi un dziļā miegā gulēja Baltā karaliene. Es dzirdēju viņas elpošanu un redzēju sniegbaltu roku, kas atdusējās pāri galvai — uz spilvena. Nakts karaliene pacēla savu dunci un sāka klusām zagties tuvāk gultai. Viņai neienāca ne prātā paskatīties atpakaļ. Bet Bugvans pieskārās viņas rokai, viņa pēkšņi apsviedās apkārt un es redzēju, kā pazibēja asais nazis pret Bugvana krūtīm. Labi, ka Bugvans bija uzģērbis tērauda kreklu, citādi viņš būtu beigts. Kad Bugvans ieraudzīja šo sievieti, viņš klusēdams atlēca atpakaļ. Viņa arī bija pārsteigta un neteica ne vārda, bet tad pēkšņi pielika pirkstus pie lūpām un izgāja no guļamistabas kopā ar Bugvanu. Viņa man pagāja garām tik tuvu, ka viņas tērps pieskārās man, un man gribējās viņu nogalināt. Pirmajā istabā viņa, sažņaugusi rokas, kaut ko čukstēja Bugvanam, bet cs nezinu, ko.

Pēc tam viņi iegāja otrajā istabā un visu laiku sarunājās. Man šķila, ka viņš gribēja pasaukt sardzi, bet viņa Bugvanu aizkavēja un skatījās uz viņu ar savām lielajām acīm; viņš bija apburts no viņas skaistuma. Pēc tam viņa pastiepa viņam savu roku, viņš to noskūpstīja; es biju gatavs viņu sagūstīt, redzēdams, ka Bugvans ir zaudējis spēkus, kļuvis nevarīgs kā sieviete un nesaprot vairs, kas ir labi un kas ir slikti, bet tad viņa pēkšņi aizgāja.

Aizgāja? — cs iekliedzos.

Jā, aizgāja, bet Bugvans palika stāvot pie sienas kā mēnešsērdzīgs; pēc kāda laiciņa arī viņš aizgāja. Es mazliet nogaidīju un atnācu šurp.

Vai tu esi pārliecināts, Amslopogas, ka tas nebija tikai šīs nakts sapnis?

Atbildes vietā viņš pacēla uz augšu kreiso roku un parādīja man dunci, kas bija izgatavots no vissmalkākā tērauda.

Ja es biju aizmidzis, Makumazān, tad sapnis man ir atstājis šo nazi. Tas nolūza, atdūries pret Bugvana dzelzs kreklu, un cs to pacēlu Baltās karalienes guļamistabā!

## XVIII nodaļa KARŠ

Es liku Amslopogasam pagaidīt, uz ātru roku apģērbos, un mēs ar viņu aizgājām uz sera Henrija istabu, kur zuls vārdu pa vārdam atkārtoja savu stāstu. Kā pārvērtās sera Henrija seja, kad viņš to dzirdēja!

— Svētā debess! — viņš iesaucās. — Es mierīgi guļu, bet Nileptu tik tikko nenogalināja, — un tas viss manis dēļ! Zoraja bīstams ienaidnieks! Labāk būtu bijis, ja Amslopogass būtu viņu turpat uz vietas nogalinājis!

Jā, jā! — zuls norūca, — nebaidies. Es vēl to izdarīšu. Es gaidu tikai izdevīgu brīdi!

Es neko neteicu, bet neviļus man iešāvās prātā doma: cik daudzu cilvēku dzīvības būtu glābtas, ja Zoraju būtu piemeklējis tas liktenis, ko viņa gatavoja savai māsai! Tālākās norises apliecināja, ka man bija taisnība.

Amslopogass aizgāja pabrokastot, bet mēs ar seru Henriju sākām pārrunāt notikušo. Viņš bija ļoti sašutis par Guda rīcību; pēc viņa domām, Gudam vairs nevar uzticēties, jo viņš ir izlaidis no rokām Zoraju, kaut gan viņu vajadzējis nodot tiesas rokās. Attiecībā uz Gudu viņš izteicās ļoti asi.

Es klusēju, bet sevī nodomāju, cik nežēlīgi mēs nosodām citu vājības un cik maigi izturamies pret savām.

Patiesi, vecais draugs, — cs viņam teicu, — klausoties jūsu vārdos tagad, ir grūti pat iedomāties, ka vēl vakar mums bija tikšanās ar šo dāmu, kuru šodien nosodāt, un jūs pats stāstījāt par viņas neizprotamo pievilcību, kurai ir grūti pretoties, neraugoties uz to, ka jūs mīlat visskaistāko un vismaigāko sievieti visā pasaulē un viņa mīl jūs! Iedomāsimies šo notikumu otrādi: ja tā būtu bijusi Nilepta, kas mēģināja nogalēt māsu, jūs būtu viņu pieķēris un viņa lūgtu, lai jūs viņu neizdodat. Vai jūs varētu ar vieglu sirdi nodot viņu publiskam izsmieklam, ļaut, lai viņu sadedzina? Paskatieties uz šo notikumu ar Guda acīm, iekams jūs mūsu veco draugu nosaucat par nelieti!

Sers Henrijs noklausījās manus vārdus un atklāti atzinās, ka bijis pārāk cietsirdīgs pret Gudu. Tā ir brīnišķīga iezīme Kērtisa raksturā

viņš vienmēr ir gatavs atzīties, ja kādā jautājumā ir bijis netaisns!

Kaut ari cs aizstāvēju Gudu, tomēr ļoti labi sapratu, cik nepatīkamā un neveiklā situācijā viņš ir nonācis. Bija mežonīgs, bezprātīgs slepkavības mēģinājums, un viņš izlaida no rokām slepkavu, atļaudams viņai atbruņot pats sevi. Viņš viegli varēja pats kļūt par ieroci viņas rokās, bet kas tad varētu būt vēl briesmīgāks? Un rezultāts būs tikai viens: Guds viņai izdarīja pakalpojumu, viņa, zināms, vēlāk novērsīsies no Guda, un viņš centīsies atkal atgūt pazaudēto pašcieņu. Kamēr es par to visu domāju, es izdzirdēju pagalmā kliedzienus; varēja atšķirt divas balsis — Amslopogasa un Alfona. Viens nikni lamājās, otrs — vaimanāja. Es aizskrēju turp un redzēju smieklīgu skatu. Mazais francūzis skrēja pa pagalmu, cik jaudas, bet viņam pakaļ kā medību dzinējsuns drāzās zuls… Kad es pieskrēju klāt, Amslopogass bija paguvis noķert Alfonu, viņš saņēma to aiz kājām un nesa dažus soļus uz priekšu, kur auga ziedošs krūms, noklāts no vienas vietas ar ērkšķiem; ziedi bija mazliet līdzīgi gardēnijai. Neraugoties uz francūža kliegšanu un vaimanāšanu, zuls mierīgi iemeta viņu ērkšķu krūmā, tā ka Alfonam bija redzami tikai kāju ikri un papēži. Apmierināts ar savu rīcību, zuls sakrustoja rokas uz krūtīm un stāvēja, drūmi vērodams Alfona spārdīšanos un klausīdamies viņa vaimanās.

Ko tu dari? — es jautāju. — Tu gribi viņu nobeigt? Velc viņu tūda] ārā no krūma!

Zuls paklausīja, satvēra nelaimīgo Alfonu aiz potītēm tik spēcīgi, ka es baidījos, vai viņš tās nav izmežģījis, un ar vienu spēcīgu grūdienu atbrīvoja viņu no krūmāju biezokņa. Smieklīgi bija skatīties uz Alfonu! Viss viņa apģērbs bija kā nosēts ar ērkšķiem, pats viņš bija saskrāpēts līdz asinīm; tā viņš te gulēja zālē, vaimanāja un viļājās pa to. Beidzot viņš piecēlās, lādēdams Amslopogasu, zvērēja pie sava vectētiņa varonīgajām asinīm, ka noindēšot zulu un tādējādi atriebšot pats sevi. Pēc tam cs uzzināju lietas būtību. Parasti Alfons gatavoja Amslopogasam īpašu viru, ko viņš ēda brokastu vietā, sēdēdams pagalma stūrī. Šī vira, atbilstoši zula dzimtās vietas paražām, tika gatavota no ķirbja, un viņš to strēba ar koka karoti. Bet Amslopogass, kā visi zuli, necieta zivis, uzskatīdams tās par ūdens čūskām. Alfons, pēc dabas kustīgs un delverīgs kā pērtiķis, labprāt izstrādāja pa jokam; būdams lielisks pavārs, viņš nolēma piespiest Amslopogasu ēst zivis. Viņš zivi sasmalcināja smalkās drupatiņās un iemaisīja tās zulam gatavajā virā. Zuls apēda visu viru, nemaz nemanīdams, ka tur ir zivis. Diemžēl Alfons nespēja apvaldīt savu prieku, viņš sāka lēkāt un dancot apkārt mežonim, kamēr Amslopogasam radās ļaunas aizdomas; viņš rūpīgi izpētīja savas viras atliekas, atklāja «jaunu bifeļmātītes nedarbu» un izrēķinājās ar francūzi atbilstoši savai gaumei.

Labi, ka Alfons nenolauza kaklu, kad Amslopogass to iemeta krūmā! Es brīnījos, ka viņš bija atļāvis šo jauno joku, kaut gan pēc paša pieredzes zināju, ka «melnajam kungam» nepatīk jokoties.

Incidents pats par sevi nebija svarīgs, bet cs to pastāstīju tādēļ, ka tā rezultātā risinājās visumā nopietni notikumi.

Notīrījis asinis un nomazgājies, Alfons aizgāja, lādēdams Amslopogasu, lai tādējādi ātrāk atbrīvotos no nepatīkamās sajūtas un atdabūtu savu parasti jautro garastāvokli. Kad viņš bija aizgājis, es nolasīju zulam veselu sprediķi un teicu, ka man ir kauns par viņa uzvedību.

Ak, Makumazān, — viņš iebilda, — tu nedusmojies uz mani, tādēļ ka te nav mana īstā vieta! Es esmu nogarlaikojies līdz nāvei, nekas man nav pa prātam — ne dzēriens, ne ēdiens, ne tās mūžīgās runas par mīlestību! Man nepatīk šī dzīve akmens mājās; tā atņem cilvēkam spēku un pārvērš viņu asinis par ūdeni, bet ķermeni — par taukiem, Man nepatīk pārsmalcināto sieviešu baltās drēbes, tauru skaņas un medības ar vanagiem. Kad mēs krālā cīnījāmies ar masajiem, tad bija vērts dzīvot, bet tc man nav pat ar ko cīnīties. Es jau sāku domāt, ka es te no garlaicības nomiršu un nekad vairs necilāšu savu «Inkosi —kaas»!

Viņš paņēma cirvi un ilgi un skumji nolūkojās tajā.

Tu žēlojies par savu dzīvi? — es jautāju — Tu alksti pēc asinīm? «Dzenim» vajadzīgs koks, ko kalt! Tavos gados! Kaunies, Amslopogas! Kaunies!

Makumazān, man nav žēl izliet asinis, bet ias notiek labākā un godīgākā vīzē, nekā jūs to darāt! Labāk ir nogalināt cilvēku godīgā cīņā, nekā izsūkt viņa asinis visādos darījumos — pirkšanā, pārdošanā, augļošanā —, kā to dara baltie cilvēki! Daudzus cilvēkus es esmu cīnoties piekāvis, bet nevienam no tiem es nekaunos skatīties acīs; daudzi no tiem kļuva man par draugiem, ar viņiem cs labprāt vēl tagad satiktos un uzkūpinātu pīpīti. Tev — cita lieta! Tev ir savs ceļš, man — savs! Katrs iet pie savas tautas, uz savu dzimto vietu. Meža vērsis grib nomirt mežā, tā arī cs, Makumazān! Es esmu rupjš, cs to zinu, un, kad man asinis sāk iekarst, es neapzinos, ko daru! Bet, kad iestājas nakts, cs jūtos tā, ka tev, laikam gan, būtu žēl manis! Tumsa tad apņem mani, un cs iegrimstu grūtsirdībā! Savā sirdī tu mani mīli, Makumazān, Mans tēvs, kaut arī es esmu tikai niecīgs zulu suns, vadonis bez krāla, klaidonis un svešinieks! Un ari es tevi mīlu, Makumazān, tādēļ ka mēs abi kopā esam novecojuši, starp mums ir kaut kādas saites, kas stipri sasien mūs kopā! — viņš paņēma savu tabakas dozi, kas bija taisīta no vecas vara patronas, un piedāvāja man tabaku.

Ar saviļņojumu es paņēmu pirkstos šķipsniņu tabakas. Tā bija taisnība — es biju ļoti pieķēries šim asinskārajam mežonim. Es nevaru tieši pateikt, kas radīja viņa pievilcību, varbūt viņa godīgums un taisnprātīgums, vai arī mani pievilka viņa apbrīnojamā veiklība un spēks. Viņš bija ārkārtīgi savdabīgs radījums. Atklāti sakot, starp ļoti daudziem mežoņiem, kurus es esmu sastapis, es neesmu saticis nevienu pašu, ka līdzinātos Amslopogasam. Viņš bija ļoti gudrs un reizē naivs kā bērns, un viņam bija ļoti laba sirds. Katrā ziņā es viņu ļoti mīlēju, kaut arī nekad netiku viņam to teicis.

Jā, vecais vilks! — es atbildēju. — Tava mīlestība — dīvaina būšana! Rīt tu būtu spējīgs sakapāt manu galvaskausu, ja es nostātos tev ceļā!

Tu runā taisnību, Makumazān, es to izdarītu, ja pienākums man to liktu darīt, bet tā vai tā es tevi nepārstātu mīlēt! Vai tc ir ar ko cīnīties, Makumazān? — viņš turpināja ar izsmieklu balsī. — Man liekas tikai, ka abas karalienes dusmojas viena uz otru. Tā cs domāju tādēļ, ka redzēju, kas notika naktī. Nakts karaliene pat nometa zemē savu dunci!

Es viņam paskaidroju, ka karalienes ir nopietni sanaidojušās Inkubu dēļ un izstāstīju īsumā, kas par lietu.

Ak tā! — viņš sajūsmā iesaucās. — Tas nozīmē, ka būs karš! Sievietēm patīk dot pēdējo triecienu un teikt pēdējo vārdu, un — ja karš ir izcēlies mīlestības dēļ — tad sievietes nepazīst žēlastību, gluži kā ievainotas bifeļmātītes! Sievietēm patīk izliet asinis tāpat vien, pēc savas vēlēšanās. Pats ar savām acīm divreiz esmu par to pārliecinājies. Ai, Makumazān! Mēs redzēsim, kā degs šīs skaisiās mājas un kaujas saucieni atbalsosies kalnos un ielejās! Nu, tad es neesmu velti šurp atnācis! Kā tu domā, vai šī tauta prot cīnīties?

Šajā brīdī pie mums pienāca sers Henrijs, bet no otras puses ieradās Guds, — bāls, ar iekritušām acīm. Kādu mirkli Amslopogass viņā noraudzījās, tad paklanījās viņa priekšā.

Ai, Bugvan! — viņš iesaucās. — Mana «Inkosi — kaas» sveicina tevi! Tu slikti izskaties! Vai vakar tu tā esi nomocījies medībās? — nesagaidījis atbildi, viņš piegāja Gudam tuvāk. — Klausies, Bugvan, es tev izstāstīšu vienu notikumu par kādu sievieti! Vai tu gribi to dzirdēt?

Reiz dzīvoja kāds cilvēks, kam bija brālis. Viena sieviete mīlēja viņa brāli, bet šis cilvēks mīlēja šo sievieti. Brālim pašam bija sava mīļa sieva, un viņš ne redzēt negribēja šo sievieti, viņš zobojās par viņas mīlestību. Tad sieviete, kurai bija karsta sirds, nolēma atriebties un tcica tam brālim, kurš viņu mīlēja: arī cs mīlu tevi! Sāc karu pret savu brāli, un cs kļūšu tava sieva! Viņš zināja, ka tie ir meli, bet, pateicoties tam, ka viņš no visas sirds un dvēseles mīlēja šo brīnišķīgo sievieti, paklausīja viņu un uzsāka karu pret brāli. Daudz cilvēku aizgāja bojā. Tad brālis aizsūtīja pie šī cilvēka savu ziņnesi ar vārdiem: Kādēļ tu gribi mani nogalināt? Ko es tev esmu izdarījis? Vai cs tevi neesmu mīlējis kopš agras bērnības? Vai cs tevi neesmu mierinājis, kad tev bija kādas bēdas? Vai mēs kopā neesam gājuši karā, dalījuši līdzīgās daļās kara laupījumu, tāpat lopus, vēršus un govis? Kādēļ tu gribi mani nogalināt, mans mīļais brāli? Cilvēkam kļuva smagi ap sirdi, jā, viņš bija rīkojies muļķīgi, viņš pārtrauca karu un dzīvoja mierā kopā ar brāli vienā krālā. Pēc kāda laika pie viņa pienāca sieviete, ko viņš mīlēja, un tcica: es esmu ar mieru aizmirst visu pagātni un gribu kļūt par tavu sievu!

Viņš savā sirdī sajuta, ka tic atkal ir meli, ka sievietei ir kas slikts prātā, bet viņš viņu mīlēja un paņēma viņu par sievu.

Pašā kāzu naktī, kad viņi jau bija apprecējušies, kamēr viņas vīrs gulēja dziļā miegā, sieviete piecēlās, paņēma sava vīra cirvi, zagšus aizlīda uz to vietu, kur gulēja viņa brālis, un ar cirvi to nogalināja.

Pēc tam viņa klusām atgriezās atpakaļ, kā Jauvu mātīte, kas līdz kaklam piesātinājusics ar asinīm, un nolika cirvi līdzās savam vīram. Rītausmā krālā atskanēja vaimanas. Šonakt nogalināts Luste! Ļaudis saskrēja pie guļošā vīra, un visi redzēja, ka viņš guļ, bet līdzās viņam atrodas asinīm notašķīts cirvis. — Tas noteikti ir viņš, kas nogalinājis savu brāli! — visi kliedza, gribēja to saķert un nogalināt. Bet viņš uzmodās'un aizbēga; pa ceļam viņš salika savu sievu, kas bija vainīga šajā lietā, un nogalināja to.

Bet nāve nespēj no zemes vaiga noslaucīt visas ļaundarības, un viņas vīram nākas nest uz saviem pleciem visu viņas grēka smagumu!

Viņš bija liels priekšnieks, slavens vadonis, bet pēc tā visa kļuva par bēgli, par klaidoni — bez krāla, bez sievas; viņa vārdu dzimtajā vietā izrunā ar naidu un nosodījumu! Viņam būs jānomirst kā ievainotam briedim tālu no savas dzimtenes. No paaudzes paaudzē pāries stāsts par to, kā zemisks nodevējs tumšā naktī nogalināja savu brāli Lusti! — Zuls apklusa, un es redzēju, ka viņš dziļi pārdzīvo savu stāstu. Viņš pacēla savu lejup noiaisto galvu un paskatījās uz Gudu.

Tas cilvēks esmu cs, Bugvan! Jā, cs esmu tas bēglis, klaidonis, kura dzīvi ir izpostījusi ļauna sieviete! Tāpat, kā tas notika ar mani, tā arī tu vari kļūt par ieroci, par spēļlictu sievietes rokās, un arī uz taviem pleciem var gulties citu cilvēku izdarītās ļaundarības smagums. Klausies! Kad tu naktī zagies aiz Nakts karalienes, es gāju pa tavām pēdām! Kad viņa tev iedūra ar nazi krūtīs Baltās karalienes guļamistabā, es biju tur! Kad tu atļāvi viņai pazust kā čūskai akmeņu krāvumā, es redzēju tevi, cs zināju, ka viņa tevi ir apbūrusi, ka uzticamais cilvēks ir aizmirsis visu, aizmirsis savu taisno ceļu un aiziet pa neceļiem. Piedod man, Mans tēvs, ja mani vārdi tev liekas asi, bet tie nāk no pilnas sirds! Nesaticcies vairs ar viņu, un tu ar godu nodzīvosi līdz pat savai pēdējai stundiņai! Sievietes skaistums izvalkājas, tāpat kā tērps, kas darināts no ādas, un tu vari nokļūt nelaimē viņas dēļ, kā tas ir noticis ar mani! Es esmu runājis!

Viņa daiļrunīgās un garās runas laikā Guds klusēja, bet, kad stāstījums sāka virzīties uz viņa paša piedzīvoto notikumu, viņš nosarka; uzzinājis, ka zuls bijis šī notikuma aculiecinieks, viņš bija ļoti uztraucies. Pēc tam viņš sāka runāt nospiestā balsī.

Es atzīstos, — viņš teica ar rūgtu izsmieklu, — ka nekad nebūtu ticējis, ka zuls mani mācīs, kā vajag pildīt savu pienākumu. Bet acīmredzot tik tālu es esmu nonācis! Jūs saprotiet, draugi, cik liels ir mans pazemojums, un pats sāpīgākais — apziņa, ka es to esmu pelnījis! Jā, man vajadzēja nodot Zoraju tiesas rokās, bet es to nevarēju izdarīt. Tas ir fakts! Es ļāvu viņai iet un apsolījos klusēt. Viņa man apgalvoja, ka tādā gadījumā, ja cs piebiedrošos viņas partijai, viņa salaulāsies ar mani un padarīs mani par karali. Paldies

Dievam, ka man pietika spēka atbildēt viņai, ka pat viņas mīlestības dēļ es neatstāšu savus draugus. Dariet ar mani, ko gribat, cs esmu to pelnījis. Teikšu vēl — cs ceru, ka jūs nekad nenokļūsit tādā stāvoklī kā es, — no visas sirds mīlēt sie*i^ti un atsacīties no kārdinājuma to iegūt!

Pēc šiem vārdiem viņš pagriezās un gribēja iet prom.

Pagaidi, vecais draugs, — teica sers Henrijs, — pagaidi mazdrusciņ! Es tev gribu ko teikt!

Viņš nogāja malā un izstāstīja Gudam visu, kas bija noticis ar viņu un Zoraju iepriekšējā dienā. Tas bija pēdējais trieciens nabaga Gudam. Nav patīkami cilvēkam apzināties, ka viņš ir bijis tikai spēļlicta sievietes rokās, bet pašreizējos apstākļos Gudam šī apziņa bija divkārt rūgtāka un nepatīkamāka.

Zināt ko? — viņš noteica, — es domāju, ka mēs visi esam apburti!

Viņš pagriezās un aizgāja. Man viņa bija ļoti žēl. Ja tauriņi, kas lidinās ap uguni, rūpīgi izsargātos no tās, viņu spārni, droši vien, nebūtu apdeguši.

