# Sartoriss

Viljams Folkners

Viljams Folkners

Sartoriss

Romāns Amerikāņu rakstnieks V. Folkners (1897—1962) šajā Izlasē iekļautajos darbos pavēris spilgtu Amerikas Dienvidu sabiedrības ainu XX gs. divdesmitajos un trīsdesmitajos gados. Romānā «Sartoriss» attēloti notikumi tūlīt pēc pirmā pasaules kara beigām; romāna centrā lepnās, patriarhālās Sartorisu dzimtas likteņgaitas un tās jaunākās paaudzes traģēdija.

No angļu valodas tulkojušas Inese Veide un Vanda Vikane

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

Mākslinieks Valentīns Ozoliņš

Riga «Liesma» 1979

Sastadījusi J. Palijevska

«Es esmu fermeris, laucinieks, bet man patīk rakstīt. Man loti patīk arī zirgi — es audzēju tn iejāju zirgus. Tas man patīk pat labāk nekā rakstīt,» — tā par sevi teicis nākamais Nobela rēmijas (1949) laureāts. Sī piezīme, kuru Viljams Folkners mēdzis daudzreiz atkārtot, gan zjautrinājusi, gan satriekusi viņa lasītājus vairāk nekā 40 gadu. Taču, lai arī kādā kārtībā viņš pats uzskaitījis savas patīkamās nodarbības, Folkners vispirmām kārtām bija rakstnieks, turklāt, pēc pašreizējā vērtējuma, viens no lielākajiem Amerikas rakstniekiem. V. Folknera (1897—1962) daiļrades ceļš nav bijis viegls. Sākumā viņa darbi nav guvuši lielu atsaucību sabiedrībā, tikai daži kritiķi un rakstnieki pievērsuši tiem uzmanību. Tomēr viņa radošā enerģija it kā atbrīvojusies, guvusi pārliecību par savu spēku, un nākamajos desmit gados oriģinālais prozaiķa talants sasniedzis apbrīnojamu pilnību. Pasaulē, it īpaši Francijā, sajūsma par Folknera darbiem situsi augstu vilni.

Franču jaunatnei, sacījis Zans Pols Sartrs, Folkners bija dievs.»

par savu daiļrades metodi Folkners tuvs Dostojevskim un Tolstojam. Tāpat kā Dostojevskis, viņš apšauba saprātu un atzīst paradoksu, tāpat kā Tolstojs, ir savu dzimto lauku rakstnieks, rakstnieks, kurš tiecas pēc realitātes, cilvēks, kurš alkst pēc taisnības.

Folknera prozai ir senatnīgs skanējums, tāds, kāds ir labam, skaistam medību ragam. Tas aicinās katru lasītāju, kurš vien vēlēsies vērīgi tajā ieklausīties.

Viljams Folkners dzimis un mūža liehiko daļu pavadījis Amerikas Dienvidos. Viņš ir īsts Dienvidu rakstnieks. Ar Dienvidu leģendāro pagātni, problēmām un kolorītu, ar Dienvidu smaržām un skaņām piesātināti viņa darbi, it īpaši pirmais lielākais romāns «Sartoriss» (1929). Romāns ir daļēji autobiogrāfisks. Varenās Sartorisu dzimtas hronikā pavīd Amerikas pilsoņu kara pulkveža Viljama Folknera — rakstnieka vecvectēva, pārgalvīgā dēkaiņa un duelanta, apkaimē pirmā dzelzceļa būvētāja, kā arī vectēva — vietējās bankas prezidenta vaibsti. Stāstot par Bejardu Sartorisu, autors pauž domu, ka ikviena cilvēka raksturā metus ievilkusi pagātne, tagadnes kaislības tajā tikai ieauž rakstus gluži kā persiešu paklājā.

Mežs — biezs, plašs un vēl neskarts, taču tā malās neatlaidīgi ar cirvi un arklu graužas cilvēks. Bojāejai nolemts mežs, kuram cauri brāžas vecais lācis — nevis parasts, mirstīgs zvērs, bet nevaldāms un neuzveicams seno, aizgājušo laiku, senās, brīvās dzīves rēgs. Un gadskārtējais greznais medību rituāls par godu vecā, niknā lāča nemirstībai . . .

Cilvēki, saudzējiet dabas krāšņumu, jo jums pašiem tik nepieciešama saskarsme ar to! Sī tēma heroiski poētiskā noskaņā risināta stāstā «Lācis» (1942), kurš uzskatāms par augstāko sasniegumu rakstnieka daiļradē.

Kā jau dienvidniekam, Folkneram aktuala ir rasu problēma. Viņa attieksme pret to skaidri parādīta romānā «Pīšļu apgāni tajs» (1948). Baltā zēna un nēģera visai dēkaino piedzīvojumu tēlojumā Lūkass Bīčems parādīts ne vairs kā garīgi nomākts, beztiesīgs radījums, bet gan kā indivīds, par savām tiesībām cīnīties spējīgs Melnais Cilvēks.

Apvāku zīmējis A. Galeviuss.

VILJAMS FOLKNERS

SARTORISS

ROMĀNS

Veltīju

Servudam Andersonam, at kuru laipnu gādibu nāca klajā šī grāmata.

## PIRMĀ DAĻA

I

Vecais Folzs, kā allaž, bija atvedis līdzi Džonu Sartorisu — nācis trīs jūdzes no lauku nabagmājas un sev līdzi kā aromātu, kā zemes smaržu uz izbalējušā kombinezona ievedis mirušā vīra garu šai telpā, kur sēdēja mirušā vīra dēls un kur tie abi — ubags un baņķieris —• pusstundu pakavējās šī cilvēka sabiedrībā, kurš bija aizgājis veļu valstībā un atkal atgriezies atpakaļ.

Atbrīvojies no savas miesas, atrazdamies ārpus laika un telpas, viņš tomēr bija daudz reālāks nekā šie abi vecie vīri, kuri lūkoja pārkliegt viens otra kurlumu, kamēr blakus telpā ritēja bankas finansu operācijas un cilvēki abos veikalos, kas atradās līdzās, klausījās viņu nesaprotamajā, cauri sienām skanošajā aurošanā.

Viņš bija daudz reālāks nekā šie vecie vīri, abi ieslēgti kurluma kapenēs un izkaltuši dzīves norieta gausajā, palēninātajā ritējumā, un pat tagad, kad vecais Folzs bija aizgājis, lai vilktos atpakaļ trīs jūdzes garo ceļu uz to vietu, kuru nu sauca par savu māju, bārdainais, vanagam līdzīgais Džons Sartoriss vēl arvien it kā mita šai telpā, tā ka vecajam Bejardam, kurš sēdēja ar pīpi rokās, krusteniski atslējis kājas pret auksto kamīnu, šķita, ka viņš dzirdētu tēvu elpojam un nelaiķis, pārtapdams daudz reālākā matērijā nekā nīcīgās miesas, būtu iekļuvis pat pašā klusuma cietoksnī, kurā dzīvoja viņa dēls.

Pīpes galviņa bija griezumiem izrotāta un no gadiem ilgas lietošanas apdegusi, un uz iemuša bija saskatāmi tēva zobu iespiedumi, kur viņš it kā mūžīgā akmenī bija atstājis savu neiznīcīgo kaulu pēdas, tāpat kā aizvēsturiskie radījumi, pēc ieceres un izveides tik milzīgi lieli, ka nespēja ne ilgi eksistēt, ne arī pēc savas bojāejas bez pēdām pazust no mūsu planētas, paredzētas un piemērotas niecīgākai radībai. Vecais Bejards sēdēja, turēdams pīpi rokās.

—   Kādēļ tu tagad, pēc tik daudziem gadiem, sadomāji atdot to man? — viņš bija jautājis.

—   Es, kā teikt, gana esmu to glabājis, izpildot pulkveža vēlējumu, — vecais Folzs atbildēja. — Nabagmāja nu nav tā vieta, kur viņa mantām būtu jāpaliek, Bejard. Un man tak jau deviņdesmit ceturtais gads.

Vēlāk viņš savāca savus sainīšus un aizgāja, bet vecais Bejards vēl labu brīdi palika sēžam ar pīpi rokās, ar īkšķi lēni berzēdams galviņu. Pēc laika arī Džons Sartoriss atstāja telpu vai, pareizāk sakot, attālinājās tajā sfērā, kur mūža mierā dusošie aizgājēji apcer savu spožo sapņu sabrukumu, un vecais Bejards piecēlās un iebāza pīpi kabatā, un paņēma cigāru no kastītes, kas stāvēja uz kamīna dzegas. Kad viņš uzšvirkstināja sērkociņu, atvērās durvis un ienāca vīrietis ar zaļu cepures nagu uz pieres.

—   Saimons klāt, pulkvedi, — viņš sacīja pilnīgi neizteiksmīgā balsī.

—   Ko? — vecais Bejards pāri degošajam sērkociņam jautāja.

—    Saimons atbraucis.

— A-a. Labi.

Vīrietis pagriezās un aizgāja. Vecais Bejards iemeta sērkociņu kamīnā un iebāza cigāru kabatā, un aizslēdza rakstāmpulti, un paņēma uz tās uzlikto melno filca cepuri, un devās šim cilvēkam pakaļ. Vīrietis ar zaļo cepures nagu un kasieris aiz barjeras strādāja. Vecais Bejards cienīgi izgāja cauri vestibilam un pa durvīm, kas bija aizvilktas ar zaļām žalūzijām, ārā uz ielas, kur Saimons linaudekla putekļu mētelī, vecmodīgu cilindru galvā sēdēja uz bukas un turēja grožos zirgu pāri, kas ietves malā laistījās pavasara pēcpusdienas saulē. Turpat līdzās bija arī zirgu piesienamais stabiņš, kuru vecais Bejards, ietiepīgi ignorēdams tehnikas progresu, nebija ļāvis aizvākt, bet Saimons to nekad neizmantoja. Kamēr durvis vēl nebija atvērušās un aiz nolaistajām žalūzijām, kam priekšā karājās ieplaisājusi plāksne ar zelta burtiem veidotu uzrakr stu «Banka slēgta», vēl nebija parādījies Bejards, Saimons sēdēja uz bukas ar grožiem kreisajā, švītīgi izsiietu pātagu labajā rokā un neiztrūkstošo, šķietami mūžīgo cigāra galu lepni iespraustu melnajā fizionomijā, kaut ko mīlīgi bubinādams abiem spīdošajiem zirgiem. Saimons lutināja

u zirgus. Sartorisus viņš apbrīnoja un juta pret tiem siltu, aizgādniecisku maigumu, bet zirgus viņš mīlēja, un viņa rokās pat vispēdīgais kleperis atkopās un uzplauka kā mīļota sieviete un kļuva kaprīzs kā operas zvaigzne.

Vecais Bejards aizvēra durvis un devās uz ekipāžu savā stīvi staltajā gaitā, par kuru kāds vietējais reiz bija izteicies, ka klupdams Bejards nogāztos taisns kā stabs. Vairāki garāmgājēji un blakus veikalu pārdevēji iztapīgi sveicināja viņu.

Taču arī tad Saimons nekāpa nost no bukas. Ar savai rasei raksturīgo tieksmi uz teatrālismu viņš izslējās un nogludināja putekļu mēteļa krokas, kaut kādā veidā darīdams zināmu arī zirgiem, ka izrāde sākas, tā ka arī tie atmeta galvu, noskurinādami lāsmainos sānus, un, kad Saimons piecirta pātagas kātu pie sava cilindra malas, viņa melnā, krunkainā seja kļuva neaprakstāmi majestātiska. Bejards iekāpa ekipāžā, un Saimons uzšmūkstināja zirgiem, un skatītāji, kuri ar apbrīnu vēroja iespaidīgo aizbraukšanas ainu, palika aiz muguras.

Šodien Saimonā jautās kaut kas neparasts — pat viņa muguras izliekumā un tai leņķī, kādā bija uztupināta cepure: šķita, ka viņš degtin deg nepacietībā pavēstīt kādu svarīgu jaunumu. Bet pagaidām viņš to glabāja pie sevis un straujā, vienmērīgā riksī apbrauca apkārt laukumā stāvošajiem furgoniem, un nogriezās uz platas ielas, kur tie, kurus Bejards sauca par ubagiem, joņoja šurpu turpu automašīnās; viņš to glabāja pie sevis tik ilgi, kamēr pilsēta bija aiz muguras un zirgi rikšoja pa pavasara zaļumā plaukstošu apvidu, kur vēl arvien, taču ne tik bieži bija sastopami motorizētie ubagi, un viņa saimnieks atzvila sēdeklī, lai izbaudītu mierīgi mainīgo četru jūdžu garā ceļa vienmuļību. Tad Saimons, pievilkdams grožus, palaida zirgus rāmākā solī un pagrieza galvu.

Viņa balss nebija ne spēcīga, ne skanīga, taču viņš kāut kā mācēja sarunāties ar veco Bejardu bez kādām grūtībām. Citiem bija jākliedz, lai izkļūtu cauri Bejarda kurluma sienai, bet Saimons savā monotonajā, dziedošajā falsetā varēja risināt un risināja ar viņu garu garās sarunas — it īpaši ekipāžā, kur vibrācijas dēļ Bejards dzirdēja mazliet labāk.

— Misters Bejards pārradies mājā, —; Saimons it kā starp citu izmeta.

Vecais Bejards, to dzirdēdams, sastinga, dusmu uzplūdā klusībā lādēdams mazdēlu, kamēr sirds viņam krūtīs sita vien tālāk, tikai mazliet ātrāk un vieglāk nekā parasti; viņš palika sēžam tik klusi, ka Saimons pameta skatienu atpakaļ un redzēja viņu mierīgi vērojam apkārtni. Saimons mazliet pacēla balsi.

—    Pulksten divos ar pusdienas vilcienu, — viņš turpināja. — Izlēcis ārā pa aplamo pusi un tūdaļ iemeties mežā. Pārmijnieks redzējis. Bet, kad es izbraucu, mājās vēl nebija. Domāju, sak, varbūt viņš ir pie jums.

Zem zirgu pakaviem griezās putekļi un aizmugurē laiski savērpās mutulī. Pret sazaļojušo dzīvžogu viļņiem cēlās un krita viņu skrejošā ēna ar zibošiem riteņu spieķiem un augstu cilātām zirgu kājām, kas veltīgas kustības ilūzijā šķita mīņājamies uz vietas.

—    Būtu jel izkāpis vismaz īstajā pusē, — Saimons ērcīgi burkšķēja tālāk, — pie stacijas, kuru cēluši viņa paša senči. Nē, viņš izlec pa aplamo pusi kā tāds klaidonis, vai. Pat ne zaldāta formā, nekā. Vienā uzvalkā kā tāds pasaules staigulis. Kad atminos, kāds viņš pērnogad pārbrauca — spīdīgiem zābakiem, glaunās biksēs, un tad vēl tā josta ar portupeju… —; Saimons pagriezās un vēlreiz atskatījās. — Pulkvedi, vai tik tie ārzemnieki nav viņam ko nelāgu izdarījuši?

—    Kā tu to domā? — Bejards noprasīja. — Vai viņš ir klibs, vai?

—    Es domāju, sak, nu kālab viņam vajag kā zaglim atgriezties dzimtajā pilsētā. Slapstīties kā tādam noziedzniekam pa dzelzceļu, ko paša vectēvs būvējis. Kad es jums saku, tie ārzemnieki būs viņam ko nelāgu izdarījuši vai uzrīdījuši policiju. Es tak viņam jau toreiz teicu, kad viņš dzīrās doties tai aizjūras karā, sacīju abiem ar misteru Džoniju, ka nav tur ko meklēt tai…

—    Brauc, kad tev saka! — Bejards uzsauca. — Brauc, nolādētais melnādaini!

Saimons uzšmūkstināja zirgiem, un tie uzņēma slaidāku riksi. Ceļu visgarām ieskāva dzīvžogs, un pret to, atkārtodama katru kustību, lēkāja viņu ķēmīgā ēna. No ceļmalas gurni jkokiem, baltajām akācijām un biezi saaugušajiem vīnogulājiem līdz pat jaunajā zaļumā tērptajiem, kizila un jiidasa koku lāsumu izraibinātajiem mežu puduriem stiepās nule uzarti vai pašlaik arti tīrumi. Leknas, tikko ap vērstas zemes šķēles aiz smagi vilktiem arkliem valgi spīdēja saulē.

Te bija augstiene, kas slīpām nogāzēm aizstiepās tālē līdz pašai zilgano pakalnu svītrai, bet drīz vien cels strauji nolaidās ielejā, kur plaši, auglīgi tīrumi mierīgi dusēja rāmajā pēcpusdienas stundā, un tad jau sākās Bejarda zeme, un laiku pa laikam kāds arājs pacēla roku, sveicinot garām braucošo ekipāžu. Tad ceļš pienāca līdzās dzelzceļam un šķērsoja to, un beidzot, ozolu un akāciju ieskauta, iznira Džona Sartorisa celtā māja, un Saimons pa dzelzs vārtiem iegriezās lokveidīgajā iebraucamajā ceļā.

Tai vietā, kur kādudien pirms daudziem gadiem bija apstājusies jeņķu patruļa, tagad atradās salviju dobe. Pie tās Saimons lepni pieturēja un Bejards izkāpa, un Saimons atkal uzšmūkstināja zirgiem un, atlaidis mazliet vaļīgāk savu cigāru, uzņēma ceļu atpakaļ uz pilsētu.

Bejards brīdi pastāvēja mājas priekšā. Savā baltajā vienkāršībā tā sapņaini snauda starp vecajiem, saules cauraustajiem kokiem. Glicīnija, kura vijās gar vienu verandas galu, bija noziedējusi un nobirusi, un pelēkas, sadriskātas ziedlapiņas vieglā kārtiņā klāja gan tās tumšās saknes, gan pie tā paša balsta augošās rozes saknes. Roze lēni, bet neatlaidīgi žņaudza savu kaimiņieni un bija pilna pumpuru, ne lielāku par īkšķa nagu, un sētin nosēta ziediem — nesmaržojošiem un nenoplūcamiem — sudraba dolāra lielumā.

Bet pati māja bija vēlīgi rāma un klusa, un viņš uzkāpa tukšajā, kolonnām apņemtajā terasē un iegāja vestibilā. Iekšā valdīja pilnīgs klusums bez jebkādas skaņas vai kustības. Vestibila vidū viņš palika stāvam.

— Bejard!

Kāpnes ar baltajiem margu balsteņiem un sarkano grīdceliņu slaiki uzvijās augšup tumsā. Vidū pie griestiem karājās lustra ar kristāla karuļiem un kupoliņiem, kas sākotnēji bija domāti svecēm, bet vēlāk pievienoti elektrībai un izmantoti spuldzēm. Pa labi no ieejas pie bīdāmajām durvīm, kuras pavēra skatienam pustumšu telpu, kas izstaroja reti kad traucēta svinīga cienīguma atmosfēru un tika saukta par viesistabu, bija augsts spogulis, pilns drūmas krēslas kā kluss atvars vakara stundā. Vestibila otrā galā pāri durvīm krita slīps, garš saules staru kūlis, un kaut kur aiz šīs gaismas barjeras, te pieaugdama, te pieklusdama, skanēja vienmuļīga, gari stiepta, skumīga dziedāšana. Vārdi nebija saklausāmi, bet Bejards tos vispār nedzirdēja. Viņš atkal pacēla balsi.

—    Dženij!

Dziedāšana aprāvās, un, kad viņš pagriezās uz kāpņu pusi, saules apspīdētajās sētas puses durvīs parādījās gara mulate un šļūcošiem soļiem ienāca iekšā. Viņas zilie, izbalējušie brunči bija izraibināti tumšiem slapjuma lāsumiem un uzsprausti līdz ceļgaliem. Lieli zem brunčiem bija taisni un kārni kā putnam, un kailās pēdas šķita gaišbrūnas kafijas šļāces uz tumšās, pulētās grīdas.

—    Vai jūs kādu saucāt, pulkvedi? — sieviete jautāja, paceldama balsi, lai izkļūtu cauri viņa kurluma sienai.

Bejards palika stāvam pie kāpnēm, atspiedis roku pret centrālo riekstkoka ķolonnu, un raudzījās sievietes dzeltenajā, piemīlīgajā sejā.

—    Vai šodien pēc pusdienas kāds te ir atbraucis? —* viņš jautāja.

—    Nē, ser, — Elnora atbildēja. — Neviens pats nav bijis, to nu es zinu. Mis Dženija aizbrauca uz pilsētu, uz kluba sanāksmi, — viņa piemetināja.

Bejards, vienu kāju uzlicis uz pakāpiena, stāvēja un nikni skatījās viņā.

—    Kāda velna pēc jūs, nolādētie melnādainie, nesakāt man visu patiesību? — Viņš pēkšņi aizsvilās. — Tad labāk nebūtu teikuši neko.

—    Apžēliņ, pulkvedi, kurš tad te brauks, ja jūs vai mis Dženija neaicināt?

Bet viņš smagiem, sirdīgiem soļiem jau devās augšup pa kāpnēm. Sieviete nolūkojās viņam pakaļ, tad pacēla balsi:

—    Vai atsūtīt Aisomu vai ko atnest?

Vecais Bejards neatskatījās. Iespējams, ka viņš nebija dzirdējis, un viņa stāvēja un noraudzījās, kā viņš pazuda skatienam.

—    Nu jau noveco, — viņa mierīgi pati sev teica, pagriezās un, kailās pēdas plakšķinādama, aizgāja atpakaļ.

Augšējā gaitenī Bejards atkal apstājās. Rietumu pusē logiem priekšā bija aizvirtņi, kuriem cauri spraucās dzeltenas, gaistošas saules staru svītras, tādēļ krēsla šķita vēl biezāka. Gaiteņa otrā galā augstas durvis veda uz nelielu, režģotu balkonu, no kura pavērās skats uz ieleju un to ieskaujošo kalnu pusloku austrumu pamalē. Katrā pusē šim durvīm bija šaurs logs ar svina ietvaros ieliktiem

krāsainiem stikliem, kurus līdz ar to atvedēju Džonam Sartorisam kā mantojumu uz nāves cisām bija novēlējusi māte un tūkstoš astoņi simti sešdesmit devītajā gadā ar salmiem pilnā grozā no Karolīnas atvedusi jaunākā māsa.

Tā bija Virdžīnija Djuprē, kas pēc diviem laulības un septiņiem atraitnības gadiem trīsdesmit gadu vecumā atbrauca pie viņiem, — slaida sieviete ar Sartorisiem raksturīgā deguna sīkāku, smalkāku variantu un to nepārvaramā noguruma izteiksmi, kādu bija pieņēmušas visas dienvidu štatu sievietes, — atbrauca tāda, kā stāv, un atveda klūdziņu grozu ar krāsainiem stikliem. Tā biļa viņa, kura visai ģimenei pastāstīja, kā pirms Menesasas' otrās kaujas bija aizgājis bojā Bejards Sartoriss. Kopš tā laika viņa to bija stāstījusi daudzas reizes (un stāstīja vēl astoņdesmit gadu vecumā gandrīz vienmēr nevietā un nelaikā), un līdz ar to, ka viņa kļuva vecāka, šis stāsts kļuva arvien krāšņāks un bagātāks, gadu gaitā līdzīgi vīnam iegūdams cildenu aromātu, līdz beidzot divu aušīgu un pārgalvīgu, no savas jaunības apreibušu trakuļu izlēciens izvērtās diženā, traģiskā, no debesīm novērsušos eņģeļu varoņdarbā, kuri ar savu drosmīgo bojāeju tika izrāvuši cilvēku cilti no vecajiem, miasmatiskajiem garīgā apslinkuma purvājiem, izmainīdami vēstures gaitu un šķīstīdami cilvēku dvēseles.

Šis Karolīnas Bejards bija tāds kā sāpju bērns pat Sartorisiem. Ne jau nu gluži kraupainā avs, bet trakulis, no kura vienmēr var visu ko sagaidīt. Viņam bija jautras, zilas acis un pagari, iesarkani, pie deniņiem sacirtojušies mati. Viņa sārtā seja pauda klaji augstprātīgu apnicību, kāda droši vien bija Ričarda Pirmā sejā pirms došanās krusta karā, un reiz viņš iedzina baru medību suņu zemnieku lūgšanas namā, kur notika metodistu dievkalpojums, bet pēc pusstundas (nomedījis lapsu) viens pats zirgā atgriezās atpakaļ un iejāja sašutušo dievlūdzēju pūlī. Tikai tāpat vien joka pēc, jo, kā visa viņa dzīve skaidri liecināja, viņš pārāk cieši ticēja liktenim, lai viņam būtu kaut kāda reliģiska pārliecība. Un tādēļ, kad krita Moultrija forts, bet gubernators to atteicās atdot, Sartorisi pat klusībā nopriecājās, ka nu Bejardam būs kur izvērsties.

1 Menesasa — pilsēta ziemeļaustrumu Virdžīnijā, kur 1861. un 1862. gadā notika tā saucamās Bula Rana kaujas. [Tulk.)

Virdžīnijā kā Džeba Stjuarta adjutants viņš patiešām varēja izvērsties, lieši kā adjutants, jo, lai gan Stjuarta vadībā atradās krietns pulks kaujinieku, tie bija kareivji, kas centās uzvarēt karā un šad tad bija spiesti izgulēties, vienīgi Bejards Sartoriss bija gatavs vai, pareizāk sakot, darīja visu, ko varēja, lai atliktu gulēšanu uz to laiku, kad pasaulē atkal atgriezīsies apnicīgā vienmuļība. Viņam karš bija izprieca.

Arī Džebam Stjuartam karš bija tīrā debess dāvana, un drīz vien uz miglainā, drūmi asiņainā Ziemeļvirdžīnijas kaujas lauku fona iemirdzējās divi žilbinoši, strauji plaukstošu Slavas lauru un Nāves miršu rotāti spīdekļi —trīsdesmit gadu vecais Stjuarts un divdesmit trīs gadu vecais Bejards Sartoriss —, uzliesmoja kā divi pārsteidzoši, neaprēķināmi meteori pie ģenerāļa Poupa raižpilnajiem, militārajiem padebešiem, kā apgrūtinošu apģērba gabalu dāvādami viņam tādu slavu, kādu ar savu kara mākslu viņš nekad nebūtu ieguvis. Un atkal tāpat vien — joka pēc; ne Džebam Stjuartam, ne Bejardam Sartorisam, kā visa viņu rīcība skaidri liecināja, nebija galīgi nekādu politisko uzskatu.

Pirmoreiz šo stāstu krustmāte Dženija stāstīja drīz pēc savas atbraukšanas. Bija ziemsvētki, un viņi visi sēdēja nesen pārbūvētajā bibliotēkā pie kamīna, kurā dega pekanriekstu pagales, — krustmāte Dženija ar skumjas apņēmības pilnu seju un bārdainais, vanagam līdzīgais Džons Sartoriss, un viņa trīs bērni, un viesis, skotu inženieris, ar kuru viņš bija iepazinies četrdesmit piektajā gadā Meksikā un kurš tagad palīdzēja viņam būvēt dzelzceļu.

Dzelzceļa būvdarbi pa svētku laiku bija pārtraukti, un Džons Sartoriss ar inženieri, pametuši dzelzceļa līniju, kas cauri pakalniem veda uz ziemeļiem, līdz ar tumsu bija pārradušies mājās un ieturējuši vakariņas un sēdēja pie kamīna. Saule bija norietējusi sarkansārta, un saltais gaiss šķita trausls kā plāns stikls, un pēc brīža Džobijs ienesa klēpi malkas. Viņš iesvieda kamīnā jaunu pagali, kas, knikšķot un sprakšķot sausajā gaisā, meta dzirkstis uz ārmalā dziestošajām oglēm.

— Ziemsvētki! — Džobijs izsaucās ar savai rasei raksturīgo bērnišķīgo svinīgumu, bikstīdams liesmojošās pagales ar kamīna stūrī atslieto jeņķu musketes stobru, kamēr dzirkstis mutuļojošām zelta vērpetēm virpuļoja augšā tumšajā dūmvada rīklē. Ziemsvētki 1 Vai dziržat, bērni?

Vecākajai Džona Sartorisa meitai bija divdesmit divi gadi, un jūnijā viņa taisījās precēties, Bejardam —; divdesmit un jaunākajai meitai — septiņpadsmit, un tādēļ arī krustmāte Dženija, kaut gan atraitne, Džobija acīs bija tikai bērns. Tad viņš nolika musketes stobru atpakaļ nišā un aizdedzināja pie kamīna garu priežu skalu, lai iedegtu sveces. Bet krustmāte Dženija viņu atturēja, un viņš atstāja istabu šļūcošiem soļiem, aiz gadu nastas sakumpis un nosirmojis, vecos vizītsvārkos, kas karājās viņam uz pleciem kā maiss, un krustmāte Dženija, Džebu Stjuartu, kā vienmēr, dēvēdama par misteru Stjuartu, uzsāka savu stāstu.

Tas bija saistīts ar aprīļa vakaru un kafiju. Pareizāk sakot, ar kafijas trūkumu, un Stjuarts ar savu kaujinieku pulku sēdēja jaunmēness smaržīgajā tumsā un runāja par dāmām un zudušajām izpriecām, un domāja par mājām. Tālāk tumsā mierīgi mīņājās nesaredzamie zirgi, un pamazām dzisa apmetnes ugunskuri, kuros gailēja vairs tikai ogļu jāņtārpiņi, un kaut kur netālu ģenerāļa gaitnieks laiski trinkšķināja ģitāru. Tā viņi sēdēja pavasara un jaunības mūžseno skumju kodīgajā tvanā un, aizmirsuši pūliņus un slavu, atcerējās citus Virdžīnijas vakarus ar vijoles skaņām un sveču miriādēm, kad liegi smiekli un vēl liegāki vieglu kāju soļi saplūda stingri noteiktā rakstā, un domāja: «Kad gan tas viss atkal atgriezīsies? Vai man būs lemts vēl kādreiz to pieredzēt?» — līdz beidzot aizrunājās tik tālu, ka visus pārņēma skaudra nostalģija un vārdi kļuva arvien īsāki un īsāki un retāki un retāki. Tad ģenerālis saņēmās un atgrieza viņus īstenībā, sākdams runāt par kafiju vai — pareizāk — par tās trūkumu.

Šī saruna par kafiju beidzās ar jājienu pa naksnīgiem ceļiem un pēc tam pa piķa melniem mežiem, kur zirgi gāja soļos un jātnieki turēja sev priekšā zobenu vai musketi izstieptā rokā, lai neredzami zari nenorautu viņus no segliem, un turpinājās tik ilgi, līdz rēgainajā rītausmas miglā mežs kļuva retāks un divdesmit kavalēristu vienība attapās dziļā federālo daļu aizmugurē. Tad atausa gaisma un katra maskēšanās tika atmesta, un viņi atkal laida auļos, raudamies cauri pārsteigtām apsardzes daļām, kas mierīgi atgriezās nometnē, un darba komandām, kuras ar cērtēm, cirvjiem un lāpstām zelta saullēktā izgāja norīkojumā, un visbeidzot, skaļi kliegdami, uzdrāzās pakalnā, kur ģenerālis Poups ar savu štābu ieturēja brokastis ai tresco

Divi vīri sagūstīja tuklu štaba majoru. Citi dzinās pakaj bēgošajiem brokastotājiem, kuri centās patverties netālajā mežā, bet pārējie uzbruka teltij, kur glabājās ģenerāla pārtikas krājumi, un, vienā mirklī to galīgi izdemolējuši, iznira ar bagātīgu laupījumu. Stjuarts ar saviem trim virsniekiem apturēja drasējošos rumakus pie galda, un viens no virsniekiem paķēra lielu, nomelnējušu kafijas kannu un pasniedza to ģenerālim, un, kamēr jeņķi klaigāja starp kokiem un atšaudījās ar musketēm, viņi sniedza cits citam kā dzīru kausu melno, rūgto un dedzinoši karsto kafiju.

—   Uz ģenerāla Poupa veselību, ser, — Stjuarts sacīja paklanīdamies sagūstītajam virsniekam, iedzēra malku un pasniedza viņam kafijas kannu.

—    Uz to es labprāt iedzeru, ser, — majors atbildēja.

—    Un paldies dievam, ka viņš pats nav šeit un nevar jums atbildēt personiski.

—    Kā ievēroju, viņš veicīgi pazuda, — Stjuarts sacīja.

—   Laikam steidzās uz kādu svarīgu tikšanos.

—   Jā, ser. Ar ģenerāli Helleku, — majors sausi apstiprināja. — Man ļoti žēl, ka mūsu pretinieks ir viņš, nevis ģenerālis Lī.

—   Man arī, — Stjuarts atbildēja. — Es augsti vērtēju ģenerāļa Poupa kara mākslu.

Tuvu un tālu spalgi skanēja taures un, atbalsodamās pa visu mežu, sūtīja trauksmes signālus no brigādes uz brigādi, un traka bungu rīboņa sauca pie ieročiem, un te vienā, te otrā malā nogranda juceklīgi muskešu šāviņi, sasniegdami izkaisītos priekšposteņus kā sausi vēdekļu atvēršanās klikšķi, jo Stjuarta vārds, kas lidoja no patruļas uz patruļu, vērta kluso, ziedošo mežu pilnu pelēkām, rēgainām ēnām.

Stjuarts pagriezās seglos, un pārējie salasījās un sakāpa zirgos, nenolaizdami acu no viņa, un šo vīru kalsnajās, dedzības pilnajās sejās kā spogulī atainojās viņu vadoni allaž plosošās nemiera liesmas. Tad no flanga nāca tāda kā vienota zalve un, nikni šķeļot un cērpjot saules izraibināto lapotni virs viņu galvām, izsita kafijas kannu no Bejarda Sartorisa rokām.

1 Svaigā gaisā (ilāl.).

—    Laipni lūdzu jūs zirgā, ser, — Stjuarts teica sagūstītajam majoram, un, lai gan viņa tonis bija izmeklēti laipns, tajā vairs nebija ne miņas no bezbēdības.

—    Kapteini Vai li j, jums ir visstiprākais zirgs, vai jūs varētu …

Kapteinis izņēma kāju no segliem un uzvilka gūstekni zirgā sev aiz muguras.

—    Uz priekšu! — ģenerālis nokomandēja un, piecirzdams piešus, apsviedās apkārt, un visa vienība kā milzīgs kentaurs vienā stiepienā nodimdināja lejā no kalna un, pirms zalve atkārtojās no jauna, iemetās mežā tieši tai vietā, no kurienes tā bija raidīta. Zilas ēnas pašķīda uz visām pusēm, un viņi ar šautenēm traucās uz priekšu kā saniknots lapseņu spiets. Savu cepuri ar spalvu pušķi Stjuarts tagad turēja rokā, un viņa garās, rudās, jāšanas ritmā plīvojošās cirtas šķita kā varonības svētās liesmas, ko visā krāšņumā iedegusi šī vīra neapvaldītā, pašaizliedzīgā drosme.

Aizmugurē un vienā flangā joprojām rībēja muskešu šāvieni, tēmēti uz viņu zibošajām, rēgainajām ēnām, un pa visu kājās sacelto mežu vienā laidā skanēja spalgi tauru trauksmes signāli. Stjuarts pamazām novirzījās pa kreisi, atstādams visu šo troksni aiz muguras. Mežs kļuva retāks, un viņi, sagrupējušies rindā, palaida aulekšos. Sagūstītais majors lēkāja un kratījās kapteiņa Vailija aizmugurē, un ģenerālis, mazliet pievilcis pavadu, piejāja līdzās staltajam melnim, kurš pūzdams elsdams stiepa savu nastu.

—    Man loti žēl, ka esmu spiests sagādāt jums šādas neērtības, ser, — viņš izmeklēti laipni iesāka. — Ja jūs parādītu, kur atrodas jūsu tuvākais kavalērijas postenis, es ar lielāko prieku sagūstītu jums zirgu.

—    Pateicos jums, ģenerāli, — majors atbildēja. -—; Taču majorus aizstāt daudz vieglāk nekā zirgus. Es negribu jūs apgrūtināt.

—    Kā jums labpatīk, ser, — Stjuarts sausi noteica. Viņš piecirta piešus un atkal ieņēma savu vietu kolonnas priekšgalā.

Nu viņi auļoja pa aizaugušu taku, kur reiz bija gājis ceļš. Tā vijās cauri pavasarīgiem krūmājiem, un, jādami pa to straujā, taču līdzenā gaitā, viņi pēkšņi nokļuva meža klajumā un uzdūrās jeņķu kavalērijas eskadronam, kurš aiz pārsteiguma atsprāga atpakaļ, bet tūliņ atkal drāzās uz priekšu.

Stjuarts zibenīgi pagrieza savu vienību un metās atpakaļ mežā. Pistoļu lodes spindza viņiem virs galvas, un dobjie šāviņu sprakšķi apdullinošajā pakavu dimdā šķita tik ikdienišķi kā lūstošu zaru knakšķēšana. Stjuarts nogriezās no ceļa, un viņi brāzās cauri brikšķošiem krūmiem. Viņiem pa pēdām aurodama dzinās jeņķu kavalērija, un Stjuarts sapulcināja savus aizelsušos jātniekus ciešā lokā biezi saaugušā purva krūmājā, un viņi dzirdēja, ka vajātāji aizjoņoja garām.

Viņi jāja tālāk, izkļuva uz agrākās takas un, modri ausīdamies, devās pa to atpakaļ. Pa kreisi, arvien attālinādamies, pamazām norima vajātāju auri. Tad viņi atkal sāka laist aulekšiem. Drīz mežs kļuva biezāks un viņi bija spiesti pāriet sīkos rikšos un pēc tam soļos. Lai gan šaušana bija norimusi un arī taures apklusušas, cauri smagajai un ātrajai zirgu elpošanai un viņu pašu siržu dunoņai ausīs šai klusumā jautās kaut kas nenosakāms, kāds dīvains sasprindzinājums, kurš kā neredzama migla līda no koka uz koku un piepildīja rasaino rīta mežu ar tuvas nelaimes priekšnojautu, kaut arī putni, neko nemanīdami, laidelējās no koka uz koku.

Starp kokiem pazibēja kaut kas balts; Stjuarts pacēla roku, un vīri apstādināja zirgus un, elpu aizturējuši, klausījās un vēroja viņu. Tad viņš atkal jāja tālāk un cauri brikšņiem izlauzās citā klajumā. Pārējie sekoja, un viņu priekšā pēkšņi atradās pakalns ar pamesto brokastu galdu un izlaupīto pārtikas telti. Viņi uzmanīgi piejāja tuvāk un apstājās līdzās galdam, un ģenerālis kaut ko steigšus uzskribelēja uz papīra strēmeles. Klajums, neslēpdams draudus, rāmi snauda rītsaules zeltā, pilns dziļa, mūžīga miera kā ezers zelta vīna, taču pāri un cauri šim klusumam bija jūtama tās pašas nenosakāmās, draudīgās un neizbēgamās tuvās nelaimes priekšnojauta.

— Jūsu zobenu, ser, — Stjuarts nokomandēja.

Gūsteknis izvilka savu zobenu, un Stjuarts, to paņēmis, ar asmeni piesprauda uzskribelēto papīra strēmeli pie galda. Zīmītē bija teikts: «Ģenerālis Stjuarts apliecina savu cieņu ģenerālim Poupam un izsaka visdziļāko nožēlu, ka arī šoreiz to nesastop. Viņš atkārtos savu vizīti rīt.»

Stjuarts savilka pavadu.

—    Uz priekšu! — viņš sauca.

Viņi jāja lejup pa nokalni un pāri tukšajam klajumam un straujos rikšos tālāk pa ceļu, ko rītausmā bija šķērsojuši, — pa ceļu, kurš veda uz mājām. Stjuarts pameta skatienu atpakaļ uz gūstekni un stalto melni ar dubulto nastu.

—: Ja jūs aizvestu mūs uz jūsu tuvāko kavalērijas posteni, es pagādātu jums kārtīgu zirgu, — viņš vēlreiz piedāvāja.

—   Vai ģenerālis Stjuarts, kavalērijas komandieris un ģenerāļa Lī labā roka, grib riskēt ar savu un savas vienības drošību tikai tādēļ, lai sagādātu īslaicīgas ērtības neievērojamam kara gūsteknim? — majors jautāja. — Tā nav varonība, tā ir bezatbildīga un ietiepīga puikas pārgalvība. Divu jūdžu rādiusā šeit ir izvietoti piecdesmit tūkstoši kareivju, un pat ģenerālis Stjuarts ar saviem spēkiem vien nevar uzvarēt tik lielu armiju, kaut arī tā sastāv no jeņķiem.

—   Es piedāvāju to nevis gūsteknim, bet virsniekam, kuram karā nav paveicies, — Stjuarts augstprātīgi atbildēja. — Katrs džentlmenis rīkotos tieši tāpat.

—   Džentlmenim šai karā nav ko meklēt, — majors atcirta. — Džentlmenim šeit vispār nav vietas. Tas ir tāds pats anahronisms kā anšovi. Ģenerālis Stjuarts vismaz nedabūja mūsu anšovus, — viņš dzēlīgi piebilda. — Varbūt viņš sūtīs pēc tiem pašu Lī.

—    Anšovi… — Bejards Sartoriss, kurš jāja turpat līdzās, atkārtoja un strauji apgrieza zirgu. Stjuarts kaut ko uzsauca viņam, bet Sartoriss stūrgalvīgi pamāja ar savu pārgalvīgo roku un aizauļoja, un, kad ģenerālis cirtās apkārt, lai mestos viņam pakaļ, kāds jeņķis no ceļa izšāva uz viņiem un kliegdams, celdams trauksmi, iedrāzās mežā. Acumirklī visapkārt sāka rībēt musketes, un mežā pa labi sarosījās liela, pēkšņi iekustināta kaujas vienība, un aizmugurē, neredzamā pakalna virzienā, nodārdēja zalve. Trešais virsnieks pieauļoja pie Stjuarta un satvēra viņa zirgu aiz iemauktiem.

—    Ser! Ko jūs darāt? — viņš izsaucās.

Stjuarts turēja zirgu, kurš bija saslējies pakaļkājās, aizmugurē nogranda vēl viena zalve, izšķīzdama atsevišķos, izkliedētos šāvienos, nodārdēja vēlreiz, un troksnis labajā pusē, augdams augumā, nāca aizvien tuvāk.

—    Laidiet, Alan, — Stjuarts sacīja. — Viņš ir mans draugs.

Taču virsnieks vēl ciešāk ieķērās iemauktos.

—    Par vēlu! — viņš sauca. — Sartorisu var tikai nošaut, bet jūs saņems gūstā.

—    Uz priekšu, ser, lūdzu jūs! — iekrita starpā sagūstītais majors. — Kas gan ir viens cilvēks pret atjaunoto ticību cilvēcei?

—   Dieva dēļ, ģenerāl, padomājiet par Lī! — adjutants lūdzās. — Uz priekšu! — viņš uzsauca jātniekiem, pieci rzdams piešus un vilkdams līdzi Stjuarta zirgu, un tai pašā brīdī uz ceļa izlēkšoja federālās armijas kavalērijas vienība.

—    Un tā, — krustmāte Dženija nobeidza, — misters Stjuarts jāja uz priekšu, bet Bejards atpakaļ pēc šiem anšoviem, visai Poupa armijai šaujot uz viņu. Skaļi kliegdams «O-hoooo, man pakaļ, zēni!», viņš uzjāja pakalnā, pārauļoja pāri brokastu galdam un iejāja izdemolētajā pārtikas teltī, un pavārs, kurš bija paslēpies zem jucekļa kaudzes, pēkšņi izstiepa roku un ar derindžeru[1] iešāva Bejardam mugurā.

Misters Stjuarts ar kauju izlauzās atpakaļ un atgriezās apmetnē, zaudējis divus vīrus. Par Bejardu viņš vienmēr izteicās atzinīgi. Viņš sacīja, ka Bejards bijis labs virsnieks un lielisks kavalērists, tikai par daudz pārgalvīgs.

Labu brīdi viņi vēl sēdēja kamīna gaismā. Liesmas lēkāja, un pagales sprakšķēja, un dzirkstis mutuļojošiem spietiem šāvās augšup un ievērpās skurstenī, un Bejarda Sartorisa īsā dzīve kā meteors aiztraucās pār viņu kopīgo sāpīgo atmiņu tumšo līdzenumu, kā nedzirdams pērkona grāviens piešķildams to ar mirdzošu gaismu, kas izdziestot atstāja vieglu starojumu. Viesis, skotu inženieris, bija klusēdams klausījies. Pēc brīža viņš jautāja:

—   Jādams atpakaļ, viņš taču skaidri nezināja, vai šie anšovi tur ir vai nav?

—   Jeņķu majors teica, ka esot, — krustmāte Dženija atbildēja.

—    Jā-a, — skots domīgi novilka. — Bet vai misters Stjuarts otrā dienā tiešām tur atgriezās, kā bija rakstījis?

—    Viņš jāja atpakaļ meklēt Bejardu tai pašā pēcpusdienā, — krustmāte Dženija sacīja.

Pelni, mīksti kā sārtas spalvas, gruzdošām plēnēm klājās pār kamīna oglēm, un izdziestot ieguva maigi pelēku nokrāsu. Džons Sartoriss pieliecās tuvāk pie uguns un ar jeņķu musketes stobru sabikstīja kvēlošās pagales.

—   Tā, liekas, bija vispārdrošākā armija pasaulē, — viņš sacīja.

~ Jā, — krustmāte Dženija piekrita. —* Un Bejards vispārdrošākais vīrs šajā armijā.

—   Jā, — Džons Sartoriss nosvērti piebilda, — Bejards bija īsts trakulis.

Tad atkal ierunājās inženieris:

— Sis misters Stjuarts, kurš nosauca jūsu brāli par pārgalvīgu, — kas viņš tāds bija?

—    Viņš bija kavalērijas ģenerālis Džebs Stjuarts, —* krustmāte Dženija atbildēja. Kādu laiku viņa domīgi raudzījās liesmās, un viņas bālajā, nelokāmas apņēmības pilnajā sejā uz mirkli ielija apskaidrots maigums. — Viņam bija dīvaina humora izjūta, — viņa teica. — Nekas viņam nešķita tik uzjautrinoši kā iztēloties ģenerāli Poupu naktskreklā. — Viņa atkal iegrima atmiņās par kaut ko tālu, slēptu aiz sārtā ogļu cietokšņa mūra. — Nabaga cilvēks, — viņa sacīja un tad klusi piebilda: — Piecdesmit astotajā gadā es dejoju ar viņu valsi Baltimorā, —= un viņas baiss bija lepna un klusa kā karogi putekļos.

Bet tagad durvis uz balkonu bija aizslēgtas un no gaismas, kas plūda iekšā caur krāsainajiem stikliem, gaiteni valdīja svinīga puskrēsla. Pa kreisi bija Bejarda mazdēla istaba, kur pagājušā gada oktobri bija nomirusi tā sieva un bērns. Viņš brīdi pastāvēja pie šīm durvīm, tad kiusi tās atdarīja. Žalūzijas bija nolaistas, un pretim vēdīja neapdzīvotas telpas stingais miers, un viņš aizvēra durvis un kurla cilvēka nevērībā pret ārpasauli smagi ieslāja savā guļamistabā, un, kā allaž, skaļi noblaukšināja durvis.

Viņš apsēdās un novilka zābakus, kurus divreiz gada pēc pasūtījuma viņam gatavoja kāda Sentluisas firma, un vienās zeķēs aizgāja līdz logam, un paskatījās lejā uz savu apsegloto, pagalmā pie zīdkoka piesieto ķēvi un uz nēģeru zēnu, kalsnu kā medību suni, kurš laiski dirnēja tai līdzās. No virtuves, kas no šī loga nebija redzama, pāri miegainajai ainai, te pieklusdama, te uzviļņodama nebeidzami plūda Bejardam nesadzirdama Elnoras skumīga dziedāšana.

Viņš pārgāja pāri istabai pie sienas skapja un izvilka saplaisājušus jājamzābakus, un piecirzdams uzstilpēja tos kājās, un paņēma no naktsgaldiņa, no kastītes, cigāru, un labu brīdi palika stāvam ar neaizdegtu cigāru zobos. Cauri žaketes drānai viņa roka bija sataustījusi kabatā pīpi, un viņš to izņēma un atkal aplūkoja, un viņam šķita, ka vēl arvien dzirdētu vecā Folza balsi, kurš atkal un atkal kliedza viņam ausī:

—   Pulkvedis vienās zeķēs sēdēja krēslā, atslējis kājas pret terases margām, un smēķēja; re ku, šo pašu pīpi. Vecā Lavīnija sēdēja uz trepēm un lupināja bļodā zirņus vakariņām. Tolaik, tais viņās dienās, zirņi — i tie bija lielu lielais gardums. Un arī jūs turpatās sēdējāt, atbalstījies pret kolonnu. Vairāk neviena mājās nebija, tikai vēl jūsu krustmāmiņa, kura mitinājās pie jums pirms mis Dženijas atbraukšanas. Abas meitenes pulkvedis bija aizsūtījis uz Memfisu pie jūsu vectētiņa jau tad, kad pirmo reizi devās uz Virdžīniju ar to pašu pulku, kurš pārsviedās uz otru pusi un atņēma viņam pulkveža titulu. Atņēma tikai tālab vien, ka viņš nebrāļojās ar kuru katru apkārt ložņājošu razbainieku, kas ar nozagtu musketi rokā iztēlojas sevi par zaldātu. Cik atminos, jūs toreiz bijāt vēl zēns. Cik gadu, Bejard, jums toreiz bija?

—    Četrpadsmit.

—    Ko?

—   Četrpadsmit! Vai man tiešām tas jaatkārto katru reizi, kad tu visu to stāsti?

—   Un tā jūs tur sēdējāt, kad viņi iegriezās iekšā pa vārtiem un jāja pa aleju šurp. Vecā Lavīnija nometa zirņu bļodu zemē un nelabā balsī iekliedzās, bet pulkvedis viņu tūdaļ apklusināja un lika skriet pēc viņa zābakiem un pistolēm un ar visu to gaidīt pie sētas durvīm, un jums — jozt uz stalli un apseglot ērzeli. Un, kad viņi, šie jeņķi, piejāja un apstājās — un viņi apstājās tieši tai vietā, kur tagad atronas puķu dobe, — neviena cita vairs tuvumā nebija, tikai pulkvedis, kurš sēdēja akurāt tā, it kā par jeņķiem ne dzirdējis nebūtu.

Bet jeņķi — tie sēž savos zirgos un savā starpā rauga tikt skaidrībā, vai šī ir tā īstā māja vai nav, bet pulkvedis, noautās kājas pret treliņiem atslējis, bola acis uz viņiem kā vientiesīgs lauķls. Jeņķa virsnieks vienam zaldātam saka, lai aizjāj uz stalli palūkot, vai tur nav tas ērzelis, bet pats bilst uz pulkvedi:

«Paklau, Džonij, vai tu vari mums pateikt, kur te dzīvo tas dumpinieks Džons Sartoriss?»

«Gabalu tālāk pa ceļu uz priekšu,» pulkvedis teic, ne acu nemirkšķinādams. «Jūdzes divas no šejienes,» saka. «Bet mājās jūs viņu gan nesastapsiet. Atkal jau kaut kur karo ar jeņķiem.»

«Lai nu kā, nāc un parādi ceļu,» jeņķu virsnieks neatlaižas.

Tad pulkvedis lēnītēm uzraušas kājās un teic, iešot paņemšot kurpes un spieķi, un ieklibo iekšā, bet šie zirgos gaida.

Kolīdz prom no acīm, tā viņš metas skriet. Vecā Lavīnija gaida pie sētas durvīm ar svārkiem un zābakiem, un pistolēm, un nelielu kancīti kukurūzas plāceņa. Otrs jeņķis ir iejājis stallī, un pulkvedis paņem no Lavīnijas savas mantas un ievīsta svārkos, un iet pāri pagalmam, it kā tāpat vien pastaigādamies. Tai brīdī jeņķu zaldāts izjāj no staļļa.

«Te lopu nemaz nav,» viņš saka.

«Laikam gan nav,» pulkvedis teic. «Kapteinis lika, lai jūs jājot atpakaļ,» saka un pats iet tikai tālāk. Iet un jūt, ka jeņķis vēro viņu, blenž viņam mugurā akurāt starp lāpstiņām, kur, liekas, teju, teju pat ietrieksies lode. Pulkvedis teica, tas bijis pats grūtākais visā viņa mūžā — iet pāri pagalmam ar muguru pret jeņķi un nemesties skriet. Viņš gribējis aizkļūt līdz staļļa stūrim, kur ēka aizslēptu viņu no jeņķa, tak pašam šķitis, ka viņš velkas vai mūžību, netikdams stallim ne kriksīti tuvāk un neuzdrīkstēdamies atskatīties. Pulkvedis teica, viņš domājis tikai par to, cik labi, ka meitenes aizvestas prom. Ne mirkli viņš neesot bažījies par jūsu krustmāti, jo viņa bijusi īsta Sartorisa un spētu tikt galā ar duci tādu jeņķu.

Tad jeņķis uzkliedzis viņam, bet pulkvedis tikai gājis vien tālāk, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Tad jeņķis uzkliedzis vēlreiz, un pulkvedis teica, viņš saklausījis zirga mīņāšanos un nolēmis, ka nupat laiks dot kājām ziņu. Viņš sasniedzis staļļa stūri tieši tai brīdī, kad jeņķis izšāvis pirmo reizi, un, kad jeņķis ticis līdz staļļa stūrim, esot jau bijis cūkaplokā un caur velnābolu brikšņiem lauzies uz upmalu, kur jūs aiz vītoliem gaidījis ar ērzeli.

Jeņķi aiz muguras sākuši aurēt, un jūs esot stāvējis un lurējis zirgu, kamēr pulkvedis dabūjis zābakus kājās. Un tad viņš licis jums pasacīt krustmātei, ka todien nebūšot vakariņās.

—    Kādēļ tu tagad, pēc tik daudziem gadiem, sadomāji atdot to man? — viņš bija jautājis, taustīdams pīpi, un vecais Folzs bija atbildējis, ka nabagmāja nav īstā vieta, kur tai būtu jāpaliek.

—    Tais senajās dienās viņš to nēsāja kabatā un tā viņam darīja patikšanu. Bet tolaik, kad mēs būvējām dzelzceļu, tad, man domāt, viss pārmainījās. Tolaik viņš mēdza sacīt, ka mūža galā mēs visi nonākšot nabagmājā. Taču šai ziņā es viņu pārspēju. Es tur nonācu, bet viņš gan ne. Vai varbūt viņš ar to domāja kapsētu, kad, pārlūkodams būvdarbu gaitu, caurām dienām un naktīm jāja apkārt ar segliem piesietu naudas somu līdzās, sacīdams, ka līdz nabagmājai mums tikai viena šķērsgultņa attālums. Tieši tad arī viss pārmainījās. Kad viņam vajadzēja nomaitāt cilvēkus. Visupirms tos divus ziemeļnieku plukatas, nēģeru musinātājus, kurus viņš nošāva, ieiedams istabā, kur tie sēdēja pie galda ar pistolēm līdzās, un pēcāk to laupītāju un vēl to otru — visus ar to pašu derindžeru. Ja kāds sāk šaut cilvēkus, tam jāšauj vēl un vēl. Un tas, kurš to dara, pats jau ir bezmaz līķis.

Tā bija redzama Džona Sartorisa sejā — šī likteņa nenovēršamības draudīgā ēna —, kad viņš tovakar ēdamistabā sveču gaismā pie galda virpināja pirkstos vīna glāzi un runāja ar dēlu. Dzelzceļa būve bija pabeigta. Un tajā dienā pēc asa un nežēlīga cīniņa viņš bija ievēlēts štata likumdevēju padomē, un viņa sejā bija nenovēršamības draudīgā ēna un bezgalīgs nogurums.

«Un tā nu rīt Redlovs mani nogalinās, jo man nebūs ieroča,» viņš teica. «Man apnicis nogalināt cilvēkus… Ielej man vīnu, Bejard!»

Un nākamajā dienā viņš bija miris, un pēc tam, it kā to vien tik gaidījis kā atsvabināties no kaulu un gara neparocīgā savienojuma, atbrīvojies no savas nīcīgās miesas, viņš pārtapdams ieguva kaut ko tādu, kas liktenīgi sasaucās ar viņa sapni: ieguva spēju kā gars vai dievība atdzimt no veca, neizglītota večuka garlaicīga atmiņu stāsta vai apdegušas pīpes, no kuras sen izgaisusi sīvā tabakas dvaka.

Vecais Bejards piecēlās un aizgāja, un nolika pīpi uz kumodes. Tad atstāja istabu un smagiem soļiem devās lejup pa kāpnēm, un pa sētas durvīm izgāja pagalmā.

Nēģeru zēns acumirklī sarosījās, atsēja ķēvi un pieturēja kāpsli. Vecais Bejards uzrausās seglos un beidzot atcerējās un aizdedzināja savu cigāru. Nēģeru zēns atvēra pagalma vārtus, tad rikšiem aizlaida jātniekam garām un atvēra arī vēl otrus vārtus, aiz kuriem sākās lauki. Bejards jāja uz priekšu, atstādams aiz sevis kodīgo cigāru dūmu smaku. No kaut kurienes uzradās raibs seters un sāka tecēt ķēvei pa pēdām.

Elnora virtuvē, basām kājām stāvot uz grīdas, iemērca mašas vīkšķi spainī un berza tālāk grīdu.

Grēciniek, cel kājās kuslās miesas, Grēciniek, ar skubu steidz pie tiesas; Kad sludinātājs vaicās: «Kas lēcies un kāpēc?» — Dod atbildi: «Pie sievietēm tikpat, cik tu, es svēts.»

Ak, kungs, ak, kungs!

Nu redzi, kā

Mums šodien ir tai baznīcā.'

II

Saimona ceļa mērķis bija milzīgs ķieģeļu nams gandrīz pašā ielas malā. Uz šī zemes gabala kādreiz bija pacēlusies grezna, ozolu, magnoliju un ziedošu krūmu ieskauta koloniju laikā būvēta senatnīga savrupmāja. Bet tā bija nodegusi un vairāki koki nocirsti, lai atbrīvotu vietu īstam arhitektūras ērmam, tik baismīgi iespaidīgam, ka tam pat piemita zināms diženums. Tas bija piemineklis kāda vīra pieticībai (un mauzolejs viņa ģimenes sieviešu pasaulīgajiem centieniem), kurš bija ieradies pilsētā no kāda kalnu ciematiņa — tā dēvētā Francūža Līča un, mis Dženijas Djuprē vārdiem runājot, uzcēlis visskaistāko māju Francūža Līcī, visjaukākajā vietā visā Džefersonā. Šis vīrs izturēja šeit divus gadus, kad viņa ģimenes sievietes mežģīņotās «buduāra micītēs» cauriem rīta cēlieniem "dirnēja uz terases, bet pēcpusdienās raiba zīda drānās vizinājās pa pilsētu ekipāžā ar gumijas riteņiem; tad kalnietis pārdeva māju kādam jaunatnācējam un aizveda savus sieviešus atpakaļ uz laukiem, kur droši vien lika tos atkal pie darba.

Ietves malā stāvošo automašīnu rinda piešķīra namam oficiālu svētku noskaņu, un Saimons ar dižmanīgi iešķiebto cigāra galu zobos piebrauca tam klāt un pievilka grožus, un īsi, bet sulīgi ņēmās strostēt nēģeri, kurš sēdēja pie stūres kādai zirgu piesienamā stabiņa priekšā piebrauktai automašīnai.

— Tu man pielūko, melnādaini, Sartorisu pajūgam ceļā tu nestājies, — Saimons beigās vēl noteica, kad šoferis bija padevis mašīnu atpakaļ un ļāvis viņam piebraukt pie stabiņa. — Parastiem ļautiņiem — tā ir cita runa, bet pulkveža vai mis Dženijas ekipāžai i domāt nedomā aizšķērsot ceļu. To viņi necietīs.

Viņš norausās no bukas un piesēja zirgus, un visnotaļ apmierināts un gandarīts, ka panācis savu, apklusa un ar acīm redzamu augstprātību un reizē tādu kā bijīgu skaudību ziņkāri aplūkoja automašīnu, un laipni parunājās ar šoferi. Taču tas nevilkās ilgi, jo šī nama virtuvē Saimo-. nam bija māsas «iekš Kristus», un drīz vien viņš ieslāja pagalmā un pa grantēto ceļu devās apkārt mājai uz sētas pusi. Iedams garām logiem, viņš dzirdēja viesību čalu —[2]šo nepārtraukto, neskaidro vidžināšanu, kas tik viegli vedas baltajām dāmām un ko tās acīmredzot uzskata par nepieciešamu vai neizbēgamu, lai varētu patīkami pavadīt laiku. Tas, ka šis bija kāršu vakars, Saimonu ne pārsteidza, ne izbrīnīja, jo laiks un paša bagātīgā pieredze bija viņam iemācījusi būt delikāti iecietīgam gan pret balto cilvēku, gan pret jebkuras ādas krāsas dāmas untumiem.

Kalnietis bija uzcēlis māju tik tuvu ielai, ka lielākā daļa sākotnējā mauriņa ar vecajiem, krāšņajiem kokiem atradās otrā pusē. Agrāk šeit bija juku jukām augušas mirtes un ceriņi, un jasmīni, un gar sētu un ap kokiem sausseržu puduri, un, kad agrākā māja nodega, tie visi tik biezi sakuploja, ka pārvērta aizlaisto dārzu par smaržīgu, necaurejamu dzelteno ķauķu un strazdu iemīļotu biezokni, kur pavasara un vasaras vakaros ilgi kavējās jaunekļi un meitenes, vērodami jāņtārpiņus un klausīdamies vakarlēpju kori un purva pūču plūstošo tremolo. Tad kalnietis nopirka šo zemes gabalu un vairākus kokus nocirta, lai pēc laucinieku paražas uzceltu savu māju ielas malā, un biezokni izretināja, un atlikušos kokus nobalsināja, un starp to spokainajiem stumbriem ierīkoja zirgu un cūku, un vistu aplokus. Līdz tam laikam, kad parādījās garāžas, viņš šeit nenodzīvoja.

No tā laika antiseptiskās postažas gandrīz nekas nebija palicis pāri, un tagadējais īpašnieks bija iestādījis vēl vairāk krūmu — jasmīnu un hortenziju, un verbēnu — un zem tiem izvietojis zaļus metāla galdiņus ar krēsliem, un ierīkojis baseinu un tenisa laukumu, un Saimons piesardzīgi, taču apņēmīgi devās uz priekšu, un dāmu balsu dūkoņas vilnis ienesa viņu virtuvē, kur kalsna sieviete ar koši sarkanu sēru turbānu galvā, celdama pie mutes cepumu ar krietnu majonēzes kārtu, un otra, liela un resna kā blāķis, apsējusi sava amata piederumu — netīru priekšautu, dzēra no tasītes izkusušu saldējumu un platām acīm pavērās viņā.

—   Es redzēju viņu uz ielas bēdīgā izskatā. Viņš jau par sevi ne drusku nedomā, — viešņa stāstīja, bet, ieraudzījušas Saimonu, abas pārtrauca sarunu un vēlīgi saņēma viņu.

—    Paskat, brālis Strozers! — viņas reizē izsaucās. — Lūdzu iekšā, brāli Strozer! Nu, kā labi klājas?

—    Bēdīgi, dāmiņas, bēdīgi, — Saimons atbildēja. Viņš pacēla cepuri un atlipināja savu cigāra galu, un noslēpa to cepurē. — Še ku mugurā iemeties lauzējs. Bet kā jūs, vai veselas?

—    Paldies, brāli Strozer, veselas gan, — viešņa atteica.

Pēc saimnieces uzaicinājuma Saimons pievilka krēslu

pie galda.

—    Ko jūs, brāli Strozer, ēdīsiet? — saimniece laipni apvaicājās. — Varat dabūt pusdienas piedevas, aukstus zaļumus un mazliet izkusušā saldējuma.

—    Varbūt saldējumu un zaļumus, māsa Reičele, — Saimons atbildēja. — Viesību ēdieni man vairs nav pa zobam.

Majestātiskā mierā Reičele piecēlās un aizlīgoja uz pieliekamo, un noņēma no plaukta lēzenu koka šķīvi. Viņa bija viena no vislabākajām pavārēm Džefersonā, un neviena namamāte neuzdrīkstējās iebilst pret to, ka Reičele savus viesus uzņēma virtuvē.

—    Tas tik ir vīrietis! — viešņa izsaucās. Est saldējumu jūsu vecumā!

—    Es ēdu saldējumu sešdesmit gadus, — Saimons teica.

—   Kālab lai tagad no tā atteiktos?

—    Pareizi, brāli Strozer, — saimniece piekrita, nolikdama viņam priekšā šķīvi. — Ēdiet tik iekšā, ja vien jums dod! Vienu mirklīti, tūlīt es… Paklausies, Melonij, — viņa sacīja, kad jauna mulate ar koķetīgi baltu priekšautiņu un cepurīti ienesa uz paplātes virtuvē šķīvjus ar pārpalikumiem no daudzstāvīgām, dāmu žurnālos noskatītām kulinārijas celtnēm bez kādas barības vērtības, ar kurām viesi pirms vakariņām bija bojājuši sev apetīti,

—    atnes brālim Strozeram bļodiņu saldējuma, dārgumiņ!

Ar skaļu šķindoņu meiča ielika paplāti izlietnē un pie

krāna izskaloja bļodiņu, kamēr Saimons klusēdams vēroja viņu ar savām mazajām ačelēm. Ar uzsvērtu, noniecinošu nevērību viņa pārlaida bļodiņai pāri dvieli un, augstprātīgi izslējusi zodu, uz augstajiem papēžiem aizklidzināja pāri virtuvei un, Saimona ciešā skatiena pavadīta, aizcirta durvis. Tad Saimons pagrieza galvu.