Šajā dienā pilī bija pieņemšana, kad karaliene parasti uzkāpa tronī lielajā zālē, uzklausīja sūdzības, izskatīja likumus, piešķīra balvas. Mēs devāmies uz troņa zāli. Mums piebiedrojās Guds, taču viņš izskatījās ļoti noskumis.

Kad mēs ienācām, Nilepta sēdēja tronī un, kā parasti, nodarbojās ar valsts lietām; viņai apkārt bija padomdevēji, galma ļaudis, priesteri un spēcīga apsardze. Pēc vispārējā satraukuma un gaidām, kas izpaudās katra sejā, bija acīm redzams, ka neviens pašlaik nepievērsa lielu vērību parastajiem jautājumiem, visi zināja, ka karš ir neizbēgams. Mēs paklanījāmies Nileptas priekšā un ieņēmām savas parastās vietas. Kādu laiku viss norisa parastajā kārtībā, kad pēkšņi atskanēja taures skaņas un liels ļaužu pūlis, sapulcējies aiz pils sienas, sāka kliegt: Zoraja! Zoraja!

Bija dzirdams ratu riteņu troksnis. Lielais aizkars zāles galā tika atbīdīts, zālē ienāca Nakts karaliene, un viņa nebija viena. Viņai līdzās gāja dižais priesteris Egons, ģērbies savā vislabākajā tērpā, un aiz viņiem sekoja citi priesteri.

Bija skaidrs, kāpēc Zoraja veda sev līdzi priesterus! Viņu klātbūtnē nedrīkstēja aizturēt karalieni — tā būtu svētuma zaimošana! Aizmugurē gāja augstmaņi un neliela apbruņota sardze. Bija pietiekami uzmest vienu skatienu Zorajas sejai, lai redzētu, ka viņas ierašanās nesaistījās ar miermīlīgu mērķi. Parastās, ar zeltu izšūtās togas vietā viņa bija uzģērbusi mirdzošu tuniku, izšūtu ar zelta zvīņām, bet uz galvas viņai bija maza zelta bruņu cepurīte. Rokā Zoraja turēja asu šķēpu, lielisku sudraba darinājumu. Viņa ienāca zālē kā saniknota lauvu mātīte, ar lepnu sava skaistuma apziņu. Skatītāji zemu paklanījās un pašķīra viņai ceļu; Zoraja apstājās pie Svētā akmens un uzlika roku uz tā.

Sveiciens tev, karaliene! — viņa skaļi sauca.

Sveicinu tevi, mana karaliskā māsa! — Nilepta atbildēja.

Nāc tuvāk. Nebaidies. Es atļauju tev pienākt!

Zoraja atbildēja ar augstprātīgu skatienu, pārgāja pāri zālei un apstājās troņa priekšā.

Lūgums tev, karaliene! — viņas balss skaņi noskanēja.

Lūgums? Ko tu no manis vari lūgt, māsa, ja tavā valdīšanā, līdzīgi man, ir puse karaļvalsts?

Tev jāatklāj man patiesība, — man un manai tautai! Vai tas ir taisnība, ka tu gribi ņemt par vīru šo svešzemju vilku, lai dalītu ar viņu troni un savu gultu?

Kērtiss sakustējās un, pagriezies uz Zorajas pusi, klusi teica.

Man liekas, vakar tev bija šim vilkam sakāmi daudz maigāki vārdi, ak karaliene!

Es redzēju, ka Zoraja iekoda lūpā, un sārtums ielija viņas sejā. Kas attiecas uz Nileptu, viņa saprata, ka tagad nav jēgas turpmāk slēpt lietas patieso stāvokli, viņa uz jautājumu atbildēja ar jaunu, efektīgu manieri, kuru — es biju stingri pārliecināts par to

izraisīja koķetērija un vēlēšanās būt pārākai par savu sāncensi. Viņa piecēlās no troņa visā savā karaliskajā spožumā, skaistumā

un grācijā, piegāja pie tās vietas, kur stāvēja viņas iemīļotais. Apstājusies pie viņa, karaliene pavēlēja viņam nomesties ceļos un atāķēja zelta čūsku, kas bija viņai aplikta ap roku. Kērtiss nometās viņas priekšā ceļos uz marmora grīdas; Nilepta, ar abām rokām turēdama zelta čūsku, aplika to viņam ap kaklu un aizāķēja, pēc tam noskūpstīja viņu uz pieres un nosauca par «dārgo kungu».

Tu redzi, — viņa teica, griezdamās pie Zorajas, kad skatītāju izbrīna troksnis bija picklusis un sers Henrijs bija piecēlies, — cs apliku kakla siksnu ap «vilka» kaklu. Viņš būs mans sargsuns! Lūk, tā ir mana atbilde tev, karaliene Zoraja, un visiem, kas te ir atnākuši reizē ar tevi! Nebaidies, — viņa turpināja, maigi uzsmaidīdama Kērtisam un norādīdama uz zelta čūsku, kas apvija viņa masīvo kaklu, — ja mans jūgs tev šķitīs smags, kaut arī tas ir darināts no tīra zelta, nekā ļauna tas tev nenodarīs!

Jā, Nakts karaliene, augstmaņi, priesteri un ļaudis, kas esat tc sapulcējušies, — Nilepta turpināja mierīgā, lepnā tonī, griezdamās pie apkārtstāvošiem, — visas tautas priekšā es ņemu par vīru šo svešzemnieku! Vai man, karalienei, nav brīv izvēlēties sev par vīru cilvēku, ko es mīlu? Uz to man ir tādas pašas tiesības, kā jebkurai manu provinču meitenei. Jā, viņš ir iekarojis manu sirdi, manu roku un troni un, ja viņš nebūtu bijis ievērojams lords, skaistākais un labākais no visiem, ja viņam nebūtu tik daudz gudrības un zināšanu, — ja viņš būtu bijis vienkāršs nabags, — es tik un tā būtu viņam atdevusi visu, kas man pieder, visu!

Viņa paņēma Kērtisa roku, ar lepnumu paskatījās uz viņu un tā, turēdama viņa roku savējā, stāvēja ar seju pret klātesošajiem. Nilepta bija tik brīnišķīga, stāvēdama līdzās savam iemīļotajam! Viņa bija tik pārliecināta par sevi un par viņu, acīmredzot bija gatava uz jebkuru risku viņa dēļ, uz jebkuru upuri! Tik liels bija viņas karaliskā burvīguma, spēka un cieņas valdzinājums, ka lielākā daļa skatītāju, redzēdami laimē mirdzošās acis un sārtumu viņas sejā, sāka svinīgi aplaudēt viņai un gavilēt. Tas bija drosmīgs solis no Nileptas puses, bet Cuvendi tautai patīk drošsirdība un vīrišķība, — pat tad, ja tās grauj tautas tradīcijas, — šīs īpašības labvēlīgi skar viņu poētiskās stīgas.

Tauta gavilēja, sveikdama Nileptu. Zoraja stāvēja, acis nolaidusi, trīcēdama greizsirdības dusmu uzplūdu lēkmē, aizgriezusi prom savu seju, kas bija bāla kā līķauts. Viņai bija neciešami smagi redzēt māsas laimi, kas atņēma viņai mīlamo cilvēku. Es jau tiku teicis, ka Zorajas seja man atgādina mierīgu jūras līmeni skaidrā laikā, kad dziļumos snauž apvaldīti spēki.

Tagad šī jūra uzmodās, apvaldītie spēki izlauzās uz āru un izbiedēja, bet arī savaldzināja mani. Patiesi, brīnišķīga sieviete savās karaliskajās dusmās vienmēr ir apbrīnas vērta, bet nekad dzīvē man nebija nācies redzēt tādu skaistumu un niknumu savienotu vienā būtnē.

Abas karalienes kopā radīja pārsteidzošu iespaidu. Zoraja pacēla savu bālo seju, zobus viņa bija cieši sakodusi, bet zem degošajām acīm gulēja sarkani loki. Trīs reizes viņa mēģināja kaut ko teikt, un trīs reizes balss viņu neklausīja. Beidzot viņa bija gatava runāt un, pacēlusi savu sudraba šķēpu, pamāja ar to. Mirdzēja šķēps, mirdzēja zelta zvīņas uz tunikas un mirdzēja Zorajas drūmās acis!

— Tu domā, Nilepta, — viņa sāka runāt skanīgā balsī, — tu domā, ka es, Zoraja, Cuvendi karaliene, pieļaušu, lai svešzemnieks sēžas mana tēva tronī, lai viņa pēcnācēji staigā pa Kāpņu mājas trepēm? Nekad! Nekad! Kamēr vien manās krūtīs pukstēs dzīva sirds, kamēr man ir karavīri un ir šķēpi, esmu gatava dot triecienu! Kas ir manā pusē? Kas ies aiz manis? Kas? Vai nu tu nodod šo svešzemju vilku un viņa draugus priesteru rokās, tādēļ ka viņi ir izdarījuši svētuma zaimošanu, vai arī… vai arī, Nilepta, es tev piesaku karu, asiņainu karu! Tavas kaislības radīs ugunsgrēku mūsu zemes pilsētās, ar asinīm aizskalos tavus piekritējus! Uz tavas sirdsapziņas gulsies šo cilvēku nāve, tavās ausis skanēs mirstošo vaimanas, atraitņu un bāreņu raudas!

Es gribu tevi nogrūst no troņa, Nilepta, Baltā karaliene, nomest tevi mūsu dinastijas pakājē, tāpēc ka tu mūsu slavenās dinastijas vārdu esi aptraipījusi ar kaunu un negodu! Bet jūs, svešzemnieki, izņemot Bugvanu, kurš izdarīja man pakalpojumu, un es viņu glābšu, ja viņš pametīs savus draugus! (nabaga Guds pakratīja galvu un nomurmināja angļu valodā «tas nav iespējams!») — jūs es apvlšu ar zelta lapām un pakāršu ķēdēs pie tempļa kolonnas, lai jūs būtu citiem par brīdinājumu! Tu, Inkubu, nomirsi citādā nāvē, par to parunāsim vēlāk!

Viņa apklusa, saraustīti elpodama, viņas kaislības bija pārvērtušās par vētru. Zāli pāršalca klusi izbrīna un šausmu izsaucieni.

Runāt tā, kā tu, māsa, runāji, draudēt tā, kā tu to darīji, cs uzskatu par mana augstā stāvokļa un lepnuma necienīgu! — teica Nilepta mierīgā, pārliecinošā balsī. — Ja tu gribi sākt karu, tad sāc, Zoraja, es nebaidos no tevis! Mana roka ir maiga, bet tā pratīs aizstāvēties pret tavu armiju! Man ir žēl tautas, žēl tevis, bet cs nebaidos no tevis — vēlreiz tev to saku! Vakar tu mēģināji atņemt man manu iemīļoto cilvēku un kungu, to pašu, kuru tu šodien nosauci par «svešzemju vilku», tu gribēji, lai viņš kļūtu par tavu iemīļoto, par tavu kungu! (Šie vārdi zālē izraisīja sensāciju.) Pagājušo nakti tu

kā cs uzzināju — biji slepeni kā čūska iezagusies manā guļamistabā un gribēji nogalināt mani, savu īsto māsu, kamēr cs gulēju dziļā miegā…

Tie ir meli, meli! — atskanēja balsis, starp kurām izcēlās dižā priestera Egona balss.

Tā ir patiesība! — es teicu, turēdams rokā un rādīdams klātesošiem dunča asmeni. — Kur ir šī dunča rokturis, Zoraja?

Tā ir patiesība! — iesaucās Guds, nolēmis rīkoties atklāti.

Es redzēju karalieni naktī pie Baltās karalienes gultas, un šis duncis salūza, atduroties pret manām krūtīm!

Kas ies ar mani? — kliedza Zoraja, mādama ar šķēpu, sajēgusi, ka vispārējās simpātijas nosliecas Nileptas pusē, — Bugvan, tu arī esi pret mani? — viņa griezās pie Guda klusā, apvaldītā balsī.

Tu, niecīgā dvēsele, tu atsakies no manis, bet varēji kļūt par manu laulāto draugu un šīs zemes"karali! Ai, kā es tevi iekalšu stiprās ķēdēs!

Karš! Karš! — kliedza Zoraja. — Tc, liekot roku uz Svētā akmens, kurš, pēc leģendas pareģojuma, te stāvēs tik ilgi, kamēr Cuvendi tauta nelieks savu muguru svešzemju jūgā, es izsludinu karu, līdz galīgai uzvarai! Uz dzīvību un nāvi! Kurš nojums sekos Zorajai, Naksts karalienei, uz uzvaru un triumfu?

Klātesošos pārņēma neaprakstāms apjukums. Daudzi steidzās piebiedroties Zorajai, citi palika uzticīgi mums.

Starp Zorajas piekritējiem, izrādījās, bija arī viens karavīrs no Nileptas miesassargu pulka. Viņš nemanot pagriezās ar muguru pret mums un metās uz durvju pusi, kur devās visi Zorajas piekritēji. Amslopogass, kas arī bija klāt šajā notikumā, bija apbrīnojami apķērīgs, viņš uzreiz apjēdza: ja šis zaldāts aizies no mums, tad viņa piemēram sekos arī daži citi, tādēļ zuls aizsprostoja karavīram ceļu. Tas pacēla savu zobenu. Zuls ar mežonīgu kliedzienu atlēca atpakaļ un trieca savu briesmīgo cirvi karavīra galvā un kala to tik ilgi, kamēr karavīrs beigts novēlās uz marmora grīdas. Tas bija pirmais upuris!

— Aizbultēt vārtus! — es pavēlēju, cerēdams, ka mums izdosies sagūstīt Zoraju, bet bija jau par vēlu. Sardze aizgāja pie vārtiem pēc karalienes, bet ārā jau bija dzirdama riteņu klaudzoņa un satrakotu zirgu aulekšošana.

Zoraja, savu piekritēju pavadīta, kā putenis aizbrāzās pa pilsētu sava militārā dzīvokļa virzienā — uz Marstunu, uz cietoksni, kas atradās ap 130 jūdžu attālumā uz ziemeļiem no Milosis pilsētas.

Pēc tam pilsēta noņēmās ar gatavošanos karam, bet vecais Amslopogass sēdēja un, tīksminādamies par saulrietu, asināja savu cirvi.

## XIX nodaļa DĪVAINĀS KĀZAS

Viens cilvēks tomēr nebija paspējis iziet pa pils vārtiem, iekams tie vēl nebija aizbultēti. Tas bija dižais priesteris Egons, kurš, kā mēs bijām pārliecināti, bija Zorajas galvenais padomdevējs un palīgs, viņas partijas dvēsele. Negantais vīrs nebūt nebija aizmirsis mūsu pastrādāto svētuma zaimošanu. Viņš arī zināja, ka mūsu dzimtenē darbojas vairākas reliģiskās sistēmas un, neapšaubāmi, ļoti baidījās, ka mēs varētu ieviest savu reliģiju viņu zemē. Kādreiz viņš man jautāja, vai mūsu zemē ir reliģija, un es atbildēju, ka pie mums, cik man zināms, ir ap 95 dažādas reliģijas. Tas viņu ļoti pārsteidza; patiesi, viņa kā nacionālā kulta dižākā priestera stāvoklis nebija apskaužams. No dienas dienā viņš baidījās no jaunas reliģijas ieviešanas. Kad mēs uzzinājām, ka Egons ir palicis pie mums, mēs — Nilepta, sers Henrijs un es — ilgi spriedām, ko ar viņu iesākt. Es ierosināju ielikt viņu cietumā, bet Nilepta pakratīja galvu un iebilda, ka tāda rīcība varētu izraisīt zemē sašutumu un dažādas runas.

Ak, ja cs uzvarēšu šajā spēlē un kļūšu par pilntiesīgu karalieni, es iznīcināšu visas šo priesteru privilēģijas, viņu ceremonijas un drūmos noslēpumus! — piebilda Nilepta, piesizdama kāju pie grīdas.

Es gribētu, lai šos vārdus būtu dzirdējis vecais Egons, viņš, laikam, būtu izbijies.

Ja mēs viņu nevaram ielikt cietumā, — tcica sers Henrijs,

tad cs domāju, labāk viņu atlaist brīvībā! Viņš mums nav vajadzīgs!

Nilepta paskatījās uz viņu ar savādu skatienu.

Tu tā domā, mans kungs? — viņa sausi jautāja.

Jā, — Kērtiss atbildēja, — es nezinu, kādēļ viņš mums būtu vajadzīgs?

Nilepta klusēja un turpināja lūkoties uz viņu ar maigu un kautrīgu skatienu. Beidzot Kērtiss saprata.

Piedod man, Nilepta, — viņš tcica, — tu vēlies tūdaļ salaulāties ar mani?

Es nezinu, kā tīk manam kungam! — skanēja ātra atbilde.

Bet, ja mans kungs vēlas, tad priesteris ir te un altāris arī nav tālu!

viņa piebilda, norādīdama uz ieeju lūgšanu telpā. — Es esmu gatava kuru katru brīdi izpildīt sava kunga vēlēšanos! Klausies, Inkubu! Pēc astoņām dienām, pat ātrāk, tu būsi spiests mani atstāt un aiziet karā, tādēļ ka tu būsi mana karaspēka komandieris. Karā ļaudis krīt, un, ja tā gadīsies, tad tu pavisam īsu brīdi būsi mans, ak, Inkubu, un dzīvosi mūžīgi tikai manā sirdī un atmiņās…

Asaras pēkšņi sāka plūst no viņas brīnišķīgajām acīm un apslacīja maigo seju, gluži kā rasas pilieni rozes brīnišķīgo ziedu.

Var būt, — viņa turpināja, — ka es zaudēšu troni un reizē ar to arī savu un tavu dzīvi. Zoraja ir stipra un atriebīga, no viņas nevar gaidīt žēlastību. Kas var paredzēt nākotni? Laime — tas ir balts putns, kas lido ātri un bieži vien paslēpjas mākoņos! Mums vajag to stingri turēt, ja tas ir nokļuvis mūsu rokās! Gudrība māca nenoniecināt tagadni nākotnes vārdā, mans Inkubu!

Viņa pacēla savas acis uz Kērtisu un uzsmaidīja viņam.

Atkal es sajutu savādas greizsirdības jūtas, pagriezos un aizgāju, atstādams viņus divatā. Viņi, zināms, nepievērsa uzmanību manai aiziešanai, uzskatīdami mani par vecu muļķi un, laikam gan, viņiem bija taisnība.

Es atgriezos mūsu telpās un ieraudzīju Amslopogasu pie loga; viņš asināja cirvi un izskatījās līdzīgs klijai, kas asina savu aso knābi miruša vērša tuvumā.

Pēc stundas pie mums ieradās sers Henrijs, jautrs, mirdzošām acīm, satraukts, un, sastapis mūs visus kopā, — Gudu, mani un Amslopogasu — jautāja mums, vai mēs būtu ar mieru piedalīties viņa kāzās?

Zināms, mēs bijām ar mieru un devāmies uz lūgšanu namu, kur jau bija Egons, kas noskatījās uz mums ar ļaunām acīm. Bija skaidri redzams, ka viņam un Nileptai bija pilnīgi atšķirīgi viedokļi par priekšā stāvošo ceremoniju. Dižais priesteris Egons kategoriski atteicās salaulāt karalieni vai atļaut to izdarīt citam priesterim. Nilepta ļoti sadusmojās un paziņoja Egonam, ka viņa, karaliene, skaitās arī baznīcas galva, un viņa vēlas, lai priesteris viņu paklausa, un viņa pieprasa, lai viņš Nilcptu salaulā! [71]

Egons atteicās veikt šo ceremoniju, bet Nilepta piespieda viņu to darīt ar šādu argumentu:

Zināms, es nevaru sodīt dižo priesteri, — viņa teica, — tādēļ ka tautā valda bezjēdzīgs aizspriedums; es nevaru tevi pat ielikt cietumā, tādēļ ka tev pakļautie priesteri sacels lielu troksni visā zemē, bet es varu pavēlēt tev stāvēt pie Saules altāra un gremdēties apcerēs un nedot tev ēst tik ilgi, kamēr tu mūs salaulāsi! Ak, Egon! Tu stāvēsi altāra priekšā un nedabūsi nekā cita, kā vienīgi ūdeni, kamēr nebūsi pārdomājis!

Starp citu, šorīt Egons nebija paspējis pabrokastot un pašlaik bija ļoti izsalcis. Savu paša interešu dēļ viņš beidzot bija ar mieru salaulāt abus iemīlējušos, piebilzdams, ka viņš mazgā rokas nevainībā un noņem no sevis visu atbildību par to.

Divu uzticamu kalpoņu pavadībā ieradās karaliene Nilepta ar laimē piesārtušu seju un nolaistām acīm, tērpusies baltā tērpā bez jebkādiem izgreznojumiem un izšuvumiem. Viņa nebija uzlikusi pat zelta stīpiņu, un man likās, ka bez tā visa viņa izskatījās vēl brīnišķīgāka — kā jebkura patiesi skaista sieviete.

Viņa zemu palocīja celi Kērtisa priekšā, paņēma viņu pie rokas un pieveda pie altāra. Pēc neliela klusuma brīža viņa skaidrā, skaļā balsī izrunāja vārdus, kas tika teikti Cuvendi zemē laulību ceremonijā.

Zvēri pie Saules, ka tu neņemsi citu sievieti sev par sievu, ja es pati to nevēlēšos un nebūšu pavēlējusi viņai iet pie tevis!

Zvēru! — sers Henrijs atbildēja un piebilda angļu valodā. — Man pilnīgi pietiek ar vienu!

Tad Egoas, kas stāvēja pie altāra, pagāja uz priekšu un kaut ko nomurmināja sev zem deguna tik ātri, ka es nevarēju saprast, ko viņš teica. Acīmredzot tas bija lūgums Saulei, lai viņa dod savu svētību jaunlaulātajiem un apbalvo viņus ar pēcnācējiem. Es ievēroju, ka Nilepta uzmanīgi klausījās katru priestera vārdu. Pēc tam viņa man atzinās, ka esot baidījusies no Egona, kas varējis ar viņu izspēlēt Jaunu joku un visu ceremoniju izdarīt otrādi, proti, tā, kā tā darāma pie laulāto šķiršanās. Beigu beigās Egons vaicāja jaunlaulātajiem, vai viņi viens otru izvēlas brīvprātīgi, pēc tam viņi altāra priekšā saskūpstījās, un salaulāšana bija beigusies, visas ieražas bija pareizi ievērotas. Bet man šķita, ka kaut kā vēl pietrūkst; cs sameklēju lūgšanu grāmatiņu, ko bieži tiku lasījis bezmiega naktīs un ko cs visur nēsāju līdzi. Pirms dažiem gadiem cs to biju atdevis savam dēlam Harijam, bet pēc viņa nāves paņēmu atkal pie sevis.