—    Tā jā, mem, — viņš atkārtoja, — es pārāk ilgi esmu baudījis saldējumu, lai tagad gadu dēļ no tā atteiktos.

—    Neviens ēdiens nenāk par ļaunu, kamēr vien cilvēks spējīgs to sagremot, —•: saimniece piekrita, atkal paceldama pie mutes apakštasīti.

Meiča atgriezās un, vēl arvien sāņus aizgriezusi galvu, nolika Saimonam priekšā bļodiņu ar biezo šķidrumu, un viņš, izmantodams šo mirkli, zagšus ieknieba viņai gurnā. Meiča iecirta spēcīgu pliķi pa viņa sirmo pakausi.

—    Mis Reičele, sakiet, lai viņš pievalda nagus, —* viņa teica.

—   Būtu jel kaunējies, — Reičele aprāja Saimonu, taču bez īpaša nosodījuma, — sirms, vecs vīrs, kam bērni lieli un pats ar vienu kāju jau kapā.

—   Tu, sieva, labāk ciet klusu, — Saimons lēnīgi no-, teica, ar karoti likdams spinātus izkusušajā saldējumā.

—   Vai tie tur nupat netaisās izklīst?

—   Laikam uz to pusi iet, — viešņa atbildēja, ar aristokrātisku žestu celdama pie mutes vēl vienu apkrautu biskvīta gabalu. — Kā liekas, nu runā skaļāk.

—   Tad jau sēdušies atkal pie kārtīm, — Saimons izlaboja. —: Pieklusa tikai tik ilgi, kamēr ēda. Kā tad, sēdu-;

šios atkal pie kārtīm. Tādi viņi, tie baltie, ir. Melnajiem lik briesmīgā troksnī priekš kārtīm pietrūktu saprašanas.

Taču viesības tiešām gāja uz beigām. Mis Dženija Djuprē tikko bija pabeigusi vienu no savām anekdotēm, kuras dzirdot cilvēkiem — šoreiz trim viņas galda biedriem — vienmēr bija mulsi jānolaiž acis. Mis Dženija ceļoja ļoti reti un Pulmana smēķētāju vagonos vispār nekad, un neviens nespēja saprast, kur viņa noklausās šīs anekdotes. Bet viņa tās stāstīja vienmēr un visur, ar saltu un jautru nekautrību izvēlēdamās galīgi nepiemērotu laiku un nepiemērotu auditoriju. Jauniešiem viņa patika, un tie vienmēr aicināja viņu uz saviem piknikiem.

Pašlaik viņa pāri visai istabai paziņoja namamātei:

—   Es braucu mājās, Bella. Jūsu viesības mūs visus ir nogurdinājušas. Vismaz man pietiek.

Namamāte, tukla, pajauna sieviete, bija tik dziļi iegrimusi sevī, it kā atrastos gluži citā pasaulē, bet, kad mis Dženijas vārdi par nenovēršamo aizbraukšanu nonāca līdz šīs sievietes apziņai, viņas prasmīgi krāšļotajā sejā tūlīt atgriezās tai raksturīgais sasprindzinātais, viegli jaušamais īgnums un viņa izplūda vispārpieņemtās atrunās, kurās tomēr bija samanāma ari labi audzināta bērna patiesa neapmierinātība.

Bet mis Dženija palika nelokāma. Viņa piecēlās un ar savu slaido, krunkaino roku notrauca neredzamas drusciņas no melnās zīda kleitas.

—   Ja es palikšu vēl brīdi ilgāk, tad nokavēšu Bejarda punša laiku, — viņa ar sev raksturīgo tiešumu paskaidroja. — Nāciet, Narcisa, es aizvedīšu jūs mājās.

—    Paldies, mis Dženija, man ir automašīna, — zemā kontraltā viņai atbildēja jaunā sieviete, arī pieceldamās; un arī pārējās dāmas slējās kājās, ar sacelto švīkoņu pārmākdamas namamātes kaprīzos, visdažādākajās intonācijās izteiktos protestus, un krāsainā un skaļā straumē lēni izplūda gaitenī, kur atkal salipa pie visādiem spo-i guļiem. Mis Dženija spraucās taisnā ceļā uz durvīm.

—   Nāciet, nāciet, — viņa atkārtoja. — Harijs Mitčels drīz pārradīsies no darba un nebūs vis priecīgs, dzirdot šo kladzināšanu.

—          Tad lai sēž garāžā automašīnā, — namamāte skarbi iestarpināja. — Nu, lūdzu, mis Dženij, palieciet vēli Kas zina, kad mēs atkal satiksimies!

Bet mis Dženija tikai noteica vēsi laipnu: «Uz redzēšanos,» —; un ar savu Sartorisiem raksturīgā deguna sīkāku variantu un taisno grenadiera muguru, kuru staltumā pārspēja tikai viena vienīga mugura visā pilsētā (tā, kura bija viņas brāļadēlam Bejardam), jau stāvēja uz kāpnēm, kur viņai pievienojās Narcisa Benbova, kā aromātu nesdama sev līdzi nopietnā un rāmā miera dvesmu.

—    Bella to sacīja pavisam nopietni, —mis Dženija teica.

—    Ko tad, mis Dženij?

—    Par Hariju… Nu, saki viens cilvēks —^ kur gan pazudis tas sasodītais melnādainis?

Kad viņas devās lejā pa kāpnēm, jau sāka darboties ietves malā stāvošo automašīnu motori, apslāpēti sprakšķēdami, un abas sievietes pa īso, puķēm apstādīto celiņu izgāja uz ielas.

—   Vai neredzēji, kur aizgāja mans kučieris? — mis Dženija jautāja nēģerim, kurš sēdēja pie tuvākās automašīnas stūres.

—   Viņš aizgāja uz sētas pusi, mem. — Nēģeris atvēra mašīnas durvis un ar slaiku vēzienu nolaida zemē kājas, kuras apņēma armijas formas bikses un rūtaini kājauti. — Iešu viņu pasaukt.

—   Pateicos. Tā, paldies dievam, tas nu ir garām, —* viņa sacīja. — 2ēl, ka cilvēkiem nav tik daudz saprašanas vai drosmes, lai pēc ielūgumu izsūtīšanas aizslēgtu māju un pazustu. Tik vien tā prieka no šādām viesībām kā sapošanās un aizbraukšana.

Dāmas spiedzīgos pulciņos plūda pa celiņu ārā uz ielu un sēdās automašīnās vai turpināja ceļu kājām, skaļiem, ne visai melodiskiem izsaucieniem atvadīdamās cita no citas. Saule aiz Bellas mājas sliecās uz rietu, un, kad sievietes no paēnas iznāca horizontālajā saules staru joslā, viņu tērpi laistījās kā papagaiļu spalvas. Narcisa Benbova bija pelēkā tērpā un viņas acis — ceriņu krāsā, un viņas sejā bija liliju rāmais miers.

—   Par bērnu svētkiem to gan nevar teikt, ==a viņa iebilda.

—    Es runāju par viesībām, nevis par izpriecām, — mis Dženija noteica. — Bet, ja esam sākušas runāt par bēr-! niem, sakiet — kas īsti dzirdams par Horesu?

Kā, vai es jums nestāstīju? — Narcisa aši atjautāja.

Vakar saņēmu telegrammu. Trešdien jau viņš ar kuģi iebraucis Ņujorkā. Telegramma bija tik juceklīga, ka es nekādi netiku skaidrībā, ko īsti viņš man gribējis pavēstīt. Sapratu vienīgi to, ka viņš kādu nedēļu palikšot Ņujorkā. Tur bija vairāk nekā piecdesmit vārdu.

—    Vai tā bija steidzama telegramma? — mis Dženija jautāja. Saņēmusi apstiprinājumu, viņa sacīja: — Horess droši vien kļuvis bagāts kā visi Kristīgās jauniešu asociācijas biedri. Nu, ja reiz karš tādam vīram kā Horess iemācījis, kā tikt pie naudas, tas tomēr ir bijis ko vērts.

—   Mis Dženij! Kā jūs varat tā runāt pēc tam, kad Džons … kad …

—   Tīrās blēņas, — mis Dženija noteica. — Karš tikai deva Džonam labu izdevību tīšā prātā dabūt galu. Ja nebūtu kara, viņš to panāktu citādā veidā, turklāt vēl sagādādams mums visiem veselu lērumu nepatikšanu.

—   Mis Dženij!

—   Es zinu, ko runāju, mana mīļā. Astoņdesmit gadus es dzīvoju kopā ar šiem kramapierēm Sartorisiem, un nevienam no viņiem nav ticis tas gods, ka es būtu kaut asaru nobirdinājusi par viņa aizsaulē aizgājušo dvēseli. Ko īsti Horess raksta tai telegrammā?

—   Viņš vedot uz mājām sev kaut ko līdzi, — Narcisa atbildēja, un viņas rāmajā sejā iegula maigas mīlestības pilns satraukums. — Telegramma bija tik nesakarīga… Horess nekad nav pratis kaut ko skaidri izteikt uz papīra. Viņa atkal iegrima domās, skatienam aizklīstot zaļaja ielas ozolu un gobu tunelī, kuru caurauda tīģerādas svih<un līdzīgi saules staru kūļi. — Varbūt viņš adoptējis kādu bāreni?

—   Bāreni… — mis Dženija atkārtoja. — Tad jau drīzāk kāda bāreņa māmiņu.

Pie mājas stūra parādījās Saimons, ar delnas virspusi slaucīdams muti, un naski aizčunčināja pāri mauriņam. Cigāra viņa zobos nebija.

Nē, nē, •— Narcisa aši iebilda, patiesi nobažījusies. — Vai tiešām jūs domājat, ka Horess tā rīkotos? Nē, nē, tas nevar būt, viņš nekad tā nedarītu. Viņš nekad neko nedara, iekams nav aprunājies ar mani. Tad jau viņš būtu man atrakstījis, visādā ziņā būtu atrakstījis. Jūs taču nopietni nedomājat, ka tas izskatītos pēc Horesa? Ka viņš spētu kaut ko tādu izdarīt?

—    Hm, — mis Dženija norūca caur savu klasisko normāriu degunu. — Tāds dieva jērs kā Horess ar savu nevainīgo ģīmi, klīzdams pa Eiropu, kas pilna ar sieviešiem, kuri tā izkārējuši pēc vīrieša? Viņš nespēs ne attapties, ka būs jau nozvejots — vēl jo īpaši svešā valodā. Varu derēt, ka ikvienā pilsētā, kur viņš bija ilgāk par nedēlu dzīvokja saimniece vai kāda cita glabāja viņam vakariņas uz plīts, ja viņš laicīgi nepārradās, vai nočiepa cukuru citiem vīriešiem, lai tikai viņam tiktu saldāka kafija. Daži vīrieši tādēļ vien dzimuši, lai vienmēr kāds sievišķis kļūtu viņiem par kājslauķi, tāpat kā citi dzimuši ragneši … Cik jums ir gadu?

—    Tikai divdesmit seši, mis Dženij, —jaunā sieviete atbildēja.

Saimons atsaitēja zirgus un nostājās līdzās ekipāžai tai pozā, kādā mēdza gaidīt mis Dženiju. Tā bija pavisam citāda nekā pie bankas un pauda visnotaļ padevīgu, aizbildniecības pilnu cieņu.

Mis Dženija cieši ielūkojās sarunu biedrenes rāma miera pilnajā sejā.

—    Kādēļ jūs nevarētu apprecēties un ļaut, lai šis zīdainis kādu laiku pats parūpējas par sevi? Kad es jums saku, nepaies ne pusgads, un kāds sievišķis jau līdīs vai no ādas ārā, lai tiktu pie tā goda — izmazgāt viņam zeķes, un par jums viņš vairs pat neiedomāsies.

—    Es apsolīju māmiņai, — Narcisa bez kāda aizvainojuma rimti atbildēja. — Nezinu, kādēļ viņš nevarēja atsūtīt saprotamu telegrammu.

—    Jā-a… — Mis Dženija pagriezās uz ekipāžas pusi. — Varbūt tas patiešām ir tikai bārenis, — viņa sacīja, taču šiem vārdiem trūka nomierinošas pārliecības.

—    Lai nu kā, drīz jau tas noskaidrosies, — Narcisa piekrītoši noteica, piegāja pie nelielas automašīnas ietves malā un atvēra durvis.

Mis Dženija iekāpa ekipāžā, un Saimons uzrausās uz bukas un pievilka grožus.

—    Ja vēl kādi jaunumi, dariet man zināmu, — mis Dženija sauca, pajūgam sakustoties. — Un atbrauciet pēc puķēm, kad ievajagas.

—    Paldies. Uz redzēšanos.

—    Laižam, Saimon!

Ekipāža atkal devās ceļā, un Saimons atkal paturēja jauno vēsti pie sevis, kamēr viņi izbrauca no pilsētas.

huiadies misters Bejards, — viņš izmeta tikpat nevt'ii^i ka pirmīt.

Kur viņš ir? — mis Dženija steigšus noprasīja.

—    Līdz majam gan tikt vēl nav pajaudajis, — Saimons albildēja. — Kā liekas, viņš devies uz kapsētu.

—    Blēņas! — mis Dženija atcirta. — Neviens Sartoriss neiet uz kapsētu vairāk kā tikai vienu reizi mūžā… Vai pulkvedis zina, ka viņš pārbraucis?

—    Jā, mem. Es viņam to pastāstīju, bet viņš tā kā lāgā nenoticēja, ka es runāju patiesību.

—    Tātad tu vienīgais redzēji viņu?

— Es gan netiku viņu redzējis, — Saimons atrunājās. — Pārmijnieks redzējis, ka viņš izlec no vilciena, un caur to tad es …

—    Ak tu, stulbais melnādaini! —mis Dženija aizsviļās. — Un tev tūliņ bija tas jāpapūš Bejardam? Neko labāku nespēji izdomāt?

—   Pārmijnieks redzējis viņu, — Saimons tiepīgi atkārtoja. — Vai šis nu mistera Bejarda nepazīst?

—    Nu, bet kur tad viņš ir?

— Laikam būs aizgājis uz kapsētu, — Saimons sacīja.

— Brauc ātrāk!

Mis Dženija atrada savu brāļadēlu ar diviem putnu suņiem viņa kabinetā. Gar sienām te rindojās grāmatu skapji ar bieziem, pelēkbrūnā teļādā iesietiem tieslietu foliantiem, no kuriem dvesa pretim putekļu pilna neviena netraucētas meditācijas atmosfēra, visvisādiem romantiski vēst liriskiem romāniem (piemēram, visiem Dimā sējumiem, kas šai laikā noteiktā secībā bija Bejarda vienīgā lasāmviela, un viens sējums vienmēr atradās uz viņa naktsgaldiņa) un dažnedažādiem krāmiem — maziem sēklu maisiņiem, veciem, sarūsējušiem piešiem un laužņiem, un aizjūga sprādzēm, brošūrām par dzīvnieku un augu slimībām, greznām, dažādās jubilejās dāvātām tabakdozēm, kuras viņš nekad nebija lietojis, ērmīgiem akmentiņiem un sakaltušām saknēm, un vārpām —, tas viss bija savākts dažādos laika posmos un dažādām, sen aizmirstām vajadzībām, taču vēl arvien tika glabāts. Te bija arī milzīgs sienas skapis ar priekškaramo atslēgu un liels galds, juku jukām nokrauts ar vēl mazāk izprotamiem priekšmetiem, un aizslēgta rakstāmpults (Bejards bija kā uzburts uz visādām atslēgām), un dīvāns, un trīs lieli

ādas krēsli. Šo telpu allaž dēvēja par kabinetu, un Bejards patlaban te sēdēja ar cepuri galvā un jājamzābakiem kājās un pārlēja kukurūzas viskiju no mazas, vēderainas muciņas karafē ar sudraba aizbāzni, kamēr abi suņi cieņas pilnā nopietnībā vēroja viņu.

Viens suns bija vecs un tikpat kā akls. Dienas lielāko da|u tas gulēja pagalmā saulē, bet karstās vasaras dienās — vēsajā, putekļainajā ēnā pie virtuves. Taču pret vakaru tas vienmēr aizgāja otrpus mājas, kur domīgi un pacietīgi gaidīja, kamēr piebrauc ekipāža, un, kad Bejards izkāpa un iegāja iekšā, tas atgriezās sētas pusē un atkal gaidīja, kamēr Aisoms izved ķēvi un Bejards iznāk un uzkāpj tai mugurā. Pēc tam viņi abi visu pēcpusdienu klusi un nesteidzīgi klīda pa pļavām un laukiem, un mežiem, kuru rota mainījās atkarībā no gadalaika, — cilvēks zirgā un līdzās raibais, domīgais seters, kamēr viņu dzīves vakars klusi sliecās uz rietu pār šo labo zemi, kura abus bija barojusi.

Jaunajam sunim nebija vēl divi gadi; tas bija pārāk dzīvespriecīgs viņu nosvērtajai sabiedrībai, un, lai gan reizēm devās ceļā kopā ar viņiem vai lauka vidū, sukstīdams medījumu, aizelsies un nošķiedies uzradās līdzās, drīz vien tas atkal jau cirtās prom, izkārtu mēli un izslietu zīdaino asti dzīdamies pakaļ satracinošajām, nenotveramajām smaržām, kas to apņēma un sauca, un vilināja no katras meža biežņas, gravas un ataugas.

Be jarda zābaki bija izmirkuši un zoles aplipušas ar māliem, un viņš aizrautīgi darbojās ar muciņu un karafi, suņu nopietno, ziņkāro skatienu pavadīts. Muciņa ar augšup pavērstu spundi bija atbalstīta uz otra krēsla, un Bejards ar gumijas šļūtenīti uzmanīgi pārlēja biezo, brūno šķidrumu karafē. Mis Dženija ienāca kabinetā, nepaguvusi noņemt savu melno, virs sirmajiem, rūpīgi sasukātajiem matiem pašā vidū augsti uztupināto cepuri, un abi suņi paskatījās augšup uz viņu — vecais ar majestātisku nosvērtību, jaunais ar jestru sarosīšanos, glaimīgā kautrībā kulstīdams asti pret grīdu. Taču Bejards galvu nepacēla. Mis Dženija aizvēra durvis un ar acīm nikni ieurbās viņa zābakos.

— Tev slapjas kājas, — viņa paziņoja.

Bejards arī tad vēl nepacēla skatienu, bet uzmanīgi turēja šļauciņu pie karafes kakla, kamēr šķidrums tajā cēlās arvien augstāk un augstāk. Reižu reizēm, kad tas bija iz-

clevīgi, viņš mēdza izlikties kurlāks nekā bija, — bet galu galā kurš gan to skaidri zināja?

—^ Ej augšā un novelc zābakus! — paceltā balsī mis Dženija nokomandēja. — Karafi es piepildīšu.

Taču Bejards savā rāmajā kurluma cietoksnī vienā mierā rīkojās tālāk, līdz karafe bija pilna, un tad saknieba šļauciņu un izvilka to no karafes, un pārpalikumu ietecināja atpakaļ muciņā. Vecais suns bija palicis turpat, kur bijis, bet jaunais atkāpies Bejardam aiz muguras, kur gulēja saspringts un nekustīgs, uzlicis galvu uz sakrustotajām priekšķepām, ar vienu plaši ieplestu, lūdzošu aci vērodams mis Dženiju. Bejards izvilka šļauciņu no muciņas un tikai tad paskatījās uz viņu.

—; Vai tu ko teici?

Bet mis Dženija atgriezās pie durvīm un atvēra tās, un kaut ko nokliedza vestibilā, radot virtuvē satrauktu atbalsi, un visā savā godībā tūdaļ parādījās Saimons.

—   Uzej augšā un atnes pulkveža čības! — viņa pavēloši noteica.

Kad viņa atgriezās atpakaļ istabā, ne Bejards, ne muciņa vairs nebija redzami, tikai no atvērtajām sienas skapja durvīm spraucās ārā jaunā suņa ieinteresētā pēcpuse un barometriskā, zīdainā aste; tad Bejards ar kāju izgrūda suni no skapja un izlīda arī pats, un aizslēdza durvis.

—    Vai Saimons nav bijis? — viņš jautāja.

—   Viņš jau nāk, nupat pasaucu. Sēdies un veic nost tos slapjos zābakus!

Sai brīdī ienāca Saimons ar čībām, un Bejards paklausīgi apsēdās, un Saimons noliecās, un mis Dženija kā žandarms stāvēja klāt un noskatījās, kā viņš novelk Bejardam zābakus.

— Vai zeķes sausas? — viņa noprasīja.

—   Jā, mem, slapjas nav, — Saimons atbildēja. Bet viņa noliecās un pataustīja pati.

—   Kas nu vēl nebūs, — Bejards pikti norūca, bet mis Dženija, nelikdamās ne zinis, ar parupju lietišķību pārlaida roku pār abām pēdām.

—   Brīnums, kā viņš palaidis garām šo iespēju, — viņa noteica pāri Be jarda kurluma cietokšņa nepārvaramajai sienai. — Un tad vēl tavas muļķīgās pasaciņas.

— Pārmijnieks viņu redzējis, — Saimons tiepīgi atkārtoja, iestumdams Bejarda pirkstgalus čībās, Es netiku

teicis, ka būtu viņu redzējis. —Viņš piecēlās un noslauc clja gar gurniem rokas.

Bejards iešļūca kājas čībās. —; Atnes visu, kas vajadzīgs punšam, Saimon! — Un tad tēlotā vienaldzībā it kā starp citu ierunājās: — Saimons teica, ka šodien ar pēcpusdienas vilcienu atbraucis Bejards.

Bet mis Dženija atkal uzbruka Saimonam.

—    Nāc atpakaļ, paņem zābakus un noliec aiz krāsns! — Saimons atgriezās un sāniski aizmetās līdz kamīnam, un pacēla zābakus. — Un aizvāc no šejienes tos suņus! — viņa piemetināja. — Paldies dievam, ka viņam nav iekritis prātā ievest istabā arī zirgu.

Vecais suns tūliņ uzrausās kājās un, jaunajam biklā rosībā sekojot, atstāja istabu tādā pašā uzsvērtā nesteidzībā, kādā Bejards un Saimons izpildīja mis Dženijas kategoriskos rīkojumus.

—   Saimons teica …

—   Tīrās blēņas! — mis Dženija atcirta. — Vai tiešām tu, sešdesmit gadus dzīvodams kopā ar Saimonu, vēl nezini, ka viņam nevar ticēt ne vārda? — Un viņa devās Saimonam pakaļ uz virtuvi, un, kamēr Saimona garā, dzeltenādainā meita darbojās ar cepumu mīklu un Saimons piepildīja stikla krūzi ar svaigu ūdeni un citrona šķēlītēm un uzlika krūzi un cukurtrauku, un divus pokālus uz paplātes, mis Dženija stāvēja durvīs un lika Saimona sirmajiem, pārpalikušajiem matiem sagriezties vēl sīkākās sprogās.

Mis Dženijai vienmēr bija bagāta valoda, bet tais reizēs, kad viņa aizsvilās dusmās, tā sasniedza patiešām dievišķu pilnību. Tai bija raksturīga efektīga skaidrība un krāsaina vienkāršība, un pats Demostēns būtu varējis apskaust viņas spēcīgās metaforas, kuras pat mūļiem bija saprotamas un kuru nozīme nonāca līdz pēdējā stulbeņa apziņai; un zem viņas vārdu krusas Saimona galva liecās zemāk un zemāk un veikli tēlotā aizņemtība pluka nost no viņa gluži kā putna vecā spalva, līdz viņš paķēra paplāti un, galvu plecos ierāvis, izmetās ārā no virtuves. Mis Dženijas balss traucās viņam pakaļ, ietverot savā plašajā diapazonā gan draudus, gan norādījumus par turpmāko uzvedību kā Saimonam, tā Elnorai un visiem viņu pēctečiem — kā esošajiem, tā arī turpmākajiem — vairākiem gadiem uz priekšu.

—          Un nākamo reizi, — viņa nobeidza, — kad tu, parmijnieks, konduktors vai nesējs redzēs vai arī dzirdēs kaut ko tādu, kas, jūsuprāt, varētu pulkvedi interesēt, vispirms paziņojiet to mani Kas būs stāstāms, to viņam pateikšu pati.

Uzmetusi Elnorai vēl vienu daudznozīmīgu skatienu, viņa atgriezās kabinetā, kur viņas brāļadēls divās ar ūdeni pilnās glāzēs pašlaik cītīgi maisīja cukuru.

Saimons baltā žaketē izpildīja sulaiņa pienākumus, tā sakot, pūta arī vēl otrā taurē, tikai tā bija nevis no misiņa, bet no sudraba — tik smalka un mīksta, ka dažu karotīšu kātiņi no daudzu paaudžu pirkstu pieskārieniem bija nodiluši papīra plānumā, — no sudraba, ko Saimona vectēvs Džobijs savā laikā ieraka zem amonjaka smakas piesūcinātās staļļa grīdas, kamēr trīs gadus vecais Saimons vienā netīrā kreklā, bērnišķīgi nopietnā ziņkārē vēroja šo dīvaino rotaļu.

Viņa galvenās profesijas smaka Saimonu nekad neatstāja, pat tad ne, kad viņš nomazgāts un uzposts, un mazliet neveikls Bejarda vecajos divrindu svārkos devās uz baznīcu, — un katru reizi, kad viņš ienāca ēdamistabā ar paplāti vai, nevērīgā pozā stāvēdams pie bufetes, atbildēja uz mis Dženijas strupajiem jautājumiem vai turpināja ar Bejardu kādu pirms pusdienām aizsāktu sarunu, viņš izplatīja, bet aiziedams atstāja vēdījam gaisā neskaidras ilgas pēc staļļa. Bet šoreiz, ienesis un nolicis šķīvjus uz galda, viņš metās uz virtuvi atpakaļ. Saimons saprata, ka kārtējo reizi atkal izpļāpājies par daudz.

Mis Dženija, ar baltu, pleciem apmestu vilnas šalli nodrošinājusies pret vakara vēsumu, šoreiz runāja gandrīz bez mitas, iegrimdama pati un ievilkdama arī brāļadēlu sīkumainības, banalitāšu un tenku pasaulē, kaut gan tas nepavisam nebija viņas dabā. Viņai par visu bija pašai savs ieskats, ko viņa izteica trāpīgā, dzēlīgi humoristiskā veidā, bet līdz tenkām viņa nolaidās ārkārtīgi reti. Bejards pa to laiku bija ieslēdzies savā augstajā kurluma tornī un uzvilcis paceļamo tiltu, un aizcirtis vārtu režģi (šādās reizēs neviens nekad skaidri nezināja, vai viņš kaut ko sadzird vai ne), kamēr viņa fiziskais «es» vienā mierā ieturēja vakariņas. Drīz vien viņi bija paēduši, un mis Dženija nošķindināja mazu, līdzās noliktu sudraba zvaniņu, un Saimons atvēra bufetes istabas durvis, bet, saņēmis vēl vienu viņas negantā niknuma brāzmu, atkal aizcirta un, aiz tām aizslēpies, nogaidīja, kamēr viņi aiziet.

Kabinetā Bejards aizdedzināja cigāru un mis Dženija, sekodama viņam, pievilka krēslu pie galda tuvāk lampai un atvēra Memfisas dienas laikrakstu. Viņu aizrāva tikai pašas spilgtākās cilvēciskuma izpausmes, un, dodama priekšroku krāšņai romantikai, nevis pārbaudītiem, taču bezkrāsainiem faktiem, viņa abonēja sensacionālāko pēcpusdienas laikrakstu, kaut arī tas pienāca ar dienas novēlošanos, un, acu nemirkšķinādama, alkaini lasīja ziņojumus par ļaunprātīgām dedzināšanām un slepkavībām, un vardarbībām, un laulības pārkāpšanām; visā drīzumā amerikāņu dzīve piegādās viņai izklaidējošu vielu kontrabandistu karu veidā, bet tas laiks vēl nebija pienācis. Viņas brāļadēls sēdēja otrpus galda aiz maigā, no lampas krītošā gaismas apļa un kūpināja cigāru, atslējis kājas pret kamīna stūri, kuram viņa un pirms tam Džona Sartorisa zābaku zoles sen bija noberzušas glazūru. Viņš nelasīja, un mis Dženija pāri brillēm un laikraksta malai reižu reizēm pameta acis uz viņu. Tad viņa atkal iegrima lasīšanā un telpā valdīja pilnīgs klusums, kurā šad tad nočaukstēja avīzes lapa.

Pēc kāda laika Bejards ar sev raksturīgo straujumu piecēlās un, mis Dženijas ciešā skatiena pavadīts, pārgāja pāri istabai un izgāja ārā, un aizcirta durvis. Viņa vēl brītiņu palasīja, taču domās sekoja smagajai soļu dimai vestibilā un, kad tā noklusa, piecēlās un nolika laikrakstu, un devās Bejardam pakaļ uz terases.

No tumšās austrumu kalnu grēdas bija izniris mēness un vienaldzīgi noraudzījās uz ieleju, kā bērnu balons celdamies arvien augstāk pāri ozolu un balto akāciju gatvei. Bejards sēdēja mēness gaismā, atslējis kājas pret terases margām. Ik pēc noteikta laika sprīža iekvēlojās cigārs, un turpat līdzās zālē griezīgi un monotoni čirkstēja cikādes, un tālāk zem kokiem kā teiksmaina, sudrabaina burbuļošana skanēja jauno varžu melodiskā kurkstoņa. No dārza vēdīja viegla balto akāciju smarža, netverama kā gaistoši tabakas dūmi, un no virtuves puses cauri tumšajam gaitenim plūda Elnoras skumīgā, gari stieptā dungošana.

Mis Dženija pataustījās tumsā pie durvīm līdzās rēgaini bālganajam spogulim un paņēma no āķa Bejarda cepuri, un iznesa to ārā, un iespieda viņam rokā.

Nosēdi pārāk ilgi! Vēl jau nav vasara.

Viņš kaut ko neskaidri norūca, bet cepuri tomēr uzlika, un viņa pagriezās un gāja atpakaļ uz kabinetu, un izlasīja laikrakstu, un salocīja, un nolika to uz galda. Tad viņa nodzēsa gaismu un pa tumšajām kāpnēm devās augšup uz savu istabu. Spožā mēness gaisma lija pār kokiem un platām sudraba strēlēm plūda iekšā pa austrumu puses logiem.

Neuzdegusi lampu, mis Dženija pārgāja pāri istabai un atvēra dienvidus logu, zem kura skanēja cikāžu un varžu koris un kaut kur tālāk arī dzeltenā ķauķa dziedāšana. Ne magnolija zem viņas loga, ne arī gar dārza žogu saaugušie sausserži vēl neziedēja. Bet uz to ilgi vairs nebija jāgaida, un no šejienes viņa varēja pārredzēt dārzu un raudzīties uz zeltaini brūnajiem, mēness apspīdētajiem ceriņu un jasmīnu, un gardēniju krūmiem, kuri vēl dusēja bezziedu snaudā, un arī uz citiem kokiem un stādiem, kas bija atvesti no viņas jaunības dienu zemes —; tālās Karolīnas dārziem.

No virtuves, kas nebija saredzama, viļņiem plūda Elnoras skumīgā balss. «Paradīzes ilgošana nevar piepildīta tikt,» Elnora dziedāja, un pēc brīža viņa ar Saimonu iznira mēness gaismā un pa taciņu devās uz Saimona būdu aiz staļļa. Saimons beidzot bija aizdedzinājis savu cigāru, un tā kodīgie dūmi izklīzdami vilkās viņam pakaļ. Pat tad, kad viņi bija aizgājuši, sidrabainajā gaisā cauri cikāžu un varžu korim vēl arvien jautās to derdzīgais sīvums, kas pamazām saplūda un sajaucās ar izgaistošo Elnoras baisi: «Paradīzes ilgošana nevar piepildīta tikt.»

Viņa cigārs bija nodzisis, un viņš pagriezās un sagramstīja vestes kabatā sērkociņu, un aizdedzināja cigāru, un atkal atslēja kājas pret margām, un rēnajās sidraba gaisa strāvās atkal iegula sīvā tabakas dūmu dvaka un, lēni izklīzdama, izgaisa balto akāciju elpā un teiksmainajā, nerimstošajā cikāžu un varžu simfonijā. Kaut kur ielejā dziedāja ķauķis, un drīz vien no dārza stūra magnolijas tam atsaucās otrs. Pa gludo ielejas ceļu aizbrauca automašīna, pie dzelzceļa pārbrauktuves samazinādama un pēc tam atkal uzņemdama ātrumu. Tās motora rūkoņa vēl nebija noklususi, kad no kalniem jau trauca lejup vakara vilciena svilpe.

Tie bija divi gari pūtieni gaistošām atbalsīm, kuriem sekoja divi īsi, bet, iekams parādījās pats vilciens, Bejarda cigārs atkal bija nodzisis un viņš ar to pirkstos sēdēja un vēroja, kā lokomotīve aizvelk pāri ielejai dzelteno lodziņu virteni un atkal pazūd starp kalniem, kur pēc laiciņa vēlreiz nosvilpās — augstprātīgi un skanīgi, un skumji. Arī Džons Sartoriss bija tāpat sēdējis uz šīs terases un vērojis, kā abi viņa dienas vilcieni iznirst no kalniem un, šķērsojuši ieleju, atkal pazūd starp tiem, ar savām ugunīm un dūmiem, un klandīšanu radīdami ātruma ilūziju. Bet tagad dzelzceļš piederēja sindikātam un pa to gāja vairāk nekā divi vilcieni no Mičigana ezera uz Meksikas līci, tādējādi piepildīdami viņa sapni, kamēr Džons Sartoriss pats dusēja, kareivīgu ķerubu un šķietamās dieva varenības skauts, ja vien vispār bija kāds dievs, kuru viņš nebūtu noniecinājis.

Bejarda cigārs atkal bija nodzisis. Viņš sēdēja ar izdzisušu cigāru rokās un vēroja kādu garu ēnu, kas iznira no žogmalas ceriņu krūmiem un pāri mēness gaismas lāsumiem tuvojās terasei. Viņa mazdēls bija bez cepures un uzkāpa augšā pa terases kāpnēm, un palika stāvam mēness gaismā, kurā krasi izcēlās viņa sartoriskie sejas vaibsti, kamēr vectēvs ar izdegušu cigāru rokās sēdēja un raudzījās viņā.

—   Bejard, dēls? — vecais Bejards ierunājās. Jaunais Bejards stāvēja mēness gaismā. Ap viņa acīm melnēja ēnas.

—    Es viņam teicu, ka ar šo draņķa klabatu nav ko domāt pacelties gaisā, — ar aizturētu niknumu viņš beidzot izgrūda. Tad atkal sakustējās un vecais Bejards nolaida kājas pie zemes, bet mazdēls tikai sparīgi parāva tuvāk krēslu un gandrīz krišus iekrita tajā. Viņa kustības bija tikpat straujas kā vectēvam, bet ne tik aprautas un saraustītas.

—   Kāda velna pēc tu man nepaziņoji par savu pārbraukšanu? — vecais Bejards noprasīja. — Un kas tā par modi — lavīties šurpu kā zaglim?

—   Es nevienam to nepaziņoju. — Jaunais Bejards izvilka no kabatas cigareti un pret kurpju zoli uzrāva sērkociņu.

—    Ko?

—   Es nevienam neteicu, ka braucu mājas, — viņš paceltā balsī atkārtoja, ar plaukstu aizsedzis sērkociņu.

—   Saimons to zināja. Kādēļ tu ziņo par savām gaitām melnādainajiem kalpotājiem, nevis savam miesīgam veo tēvam?

—    Pie joda Saimonu, ser! —• jaunais Bejards kliedza. — Kas viņam lika izspiegot mani?

—   Nekliedz uz mani, puis! & vecais Bejards aurēja pretim.

Mazdēls aizsvieda sērkociņu un dziļiem, nervoziem rāvieniem ievilka dūmu.

—   Neuzmodini Dženiju, — vecais Bejards jau laipnāk piebilda, pielikdams aizdegtu sērkociņu pie sava nodzisušā cigāra. — Nu, vai ar tevi viss kārtībā?

—   Dod, es paturēšu, — jaunais Bejards teica, izstiepdams roku. — Tā tu vēl aizdedzināsi sev ūsas.

Bet vecais Bejards strupi atgrūda viņu un nevarīgi un stūrgalvīgi centās aizkūpināt pīpi, neizlaizdams sērkociņu no drebošajiem pirkstiem.

Vai ar tevi, es prasu, viss kārtībā? —» viņš atkārtoja.

—    Kādēļ lai nebūtu? — jaunais Bejards atcirta. — Karā, tāpat kā miera laikā, dabū ciest vienīgi idioti. Tik tiešām — vispēdīgie idioti. — Viņš atkal ierāva dūmu un, neizsmēķējis cigareti pat ne līdz pusei, aizlidināja to pakaļ sērkociņam. — Vienam es uzglūnēju veselas četras dienas. Darīju visu, ko varēju, lai tikai šo kaut kā pievilinātu. Neko citu vairs neredzēju kā vienīgi šā miroņgalvu un kaulus. Un beigu beigās es arī panācu savu. Uzsēdos seši tūkstoši pēdu virs viņa un ielaidu visu lentu šim tieši kabīnē. Caurums bija gandrīz cepures lielumā, taču šis, nelietis, neaizdegās.

Viņa balss kļuva arvien skaļāka. Gaisā vēdīja saldā akāciju smarža, un cikāžu zizināšana un varžu kurkstoņa bija skaņa un vienmuļīga kā plānprātiņa miegainā stabulēšana. Mēness no sava sudraba loga noraudzījās uz ieleju, liedams opāla mieru pār kluso kalnu noslēpumaino bezgalību, bet jaunais Bejards tikai stāstīja un stāstīja par varmācību un ātrumu, un nāvi.

—    Klusāk, — vecais Bejards atgādināja. — Tu uzmodināsi Dženiju.

Mazdēls paklausīgi pieklusināja balsi, taču drīz vien tā atkal pieņēmās spēkā, un pēc brīža parādījās mis Dženija naktstērpā, ar baltu vilnas šalli ap pleciem un piegāja klāt, un noskūpstīja viņu.

—' Acīmredzot tu esi sveiks un vesels, citādi nebūtu tik sliktā omā, — viņa teica. — Pastāsti mums par Džoniju.

—    Viņš bija vai nu piedzēries, vai zaudējis prātu, —; jaunais Bejards asi atbildēja. — Es viņam teicu, ka ar šo draņķa «kamieli» nav ko domāt pacelties gaisā. Tai rītā ne savu roku nebija iespējams saskatīt. Debess visa vienos mākoņu blāķos, un katram muļķim bija pilnīgi skaidrs, ka viņā pusē ir pilns ar «fokeriem», kas var pacelties divdesmit piecu tūkstošu pēdu augstumā, bet viņam bija tikai šis draņķa «kamielis». Taču viņš bija ieņēmis savā stulbajā paurī, ka pacelsies gaisā un lidos līdz Lilei. Es viņu nespēju atturēt. Viņš šāva uz mani. Es mēģināju atgriezt viņu atpakaļ, un viņš man uzlaida veselu kārtu. Viņš jau bija sasniedzis maksimālo augstumu, bet viņi bija kādas pieci tūkstoši pēdas virs mums. Ielenca viņu no visām pusēm, ieslēdza kā muļķa telēnu aplokā, un viens tik ilgi sēdēja viņam astē, kamēr viņš aizdegās un nogāzās. Tad viņi aizdrāzās atpakaļ.

Rēnajā gaisā plūda arvien jauni un jauni balto akāciju smaržu viļņi un varžu sudrabainā burbuļošana. Magnolijā pie mājas stūra dziedāja ķauķis, no ielejas viņam atsaucās otrs.

—    Šis aizdrāzās atpakaļ ar visu bandu un savu miroņgalvu un kauliem, — jaunais Bejards stāstīja. — Tas bija Plekners, — viņš piemetināja, un šai brīdī viņa balss bija klusa, iecirtīgā lepnuma nesatraukta. — Viens no viņu labākajiem pilotiem. Rihthofena skolnieks.

—   Jā, tas nav bijis vis joks, — mis Dženija piekrita, noglāstīdama viņa galvu.

Jaunais Bejards brīdi iegrima domās.

—    Es viņam teicu, ka ar šo draņķa klabatu nav ko domāt pacelties gaisā! — viņš atkal izgrūda.

—    Ko tad tu varēji gribēt, ja pats biji viņu tā audzinājis? — mis Dženija noprasīja. — Tu biji vecākais… Vai biji kapsētā?

—    Jā, mem, — viņš klusi atbildēja.

—    Ko, ko? — vecais Bejards noprasīja.

—    Vecais muļķa Saimons tā arī domāja… Bet nu nāc paēst vakariņas, — mis Dženija asi un stingri noteica, bez liekām ceremonijām atkal ienākdama viņa dzīvē, ar sparīgu lietišķumu pārņemdama savās rokās tās samudžinātos pavedienus, un viņš paklausigi piecēlās.

Ko, ko? — vecais Bejards atkārtoja.

Un tu ari nāc iekšā! —Mis Dženija arī viņu ierāva savas gribas orbītā, kā cilvēks, garām iedams, paķer līdzi uz krēsla nomestu apģērba gabalu. Tev jau vajadzēja būt gultā.

Viņi abi gāja mis Dženijai līdzi uz virtuvi un, tur stāvē-; dami, gaidīja, kamēr viņa parakņājās pa ledusskapi un uzlika galdā ēdienu un piena krūzi, un pievilka tuvāk krēslu.

—   Sataisi viņam punšu, Dženij, — vecais Bejards ieminējās. Bet mis Dženija tūliņ tam uzlika veto.

—   Piens, lūk, kas viņam ir vajadzīgs! No viskija, ko viņš iztempis karā, man šķiet, viņam pietiks ilgākam lai-! kam. Bejards, kad nāca mājās no sava kara, vienmēr grir bēja jāšus iejāt iekšā pa terases kāpnēm. Nāc, ejam! — Un viņa ar stingru roku izstūma veco Bejardu no virtuves un uzvilka augšā pa kāpnēm. —* Ej gulēt = vai dzirdi? Atstāj viņu uz brītiņu vienu!

Redzēdama, ka vecais aizslēdz durvis, mis Dženija iegāja jaunā Bejarda istabā un uzklāja viņam gultu, un pēc laika no savas istabas dzirdēja, ka viņš uznāk augšā pa kāpnēm.

Viņa istaba mēness gaismā bija gaiša kā dienā, un, neuzdedzis gaismu, viņš apsēdās uz gultas. Aiz loga vienā laidā skanēja varžu un cikāžu koris, it kā sidrabainie mēness stari būtu no trausla stikla un, sašķīzdami sīkās drumslās pret kokiem un krūmiem, lītu pār zemi kā skaņu lietus, un pāri tam visam varēja saklausīt aiz staļļa ierīkotā elektriskā sūkņa ritmisko, dobji dunošo elpošanu.

Viņš sagramstīja kabatā vēl vienu cigareti un aizdedzināja, bet pēc diviem ievilcieniem atkal aizsvieda prom. Un tad viņš klusi sēdēja istabā, kurā viņi abi ar dvīņubrāli Džonu — divi trakulīgi pusaudži — bija dzīvojuši, sēdēja gultā, kur bija gulējis kopā ar sievu pēdējo nakti pirms savas aizbraukšanas, nakti pirms došanās atpakaļ uz Angliju un atkal uz fronti, kur jau atradās Džons. Viņas sajukušie, līdzās uz spilvena izrisušie mati tumsā bija zaudējuši savu bronzas spožumu, un viņa gulēja, ar abām rokām piespiedusi viņa plaukstu pie savām krūtīm, un viņi, beidzot atskurbuši, klusi sarunājās.

Bet toreiz viņš nedomāja par viņu. Ja viņš arī iedomājās par sievieti, kura tumsā stingi gulēja viņam līdzās, spiezdama viņa plaukstu pie savām krūtīm, tad vienīgi ar

tādu kā kaunpilnu niknumu par to, ko tik vieglprātīgi bija izdarījis ar viņu. Viņš domāja par savu brāli, kuru nebija redzējis vairāk nekā gadu, domāja par to, ka pēc mēneša viņi atkal satiksies.

Arī tagad viņš nedomāja par mirušo sievu, kaut ari no apkārtējām sienām kā no zārkā savītuša zieda vēdīja kaut kas no tā haotiskā neprāta, kādā viņi bija nodzīvojuši divus mēnešus, traģiskus un īslaicīgus kā sausseržu ziedu laiks un kodīgi asus kā piparmētru smarža. Viņš domāja par savu bojā gājušo brāli, un viņu kopīgajās trakulībās aizvadītās dzīves rēgs kā putekļi klājās pār visu telpu, likdams pilnīgi aizmirst to otru un aizžņaugdams viņam elpu, un viņš piegāja pie loga un ar troksni atrāva to vaļā, un izliecās ārā, kampdams plaušās gaisu kā slīcējs, kurš ilgi bijis zem ūdens un vēl arvien nespēj ticēt, ka izniris virspusē.

Vēlāk, gulēdams kails zem segas, viņš atmodās pats no savas vaidēšanas. Tagad istaba bija pilna saltas un pelēkas, nez no kurienes plūstošas gaismas, un, pagriezis galvu, viņš ieraudzīja mis Dženiju ar vilnas šalli ap pleciem sēžam krēslā līdzās gultai.

—    Kas noticis? — viņš jautāja.

—    Tieši to es gribētu zināt, — mis Dženija atbildēja.

—   Tu taisi vēl lielāku troksni nekā sūknis.

—    Es gribu iedzert.

Mis Dženija noliecās un pacēla no grīdas līdzās noliktu glāzi. Bejards, atspiedies uz elkoņa, pastiepa pretim roku. Taču viņš nepielika glāzi pie mutes, bet, sakumpis uz w priekšu, pacēla to pie deguna.

—    Pie velna, — viņš norūca. — Es teicu — iedzert.

—   Dzer pienu, puis, — mis Dženija uzstāja. — Vai tu domā, ka es sēžu te cauru nakti tādēļ, lai dzirdītu tevi ar viskiju? Dzer nu, dzer!

Viņš paklausīgi iztukšoja glāzi un atkal atgūlās. Mis Dženija nolika glāzi uz grīdas.

—    Cik pulkstenis?

— Kuš, — viņa teica un uzlika roku viņam uz pieres.

—  Guli.

Viņš papurināja galvu, taču nespēja nokratīt viņas roku.

—    Ej prom, — viņš teica. — Atstāj mani vienu.

— Kuš, —mis Dženija atkārtoja. — Guli.

## OTRA DAĻA

I

—    Savu mūžu nevienu puķi jūs neesat iedēstījusi, kur nākas, — Saimons sacīja. Viņš sēdēja uz kāpņu apakšējā pakāpiena un ar vīli asināja kapli. Mis Dženija, vīriešu platmali galvā un lieliem cimdiem rokās, kopā ar viešņu stāvēja augšā pie terases margām. Viņai pie jostas, mirgodamas rīta saulē, karājās dzirkles.

—    Un kas tev par daļu? — viņa noprasīja. — Tā nav ne tava, ne pulkveža darīšana. Tik vien jūs zināt kā dirnēt uz terases un stāstīt man, kur katra puķe labāk augtu vai izskatītos, bet to nu gan vēl nav gadījies redzēt, ka jūs paši kaut stiebriņu būtu izaudzējuši. Tad ta padomdevēji! Kur gribēšu, tur savas puķes arī dēstīšu.

—   Un lai šīs tikai uzdrīkstas neaugt, — Saimons piebilda. — Tā jūs ar Aisomu dārzniekojat. Paldies dievam, ka Aisomam nenāksies pelnīt maizi ar tādu dārzniekošanu, kādu viņš šeitan iemācījies.

Vēl arvien asinādams kapli, Saimons pameta skatienu uz mājas stūri. Galvā viņam bija nožēlojama aizvēsturisku laiku cepure, kuras audums vairs nebija nosakāms. Mis Dženija dzedri noraudzījās uz šo cepuri.

—    Aisoms sev nopelnīs maizi ar to, ka piedzimis melnādains, — viņa atcirta. — Izbeidz nu vienreiz skrāpēt šo kapli un mēģini izraut kaut dažas nezāles no salviju dobes!

—   Vispirms man jāuzasina šis skrāpeklis, — Saimons noteica. — Eita vien uz savu dārzu, gan jau es izravēšu to dobi. — Viņš tikai vīlēja tālāk.

—    Vai tu patiešām vēl neesi apjēdzis, ka ar vīli vien kaplis nav uzasināms, — mis Dženija nerimās. — Tu jau te skrāpējies kopš paša rīta, tā ka nevar ne aizklausīties. Ej nu kusties, lai garāmgājēji redz, ka tu kaut reizumis dari ko derīgu.

Saimons smagi nopūtās un labu laiku meklēja vietu, kur novietot vīli. Viņš nolika to uz viena pakāpiena, tad pārcēla uz otru un visbeidzot atslēja turpat sev līdzās. Pēc tam, ar īkšķi vilkdams gar asmeni, drūmā cerībā pētīja kapli.

== Tagad, liekas, būs kaut cik labs, = viņš noteica.

= Bet ar to strādāt — tas būtu tas pats, kas kasīt dobi ar zirgu skrā …

—   Tomēr pamēģini, — mis Dženija neatlaidās. — Varbūt nezālēm šķitīs, ka tas ir kaplis. Vismaz dod tām iespēju pārliecināties.

—    Eju jau, eju, — Saimons īgni noburkšķēja pieceldamies un aizklibodams. — Eita vien savās darīšanās, gan jau es kaut kā tikšu tur galā.

Mis Dženija ar viešņu nokāpa lejā un devās uz mājas galu.

—    Nevaru saprast, kadeļ viņam jāsēž un jāvīlē jaunais kaplis, ja tās dažas nezāles no salviju dobes var gluži vienkārši izraut ar roku, — mis Dženija teica. — Taču viņš neparko nepiekāpjas. Ja es ļautu, viņš te sēdētu un skrāpētu šo kapli tik ilgi, kamēr tas būtu ass kā zāģis. Pirms trim četriem gadiem, dievs zina kādēļ, Bejards nopirka mauriņa pļāvēju un nodeva to Saimona rīcībā. Tam bija firmas garantija uz gadu. Taču šie cilvēki nepazina Saimonu. Pagājušajā gadā, kad avīzēs lasīju par visiem postījumiem, man bieži vien prātā iešāvās doma, ka Saimonam karā nu gan būtu dzīve. Viņš izvērstu tur tādu postošu darbību, ka visi paliktu mēmi aiz brīnumiem. Aisom! — viņa sauca.

Viņas iegāja dārzā, un pie vārtiem mis Dženija apstājās.

—    Aisom, u-hū!

Šoreiz atskanēja atbilde, un mis Dženija ar viešņu devās už priekšu, un Aisoms, nez no kurienes laiski uzradies, viegli aizcirta vārtiņus.

—    Kādēļ tu … — Mis Dženija pameta skatienu atpakaļ, apstājās un saltā izbrīnā raudzījās Aisomā, kurš pēkšņi bija pārvērties par karavīru. Mugurā viņam bija haki krāsas formas tērps ar divīzijas emblēmu uz pleca un izbalējušu uzšuvi uz aproces. Izstīdzējušo sešpadsmit gadu vecā pusaudža kaklu ieskāva pārāk plata, nevīžīgi noļukuši apkaklīte, un no piedurknes līda ārā nesamērīgi garās rokas, bet uz apaļās galvas bija nožēlojami uztupināta nosmulēta laiviņcepure. Vai nu aiz labas humora izjūtas, vai militāro tradīciju pilnīgas ignorēšanas kājautus viņš bija ievilcis kurpēs un tik nemākulīgi aptinis tos ap stilbiem, ka bikses bezcerīgi nokarājās lejup. — Kur tu ņēmi šīs drēbes? — Mis Dženijas dzirkles mirgoja saulē, un mis Benbova savā baltajā tērpā, mīkstu salmu cepuri galvā arī pagriezās un dīvainā neizpratnē i audzī jās Aisomā.

—    Aizņēmos no Kespija, — Aisoms atbildēja.

—    No Kespija? — mis Dženija pārjautāja. — Vai tad viņš pārradies?

—    Jā, mem. Vakar vakarā pārbrauca. Ar vilcienu deviņos trīsdesmit.

—    Ak vakar vakarā? Kur tad viņš ir? Droši vien gul, vai ne?

—    Jā, mem. Tieši to viņš darīja, kad es atstāju māju.

—    Ak tā tu aizņēmies viņa formas tērpu, — mis Dženija dzēlīgi noteica. — Nu labi, lai viņš šorīt paguļ. Dosim viņam dienu laika, lai atgūstas no kara. Bet, ja karā viņš kļuvis tāds pats idiots kā Bejards, tad lai velk šos lanckarus mugurā un dodas atpakaļ. Kad es jums saku, vīriešiem nekas nav pa spēkam.

Viņa gāja tālāk un viešņa baltajā, gludajā tērpā viņai nopakaļ.

—    Mis Dženij, jūs esat pārāk barga pret vīriešiem, jo jums nav vīra, par kuru rūpēties, — viņa teica. — Turklāt jūs spriežat par visiem vīriešiem pēc saviem Sartorisiem.

—    Tie nav mani Sartorisi, — mis Dženija aši atrunājās, —: es tos saņēmu mantojumā. Bet pagaidiet tikai, drīz jums pašai būs par ko rūpēties. Pagaidiet tikai, lai atgriežas Horess, tad redzēsiet, cik ilgs laiks viņam paies, līdz atgūsies. Vīriešiem nekas nav pa spēkam, — viņa atkārtoja. — Pat ne tik daudz kā blandīties apkārt bez kādām rūpēm vai atbildības, darot visādas nejēdzības, kādas vien iešaujas prātā. Domājat, ka vīrietis spētu mēnešiem ilgi diendienā sēdēt mājās kādā pasaules nostūrī un, gaidot kārtējos kritušo sarakstus, no palagiem, aizkariem un galdautiem plucināt šarpiju un vērot, kā izsīkst cukurs, milti un gaļa, un dedzināt priežu skalus, jo sveču vairs nav un, ja arī būtu, nav svečturu, kuros tās ielikt, un slapstīties pa nēģeru būdām, kamēr piedzēruši jeņķu ģenerāļi nodedzina māju, ko cēlis viņa vecvectēvs un kur nākusi pasaulē visa viņa dzimta? Nestāstiet man par vīriešu ciešanām karā! — Mis Dženija nikni šķērēja zilaušus. — Pagaidiet tikai, lai atgriežas Horess, tad jūs redzēsiet! Vīriešiem karš ir tikai pateicīgs iegansts, lai bojātu citiem nervus un maisītos visur pa kājām, bet sievietēm jāizstrebj visa tā putra, ko viņi karojot ievārījuši. Džonam vismaz bija tik daudz prāta, lai pēc visas tās jezgas, kurā viņam nemaz nevajadzēja iejaukties, vairs neatgrieztos un nedarītu cilvēkus trakus. Bet Bejards atgriežas mājās, kamēr tas viss vēl rit pilnā sparā, un izliekas, it kā būtu iekārtojies, strādādams par instruktoru lidotāju skolā un apprecēdams to muļķa skuķi.

—    Mis Dženij!

—    Nē, es jau nesaku par viņu neko sliktu, bet vajadzēja viņu kārtīgi samizot. Es, zināms, izdarīju to pašu. Mundieris apžilbināja man acis. Sakiet nu vēl, ka vienīgi vīrieši ir krituši uz spožām pogām! — Viņa šķērēja zilaušus. — Abi aizvilka mani uz savām kāzām, kur baznīca, vai varat to saprast, bija pilna patapinātiem zobeniem, un, jaunajam pārim nākot ārā no tās, Bejarda skolnieki mēģināja mest viņiem virsū rozes. Ceru, ka vismaz daži tomēr nebija viņa skolnieki, jo viens, kā meta, tā aizmeta garām un rožu pušķis nokrita zemē uz ielas. — Viņa nikni šķērēja zilaušus. — Abi reiz uzaicināja mani uz pusdienām. Veselu stundu es dabūju nosēdēt viesnīcā, kamēr viņi atcerējās atbraukt man pakaļ. Pa ceļam mēs piestājām pie kulinārijas veikala, un Bejards ar Kerolaini iegāja iekšā un iznāca ar veselu lērumu saiņu, kurus nometa turpat uz sēdekļa, kur tie notaukoja manas jaunās zeķes. Bet uz šīm pusdienām, vai varat to saprast, es biju uzaicināta jau iepriekš. Viņu dzīvoklī nebija it nekā tāda, kas izskatītos vai ostu pēc plīts. Es i nedomāju viņiem ko palīdzēt. Es skaidri un gaiši Kerolainei pateicu, ka neko nesaprotu no šādas saimniekošanas, jo mūsu ģimene ir tik vecmodīga, ka ēdienu gatavo paši.

Pēc tam sanāca visi pārējie — daži Bejarda kara biedri un vesela varza, kā es nopratu, citu vīru sievu. Jaunas sievietes, kurām būtu vajadzējis atrasties mājās un gādāt par vakariņām, kulstīja mēli un muļķīgi spiedza, kā jaunas, precētas sievietes mēdz, kad saprot, ka dara ko nosodāmu, kas viņu vīriem nepatiktu. Visi nu tina vaļā pudeles — to, kā liekas, bija ap divi duči —, un Bejards ar Kerolaini ienesa istabā manis dāvāto galda sudrabu un salvetes ar monogrammām, un uz papīra šķīvjiem — veikalā pirkto cūkēdienu, kas garšoja pēc purva zāles. Mēs ēdām, sēžot uz grīdas vai stāvot, kur nu kuram pagadījās.

Tāds bija Kerolaines uzskats par saimniekošanu. Viņa teicās iekārtoties vecumdienās, ja līdz tam laikam karš būšot beidzies. Liekas, viņa ar to domāja gadus trīsdesmit piecus. Tieva kā skals, pat nebūtu bijis kur īsti samizot, liet samizot viņu nudien vajadzēja. Uzzinājusi, ka viņai būs bērns, tūliņ izdomāja tam vārdu. Deviņus mēnešus pirms piedzimšanas, un itin visiem ņēmās to klāstīt. Runāja par šo bērnu tā, it kā tas būtu viņas vectēvs vai kaut kas tamlīdzīgs. Vienā laidā tik skandināja, ka Bejards neļaujot viņai darīt to un šito.

Mis Dženija vēl arvien šķērēja zilaušus, un viešņa baltajā tērpā viņai līdzās šķita papeles slaidumā. Starp plaukstošajiem kokiem vienkāršs un cēls pacēlās mājas masīvais stāvs, saulē dusēja ziedu košumā slīgstošais dārzs, pilns neskaitāmu smaržu un bišu miegainās sanēšanas, kurai bija vienmērīga, zeltaina skaņa, it kā saules gaisma būtu kļuvusi dzirdama, veidojot netveramu tiešamības plīvuru, un aiz tā neliela, lokana meitene ar krāšņiem bronzas krāsas matiem, kā skulptora veidota bezdzimuma statuja, fiksēta spējas kustības momentā, kurā iekļaujas katra muskuļa šķiedra, un aiz šī šķietamās tiešamības plīvura viņas rokas nepauda apsūdzību, bet gan kaismīgu dzīvīgumu.

Mis Dženija noliecās pār puķu dobi, bet viņas slaikā mugura, kaut arī saliekta, palika taisna un nelokāma. Kāds strazds klusi izspurdza saules gaismā un ar slaidu loku nolaidās magnolijā.

—    Bet, kad viņam bija jādodas atpakaļ karā, viņš, protams, atveda viņu un atstāja man uz kakla. — Viešņa baltajā tērpā stāvēja kā sastingusi, un mis Dženija piemetināja: — Nē, es jau nesaku par viņu neko sliktu. — Viņa šķērēja zilaušus. — Nabaga sievietes, — viņa noteica. — Domāju, ka mums vajag viņiem atriebties, kur un kad vien tas iespējams. Viņai vismaz vajadzēja atriebties Be jardam.

—    Ja viņa nomira un viņš to pat nezināja? — Narcisa ierunājās. — Un, ja arī zinātu, tikpat nevarētu atbraukt? Nu, kā jūs varat tā sacīt?

—    Jūs domājat, ka Bejards, šis bezsirdīgais sātans, spēj kādu mīlēt? — Mis Dženija šķērēja zilaušus. — Neviens pats cilvēks viņam nekad nav neko nozīmējis, vienīgi Džons. — Viņa nikni šķērēja zilaušus. — Staigā apkārt ar tādu ģīmi, it kā mēs būtu tie grēkāži, it kā mēs būtu likuši viņam iet karā. Un nu pēkšņi šim vajag pirkt automašīnu, vajag triekties pēc tās uz Memfisu. Automašīna Bejarda Sartorisa mājās — tā paša Bejarda Sartorisa mājās, kurš tā neieredz automašīnas, ka nedod cilvēkiem, kam tās ir, no bankas ne centa aizdevuma… Vai vēlaties arī dažus puķzirnīšus?

—    Jā, lūdzu, — Narcisa atbildēja.

Mis Dženija izslējās un palika kā sastingusi.

—    Nē, nu jūs tikai paskatieties! — Viņa ar dzirklēm parādīja uz Aisomu. — Tā viņi, nabadziņi, cieš no kara. — Aiz puķzirnīšu režģa Aisoms haki krāsas formas tērpā svinīgi maršēja turp un atpakaļ. Pār labo plecu viņam bija kaplis un sejā vissvētākā aizgrābtība, un celiņa galā, griezdamies apkārt, viņš marša ritmā dungoja kādu melodiju. — Aisom! — mis Dženija uzsauca.

Aisoms ar izstieptu kāju sastinga, vēl arvien turēdams šauteni plecā.

—    Jā, mem, — viņš nedroši atsaucās.

No mis Dženijas neatlaidīgā skatiena viņš nolaida kapli un ar nemanāmu kustību kaut kā sašļuka, tā ka viņa kareivīgā stāja pazuda un palika vienīgi kareivja tērps.

—   Liec kapli zemē un atnes šurp grozu! Pirmo reizi mūžā no brīvas gribas tu esi paņēmis rokā darbarīku. Ja es zinātu, kādu formu vajag, lai tu sāktu ar šo rīku arī strādāt, es tev tādu patiešām nopirktu.

—   Jā, mem.

—   Ja tev tik briesmīgi gribas tēlot zaldātu, ejiet ar Bejardu tālāk no acīm un spēlējiet karu, cik vien jums tīk. Puķes es varu audzēt arī bez armijas palīdzības, — viņa piemetināja, ar zilaušu pušķi pagriezdamās pret viešņu. — Par ko jūs smejaties? — viņa noprasīja.

—    Jums abiem gaužām amizants izskats, — jaunā sieviete paskaidroja. — Jūs pati daudz vairāk atgādināt zaldātu nekā nabaga Aisoms ar visu formas tērpu. Piedodiet, ka es smējos, — viņa piemetināja, piespiezdama pirkstu galus pie deniņiem.

—    Hm, — mis Dženija nokrekšķināja. Viņa ielika zilaušus grozā, piegāja pie puķuzirnīšu dobes un atkal sāka nikni šķērēt ziedus. Viešņa un Aisoms ar grozu viņai sekoja, un drīz vien mis Dženija ar visu svītu devās tālāk, brīdi pa brīdim apstādamās, lai nogrieztu arī kādu rozes ziedu, līdz beidzot nonāca pie tulpju dobes, no kuras raudzījās pretim spilgti augšup pavērstu ziedu zvani. Viņai ar Aisomu šoreiz bija laimējies: dažādās krāsas veidoja simetrisku zīmējumu. — Rudenī, kad mēs ar Aisomu rakām tulpju sīpolus zemē, es liku sarkanos viņa labajā, 'dzeltenos — kreisajā rokā, — mis Dženija stāstīja viešņai. — Kad es teicu: «Nu, Aisom, dod šurp sarkano,» — viņš vienmēr bez kļūdīšanās stiepa man pretī savu kreiso loku, bet, ja ilgāk paskatījos uz viņu, tad abas. «Vai es lev neteicu, lai tu turi sarkanos sīpolus labajā rokā?» es jautāju. «Jā, mem, te tie ir,» —; un viņš atkal pastiepj man kreiso roku. «Tā nav labā roka, tu teļapakausi,» es saku. «Nupat jūs man teicāt, ka šī te ir labā,» viņš atbild. Nu, vai tā nebija, melnādaini?

Mis Dženija cieši paskatījās uz Aisomu, kurš, plati smaidīdams, kā atvainodamies vēlreiz izdarīja to pašu nenosakāmo kustību.

—    Jā, mem, laikam jau bija.

—    Tā ka tu pielūko, — mis Dženija brīdinoši noteica. — Nu, sakiet — kā gan ar šādu nejēgu cilvēks var uzturēt kārtībā dārzu? Katru pavasari es ar bailēm gaidu, vai hiacinšu dobē neuzdīgs kukurūza vai zirņi. — Viņa vēlreiz pārlaida skatienu tulpēm, novērtēdama krāsu attiecības. — Nē, tulpes jums nevajag, —* viņa izlēma un devās tālāk.

—    Nē, mis Dženij, — viešņa kautri piekrita.

Pie vārtiņiem mis Dženija apstājās un paņēma no Aisoma grozu.

—    Ej mājās un velc visu to nost — vai dzirdi?

—    Jā, mem.

—    Un pēc brīža, kad es paskatīšos pa logu, lai tu atkal būtu dārzā ar kapli rokās, — viņa piemetināja. — Un lai tu šoreiz to turētu ar abām rokām un lai tu to arī kustinātu! Vai saproti?

—    Jā, mem.

—    Un pasaki Kespijam, lai rīt no rīta taisās pie darba! Pat melnādainajiem, kurus mēs uzturam, reizi pa reizei jāpastrādā.

Bet Aisoms jau bija prom, un viņas devās tālāk un uzkāpa uz terases.

—    Viņš i nedomā klausīt maniem vārdiem, — mis Dženija atzinās viešņai, kad abas iegāja vestibilā. — Viņš zina tikpat labi kā es, ka pēc visa tā, ko es sarunāju, man nebūs dūšas paraudzīties pa logu. Nāciet šeit, —= viņa vedināja, atdarīdama viesistabas durvis.