Kērtis, — cs teicu, — es, zināms, neesmu garīdznieku kārtai piederīgs un nezinu, kā jūs uzņemsit manu priekšlikumu, bet, ja karaliene ir ar mieru, es nolasīšu jums angļu laulību ceremoniju. Tas ir svinīgs solis jūsu dzīvē, un cs domāju, ka to ir nepieciešams sankcionēt arī ar jūsu personiskās reliģijas rituālu!

Man jau arī tas ienāca prātā, — viņš piebilda, — un cs to ļoti vēlētos! Citādi man šķiet, ka esmu tikai daļēji salaulāts!

Nilepta nebilda ne vārda, saprazdama, ka viņas vīrs grib padarīt pilnīgāku savu laulību ceremoniju, atbilstoši savas dzimtenes paražām. Es ķēros pie darba un nolasīju visu ceremoniju, kā nu pratu. Kad es nokļuvu līdz vārdiem: es, Henrijs, ņemu tevi, Nilepta! un es, Nilepta, ņemu tevi, Hcnrij! — es iztulkoju šos vārdus, un Nilepta tos ļoti skaidri atkārtoja.

Sers Henrijs noņēma gludu zelta gredzenu no sava mazā pirkstiņa un uzvilka to Nilcptai pirkstā. Šis gredzens bija piederējis Kērtisa mirušajai mātei, un man, gluži negribot, ienāca prātā doma: cik izbrīnījusies būtu cienījamā vecā lēdija no Jorkšīras, ja viņa būtu paredzējusi, ka viņas laulības gredzens kādreiz tiks uzvilkts Nileptas, Cuvendi karalienes, pirkstā.

Kas attiecas uz Egonu, viņš ar pūlēm valdījās mūsu ceremonijas laikā un, neapšaubāmi, ar šausmām domāja par deviņdesmit piecām reliģijām, kas draudīgi rēgojās viņam acu priekšā. Patiesi, viņš mani uzskatīja par savu sāncensi un neieredzēja! Beidzot viņš ar nepatiku aizgāja prom, un es biju pārliecināts, ka no viņa mēs varam sagaidīt visu to ļaunāko.

Pēc tam mēs ar Gudu arī aizgājām, mums līdzi — Amslopogass, un laimīgais pārītis palika divatā. Mūsu pašsajūta bija nelādzīga. Ir pieņemts domāt, ka kāzas ir jautrs un patīkams notikums, bet mana pieredze ir pierādījusi, ka bieži vien kāzas smagi atsaucas uz visiem, izņemot divas ieinteresētās personas! Kāzas nereti salauž vecās ieražas, sarauj vecās saites; ir grūti, kad tiek sagrauta vecā kārtība! Aplūkosim piemēru: sers Henrijs, jaukākais un labākais biedrs visā pasaulē, pilnīgi izmainījās reizē ar savām kāzām. Mūžīgi Nilepta: tur — Nilepta, te — Nilepta, no rīta līdz vakaram — viena vienīga Nilepta, tikai viņa viena gan galvā, gan sirdī! Kas attiecas uz vecajiem draugiem, zināms, viņi arī paliek draugi, bet jaunā sieva ar gudru ziņu cenšas tos nobīdīt otrā plānā! Lai ari cik skumji atzīties, bet tas ir fakts! Sers Henrijs bija mainījies; Nilepta ir brīnišķīga, apburoša būtne, bet es nojaušu, ka viņa grib mums likt saprast: viņa ir izgājusi par sievu pie Kērtisa, nevis pie Kvotermeina, Guda un Co. Galu galā, kāda jēga ir žēloties un nīgroties? Tas viss ir pilnīgi dabiski, un jebkurai precētai sievietei nebūs nekādu grūtību to izskaidrot, bet es esmu patmīlīgs, nenovīdīgs večuks, vairāk nekas, kaut gan ceru, ka viņi to nekad nenojautīs.

Mēs ar Gudu aizgājām, klusēdami pavakariņojām un centāmies sevi uzmundrināt ar labu, vecu vīnu. Bet pēkšņi ieradās kāds cilvēks no mūsu partijas un izstāstīja mums notikumu, kas lika padomāt.

Pēc savas ķildas ar Amslopogasu Alfons aizgāja prom ļoti saniknots. Acīmredzot viņš devās taisni uz Saules templi un gāja caur parku, vai, pareizāk sakot, caur dārzu, kas ieskāva tcmp]a sienu no ārpuses. Tur paklaiņojis, viņš gribēja griezties atpakaļ, kad salika Zorajas pajūgu, kas kā neprātīgs drāzās pa ziemeļu puses ceļu. Ieraudzījusi Alfonu, Zoraja apturēja pajūgu un paaicināja viņu pie sevis.

Tiklīdz viņš piegāja klāt pajūgam, viņš tika sagūstīts, sasaistīts, iemests vienā no ekipāžām un aizvests prom, kaut gan viņš esot neganti kliedzis, kā mums pastāstīja cilvēks, kurš ieradās, lai par to visu mums pavēstītu.

Sākumā man bija grūti izprast, kādēļ Zorajai vajadzīgs mazais francūzis. Ņemot vērā viņas nesavaldīgo raksturu, viņa, zināms, varēja atriebībā izgāzt savu naidu un niknumu uz mūsu kalpu. Bet tad man iešāvās prātā vēl cita doma. Cuvendi tauta ļoti cienīja un mīlēja mūs visus trīs, pirmkārt, tāpēc, ka bijām pirmie svešzemnieki, kurus viņi redzēja, bet, otrkārt, tāpēc, ka mums — pēc viņu domām — piemita pārdabiska gudrība. Kaut arī Zorajas naids uz «svešzemju vilkiem» pilnā mērā pildīja arī augstmaņu un priesteru sirdis, tautas attieksme pret mums nebija mainījusies: tauta pret mums, tāpat kā agrāk, izjuta lielu cieņu. Līdzīgi senajiem atēniešiem, Cuvendi tautai kārot kārojās uzzināt kaut ko jaunu, bez tam sera Henrija pievilcīgā āriene radīja dziļu iespaidu tautā, kas bija dedzīgi skaistuma cienītāji. Skaistums tiek augstu vērtēts uz visas zemeslodes, bet Cuvendi zemē skaistums tiek dievināts. Tirgus laukumos klīda valodas, ka visā zemē nav skaistāka cilvēka par Kērtisu un nevienas skaistākas sievietes par Nileptu, izņemot vienīgi Zoraju, kas varēja Nilcptai līdzināties, ka Saule atsūtījusi šurp Kērtisu, lai viņš kļūtu par karalienes laulāto draugu! Acīmredzot kūdīšana pret mums bija mākslīgi radīta, un Zoraja to zināja labāk par kuru katru. Man ienāca prātā, ka viņa ir nolēmusi izraudzīt citu, nopietnāku iemeslu, kas attaisnotu nesaskaņas ar māsu, nevis Nileptas laulības ar svešzemnieku. Šim nolūkam viņai bija vajadzīgs viens svešzemnieks, kurš būtu bijis tik pārliecināts par viņas rīcības taisnīgumu, ka pamestu savus biedrus un pārietu viņas pusē. Tā kā Guds novērsās no viņas, viņa, izmantodama gadījumu, sagūstīja Alfonu, kas — tāpat kā Guds — bija neliela auguma, un nolēma to rādīt ļaudīm kā dižo Bugvanu, kas pārgājis viņas pusē.

Es pateicu Gudam savas domas, un tad vajadzēja redzēt viņa seju! Viņš, gluži vienkārši, izbijās.

— Kā! — viņš iekliedzās. — Šis dīkdienis tēlos mani! Es iešu prom no šīs zemes! Mana reputācija būs pagalam uz visu mūžu!

Es mierināju viņu, kā prazdams, tādēļ ka pilnībā sapratu stāvokļa bīstamību.

Šo nakti mēs pavadījām vientulībā, mums bija tik bēdīgs prāts, it kā mēs būtu atgriezušies no sava vccā drauga bērēm. Nākamajā rītā mēs atkal ķērāmies pie darba. Sūtņi, ko Nilepta bija izsūtījusi uz visām pusēm ar viņas pavēlēm, jau bija savu darbu paveikuši, un apbruņotu vīru pulki plūda uz pilsētu.

Mēs ar Gudu pēdējo divu dienu laikā tikai uz īsu brīdi satikāmies ar Nileptu un Kērtisu, kaut gan kopā piedalījāmies karavīru priekšnieku un augstmaņu padomē, izstrādājām darbības plānus, komandieru norīkošanu un veicām daudz citu darbu. Ļaudis pie mums nāca labprāt, un caurām dienām ceļš, kas veda uz Milosis pilsētu, bija melns no ļaužu pūļiem, kas plūda no visiem virzieniem šurp, pie karalienes Nileptas.

Drīz mums kļuva skaidrs, ka mūsu rīcībā ir 40 000 kājnieku un 30 000 kavalēristu, kopā diezgan ievērojams spēks, ja ņem vērā samērā īso laiku, kurā mēs paspējām tos sapulcināt, un ari to apstākli, ka puse regulārās armijas aizgāja līdzi Zorajai.

Zorajas karaspēks, pēc mūsu izlūka ziņām, bija lielāks. Tas bija novietojies Marstunas pilsētā, un visa apkārtne pulcējās zem viņas karoga. No ziemeļiem ieradās Nasta un atveda sev līdzi 25 000 kalniešu. Cits augstmanis, ko sauca par Bclušu, tuksnešu rajona iemītnieks, atveda 12 000 kavalēristu. Bija acīm redzams, ka Zorajas rīcībā ir nc mazāk kā simts tūkstoši karotāju.

Mēs saņēmām ziņu, ka Zoraja gatavojas uzbrukt Milosis pilsētai, pārvērst postažā visu zemi. Mums radās jautājums: vai sagaidīt viņu pilsētas sienās, vai iziet no pilsētas un dot viņai prettriecienu. Mēs ar Gudu ieteicām iet uzbrucējiem pretī un sākt kauju. Ja mēs sēdēsim pilsētā un gaidīsim uzbrukumu, mūs var uzskatīt par bailīgiem zaķapastalām.

Līdzīgos gadījumos pat mazākais nieks ir spējīgs mainīt cilvēku domas un aizvirzīt tās uz citu pusi. Sers Henrijs pievienojās mūsu viedoklim, tāpat arī Nilepta. Tūdaļ tika atnesta liela ģeogrāfiskā karte un nolikta mūsu priekšā. Apmēram trīsdesmit jūdzes no Marstunas, kur bija apmetusies Zoraja, ceļš gāja pa stāvu pakalnu, kas no vienas puses bija noaudzis ar mežu; šis ceļš nebija ērts karaspēka virzīšanai. Nilepta nopietni aplūkoja karti un uzlika pirkstu uz apzīmētā pakalna.

— Te tu sagaidīsi Zorajas armiju! — viņa teica vīram, uzsmaidīdama un uzticīgi viņā raudzīdamās. — Es pazīstu apkārtni. Te tu sagaidīsi viņas karapulkus un aiztrieksi tos pa vējam, kā vētra aiznes putekļus!

Bet Kērtiss bija nopietns un klusēja.

## XX nodaļa KAUJAS LAUKĀ

Pēc trim dienām mēs ar Kērtisu devāmies ccļā.

Viss karaspēks, izņemot nelielu karalienes miesassargu vienību, bija aizgājis jau iepriekšējā vakarā.

Drūmā pilsēta bija kļuvusi tukša un klusa. Pilsētā palika tikai karalienes personiskā sardze un vēl apmēram tūkstotis cilvēku, kuri slimības vai citu iemeslu dēļ nebija spējīgi sekot armijai. Bet tas nebija svarīgi, tādēļ ka Milosis pilsētas sienas droši sargāja pilsētu, tā bija grūti ieņemama, un ienaidnieks neatradās mums aizmugurē.

Guds un Amslopogass bija aizgājuši reizē ar karaspēku. Seru Henriju un mani līdz pilsētas vārtiem pavadīja Nilepta, jādama uz lieliska balta zirga, ko sauca par Dienasgaismu un kas tika daudzināts par pašu ātrāko un izturīgāko zirgu visā zemē. Karalienes sejā vēl bija manāmas svaigas neseno asaru pēdas, bet pašlaik viņa neraudāja, viņa vīrišķīgi panesa rūgto pārbaudījumu, ko viņai bija sūtījis liktenis.

Pie vārtiem viņa no mums atvadījās. Iepriekšējā dienā viņa griezās ar uzrunu pie karaspēka priekšniekiem, ar daiļrunīgiem un izjustiem vārdiem izteikdama pilnīgu pārliecību par viņu karotāju spožajām kaujas spējām un par to, ka uzvara būs mūsu pusē.

Nilepta prata vīrus aizkustināt, un viņi atbildēja ar skaļiem saucieniem un apgalvojumiem, ka ir gatavi atdot savas dzīvības par viņu.

Ardievu, Makumazān! — Nilepta teica. — Atceries, es tev ticu, es ticu tavai gudrībai, kas mums ir tikpat vajadzīga kā asie šķēpi, lai aizsargātos no Zorajas. Es zinu, ka tu savu pienākumu godam veiksi!

Es paklanījos un paskaidroju, ka man ir bail no kaujām un ka es varu pazaudēt galvu no bailēm. Nilepta pasmaidīja un pagriezās pret Kērtisu.

Ardievu, mans kungs! — viņa teica. — Atgriezies pie manis kā karalis — vai nu uz uzvaras lauriem, vai uz karavīru šķēpiem! [72]

Sers Henrijs klusēja un pagrieza zirgu, lai dotos prom. Grūti ir cilvēkam, karā dodoties, bet vēl grūtāk, ja tikai nedēja pagājusi, kopš viņš apprecējies, — šajā gadījumā tas ir pārāk smags pārbaudījums!

Te, — piebilda Nilepta, — es jūs apsveikšu, kad jūs atgriezīsities kā uzvarētāji! Bet tagad — vēlreiz ardievu!

Mēs devāmies ceļā; nojājuši kādus simts jardus, mēs atskatījāmies atpakaļ un ieraudzījām Nileptu, kas sēdēja uz zirga un skatījās mums nopakaļ. Nojājuši vēl kādu jūdzi, mēs izdzirdējām sev aiz muguras aulekšojam zirgu un ieraudzījām pieaulekšojam kādu jātnieku — karavīru, kas veda karalienes zirgu — Dienasgaismu.

Karaliene sūta balto zirgu kā atvadu dāvanu lordam Inkubu un lika man jums pateikt, ka šis zirgs ir pats ātrākais un izturīgākais visā valstī! — teica karavīrs, zemu paklanīdamies mūsu priekšā.

Sākumā sers Henrijs negribēja ņemt zirgu, teikdams, ka dzīvnieks esot pārāk skaists, lai ar tādu dotos karā, bet es viņu pārliecināju tomēr zirgu ņemt, baidīdamies, ka pretējā gadījumā Nilepta ļoti apvainosies. Toreiz man ne prātā nevarēja ienākt, cik svarīgu pakalpojumu mums izdarīs šis brīnišķīgais dzīvnieks! Kērtiss paņēma zirgu, nosūtīja ar karavīru savu pateicību un sveicienus Nileptai, un mēs devāmies tālāk.

Ap pusdienas laiku mēs panācām karaspēka arjergardu [73] , un sers henrijs formāli kļuva par visas armijas komandieri. Tā bija liela atbildība, kas smagi nospieda viņa apziņu, bet viņam nācās pakļauties karalienes neatlaidīgajam lūgumam.

Mēs virzījāmies uz priekšu, ceļā neko nesastapdami, tādēļ ka pilsētu un ciematu iedzīvotāji bija aizbēguši kur kurais, baidīdamies nokļūt starp divām naidīgām armijām.

Ceturtās dienas vakarā, — mūsu karaspēks virzījās lēni, — mēs apmetāmies pakalna virsotnē, un mūsu izlūki ziņoja, ka Zoraja ar visu savu karaspēku jau esot izgājusi mums pretī un apmetusies uz nakti apmēram desmit jūdžu attālumā no mums.

Pirms rītausmas mēs izsūtījām nelielu kavalērijas vienību ieņemt pozīcijas. Tikko viņi bija paspējuši tās ieņemt, kad Zorajas karaspēks devās uzbrukumā, un mūsējie pazaudēja trīsdesmit vīru. Kad no mūsu puses ieradās palīgspēki, Zorajas karaspēks atkāpās, aiznesdams līdzi savus ievainotos un kritušos.

Ap pusdienas laiku mēs sasniedzām to vietu, ko Nilepta bija norādījusi. Viņa nebija kļūdījusies. Vieta bija kaujai piemērota, it sevišķi tādā reizē kā šī — kad jācīnās pret pārspēku. Nelielā pakalna šaurumā Kērtiss iekārtoja nometni un, pēc ilgas apspriešanās ar ģenerāļiem un ar mums, nolēma tieši tc sākt cīņu ar Zorajas karaspēku. Centrā izvietojās kājnieki, apbruņojušies ar šķēpiem, zobeniem un vairogiem, rezervē tika atstāts zināms skaits kājnieku un jātnieku. Abos sānos stāvēja cskadroni', bet viņiem priekšā divi karavīru korpusi, apmēram 7500 cilvēku, kas kavalērijas aizsegā veidoja armijas labo un kreiso spārnu. Kērtiss komandēja visu armiju, Guds — tās labo spārnu, es saņēmu savā vadībā septiņi tūkstoši jātnieku, kas tika novietoti starp kājniekiem un armijas labo spārnu; pārējie bataljoni un eskadroni tika uzticēti Cuvendi ģenerāļiem.

Tikko mēs bijām paspējuši ieņemt pozīcijas, milzīga Zorajas armija sāka virzīties uz mūsu pusi; drīz vien viss laukums bija kā noklāts ar mirdzošiem šķēpiem un zobeniem; zeme trīcēja zem bataljonu smagajiem soļiem. Izlūki nebija pārspīlējuši. Zorajas karaspēks skaitliskā ziņā pārsniedza mūsējo.

Mēs gaidījām uzbrukumu, bet diena pagāja mierīgi.

Tieši iepretī mūsu labajam spārnam atradās Zorajas armijas kreisais spārns; to veidoja drūmu, mežonīga izskata vīru bataljons, ko šurp bija atvedis Nasta.

— Goda vārds, Gud, — cs teicu, — rīt mums tos visus vajadzēs apsist!

Guds kaut kā dīvaini uz mani paskatījās un neko neatbildēja. Visu dienu mēs gaidījām, bet nekas nenotika. Beidzot iestājās nakts, un tūkstošiem uguņu iedegās pakalnu nogāzēs, tās uzmirdzēja un nodzisa kā zvaigznes. Laiks gāja, nāves klusums valdīja Zorajas karaspēkā. Tā bija gara, nogurdinoša nakts. Priekšā stāvošā kauja, visas asinsizliešanas briesmas kā smags jūgs gūlās uz sirds. Kad es sāku par to visu domāt, es jutos kā slims, man bija smagi ap sirdi, iedomājoties, ka viss šis spēcīgais karaspēks bija te sapulcināts, lai apmierinātu mežonīgu sievietes greizsirdību!

Ilgi, līdz vēlai naktij, mēs sēdējām ar smagām sirdīm, sazinādamies savā starpā. Sargi mierīgi soļoja turp un atpakaļ; drūmi, ar sarauktām pierēm nāca un gāja dažādu bataljonu priekšnieki.

Beidzot es nolikos gulēt, bet nevarēju iemigt, domādams par rītdienu. Kas varēja pateikt, ko mums nesīs rītdiena?

Atzīstos — es baidījos. Iztaujāt nākotni — šo mūžīgo Sfinksu [74]

tas ir bezjēdzīgi! Beidzot es cik necik nomierinājos un atstāju Providences ziņā atrisināt šo rītdienas mīklu.

Uzlēca saule. Nometnes atdzīvojās, vīri piecēlās, visur bija dzirdams troksnis un skaļas sarunas, visi sāka gatavoties cīņai.

Tā bija brīnišķīga aina, un vecais Amslopogass, atspiedies uz sava cirvja, to vēroja ar sajūsmu.

Es nekad nebiju redzējis nekā tamlīdzīga, Makumazān!

viņš teica. — Manas tautas kaujas — tā ir tikai bērnu spēlīte salīdzinājumā ar šo! Kā tu domā, vai drīz sāksies cīņa?

Jā, — es skumīgi atbildēju, — tā būs cīņa uz dzīvību un nāvi. Priecājies, Dzeni, tu varēsi vēlreiz izliet asinis!

Laiks gāja, bet uzbrukuma nebija. Ļaudis pabrokastoja un gaidīja. Ap pusdienlaiku, kad mēs tik tikko bijām paspējuši paēst pusdienas, — tādēļ ka, pēc manām domām, ar pilnu vēderu omulīgāka kaušanās, — no ienaidnieka nometnes puses atskanēja skaļi saucieni: «Zoraja! Zoraja!» Es paņēmu tālskati un skaidri varēju saskatīt Nakts karalieni, kas jāja uz zirga, pārlūkodama bataljonu rindas. Kamēr viņa tā lēni jāja, viņai visapkārt dārdēja skaļi kliedzieni, gluži kā trakojoša okeāna dunoņa. Zeme un gaiss trīcēja no šiem kliedzieniem.

Saprazdami, ka tā ir cīņas prelūdija, mēs sagatavojāmies, un nenācās ilgi gaidīt. Piepeši divas kavalēristu vienības devās uz mazā strautiņa pusi — sākumā lēni, pēc tam arvien ātrāk. Es saņēmu sera Henrija pavēli izsūtīt 5000 vīru pretī kavalēristiem tanī momentā, kad viņi parādīsies pakalna virsotnē, ap simts jardu attālumā no mums. Sers Henrijs baidījās, ka pretējā gadījumā straujais kavalēristu uzbrukums var uzreiz izsist no ierindas mūsu kājniekus.

Es izpildīju pavēli.

Piecus tūkstošus lielā jātnieku vienība, izkārtojusies ķīļveidā, aulekšiem brāzās uz pakalna virsotni. Pēkšņi vienība pagriezās pa

' Sfinksa — sengrieķu mitoloģijā fantastiska sieviete ar lauvas ķermeni un putna spārniem; Sfinksa stāvēja pie Tēbu vārtiem un uzdeva katram garāmgājējam mīklu: «Kas no rīta iet ar četrām kājām, dienā ar divām, bet vakarā ar trijām?» Tos, kas mīklu nevarēja atminēt, Sfinksa nogalināja. Kad Tēbu valdnieka dēls Oidips mīklu atminēja (cilvēks bērnībā, brieduma gados un vecumā), Sfinksa metās bezdibenī un nositās. — Tulk.

labi, tad izvērsās plašumā un, iekams ienaidnieki atģidās, deva triecienu kavalēristiem; ar briesmīgu troksni, kas līdzinājās ledus blāķa nobrukumam, tic iecirtās kavalēristu vienības vidū. Ienaidnieki veltīgi mēģināja atsist uzbrukumu, cenzdamies lokveidā ielenkt un aizstāvēt centrālos spēkus.