Tagad šo istabu atvēra reti, lai gan Džona Sartorisa dzīves laikā tā aizvien tika izmantota. Viņš bieži rīkoja pusdienas un laiku pa laikam arī plašākas viesības, kad tika atvērtas arī bīdāmās durvis starp viesistabu un ēdamistabu, uz kāpnēm stāvēja trīs nēģeri ar stīgu instrumentiem, un bija iedegtas visas sveces, un, šī krāsu un smaržu, un mūzikas krāšņuma apņemts, lepns un pacilāts staigāja brašais saimnieks. Šeit, šai pašā istabā, savā pelēkajā pulka formas tērpā viņš pārlaida arī pēdējo nakti, jautri sprikstošā kamīna maigajā gaismā apcerot savas spilgtās, kaut arī ne vienmēr nevainojamās dzīves apoteozi.

Bet viņa dēla laikā viesistabu izmantoja arvien retāk un retāk, un gadu gaitā tā nemanot zaudēja savu vīrišķīgi pompozo garu un pēc viņa sievas, dēla Džona sievas un mis Dženijas savstarpējās vienošanās kļuva par telpu, kur divreiz gadā izdara ģenerāltīrīšanu un kur reizēm pēc ceremoniālas mēbeļu pārvalku noņemšanas uzņem oficiālus viesus. Tāds bija šīs istabas statuss, kad piedzima Džona Sartorisa mazdēli, un tāds tas palika līdz to vecāku un arī Džona Sartorisa sievas nāvei. Pēc tam mis Dženija oficiālus viesus tikpat kā neuzņēma un viesistabu vaiis neizmantoja. Viņa sacīja, ka tajā viņai šermuļi ejot pār kauliem.

Un tā nu šī telpa gandrīz vienmēr bija aizslēgta un pamazām piesūcās ar pretīgu svinīguma pilnu pelējuinsmaku. Jaunais Bejards vai Džons reizēm atvēra durvis un ielūkojās svinīgajā pustumsā, kurā kā spocīgi, miermīlīgi, pigmentu zaudējuši mastodonti rēgojās ar drēbi pārvilktas mēbeles. Taču iekšā viņi tur negāja; viņu apziņā šī istaba saistījās ar nāvi, un šo priekšstatu pilnībā nespēja izkliedēt pat ziemsvētku laika spožums un greznība. Tai vecumā, kad paši jau varētu uzņemt viesus, viņi bija prom skolā, un pat brīvdienās, kad abi brāļi ar saviem labi audzinātajiem viengadniekiem apgrieza visu māju ar kājām gaisā, šo istabu atvēra tikai ziemsvētku vakarā, kad tur bija izpušķots ziemsvētku koks un iedegtas sveces, un uz galda iepretim kamīnam novietots kokteiļa kauss. Bet pēc 1916. gada, kad abi aizbrauca uz Angliju, istabu atvēra tikai divreiz gadā, lai iztīrītu pēc sena ceremoniāla, kuru pat Saimons bija pārņēmis no saviem priekštečiem, vai lai uzskaņotu klavieres, un arī tais retajās reizēs, kad mis Dženija ar Narcišu pavadīja tur kādu rīta vai pēcpusdienas stundu, bet oficiāli vispār nekad.

Pustumsā rēgojās bezveidīgās, pelēkiem pārvalkiem apvilktās mēbeles. Vienīgi klavieres bija bez pārsega, un Narcisa izvilka klavieru soliņu un noņēma cepuri, un novietoja sev līdzās. Mis Dženija nolika grozu uz grīdas un no tumšā, klavieru aizsegtā kakta izvilka parastu cietu krēslu, arī bez pārvalka, un apsēdās, un noņēma filca cepuri no sirmās, rūpīgi sasukātās galvas. Logiem, kurus aizsedza smagi, brūni aizkari, priekšā bija arī vēl aizvirtņi, un gaisma, kas plūda iekšā pa atvērtajām durvīm, tumsu vēl vairāk sabiezināja, tā ka ar drānu pārvilktās, apveidu zaudējušās mēbeles šķita vēl bezveidīgākas.

Bet aiz šiem pelēcīgajiem blāķiem un it visos istabas kaktos kā aktieri, kas aiz kulisēm gaida, kad būs jāparādās uz skatuves, slēpās stāvi zīda un muslīna krinolīnos un ar kravatēm, un platos apmetņos, un arī pelēkos formas tērpos ar platām, koši sarkanām drēbes jostām un krāšņās makstīs dusošiem zobeniem un starp viņiem varbūt arī pats Džebs Stjuarts ziedu vītnēm rotātā rumakā vai tāds kā piecdesmit astotajā gadā Baltimorā — zeltītām, pār smalkvilnas vadmalu krītošām cirtām zem āmuļu un aslapainās palmas zariem. Mis Dženija, izslējusi savu nepakļāvīgo grenadiera muguru, sēdēja krēslā un, turēdama cepuri uz ceļgaliem, saspringti raudzījās vienā punktā, kamēr viešņa pieskārās klavieru taustiņiem un, savijot skaņas dažādos akordos, atmiņu ainai aizvilka priekškaru.

Kespijs virtuvē ieturēja brokastis, kamēr viņa tēvs Saimons, māsa Elnora un māsasdēls Aisoms (formas tērpā) vēroja viņu. Pirms kara viņš bija Saimona palīgs zirgu stallī un arī galvenais rokaspuisis, kas darīja visus tos darbus, kurus Saimons, aizbildinādamies ar vecuma nespēku un dēla pienākumu pret tēvu, pamanījās uzkraut uz viņa pleciem un mis Dženija priekš viņa izgudrot un no kuriem viņam neizdevās izlocīties. Vecais Bejards laiku pa laikam lika viņam strādāt arī lauku darbus. Tad viņu iesauca darba bataljonā un aizsūtīja uz Franciju, uz Sentsulpisas dokiem, kur viņš darīja visus tos darbus, kurus kaprāļi un seržanti pamanījās uzkraut uz viņa nemilitārajiem pleciem un baltie virsnieki priekš viņa izgudrot un no kuriem viņam neizdevās izlocīties.

Pēc tam visus mājas darbus vajadzēja pārņemt Saimonam ar Aisomu. Bet mis Dženija tā notrenkāja Aisomu ar dažādiem sīkiem uzdevumiem, ka drīz vien Saimons kļuva tik nikns uz kara kungiem, it kā viņš būtu profesionāls demokrāts. Pa to laiku Kespijs, neko daudz nenopūlēdams sevi darbā, pierada pie kara laika Eiropas dzīves, kas viņam nāca tikai par samaitāšanu, jo beigu beigās jandāliņš noklusa un pulkveži nozuda, atstājot vakuumu un armagedona likumīgo mantinieku sīvos ķīviņus, un Kespijs atgriezās dzimtenē kā sabiedrībai nederīgs cilvēks ar krasi izteiktu nepatiku pret darbu — kā godīgu, tā ari negodīgu — un divām godpilnām rētām, iegūtām kauliņu spēlmaņu kautiņā. Taču viņš bija atgriezies mājās — tēvam par īdzīgu apmierinājumu un Elnorai un Aisomam par lielu sajūsmu — un tagad sēdēja virtuvē un stāstīja viņiem par karu.

—    Neviens baltais man vairs nav noteicējs, — viņš sacīja. — Karš visu ir izmainījis. Ja mēs, krāsainie, esam labi diezgan, lai atpestītu no vāciešiem Franciju, tad mēs esam labi diezgan arī priekš tam, lai mums būtu tās pašas tiesības, kādas vāciešiem. Vismaz francūži tā domā, un, ja Amerika tā nedomā, tad mēs viņai iemācīsim tā domāt. Jā, ser, tieši krāsainie zaldāti izglāba Franciju un Ameriku. Krāsaino pulki nogalē ja vairāk vāciešu nekā visas balto armijas kopā; un kur tad vēl kuģu izlādēšana no gaismas līdz gaismai par dolāru dienā!

—    Lai nu kā, bet tavu garo mēli karš ne par nieku nav saīsinājis, — Saimons sacīja.

—   Karš tieši atraisīja nēģeriem mēles, — Kespijs izlaboja. — Deva viņiem tiesības runāt. «Sitiet vāciešus, pēc tam varēsiet sacīt runas,» — tā mums teica. Un to nu mēs esam izdarījuši.

— Cik tad tu nogalēji, tēvoci Kespij? — Aisoms bijīgi apvaicājās.

—    Kas nu šos skaitīja! Ir gadījies vienā rītā nomušīt vairāk nekā visā šai mājā cilvēku. Reiz mēs, pietauvojušies malā, sēžam apakšā kuģa rūmē, kad piebrauc klāt viņu zemūdene un visi baltie virsnieki aizlaižas krastā un paslēpjas. Mums apakšā nav ne miņas, kas notiek, kamēr vācieši sāk laisties lejā pa trapu. Mums nav pat nevienas šautenes, bet, kad ieraugām viņu zaļos stilbus, mēs nolienam aizmugurē, un, tiklīdz kāds nolaiž kājas pie zemes, viens tam tūliņ ar mietu pa pauri un otrs pavelk to sāņus un ar dūci pārgriež rīkli. Viņu tur bija vismaz kādi trīsdesmit… Elnora, vai varu dabūt vēl kafiju?

—   Hm, — Saimons nomurmināja.

Aisoms klusēdams bolīja acis., un Elnora noņēma kali jas kannu no plīts un ielēja Kespijam vēl vienu tasi. Iedzēris dažus malkus, viņš turpināja:

—    Bet citreiz mēs ar kādu zelli ejam pa ceļu. Mums apnicis caurām dienām lādēt kuģus, un šis zellis, būdams kapteiņa gaitnieks, reiz noskatījis, kur kapteinis glabā atvaļinājuma zīmju blankas, un iegrūdis kādu žūksnīti kabatā, un tā nu mēs abi ejam uz pilsētu, kad mūs panāk viena kravas mašīna un šoferis saka, lai kāpjam iekšā. Viņš, šis šoferis, bija mācījies skolā, un, tiklīdz mēs nonākam tādā vietā, kur varētu būt pilns ar kara policistiem, šis izpilda trīs atvaļinājuma blankas, un mēs braukājam apkārt kā kungi, bet tad kādu rītu, kad izbāžam ^alvu, lai paskatītos, kur īsti esam, redzam, ka kabīnē raušas iekšā kara policists un šoferis pūlas šim kaut ko ieskaidrot. Tad nu gan laidām, ko nagi nes, un turpmāk soļojām kājām. Pēc tam bija jāiet ar līkumu pilsētām, kur atradās kara policija, jo mēs ar to zelli nepratām rakstīt un izpildīt atvaļinājuma blankas.

Kādu dienu mēs atkal ejam pa ceļu. Tas ir galīgi izposlits ceļš, un neizskatās, ka šajā apkaimē varētu būt kara policisti. Bet tie ir bijuši pēdējā pilsētā, kurai mēs esam .ipmetuši līkumu, un tamdēļ mums nav ne jēgas, ka esam klāt frontes līnijai, kamēr nonākam uz kāda tilta un uz• K l ienam virsū veselam pulkam vāciešu, kuri upē peldas, šie, mūs ieraugot, panirst zem ūdens, bet mēs ar to zelli paķeram divus viņu automātus un apsēžamies uz tilta margām, un, tiklīdz kāds vācietis paceļ galvu un grib ievilkt elpu, mēs bliežam virsū un tūliņ šo nokniebjam. Citu pēc cita kā tītarus purvā. Kā liekas, mēs nokniebām turpat vai simtu, līdz beigu beigās mums pietrūka patronu. Par to man iedeva šito te.

Viņš izvilka no kabatas spīdošu, apsudrabotu portorikāņu ordeni, un Aisoms klusi piegāja tuvāk, lai to varētu īsti aplūkot.

—    Hm, — Saimons nokrekšķinājās. Viņš sēdēja, uzlicis rokas uz ceļgaliem, un izbrīna pilnā aizgrābtībā raudzījās dēlā. Arī Elnora miltiem notraipītām rokām pienāca tuvāk.

—    Kādi tad šie izskatās? — viņa jautāja. —Vai maz ir līdzīgi cilvēkiem?

: — Liela auguma, —; Kespijs atbildēja. Sārtiem ģīmjiem un pēdas astoņas gari. Vienīgie vīri visā amerikāņu armijā, kuri spēja tikt ar tiem galā, bija krāsainie.

Aisoms atgriezās savā kaktā aiz malkas kastes.

—    Vai tev, puiškān, nelika pastrādāt dārzā? — Saimons viņam jautāja.

—    Nē, ser, — Aisoms atbildēja, vēl arvien jūsmīgi vērdamies tēvocī. — Mis Dženija teica, ka šai dienai pietiekot.

—    Tā vien skaties, ka nenāc man žēloties, kad viņa atkal ņems tevi strostēt, — Saimons brīdinoši noteica. Tad viņš jautāja dēlam: — Un kur tu nogalēji nākamo partiju?

—    Pēc tam mēs viņus vairs nenogalējām, ~ Kespijs sacīja. — Nospriedām, ka mūsu tiesai diezgan un ka pārējie jāatstāj tiem, kuriem par šito darbiņu maksā. Tā nu mēs tikai soļojām tālāk, kamēr ceļš izbeidzās pie kāda lauka. Tur bija ierakumi un veci dzeloņdrāšu žogi, un bedres, kurās dzīvoja cilvēki. Tie bija baltie amerikāņu kareivji, un viņi ieteica arī mums pameklēt kādu bedri un palikt kādu laiciņu tur, ja gribot karā mierīgi atpūsties. Tā nu mēs atradām vienu sausu bedri un ierīkojāmies tajā uz dzīvi. Darba nekāda mums nebija, un caurām dienām mēs gulšņājām ēnā un vērojām gaisa balonus, un klausījāmies šāvienos jūdzes četras tālāk uz priekšu. Tas zellis, kurš bija kopā ar mani, domāja, ka tur medī trušus, bet es jau nu sapratu, ko tas nozīmē. Baltie puiši mācēja rakstīt un uzskrīvēja mums atvaļinājuma zīmes, un mēs palēnītēm kātojām turp, kur stāvēja armijas daļas, lai sadabūtu, ko likt uz zoba. Kad atvaļinājuma zīmju blanku vairs nebija, mēs mežā uzgājām vietu, kur stāvēja kāda franču karaspēka daļa ar vairākiem lielgabaliem, un tad gājām pieēsties tur.

Tā mēs dzīvojām labu laiku, līdz kādu dienu gaisa baloni pazuda un baltie zēni teica, ka laiks kustēt uz priekšu. Bet mēs nospriedām, ka tālāk nav ko dzīties, un palikām tai pašā vietā. Tovakar atkal gājām pie francūžiem piestūķēt vēderu, bet arī šie bija aizvākušies. Tas zellis, kurš bija kopā ar mani, teica, ka šos sagūstījuši vācieši, bet neko skaidri mēs nezinājām. Kopš iepriekšējās dienas viss bija pieklusis, un mēs kātojām atpakaļ uz savu bedri. Tā kā mums nebija nekā, ko grauzt, inē3 ielīdām iekšā un likāmies slīpi, un nogulējām tā visu nakti, bet otrā dienā agri no rīta kāds ielien bedrē un uzkāpj mums virsū, un uzrauj mūs no miega. Tā bija viena no tām dāmiņām, kas paceļ armijas kaujas sparu, un šī meklēja vāciešu durkļus un siksnu sprādzes. «Kas jūs tādi esat?» šī jautā, un tas otrs zellis atbild: «Triecienvienības kareivji.» Un mēs raušamies ārā no bedres, bet neesam vēl paspēruši ne soli, kad piebrauc vesela kravas mašīna, pilna ar kara policistiem. Bet atvaļinājuma zīmes mums cauri.

—   Un ko tad jūs darījāt? — Saimons jautāja.

Aisoms klusēdams bolīja acis tumšajā kaktā aiz malkas

kastes.

—    Šie saņēma mūs ciet un iespundēja cietumā. Bet karš jau gāja uz beigām, un viņiem vajadzēja cilvēkus, kas lādē kuģus, un mūs aizsūtīja uz kaut kādu tur Brestu… Neviens baltais man vairs nav noteicējs — ne kara policists, ne arī kāds cits, — Kespijs vēlreiz paziņoja. — Kādu vakaru mēs sēžam kazarmās un raujam vaļā kauliņu spēli. Jau noskanējis signāls, ka jānodzēš gaisma, bet armijā katrs dara, kā grib, kamēr vien viņam netiek tas aizliegts, un, kad viens priekšnieks, garām iedams, saka: «Nodzēst gaismu!» — kāds zellis šim atbāž: «Panāc šurp, un tavs lukturis tūliņ pat nodzisīs.» Viņi, tie priekšnieki, bija divi, un šie atspēra vaļā durvis un sāka bliezt mums virsū, un tad kāds no mums apgāza lampu un mēs ņēmām kājas pār pleciem. No rīta vienu atrada tādu, ka šim nebija kur aplikt apkaklīti, un arī divi mūsējie bija atstiepuši kājas. Bet, kurš vēl no mūsējiem bija uzdarbojies, to viņi tā arī neuzzināja. Un tad mūs atlaida mājās.

Kespijs izdzēra kafijas tasi.

—    Neviens baltais man vairs nav noteicējs — ne leitnants, ne kapteinis, ne kara policists. Karš šiem baltajiem parādīja, ka viņi bez krāsainajiem nemaz nevar iztikt. Mīda mūs dubļos, bet, kad uguns pakulās, tad to vien skandina: «Lūdzu, ser, mister Krāsainais, šeit, kur skan taures! Mister Krāsainais, jūs esat tēvijas glābējs!» Un nu krāsainie grib izbaudīt uzvaras augļus un bez kādas kavēšanās.

—   Redz, kā, — Saimons nomurmināja.

—   Jā, ser. Un ar sievietēm arī tas pats. Baltā sieviete man bija Francijā un baltā sieviete būs arī te.

—   Klau, ko tev sacīšu, melnādainais, — Saimons ierunājās. — Dievs tas kungs tevi ilgi ir sargājis, bet mūždien viņš ar tevi nenoņemsies.

— Tad iztikšu bez viņa palīdzības, — Kespijs atcirta. Viņš piecēlās un izstaipījās. — Es nu iziešu uz lielā ceļa un ar kādu mašīnu aizlaidīšu uz pilsētu. Aisom, dod šurp manu formas tērpu!

Mis Dženija ar viešņu stāvēja uz terases, kad Kespijs gāja garām uz alejas pusi.

—   Redz, kur aiziet jūsu dārznieks, — Narcisa teica.

Mis Dženija pacēla skatienu.

—   Tas ir Kespijs, — viņa izlaboja. — Un, kā jums liekas, kur gan viņš dodas? Varu derēt, ka viņš iet uz pilsētu, — viņa piebilda, vērodama haki krāsas formā ģērbušos puisi, kurš pat no mugurpuses ar savu ļodzīgo gaitu pauda laiski izaicinošu nekaunību. — Kespij! — viņa sauca.

Iedams garām Narcisas nelielajai automašīnai, Kespijs, palēninādams soli, to nicīgi nopētīja, aiz laiskuma pat nepavīpsnājis, tad slāja tālāk.

—    Ei, Kespij! — Mis Dženija sauca vēl skaļāk. Bet puisis lēni un nekaunīgi līgoja tikai uz priekšu. — Viņš taču dzirdēja, — mis Dženija draudoši noteica. — Par to mēs ar viņu vēl parunāsim. Diez kurš bija tas idiots, kurš iedomājās dot melnādainajiem tādas pašas formas kā baltajiem? Misters Verdmens — tas bija gudrāks. Viņš jau toreiz šiem Vašingtonas stulbeņiem pateica, ka labi tas nebeigsies. Tie esot politiķi! — viņa izsacīja šo nevainīgo vārdu ar bezgalīgu, iznīcinošu nicinājumu. — Vai zināt, ko es darīšu, ja man apniks saieties ar kārtīgiem cilvēkiem? Es izvirzīšu savu kandidatūru kongresam! … Nē, nupat gan aizrunājos … Taču, atklāti sakot, reizēm man šķiet, ka šie Sartorisi un viss, kas tiem pieder, ir uz pasaules vienīgi tādēļ, lai mani mocītu un kaitinātu. Dieva laime, ka viņā saulē man vairs nebūs ar viņiem jānoņemas. Nevaru pateikt, kur viņi nokļūs, bet tas nu ir skaidrs, ka debesu valstībā neviens Sartoriss necik ilgi nepaliks.

Narcisa iesmējās. — Acīmredzot, mis Dženij, jums ir pilnīgi skaidrs, kur pēc nāves nonāksiet jūs.

—    Kādēļ tas man lai nebūtu skaidrs? Manuprat, nimbu un arfu es jau sen esmu sev nopelnījusi.

Viņa pacēla plaukstu virs acīm un paskatījās uz alejas galu. Kespijs bija ticis līdz vārtiem un tagad stāvēja ceļ-> malā, gaidīdams kādu garāmbraucošu pajūgu.

—   Tikai neņemiet viņu savā automašīnā — vai dzirdat? — mis Dženija pēkšņi sacīja. — Vai nepaliksiet uz pusdienām?

—   Nē, — viešņa atbildēja. — Man laiks braukt mājās. Krustmāte Sellija šodien nejūtas labi.

Ar cepuri un ziedu grozu rokās viņa brīdi vēl stāvēja «iiiulē, kaut ko klusībā apsvērdama. Tad, pēkšņi izlēmusi, izvilka salocītu, uz krūtīm paslēptu papīra lapu.

—  Ak saņēmāt vēl vienu? — mis Dženija, vērodama viņu, vaicāja. — Parādiet!

Viņa paņēma papīra lapu un atlocīja, un atkāpās atpak «i | ēnā. Viņas pensnejs karājās tievā zīda auklā, kuru lieliola atsperīte savienoja ar mazu, pie krūtīm pie•ipniustu zelta futrāli. Viņa parāva aukliņu un uzlika pensneju uz sava taisnā deguna. Viņas acis aiz stikliem bija saltas un caururbjošas kā ķirurgam.

PApirs — viena bloknota lapa — bija aprakstīts skaidrā, labi salasāmā rokrakstā, kuram pirmajā acu uzmetienā trūka jebkādas individualitātes; rakstītājs, kā redzams, bija jauns, bet tai pašā laikā tik sāji un klaji uzmācīgs, ka radija zināmu izbrīnu.

«Tu neadbildēji uz manu vēstuli no divdesmit piektā. l!s negaidu tavu atbildi uz reiz. Drīz tu adbildēsi man es varu gaidīt. Pāri es tev nedarīšu es esmu krietns un goti igs tu redzēsi kad mūsu ceļi savienosies. Es vēl negaidu tavu adbildi, bet tu zini kā dot man zīmi.»

Mis Dženija atkal salocīja papīra lapu ar vieglu, tikko manāmu pretīgumu.

—   Es šo lapeli sadedzinātu, ja tā nebūtu vienīgais pierādījums, ar kura palidzibu dabūt viņu ciet. Šodien pat es to iedošu Bejardam.

—   Nē, nē, — Narcisa aši iebilda, izstiepjot roku, — lūdzu, nevajag! Dodiet, es to saplēsīšu.

—    Bet šis, bērns, ir vienīgais pierādījums, šis un vēl arī tā otra vēstule. Mēs dabūsim detektīvu.

—    Nē, es jūs lūdzu! Es negribu, ka tas kļūtu vēl kādam zināms. Mis Dženij, nu, lūdzu! —? Viņa atkal izstiepa roku.

—    Jūs gribat to saglabāt, — mis Dženija teica ar saltu nosodījumu. — Kā muļķa skuķe, kurai kaut kas tāds glaimo.

—    Es to saplēsīšu, —• Narcisa atkārtoja. — Es jau būtu to izdarījusi, taču gribēju kādam parādīt. Es… man šķita … es domāju, ka nejutīšos tik netīra, ja būšu kādam to parādījusi. Lūdzu, atdodiet!

—   Tīrās blēņas! Kādēļ jums jājūtas netīrai? Jūs taču neesat viņam devusi ieganstu.

—   Nu, lūdzu, mis Dženij!

Bet mis Dženija neizlaida vēstuli no rokām.

—    Neesiet nu muļķe, —: viņa atcirta. — Kādēļ gan šādas lapeles dēļ jums būtu jājūtas netīrai? Jebkura jauna sieviete var saņemt šādu anonīmu vēstuli. Un daudzām tas patīk. Mēs visas esam pārliecinātas, ka vīrieši nav pret mums vienaldzīgi, un gribot negribot apbrīnojam cilvēku, kuram ir drosme mums to arī pateikt, vienalga, kas viņš tāds ir.

—   Lai viņš būtu kas būdams, man vienalga. Taču varēja vismaz parakstīties. Bet šādā veidā… Lūdzu, mis Dženij!

—    Neesiet nu muļķe, mis Dženija palika pie sava. — Kā mēs uzzināsim, kas viņš tāds ir, ja jūs iznicināsiet pierādījumu?

—   Es to nemaz negribu zināt!

Mis Dženija atdeva papīra lapu, un Narcisa to saplēsa sīkos gabalos un pārmeta pāri terases margām, un noslaucīja tērpā rokas. — Es to nemaz negribu zināt. Es gribu visu to aizmirst.

—    Blēņas! Jūs vai mirstat aiz ziņkārības. Varu derēt, ka jūs vērojat katru pretimnācēju un prātojat, vai tikai tas nav viņš. Un, ja jūs neko neuzsāksiet, tad tas tā arī turpināsies. Droši vien kļūs vēl ļaunāk. Labāk atļaujiet izstāstīt Bejardam!

—    Nē, nē, nekādā ziņā! Es negribu, ka viņš par to zinātu, ka nodomātu, ka es esmu … ka varētu … Turpmāk, es turpmāk tās sadedzināšu, nemaz neatvērusi.; i Bet nu man jāiet.

—   Jā, jā, jūs metīsiet tās tieši krāsnī, — mis Dženija ar saltu ironiju noteica.

Narcisa devās lejā pa kāpnēm, un mis Dženija atkal iznāca saules gaismā un noņēma pensneju, ļaujot tam ieslīdēt futrālī.

—    Tā, protams, ir jūsu darīšana. Bet es gan to neciestu. Taču man vairs nav divdesmit seši gadi… Nu, atbrauciet atkal, kad saņemsiet nakamo vai kad jums ievajadzēsies puķu.

—    Katrā ziņā atbraukšu. Paldies par ziediem.

—    Un paziņojiet, ko raksta Horess! Paldies dievam, ka ta ii tikai stikla pūšamā iekārta, nevis kara atraitne.

Katrā ziņā paziņošu. Uz redzēšanos.

Narcisa gludajā, baltajā tērpā, ar puķu grozu, kas ņirbēja, viņai ejot cauri saules izraibinātajai ēnai, iesēdās savā automašīnā. Jumts bija nolaists, un viņa uzlika cepuri un iedarbināja motoru. Tad paskatījās atpakaļ un pamāja ar roku.

—    Uz redzēšanos!

Nēģeris, kurš lēni slāja pa ceļu, apstājās un slepus vēroja tuvojošos automašīnu. Kad Narcisa jau bija turpat vai līdzās, tas ieskatījās viņai tieši sejā un jau grasījās uzsaukt, lai piestāj. Viņa piedeva gāzi un lielā ātrumā aizbrauca tam garām uz pilsētu, kur dzīvoja ķieģeļu namā kādā ciedriem noaugušā uzkalnā.

Viņa kārtoja zilaušus nespodrā, citrondzeltenā vāzē uz klavierēm. Krustmāte Sellija Vaita nepārtraukti šūpojās krēslā pie loga, ar kājām pret grīdu ritmā plakšinot līdzi. Viņas rokdarbu groziņš bija uzlikts uz palodzes aiz viegli plīvojošajiem aizkariem, bet melnkoka spieķis atsliets turpat līdzās.

—     Un tu biji tur divas stundas un viņu ne reizes neredzēji? — viņa jautāja.

—     Viņš nebija mājās, — Narcisa atbildēja. — Viņš bija aizbraucis uz Memfisu.

Krustmāte Sellija šūpojās krēslā.

—     Es šo Sartorisu vietā nemaz nebūtu ļāvusi viņam atgriezties. Es šo dēlieti neciestu savā mājā, kaut vai viņš būtu man trīskārt radinieks… Kādēļ tad šim bija jābrauc uz Memfisu? Tā lidotāju iestādījuma — kā nu to sauca — tur tak vairs nav.

—    Droši vien aizbrauca darīšanās.

—     Kādas šim Memfisā darīšanas? Bejards Sartoriss jau nu nav tāds muļķis, ka šim vējagrābslim kaut ko uzticētu.

—     Nezinu, — Narcisa atbildēja, kārtodama zilaušus. — Kā liekas, viņš drīz vien atgriezīsies. Tad tu pati varēsi viņam to pajautāt.

—          Es? Viņam pajautāt? Ar šo puisieti es savu mūžu neesmu ne vārdiņa pārmijuši. Un i netaisos to kādreiz darīt. Es saejos tikai ar džentlmeņiem.

Kārtojot ziedus, Narcisa nolauza dažus kātiņus īsākus.

—          Ko tad viņš tādu izdarījis, ko džentlmenim neklātos darīt, krustmāt Sellij?

—t Tikai lēcis no ūdenstorņiem un skrējis augšā ar gaisa baloniem vienīgi tādēļ, lai baidītu cilvēkus. Domā, es ciestu šo puisieti savā mājā? Būtu es Bejarda un Dženijas vietā, es ieslodzītu viņu trako namā.

—          Viņš nemaz nelēca no ūdenstorņa. Viņš tikai nolaidās lejā ar virvi un ienira baseinā. Un ar gaisa balonu lidoja Džons.

—          Bet es dzirdēju pavisam ko citu. Es dzirdēju, ka viņš lēcis no ūdenstorņa pāri veselai preču vagonu rindai un baļķu grēdām un bezmaz ietriecies baseina betonā.

—          Nē, tā vis nebija. Karādamies virvē, viņš atgrūdās no ūdenstorņa un pēc tam ienira baseinā.

—          Bet vai viņš nelēca pāri baļķiem un preču vagoniem? Un vai, to darot, viņš nevarēja lauzt sev kaklu, tāpat kā lēkdams no ūdenstorņa?

—   Varēja gan, — Narcisa atbildēja.

—          Nu, vai es neteicu! Un kādēļ viņam tas viss bija vajadzīgs?

—    Nezinu.

—    Skaidrs, ka nezini. Tieši tādēļ jau viņš to darīja.

Kādu brīdi krustmāte Sellija triumfāli šūpojās krēslā.

Narcisa pēdējo reizi pielika roku zilajam ziedu kārtojumam. Uz palodzes līdzās rokdarbu groziņam kā uz burvja mājienu klusi un negaidīti pēkšņi parādījās brūni svītrains kaķis. Vēl arvien pieplacis palodzei, tas piemiegtām acīm pārlaida skatienu istabai, tad nogūlās uz vēdera, atlieca galvu un ar sārtu, šauru mēlīti sāka laizīt sev plecu. Narcisa piegāja pie loga un uzlika plaukstu uz dzīvnieka gludās muguras.

—    Un tad vēl tā lidošana ar balonu, kad…

—          Tas nebija Bejards, — Narcisa atkārtoja. — Tas bija Džons.

—           Bet es dzirdēju pavisam ko citu. Es dzirdēju, ka tas bijis tas otrs un ka Bejards un Dženija ar asarām acīs iūgušies, raudzīdami to atrunāt. Es dzirdēju, ka…

—           Viņi abi tur nemaz nebija. Un Bejards vispār tur nebija klāt. Ar balonu lidoja Džons. Un viņš darīja to tādēļ, ka tas puisis, kam bija jālido, saslima. Džons pacēlan gaisa, lai skatītāji nejustos vīlušies. Es biju tur klāt un v i mi i to redzēju.

Ak s.tāvēji un mierīgi noskatījies, lai gan varēji pierviiiul Dženijai vai pāri laukumam aiziet uz banku un jiii'i.mkt Bejardu? Stāvēji un nebildi ne pušplēsta vārda?

Jā, — Narcisa atbildēja. Viņa tiešām stāvēja līdzās hoiesam gaidpilnajā, nekustīgajā fermeru pūlī un vēroja, i .1 balons piepūšas un virves savelkas, vēroja Džonu Sārti >1 īsu izbalējušā flaneļa kreklā un korda biksēs, kamēr i' ilagāna īpašnieks skaidroja viņam, kā jārīkojas ar virvi iii un izpletni, — stāvēja un, drudžaini kampdama gaisu, kurš izplūda ātrāk, nekā viņa spēja to ievilkt, ne acu nemkšķinādama, vēroja, kā balons zvāļojas gaisā kopā ar Džonu, kurš sēdēja zem tā uz trauslas, šūpīgas trapeces, un tad balons un cilvēki, un visa pasaule lēni apgriezās ar kājām gaisā un viņa attapās kāda furgona aizsegā, kur, cieši pieķērusies Horesam, centās atgūt elpu.

Džons nolaidās mežrožu audzē trīs jūdzes no pilsētas un atbrīvojās no izpletņa, un izgāja uz ceļa, un apstādināja kādu garām braucoša nēģera pajūgu. Jūdzi no pilsētas viņi ieraudzīja veco Bejardu, kurš ar savu ekipāžu trakā ātrumā brauca viņiem pretim, un, kad abi pajūgi uz crļa apstājās līdzās, vecais Bejards izlādēja savu briesmīgo, ilgi krājušos niknumu, bet viņa mazdēls saplēstām drēbēm sēdēja pretim ar tādu izteiksmi saskrāpētajā sejā, it kā vēl atrastos svētlaimes augstumos, kuros pirms brīža bija pacēlies.

Otrā dienā viņa sastapa Džonu uz ielas, kad viņš ar abiem brāļiem raksturīgo brāzmaino trauksmainību izdrāzās no kāda veikala un atlēca sāņus, lai nenotriektu viņu no kājām.

— Oh! Piedo … A, sveika! — viņš izmeta.

Plāksteriem nolīmētā seja bija jautra un pārgalvīga, un trakulīga, un viņš bija bez cepures. Uz mirkli viņa pavērās Džonā plati ieplestām, bezcerīgu ilgu pilnām acīm, tad aizšāva mutei priekšā plaukstu un ātriem soļiem, gandrīz skriešus metās prom.

Un tad viņa vairs nebija, karš aizrāva abus ar brāli, ieslēdza savā orbītā kā divus negantus kucēnus tālā suņu būdā. Mis Dženija Narcisai stāstīja par viņiem, par garlaicīgajām, aiz pienākuma rakstītajām vēstulēm, ko abi paretam sūtīja uz mājām, un tad viņš bija miris — bet kaut kur tālu aiz okeāna, tā ka mirstīgo atlieku, ko atdot zemei, nebija, un tādēļ Narcisai šķita, ka viņš vēl joprojām smejas par šo vārdu, kā bija smējies par visiem citiem miera stāvokļa apzīmējumiem, negaidīdams, lai Laiks viņam iemācītu, ka cilvēka gudrības augstākais sasniegums ir —» tiekties pēc sapņa, kurš būtu tik dižs, lai cilvēks to meklēdams nepazaudētu.

Krustmāte Sellija nepārtraukti šūpojās krēslā.

—    Vai nav vienalga, kurš īsti tas bija! Abi metami pār vienu kārti. Bet viņi jau, zināms, nav vainīgi, ka šos tik aplam audzināja. Samaitāja kā vienu, tā otru. Lūsija Sar« torisa līdz pat pēdīgai stundiņai nevienam neļāva viņiem ko aizrādīt. Ja tie būtu bijuši mani dēli, es… —* Viņč vēl arvien šūpojās krēslā. — Es šo dulnumu no viņieir izsistu. Ņēma un izaudzināja divus mežoņus. Bet paši ii tajās domās, ka Sartorisi ir pārāki par visiem citiem. Pati Lūsija Krenstone … no tik godājamas ģimenes, kāda otra visā štatā nav atrodama, pat viņa izturējās tā, it kā liktenis būtu piešķīris viņai dievišķu balvu, ļaudams kļūt par viena Sartorisa sievu un divu citu Sartorisu māti. Tas viss aiz lepnuma, veltīga lepnuma.

Viņa nepārtraukti šūpojās krēslā. Zem Narcisas plaukstas laiskā augstprātībā murrāja kaķis.

—    Pats dievs viņus sodījis, atņemdams Džonu, nevis to otru … Džons vismaz pašāva roku pie cepures, ja sastapa dāmu uz ielas, bet tas otrs … — Viņa vienmuļi šūpojās krēslā, dobji plakšinot kājas pret grīdu. — Centies turēties tālāk no viņa! Viņš tevi nogalēs tāpat kā savu nabaga sievu.

—    Vispirms ļauj man saņemt baznīcas svētību, krustmāt Sellij, — Narcisa teica. Zem kaķa gludās spalvas, ko viņa glaudīja, muskuļi pēkšņi savilkās cietos, stiepļu murskulim līdzīgos mezglos, un dzīvnieks, izstiepdamies kā gumija, izrāvās no viņas glāstiem un, pārlēcis pāri lievenim, pazuda skatienam. — Ai! — Narcisa iekliedzās. Tad apcirtās un paķēra krustmātes Sellijas spieķi, un izmetās ārā no istabas.

—    Paklau! … — krustmāte Sellija iesaucas. —: Tūliņ nes atpakaļ manu spieķi!

Viņa sēdēja, stingi raudzīdamās durvīs, un klausījas, kā Narcisas papēži steigšus aizklidzināja cauri gaitenim un pāri lievenim. Viņa piecēlās un izliecās ārā pa logu.

—   Tūliņ nes atpakaļ manu spieķi! — viņa sauca.

M'ircisa noskrēja lejā pa lieveņa kāpnēm. Kaķis bija paslēpies turpat kannu dobē, kur, pieplacis zemei, grozīja |aI\ ii un dzeltenās, plati ieplestās acis. Narcisa ar paceltu •pli ķi metās tam virsū.

—          l iec zemē! — viņa kliedza. — Laid vaļā!

Dzeltenās acis nikni pavērās viņā, tad dzīvnieks ierāva ifnivii un ar garu, slaiku lēcienu bija prom ar notverto pilinu zobos.

—          Ak tu, briesmonis! —Narcisa kliedza. — Ak tu . sartorissl — Un viņa svieda pakaļ spieķi svītrainajam pl.inkumam, kas nozibēja gar mājas stūri.

—   Tūliņ pat pacel un atdod man spieķi! — krustmāte Sellija pa logu sauca.

Viņas ar mis Dženiju sēdēja krēslainajā viesistabā. Durvis, kā vienmēr, bija līdz galam vaļā, un pēkšņi tajās parādījās jaunais Bejards un, palicis stāvot, raudzījās Narclsfi.

—   Tas ir Bejards, — mis Dženija teica. — Nāc, dēliņ, sasveicinies ar Narcišu.

—    Labdien, — viņš neskaidri nomurmināja, un Narcisa, sēžot uz klavieru soliņa, pagriezās un pierāvās tuvāk instrumentam. — Kas tā ir? — Bejards jautāja. Ienākdams telpā, viņš ienesa tajā saltu sasprindzinātību, ko viņa nebija aizmirsusi.

Narcisa, — mis Dženija īdzīgi atbildēja. — Nāc un sasveicinies, un beidz tēlot, it kā tu viņu nepazītu.

Narcisa padeva Bejardam roku, un viņš nevērīgi turēja l" nav r ja, taču uz viņu pat nepaskatījās. Viņa atvilka roku atpakaļ. Viņš uzmeta viņai mirkli, tad atkal sāka raudzīties sāņus un, ka tornis sliedamies viņām līdzās, laida pirkstus caur matiem.

Es gribu iedzert, — viņš teica. — Bet nevaru atrast dzērienu skapīša atslēgu.

—   Kādu laiciņu paliec, parunājies ar mums un tad vairs i arī iedzert.

īsu brīdi viņš palika stāvam, tad strauji pagriezās un, pirms mis Dženija paguva pavērt muti, jau bija norāvis kādam krēslam pārvalku.

—    Neaiztiec, mežoni! — mis Dženija iesaucās un piecēlās. — Ja tu esi par vārgu, lai turētos kājās, tad ņem manu krēslu. Es tūliņ būšu atpakaļ, — viņa sacīja Narcisai. — Man jādabū atslēgas.

Viņš sēdēja, vaļīgi atgāzies krēslā, un, vēl arvien laizdams pirkstus caur matiem, domīgi raudzījās uz saviem zābakiem. Narcisa sēdēja pilnīgi nekustīgi, pierāvusies pie klavieru malas. Beidzot viņa ierunājās:

—          Man ļoti žēl jūsu sievas un… Džona. Es lūdzu, lai mis Dženija paziņo jums, kad viņa …

Viņš sēdēja, lēni glaudīdams galvu, un pat šajā īslaicīgajā miera stāvoklī bija jaušama viņu urdošā trauksmainība.

—          Vai jūs neesat precējusies? — viņš jautāja. Viņa sēdēja pavisam klusi. — Ieteicu to izmēģināt, — viņš piebilda. — Katram cilvēkam reizi mūžā vajadzētu apprecēties, tāpat kā reizi mūžā aiziet karā.

Tiklīdz mis Dženija atnesa atslēgas, viņš, pietrūcies kājās, izslēja savu garo augumu un aizgāja.

—          Nu varat turpināt, — mis Dženija sacīja. — Viņš mūs vairs netraucēs.

—          Nē, man ir jāiet. — Narcisa steigšus piecēlās un noņēma no klavieru vāka savu cepuri.

—    Kā? Jūs tikai nupat atbraucāt.

—    Man jāiet, — Narcisa atkārtoja.

Mis Dženija piecēlās.

—          Nu labi, tikai mirklīti uzgaidiet! Es nogriezīšu jums ziedus.

—          Nē, citu reizi… es… es drīz vien atbraukšu pēc ziediem. Uz redzēšanos.

Pie durvīm viņa pameta ašu skatienu pāri vestibilam, tad devās tālāk. Mis Dženija pavadīja viņu līdz terasei. Narcisa nokāpa lejā pa kāpnēm un steigšus devās uz savu automašīnu.

—   Atbrauciet drīzāk! — mis Dženija sauca.

— Paldies, drīz vien atbraukšu, — Narcisa atbildēja,

— Uz redzēšanos.

II

Jaunais Bejards pārbrauca no Memfisas ar savu automašīnu. Līdz Memfisai bija septiņdesmit piecas jūdzes, un šis ceļojums ilga stundu un četrdesmit minūtes, jo labs gabals bija jābrauc pa zemes ceļu. Automašīna bija gara un zema, un pelēka. Četrcilindrīgajam motoram bija sešpadsmit vārsti un astoņas sveces, un firma garantēja as-

toņdesmit jūdžu ātrumu stundā, lai gan uz vēja stikla bija uzlīmēta papīra sloksne ar sarkanu uzrakstu (kam viņš ne pievērsa ne mazāko uzmanību), ka pirmās piecsimt jūdzes ar šādu ātrumu braukt nav ieteicams.

Kad Bejards iebrauca pa aleju un apstājās mājas priekšā, vectēvs sēdēja augšā uz terases, uzcēlis kājas uz margām, un mis Dženija savā glītajā, melnajā tērpā stāvēja pie kolonnas. Viņa nonāca lejā pa kāpnēm un aplūkoja automašīnu, un atvēra durvis, un apsēdās uz sēdekļa. Saimons parādījās pie durvīm un pārlaida tai ašu, nicīgu skatienu, un pazuda, bet Aisoms, izniris turpat pie stūra, sajūsmas pilnā apbrīnā klusi trinās tai apkārt. Bet vecais Hejards tikai noskatījās uz garo, noputējušo vāģi un ar rigāru rokās nokrekšķinājās.

—    Oh, te tik ērti kā šūpuļkrēslā, — mis Dženija sacīja.

Nāc tu arī pamēģini! —i viņa uzsauca vecajam Beja rdam.

Bet viņš tikai vēlreiz nokrekšķinājās un, augšup saslējis kājas, noraudzījās, kā jaunais Bejards veikli apsēžas pie stūres. Motors, it kā izmēģinot spēku, ierūcās un apklusa. Aisoms stāvēja līdzās kā saitē piesiets medību suns. Jaunais Bejards paskatījās uz viņu.

—    Nākamo reizi tu varēsi braukt līdzi, — viņš teica.

—   Kādēļ ne tūliņ pat? — mis Dženija jautāja. — Kāp iekšā, Aisom!

Aisoms ielēca automašīnā, un vecais Bejards nolūkojās, kā tā klusi aizslīd pa aleju un ielejā pazūd skatienam. Pēc brīža debesu zilgmē virs kokiem pacēlās putekļu mākonis un sārtodamies lēni kusa saulē, un aiz tā pamazām noklusa tāda kā tāla pērkona ducināšana. Vecais Bejards atsāka pakšķināt cigāru. Durvīs atkal parādījās Saimons.

—   Diez kur tad nu aizskrēja tieši pirms pašām vakariņām? — viņš jautāja.

Bejards nokrekšķinājās, un Saimons stāvēja durvīs, kaut ko neskaidri murminādams.

Pēc minūtēm divdesmit automašīna ieslīdēja dārzā un apstājās gandrīz tieši tai pašā vietā. Aisoma ģīmis aizmugures sēdeklī atgādināja atvērtas klavieres.

Mis Dženija bija bez cepures un abām rokām turēja matus, un, kad mašīna apstājās, kādu brīdi vēl palika sēžot. Tad viņa dziļi ievilka elpu.

—    Žēl, ka es nesmēķēju, — viņa teica un pēc tam noprasīja: — Bet vai ātrāk tā neiet?

Aisoms izkāpa un atvēra viņai durtiņas. Viņa pastīvī izrausās ārā, bet acis viņai mirdzēja un vecišķie, krun-. kainie vaigi bija pietvīkuši.

—   Cik tālu tad bijāt? — Saimons, stāvēdams durvīs, jautāja.

—    Mēs bijām pilsētā, — viņa lepni atbildēja, un balss viņai skanēja dzidri kā meitenei. Līdz pilsētai bija četras jūdzes.

Pēc nedēļas vecais Folzs ieradās pilsētā un iegriezās pie vecā Bejarda viņa kantorī, kurš reizē bija arī direktora kabinets. Tā bija liela telpa, kurā atradās garš galds ar krēsliem visapkārt un augsts skapis ar tukšajām bankas veidlapām, Bejarda rakstāmpults un grozāmais krēsls, un dīvāns, uz kura viņš katru pusdienas laiku kādu stundiņu nosnaudās.

Rakstāmpults, tāpat kā mājās, bija apkrauta visādiem krāmiem, kam ar bankas darbu nebija nekāda sakara, un uz kamīna dzegas bija sabāzti dažnedažādi lauksaimniecības priekšmeti un ari noputējušu pīpju kolekcija, un trīs četras tabakas dozes, kas sniedza prieku un mierinājumu ne tikai visam bankas personālam no apkopēja līdz direktoram, bet ari krietnai daļai klientu. Labā laikā turpat vai visu dienu vecais Bejards sēdēja, atgāzies krēslā pie ieejas durvīm, un klienti, viņu tur redzēdami, iegriezās kantorī un piebāza savas pīpes ar tabaku. Bija tāds kā nerakstīts likums ar reizi neņemt vairāk par pīpes tiesu. Šeit reizi mēnesī, kad vecais Folzs ieradās pilsētā, viņi ar veco Bejardu pasēdēja un, abi būdami kurli, pusstundu sakliedzās. Katrs viņu vārds bija skaidri dzirdams uz ielas un abos veikalos līdzās bankai.

Vecajam Folzam bija zilas, nevainīgas bērna acis, un, kad viņš atnāca, tad tūdaļ pat atraisīja vīstokli, ko vecais Bejards bija viņam pagādājis, un izņēma plāksnīti košļājamās tabakas, nogrieza gabaliņu un iebāza mutē, tad ielika plāksnīti atpakaļ vīstoklī un atkal to rūpīgi aizsēja. Divreiz gadā šai sainī bija jauna drēbju kārta, pārējās reizes — tabaka un turziņa piparmētras konfekšu. Aukliņu viņš nekad nepārgrieza, bet ar stīvajiem, mezglainajiem pirkstiem vienmēr atraisīja un atkal aizsēja. Naudu viņš neņēma.

Tā nu viņš atkal te sēdēja savā tīrajā, izbalējušajā kombinezonā, ar vīstokli uz ceļgaliem un stāstīja Bejardam par automašīnu, kura šorīt uz ceļa bija pabraukuši vipam garām. Vecais Bejards sēdēja pilnīgi nekustīgi, niknam acīm vērodams večuku, kamēr tas beidza savu stāstījumu.

—   Vai tu droši zini, ka tas bija viņš? —: vecais Bejards jautāja.

—          Tas autiņš tik veicīgi aizdrāzās garām, ka es neuzspēju saskatīt, vai tur kāds maz ir. Kurš īsti tas bijis, to es izdibināju, kad šeitan, pilsētā, iztaujāju cilvēkus. Rādās, ka tikai jūs vienīgais nezināt, ar kādu ātrumu viņš dzenas apkārt.

Kādu laiku vecais Bejards klusēja, tad iesaucās:

—    Bairon!

'Atvērās durvis, un ienāca grāmatvedis.

•— Klausos, ser pulkvedi, — viņš monotonā balsī sacīja.

—          Piezvaniet uz manu māju un pasakiet manam mazdēlam, lai viņš tai mašīnai neiet ne tuvumā, kamēr es pār-? rodos.

—           Klausos, ser pulkvedi. — Un tikpat klusi, kā ienācis, viņš bija prom.

Bejards pagriezās grozāmajā krēslā, un vecais Folzs paliecās uz priekšu un vērīgi ieskatījās viņa sejā.

—          Bejard, kas tas tāds jums uz vaiga? — viņš ievaicājās.

—          Ko, ko? — Bejards noprasīja, pielikdams roku pie neliela izauguma, kas, sejai piesarkstot, vēl vairāk izcēlās. — Šis te, vai? Kas viņu zina! Pirms kādas nedēļas parādījās. Un kas tad ir?

—          Vai tas kļūst lielāks? — večuks jautāja. Viņš piecēlās un nolika savu saini uz grīdas, un izstiepa roku. Vecais Bejards atrāva galvu atpakaļ.

—: Sīkums, — viņš īdzīgi noteica. —s Nevajag aiztikt.

Bet vecais Folzs atbīdīja viņa roku un aptaustīja izaugumu.

—          Hm, — viņš novilka. —: Ciets kā akmens. Un augs vēl lielāks. Es to pavērošu un, kad pienāks laiks, noņemšu. Šobrīd tas vēl nav nobriedis.

Pēkšņi bez mazākā trokšņa viņiem līdzās nostājās grāmatvedis.

—          Jūsu virēja teica, ka viņi abi ar mis Dženiju aizbraukuši ar automašīnu pavizināties. Jūsu rīkojumu es nodevu.

— Ko? Dženija aizbraukusi viņam līdzi? — vecais Beljards pārjautāja.

—   Virēja teica, ka aizbraukusi, — grāmatvedis monotonā balsī atkārtoja.

—    Nu labi.

Grāmatvedis aizgāja, un vecais Folzs pacēla no grīdas savu vīstokli.

—    Man nu arīdzan laiks doties ceļā, — viņš teica. — Jaunnedēļ es to atnākšu apskatīt. Bet pagaidām jūs to

neaiztieciet.

Viņš devās nopakaļ grāmatvedim, un drīz vien arī vecais Bejards piecēlās un stīvi izgāja cauri vestibilam, un atzvila krēslā pie durvīm.

Vakarā, kad viņš atgriezās mājās, automašīna nekur nebija redzama un Dženija uz viņa saucienu neatbildēja. Viņš uzkāpa savā istabā un uzvilka jājamzābakus, un aizkūpināja cigāru, bet, kad viņš pa logu paskatījās lejā uz pagalmu, ne Aisoma, ne apseglotās ķēves tur nebija. Vecais seters sēdēja un raudzījās augšup viņa logā. Kad tajā parādījās vecā Bejarda galva, suns piecēlās un aizlipināja līdz virtuves durvīm, tad atkal pacēla acis uz viņa logu. Vecais Bejards smagi nokāpa lejā pa kāpnēm un devās cauri mājai, un iegāja virtuvē, kur Kespijs, kaut ko stāstīdams Elnorai ar Aisomu, sēdēja pie galda un ieturēja pusdienas.

—    Bet reiz mēs abi ar kādu citu zelli… — Kespijs stāstīja.

Šai brīdī Aisoms, kurš sēdēja kaktā uz malkas kastes, pacēlis savu apaļo galvu, ieraudzīja Bejardu un, acis bolīdams, uzslējās kājās. Arī Elnora sastinga ar slotu rokās, bet Kespijs pat nedomāja piecelties, tikai pagrieza galvu un gremoja tālāk, piemiegtām acīm blenzdams vecajā Bejardā, kurš stāvēja durvīs.

—    Jau izgājušo nedēļu es liku tev pateikt, lai tu neslaisties te pa virtuvi, citādi iztriekšu tevi no mājas, — vecais Bejards sacīja. — Vai tev tas ir zināms vai nav?

Kespijs, vēl arvien gremodams, kaut ko noņurdēja zem deguna, un vecais Bejards iegāja virtuvē.

—   Tūliņ ej apseglo manu zirgu!

Kespijs demonstratīvi uzgrieza viņam muguru un paņēma no galda glāzi paniņu.

—   Ej taču, Kespij! — Elnora čukstēja.

—          Es neesmu šeit nolīdzis darbā, — Kespijs atbildēja, bet ne tik skaļi, tai Bejards sadzirdētu. Tad pagriezās pret Aisomu. — Kādēļ tu neej apseglot viņam zirgu? Tu taču šeit strādā, vai ne?

—    Dieva dēļ, Kespij! — Elnora lūdzās. Tad skaļi sacīja:

—   Jā, ser pulkvedi, viņš tūdaļ ies.

—    Es, vai? Ak tu tā domā? — Kespijs novilka un cēla glāzi pie mutes, bet, redzēdams, ka Bejards sakustas, neizturēja un, iekams tas bija pienācis viņam klāt, aši piecēlās un pāri virtuvei devās uz durvīm, taču pat viņa mugurpuse pauda īdzīgu nekaunību. Bejards panāca viņu tai brīdī, kad viņš pie durvīm saminstinājās.

—= Vai tu iesi seglot man ķēvi vai ne? — viņš noprasīja.

Gaidi vien, mīļais, — Kespijs noteica mazliet klusāk, nekā Bejards varēja sadzirdēt.

—    Ko?!

—    Apžēliņ, Kespij! — Elnora ievaidējas.

Aisoms ierāvās kaktā. Kespijs aši ieskatījās Bejardam sejā un atvēra durvis.

—    Es jau teicu — gaidi vien, — viņš, paceldams balsi, atkārtoja.

Saimons, kurš stāvēja lejā pie lieveņa kāpnēm līdzās seteram, bezzobaino muti iepletis, raudzījās viņos, un vecais Bejards pastiepa roku, izrāva no malkas kastes pagali un tik pamatīgi ievilka Kespijam, ka tas izlidoja pa atvērtajām durvīm un notenterēja lejā tēvam pie kājām.

—    Un tagad ej apseglo manu ķēvi! — vecais Bejards sacīja.

Saimons palīdzēja dēlam piecelties un, setera nopietni ziņkārā skatiena pavadīts, aizvilka viņu uz stalli.

—    Cikreiz es neesmu tev teicis, ka šie jaunmodīgie kara laika jociņi neies te cauri, — viņš nikni purpināja.

—    Saki paldies dievam, ka tev tik stiprs pauris. Ej seglo ķēvi, bet tās runas par nēģeru brīvību lai paliek pilsētniekiem, varbūt viņu saprašanai tās der. Nu, saki — kālab mums, melnādainajiem, tāda brīvība vajadzīga? Vai tad jau tāpat uz mūsu pleciem nav vairāk, nekā mēs spējam nest?

Todien pie vakariņu galda vecais Bejards pacēla acis no jēra cepeša un paskatījās uz mazdēlu. — Villijs Folzs man stāstīja, ka tu šodien uz nabagmājas pakalna esot aizdrāzies viņam garām ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā.

—   Tīrās blēņas, — mis Dženija lepni atbildēja. —: Ar piecdesmit četri. Es pati skatījos uz •— nu, kā to sauc, Bejard? — uz spidometru.

Vecais Bejards sēdēja, mazliet pieliecis galvu, vērodams rokās drebošo nazi un dakšiņu; viņš dzirdēja, kā zem vestes, aiz kuras bija aizbāzta salvete, sitas sirds —-s mazliet vājāk un mazliet ātrāk nekā parasti, un juta sev. pievērsto mis Dženijas skatienu.

—    Bejard, — viņa skarbi ierunājās, — kas tev tur uz vaiga?

Viņš tik strauji piecēlās, ka ar lielu blaukšķi apgāza krēslu, un, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, smagiem soļiem atstāja istabu.

III

Zinu gan, ko tu gribi no manis, — mis Dženija pāri laikrakstam sacīja Bejardam. — Tu gribi, lai es metu pie malas saimniekošanu un cauru dienu sēžu tai automašīnā. Taču tā nebūs, uz to tu neceri. Es labprāt šad tad pavizinos, bet man jau tāpat ir darba līdz kaklam, un es nevaru visu laiku sekot, lai viņš netriecas apkārt ar tādu ātrumu un nelauž automašīnu. Un pats sev kaklu, — viņa piemetināja, sausi nočaukstinādama laikraksta lapu. — Turklāt tev vajadzētu apjēgt, ka viņš nebrauks lēnāk tikai tādēļ, ka blakām kāds sēž, — viņa sacīja. — Ja tu tiešām domā, ka tas varētu līdzēt, tad sūti viņam līdzi Saimonu. Tam nu ir brīva laika, cik uziet. Var jau būt, ka viņam ir kaut kāds darbs, kopš tu vairs nebrauc ar ekipāžu, tikai man nav nekas zināms par to. — Viņa atkal ķērās pie lasīšanas.

Vecā Bejarda cigārs kūpēja nekustīgajā rokā.

— Varbūt sūtīt viņam līdzi Aisomu, — viņš ieminējās.

Mis Dženija nikni nočaukstināja laikrakstu un ar skatienu ieurbās brāļadēlā.

—    Žēlīgā debess! Tad labāk piekaļ viņu pie ķēdes, lai vienreiz ir miers! \

—    Bet tu taču pati ierunājies, ka varētu sūtīt viņam līdzi Saimonu. Saimonam netrūkst, kur pielikt roku, turpretī Aisomam tik vien tā darba kā reizi dienā apseglot manu ķēvi, bet to es varu izdarīt pats.

—   Es tikai gribēju pajokot, — mis Dženija sacīja. • Ak dievs, kā es neesmu vēl sapratusi, ar ko īsti man darīšana! Bet, ja tev tā ievajadzējies izgudrot melnajiem jaunu darbu, tad uzdod to Saimonam. Aisoms ir vajadzīgs man, lai tev turētos jumts virs galvas un būtu kaut kas, ko likt uz galda. — Viņa nočaukstināja laikrakstu. — Kādēļ tu nevari skaidri un gaiši viņam pateikt, lai nebrauc lik ātri? Cilvēkam, kuram astoņas stundas ik dienas jānosēž bankas durvīs, nepavisam nav pārējo dienas daļu jātriecas ar auto kā apsvilušam, ja viņš to nevēlas.

—   Domā, ka būtu vērts viņam to lūgt? Savu mūžu neviens no šiem trakuļiem vēl gan nav mani klausījis.

—   Lūgt šo sātanu? — mis Dženija izsaucās. —1 Ak dievs, kurš tad tev liek viņu lūgt? Aizliedz, un cauri! Saki, ja tu vēl padzirdēsi, ka viņš joņo ar tādu ātrumu, tu viņam ādu pār acīm nomauksi. Taču, kā liekas, tev pašam tīk vizināties ar automašīnu, tikai tu neparko negribi atzīties un tev gluži vienkārši nepatīk, ka viņš brauc arī tad, kad tevis nav līdzās.

Bet vecais Bejards jau bija piecirtis kājas pie grīdas un piecēlies un smagiem soļiem atstāja istabu.

Taču pa kāpnēm augšup viņš negāja, un mis Dženija, izdzirdusi viņa soļus aizdimdinām uz mājas otru galu, drīz vien piecēlās un devās viņam pakaļ līdz sētas lievenim, kur viņš tumsā bija palicis stāvam. Nakts bija tumša, pilna pavasara smaržu un kukaiņu čirkstēšanas. Pret tumšajām debesīm rēgaini melnēja tumšākais zirgu stallis.

—    Viņš vēl nav pārbraucis, — mis Dženija nepacietīgi noteica, uzlikdama roku viņam uz pleca. — Tad jau es būtu tev pateikusi. Kāp nu vien augšā un liecies gultā, viņš taču ieies pie tevis, kad pārbrauks. Ar savu muļķīgo baiļošanos tu vēl piedomāsi viņam nelaimi, un viņš no visas tiesas ietrieksies grāvī. Reizēm tu esi tāds kā mazs bērns, — viņa daudz maigāk piemetināja. — Naktī braukt nemaz nav bīstamāk nekā dienā. Nāc nu istabā!

Viņš nokratīja viņas roku, taču paklausīgi pagriezās un gāja iekšā. Šoreiz viņš devās augšup pa kāpnēm, un viņa varēja dzirdēt, kā viņš smagi soļo pa guļamistabu. Drīz viņš pārstāja blaukšķināt durvis un atvilktnes, uzdedza naktslampiņu un atgūlās ar Dimā sējumu rokās. Pēc kāda laika atvērās durvis un jaunais Bejards ienāca gaismas lokā un paskatījās viņā ar savām drūmajām acīm.

Vectēvs nepamanīja viņa klātbūtni, un viņš pieskārās tam pie pleca. Kad vecais Bejards pacēla galvu, jaunais Bejards pagriezās un atstāja istabu.

Trijos dienā, kad bankas logiem nolaida žalūzijas, vecais Bejards pazuda savā kabinetā. Kasieris un grāmatvedis aiz barjeras dzirdēja, kā viņš rībinājas un blākšķinājas aiz durvīm. Kasieris ar rūpīgi sakrauto sudraba monētu kaudzīti pirkstos brīdi ieklausījās.

—    Vai dzirdat? — viņš ierunājās. — Pēdējā laikā kaut kas viņam nedod miera. Agrāk viņš tur bija kluss kā pelīte, kamēr viņam atbrauca pakaļ, bet pēdējās dienas būkšķinās un dimdinās, it kā dzenātu sirseņus.

Grāmatvedis klusēja. Kasieris nolika sudraba monētu kaudzīti sāņus un sāka kraut nākamo.

—    Kaut kas viņam nedod miera. Ka tikai revidents nav kaut ko sapūtis!

Grāmatvedis klusēja. Viņš nolika sev priekšā uz galda aritmometru un pagriezdams noklikšķināja rokturi. Blakus istabā dunēja vecā Bejarda soļi. Kasieris rūpīgi sakrāva stabiņā atlikušās sudraba monētas un uztina cigareti. Grāmatvedis noliecās pār nemitīgi klikšķošo aritmometru, un kasieris aizlīmēja cigareti un aizsmēķēja, un aizlīgoja līdz logam, un pacēla aizkaru.

—    Šodien atbraucis Saimons ar karieti, — viņš sacīja. — Laikam tas zellis beigu beigās tomēr būs sadauzījis to automašīnu. Ejiet pasauciet pulkvedi!

Grāmatvedis nošļūca no savas taburetes un aizgāja, un atvēra dibenistabas durvis. Vecais Bejards ar cepuri galvā pacēla acis no rakstāmpults.

—    Labi, Bairon, — viņš noteica.

Grāmatvedis atgriezās pie sava galda.

Vecais Bejards stīvi izsoļoja cauri vestibilam un atvēra ārdurvis, un ar rokuri plaukstā palika kā sastindzis.

—    Kur Bejards? — viņš jautāja.

—    Viņa nav, — Saimons atbildēja.

Vecais Bejards piegāja pie karietes.

—    Kā tā? Kur tad viņš ir?

—    Kaut kur aizbrauca abi ar Aisomu, — Saimons sacīja. — Dievs zina kur tie tagad ir. Dienas vidū atrāva puiku no darba, lai ar autiņu pabraukātos.

Vecais Bejards atbalstījās pret ekipāžas malu, un plankums viņa sejā nobālēja un izspiedās.

Kad es esmu tā pūlējies Aisoma paurī iedzīt kauč luiksīti saprašanas, — Saimons turpināja. Viņš turēja zirgus izslietām galvām, gaidīdams saimnieku iesēžamies.

-        Lai ar autiņu pabraukātos, — viņš atkārtoja. — Lai gluži vienkārši pabraukātos.

Vecais Bejards iekāpa un smagi atzvila sēdeklī.

—          Ir nu gan man vienreiz uz kakla vispēdīgo slaistu un dīkdieņu varza. Bet tad, kad es nonākšu nabagmājā, jūs visi, draņķi, jau būsiet tur priekšā.

—: Paskat, nu ari jūs vēl skaišaties, — Saimons sacīja.

—    Mis Dženija jau kliedza uz mani, kamēr nebiju ticis laukā pa vārtiem, un šai galā arī jūs sākat to pašu. Bet, ja misters Bejards to puiku neatstās mierā, no viņa iznāks bezmaz tāds pats razbainieks, kādi tie pilsētas melnādainie, par spīti visiem maniem lielajiem pūliņiem.

— Dženija viņu pārāk izlutinājusi, — vecais Bejards teica. — Pat Bejards nespēj viņu vēl vairāk samaitāt.

—          Jā, tur nu jums pilnīga taisnība, — Saimons piekrita. Un parāva grožus. — Nu, tad braucam!

—          Pagaidi, Saimon, — vecais Bejards teica. — Uz bridi pieturi!