Paldies Dievam! Ar skaļiem kliedzieniem mūsējie cirta pa labi un pa kreisi, cirta tik ilgi, kamēr starp zirgu zviedzieniem, zobenu un šķēpu šķindoņu un mūsu karavīru uzvaras saucieniem bija redzams, ka ienaidnieka vienība pagrieza savus zirgus atpakaļ un aizaulekšoja prom, glābdami savas dzīvības. Tas viss notika kādu desmit minūšu laikā. Pēc tam mani ļaudis atgriezās, pazaudējuši 500 cilvēkus, — tas nebija daudz, zināms, ņemot vērā to, ka uzbrukums bija ļoti straujš. Šajā pašā brīdī ienaidnieka kreisais flangs brīvā masā, kas sastāvēja galvenokārt no kalniešiem, devās pāri strautiņam ar mežonīgiem saucieniem: «Nasta!», «Zoraja!» un, augstu pacēluši spožos zobenus un vairogus, metās uz mums.

Es atkal saņēmu pavēli atsist uzbrukumu un pacentos to izdarīt, kā prazdams; es izsūtīju dažus eskadronus, apmēram tūkstoš vīru, pretī ienaidniekam. Šoreiz mūsu eskadroni nodarīja ienaidniekam lielus zaudējumus. Bija apbrīnojams skats, kad iemirdzējās zobeni kalna nogāzē un mūsējie vīri iecirtās tieši pašā ienaidnieka sirdī. Mēs pazaudējām daudz cilvēku, kuri krita Nastas karaspēka centrā. Ienaidnieks negribēja vairs atkārtot neizdevušos mēģinājumu uzbrukt atsevišķām vienībām, bet nolēma izdarīt uzbrukumu mūsu karaspēka centram un metās virsū Guda regulārajai vienībai, kas bija izkārtojusies triju spēcīgu četrstūru veidā. Briesmīgs rēciens, kas bija tālu dzirdams, liecināja, ka galvenā kauja pašlaik notika centrā un kreisajā flangā. Es paskatījos pa kreisi. Visur, kur vien skats sniedzās, mirdzēja zobeni, šķēpi, atskanēja dobji triecieni.

Mežonīgie kalnieši, kas veidoja Nastas karapulku, gluži kā viļņi brāzās uz ciešajiem, stingri saliedētajiem Guda četrstūriem. Laiku pa laikam viņi izkliedza mežonīgu kaujas saucienu un bezbailīgi metās pretī mūsu vīru asajiem šķēpiem, kuri atgrūda viņus atpakaļ.

Četras garas stundas vilkās nikna kauja. Mēs neko neieguvām, bet arī neko nezaudējām. Divi ienaidnieka mēģinājumi ielenkt mūsu kreiso flangu, izlaužoties cauri mežam, tika atsisti, un kalnieši, neraugoties uz izmisīgām pūlēm, neko nevarēja izdarīt Guda vienībām, kaut arī krietni pārsniedza tās skaitliskā ziņā.

Kas attiecas uz mūsu armijas centru, kur atradās sers Henrijs un Amslopogass, tas cieta lielus zaudējumus, bet turējās sīksti un godam.

Beidzot cīņa tika pārtraukta, un Zorajas karaspēks acīmredzot mēģināja samierināties ar notikušo. Bet drīz vien es pārliecinājos, ka esmu kļūdījies. Ienaidnieka kavaiērija sadalījās pa cskadroniem, kuri nikni metās mums virsū gar visu līniju, zibinādami zobenus un šķēpus. Pati Zoraja vadīja karaspēka kustību — bezbailīga, kā lauvu mātīte, kurai atņemti mazuļi. Kā briesmīga lielus gāze brāzās uz mums ienaidnieka karaspēks! Es redzēju Zorajas zelta bruņu cepuri, mirdzot pašā karaspēka vidū.

Pēc šī uzbrukuma mūsu centrālie spēki sagrīļojās zem viņu pārspēka, un, ja tiem nebūtu gādāts par rezervi, kas mums bija 10 000 vīru liela, tad mēs būtu pilnīgi iznīcināti!

Guda vienība bija atspiesta atpakaļ, un lielākā daļa viņa vīru krita. Kauja bija sasniegusi galējo robežu, un kādu minūti vai divas valdīja pilnīgs klusums.

Pēc tam cīnītāji sāka pietuvoties Zorajas nometnei.

Straujie un neuzvaramie Nastas kalnieši bija atsisti atpakaļ, un atlikušie Guda vīri, atstājuši savas pozīcijas, ar priecīgiem kliedzieniem metās viņiem pa pēdām uz pakalnu, kur kalnieši vēlreiz mēģināja turēties pretī, bet, galu galā, bija spiesti bēgt. Pirmais Guda vienības četrstūris bija iznīcināts, otrā — es pamanīju Gudu jājam uz liela zirga, bet jau nākamajā mirklī viss sajuka vienā haosā, vieni vienīgi asiņu strauti plūda uz visām pusēm, un es pazaudēju Gudu no sava redzesloka. Vēl pēc brīža viens skaists, pelēks zirgs ar sniegbaltām krēpēm paskrēja man garām, bet uz tā nebija jātnieka; es uzzināju, ka tas ir Guda zirgs. Es nevilcinājos ne mirkli, paņēmu sev līdzi pusi savas vienības, uzņēmos komandiera pienākumus un metos taisni kalniešiem virsū. Ieraudzījuši manu tuvošanos, viņi pagriezās pret mums un mūs «sirsnīgi» sagaidīja. Veltīgi mēs nopūlējāmies, mēģinādami atkauties un kapāt ienaidnieka rindas; viņu skaits, likās, arvien pieauga, un viņu zobeni nogalināja mūsu zirgus. Mans zirgs jau bija pagalam, bet, par laimi, man bija vēl otrs zirgs, mana mīļā ķēve, kuru man uzdāvināja Nilepta. Es turpināju atkauties, kaut gan kādā juku brīdī biju pazaudējis no redzesloka savus ļaudis. Mana balss nebija dzirdama vispārējā troksnī, niknajos kliedzienos un vaimanās. Es atģidos, ka esmu nokļuvis starp Guda ļaudīm, kuri viņu bija ielenkuši blīvā lokā un izmisīgi cīnījās; es kaut kur aizķēros un ieraudzīju mirdzošo stikliņu Guda acī. Viņš bija nokritis uz ceļiem. Pār viņu izstiepies stāvēja milzīgs tēvainis ar paceltu zobenu rokā. Es nodūru viņu ar savu zobenu, bet viņš krizdams man deva briesmīgu triecienu pa kreiso sānu un krūtīm. Kaut arī mans bruņukrekls izglāba man dzīvību, tomēr es biju pamatīgi ievainots. Kādu minūti es tupēju, nokritis uz ceļiem beigtu un mirstošu ļaužu jūklī, un sajūta man bija ļoti nelāga. Kad atģidos, es ieraudzīju, ka Nastas karaspēks vai, pareizāk sakot, tā atliekas atkāpjas un aiziet pāri strautiņam, bet Guds stāvēja pie manis un smaidīja.

— Atkāpjas! — viņš iesaucās. — Viss ir labs, kas labi beidzas!

Es nedomāju, ka ari man viss ir labi beidzies, tādēļ ka mans ievainojums bija nopietns. Mēs ieraudzījām nelielas kavalēristu vienības mūsu labajā un kreisajā flangā, kurām palīgā nāca 3000 vīru liels pastiprinājums; tās bija mūsu rezerves. Kā bultas viņi aizbrāzās uz to pusi, kurp devās Zorajas karaspēka nekārtīgās rindas. Un šis uzbrukums izlēma cīņas galīgo iznākumu. Ienaidnieks ātri atkāpās aiz strautiņa, kur izkārtojās citā secībā. Es saņēmu sera Henrija pavēli virzīties uz priekšu. Ar draudīgiem rēcieniem, karogus plivinādamas un šķēpus zibinādamas, mūsu armijas atliekas devās uz priekšu, — lēni, bet neatturami, atstādamas aiz muguras pozīcijas, kurās mēs bijām varonīgi noturējušies veselu dienu.

Tagad bija mūsu kārta uzbrukt. Mēs gājām garām milzīgam daudzumam kritušo un mirstošo karavīru un bijām jau nonākuši pie strautiņa, kad pēkšņi es ieraudzīju neparastu skatu. Pie mums kā bulta drāzās cilvēks, kas bija ģērbies Cuvendi ģenerāļa formā, sēdēja zirgam mugurā, ar rokām apķēries tam ap kaklu un cieši piespiedies pie tā. Kad viņš piejāja tuvāk, es viņu pazinu — tas bija Alfons! Kļūdīties nebija iespējams, tiklīdz es ieraudzīju viņa milzīgās, melnās ūsas. Pēc kādas minūtes viņš nokrita zemē, laimīgā kārtā nesasizdamies, un gulēja, kamēr kāds no mūsējiem saķēra viņa zirgu aiz iemauktiem un nokritušo ģenerāli atnesa pie manis.

Tas esat jūs, cienītais kungs, — Alfons ierunājās bailēs drebošā balsī, — paldies Dievam, ka tas esat jūs! Ak, ko es esmu izcietis! Uzvara ir jūsu, jūsu! Viņi bēg, nolādētie zaķapastalas! Bet uzklausiet mani, cienītais kungs, citādi es to varu aizmirst. Karalienei draud briesmas: rīt, saulei lecot, viņu grib nogalināt Milosis pilī! Viņas sardze pametīs savus posteņus, un priesteri viņu nogalinās! Jā, viņi nezina, ka es noklausījos, ko viņi runā, es biju paslēpies zem karoga!

Kas par lietu? — es izdvesu, šausmu pārņemts. — Ko tas nozīmē?

Es jums saku, cienītais kungs, ka šis sātans Nasta kopā ar augstākajiem priesteriem ir nolēmis nogalināt viņu. Sardze atstās vaļā mazos vārtiņus, kas ved uz kāpnēm, un aizies. Tad Nasta un priesteri ieies pilī un nogalinās karalieni!

Nāciet man līdzi! — es teicu, pavēlējis štāba virsniekam uzņemties vienības komandēšanu, un, vezdams aiz sevis Alfona zirgu, aulekšiem laidu uz to pusi, kur cerēju atrast Kērtisu. Mūsu zirgi ar kājām mīdīja kritušo karavīru ķermeņus, brida pa asins peļķēm, kamēr mēs ieraudzījām seru Henriju; viņš sēdēja uz balta zirga, un apkārt viņam stāvēja ģenerāļi.

Tiklīdz mēs viņam pietuvojāmies, karaspēks sāka virzīties uz priekšu. Kērtisam galva bija apsieta ar asiņainu lupatu, bet skals viņam bija skaidrs, kā vienmēr. Līdzās Kērtisam bija arī vecais Amslopogass ar asiņainu cirvi rokā, bet izskats viņam bija spirgts un mierīgs.

Kas noticis, Kvotermein? — Kērtiss iesaucās.

Nelāga lieta! Atklāta sazvērestība nogalināt karalieni — rīt, saulei lecot! Alfons ir te, viņš ir izbēdzis no Zorajas un noklausījies Nastas sarunu ar priesteriem!

Es viņam atkārtoju Alfona vārdus.

Kērtiss k|uva bāls kā nāve, un žoklis viņam nodrebēja.

Rīt, saulei lecot! — viņš norūca. — Pašlaik saule tikai sāk rietēt. Pirms pulksten četriem kļūst gaišs, bet mēs atrodamies ap simts jūdžu no Milosis. Ko darīt?

Man iešāvās prātā negaidīta doma.

Vai jūsu zirgs nav noguris? — es vaicāju.

Nē, es to nesen paņēmu, kad mans pirmais zirgs krita.

Mans arī nav noguris. Kāpiet nost no zirga, dodiet to Amslopogasam. Viņš ir lielisks jātnieks. Līdz rītausmai mums jānokļūst Milosis pilsētā, bet ja ne… nu, labi, pacentīsimies! Nē, nē, jūs nedrīkstat pamest kaujas lauku! Tiklīdz pamanīs, ka jūs esat prom, — tas izšķirs cīņas likteni! Uzvara vēl nav gūta. Palieciet te!

Viņš tūdaļ nokāpa no zirga, un Amslopogass ielēca seglos.

Ardievu! — es teicu. — Pēc stundas, ja būs iespējams, nosūtiet vienu tūkstoti jātnieku mums pa pēdām! Pagaidiet, norīkojiet kādu no jūsu ģenerāļiem uz kreiso flangu, lai uzņemas karaspēka komandēšanu, un izskaidrojiet vīriem manu prombūtni!

Jūs taču darīsit visu iespējamo, lai glābtu viņu, Kvotermein? — viņš jautāja satriektā balsī.

Jā, par to varat būt pārliecināts. Ar Dievu!

Viņš uzmeta mums pēdējo skatu un štāba pavadībā aizaulekšoja uz priekšu, pie karaspēka.

Mēs ar Amslopogasu atstājām kaujas lauku un kā bultas, izšautas no loka, drāzāmies pa līdzenumu; pēc dažām minūtēm mēs jau atradāmies tālu no šīm kaujas ainām un asins smakas. Cīņas troksnis, kliedzieni un rēcieni sasniedza mūsu ausis tikai kā tālas vētras skaņas.

## XXI nodaļa. UZ PRIEKŠU! UZ PRIEKŠU!

Pakalna virsotnē mēs uz mirkli apstājāmies, lai zirgi varētu mazliet atpūsties; mēs paskatījāmies uz kaujas lauku, kas stiepās mūsu

priekšā, norietošās saules sārto staru apspīdēts. Sevišķu efektu radīja vakara saulē zibošo zobenu un šķēpu atspulgs, kas skaisti izcēlās uz līdzenuma zaļā fona. Viss briesmīgais, kas slēpās šajā ainā, it kā bija zaudējis nozīmi tajā brīdī, kad mēs turp lūkojāmies no tālienes.

Mēs ieguvām veselu dienu, Makumazān! — teica vecais zuls, ar savu praktisko prātu apsvērdams mūsu karaspēka stāvokli, — Nakts karalienes karaspēks ir izkliedēts, viņi locīsies kā nokaitēta dzelzs, kausies kā bezprātīgi! Bet, ak vai, nav zināms, ar ko beigsies šī kauja! Debesis kļūst arvien tumšākas, karavīru pulkiem tumsā ir grūti izsekot un nogalināt ienaidnieku! — viņš skumji pašūpoja galvu.

Bet cs nedomāju, — viņš piebilda, — ka viņiem vēlreiz būs patika kauties, mēs viņus labi pacienājām! Cik labi ir būt dzīvam! Beidzot cs tiešām redzēju īstu kauju un īstu karaspēku!

Šajā brīdī mēs jājām uz priekšu viens otram līdzās, un cs izstāstīju viņam, uz kurieni un kādēļ mēs jājam, un piebildu, ka gadījumā, ja mēs nevarēsim novērst briesmas, kas draud karalienei, tad viss šis karš kļūs bezjēdzīgs, bet simtiem kaujā kritušo dzīvības būs atdotas par velti!

Jā, simts jūdžu un tikai divi zirgi! Mums katrā ziņā jānokļūst tur pirms rītausmas! — tcica zuls. — Labi! Uz priekšu, uz priekšu, Makumazān! Mums jācenšas to izdarīt! Var būt, ka mums izdosies šo veco pesteli kārtīgi apstrādāt! Viņš gribēja mūs sadedzināt! Bet tagad viņš grib nogalināt Manu māti — Nileptu! Labi! Vai Mana māte būs dzīva vai mirusi, bet cs viņam noraušu bārdu, tas ir tikpat droši kā tas, ka mani sauc par Dzeni! Zvēru pie karaļa Čakas galvas!

Viņš savicināja cirvi un sāka aulekšot. Tumsa sabiezēja pār mums, bet, par laimi, spīdēja pilns mēness un ceļš bija labs.

Mēs steidzīgi jājām pa krēslas pielietajām takām. Abi mūsu zirgi bija lieliski, tic nesās uz priekšu kā vējš, atstādami aiz sevis jūdzi pēc jūdzes. Mēs jājām pa pakalnu nogāzēm, pāri plašiem līdzenumiem. Cits pēc cita arvien tuvāk nāca zilganajā tālē redzamie pakalni, gar kuriem mēs aizdrāzāmies kā rēgi, tumsas apņemti. Tagad mēs vairs neapstājāmies ne uz minūti. Naķts klusumu traucēja vienīgi mūsu zirgu pakavu klaboņa. Garām aizslīdēja klusi ciematiņi, iegrimuši dziļā miegā, samiegojušies suņi mūs pavadīja ar melanholisku riešanu, pazibēja ļaužu pamestas mājas, pat veseli rajoni. Mēs drāzāmies pa baltu, mēness staru apgaismotu ccļu, — stundu pēc stundas, šķita — jau veselu mūžību. Mēs gandrīz nerunājām; piespiedušies pie zirga kakla, mēs jājām tikai uz priekšu, klausīdamies zirgu dziļajā elpošanā un pakavu vienmērīgajā klaboņā. Man līdzās kā tumša statuja balta zirga mugurā jāja Amslopogass, vērodams ccļu un retumis ar savu cirvi norādīdams uz pakalniem un mājām.

Mēs drāzāmies arvien tālāk un tālāk, stunda ritēja pēc stundas, bet mums apkārt valdīja tumsa un klusums.

Beidzot es sajutu, ka mans lieliskais zirgs sāk nogurt. Es paskatījos pulkstenī. Bija ap pusnakti, un mēs bijām paspējuši nojāt pusi ceļa. Tuvākā pakalna virsotnē tecēja mazs strautiņš, ko es labi atcerējos. Te mēs apstājāmies, nolēmuši ļaut zirgiem 10 minūtes atpūtas. Mēs nokāpām no zirgiem; Amslopogass man palīdzēja nokāpt, tādēļ ka no noguruma un uztraukuma mans ievainojums stipri sāpēja un man bija grūti kustēties. Zirgi nopriecājās, tikuši brīvībā, un atpūtās. Sviedri no viņiem krita lejup lielām lāsēm, garaiņi kā balti stabi cēlās augšup no izmirkušās ādas.

Atstājis Amslopogasu pie zirgiem, es steidzos pie strautiņa padzerties ūdeni. Kopš kaujas sākuma es nebiju neko ņēmis mutē, izņemot vienu malku vīna, un mans nogurums bija tik liels, ka es nejutu izsalkumu. Atsvaidzinājis ar ūdeni savu karsto galvu un rokas, es atgriezos. Zuls aizgāja pie strautiņa padzerties. Pēc tam mēs atļāvām zirgiem iedzert pāris malkus ūdens — ne vairāk. Ar spēku nācās nabaga izslāpušos zirgus vest prom no ūdens! Bija palikušas vēl divas minūtes atpūtai, un es tās izmantoju, lai izvingrinātu sastingušos locekļus un apskatītu zirgus. Mana ķēvīte acīmredzot bija galīgi nomocījusies un, nokārusi galvu, skumīgi manī skatījās. Bet Dienasgaisma, Nileptas brīnišķīgais zirgs, salīdzinājumā ar manējo, bija pavisam spirgts, kaut arī jātnieks tam bija smagāks par mani. Tiesa, arī viņš bija noguris, bet acis tam bija skaidras un spožas. Brīnišķīgais zirgs lepni turēja savu skaisto galvu un skatījās tumsā, it kā gribēdams mums teikt: kaut arī man nāktos aiziet bojā, es tomēr noskriešu šīs 40 — 50 jūdzes, kas palikušas līdz Milosis pilsētai. Amslopogass palīdzēja man ierāpties seglos, — mīļais mežonis! — tad uzlēca savam zirgam mugurā, pat nepieskardamies seglu kāpslim, un mēs sākām jāt, sākumā lēni, pēc tam arvien ātrāk. Tā mēs nolidojām vēl 10 jūdzes. Sākās garš, grūts paaugstinājums: ceļš veda kalnup. Mana nabaga ķēve trīs reizes paklupa un bija gatava nokrist gar zemi ar visu jātnieku. Virsotnē, kurā mēs beidzot bijām uzkāpuši, viņa saņēma pēdējos spēkus un sāka rikšot saraustītā solī, smagi elpodama. Vēl trīs, četras jūdzes… Pēkšņi mana nabaga ķēve palēcās, paklupa un nogāzās zemē tieši uz galvas, bet es aizvēlos tālāk. Kamēr es uzcēlos, vīrišķīgais dzīvnieks pacēla galvu, paskatījās uz mani ar žēlām, asins pielijušām acīm, pēc tam nolaida galvu uz zemes un bija pagalam. Zirga sirds nebija izturējusi. Amslopogass apstājās pie beigtā zirga, un es ar izmisumu skatījos uz viņu. Līdz rītausmai mums vēl vajadzēja nojāt vairāk nekā 20 jūdžu, bet kā to izdarīt ar vienu zirgu?

Zuls klusēdams nolēca no zirga un palīdzēja man iesēsties seglos.

Ko tu domā darīt? — es jautāju.

Skriet! — viņš atbildēja, icķcrdamics manos ādas kāpšļos.

Mēs devāmies tālāk, es — jāšus, viņš — skriešus. Cik ļoti jūtama

bija zirgu maiņa! Nileptas zirgs skrēja līganos auļos, ar katru soli atstādams skrejošo zulu sev aiz muguras. Savādi bija skatīties, kā Amslopogass skrēja uz priekšu, jūdzi pēc jūdzes — ar saspiestām lūpām un izplestām nāsīm — gluži kā zirgs. Pēc katrām piecām jūdzēm mēs uz mazu brīdi apstājāmies, lai zuls varētu atpūsties, pēc tam no jauna drāzāmies uz priekšu.

Vai tu vēl vari paskriet, — cs jautāju trešajā atpūtas brīdī, — vai sēdīsies kopā ar mani zirgam mugurā?

Viņš ar savu cirvi norādīja tālumā uz tik tikko tumsā saredzamām kontūrām. Tas bija Saules templis, un līdz turienei bija palikušas ne vairāk kā 5 jūdzes.

Vai nu aizskriešu, vai nomiršu! — zuls norūca.

Ak, šīs pēdējās 5 jūdzes! Manas kājas dega kā ugunīs, katra zirga kustība man sagādāja stipras sāpes. Es biju zaudējis pēdējos spēkus aiz noguruma, bada, slāpēm un neizturami cietu sāpes ievainojuma dēļ. Man šķita, ka kaula gabaliņš vai cits kaut kas ass bija iestrēdzis man plaušās. Nabaga zirgs tik tikko vilka elpu. Bet gaisā jau bija jūtams rītausmas tuvums, un mēs nevarējām gaidīt, kaut vai visi trīs nomirtu ceļā, mums vajadzēja virzīties uz priekšu, kamēr vien mūsu krūtīs vēl gailēja kaut maza dzīvības dzirkstelīte. Gaiss bija smacīgs, kā tas bieži mēdz būt pirms rītausmas. Bija arī citas pazīmes, ka liecināja par tuvojošos saullēktu: simtiem mazu zirneklīšu, kas savus smalkos tīmeklīšus nemitīgi tina mums apkārt. Šīs mazās radībiņas ietina zirgu un mūs abus savos tīklos un — tā kā mums nebija laika noņemties ar tiem un tos noslaucīt, — tad mēs drīz vien izrādījāmies noklāti ar garu, pelēku tīmekļu kārtu, kas kā tīkls vairāk nekā jarda garumā vilkās mums aiz muguras. Laikam gan mēs tolaik izskatījāmies smieklīgi!

Beidzot mēs ieraudzījām sev priekšā Milosis pilsētas ārējās sienas bronzas vārtus. Un atkal mani sagrāba jaunas šaubas: ja nu pēkšņi mūs nelaidīs iekšā?!

Atveriet! Atveriet! — es pavēlošā balsī iesaucos un pateicu karalisko paroli. — Atveriet! Atveriet! Te ziņnesis ar ziņām par kauju!

Kādi jaunumi? — sargs iesaucās. — Kas tu esi, kāpēc tā steidzies kā prātu zaudējis? Kas tas ir, kas skrien tev līdzi ar izkārtu mēli, gluži kā suns aiz ekipāžas?

Tas esmu es, Makumazāns, un man līdzi skrien mans melnais suns. Atver, atver vārtus! Es atvedu ziņas!

Vārti plaši atvērās, nočīkstēdami eņģēs, un mēs ātri degāmies iekšā.

Kādi jaunumi, kungs, kādi jaunumi? — jautāja sargs.

Inkubu aiztrieca prom Zorajas karaspēku kā vējš mākoni! — es atbildēju, steigdamies uz priekšu.

Pieliksim pēdējos spēkus, mans uzticamais zirgs, mans vīrišķīgais zul! Turies, Dienasgaisma, saņem visus spēkus, vēl 15 minūtes! Vecais zul, esi stiprs, skrien! Vēl mazliet, un jūs būsit iemūžināti šīs zemes vēsturē!

Mēs aulekšojām pa miegā iegrimušām, klusām ieliņām, garām templim! Vēl viena jūdze, viena maza jūdzīte! Turieties, saņemiet visus spēkus! Mājas skrien mums garām… Uz priekšu, manu labo zirdziņ, uz priekšu, mums atlikuši 50 jardi! Ā! Tu jau sajūti stalli un gribi tur nokļūt! Paldies Dievam! Beidzot — pils! Pirmie saules stari sāk rotāties uz tempļa zelta kupola. Bet ko tad, ja viss jau beidzies un ceļš slēgts?

Atkal es pateicu paroli un iesaucos: «Atveriet! Atveriet!» Atbildes nebija. Sirds man nodrebēja!

Vēlreiz es atkārtoju savu saucienu, un šoreiz atsaucās balss, kuru es pazinu. Tas bija Kara, viens no karalienes personiskās sardzes vīriem, tas bija melnais cilvēks un uzticams.

Vai tu tas esi, Kara? — es kliedzu. — Te esmu es, Makumazāns! Pavēli sardzei nolaist tiltu un atvērt vārtus! Tikai ātrāk, ātrāk!

Pagāja dažas minūtes, kas man likās bezgalīgas. Beidzot tiltu nolaida un vārti atvērās. Mēs nokļuvām pils pagalmā, un mans nabaga zirgs sagrīļojās un nokrita. Ar mokām es atbrīvojos no segliem un apskatījos visapkārt. Izņemot Karu, neviena vairāk te nebija, jā, bet arī Kara izskatījās dīvaini: viss viņa apģērbs bija saplēsts vienās skrandās. Viņš pats atvēra vārtus, nolaida tiltu, tad atkal aizslēdza vārtus; pateicoties asprātīgi ierīkotajām svirām un blokiem, to visu nebija grūti izdarīt vienam cilvēkam.

Kur ir sardze? — es jautāju, jau iepriekš baidīdamies no atbildes.

Es nezinu, — Kara atbildēja, — apmēram pirms divām stundām, kamēr es gulēju, mani sagūstīja un sasēja; tikai nupat es atbrīvojos, ar zobiem pārgrauzu virvi. Es baidos, ļoti baidos, ka mēs esam nodoti!

Viņa vārdi man deva enerģiju. Saķēris viņu aiz rokas, es gāju Amslopogasa pavadībā, kas vilkās nopakaļ grīļodamies kā piedzēries; mēs gājām taisni caur troņa zāli, kur bija tukšs un kluss, uz karalienes istabām.

Mēs iegājām pirmajā istabā — sardzes nav, otrā — ari nekā nav! Ak, laikam viss pagalam! Mēs esam par vēlu! Istabu mēmais klusums mūs dīvaini nomāca. Mēs piegājām pie Nileptas guļamistabas grīļodamies, ar sāpēm sirdīs, baidīdamies no vissliktākā, kas varēja būt, bet tad pamanījām tur gaismu! Baltā karaliene ir dzīva un neskarta! Lūk, kur viņa stāv naktstērpā, mūsu ierašanās uzmodināta, acīs viņai vēl manāmas miega pēdas, sejā iesities neērtības un baiļu sārtums!

Kas tur ir? — viņa sauca. — Ko tas nozīmē? Makumazān, tas esi tu? Kas ar tevi notiek? Vai tu esi atnesis sliktas ziņas… mans kungs? Ai, runā jel, mans kungs taču nav kritis? Nē? — viņa sagrīļojās, lauzīdama savas baltās rokas.

Kad cs šķīros no Inkubu, viņš bija gan ievainots, bet možs! Vēl vakar vakarā, kad rietēja saule, viņš ar savu karaspēku devās pretī Zorajas karaspēkam! Lai tava sirds ir mierīga! Zoraja ir sakauta, uzvara tava!

Es to zināju! — viņa svinīgi iesaucās. — Es zināju, ka viņš uzvarēs. Viņi to nosauca par svešzemnieku un šūpoja galvas, kad es norīkoju viņu par karaspēka komandieri. Kad rietēja saule… tu teici, bet tagad jau tuvu rītausma. Acīmredzot…

Uzmet sev uz pleciem kādu apģērbu, Nilepta, — cs viņu pārtraucu, — un dod mums vīnu, pēc tam pasauc kalpones, ja gribi glābt savu dzīvību! Nekavējies!

Viņa tūdaļ aizskrēja pie aizkariem un pasauca savas kalpones, steigšus uzāva kājās sandales, uzmeta plecos apmetni. Pa šo laiku apmēram ducis pusapģērbušos sieviešu ieskrēja istabā.

Sekojiet mums un klusējiet! — cs viņām teicu, kamēr viņas skatījās uz mums ar izbrīna pilnām acīm. Mēs iegājām pirmajā priekšistabā.

Tagad, — es pieprasīju, — dodiet mums dzert un ēst! Mēs esam tuvu nāvei! — Šī istaba parasti bija sardzes priekšnieku ēdamistaba. No skapja tūlīt mums pasniedza vīnu un aukstu gaļu. Mēs ar Amslopogasu paēdām un iedzērām vīnu, sajuzdami, ka dzīvība lēnām atgriežas un asinis sāk straujāk ritēt mūsu dzīslās.

Klausies, Nilepta! — es teicu. — Vai tu vari pilnīgi uzticēties kaut divām no visām tavām kalponēm?

Zināms! — viņa atbildēja.

Tad pavēli viņām iziet pa sānu izejām, doties uz pilsētu un paaicināt šurp tos pilsētniekus, kuri tev ir uzticīgi. Lai viņi nāk šurp apbruņojušies un ved sev līdzi drošsirdīgus vīrus, kas būtu spējīgi aizstāvēt tevi un izglābt tevi no nāves. Tagad nejautā neko, dari, kā es tev saku, un nekavējies! Kara izlaidīs sievietes no pils!

Nilepta pasauca divas sievietes no kalpotāju pulka un atkārtoja viņām manus vārdus, dodama līdzi to cilvēku sarakstu, pie kuriem viņām būs jāiet.

— Ejiet žigli un slepeni! Tas jādara, lai jūsu dzīvības būtu drošībā! — es piebildu.

Viņas aizgāja kopā ar Karu, kuram es liku atgriezties pie mums, kad viņš būs izlaidis sievietes. Pēc tam mēs ar Amslopogasu gājām tālāk karalienes un viņas svītas pavadībā. Ejot mēs pabeidzām ēst uzkožamos, un es pastāstīju Nileptai visu, ko es zināju par viņai draudošajām briesmām; es izstāstīju, kādā stāvoklī mēs atradām Karu, ka visa sardze un kalpi bija aizbēguši, un viņa bija atstāta pilī viena pati ar savām sievietēm. Viņa man teica, ka pilsētā klīdušas valodas, ka mūsu karaspēks esot iznīcināts, ka Zoraja ar triumfu dodoties uz Milosis pilsētu. Tādēļ visi viņas kalpi un karavīri esot izklīduši.

Pilī mēs uzkavējāmies ne ilgāk kā 6 — 7 minūtes. Neskatoties uz to, ka tempļa kupolu jau apspīdēja uzlecošās saules stari, jo tas atradās milzīgā augstumā, rītausma tik tikko sākās. Mēs izgājām pagalmā, — un tad mans ievainojums sāka sāpēt tik ļoti, ka es biju spiests atbalstīties pret Nileptas roku. Amslopogass sekoja mums, visu laiku kaut ko zelēdams.

Pārejot pāri pagalmam, mēs nonācām pie šaurajām durvīm pils sienā; tās veda uz lieliskajām pils kāpnēm.

Es paskatījos un apmulsu. Durvju nebija, tāpat nebija arī bronzas vārtu. Tic bija izcelti no eņģēm un — kā mēs vēlāk uzzinājām — nomesti pa kāpnēm zemē.

Mūsu priekšā atradās pusapļa formas laukums un 10 melnā marmora pakāpieni, kas veda uz kāpnēm.

## XXII nodaļa AMSLOPOGASS SARGĀ KĀPNES

Mēs skatījāmies cits uz citu.

— Tu redzi, — es teicu karalienei, — viņi ir izņēmuši durvis un vārtus. Ar ko mēs .varētu aizbarikādētics? Saki ātrāk, tādēļ ka viņi drīz var būt klāt!

To es teicu, zinādams, ka mums vajadzēs aizsargāt laukumu; citu durvju pilī nebija, istabas citu no citas atdalīja aizkari. Es zināju arī to, ka, ja mums izdosies aizsargāt ieeju, tad slepkavas nevarēs iekļūt pilī; pils būs pilnīgi nepieejama, jo tās slepenās durvis, pa kurām iegāja Zoraja tajā neaizmirstamajā naktī, kad viņa gribēja nogalināt māsu, kopš tā laika pēc Nileptas pavēles ir aizmūrētas.

Atradīsim! — teica Nilepta, kas bija atkal atguvusi savu parasto mundrumu un enerģiju. — Pagalma attālākajā stūrī ir lieli marmora bluķi un dažādas atlūzas. Strādnieki tos te atnesa iecerētās Inkubu, mana kunga, statujas pjedestālam. Aizbarikādēsimics ar tiem!

Es nopriecājos par šo ierosinājumu un aizsūtīju vienu no kalponēm uz lielajām kāpnēm paskatīties, vai viņa nevar dabūt palīdzību no krastmalas, kur atradās viņas tēva, bagāta tirgotāja, māja; otru meiteni norīkoju par sargu. Pēc tam mēs gājām atpakaļ pāri pils pagalmam uz to vietu, kur gulēja marmora bluķi. Pretī mums nāca Kara, kas bija pavadījis sievietes. Pagalma stūrī patiesi gulēja lieli marmora bluķi, atlūzas un dažādi gabali ap 6 collu resnumā un pāris piemērotu nestuvju, ar kurām strādnieki tc bija sanesuši marmoru. Nekavējoties ne brīdi, mēs ķērāmies pie darba. Četras sievietes palīdzēja nogādāt marmora gabalus pie ieejas.

Klausies, Makumazān! — tcica Amslopogass. — Ja tie neģēļi atnāks, es sargāšu kāpnes! Jā, es zinu, tā būs mana nāve. Atļauj man to darīt, vecais draugs; viens cilvēks — tagad jau sen miris — man pareģoja tādu nāvi! Šodien man bija laba diena, lai ir arī laba nakts! Es iešu atpūsties! Bet, tiklīdz tu izdzirdēsi viņu soļus, uzmodini mani! Man vajadzīgs spēks!

Viņš nogāja malā, nolikās uz marmora grīdas un tajā pašā mirklī aizmiga.

Es biju pilnīgi zaudējis spēkus, es varēju tikai sēdēt un novērot, kā sokas darbs. Sievietes nesa marmora gabalus, Kara un Nilepta tos krāva ieejas priekšā. Attālums līdz tai vietai, kur atradās šie marmora gabali, bija ap 40 jardu: uz turieni — 40 jardu, atpakaļ — atkal 40 jardu; kaut gan sievietes strādāja centīgi, darbs virzījās uz priekšu ļoti lēni.

Kļuva pavisam gaišs. Pēkšņi apkārt valdošajā klusumā mēs varējām sadzirdēt kaut kādu kustību uz kāpnēm un tikko manāmu ieroču šķindēšanu. Siena bija uzkrauta tikai 2 pēdu augstumā, un strādājuši mēs bijām tikai 8 minūtes. Jā, viņi bija atnākuši. Alfons bija teicis taisnību.

Skaņas nāca arvien tuvāk, un caurspīdīgajā rīta krēslā mēs varējām saskatīt garu rindu cilvēku, apmēram 50 vīru, lēnām virzoties augšup pa kāpnēm. Pusceļā viņi apstājās pie lielās arkas un, pamanījuši, ka kaut kas grib izjaukt viņu nodomus, vīri pagaidīja kādas trīs četras minūtes, apspriedās savā starpā, pēc tam lēni un uzmanīgi virzījās atkal uz priekšu.

Es uzmodināju Amslopogasu. Zuls piecēlās, izstiepās visā augumā un savicināja cirvi apkārt savai galvai.

Labi! — viņš teica. — Esmu kļuvis gluži kā jauns! Mans spēks ir atgriezies pie manis. Jebkura gaismiņa uzmirdz spožāk, pirms tā nodziest. Nebaidies… Es kaušos pa īstam! Vīns un miegs mani atsvaidzināja, tic stiprināja manu sirdi! Makumazān! Es redzēju sapni! Tu un es, mēs abi stāvējām līdzās uz zvaigznes un skatījāmies lejup, uz pasauli. Tu biji kā dvēsele, Makumazān, tu izstaroji gaismu, bet savu seju es neredzēju. Mums abiem ir pienākusi pēdējā stunda, vecais medniek! Lai! Mēs esam nodzīvojuši savu laiku, un tomēr — es nekad nebiju redzējis tādu kauju kā vakar. Liec mani apglabāt pēc manas tautas paražām, Makumazān, lai manas acis raugās tur, uz manu dzimto pusi!

Viņš saņēma manu roku, spēcīgi saspieda to un pagriezās pret ienaidnieku.

Es ļoti izbrīnījos, redzēdams, ka arī Kara uzrāpās uz sienas un, pacēlis savu zobenu, nostājās līdzās zulam.

Tu arī esi atnācis? — pasmaidīja Amslopogass. — Laipni lūdzam, drosmīgā sirds! īsts vīrs ir īstas nāves cienīgs! Ak, nāve mūs sagaidīs, tēraudam skanot! Mēs esam gatavi. Kā ērgļi mēs esam uzasinājuši savus knābjus, mūsu šķēpi mirdzēt mirdz saules staros, mēs alkstam pēc cīņas! Kas nāks pirmais apsveikt manu priekšnieci — «Inkosi — kaas»? Kas vēlas izbaudīt viņas skūpstu, kam seko nāve? Es — Dzenis, Grāvējs, Žiglais! Es — Amslopogass, cirvja īpašnieks, amazulu tautas piederīgais, Makedama dēls, manī rit zulu karaļa Čakas dižciltīgās asinis, es — neuzvaramā uzvarētājs, es — cilvēks ar stīpu, es — cilvēks un vilks, es izaicinu jūs, es gaidu jūs! Nāciet!

Kamēr viņš teica Šos vārdus vai, pareizāk sakot, dziedāja savu mežonīgo kaujas dziesmu, pa kāpnēm nāca apbruņoti ļaudis, starp viņiem es pamanīju Nastu un dižo priesteri Egonu. Kāds milzīgs tēvainis, apbruņojies ar smagu šķēpu, metās virsū zulam. Amslopogass veikli izvairījās no trieciena.

Tajā pašā brīdī «Inkosi — kaas» metās virsū uzbrucējam, un viņa līķis novēlās lejup pa kāpnēm. Krizdams viņš izlaida no rokām vairogu, kas bija taisīts no nīlzirga ādas, zuls noliecās un to paņēma. Nākamajā brīdī vienu uzbrucēju notrieca Karas zobens. Pavērās tāda aina, kādu es nekad nebiju redzējis.

Kāpnes bija pilnas ar uzbrucējiem, cirvis pazibēja te vienā, te otrā pusē, zobens mirdzēja virs uzbrucēju galvām. Viens, divi, trīs, četri… un tā bezgalīgi! Pa pakāpieniem lejup vēlās mirušie un mirstošie. Cīņa kļuva arvien nežēlīgāka, zula skatiens — arvien bargāks, bet rokas — arvien stiprākas. Brīdi pa brīdim viņš izkliedza savu kaujas saucienu, un viņa briesmīgais cirvis cirta gan taisni, gan

pa labi, gan pa kreisi. Viņš nedomāja, viņš neprātoja, viņam nebija tam laika, viņš bija aizrāvies ar pašu cīņas norisi. Katrs viņa cirtiens nesa nāvi; cilvēku līķi ar savām asinīm krāsoja purpursarkanus lielisko kāpņu marmora pakāpienus.

Ienaidnieki metās viņam virsū ar zobeniem un šķēpiem, tie ievainoja viņu vairākās — desmit, divpadsmit vietās, asinis lija no viņa brūcēm, bet vairogs aizsargāja zula galvu un bruņukrekls — krūtis. Minūte ritēja pēc minūtes, bet Amslopogass ar drošsirdīgā Kara palīdzību vēl arvien turējās uz kāpnēm.

Beidzot Karas zobens salūza, viņš saķērās tuvcīņā ar kādu no ienaidniekiem, un abi novēlās pa kāpnēm lejā. Tur Kara tika sakapāts gabalu gabalos un nomira kā varonis!

Amslopogass nepaskatījās, pat nepagriežas uz to pusi.

Galaci! Tu esi pie manis, manu brāli, Galaci! — viņš kliedza, kapādams ienaidniekus — vienu, otru, trešo… viņi vēlās lejup pa asinīm nolietajām kāpnēm, viņi ar šausmām skatījās uz zulu, domādami, ka viņš ir kāda pārdabiska būtne, nevis vienkāršs mirstīgais! Marmora siena tagad jau bija pacēlusies 4 pēdu augstumā, un reizē ar šo sienu cēlās arī cerība manā sirdī. Kā varēdams, sakodis zobus no sāpēm, es piecēlos un vēroju kauju.

Es nevarēju tajā piedalīties, jo biju pazaudējis savu revolveri.

Vecais Amslopogass, viss vienās brūcēs, stāvēja, atspiedies pret savu cirvi, un izsmēja ienaidniekus, saukdams tos par «sievietēm»; vecais karavīrs, kas vēl tagad uzdrošinājās nostāties viens pats pret vairākiem! Nevienam vairs nebija drosmes stāties viņam pretī, neraugoties uz Nastas nemitīgajiem pamudinājumiem; beidzot vecais priesteris Egons, patiesi drošsirdīgs cilvēks, redzēdams, ka siena drīz būs gatava un visi viņa plāni draud sabrukt, ar šķēpu rokā un lielu niknumu sirdī metās virsū Amslopogasam.

Ahā! — zuls iekliedzās, pazīdams dižo priesteri. — Tas esi tu, vecais burvi? Nāc, nāc! Es tevi gaidu, baltādainais brīnumdari! Nāc šurp ātrāk! Es esmu zvērējis tevi nogalināt un savu vārdu turēšu!

Egons ar tādu spēku metās virsū zulam ar savu smago šķēpu, ka tas izdūrās cauri vairogam un iedūrās Amslopogasam kaklā.

Zuls aizmeta prom nederīgo vairogu un, kamēr Egons gatavojās vēl vienam triecienam, Amslopogass ar kliedzienu: «Te tev būs burvis!» saķēra cirvi ar abām rokām un no visa spēka cirta priesterim. Egons novēlās pa kāpnēm lejā, pāri kritušo līķiem. Tā viņš beidza savu dzīvi un līdz ar to visas savas ļaundarības!

Kad dižais priesteris Egons bija kritis, šausmu kliedzieni atskanēja kāpņu pakājē. Mēs redzējām apbruņotus vīrus, kas izbailēs bēga prom, domādami tikai par savas dzīvības glābšanu. Viņiem līdzi bēga arī priesteri. Bet arī aizbēgt nebija iespējams, viņi drūzmējās un grūstījās, kamēr uzsāka kautiņu savā starpā. Tikai viens cilvēks palika uz kāpnēm. Tas bija Nasta, sazvērestības dvēsele. Kādu sekundi melnbārdainais Nasta stāvēja, noliecis galvu, atspiedies uz sava garā zobena, tad ar briesmīgu kliedzienu metās uz zulu un deva viņam tik šausmīgu triecienu, ka zobena asmens izlīda cauri bruņukreklam un iedūrās Amslopogasam sānos, uz mirkli viņu pilnīgi apstulbinādams. Vēlreiz pacēlis zobenu, Nasta pacēlās uz priekšu, cerēdams ar otru cirtienu uzvarēt ienaidnieku, bet viņš pārrēķinājās, nepazīdams mežoņa spēku un veiklību. Ar niknu kliedzienu Amslopogass saņēma visus savus spēkus un ieķērās Nastam rīklē, kā to dara ievainots lauva. Pēc minūtes cīņa bija galā. Es redzēju, kā zulam grīļojās kājas, kad viņš ar neticamu spēku un uzvarošu kliedzienu saķēra Nastu un pārmeta to pār tilta margām, kur viņš uzkrita uz klints un sašķīda gabalos.

Pa to laiku ieradās palīgspēki. Skaļie kliedzieni, kas atskanēja pie ārējiem vārtiem, liecināja, ka pilsēta ir pamodusies, ka ļaudis, sieviešu aicināti, ir ieradusies, lai aizstāvētu karalieni. Dažas no drošākajām Nilcptas kalponēm savos naktstērpos, ar vaļējiem matiem, tik sirsnīgi strādāja pie ieejas aizbarikādēšanas, ka siena jau bija gandrīz gatava, citas, savukārt, ar pilsētnieku palīdzību grūda lejā un nesa prom pāri palikušo marmoru.