Saimons apstādināja zirgus.

—    Ko jūs gribējāt?

Plankums uz Bejarda vaiga bija atguvis parasto izskatu.

—          Ieej manā kabinetā un paņem no kamīna malas, no kastītes, cigāru, -— viņš sacīja.

Pēc divām dienām pret vakaru, kad viņi abi ar Saimonu vienā mierā brauca uz mājas pusi, kādā pagriezienā gandrīz reizē ar brīdinošo motora troksni viņiem pretim izdrāzās automašīna, ielidoja grāvī un atkal tika uz ceļa, un aizšāvās garām, un īsu sekundes daļu pie stūres pazibēja Aisoma acu baltumi un žilbinoši baltie, ziloņkaulam līdzīgie zobi. Kad automašīna vakarā atgriezās mājās, Saimons aizveda Aisomu uz stalli un nosloksnēja ar aizjūga siksnu.

Tovakar pēc vakariņām viņi sēdēja kabinetā. Vecais Bejards turēja rokā neaizdegtu cigāru. Mis Dženija lasīja laikrakstu. Logā vēdīja viegls pavasara vējiņš.

—          Varbūt beigu beigās viņam tas apniks, ?—= vecais Bejards pēkšņi ierunājās.

Mis Dženija pacēla galvu.

= Ja apniks, vai zini, ko tad viņš darīs, kad viņam liksies, ka mašīnai pārāk mazs ātrums? pāri laikraksta malai viņa noprasīja.

Vecais Bejards sēdēja ar neaizdegtu cigāru rokās un, viegli pieliecis galvu, raudzījās sāņus.

—    Viņš ņems un nopirks sev aeroplānu. «= Mis Dženija nočaukstināja laikrakstu un pāršķīra lapu. — Viņam vajadzīga sieva, — viņa piemetināja, atkal sākdama lasīt. —Lai viņam būtu dēls, un tad, ja viņš vēlas, lai lauž sev kaklu vai katru dienu. Tam debesu tēvam gan nav bijis necik prāta, — viņa noteica, domādama par tiem abiem, par Bejarda mirušo brāli. — Bet dievs mans liecinieks, ka nevienai man tīkamai meitenei es nenovēlu to krustu kļūt par viņa sievu.

Viņa atkal nočaukstināja laikrakstu un pāršķīra lapu.

—    Bet ko tad var gribēt no viņa? Un vispār — no jebkura Sartorisa. Tu cauriem vakariem dzenies viņam līdzi nevis tādēļ, ka cerētu ar savu klātbūtni padarīt viņu piesardzīgāku. Tu brauc viņam līdzi tikai tādēļ, lai tad, kad tas vāģis apmetīs kūleni, arī tu būtu tur klāt. Un pēc visa tā tu vēl iztēlojies, ka domā par citiem vairāk nekā viņš.

Vecais Bejards turēja rokās cigāru, joprojām raudzīdamies kaut kur sāņus. Mis Dženija pāri laikraksta malai vēlreiz paskatījās uz viņu.

—   No rīta brauksim uz pilsētu pie ārsta, lai paskatās, kas tev tur ir uz sejas, vai dzirdi?

Kad vecais Bejards guļamistabā pie kumodes ņēma nost kaklasaiti un apkaklīti, viņa skatiens apstājās pie pīpes, ko viņš pirms mēneša bija tur uzlicis, un viņš nolika kaklasaiti un apkaklīti sāņus un paņēma pīpi, un paturēja rokās, ar īkšķi lēni berzēdams apdegušo galviņu.

Tad pēkšņā apņēmībā viņš atstāja istabu un smagi aizdimdināja pa gaiteni, kura galā bija kāpnes, kas veda augšup tumsā. Uztaustījis elektrības slēdzi, viņš piesardzīgi rausās augšā pa stūri iespiestām, tumšām vītņu kāpnēm līdz šaurā leņķī iebūvētām durvīm, kas atvērās uz plašu, zemiem, slīpiem griestiem izbūvētu telpu, no kuras vēdīja pretim putekļu un klusuma, un vecu, nevajadzīgu lietu smarža.

Te bija pilns ar dažnedažādām, juku jukām sakrautām mēbelēm, un tieši šī telpa, kur kušetes un krēsli kā rāmi spoki dusēja cits cita stingajās, izģindušajās skavās, bija pati piemērotākā vieta, kur mirušie Sartorisi varēja sanākt un patērzēt par senajām slavas un posta dienām. Pašā vidū no griestiem nokarājās gara aukla ar kailu spuldzi galā. Bejards atknibināja un pievilka auklu pie sienas un piestiprināja virs ciedru lādes, un piebīdīja tai' līdzās krēslu un apsēdās.

Lāde nebija atvērta kopš 1901. gada, kad viņa dēlu Džonu noveda kapā dzeltenais drudzis un vecs, spāņu karā iegūts ievainojums. Bija iegansts lādi atdarīt vēl divas reizes — pagājušā gada jūlijā un oktobrī, taču otrs mazdēls kā dzīvs bija viņa acu priekšā, nezaudējis savu apbrīnojamo, no senčiem mantoto sparīgumu. Tādēļ viņš bija vilcinājies, domādams nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu.

Atslēga iesprūda, un viņš labu laiku pacietīgi centās to atmūķēt. Rūsa lobījās nost un lipa pie plaukstām, un viņš atmeta ar roku un piecēlās, un parakņājās mantu kaudzē, un atgriezās ar smagu čuguna svečturi rokās, ar pāris sitieniem atbrīvoja iesprūdušo slēdzeni un izvilka to, un pacēla vāku. No lādes vēdīja pretim tik tikko jaušama, atsvaidzinoša ciedru smarža un sauss, smeldzīgs, atdzisušu pelnu smaržai līdzīgs muskusa aromāts. Pašā virsū bija sievietes tērps. Brokāts bija kļuvis nespodrs, smalkās mežģīnes — dzēlgani pelēkas, blāvas un bezmiesīgas kā saules gaisma februārī. Viņš piesardzīgi izņēma tērpu no lādes. Mežģīnes, mīkstas un blāvas, kā vīns izlija viņam uz rokām, un viņš tās nolika sānis un izvilka floreti. Tā bija no Toledo tērauda, ar tik tievu un smalku asmeni kā gari stiepta vijoles skaņa. Samta maksts bija grezna un eleganta, un notraipīta un šuves — pārkaltušas un ieplīsušas.

Vecais Bejards pasvārstīja floreti rokās, it kā cenzdamies noteikt tās svaru. Šis bija tāds rīks, kādu ikviens Sartoriss uzskatītu par pašu piemērotāko tabakas dēstīšanai tikko uzplēstā zemē, — šis un arī sarkanie papēži un kruzuļainās aproces, ko šīs dzimtas pārstāvji valkāja, ardami zemi un karodami ar saviem biklajiem un vientiesīgajiem kaimiņiem.

Viņš nolika floreti sāņus. Zem tās bija smags kavalērijas zobens un palisandra šķirstiņš ar divām sudraba kalumiem rotātām divkauju pistolēm, maldinoši trauslām kā sacīkšu zirgi, un arī tas daikts, ko vecais Folzs bija nosaucis par «nolāpīto derindžeru». Strups, baismīgs stumbenis ar trim stobriem, kroplīgs un draudīgi lietišķs, gulēja starp abiem pārējiem ieročiem kā ļauns, indīgs kukainis starp diviem ziediem.

Tad viņš izvilka zilu četrdesmito gadu armijas laiviņcepuri un nelielu māla trauciņu, un meksikāņu mačetī, un garsnīpainu eļļas kanniņu, kādas lieto lokomotīvju vadītāji. Kanniņa bija no sudraba un uz tās iegravēta krāšņa vainaga apvīta tvaika lokomotīve ar milzīgu zvanam līdzīgu dūmeni. Apakšā bija uzraksts «Virdžīnijā» un datums: «1873. gada 9. augustā.»

Viņš nolika visu to sāņus un ar pēkšņu mērķtiecību sāka vilkt ārā visas pārējās mantas — pelēkus, tresēm un uzplečiem rotātus konfederātu armijas svārkus un zariņu rakstā izaustu muslīna tērpu, no kura nāca viegla lavandas smarža, — tā atsauca atmiņā senus, ceremoniālus menuetus un vienmērīgajā sveču gaismā trīsošus sausseržus, — un arī dažnedažādus nodzeltējušus, akurāti apsaitētus papīru saišķus un, visbeidzot, milzīgu bībeli vara apkalumā. Viņš uzlika to uz lādes malas un atvēra. Papīrs ar gadiem bija nobrūnējis un izdēdējis un pēc struktūras atgādināja viegli samitrinātus pelnus, tā kā lappuses šķita saturam kopā vienīgi vecmodīgais, izbalējušais raksts. Viņš uzmanīgi atšķīra bībeli atpakaļ līdz sākuma lapām. No pēdējās tukšās lappuses apakšmalas savā skaudrajā vienkāršībā pacēlās izbalējusi vārdu un datumu sleja, kas laika gaitas iespaidā kļuva arvien bālāka. Augšmalā un arī iepriekšējās lappuses apakšpusē raksts vel bija salasāms, taču vidū izdzisa, un tālāk lapa bija tukša, to izraibināja vienīgi neskaidras laika zoba pēdas un nejauši, brūni tintes traipi.

Vecais Bejards labu laiku palika sēžam, apcerēdams savas dzimtas aizgājušos slavas laikus. Sartorisi bija metuši izaicinājumu Laikam, taču Laiks viņiem neatriebās, jo tamjDija daudz ilgāks mūžs nekā Sartorisiem. Bet varbūt tam pat nebija jausmas, ka tādi Sartorisi vispār eksistē. Lai nu būtu kā būdams, tas bija skaists žests.

«Deviņpadsmitā gadsimtā ģenealoģija ir tīrā blēņošanās,» Džons Sartoriss reiz teica. «Vēl jo īpaši Amerikā, kur svarīgs ir tikai tas, ko cilvēks sagrābj un notur, un kur mums visiem ir kopīgi senči un vienīgais pamats, kuru ar zināmu pārliecību mēs varam uzskatīt par sava ciltskoka aizsākumu, ir Vecais Beilijs[3]. taču cilvēks, kurš «itklāti paziņo, ka viņam vienalga, kas bijuši viņa senči, Ir tikai drusku mazāk godkārīgs nekā tas, kurš attaisno savu rīcību ar iedzimtību. Un es uzskatu, ka ikviens Sartoriss var sev atļauties mazliet godkāres un, ja viņam tas dara patikšanu, pablēņoties ar ģenealoģiju.»

Jā, tas bija skaists žests, un vecais Bejards sēdēja un mierīgi apsvēra to, ka domās lietojis šo vārdu pagātnes laikā. Bija. Liktenis, cilvēka dzīves iepriekšnolemtība, raugās uz viņu no ceļmalas žoga, ja vien šis cilvēks spējīgs to pazīt, un, smagi elsdams, viņš atkal lauzās cauri brikšņiem, kamēr mijkrēslī noklusa dūkanā ērzeļa soļu dima, un aizmugurē dārdināja jeņķu patruļa, dārdināja arvien klusāk un klusāk, kamēr viņš, palicis gluži bez elpas, mežrožu čūkslī pieplaka pie zemes un dzirdēja, kā vajātāji aizdrāzās citā virzienā. Tad, līzdams tālāk, viņš nonāca līdz pazīstamajam strautam zem dižskābarža un, kad viņš noliecās padzerties, viņa sejā atplaiksnīja dziestošās dienas pēdējā atblāzma, kas asi izcēla pieri un degunu virs iekritušajiem acu dobuļiem un aiz elpas trūkuma atšieptos zobus, un pēkšņi uz mirkli no dzidrā ūdens viņam pretim raudzījās galvaskauss.

Cilvēka likteņa ceļa neizstaigātie pagriezieni… Bet, kā saka, tad debesu valstība, šī ļaužu pilnā vieta, atrodas tieši aiz šāda pagrieziena; debesu valstība, pilna cilvēka ilūzijām par sevi un gluži pretējiem citu — līdzīgas ilūzijas lolojošu prātu uzskatiem par viņu pašu… Viņš pagrozījās un klusi nopūtās, un izvilka pildspalvu. Slejas apakšā viņš uzrakstīja:

«Džons Sartoriss, 1918. gada 5. jūlijā.» —^ un rindu zemāk:

«Kerolaine Vaita Sartorisa un dēls. 1918. gada 27. oktobrī.»

Kad tinte nožuva, viņš aizvēra bībeli un nolika vietā un izvilka no kabatas pīpi, un ielika to palisandra šķirstiņā pie divkauju pistolēm un derindžera, un atlika visu mantību vietā, un aizvēra un aizslēdza lādi.

Mis Dženija atrada veco Bejardu krēslā pie bankas durvīm. Viņš raudzījās viņā labi tēlotā izbrīnā, un viņa kurlums šķita vēl dziļāks nekā citkārt. Bet mis Dženija ar saltu nepiekāpību uzdabū ja veco Bejardu kājās un, neklausīdamās viņa purpināšanā, veda prom pa ielu, kur tirgoņi un pretimnācēji sveicināja viņu kā pašu kara dievi, kamēr vecais Bejards sapīcis negribīgi vilkās viņai līdzi.

Drīz vien viņi nogriezās ap stūri un devās augšup pa Šaurām kāpnēm, kuras bija iežmaugtas starp diviem veikaliem un virs kurām varēja redzēt neskaitāmas nokvēpušas ārstu un advokātu izkārtnes. Kāpņu galā bija tumšs gaitenis ar durvīm, no kurām pirmās — pelēki nokrāsotas priežu koka durvis apakšpusē bija stipri nobružātas, it kā gadiem ilgi būtu vienā un tai pašā augstumā ar vienādu spēku nikni spārdītas kājām. Divi caurumi, collu atstatumā viens no otra, mēmi liecināja par to, ka šeit kādreiz bijusi dzelzs strēle, kura nu karājās pie stenderes līdz ar milzīgi lielu, sarūsējušu, vecmodīgu priekškaramo atslēgu. Bejards gribēja iegriezties šeit, bet mis Dženija apņēmīgi aizvilka viņu pie kādām durvīm gaiteņa pretējā pusē.

Šīs durvis bija svaigi krāsotas un izveidotas kā riekstkoka imitācija. To augšpusē bija bieza, matēta stikla plāksnīte un uz tās reljefiem, zeltītiem burtiem izveidots uzvārds un iekavās laiks, no kura līdz kuram ārsts pieņem. Mis Dženija atvēra durvis, un Bejards iegāja viņai līdzi mazā, diezgan trūcīgā, taču sterili tīrā, pieklājīgi iekārtotā istabiņā. Te bija svaigi krāsotas, nevainojami pelēkas sienas ar Koro reprodukciju un divām zirnekļa tīkla smalkumā veidotām gravīrām šauros ietvaros un jauns, austs paklājs siltos, dzeltenbrūnos toņos, un ne ar ko nepārklāts kodināta ozolkoka galdiņš, un četri krēsli — tas viss tīrs un lēts, un bezpersonisks, taču tāds, kas jau pirmajā acu uzmetienā atklāja īpašnieka dvēseli — dvēseli, kas šobrīd vēl cieš materiālas grūtības, taču apzinās savu sūtību un ir pilna apņēmības kādudien darboties starp persiešu paklājiem un sarkankoka vai tīkkoka mēbelēm telpā ar vienu pašu īsti labu estampu pie nevainojami glītām sienām.

Jauna sieviete baltā, iecietinātā uzsvārcī piecēlās no otra vēl mazāka galdiņa, uz kura atradās tālrunis, un saglauda matus.

— Labrīt, Mertla, — mis Dženija teica. — Pasaki, lūdzu, dakterim Olfordam, ka mēs gribētu viņu redzēt.

Vai jūs esat pierakstījušies? meiča jautāja bez kādas intonācijas.

—    Tūliņ pat to izdarīsim, — mis Dženija atbildēja, i—Tu taču negribi sacīt, ka dakterim Olfordam līdz desmitiem rītā nav pieņemšanas stundu?

—    Dakterim Olfordam nav.* viņš nepieņem bez iepriekšējas pierakstīšanās, —meiča kā papagailis noskaitīja, raudzīdamās pāri mis Dženijas galvai. — Ja jūs neesat iepriekš pierakstījušies, tad jums vajag iepriekš pieraks…

—    Kuš, kuš, — mis Dženija sparīgi pārtrauca viņu.

—   Un tagad nu esi tik laba un skrien un pasaki dakterim Olfordam, ka pulkvedis Sartoriss grib viņu redzēt.

—    Jā, mis Dženij, — meiča paklausīgi noteica un devās pāri istabiņai, bet pie otrām durvīm atkal apstājās, un viņas balss atkal skanēja kā papagailim. — Lūdzu, apsēdieties! Es paskatīšos, vai dakteris nav aizņemts.

—    Ej un pasaki dakterim Olfordam, ka mēs esam šeit, — mis Dženija laipni atkārtoja. — Saki, ka man šorīt vēl jāiepērkas un es nevaru ilgi gaidīt.

—    Jā, mem, mis Dženij, — meiča piekrītoši noteica un pazuda, un pēc attiecīga cieņas pilna laika sprīža atgriezās, atkal pieņēmusi savu nevainojami profesionālo toni.

—   Dakteris tūliņ jūs pieņems. Nāciet, lūdzu, iekšā!

Viņa pieturēja atvērtās durvis un pavirzījās sāņus.

—   Paldies, mīļumiņ, — mis Dženija atbildēja. — Vai tava māmiņa vēl guļ uz gultas?

—    Nē, mem, pateicos, viņa jau sēž.

; —; Nu, tas ir jauki, — mis Dženija noteica. —= Nāc, Bejard!

Šī istaba — vēl mazāka nekā pirmā — neciešami oda pēc karbola. Šeit bija balts emaljēts skapis, pilns draudīgi spīdīgiem niķeļa instrumentiem, un metāla operācijas galds, un vesela rinda elektrisko vārāmo aparātu, un termostatu, un sterilizatoru. Ārsts baltā audekla uzsvārcī bija noliecies pār mazu galdiņu, dodams viņiem iespēju uz brīdi aplūkot viņa spīdīgi gludo, darbā iegrimušo pakausi. Tad viņš pacēla acis un piecēlās.

Dakteris Olfords bija jauns cilvēks, ap gadiem trīsdesmit, jaunatnācējs šajā pilsētā un brāļadēls kādam no vietējiem. Viņš bija visai izskatīgs, teicami beidzis medicīnas koledžu, taču apstāklis, ka šis cilvēks bija gaužām augstās domās par sevi, ar saltu erudīciju likdams saprast, ka nelolo nekādas ilūzijas par cilvēku cilti, izslēdza jebkuru familiaritāti, kāda valda starp mazpilsētas iedzīvotājiem, tā ka pat tie, kuri atcerējās Olfordu kā mazu, ciemos atbraukušu puišeli, uzrunāja viņu tikai par dakteri vai misteru. Viņam bija mazas ūsiņas un maskai līdzīga seja — laipna, bet auksta —, un, kamēr vecais Bejards nepacietīgi grozījās krēslā, viņš ar rūpīgi nomazgātiem un nosusinātiem pirkstiem uzmanīgi iztaustīja izaugumu uz Bejarda sejas. Mis Dženija uzdeva viņam kādu jautājumu, bet viņš bija tā iegrimis izmeklēšanā, it kā nebūtu neko dzirdējis, it kā viņa pat nebūtu jautājusi: ielika Bejardam mutē mazu elektrisko spuldzīti, kuru pirms tam nodezinficēja, un vairākkārt ieslēdza un izslēdza sarkano gaismu. Tad izņēma spuldzīti un atkal nodezinficēja un ielika to atpakaļ skapī.

—    Nu? — mis Dženija nepacietīgi jautāja.

Dakteris rūpīgi aizvēra skapi un nomazgāja un noslaucīja rokas, un pienāca klāt, un nostājās viņiem līdzās, un, aizāķējis īkšķus aiz uzsvārča kabatām, sāka svinīgi bārstīt speciālos terminus, ar zināmu patikšanu laizdams pār lūpām skarbos vārdus.

—   Tas tūliņ jāizgriež, — beigās viņš paziņoja. — Jāizgriež vēl agrīnajā stadijā, tādēļ es ieteicu tūlītēju operāciju.

—   Jūs gribat sacīt, ka no tā var rasties vēzis? — mis Dženija jautāja.

—    Par to nav ne mazāko šaubu, kundze. Tas ir vienīgi laika jautājums. Ja to atstāj, es ne par ko negalvoju, ja to izgriež, tas pacientu vairs nekad netraucēs. — Viņš atkal pievērsa vecajam Bejardam ilgstošu, salti vērtējošu skatienu. — Tas būs ļoti vienkārši. Es to izņemšu vienā rāvienā. Lūk, tā. — Un viņš aši parādīja ar roku.

—    Ko, ko? — vecais Bejards noprasīja.

—   Es saku — izņemšu šo audzēju tik viegli, ka jūs to pat nemanīsiet, pulkvedi Sartoris.

—    Ejiet jūs ratā ar visu savu griešanu! — Ar sev raksturīgo straujumu Bejards pietrūkās kājās.

—    Sēdies, Bejard! — mis Dženija nokomandēja. — Bez tavas ziņas*neviens tevi netaisās graizīt. Vai tas būtu jādara tūliņ pat? — viņa jautāja.

—    Jā, kundze. Kaut ko tādu es neatstātu uz savas sejas ne dienu ilgāk. Pretējā gadījumā varu jūs vienīgi brīdināt, ka neviens ārsts nevar uzņemties atbildību par sekām… Es varu to izgriezt divās minūtēs, — viņš piemetināja, atkal pievērsdams Bejarda sejai salti pētošu skatienu. Tad, mazliet pagriezis galvu, sastinga, izdzirdis sulīgus pērkonīga basa dārdienus blakus telpā aiz plānās

sienas.

—    'brīt, māsiņ! — tas norībināja. ; — Vai te nupat nelamājās Bejards Sartoriss?

Dakteris Olfords un mis Dženija palika stāvam kā sastinguši, tad atvērās durvis un parādījās visresnākais vīrs visā apkaimē. Viņam bija spīdīgi alpaka svārki, veste un melnas, maisveidīgas vadmalas bikses, un viņa pakakles tauku krokas gandrīz pilnīgi apslēpa zemo tīkliņkrekla apkaklīti un melno, šauro kaklasaiti. Šo romiešu senatora galvu sedza biezs cirtainu, sirmu matu ērkulis.

—    Kas tev lēcies, velns lai parauj? — viņš nodārdināja, tad sāniski iespraucās iekšā, piepildīdams telpu ar savu blāķīgo augumu, kuram līdzās pārējie cilvēki un mēbeles pēkšņi šķita gandrīz vai pundurīgi.

Tas bija ārsts Lūciuss Kvintuss Pībodijs, astoņdesmit septiņus gadus vecs un trīssimt desmit mārciņu smags, ar tādu gremošanas traktu kā zirgam. Viņš bija sācis šeit strādāt par ārstu tais laikos, kad viss ārsta medicīniskais inventārs sastāvēja no zāģa, galona viskija un maisiņa kalomela; viņš bija bijis Džona Sartorisa pulka ķirurgs un arī tagad, pēc automašīnu parādīšanās, jebkurā diennakts stundā un jebkuros laika apstākļos šķībos kokasu ratos pa neizbraucamiem ceļiem mēroja jebkuru attālumu pie jebkura pacienta — baltā vai melnā, kurš bija atsūtījis pēc viņa, par honorāru parasti saņemdams kukurūzas plāceni ar kafiju, ko turpat uz vietas notiesāja, vai mazliet kukurūzas vai augļu, kādu puķu sīpolu vai potzaru līdzņemšanai.

Kad Pībodijs bija jauns un pārāk rosīgs, viņš iekārtoja norēķinu grāmatu, kur iegrāmatoja savas vizītes, iegrāmatoja sīki un pedantiski, līdz viņa hipotētiskais aktīvs sasniedza desmittūkstoš dolāru. Bet tas bija pirms četrdesmit gadiem, un kopš tā laika viņš vairs nebija pūlējies kaut ko pierakstīt, un tagad laiku pa laikam kāds laucinieks iegriezās viņa noplukušajā kabinetā un atdeva parādu — dažkārt no tēva vai vectēva laikiem, saistītu ar paša maksātāja ierašanos šai pasaulē, parādu, ko dakteris Pībodijs pats jau sen bija aizmirsis.

Katrs laucinieks pazina viņu un uz ziemsvētkiem sūtīja viņam šķiņķi un medījumus, un, kā ļaudis teica, viņš varētu pavadīt atlikušo mūža daļu, braukādams apkārt pa novadu tais pašos šķībajos kokasu ratos, nebēdājot ne par ēšanu, ne naktsguļu un neiztērējot nevienu centu. Viņš piepildīja telpu ar savu parupjo omulību, un, kad paspēra pāris soļu uz mis Dženijas pusi un uzplāja tai uz muguras savu roku, smagu kā sprigulis, visa māja nodrebēja no viņa soļiem.

—    Sveika, Dženij! —= viņš teica. Vai atvedi Bejardu apdrošināt dzīvību?

—   Šis nešķīstais miesnieks grib mani graizīt, — vecais Bejards īgni noburkšķēja. — Saki, Lūš, lai viņi liek mani mierā!

—    Desmit no rīta ir pārāk agra stunda balto cilvēku graizīšanai, — dakteris Pībodijs nodārdināja. — Nēģerus — tas ir pavisam kas cits. Melnos var cirst un kapāt jebkurā laikā. Kas šim ir par vainu, jaunais cilvēk? viņš jautāja dakterim Olfordam.

—    Manuprāt, tā ir gluži vienkārša kārpa, taču man apnicis uz to skatīties, — mis Dženija teica.

—    Tā nav vis kārpa, — dakteris Olfords kategoriski izlaboja. Viņš atkārtoja savu diagnozi speciālajā terminoloģijā, kamēr dakteris Pībodijs sildīja viņus visus savā sārtajā labestībā.

—    Izklausās diezgan drūmi, vai ne? — viņš piekrītoši noteica un, atkal satricinādams grīdu, ar vienu ķetnu iegrūda Bejardu atpakaļ krēslā, bet ar otru pagrieza viņa seju pret gaismu. Tad izvilka no svārku kabatas acenes metāla ietvarā un ņēmās pētīt Bejarda vaigu.

!— Jūs domājat, ka to vajag dabūt nost?

—; Protams, — dakteris Olfords salti atbildēja. ™ Uzskatu par pilnīgi nepieciešamu izoperēt šo izaugumu. Tas tur nepavisam nav vajadzīgs. Vēzis.

—    Cilvēki dzīvoja ar šādu vēzi, kad nazis ne tuvu vēl nebija izgudrots, — dakteris Pībodijs sausi noteica. — Sēdi mierīgi, Bejard!

«Un tam par iemeslu bija tādi kā jūs,» jaunajam ārstam jau bija uz mēles. Taču viņš savaldījās un tikai noteica: — Es varu izgriezt šo audzēju divās minūtēs, pulk-. vedi Sartoris.

—   Ne velna nebūs! — Bejards nikni atcirta, cenzda-; mies piecelties. Laid mani, Lūš!

Sēdi vien rāms, — dakteris Pībodijs vienā mierā sacīja un, vēl arvien piespiedis viņu pie krēsla, aptaustīja izaugumu. — Vai sāp?

—   Nē. Nekad neesmu teicis, ka tas man sāpētu. Un lai mani pats nelabais parauj, ja .

—-: Skaidrs, ka paraus, par to tu nebaidies, — dakteris Pībodijs viņam teica. — Bet tev jau vienalga —1 dzīvot vai mirt. Neesmu sastapis nevienu cilvēku, kam no dzīves būtu tik maz prieka tā tev.

—• Nu gan reiz jūs pateicāt patiesību, — mis Dženija piebalsoja. — Viņš ir visvecākais cilvēks, kādu jebkad esmu redzējusi.

—    Un tieši tā iemesla dēļ, — dakteris Pībodijs laipni turpināja, — es par to bumbuli neuztrauktos. Lai tas tur paliek. Tavs ģīmis nevienu neinteresē. Ja tu būtu vēl jauns un katru vakaru ietu meitās …

—   Ja dakteris Pībodijs domā nesodīts iejaukties… dakteris Olfords iesāka.

—    Vils Folzs saka, viņš varot to izārstēt, « Bejards ierunājās.

—= Ar savu ziedi? — dakteris Pībodijs aši noprasīja.

=5 Ar ziedi? — dakteris Olfords pārjautāja. — Pulkvedi Sartoris, ja jūs atļausiet kuram katram pūšļotājam ārstēt šo audzēju ar paštaisītiem vai patentētiem līdzekļiem, tad pēc pusgada jūs būsiet miris. Pat dakteris Pībodijs šoreiz man piekritīs, — ar smalku ironiju viņš piebilda.

—    Nezinu, = dakteris Pībodijs noteica. — Ar šo ziedi Vils reizēm darījis brīnumus.

—    Te nu es atkal esmu spiests protestēt, — dakteris Olfords sacīja. — Misis Djuprē, es izsaku kategorisku protestu, ka mans kolēģis, kaut arī netieši, atbalsta šarlatānismu.

—    Sšš-s-š, jaunais cilvēk, —• dakteris Pībodijs atbildēja, — mēs neļausim Viļam šo vāģu smēri zieķēt virsū uz Bejarda kārpas! Tā der lopiem un melnādainajiem, bet Bejardam nepavisam nav vajadzīga. To bumbuli mēs gluži vienkārši atstāsim — vēl jo īpaši tādēļ, ka tas viņam nesāp.

—    Ja šis audzējs tūliņ pat netiks izgriezts, es mazgāju savas rokas nevainībā, — dakteris Olfords paziņoja. — To atstāt būtu tikpat liktenīgi kā lietot mistera Folza ziedi. Misis Djuprē, lūdzu jūs apliecināt, ka šī konsultācija ieguvusi tik neētisku noslieci ne jau nu manas vainas dēļ, jo es skaidri un gaiši izteicu savu protestu.

—    Ššš-š-š, jaunais cilvēk, — dakteris Pībodijs atkal noteica. — Šis nieks nav to vērts, lai tam liktu klāt nazi. Mēs pataupīsim jums kādu roku vai kāju, kad viņš ar sava glupā mazdēla automašīnu apmetīs kūleni. Nāc, Bejard, man līdzi!

—    Misis Djuprē… — dakteris Olfords vēl mēģināja piebilst.

—   Ja viņš gribēs, tad varēs nākt atpakaļ. — Dakteris Pībodijs ar savu smago roku uzsita uz jaunā cilvēka pleca. — Man vajag savā kabinetā mazliet parunāties ar viņu. Ja viņš gribēs, Dženija atvedīs viņu atpakaļ. Ejam, Bejard!

Un viņš aizveda veco Bejardu sev līdzi. Arī mis Dženija piecēlās.

—    Lūšs Pībodijs ir tikpat vecmodīgs ērms kā Vils Folzs. Veci cilvēki man ir apnikuši līdz nāvei. Pagaidiet, tūliņ atvedīšu viņu atpakaļ un mēs visu nodarīsim.

Dakteris Olfords atvēra mis Dženij ai durvis, un viņa, nikni čaukstinādama zīda svārkus, stīvi izpeldēja no kabineta un sekoja brāļadēlam pāri gaitenim, un pa apbružātajām durvīm ar sarūsējušo atslēgu iegāja telpā, kura izskatījās tā, it kā tai pāri būtu gājusi viesuļvētra, taču postījumu pēdas kaut cik nogludināja bieza gadiem neskartu putekļu kārta.

*— Paklau, Lūš Pībodij… — mis Dženija iesāka.

—   Sēdieties, Dženij, — dakteris Pībodijs viņai teica. — Un netrokšņojiet! Atpogā kreklu, Bejard!

—    Ko?! — vecais Bejards kareivīgi noprasīja.

Dakteris iestūma viņu krēslā.

—    Gribu paklausīties tavas krūtis, — viņš paskaidroja. Tad piegāja pie veca rakstāmgalda un sāka rakņāties uz tā samestajā noputējušo mantu kaudzē. Milzīgajā istabā visur bija putekļi un valdīja vislielākā nekārtība. Visi četri logi bija vērsti pret laukumu, bet gobas un sikomores, kuras auga tam apkārt, aizēnoja otrā stāva kabinetus, tādēļ gaisma, kas tajos ieplūda, bija nespodra, it kā nāktu caur ūdens slāni. Kaktos pie griestiem karājās zirnekļu tīkli, biezi un gari kā spāņu bārdainā sūna un tumši kā vecas mežģīnes, un sākotnēji baltās sienas visgarām bija kļuvušas nespodri pelēkas, tikai tur, kur kādreiz bija karājušies kalendāri, vīdēja viens otrs gai» ?;āks četrstūris. Seit bija galds un trīs četri dažāda veida un lieluma krēsli dažādās sabrukuma stadijās, sarūsējusi dzelzs krāsniņa zāģu skaidām piebērtā kastē un ādas kušete, kuras salauztās atsperes mēmi iezīmēja daktera Pībodija ķermeņa formu; līdzās kušetei bija kaudzē samesti brošēti pieccentu detektīvromāni, uz kuriem laika gaitā pamazām bija sakrājusies bieza putekļu kārta. Tā bija daktera Pībodija bibliotēka, un uz šīs kušetes viņš pavadīja savas pieņemšanas stundas, atkal un atkal to pārlasīdams. Citu grāmatu istabā nebija.