Pa sānu ieeju ļaužu pūļa pavadībā grīļodamies ienāca Amslopogass; viņš izskatījās šausmīgs, tomēr viņa acīs bija lepnums un uzvaras prieks. Es viņam uzmetu ātru skatienu un sapratu, ka viņš ir tuvu nāvei. Visa viņa seja un kakls bija vienās asinīs, kreisā roka bija smagi ievainota, labajā sānā rēgojās vaļēja brūce 6 collu dziļumā, ko bija ietriecis Nastas zobens.

Viņš gāja grīļodamies, briesmīgs, bet reizē lielisks savā dižumā, un sievietes, skaji klaigādamas, viņu sveicināja. Zuls gāja neapstādamies, viņš gāja uz priekšu ar izstieptām rokām, taisni caur pagalmu, caur arkveida durvīm un, atmetis sāņus biezo aizkaru, iegāja troņa zālē, kas bija pilna ar apbruņotiem vīriem. Viņš gāja, atstādams aiz sevis asiņainas pēdas uz marmora grīdas, gāja, kamēr nonāca pie svētā akmens. Te uz brīdi spēki viņu pameta, un viņš atspiedās uz sava cirvja.

— Man jāmirst, man jāmirst! — viņš sauca skaļā balsī. — Bet tas bija karalisks trieciens! Kur ir tic, kas atnāca pa lielajām kāpnēm? Es viņus neredzu. Un kur esi tu, Makumazān, varbūt tu paspēji aiziet ātrāk par mani un tagad gaidi mani mūžīgās tumsas valstībā? Asinis man aizmiglo aci,s, viss griežas man apkārt, es dzirdu dārdoņu… Galaci, mans brālis, mani aicina! [75]

Pēkšņi viņu pārsteidza negaidīta doma, kas nule bija iešāvusics prātā; viņš pacēla uz augšu savu asiņaino cirvi un noskūpstīja to.

Ardievu, «Inkosi —kaas»! — viņš iesaucās. — Nē, nē, mēs aiziesim abi reizē, mēs nevaram šķirties. Mēs esam pārāk ilgi dzīvojuši kopā. Neviena sveša roka tev ncpicskarsies. Vēl vienu cirtienu, tikai vienu! Labu, spēcīgu cirtienu!

Zuls izstiepās visā augumā un ar mežonīgu kliedzienu sāka griezt cirvi apkārt savai galvai. Tad pēkšņi ar šausmīgu spēku viņš cirta ar to pa Svēto akmeni. Necilvēciskā trieciena spēks bija tik liels, ka nozibēja dzirksteles un marmora akmens brakšķēdams sadalījās drupatu drupatās, uz grīdas nokrita salūzušais cirvis un tā kaula rokturis. Svētais akmens bija sabirzis nelielos gabaliņos, un pie tā, sažņaudzis rokās salūzušā cirvja gabalu, nokrita vecais, godīgais Amslopogass un nomira.

Tā bija varoņa nāve!

Ļaužu pūli pāršalca izbrīna un sajūsmas saucieni: klātesošie bija šī neparastā notikuma aculiecinieki.

Pareģojums ir piepildījies! — kāds kliedza. — Viņš saskaldīja Svēto akmeni!

Jā, — tcica Nilepta ar viņai piemītošo pašsavaldīšanos, — jā, mana tauta, viņš saskaldīja Svēto akmeni, un pareģojums ir piepildījies: Cuvendi zemē valda svešzemju karalis. Inkubu, mans laulātais draugs, ir satriecis Zorajas karaspēku, un cs no viņas vairs nebaidos. Karaļa kronis pieder tam, kas to ir izglābis! Un šis vīrs, — viņa piebilda, pagriezusies pret mani un uzlikusi roku man uz plcca, — neraugoties uz smago ievainojumu, ieradās pilī kopā ar veco zulu, kas tagad te guļ; viņi abi vienas nakts laikā pārvarēja simts jūdžu attālumu un ieradās pilī, lai glābtu mani no sazvērestības dalībnieku rokām. Par šo varonīgo rīcību, par šiem dižajiem darbiem, kuriem līdzīgu nav bijis mūsu tautas vēsturē, es jums saku, šo varoņu vārdi — Makumazāna vārds, nelaiķa Amslopogasa vārds un mana kalpa Karas vārds, šo cilvēku, kas palīdzēja sargāt kāpnes, vārdi ar zelta burtiem tiks ierakstīti virs mana troņa, un tic vienmēr tiks turēti cieņā un godā mūsu zemē! Es, karaliene, to saku!

Pēc šīs dedzīgās, dziļi izjustās runas sekoja ļaužu gaviles un piekrišanas saucieni. Es teicu, ka mēs tikai izpildījām savu pienākumu un pavisam neesam pelnījuši tādu godu. Ļaudis sāka kliegt vēl skaļāk. Pēc tam es tiku aiznests caur ārējo pagalmu uz manām agrākajām telpām un nolikts gultā.

Kad mani nesa pār pagalmu, es ieraudzīju uzticamo zirgu Dienasgaismu: noguris viņš bezpalīdzīgi gulēja, un viņa baltā galva bija izstiepta uz zemes. Es palūdzu nesējus, lai viņi pieiet tam tuvāk, jo es gribēju vēlreiz paskatīties uz šo labo dzīvnieku.

Man par lielu izbrīnu, zirgs atvēra acis un, pacēlis galvu, tik tikko dzirdami iebubinājās. Es gandrīz vai iekliedzos no prieka, redzēdams, ka zirgs ir dzīvs, bet nebiju spējīgs pakustēties. Tūdaļ tika ataicināti zirgu puiši, tie piecēla zirgu, ielēja viņam rīklē vīnu, un pret vakaru zirga veselība bija pavisam uzlabojusies: Dienasgaisma bija spirgta un spēcīga — kā vienmēr!

Milosis pilsētas ļaudis lepojās ar šo dzīvnieku. Pilsētnieki mēdza to rādīt saviem bērniem, teikdami: «Tas ir zirgs, kas izglāba Baltās karalienes dzīvību.»

Mani nolika gultā, apmazgāja manu brūci un noģērba bruņukreklu. Tas viss man sagādāja lielas ciešanas, tādēļ ka krūtīs un kreisajā sānā man bija brūce tējas tasītes lielumā.

Nākamais, ko es atceros, bija zirgu pakavu dipoņa aiz pils sienas. Tas bija kādas desmit stundas vēlāk. Es pacēlos un jautāju, vai ir pienākušas kādas jaunas ziņas? Man teica, ka Kērtiss esot atsūtījis kavalērijas vienību Baltajai karalienei palīgā un ka divas stundas pēc saules norietēšanas viņš esot atstājis kaujas lauku. Zorajas karaspēks, mūsu kavalēristu spiests, atkāpies uz Marstunu. Sers Henrijs ar sava karaspēka atliekām nakti apmeties uz tā paša pakalna, kur iepriekšējā naktī bija apmetusies Zoraja (cik nepastāvīga ir Fortūna kara laikā!), un rītā cerot virzīties uz Marstunu.

To dzirdēdams, es nodomāju, ka tagad cs varu mirt ar mierīgu sirdi, un atkal iekritu bezsamaņā.

Kad cs atkal uzmodos, pirmais, kas man krita acīs, bija simpātiskais mirdzošais stikliņš Guda acī.

Ko jūs tc darāt? — cs vārgi vaicāju. — Jums vajadzēja atrasties Marstunā. Vai jūs esat aizbēdzis no turienes?

Marstuna tika ieņemta jau pagājušajā nedēļā, — viņš jautri atbildēja. — Jūs bijāt bezsamaņā kopš tās nakts. Bija dažādi militāri pagodinājumi. Taures skanēja, visur karogi plandījās… Es jums teikšu, nekad neko līdzīgu es nebiju redzējis savā dzīvē!

Bet Zoraja? — cs iejautājos.

Zoraja… Ak, Zoraja ir gūstā! Viņi atstāja viņu vienu, blēži, — Guds piebilda, mainīdams toni, — viņi upurēja karalieni, lai glābtu paši savu ādu. Zoraja tika atvesta šurp, un es nezinu, kas ar viņu notiek pašlaik! Nabaga dvēsele!

Viņš smagi nopūtās.

Kur ir Kērtiss? — es jautāju.

Pie Nileptas. Viņa mūs šodien sagaidīja, ak, kas tā bija par tikšanos! Kērtiss rīt atnāks pie jums. Ārsti uzskata, ka viņam vajag sevi pasaudzēt un atpūsties.

Es neko neteicu, bet pie sevis nodomāju, ka, neraugoties uz ārstu aizliegumiem, viņš varēja tomēr šodien atnākt pie manis. Zināms, ja cilvēks ir nesen precējies un guvis uzvaru kaujās, viņam vajag klausīt ārstu padomiem!

Pēc tam es izdzirdēju pazīstamu balsi, kas apklaušinājās: vai kungs jau tagad varot pats noliktics gultā? — es ieraudzīju milzīgās melnās Alfona ūsas.

Jūs esat te? — es jautāju.

Jā, cienītais kungs, karš ir beidzies, mani kara instinkti ir apmierināti, un es atgriezos, lai pagatavotu cienītajam kungam kaut ko ēdamu!

Es iesmējos, vai, pareizāk sakot, mēģināju iesmieties. Lai cik slikts bija Alfons karavīra lomā, — man liekas, viņš nekad nesasniegs sava vectētiņa varonības kalngalus, — toties, jāsaka tīra patiesība, viņš bija nepārspējams slimnieku kopējs. Nabaga Alfons! Ceru, ka viņš mani atcerēsies ar tādu pašu mīlestību, kā es atceros viņu!

Nākamās dienas rītā pie manis atnāca Kērtiss un Nilepta. Kērtiss man pastāstīja visu, kas bija nolicis kopš tā laika, kad mēs ar Amslopogasu aizauļojām prom no kaujas lauka.

Man šķiet, viņš bija teicami izpratis kaujas uzdevumu un parādījis izcilas komandiera spējas. Vispār, kaut arī mūsu zaudējumi bija lieli — bail pat iedomāties, cik mūsējo krita kaujā, — es zinu, ka zemes iedzīvotāji nenosodīja šo karu. Kērtiss bija ļoti priecīgs par šo tikšanos un ar asarām acīs pateicās man par to pašu mazumiņu, ko es biju spējīgs izdarīt karalienes labā. Es redzēju pēc viņa acīm, cik ļoti viņš bija satriekts, mani ieraugot.

Kas attiecas uz Nileptu, viņas seja mirdzēja un laistījās no laimes, jo viņas dārgais laulātais draugs bija atgriezies pie viņas pavisam vesels, ar mazu skrambiņu galvā. Es esmu pārliecināts, ka viss šis briesmīgais karš, visi šie kritušie vīri gandrīz nemazināja viņas prieku, viņas laimi, un es nevaru viņai to pārmest, saprazdams, ka tāda ir mīlošas sievietes daba: uz visu viņa skatās caur savas mīlestības prizmu un tādējādi aizmirst par citu bēdām un nelaimēm, ja tikai viņas mīļotais cilvēks ir dzīvs un vesels.

Ko jūs darīsit ar Zoraju? — es jautāju.

Nileptas starojošā seja apmācās.

Zoraja! — viņa iesaucās, piecirzdama kāju pie zemes.

Atkal šī Zoraja!

Sers Henrijs pasteidzās mainīt sarunas tematu.

Drīz jūs atkopsities un būsit pavisam vesels, vecais draugs!

Kērtiss man teica.

Es pašūpoju galvu un pasmējos.

Nemāniet pats sevi! — es teicu. — Es varu mazliet atkopties, bet nekad vairs nebūšu vesels. Mana mirstamā stunda nav aiz kalniem, Kērtis! Var būt, tā nāks lēni, bet nenovēršami. Ziniet, šad tad es atklepoju asinis. Kaut kas nelāgs ir noticis ar manām plaušām! Es to jūtu. Bet jūs neskumstiet! Dzīve ir nodzīvota, laiks doties prom! Dodiet man, lūdzu, spoguli, es gribu uz sevi paskatīties!

Kērtiss atvainojās, viņš atteicās dot man spoguli, bet cs biju neatlaidīgs. Beidzot viņš pasniedza man pulēta sudraba disku koka rāmī; sudrabs te aizstāja spoguļa stiklu. Es paskatījos uz sevi un noliku spoguli malā.

— Tā jau es domāju! — noteicu. — Bet jūs sakāt, ka es vēl kļūšu vesels!

Es negribēju viņiem atklāt, cik ļoti mani pārsteidza mana paša seja. Mani sirmie mati bija kļuvuši balti kā sniegs, bet seja "bija kā artin izarta grumbām kā vecai vecenītei, un dziļi, tumši loki gulēja ap iekritušajām acīm. Nilepta sāka raudāt, bet sers Henrijs atkal mainīja sarunas tematu. Viņš man pastāstīja, ka mākslinieks esot izgatavojis vecā Amslopogasa mirušā ķermeņa atveidojumu un no tā darināšot Amslopogasa statuju no melnā marmora; statuja attēlos veco zulu tajā brīdī, kad viņš saskalda Svēto akmeni. Tajā vietā, kur stāvēja Svētais akmens, tikšot izveidota balta statuja, kas attēlos mani un Dienasgaismu. Pēc tam es redzēju šīs statujas, tās tika pabeigtas sešu mēnešu laikā; statujas bija brīnišķīgas, it sevišķi Amslopogasa statuja — tā likās kā dzīva. Kas attiecas uz mani, mākslinieks bija pārāk idealizējis manu necilo fizionomiju, kaut gan statuja bija ļoti laba. Veselus gadsimtus šī statuja te stāvēs, tauta skatīsies uz to, bet cs domāju, ka vispār nav interesanti skatīties uz tādu nenozīmīgu, nožēlojamu vīru!

Pēc tam viņi man pastāstīja, ka Amslopogasa pēdējā vēlēšanās bijusi, lai viņu apbedī, nevis sadedzina, kā to prasa šīs zemes paražas, kā sadedzinās mani pēc nāves. Viņa vēlēšanās ir izpildīta. Zuls ir apglabāts pēc viņa dzimtenes paražām — sēdus stāvoklī, ceļgali zem zoda, ietīts biezā zelta lapā un aprakts ieplakā pie sienas, kas atrodas pie lielajām kāpnēm, kuras viņš, dzīvs būdams, sargāja; viņš sēž ar seju pret savu dzimto pusi. Tā viņš tur sēž un sēdēs vienmēr, tādēļ ka viņa līķis ir iebalzamēts un ielikts šaurā akmens zārkā, kur nevar piekļūt gaiss.

Ļaudis runā, ka naktīs vecā zula gars iziet no kapa un ar savu caurspīdīgo cirvi piedraud caurspīdīgam ienaidniekam! Droši vien naktī neviens neuzdrošināsies iet garām tai vietai, kur apglabāts varonis!

Bez tam, prātam neaptveramā kārtā, tautā jau ir radusies jauna leģenda vai jauns pareģojums. Šī leģenda stāsta, ka tik ilgi, kamēr vecais zuls sēdēs savā zārkā un skatīsies uz kāpnēm, kuras viņš viens pats varonīgi aizstāvējis pret pussimts vīriem, līdz tam laikam dzīvos un plauks jaunā dinastija, kas veidosies no angļu džentlmeņa un karalienes Nileptas laulībām. Bet kad, gadiem ritot, zula kauli sabirzīs un pārvērtīsies par pīšļiem un putekļiem, tad kritīs šī dinastija, kritīs kāpnes, un pasaulē vairs nebūs Cuvendi tautas!

XXIII nodaļa ES ESMU RUNĀJIS!

Pagāja nedēļa. Kādas jaukas, siltas dienas rīta pusē mana pašsajūta bija mazliet uzlabojusies. Pie manis ieradās ziņnesis, sera Henrija sūtīts, un teica, ka šodien ap pusdienlaiku sardze Zoraju ievedīs karalienes pirmajā istabā, un Kērtiss lūdzot mani piedalīties šajā notikumā. Es gribēju vēlreiz paskatīties uz nelaimīgo karalieni un ar kalpotāju un Alfona palīdzību — viņš man bija īsts dārgums pašreizējā stāvoklī — devos uz karalienes telpām. Es biju atnācis agrāk par citiem, kaut gan dažas oficiālas galma personas jau atradās tur, jo viņiem bija pavēlēts ierasties. Bet tikko es paspēju apsēsties, kad karaliskās micsassardzes vienības pavadībā ieradās Zoraja — tikpat brīnišķīga un augstprātīga, kā vienmēr; viņas lepnajā un drūmajā sejā bija manāma sarūgtinājuma izpausme. Viņa bija ģērbusies, kā parasti, karalienes togā un labajā rokā turēja sudraba šķēpu. Sajūsmas un žēluma sajūta pārņēma mani, raugoties uz bijušo karalieni. Es piecēlos kājās, zemu paklanījos viņas priekšā un izteicu nožēlu, ka sava veselības stāvokļa dēļ esmu spiests apsēsties.

Viņa mazliet piesarka un rūgti iesmējās.

Tu, Makumazān, esi aizmirsis, — viņa teica, — ka es vairs neesmu karaliene, es esmu gūstekne, par kuru jebkurš cilvēks var pasmieties!

Bet tu esi sieviete, — es iebildu, — tātad tev pienākas saņemt pagodinājumu, bez tam — tu atrodies smagā stāvoklī, tāpēc esi divkārt pelnījusi cieņu!

Tu esi aizmirsis, — viņa ar izsmieklu atbildēja, — ka es gribēju tevi ietīt zelta lapā un pakarināt pie tempļa kolonnas!

Nē, — es teicu, — tici man, to es neesmu aizmirsis. Es bieži par to tiku domājis tajos brīžos, kad šķita, ka mēs kauju zaudēsim. Bet kolonna stāv kā stāvējusi, arī es esmu palicis te, kaut arī ne uz ilgu laiku, vai tad ir vērts par to vairs runāt?

Ak, šī kauja, šī kauja! — viņa turpināja. — Es gribētu vēlreiz būt karaliene — kaut uz vienu stundu, — lai varētu atriebties tiem nolādētajiem šakāļiem, kuri mani pameta nelaimē. Šīs bābas, šie cilvēki ar putnu sirdīm atļāva sevi uzvarēt!

Zorajai no dusmām aizrāvās elpa.

Bet šis mazais nelga, kas stāv tev blakus! — viņa turpināja, norādīdama ar sudraba šķēpu uz Alfonu. — Viņš aizbēga un atklāja manus plānus. Es gribēju viņu padarīt par karaspēka virspavēlnieku un parādīt karavīriem, ka tas ir dižais Bugvans! (Alfons nopūtās un iegrima drūmās pārdomās.) Nekur man neveicās! Viņš bija noslēpies aiz karoga un noklausījies manus plānus. Es gribētu viņu nogalināt, bet, ak vai! Nevaru!

Bet tu, Makumazān, es dzirdēju, ko tu izdarīji! Tu

drošsirdīgs cilvēks, tev ir godīga sirds! Un tavs melnais mežonis! Viņš bija īsts vīrietis. Es labprāt būtu noskatījusies, kā viņš cīnījās ar Nastu uz kāpnēm!

Tu esi savāda sieviete, Zoraja, — es teicu. — Es tevi lūdzu, izlūdzies piedošanu karalienei Nilcptai, varbūt viņa tevi apžēlos!

Zoraja ska]i iemējās.

Es izlūgšos piedošanu? — viņa teica. — Nekad!

Šajā brīdī ienāca Nilepta Kērtisa un Guda pavadībā un apsēdās. Viņas seja bija mierīga. Kas attiecas uz Gudu, viņš izskatījās pavisam slims.

Sveicinu tevi, Zoraja! — Nilepta teica pēc nelielas pauzes.

Tu esi iegrūdusi nelaimē un bēdās manu karaļvalsti, tevis dēļ tūkstošiem cilvēku ir krituši kaujās, tu divreiz mēģināji izdarīt slepkavību — nogalināt mani, savu māsu, tu zvērēji nogalināt manu kungu un viņa pavadoņus un nogāzt mani no troņa! Vai tu neesi pelnījusi nāvi? Runā, Zoraja!

Man tā šķiet, ka karaliene, mana māsa, ir aizmirsusi pašu galveno apsūdzības punktu! — atbildēja Zoraja savā dziedošajā balsī. — Tas skan tā: tu mēģināji atņemt mana Inkubu mīlestību! Par šo pārkāpumu mana māsa grib mani nogalināt, bet nevis par to, ka es iesāku karu! Tava laime, Nilepta, ka es pārāk vēlu pievērsu uzmanību tam, ka Inkubu mīl tevi! Klausies, — viņa turpināja paceltā balsī,

man nav nekas jums sakāms, izņemot to, ko es būtu sacījusi, ja būtu kaujā uzvarējusi! Dari ar mani, ko gribi, karaliene! Lai Inkubu kļūst par karali — viņš ir visa ļaunuma sākums, viņš lai ir arī visa ļaunuma beigas! — to teikusi, Zoraja iztaisnoja augumu, ar savām dziļajām acīm uzmeta naidīgu skatienu seram Henrijam un sāka spēlēties ar šķēpu.

Sers Henrijs noliecās pie Nileptas un kaut ko pačukstēja.

Zoraja! — Nilepta sāka runāt. — Es tev vienmēr esmu bijusi laba māsa! Kad mums nomira tēvs un mūsu zemē sākās šaubas un valodas par to, vai arī tev vajadzētu sēsties uz troņa līdzās man un kļūt par karalieni, es — vecākā māsa, tevi aizstāvēju. «Lai Zoraja arī kļūst par karalieni, tāpat kā es. Mēs ar viņu esam dvīnes, mēs augām

kopā kopš pašas dzimšanas, kāpēc man vajadzētu būt priekšrokai?»

tā es teicu. Mēs vienmēr esam bijušas kopā, mana māsa! Tagad tu zini, ka esi vainīga manā priekšā un tavai dzīvībai draud briesmas! Bet es zinu, ka tu esi mana māsa, ka mēs bērnībā abas rotaļājāmies un mīlējām viena otru, tāpēc mana sirds ilgojas pēc tevis, Zoraja! Bet mani tu esi apvainojusi ļoti smagi, es nebūtu saudzējusi tavu dzīvību. Kamēr tu dzīvosi, mūsu zemē nebūs miera un klusuma. Bet tu nemirsi, Zoraja, tādēļ ka mans dārgais laulātais draugs lūdza mani būt augstsirdīgai un saudzēt tavu dzīvību! Es dāvinu viņam tavu dzīvību, tā ir mana kāzu dāvana, lai viņš dara ar to, ko vēlas. Es zinu, ka tu viņu mīli, bet viņš tevi nemīl, Zoraja, neskatoties uz visu tavu skaistumu! Kaut arī tu esi skaista kā zvaigžņota nakts, ak Zoraja, bet Inkubu mīl mani, nevis tevi, viņš ir mans laulātais draugs, un es dāvinu viņam lavu dzīvību!

Zorajas acis iezibsnījās, bet viņa neko neteica. Sers Henrijs izskatījās tik nelaimīgs, ka uz viņu bija žēl skatīties. Nileptas rīcība un viņas vārdi, kaut arī bija piepildīti ar taisnprātību un spēku, man nepavisam nepatika.

Es saprotu, — Kērtiss murmināja, raudzīdamies uz Gudu,

es saprotu, ka jūs abas bijāt tuvas viena otrai, jūsu jūtas bija dabiskas, bet tagad — katrā gadījumā, ir jāatrod kāda izeja no šīs nepatīkamās situācijas, jādara tam visam gals! Zorajai ir savi īpašumi, kur viņa var dzīvot brīvi, kā viņai pašai patīk! Vai nav taisnība, Nilepta? Starp citu, es varu tikai izteikt savas domas!

Es gribētu aizmirst visu notikušo, — Guds piebilda, stipri nosarkdams, — un, ja Nakts karaliene uzskata mani par viņas rokas cienīgu, es esmu gatavs kaut vai rīt ar viņu apprecēties, vai arī kad viņa to vēlētos, un centīšos būt viņai labs vīrs!

Visu skatieni pievērsās Zorajai, bet viņa stāvēja kā sastingusi, ar to mīklaino smaidu viņas brīnišķīgajā sejā, ko es biju bieži ievērojis jau agrāk. Kādu laiku viņa klusēja, tad trīs reizes dziļi pietupās, paklanīdamās Nileptai, Kērtisam un Gudam.

Pateicos tev, visbrīnišķīgākā karaliene, mana karaliskā māsa,

viņa mierīgi ierunājās, — pateicos par tavu mīlestību bērnu dienās, bet jo sevišķi par to, ka tu manu personu un manu likteni nodod lorda Inkubu — nākamā karaļa — rokās! Lai laime, miers un labklājība kā brīnišķīgi ziedi klāj tavu dzīves ceļu, mana maigā, labsirdīgā karaliene! Valdi ilgi šajā zemē un turi cieši, ar abām rokām sava laulātā drauga mīlestību. Lai plaukst un zied tavi pēcnācēji, tavi dēli un meitas, tikpat brīnumainā skaistumā, kā tu! Pateicos tev, lord Inkubu, nākamais karali, ka tu labprāt pieņēmi kā dāvanu no karalienes manu nabaga dzīvību un likteni, ka tu šo necilo dāvanu novēlēji savam ieroču biedram un piedzīvojumu līdzgaitniekam lordam Bugvanam! ŠI rīcība ir tevis cienīga, Inkubu! Visbeidzot, pateicos arī tev, lord Bugvan, par to, ka tu, savukārt, pagodināji mani ar savu uzmanību un neatteicies no mana nožēlojamā skaistuma! Pateicos tev tūkstoškārt un piebilstu, ka tu esi labs un godīgs cilvēks un zvēru, liekot roku uz sirds, ka būtu tev teikusi «jā» vārdu, ja vien tas būtu manos spēkos! Tagad, kad esmu visiem pateikusies, — viņa pasmaidīja, — es piebildīšu vēl tikai dažus vārdus. Slikti tu mani pazīsti, karaliene Nilepta, un arī jūs, kungi. Man nav vidusceļa! Es smejos par jūsu žēlastību un neieredzu jūs! Man nav vajadzīga piedošana — man tā ir kā čūskas dzēliens! Es stāvu jūsu priekšā piemānīta, pamesta, apvainota, un tomēr cs svinu uzvaru pār saviem pretiniekiem, es smejos par jums, cs nicinu jūs visus! Lūk, jums mana atbilde!

Pēkšņi, iekams jebkurš varēja iedomāties par Zorajas nolūkiem, viņa pacēla savu sudraba šķēpu, ko turēja rokā, un ietrieca sev tik spēcīgu dūrienu sānos, ka šķēpa gals izdūrās viņai cauri; Zoraja saļima uz grīdas.

Nilepta iekliedzās, Guds gandrīz zaudēja samaņu, pārējie metās pie Zorajas. Nakts karaliene pacēla uz augšu brīnišķīgo galvu un ar savām burvīgajām acīm paskatījās uz Kērtisu, it kā gribēdama no viņa atvadīties. Pēc tam viņas galva noslīga atpakaļ uz grīdas, atskanēja dziļa nopūta, līdzīga raudām, un drūmā, bet brīnišķīgā Zorajas dvēsele atstāja savu līdzšinējo mājokli.

Viņa tika apbedīta ar karalisku greznību, un viņas dzīve bija galā.

Bija pagājis mēnesis kopš Zorajas traģiskās nāves. Saules templī notika svinīga ceremonija, un Kērtiss tika oficiāli pasludināts par Cuvendi zemes karali — karalienes laulāto draugu. Es biju slims un šajā ceremonijā nepiedalījos. Patiesību sakot, man nepatīk visas šīs izdarības — ļaužu drūzma, tauru skaņas, plandošie karogi. Guds piedalījās ceremonijā (pilnā formā) un atnācis man pastāstīja, ka Nilepla bijusi ļoti skaista, bet Kērtiss uzvedies tā, it kā viņš jau kopš dzimšanas būtu karalis; tauta viņu saņēmusi ar skaļām gavilēm un sveicieniem, tādējādi apliecinādama viņa lielo popularitāti. Pēc tam, viņš stāstīja, kad procesijā ieveduši karalisko zirgu Dienasgaismu, tauta sākusi ļoti skaļi kliegt: «Makumazānu!» «Makumazānu!» Viņi klieguši tik skaļi, ilgi un neatlaidīgi, ka Gudam nekas cits ncatlicis, kā piecelties visā augumā ekipāžā un tikpat skaļi paziņot, ka cs esot slims un nevarot piedalīties ceremonijā.

Pēc tam sers Henrijs vai, pareizāk sakot, karalis atnāca mani apciemot; viņš izskatījās ļoti noguris un zvērēja, ka nekad vēl savā dzīvē neesot tā nogarlaikojies. Bet es pie sevis nodomāju, ka viņš mazliet pārspīlē. Cilvēka dabai nav raksturīgi, ka viņš varētu garlaikoties tādos neparastos apstākļos. Patiesi, vai tas nav brīnums, ka cilvēks, kas tikai pirms gada ieradās šajā zemē kā nevienam nepazīstams svešinieks, tagad ir apprecējies ar tik skaistu un mīļu karalieni un kļuvis pats par šīs zemes karali! Es mēģināju viņam nolasīt veselu sprediķi: lai viņš nekļūst pārāk lepns un neaizraujas ar spēku un spožumu, ko viņam piešķir karaļa vārds, lai viņš vienmēr atceras, ka kādreiz viņš bija vienkāršs angļu džentlmenis un ka tikai un vienīgi Providence ir izraudzījusi viņu šim cēlajam un atbildīgajam darbam.

Kērtiss bija tik laipns, ka pacietīgi noklausījās manas pamācības un pat pateicās man par tām.

Tūlīt pēc ceremonijas mani pārnesa uz mājiņu, kur es tagad rakstu šīs rindas. Tas ir brīnumjauks stūrītis, divas jūdzes no Milosis pilsētas. Te es jau 5 mēnešus, neizkāpjot no gultas, izmantoju katru vaļas brīdi un rakstu šīs piezīmes, mūsu ceļojuma vēsturi. Var būt, ka neviens nekad tās nelasīs, bet tas nav svarīgi. Katrā ziņā, šī piezīmju rakstīšana palīdz man īsināt laiku, atvieglo manas smago ciešanu stundas. Es toreiz ļoti cietu. Paldies Dievam, drīz manām ciešanām būs gals.

Ir pagājusi nedēļa kopš tā brīža, kad es uzrakstīju pēdējās rindas. Tagad es atkal no jauna ķēros pie spalvas, pēdējo reizi, tādēļ ka mana mirstamā stunda ir pavisam tuvu.

Galva man ir skaidra, un es rakstu, kaut gan ar grūtībām varu noturēt spalvaskātu rokā. Pēdējās nedēļas laikā sāpes krūtis pastiprinājās, bet tagad tās ir pilnīgi izzudušas; es jūtu, ka mans ķermenis kļūst arvien stingāks un negribu mānīt sevi ar cerībām.

Sāpes ir izzudušas, reizē ar tām ir izzudušas ari bailes no nāves, un es sajūtu, es uztveru mūžīgā, netraucētā miera tuvumu. Ar prieku un uzticēšanos, ar tām pašām jūtām, ar kādām bērns dus pie mātes krūts, es esmu gatavs iekrist Nāves eņģeļa skavās! Jebkura nedrošība, visas bailes, kas man piemita manas dzīves laikā, tagad ir izzudušas, vētras norimušas, un Mūžīgo cerību zvaigzne, kas visu laiku māja man no tāla horizonta, jau ir pietuvojusies man pavisam tuvu. Daudzas reizes es esmu bijis tuvu nāvei, daudzi mani draugi ir nomiruši manu acu priekšā, tagad — pienākusi mana kārta, un tas ir labi! Vēl 24 stundas, un šī pasaule ar visām savām šausmām un cerībām būs tālu no manis. Manis nebūs, un pasaule mani aizmirsīs! Tā ir bijis un tā būs ar visiem! Pirms tūkstošiem gadsimtu tāpat dzīvoja cilvēki, mirstami ļaudis, un domāja savas domas, bet pēc nāves tie tika aizmirsti! Paies vēl tūkstoši gadsimtu, un mūsu pēcnācēji tāpat domās savas domas, nomirs un savukārt tiks aizmirsti.

«Cilvēka dzīve ir vērša elpa ziemā, zvaigzne, kas maldās pa debesīm, viegla ēna, kas izgaist līdz ar saules rietu!» — tā kādreiz izteicās zuls sarunā ar mani.

Nē, mūsu pasaule nav laba! To apliecinās katrs, izņemot tos, kas ir apžilbuši paši no sevis!

Kā var būt laba tāda pasaule, kurā galvenā nozīme ir naudai, kurā cilvēku ceļazvaigzne ir egoisms un patmīlība?

Bet tagad, kad mana dzīve ir galā, es tomēr esmu priecīgs, ka esmu dzīvojis, ka esmu pazinis sievietes mīlestības maigo elpu un uzticīgu draudzību, kura man bija līdzās ilgāk nekā sievietes mīlestība, ka esmu dzirdējis bērnu dzidros smieklus, ka esmu priecājies par sauli, mēnesi un zvaigznēm, ka esmu uz savas sejas sajutis jūras sāļo elpu un peldējis pa mēness staru apspīdētiem ūdeņiem, dzīdamies pēc medījuma. Bet vēlreiz dzīvot es nevēlētos! Nē, nē!

Manī viss mainās. Acu gaisma pazūd, tumsa tuvojas. Caur šo puskrēslu cs redzu savu dārgo aizgājēju sejas… Tur ir mans Ilarijs un citi, tur ir pati labākā, pati cildenākā sieviete, kas ir dzīvojusi uz šīs zemes.

Kāpēc viņu tagad pieminēt? Kāpēc runāt par viņu pēc tik ilgas klusēšanas tagad, kad viņa man ir tik tuvu, kad cs eju turp, kur viņa jau sensenis ir aizgājusi?

Norietošā saule iededz savu gaismu uz tempļa zelta kupola. Mani pirksti ir noguruši.

Visiem, kas mani pazina vai ir dzirdējuši par mani, visiem, kas kādreiz atcerēsies veco mednieku, cs pastiepju savu roku atvadām un sūtu pēdējās ardievas!

Visvarenā Dieva, dzīvības un nāves Valdnieka, rokās es nododu savu garu!

«Es esmu runājis!» — Tas bija nelaiķa zula mīļākais izteiciens.

## XXIV nodaļa AR CITU ROKU

Ir pagājis gads, kopš no mums uz mūžīgiem laikiem šķīrās mūsu neaizmirstamais draugs Alcns Kvotermeins, kopš tās dienas, kad viņš uzrakstīja savu piezīmju pēdējo nodaļu ar nosaukumu «Es esmu runājis!». Dīvaina gadījuma dēļ mums radās iespēja šīs piezīmes nosūtīt uz Angliju. Tiesa, šī iespējamība nedeva mums lielas cerības, bet mēs ar Gudu nolēmām izmēģināt laimi. Pēdējo sešu mēnešu laikā pierobežu komitejas sirsnīgi strādāja pie Cuvendi zemes robežas, mēģinādamas — lai notiktu, kas notikdams — atrast un izveidot ērtu ceļu, kas nodrošinātu Cuvendi satiksmi ar visu pārējo pasauli. Es esmu pārliecināts, ka pa šo pašu ce]u iezemiešu ceļotājs toreiz nokļuva līdz šejienei un pēc tam līdz mistera Mckcnzija misijai, kaut arī viņa ierašanos trīs gadus pirms mums šajā zemē un izraidīšanu no tās Cuvendi priesteri sargā dziļā noslēpumā! Tajā pašā laikā, kad norisinājās zemes izpētīšanas darbi, uz kontinentu tika aizsūtīts sūtnis ar depešu [76] . Mēs viņam iedevām Kvotermeina manuskriptu, divas Guda vēstules viņa draugiem un vienu manu vēstuli manam brālim Džordžam. Man ir sāpīgi par to domāt, ka es nekad vairs neredzēšu savu brāli, un es viņam kā savam tuvākajam mantiniekam paziņoju, ka viņš var pārvaldīt visas manas dzimtmuižas, tāpēc ka es nekad vairs nedomāju atgriezties dzimtenē. Mēs nevarētu atstāt Cuvendi pat tad, ja mēs to būtu vēlējušies! Šis sūtnis bija Alfons, un lai Dievs viņam dod laimi viņa dzīvē! Te viņš bija līdz nāvei noilgojies pēc savas dzimtās puses!

— Jā, jā, jums te ir labi, — viņš teica, — bet man — garlaicīgi, garlaicīgi!

Viņš žēlojās, ka te nav kafejnīcu un teātru, un nemitīgi ilgojās pēc savas Anetes. Bet man šķiet, ka iemesls viņa nepatikai un ilgām slēpās tajā apstāklī, ka ļaudis viņu izsmēja par viņa uzvedību kaujās, kas bija notikušas pirms 18 mēnešiem, kad viņš, baidīdamies no tiešas sadursmes ar pretinieku, bija noslēpies aiz Zorajas karoga.

Katrs puišelis, viņu ieraudzījis, skrēja viņam pakaļ un izsmēja, tādējādi aizskardams viņa lepnumu un padarīdams dzīvi te neciešamu. Katrā ziņā Alfons bija nolēmis paciest visas garā ceļojuma grūtības, briesmas un darbus, bija pat gatavs riskēt satikties ar franču policiju, lai tikai aizkļūtu prom no šīs «nožēlojamās zemes».

Nabaga Alfons! Mēs bijām ļoti sarūgtināti par to, ka mums no viņa jāšķiras, taču es viņam no visas sirds novēlu laimīgu atgriešanos dzimtenē. Ja viņš laimīgi nokļūs pie mērķa un aizvedīs sev līdzi dārgo manuskriptu, kuru mēs viņam iedevām kopā ar krietnu summu zeltā, viņš būs bagāts vīrs savā dzimtenē un varēs precēties ar savu Aneti, ja vien viņa būs bijusi Alfona lielās mīlestības cienīga!

Tagad gribu izmantot gadījumu, lai pateiktu dažus vārdus par dārgo nelaiķi Kvotermeinu.

Viņš nomira nākamās dienas rītausmā, kad bija pabeidzis rakstīt pēdējās nodaļas beigu rindas. Nilepta, Guds un es — mēs bijām pie viņa. Tā bija aizkustinoša un skaista aina. Bija vēl stunda līdz rītausmai, kad mēs redzējām, ka nāve tuvojas, un mūsu bēdas bija neizsakāmas. Guds sāka raudāt, asaras viņam lija straumēm, un šīs asaras izraisīja vēl pēdējo mīļo joku, mūsu mirstošā drauga smaidu, tādēļ ka viņš bija tāds cilvēks, kas varēja pasmaidīt pat savā nāves stundā. Guds bēdājās, raudāja vienā raudāšanā un stikliņš viņam nemitīgi krita laukā no tā parastās vietas. Kvotermeins, to pamanījis, pasmaidīja un norūca:

Beidzot es redzu Gudu bez stikliņa acī!

Pēc tam viņš apklusa un nerunāja ne vārda līdz pat rītam; kad parādījās pirmie saules stari pie debesīm, viņš palūdza viņu paceit sēdus, lai varētu pēdējo reizi redzēt saullēktu.

Pēc dažām minūtēm, — viņš tcica, — cs aiziešu caur Saules zelta vārtiem!

Vēl pēc desmit minūtēm viņš mazliet pacēlās un paskatījās uz mums.

Es dodos tālā ceļojumā, tas ir vēl bīstamāks nekā tas, ko mēs veicām kopā. Atcerieties kādreiz mani! — nomurmināja Kvotermeins. — Lai Dievs jums dod savu svētību! Es gaidīšu jūs tur!

Viņš nopūtās, nolika galvu uz spilvena un nomira.

Tā no mums uz visiem laikiem aizgāja šis brīnišķīgais cilvēks! Laipns, patstāvīgs, apveltīts ar neizsīkstošu humoru un poētisku skatījumu uz visām dzīves un dabas parādībām, viņš bija nepārvērtējams gan kā kalējs, gan kā pilsonis. Es nezinu nevienu, kas būtu tik kompetents, runājot par cilvēkiem un viņu rīcību.

Visu savu dzīvi cs esmu pētījis cilvēku dabu, — bieži mēdza teikt Kvotermeins, — un es domāju, ka es to pazīstu!

Patiesi, viņš pazina cilvēkus. Viņam bija divi trūkumi: viņa ārkārtīgā pieticība un nosliece uz greizsirdību attiecībās ar cilvēkiem, kam viņš veltīja savas simpātijas.

Lasītāji, droši vien, atcerēsies, ka viņš bieži runāja par sevi kā par bailīgu, nedrošu cilvēku, bet patiesībā viņam piemita drošsirdīgs gars un spēja nekad nezaudēt galvu. Cīnoties ar Zorajas karaspēku, viņš bija guvis nopietnu ievainojumu, kura dēj viņš arī nomira; šis ievainojums nebūt nebija gadījuma pēc, kā varēja padomāt, klausoties viņa paša vārdos. Viņš tika ievainois, giābjot Guda dzīvību, riskējot ar savu dzīvību cita labā. Guds bija notriekts gar zemi, un viens no Nastas karavīriem grasījās viņu nogalināt, bet Kvotermeins metās cīņā ar uzbrucēju, aizsargādams biedru; viņš gan nogalināja karavīru, bet pats dabūja pamatīgu ievainojumu sānos.

Kas attiecas uz viņa greizsirdību, es varu apgalvot, ka tā ir nevietā. Savās piezīmēs viņš vairākas reizes runā par to, ķa Nilepta mani esot pilnīgi pakļāvusi savai varai un ka mēs abi esot kļuvuši daudz vēsāki pret viņu. Nilcptai ir savi trūkumi, kā jebkurai sievietei, brīžam viņa ir pārāk prasīga, bet vispār mūsu šķietamā attālināšanās no viņa, — tas ir tikai viņa fantāzijas auglis.

Viņš žēlojās, ka cs neesot gribējis viņu apciemot tajā dienā, kad viņš bija slims, bet ārsti man kategoriski aizliedza staigāt. Kad es izlasīju šīs rindas viņa piezīmēs, tās sāpīgi iedūra man sirdī, jo es ļoti mīlēju Kvotermeinu, cienīju viņu gluži kā tēvu un nekad pat domās nepieļāvu tādu varbūtību, ka manas laulības ar Nileptu varētu nobīdīt malā manu pieķeršanos vecajam draugam. Tagad tas viss ir garām. Šīs mazās vājībiņas padara mana neaizmirstamā drauga tēlu vēl tuvāku!

Kvotermeins ir miris. Guds nolasīja pie nelaiķa visas apbedīšanas lūgsnas, arī mēs ar Nileptu tur piedalījāmies. Pēc tam viņa mirstīgās atliekas, atskanot svinīgiem saucieniem, tika sadedzinātas. Kad es gāju garajā un krāšņajā procesijā aiz mana drauga līķa, es domāju pie sevis: ja Kvotermeins redzētu visu šo ceremoniju, viņš būtu sašutis, tādēļ ka viņš neieredzēja godkārību un greznību.

Bet nebija manos spēkos to novērst!

Trešajā naktī pēc Kvotermeina nāves, kad bija palikušas tikai dažas minūtes līdz saules rietam, nesēji ienesa viņa līķi un nolika to uz tempļa vara grīdas altāra priekšā. Kad norietošās saules pēdējais stars krita uz viņa sejas un apspīdēja bālo, cildeno nelaiķa pieri, atskanēja tauru skaņas, grīda atvirzījās un Kvotermeina līķis iekrita ugunī. Nekad mēs vairs neredzēsim viņu, kaut vai mēs dzīvotu vēl simts gadus. Viņš bija apdāvināts cilvēks, īsts džentlmenis, visuzticamākais draugs, prasmīgs un veikls visos darbos un pats labākais šāvējs visā Āfrikā!

Tā beidzās mednieka Alcna Kvotermeina brīnišķīgā, piedzīvojumiem pilnā dzīve.

Laiks gāja. Mēs dzīvojām labi. Guds noņēmās ar flotes veidošanu Milosis ezerā un citos apkārtējos ezeros; ar flotes palīdzību mēs ceram paplašināt Cuvendi zemes tirdzniecību un ražošanu un pakļaut savai varai nemierīgās un kareivīgās ciltis, kas dzīvo ezeru krastos. Nabaga Guds! Viņš sāka pamazām aizmirst nelaimīgās skaistules karalienes Zorajas traģisko nāvi. Bet tas bija smags trieciens viņam, tāpēc ka viņš bija nopietni viņā iemīlējies! Ceru, ka ar laiku viņš apprecēsies un pavisam izmetīs no galvas savu nelaimīgo mīlestību. Nileptai ir padomā divas jaunas meitenes, viena no tām ir Nastas meita (viņš bija atraitnis) — skaista, karaliska izskata jaunava, bet ļoti līdzīga savam tēvam un ļoti augstprātīga. Kas attiecas uz mani, es jūtos ļoti labi savā pašreizējā kuriozajā stāvoklī, būdams reizē karalis un karalienes laulātais draugs, — pat labāk, nekā es varēju iedomāties! Bet es apzinos, ka atbildība ir ļoti smaga nasta. Tomēr es ceru kaut ko izdarīt šīs zemes labā un esmu nolēmis pabeigt divas lietas. Pirmkārt, apvienot dažādās ciltis, kas veido Cuvendi tautu, pakļaut tās vienai, centrālai pārvaldei un, otrkārt, iznīcināt priesteru varu. Pirmā reforma izbeigs pilsoņu karus, kas gadsimtiem ilgi ir iznīcinājuši cilvēkus un padarījuši tukšu šo zemi; otrā reforma novērsīs politisko nedrošību un liks pamatus jaunai, patiesai reliģijai. Es ceru uz Saules tempļa zelta kupola ieraudzīt krustā sistā Kristus tēlu. Ja cs pats to nepiedzīvošu, tad mani pēcnācēji to piedzīvos!

Vēl par vienu lietu es parūpēšos. Es uzskatu, ka ir nepieciešams aizliegt Cuvendi zemē ierasties ārzemniekiem, — nevis tādēļ, ka es būtu neviesmīlīgs, bet gan — un tā ir mana visstingrākā pārliecība,

tādēļ, ka mans svētais pienākums ir pasargāt šo augstsirdīgo un sirsnīgo tautu no barbaru iebrukuma. Kas notiks ar maniem drošsirdīgajiem karavīriem, ja kaut kādi ienācēji izdomās šaut uz mums ar revolveri un šautenēm? Es nevēlos tc ievest šaujampulveri, telegrāfa sakarus, tvaika mašīnas, avīzes ctc., tādēļ ka esmu stingri pārliecināts, ka visi šie jaunievedumi nesīs sev līdzi dažādas bēdas un nelaimes. Es negribu šo brīnišķīgo zemi pārplūdināt ar spekulantu pūļiem, ar tūristiem, politiķiem, skolotājiem, — tas viss nestu sev līdzi kņadu, nemieru un ārpasaules naidīgumu; cs negribu šo zemi atdot saplosīšanai alkatīgiem afēristiem, kuri ir līdzīgi krabjiem

šiem pazemes upes briesmoņiem, kas saplosīja brīnišķīgā gulbja līķi. Es negribu, ka šajā zemē attīstītos alkatība, mantkārība, žūpošana un vispārējā demoralizācija, kas ir pirmā civilizācijas pazīme šādā nesamaitātā tautā. Ja Providencei labpatiksies Cuvendi zemi pievienot pārējai pasaulei — tā ir cita lieta, bet cs negribu uzņemties atbildību, un Guds pilnā mērā atzīst manu lēmumu par pareizu! Ardievu!

Henrijs Kērtiss

18… gada 15. decembrī

P. S. [77] Es pilnīgi biju piemirsis pateikt, ka pirms 9 mēnešiem Nilepta, kas, manuprāt, pa šo laiku ir kļuvusi vēl brīnišķīgāka, man uzdāvināja dēlu un mantinieku. Tas ir brīnumjauks, sprogains zēns, īsts zilacains anglis, un — kaut arī viņš būs nākamais Cuvendi troņmantnieks, — es ceru viņu vispirms izaudzināt par īstu džentlmeni un godīgu cilvēku; tas, pēc manām domām, ir augstāks un svarīgāks pienākums, nekā mantot karaļa troni, un ļauj cilvēkam iegūt vislielāko laimi, kāda iespējama te, zemes virsū.

H. K.

Eskvaira Džordža Kertisa piezīmes

Mēs uzskatījām, ka mans dārgais brālis Henrijs Kērtiss ir miris, kad pēkšņi es saņēmu manuskriptu, kas bija adresēts man; es pazinu sava brāļa rokrakstu. Uz sūtījuma bija uzlīmēta Adenas pastmarka, un manuskripts pēc divus gadus ilga ceļojuma no Centrālās Āfrikas bija laimīgi sasniedzis adresātu kārtējā gada 20. decembrī. Apbrīnojamus notikumus es izlasīju šajās piezīmēs! Protams, man bija patīkami uzzināt, ka Henrijs un Guds dzīvo labklājībā un laimē tur, svešā malā, bet man un viņu draugiem viņi abi jau sen bija miruši, jo mēs bijām zaudējuši jebkādas cerības viņus vēlreiz satikt.

Viņi bija sarāvuši visas saites ar veco Angliju, ar savu māju, ar radiem un draugiem, un, var jau būt, ka viņiem ir taisnība un viņi ir rīkojušies pavisam prātīgi.

Bet es nekādi nevaru saprast, kādā ceļā šis manuskripts ir nonācis pie manis! Cik noprotams, mazais francūzis Alfons ir laimīgi sasniedzis sava ceļojuma galamērķi.

Es ievācu ziņas par viņu gan no Marscļas, gan no citām vietām, cenzdamies sameklēt viņa atrašanās vietu, bet nesekmīgi. Var jau būt, ka viņš ir miris un manuskriptu nosūtīja kāds cits; var ari būt, ka viņš ir laimīgi apprecējies ar savu Aneti un, baidīdamies no policijas, uzskata par pareizāku dzīvot inkognito [78] . to es nezinu. es ilgi cerēju viņu sameklēt, bet man jāatzīstas, ka manas cerības kļūst ar katru dienu vājākas. Liels kavēklis ir arī tas, ka Alcns Kvotermeins savās piezīmēs nekur nemin Alfona uzvārdu. Viņš runā par «Alfonu», bet pasaulē ir tik daudz Alfonu! Guda vēstules, kuras mans brālis Henrijs, pēc viņa vārdiem, bija izsūtījis kopā ar manuskriptu, nav nonākušas adresātu rokās. Es domāju, ka tās ir pazudušas vai iznīcinātas!

Džordžs Kērtiss

## Satura rādītājs

Ievads 5

nodaļa. Koasula padoms 11

nodaļa. Melnā roka 21

nodaļa. Pie misionāra 27

nodaļa. Alfons un viņa Anete 34

V nodaļa. Amslopogass dod solījumu …. 40

VI nodaļa. Rītausmu gaidot 49

VII nodaļa. Briesmīgais slaktiņš 54

VILI nodaļa. Alfons izskaidrojas 60

IX nodaļa. Svešā zemē 66

X nodaļa. Pazemes uguns 74

XI nodaļa. Drūmā pilsēta 81

nodaļa. Māsas - karalienes 89

nodaļa. Cuvendi tauta 98

nodaļa. Saules templis 105

XV nodaļa. Zorajas dziesma 114

XVI nodaļa. Pie Rademesa statujas 123

XVII nodaļa. Vētra sākas 130

XVIII nodaļa. Karš 137

XIX nodaļa. Dīvainās kāzas 147

nodaļa. Kaujas laukā 153

nodaļa. Uz priekšu! Uz priekšu! . . . .160

nodaļa. Amslopogass sargā kāpnes . . . .166

nodaļa. Es esmu runājis! 175

nodaļa. Ar citu roku 180

Hegards R.

He 140 Alans Kvotermeins / Romāns. — R.: «Alberts XII», 1995. - 186 Ipp., il.

Lasītāju vērtējumam nododam populārā angļu rakstnieka Raidera tlegarda romānu «Alcns Kvotermeins», kas tiek uzskatīts par romāna «Ķēniņa Zālamana raktuves» (R., «Zinātne», 1971) turpinājumu.

Ari šī romāna darbība notiek Dienvidāfrikā, un arī te pilnā mērā izpaužas autora prasme savīt asu un intriģējošu sižetu.

Latviešu valodā tulkots pirmo reizi.

UDK-p 820-3

Raiders Hegards

ALANS KVOTERMEINS

Romāns Redaktore MinUu Stieipu

Parakstīts iespieianai «7.08.95. Reļfe. apl. nr. 000322145. Formāts 60x84/16. Pasut. nr. 106. Izdevniecība "Alberts XII", I.V-1010, Kikh, Alberta ielā 12. Iespiesta a/s "Rota".

3 Ceļojums uz Kukuāņu zemi atainots grāmatā «Ķēniņa Zālamana raktuves». - Tulk.

3 Zanzibāra — sala Indijas okeānā, Āfrikas austrumu piekrastē, Tanzānijā.

Tulk.

1 Apartamenti — plašas, greznas, labi iekārtotas telpas; plašs, grezns dzīvoklis. — Tulk.

piemēru ņemot Skotiju un Angliju: Skotija atrodas Lielbritānijas salas ziemeļos, tās platība ir 78,8 tūkstoši km , Anglija atrodas Lielbritānijas salas dienvidos, tās platība ir 131 tūkstotis km2. — Tulk.

[5] kafers — Dienvidaustrumāfrikas tautu novecojies nosaukums. — Tulk.

[6] makumazāns — tā kaferi sauc alenu Kvotermeinu, un tas nozīmē «Cilvēks, kas ceļas pusnaktī», «Cilvēks, kas allaž ir modrs». — Tulk.

[7] skvairs — angļu titula «cskvairs» saīsināta forma — uzruna, ko pievieno muižnieka uzvārdam Anglijā. — Tulk.

[8] kcnijas kalns. — vulkānisks masīvs austrumāfrikā, Kenijā; tā ir otra augstākā virsotne Āfrikā — 5199 m; kalna galotni (virs 4800 m) s<-d/ mūžīgais sniegs un ledāji. — Tulk.

* Lekakizāra — vieta Kenijā, Āfrikas austrumos. — Tulk.

[10] mombasa — pilsēta un osta Kenijā, Indijas okeāna piekrastē. — Tulk.

[11] tanas upe — iztek no kcnijas kalniem, ietek Indijas okeānā. — Tulk.

[12] adcna — jemenas galvaspilsēta Adenas līča krastā. — Tulk.


[14] zuliem ir tāda paraža, ka vīrs, kas sasniedzis zināmu gadu skaitu un augstu stāvokli sabiedrībā, iegūst tiesības nēsāt stīpu, kurā iestrādāts plats, melns urudzens, darināts no īpaša veida kaučuka, kas savīts ar matiem un nopulēts, mirdz līdzīgi bril jantam. Vairāku sievu vīra godājamais stāvoklis arī dod tiesības nēsāt i:idu stīpu Kamēr cilvēkam nav tiesību nēsāt stīpu, uz viņu skatās kā uz puišeli, netuiiĶOties uz to, ka viņam var būt 35 vai vairāk gadi. — Autoru piezīme.

[15] krāls — īpaša tipa ciemats dienvidāfrikā; to veido ar vienu kopīgu žogu norobežotas, stropiem līdzīgas būdas. — Tulk.

1 Čaka — zulu karalis 19. gs. sākumā. — Tulk.

[17] inkubu — «zilonis» — tā kaferi bija iesaukuši seru Henriju. — Tulk.

[18] bugvans — «stikla acs» — tā kaferi bija iesaukuši kapteini Gudu viņa monokļa dēļ. — Tulk.

[19] zuliem ir paradvims uzšķērst vēderu mirušiem ienaidniekiem. Atbilstoši valdošai māņticībai, viņi ir pārliecināti, ka pretējā gadījumā uztūks gan ienaidnieka līķis, gan tas, kas to būs nogalinājis. — Autoru pie/īme.

[21] Nav šaubu, ka pūces kliedziens, kā es pēc tam uzzināju, ir masaju cilts sazināšanās signāls. — Autora piezīme.

[22] providence — augstākā griba, kas lemj visas pasaules likteņus. — Tulk.

[23] lēta — grieķu mitoloģijā Lēta ir Aizmirstības upe pazemes valstībā; tās ūdens liek mirušo dvēselēm aizmirst pagātni. Izteiciens «nogrimt Lētā» nozīmē tikt aizmirstam, izzust bez pēdām. — Tulk.

[23] Šis notikums atspoguļots grāmatā «Ķēniņa Zālamana raktuves». — Tulk.

[23] Akrs — zemes platības mērvienība dažās zemēs, kurās pieņemta angļu mēru sistēma; Lielbritānijā un ASV akrs ir vienāds ar 0,4077 ha. — Tulk


[25] vēlāk es tiku redzējis simtiem zobenu, bet nekad neesmu varējis saprast, kā meistari pārstrādā zelta plates ieroču tēraudā. Cuvendi ieroču meistari, kas gatavo zobenus, dod zvērestu nevienam neatklāt šo noslēpumu. — Autora piezīme.

[26] vēlāk uzzināju, ka šis cirvis ir piederējis kādam mežonim, ko dēvējuši par «Neuzvaramo». — Autora piezīme.

[27] colla — garuma mērvienība, vienlīdzīga 2,54 cm. — Tulk.

[28] fortūna — laimes, likteņa un veiksmes dieviete seno romiešu mitoloģijā; to attēloja stāvošu uz lodes vai riteņa (laimes nepastāvīguma simbols) ar aizsietām acīm un pārpilnības ragu rokās. — Tulk.

[29] tonkina — vjetnamas ziemeļdaļas eiropeiskais nosaukums 16.—19. gs.

-        Tulk.

[30] kirē — katoļu draudzes mācītājs Francijā, Beļģijā un citās zemēs. — Tulk.

[31] jaunajiem karavīriem nav īpašuma. viss laupījums, ko viņi iegūst cīņās, pieder viņu tēviem vai vadoņiem. — Autora piezīme.

[32] Šis notikums atspoguļots grāmatā «Ķēniņa Zālamana raktuves». — Tulk.

[33] krēzs (595 — 546) — pēdējais lidijas (Mazāzijas) valdnieks, milzīgu bagātību īpašnieks. Par Krēzu un viņa bagātību tika sacerētas leģendas. — Tulk.

[34] Čeks — īpašs dokuments, ar kuru bankai dod rakstisku rīkojumu izmaksāt vai pārskaitīt noteiktu naudas summu no tās personas tekošā rēķina, kas čeku parakstījusi. — Tulk.

[35] cece tnuša — Āfrikas asinssūcēja, dzīvdzemdētāja muša, izplata tripanosomas, kas ierosina daudzas govslopu, zirgu, aitu, kazu un arī cilvēku slimības (piem., miega slimību). — Tulk.

[36] transvāla — Dienvidāfrikas province. — Tulk.

[37] krāteris — vulkāna lavas kanāla kausveida vai piltuvveida augšējā atvere, kas atrodas vulkāna konusa virsotnē. Vulkāna izvirduma laikā krāteri ir atvērti vai pildīti ar šķidru lavu, pārējā laikā tajos nereti uzkrājas ūdens. — Tulk.

[38] aneroīds — aparāts atmosfēras spiediena mērīšanai, viens no barometra veidiem. To plaši lieto sadzīvē un ekspedīcijās, kad nav nepieciešama liela precizitāte. — Tulk.

[39] arka — lokveida būvkonstrukcija; divu balstu starpas lokveida pārsegums. - Tulk.

[40] purgatorijs — kristietības mitoloģijā šķīstītava, šķīstīšanas uguns; vieta, kur mirušo dvēseles dažādos pārbaudījumos atbrīvojas no grēkiem, lai pēc tam nokļūtu paradīzē. — Tulk.

1 Kaskāde — ūdenskritums, kur ūdens gāžas lejup pa vairākām terasēm. Te — uguns liesmas kritums. — Tulk.

[42] dante — dante aligjēri (1265— 1321), itāļu dzejnieks. Viņa poēma «Dievišķā komēdija» sastāv no 3 daļām: «Elle», «Šķīstīšanas kalns» un «Paradīze».

-        Tulk.

[43] plīnijs vecākais (pilnā vārdā Gājs Plīnijs Sekunds; 23. — 79.g.p.m. ēras)

—     romiešu rakstnieks. No daudzajiem viņa darbiem saglabājies tikai viens

—   enciklopēdiska rakstura sacerējums 37 grāmatās <<Dabas vēsture». — Tulk.

[44] dinastija — vienas dzimtas monarhi, kas nomaina cits citu troņa mantošanas kārtībā. — Tulk.

[45] alegorija — mākslinieciskās izteiksmes paņēmiens — kādas parādības nosacīts attēlojums ar citu, konkrētu parādību, abstrakta jēdziena attēlojums ar konkrēta tēla palīdzību. — Tulk.

1 Tronis — grezns sēdeklis, kurš atrodas uz paaugstinājuma un uz kura svinīgu ceremoniju laikā sēž monarhs. — Tulk.

[47] topāzs — silikātu grupas minerāls, kas satur fluoru; topāziem ir dzeltena, gaišzila, violeta u.c. krāsa; caurspīdīgs topāzs ir dārgakmens. — Tulk.

[48] droši vien misters kvotermeins nezināja, ka tautām, kuras pielūdz svētos dzīvniekus, ir paraža katru gadu tos nogalināt kā upuri Dievam, šajā gadījumā

—   Saulei. Ar šo faktu var iepazīties Hērodota, sengrieķu vēsturnieka (starp 490. un 480. — ap 425.g.p.m. ēras) darbā, ko nosacīti sauc par «Vēsturi». — Tulk.

[49] lauta — strinkšķināms stīgu mūzikas instruments. — Tulk.

[50] eldorado — zeme, ko spāņu konkistadori meklēja 16.—17.gs. Dienvidamerikā (galvenokārt Orinoko un Amazones upju baseinos), bagāta ar zeltu un dārgakmeņiem. Ļeģenda stāsta, ka šis zemes valdnieks Eldorado katru ritu esot savu ķermeni apbēris ar zelta smiltīm un pēc tam nomazgājies svētā ezera ūdeņos. Pārnestā nozīmē Eldorado ir pasakainu bagātību zeme. — Tulk.

[51] iegula — derīgā izrakteņa sakopojums Zemes garozā; iegulas formas var būt dažādas — slāņveida, dzīslveida u.c. — Tulk.

[52] kramzeme — silīcija dioksīds. — Tulk.

[53] spiritisms — ticība miruša cilvēka gara pēcnāves dzīvei un iespējām stāties ar to sakaros ar medija starpniecību. — Tulk.

[54] kaligrāfija — māksla skaidri un skaisti rakstīt. — Tulk.

*   feniķiešu valoda — semītu valodu grupas valoda, lietota Feniķijā (sena valsts Vidusjūras austrumu krastā) un tās kolonijās. Valodas attīstība sākusies 2. gadu tūkstotī p.m. ēras kā senfeniķiešu valoda. — Tulk.

*   Ēģiptiešu hierātiskais raksts — no ēģiptiešu hieroglifiem attīstījās vienkāršotas formas hierātiskais ātrraksts (3. gadu tūkstotī p.m. ēras). — Tulk.

[57] kabriolets — viegli, augsti vienjūga divriteņu rali. — Tulk.

[58] zālamans (dz.g. nezināms — ap 928.g.p.m. ēras) — Izraēlas — Jūdejas valsts valdnieks (no 965.g.p.m. ēras), valdnieka Dāvida dēls. Jeruzalemē viņš uzcēla templi. Pēc leģendas, Zālamans ir dažu Bībeles grāmatu autors. — Tulk.

[59] portiks — simetrisks galerijas izveidojums nelielas, atklātas piebūves veidā ar kolonnām, stabiem vai arī segta lieveņa veidā ar vairākiem kolonnu pāriem.

—     Tulk.

[60] diadēma — sengrieķu priesteru galvas apsējs; valdnieka varas zīme, valdnieka galvas rota senatnē un viduslaikos; sieviešu galvas rota neliela, dārgakmeņiem veidota pusvainaga veidā. — Tulk.

[61] deputācija — personu grupa, ko ievēlējusi kāda organizācija, iestāde vai sapulce konkrēta uzdevuma veikšanai. — Tulk.

[62] eols — vēju dievs sengrieķu mitoloģijā. Eola kokle — Vēju dieva Eola kokle, kas saullēktā un vieglā vējā maigi skan; par Eola kokli sauc arī rāmi, kam u/vilktas stīgas un ko parasti novieto uz jumta: vējā stīgas sāk skanēt. — Tulk.

[63] guvernante — audzinātāja, ko pieņem muižnieku un bagātnieku ģimenēs bērnu mācīšanai un audzināšanai. — Tulk.

[64] penss — sīka anglijas monēta; 100 pensu ir viena sterliņu mārciņa. - Tulk.

[65] sandales — apavi, ko valkāja senie grieķi un romieši; mūsu dienās — viegli vasaras apavi ar koka, korka vai ādas zoli, ko ar siksniņām piestiprina pie kājas. - Tulk.

[66] lords — viduslaikos Anglijā tā sauca lielfeodājus; tas ir mantojams angļu augstākās muižniecības tituls. — Tulk.

[67] kleopatra vii (69. — 30.g.p.m. ēras) — senās f.ģiptes pēdējā valdniece, ptolemaju dinastijas pārstāve. Ar Jūlija Cēzara palīdzību Kleopatra padzina no tropa līdzvaldnieku — savu brāli Ptolemaju XII. No 37.g.p.m. ēras viņa ir Marka Antonija sieva; atbalstīja viņu cīņā pret Oktaviānu. Pēc Marka Antonija un Kleopatras flotes sakāves pie Aktija zemes raga (31.g.p.m. ēras) un Oktaviāna armijas ielaušanās F.ģiptē (30.g.p.m. ēras) Kleopatra nonāvējās. — Tulk.

[68] te autors salīdzinājis nastas un nileptas pārvaldāmo zemju platības, kā

[69] audience — oficiāla pieņemšana pie augstas amatpersonas. — Tulk.

[70] klans — ģints vai cilts nosaukums ķeltu tautām (īriem, skotiem, velsiešiem u.c.); plašākā nozīmē klans ir asinsradinieku grupa, kas sevi dēvē iespējamā ģints pamatlicēja vārdā. — Tulk.

[71] cuvendi karaliskā nama locekļus vajadzēja laulāt dižajam priesterim vai arī tā vietniekam, kas tika formāli norīkots izdarīt šo ceremoniju. — Autora piezīme.

[72] cuvendi zemē ir tāda paraža: kritušos virsniekus uzliek uz nestuvēm, ko veido krustā salikti šķēpi. — Autora piezīme.

[73] arjergards — sauszemes karaspēka vienība, kuras uzdevums ir pasargāt galvenos spēkus, tiem pārvietojoties no frontes uz aizmuguri, kā arī nepārtraukti izlūkot ienaidnieku. — Tulk.

[74] eskadrons — kavalērijas apakšvienība. — tulk.

[75] Āfrikas tautu mitoloģijā mirušo pasaule ir dzīvo cilvēku pasaules turpinājums. Savus ziņojumus, tāpat kā dzīvie, viņi nosūta ar bungu palīdzību. Dzīvie šīs skaņas nedzird. Pirms nāves cilvēks reizēm dzird šo bungu skaņas, kas viņu aicina uz veļu valstību. — Tulk.

[76] depcša — steidzams ziņojums, telegramma. — tulk.

[77] p. s. (post seriptum — latīņu vai.; izrunā: post skriptum) — pierakstījums pabeigtas un parakstītas vēstules beigās. — Tulk.

[78] inkognito — slepeni, neatklājot savu vārdu un personību, — paliekot nezināms. — Tulk.