Bet papīrgrozs līdzās rakstāmgaldam un pats rakstāmgalds, un kamīna dzega virs atkritumiem piemētātā kamīna, un arī palodzes bija reklāmu prospektu un katalogu un dažnedažādu valdības biļetenu pilnas. Vienā kaktā uz apgāztas kastes bija uzcelts krāsaina stikla ūdens dzesētājs, otrā atsliets saišķis bambusa makšķerkātu, kuri lēni liecās no sava svara, un uz katras horizontālas virsmas uzlikti dažnedažādi tikai pie krāmu uzpircēja atrodami priekšmeti — veci apģērba gabali, pudeles, petrolejas lampa, koka kaste ar ratu ziedes bundžām, no kurām viena trūka, pulkstenis maigas porcelāna ipomejas ietvarā, ko balstīja četras ziedu vītnēm rotātas jaunavas ar visvisādiem gluži pārsteidzošiem anatomiskiem trūkumiem, un šai putekļiem klātajā mantu jūklī bija izmētāti dažādi ar šīs telpas iemītnieka profesiju saistīti instrumenti. Vienu no tiem dakteris Pībodijs patlaban meklēja uz stāvgrūdām apkrautā rakstāmgalda, uz kura atradās fotogrāfija koka ietvarā, un, lai gan mis Dženija vēlreiz atkārtoja: «Klausieties, Lūš Pībodij, ko es jums teikšu,» — viņš, nelikdamies traucēties, vienā mierā turpināja meklēšanu.

—    Aizpogā kreklu, un ejam atpakaļ pie otra daktera! — mis Dženija izrīkoja brāļadēlu. — Mēs nevaram tērēt tik daudz laika viena prātu izkūkojuša veča dēļ.

—    Sēdieties, Dženij, — dakteris Pībodijs atkārtoja un izvilka atvilktni, un izņēma no tās cigāru paku un sauju nobālējušu foreļu zvejai domātu mākslīgo mušu, un netīru apkaklīti, un, visbeidzot, stetoskopu; tad viņš iestūma visu pārējo atpakaļ atvilktnē un ar ceļgalu aizgrūda to ciet.

Mis Dženija, glīti ģērbusies, aizvainota, tik tikko spēdama apvaldīt dusmas, sēdēja un gaidīja, kamēr viņš izklausīja vecā Bejarda sirdi.

Nu, — viņa dzēlīgi jautāja, ^ vai ar šo daiktu jūs uzzinājāt, kā noņemt kārpu no viņa sejas? Viļam Folr zam tas bija skaidrs bez kādas tālruņa klausules.

—    Es uzzināju vēl arī ko citu, — dakteris Pībodijs atbildēja. — Es uzzināju, ka Bejards tiks vaļā no visām kaitēm, ja vēl braukās šī trakuļa automašīnā.

—    Tīrās blēņas! — mis Dženija atcirta. — Bejards ir lielisks šoferis. Otru tādu savu mūžu neesmu redzējusi.

—    Vajadzīgs vēl kas vairāk nekā labs šoferis, lai šis instruments, — viņš piegrūda strupu pirkstu pie vecā Bejarda krūtīm, — neapstātos, kad tas zellis ar pilnu ātrumu drāžas pa ceļa līkumiem, kā esmu redzējis viņu darām.

—    Vai esat dzirdējis, ka jebkad kāds Sartoriss būtu miris dabiskā nāvē? — mis Dženija noprasīja. — Bejarda sirds jau nu tikmēr neuzdos, kamēr nepienāks viņa laiks. Celies augšā un nāc man līdzi, — viņa piebilda, pievērsdamās brāļadēlam. Bejards aizpogāja kreklu. Dakteris Pībodijs sēdēja uz dīvāna un klusi vēroja viņu.

—    Bejard, — viņš pēkšņi ierunājās, — nu, kādēļ tev vajag kāpt iekšā tai elles mašīnā?

—    Ko?

—    Ja tu vēl braukāsi ar to autiņu, tev savu mūžu vairs nevajadzēs ne manis, ne Vila Folza, ne tā tur jaunekļa ar viņa novārītajiem bārdas nažiem.

—    Kas tev par daļu? — vecais Bejards atcirta. — Kāda velna pēc es nevaru lauzt kaklu, kā man pašam tik?

Viņš piecēlās. Viņa rokas, taustoties ap vestes pogām, drebēja, un mis Dženija arī piecēlās, lai piepalīdzētu, bet viņš rupji to atgrūda sāņus. Dakteris Pībodijs klusi sēdēja, ar resnajiem pirkstiem bungodams pa savu resno ceļgalu.

—    Savu laiku esmu jau pārdzīvojis, — vecais Bejards daudz laipnāk turpināja. — Cik zinu, tad es pirmais no mūsu dzimtas esmu ticis pāri sestajam desmitam. Debesu tēvs laikam grib, lai es savām acīm redzētu, kā tā iznīkst.

—    Tā, — mis Dženija salti noteica, — tu nu esi beidzis savu runu, un Lūšs Pībodijs tevis dēļ zaudējis rīta cēlienu, tādēļ mums būtu laiks iet, lai viņš var paārstēt mūļus, bet tu atlikušo dienas daļu pasēdēt un apcerēt savu skumjo Sartorisa dzīvi. Uz redzēšanos, Lūši

—    Neļaujiet viņam aiztikt to vietu, Dženij, — dakteris Pībodijs teica.

—= Vai tad jūs ar Viļu Folzu to neārstēsiet?

—   Un skatieties, lai viņš neatļauj Viļam Folzam neko ziest tai virsū, — dakteris Pībodijs mierīgi turpināja. — Nekā ļauna tur nav. Tikai nevajag aiztikt.

—   Mēs iesim pie daktera, lūk, ko mēs darīsim, — mis Dženija atcirta. — Nāc, Bejard!

Kad durvis aizvērās, dakteris Pībodijs palika nekustīgi sēžam un dzirdēja, kā viņi abi ārpusē strīdējās. Tad balsis, vēl arvien skaļas un ķildīgas, pa gaiteni virzījās uz kāpņu pusi un, vecajam Bejardam rupji nolamājoties, apklusa.

Pēc tam dakteris Pībodijs atlaidās uz kušetes, kas bija ieguvusi viņa ķermeņa formu, pastiepa roku uz grāmatu kaudzes pusi dīvāna galā un uz labu laimi nesteidzīgi izvilka no tās pieccentu detektīvromānu.

IV

Pie bankas viņiem pretim nāca Narcisa Benbova, un viņi sastapās pie bankas durvīm, kur vecais Bejards izteica viņai neveiklu komplimentu par jauko izskatu, kamēr viņa stāvēja gaišajā tērpā, savā nopietnajā balsī cenzdamās izkļūt cauri viņa kurluma sienai. Tad viņš atgāzās savā krēslā, bet mis Dženija iegāja Narcisai līdzi bankā, un abas devās pie kasiera lodziņa. Tobrīd aiz barjeras bija tikai grāmatvedis. Tas pāri plecam uzmeta viņām īsu, zaglīgu skatienu, tad nošļūca no savas taburetes un nodurtām acīm pienāca pie lodziņa.

Viņš paņēma Narcisas čeku, un viņa, klausīdamās mis Dženijas stāstu par Bejarda un Lūša Pībodija muļķīgo vīriešu stūrgalvību, ievēroja, ka viņa rokas no elkoņiem līdz otrajai pirkstu locītavai apaugušas rūsganām spalvām, un ar vieglu, taču skaidri izteiktu pretīgumu arī to, ka tās pārklātas sviedru lāsītēm, par ko viņa nobrīnījās, jo diena nemaz nebija karsta.

Tad ar pilnīgi vienaldzīgu seju viņa paņēma naudas zīmes, kuras grāmatvedis viņai pastūma pa lodziņa apakšu, un atvēra rokassomiņu. Tās iekšpuse bija izklāta ar zilu atlasu, un pašā dibenā pēkšņi pavīdēja kādas aprakstītas aploksnes stūris, bet viņa to steigšus noslēpa un ielika naudu, un ātri aizvēra somiņu. Tad viņas gāja prom, mis Dženijai turpinot savu stāstījumu, un pie durvīm Narcisa atkal palika stāvam un, savas miera auras apņemta, rāmi sakliedzās ar veco Bejardu, kurs neveikli vilka viņu uz zoba par šķietamām sirdslietām, kas bija viņu vienīgais sarunu temats. Tad viņa devās prom, izstarodama rimtu mieru, kas likās kaut kas pilnīgi reāls, ar redzi, ožu vai dzirdi uztverams.

Kamēr Narcisa bija saskatāma, grāmatvedis stāvēja pie loga. Viņa galva bija noliekta un roka vilka bloknotā smalkus, nesakarīgus švīku rakstus. Tad viņa arvien vairāk attālinājās un izzuda skatienam. Viņš sakustējās un atskārta, ka bloknots pielipis pie miklās delnas un, paceļot roku, ceļas tai līdzi. Tad tas aiz sava smaguma atrāvās un nokrita uz grīdas.

Tovakar pēc bankas slēgšanas Snoupss pārgāja pāri laukumam un iegriezās šķērsielā, un devās uz četrstūrainu koka māju ar divām verandām, no kuras vakarīgajā gaisā plūda pretim lēta gramofona žēlabainā kakofonija. Viņš iegāja iekšā. Mūzika nāca no istabas pa labi, un, iedams garām durvīm, viņš redzēja kādu vīru, kas kreklā bez apkaklītes sēdēja krēslā, uzcēlis noautās kājas uz otra krēsla, un smēķēja pīpi, kuras nejaukā smaka vilkās viņam pa gaiteni līdzi. Gaitenī oda pēc lētām ziepēm un linoleja paklājs no slapjuma vēl spīdēja. Viņš pa to devās uz priekšu, uz to pusi, kur bija dzirdama nemitīga, tāda kā apsēsta rosīšanās, un uzdūrās pelēkā, bezveidīgā kleitā ģērbtai sievietei, kura pārtrauca grīdas bēršanu un pār pelēko plecu paskatījās uz viņu, ar sarkanu roku atmezdama taisnu matu šķipsnu no pieres.

—    Labvakar, misis Bērda, — Snoupss sacīja. — Vai Virdžils mājās?

—     Nesen vēl te slamstījās apkārt, — viņa atbildēja. —= Ja viņš nav ārā uz lieveņa, tad vecais būs viņu kur aiztrencis. Misteram Bērdam krustos atkal iemeties lauzējs. Viņš būs to puiku kur aiztrencis. — Taisnie mati atkal uzkrita viņai uz acīm. Un atkal ar asu kustību viņa tos atgrūda atpakaļ. — Vai jums atkal priekš viņa kāds darbs?

—    Jā, mem. Vai nezināt, uz kuru pusi viņš aizgāja?

—    Ja misters Bērds nav viņu kur aiztrencis, tad viņam vajag būt pagalmā. Nekur tālu viņš nav radis iet.

Viņa atkal pavilka matu šķipsnu sāņus: viņas muskuļi, visu mūžu raduši strādāt, ne mirkli nespēja palikt miera stāvoklī. Tad viņa atkal satvēra beržamo suku.

Snoupss izgāja uz virtuves durvju lieveņa, kas veda uz norobežotu, galīgi noplicinātu pagalmu, kurā atradās vistu aploks — arī bez viena zāles stiebriņa —, kur vistas tupēja uz kailās zemes vai bezcerīgi kašņājās smiltīs. Vienā pusē bija neliels sakņu dārziņš ar akurātām, rūpīgi koptām sakņu dobēm. Pagalma stūrī bija no satrupējušiem dēļiem sameistarota ateja.

—    Virdžil! — viņš sauca.

Tukšais pagalms bija pilns rēgu — drosmi zaudējušu nezāļu rēgu un arī pārtikas produktu rēgu tukšu konservu kārbu, salauztu kastu un mucu veidā. Te bija arī malkas čupa un malkas skaldāmais bluķis, uz kura atradās cirvis ar aizlauztu kātu, kas bija nemākulīgi aptīts ar sarūsējušu stiepli. Viņš devās lejup pa kāpnēm, un vistas, gaidot barību, sāka nejauki ķērkt.

—    Virdžil!

Zvirbuļi prata atrast kaut kādas drusciņas vistu aploka putekļos, bet vistas — iespējams, sava liktenīgā, nenovēršamā gala priekšnojautā — kā negudras ķērca un šaudījās gar stiepļu režģi, nenolaizdamas no viņa badīgus, neatlaidīgus skatienus. Viņš jau grasījās griezties atpakaļ, kad no atejas klusi un nevainīgi iznāca zēns ar salmu krāsas matiem un mīlīgām acīm. Viņa bālā, maigā mute lūpu kaktiņos glabāja kādu noslēpumu. Zoda viņam tikpat kā nebija.

—    Sveiks, mister Snoups. Vai esmu jums vajadzīgs?

—   Jā, ja tikai tu neesi aizņemts.

—    Nē, neesmu, — zēns atbildēja.

Viņi gāja iekšā un devās garām istabai, kur sieviete rāvās ar agrāko niknumu. Gaitenis bija pilns pīpes smakas un gramofona sērīgās gauduļošanas, un viņi gāja augšup pa kāpnēm, kuras arī bija noklātas ar linoleju, izmīdītu un sašvīkotu, un nemākulīgi piestiprinātu pie katra pakāpiena ar skārda sloksnīti — misiņa imitāciju. Otrā stāva gaitenī gar abām pusēm bija divas rindas cita citai līdzīgu durvju. Pa vienām no tām viņi iegāja iekšā.

Istabā atradās galds, krēsls, tualetes galdiņš un mazgājamais galds ar netīrā ūdens spaini zem tā. Uz grīdas bija apskrandis salmu paklājs. Zaļgani brūnā auklā karājās kaila spuldze. Pie sienas virs papīriem piebāztā kamīna bija piekārta litogrāfija — indiāņu meitene nevainojamā briežādā noliekusi kailās krūtis par simetrisku, mēness gaismas pielietu itāliešu marmora baseinu. Rokās viņai bija roze un ģitāra, un uz palodzes tupēja noputējuši zvirbuļi un caur noputējušo loga režģi moži vēroja viņus.

Zēns pieklājīgi iegāja istabā. Viņa bālās acis aplaida tai vērīgu, visuaptverošu skatienu.

—   Vai gaisa šautene vēl nav atsūtīta, mister Snoups?

—          Nē, nav, — Snoupss atbildēja. Gan jau drīz atsūtīs.

—   Jūs jau sen to pieprasījāt.

—          Jā. Bet drīz vien jau atsūtīs. Varbūt pašlaik tādas veikalā nav.

Snoupss piegāja pie tualetes galdiņa un izņēma no atvilktnes vairākas papīra lapas, un nolika uz galda, un pabīdīja tuvāk krēslu, un izvilka no pagultes savu čemodānu, un uzcēla to uz krēsla. Tad viņš izņēma no kabatas pildspalvu un, noskrūvējis uzgali, nolika līdzās papīram.

-— Kuru katru dienu tai vajag būt klāt.

Zēns apsēdās uz čemodāna un paņēma pildspalvu.

—          Tādas šautenes ir Votsa dzelzslietu veikalā, === viņš Ieminējās.

—          Ja tā, kuru pasūtījām, drīzumā nepienāks, tad pir-i ksim tur, — Snoupss teica. — Kad īsti mēs tc pasūtījām?

—          Pagājušo otrdienu, — zēns acumirklī atbildēja, t— Man tas ir pierakstīts.

—   Tad jau drīz atsūtīs. Vai varam sākt?

Zēns noliecās pār papīra lapu.

—    Jā, ser.

Snoupss izvilka no bikšu kabatas salocītu lapeli un izplāja sev priekšā.

—           «Indekss četrdesmit astoņi. Misteram Džo Batleram Sentluisā, Misūri,» — viņš nolasīja, tad noliecās pār zēna plecu un sekoja viņa spalvas vilcieniem. —; Tā, pareizi, augšējā rindā, — viņš uzslavēja. —> Un tagad tālāk.

Zēns atstāja apmēram divas collas platu atstarpi un kārtīgā, skolnieciskā rokrakstā rakstīja, ko Snoupss diktēja, laiku pa laikam apstādamies, lai pajautātu, kā rakstāms kāds vārds.

«Reiz es nolēmu aizmirst tevi. Bet es nevaru aizmirst tevi jo tu nevari aizmirst mani. Šodien es redzēju tavā rokassomiņā savu vēstuli. Katru dienu es varu pastiept roku un pieskarties tev un tu to nezini. Tikai redzēt kā tu ej pa ielu un es zinu, tu zini ka es zinu. Kādudien mēs abi zināsim kopā kad tu būsi saraduse ar to. Tu glabā manu vēstuli, bet tu neadbildi uz tās. Tā ir laba zīme…»

Zēns bija pierakstījis lapu pilnu. Snoupss to paņēma un nolika tās vietā otru. Un savā monotonajā balsī bez mazākās izteiksmes diktēja tālāk:

—«… ka tu neesi aizmirsuse mani citādi tu neglābātu to. Es domāju par tevi pa naktīm kā tu ej pa ielu it kā es būtu tev dubļi zem kājām. Es varu pasacit tev kaut ko tādu, ka tu brīnīsēs es zinu par tevi vairāk nekā to vien kā tu ej pa ielu ar kleitām. Es kādudien tev to pasacišu un tad nebrīnies. Tu ej man garām un nezini ka es zinu. Bet kādudien tu zināsi Jo es tev to pasacišu.»

Viss, — viņš noteica, un zēns, atstājis gabalu tukšu, lapas apakšpusē uzrakstīja:

«Jūsu padevīgais Hels Vegners, Indekss divdesmit četri.»

Snoupss vēlreiz paskatījās zēnam pār plecu.

i— Pareizi.

Viņš nosusināja otru lapu un paņēma arī to. Zēns uzlika pildspalvai uzgali un atgrūda krēslu, un Snoupss izņēma no žaketes kabatas nelielu papīra turziņu.

Zēns atturīgi paņēma turziņu.

—          Liels paldies, mister Snoups, — viņš teica. Tad atvēra turziņu un pašķielēja, kas tajā iekšā. r— Dīvaini, ka šautenes vēl arvien nav.

—          Jā, nudien, — Snoupss piekrita, r— Nez kur tā varēja aizkavēties?

—    Varbūt pastā, — zēns ieminējās.

—          Pilnīgi iespējams. Laikam tā būs. Rīt viņiem vēlreiz uzrakstīšu.

Zēns ar gaišajiem salmu krāsas matiem un mīlīgo, nevainīgo seju piecēlās, taču vēl arvien stāvēja. Viņš izņēma no turziņas konfekti un vienaldzīgi sāka to sūkāt.

—          Varbūt labāk es palūgšu tētim, lai aiziet uz pastu un pajautā, vai tā nav pazudusi.

—          Nē, nevajag, — Snoupss aši attrauca. — Pagaidi, es pats visu noskaidrošu. Mēs to noteikti saņemsim.

—          Tētis labprāt to izdarītu. Tiklīdz viņš pārnāks, tūlīt aizies un pajautās. Es tūlīt pat sameklēšu viņu un palūgšu.

—          Tur nekas neiznāks, —? Snoupss atbildēja. — Labāk atstāj to manā ziņā. Es to šauteni sadabūšu, par to tu vari būt drošs.

—    Es viņam teikšu, ka esmu to nopelnījis, r-? zēns neatlaidās. — Es tās vēstules zinu no galvas.

—    Nē, nē, pagaidi un ļauj man noskaidrot! Rīt no rīta tūliņ pat iešu uz pastu.

—    Labi, mister Snoups. •— Zēns vienaldzīgi apēda vēl vienu konfekti. Tad viņš devās uz durvju pusi. — Es katru pēdīgo vēstuli zinu no galvas. Godavārds, es tās varētu tūliņ pat uzrakstīt! Godavārds, es to varētu izdarīt! Bet, mister Snoups, kas tas Hels Vegners tāds ir? Vai viņš dzīvo Džefersonā?

—    Nē, nē. Tu viņu nepazīsti. Viņš gandrīz nekad nebrauc uz pilsētu. Tādēļ es kārtoju viņa darījumus. Labi, par to šauteni es parūpēšos.

Zēns atvēra durvis, bet tad atkal apstājās.

—    Tādas šautenes ir Votsa dzelzslietu veikalā. 1.oti labas. Man gaužām gribētos tādu šauteni. Jā, gaužām gribētos, ser.

—    Protams, protams, — Snoupss atkārtoja. —; Gan arī mūsējā drīz vien būs klāt. Tikai pagaidi, es visu nokārtošu.

Zēns aizgāja. Snoupss aizslēdza durvis un nokārtu galvu brīdi palika stāvot, lēni žņaudzīdams rokas. Tad paņēma salocīto lapeli un virs kamīna sadedzināja, un melno plēni ar papēdi saberza putekļos. No pirmās lapas augšmalas viņš nogrieza adresi, no otrās lapas apakšmalas — parakstu un abas tās salocīja un iebāza lētā aploksnē. Tad aizlīmēja aploksni un uzlika pastmarku, un izņēma pildspalvu, un drukātiem burtiem ar kreiso roku rūpīgi uzvilka adresi. Vakarā viņš aiznesa vēstuli uz staciju un iemeta pasta vagona kastītē.

Otrā dienā Virdžils Bērds nošāva ķauķi. Tas dziedāja persika kokā, kurš auga vistu aploka stūrī.

V

Reižu reizēm Saimons, dārzā ap kaut ko knibinādamies, palūkojās pāri pretim uz pļavu, kur braucamie zirgi aiz laiskuma un ikdienas kopšanas trūkuma arvien vairāk zaudēja staltumu un iznesību, vai, garām iedams, iemeta skatienu ratnīcā, kur nekustīgā ekipāža ar pārmetošā leņķī paceltu dīseli, tāpat kā aizjūgu telpā uz naglas uzkārtais putekļu mētelis un cilindrs, pamazām uzkrādams putek|us, ar savu pacietīgo, jautājošo gaidīšanu pauda mēmu apsūdzību. Un tais brīžos, kad viņš noplucis, ietiepīgas neizpratnes un gadu nastas saliekts, stāvēja uz plašās, veco rožu un glicīniju apvītās, rāma miera apņemtās terases un noskatījās, kā Sartorisi braukā šurpu turpu ar automašīnu, ko ikviens viņa laika džentlmenis uzskatītu par sevis necienīgu, ko katrs nabags varēja nopirkt un katrs muļķis vadīt, viņam šķita, ka bārdainais, vanagam līdzīgais Džons Sartoriss stāvētu līdzās, pauzdams augstprātības pilnu nicinājumu.

Un, kad viņš tā stāvēja vakara saulē, kas slīpi krita pāri terases dienvidus galam, kur vēdīja neskaitāmas reibinošas plaukstošā pavasara smaržas un gaisā skanēja putnu dziesmas un kukaiņu miegainā sanēšana, Aisoms dzestrajā durvju ailē, vai arī parādīdamies pie mājas stūra, dzirdēja vectēva monotono murmināšanu, kurā bija neizpratne un īgnums, un pukošanās, un tad viņš devās uz virtuvi, kur, mūždien dungodama, nemitīgi rosījās viņa lēnīgā māte ar dzelteno seju.

—    Vectēvs atkal runā ar Veco Kungu, — Aisoms viņai teica. — Mām, iedod man aukstus tupeņus!

—   Vai mis Dženija tev neko nelika darīt? — Elnora jautāja, pasniegdama viņam kartupeļus.

—    Nē, mem. Viņa atkal aizbrauca ar automobili.

—   Paldies dievam, ka misters Bejards arī tevi netika paņēmis līdzi, kā viņš citkārt mēdz darīt. Bet nu ej ārā no virtuves! Tikko izmazgāju grīdu, bet tu atkal to pielāčo.

Šai laikā Aisoms bieži vien dzirdēja, ka vectēvs, strādādams stallī vai pie puķu dobēm, vai mauriņā, sarunājas ar Džonu Sartorisu, kaut ko murminot lielmanīgajai ēnai, kura valdīja pār māju un tās dzīvi, un visu apvidu, kuram cauri gāja viņa būvētais, no tālienes raugoties, tik sīkais dzelzceļš. Bet, kaut. arī miniatūrs, tas bija precīzi iezīmēts ainavā kā izrādes dekorācija, kas veidota par prieku cilvēkam, kura stūrgalvīgais sapnis, kas pirmsākumā, viņa savtīgās godkāres jundīts un izauklēts, netieši, bet viltīgi ņirgājās par viņu, tagad, kad sapņotājs līdz ar miesu bija atsvabinājies no sava pārmērīgā lepnuma, bija kļuvis tīrs un cēls.

—   Tad ta nu ekipāža džentlmenim, — Saimons purpināja. Viņš ar kapli atkal urķēja saiviju dobi iebraucamā ceļa galā. — Braukā apkārt ar šitādu vāģi, kamēr īstā ekipāža ratnīcā pūst.

Par mis Dženiju tobrīd viņš nedomāja. Nav taču svarīgi, ar ko brauc sievietes, ja vien vīrieši viņām to atļauj. Sievietes tikai izrāda vīrieša ekipāžu; tās ir viņa stāvokļa barometrs, dižciltības spogulis r- tas jau ari zirgiem bija skaidrs.

—   Jūsu paša dēls, jūsu mazdēls jūsu acu priekšā braukā ar šitādu parikti, un jūs to pieļaujat, — viņš turpināja.

* Jūs pats nemaz neesat labāks par viņiem. Jums vajadzēja to noliegt ar likumu, mister Džon. Pēc visiem tiem aizjūras kariem jaunie visnotaļ aizmirsuši piedienīgu uzvedību. Viņi tak nemaz vairs nezina, kas džentlmenim piedien, kas ne. Kā jums liekas, mister Džon, ko cilvēki domā, kad redz, ka viņi, tie jūsējie, braukā apkārt ar tādu pašu vāģi kā vispēdīgie diedelnieki? Vai tad Sartorisi līdz pat šim karam nebija šī apvidus dižākie ļaudis? Bet tagad — nu, paraugieties uz viņiem!

Viņš atspiedās pret kapli un noskatījās, kā automašīna strauji iebrauc pa aleju un apstājas mājas priekšā. Mis Dženija un jaunais Bejards izkāpa un devās augšā uz terasi. Motors vēl arvien strādāja; dzidrajā rīta gaisā virmoja augšup tieva izplūdes gāzu strūkliņa, un Saimons ar visu kapli pienāca pie mašīnas un sāka blenzt uz daudzajām sadales dēļa pogām un ciparnīcām. Bejards pie durvīm pagriezās atpakaļ.

—    Izslēdz aizdedzi, Saimon! — viņš sauca.

—    Ko izslēgt? — Saimons vaicāja.

—    To mazo, spīdošo sviru pie stūres. Nospied uz leju!

—    Nē, ser, — Saimons teica, kāpdamies atpakaļ, — šitam daiktam es neķeros klāt. Kazi, tas vēl var iesprāgt man ģīmī.

—   Nekas tev nenotiks, —^ Bejards nepacietīgi noteica. — Tikai uzliec tam roku un nospied uz leju! To tur mazo, spožo rīku.

Saimons aizdomīgi paskatījās uz daudzajām skalām un knibuļiem, taču tuvāk negāja; tad viņš izstiepa kaklu un snaikstīdamies mēģināja saskatīt vajadzīgo.

—    Es tur redzu tikai prāvu dzelzs spieķi, kas lien ārā no grīdas. Vai tas būtu tas īstais, par ko jūs runājat?

—Nolādēts! — Bejards izgrūda. Ar diviem lēcieniem viņš bija lejā pa kāpnēm un pieliecās pie stūres, un no

spieda sviru, kamēr Saimons, blisinot acis, ziņkāri vērofa katru viņa kustību. Motora murrāšana apklusa.

—š Ak jūs domājāt šo te daiktu? i—* Saimons jautāja. Labu laiku viņš pētīja sviru, tad atlieca muguru un blenza uz motora pārsegu. — Vai nu tur apakšā pārstāja vārīties? Ak šitādā modē to apstādina?

Bet Bejards jau bija uzkāpis augšā un iegājis iekšā.

Saimons brīdi vēl stāvēja un pētīja spožo, garo sviru, viegli piedūra tai pirkstu un tad noslaucīja gar biksēm roku. Pēc tam lēni apgāja mašīnai apkārt un aptaustīja riepas, kratīdams galvu un kaut ko murminādams. Tad devās atpakaļ pie salviju dobes, kur pēc brīža, nākot lejā pa kāpnēm, viņu ieraudzīja Bejards.

—    Vai negribi pavizināties, Saimon? —• viņš jautāja.

Saimona kaplis pārstāja kustēties, un viņš atlieca muguru. — Es, vai?

—    Nu jā. Nāc, pabrauksim kādu gabalu.

Saimons stāvēja ar nekustīgu kapli rokās, domīgi kasīdams pakausi.

—    Nāc nu, pabrauksim tepat pa ceļu, —* Bejards sacīja, j— Nekas tev nenotiks.

—    Nē, ser, — Saimons piekrītoši noteica, — es jau nu akurāt nedomāju, ka man kaut kas varētu notikt.

Kamēr Eejards maz pamazām vilka viņu uz automašīnas pusi, Saimons, pārstājis pretoties, pamatīgi, līdz pat pēdējam sīkumam nopētīja braucamo ierīci, kurai no šī brīža bija lemts kļūt par viņa dzīves reālu vērtību. Pie durvīm — ar vienu kāju uz mašīnas kāpšļa —; viņš vēl pēdējo reizi mēģināja pretoties ļaunajam kārdinātājam.

—    Bet jūs tak nesāksiet dzīties pa krūmiem kā viņdien abi ar Aisomu, ko?

Bejards viņu nomierināja, un viņš lēnītēm ierausās iekšā, kaut ko bažīgi murminādams, un, apsēdies uz pašas sēdekļa malas, pierāva kājas un, kad mašīna sāka ripot pa aleju, ar vienu roku cieši satvēra durvju verekli, ar otru — kreklu uz krūtīm. Cauri vārtiem viņi izbrauca uz lielā ceļa, bet Saimons joprojām sēdēja, kūkumā sameties, uz pašas sēdekļa malas. Automašīna uzņēma ātrumu, un viņš ar krampjainu kustību pēkšņi satvēra cepuri, kas teju pat nolidoja viņam no galvas.

— Vai nebūs jau gana? — viņš, paceldams balsi, iebildēs. Un cieši uzmauca cepuri uz pieres, bet, kolīdz atlaida, atkal bija spiests kampt to ciet, un tad viņš to noņēma un iemiedza padusē un, atkal pagrābstījies gar krūtīm, satvēra kādu zem krekla paslēptu priekšmetu.

—  Šorīt man vēl jāizravē tā dobe, — vēl skaļāk viņš teica.

—   Lūdzu, ser, mister Bejard, — viņš piemetināja, ar visu savu veco, izkaltušo augumu sagumdams vēl vairāk uz priekšu un mezdams ašus, zaglīgus skatienus uz ceļmalas krūmiem, kas traucās garām arvien lielākā ātrumā.

Tad Bejards uzgula stūrei un Saimons redzēja, ka tam saspringst roka, un tad viņi šāvās uz priekšu ar tādu rēkoņu, kas atgādināja pērkona dārdus. Zeme, priekšā ņirboša ceļa lente, neticamā ātrumā pazuda zem mašīnas riteņiem un izgaisa putekļu mutulī, un ceļmalas audzes bija viens vienīgs garām plūstošs un cieši noslēgts, un nepārtraukts tunelis. Bet viņš neteica ne vārda, neizdvesa ne skaņas, un, kad Bejards ļaunā izsmieklā atšieptiem zobiem pameta acis uz viņu, Saimons bija nošļucis uz ceļgaliem ar veco, nožēlojamo cepuri padusē, sagrābis kreklu uz krūtīm. Pēc laika, kad Bejards vēlreiz pagrieza galvu, Saimons cieši raudzījās viņā un tā izplūdušās varavīksnenes bija zaudējušas savu parasto brūno krāsu, kas salija kopā ar zīlītēm: tās bija sarkanas un stingi ieplestas pretim sīvajām vēja brāzmām, un tajās vīdēja pirmatnējs, dzīvniecisks spīdums. Bejards iemina droseli grīdā līdz galam.

Pa ceļu lēni un miegaini vilkās kāds furgons. Tas bija divu mūļu pajūgs, pilns ar sēdekļos snaudošām nēģerietēm. Pat tad, kad automašīna ietriecās seklajā grāvī un atkal izlidoja uz ceļa, un, nesamazinot ātrumu, rēkdama aizšāvās garām, mūļi neatmodās, bet vienā mierā klumzāja tālāk ar tukšo furgonu un apgāztajiem sēdekļiem. Motora rēkoņa noklusa, taču automašīna aiz inerces joņoja uz priekšu un sāka šaudīties no vienas ceļa malas uz otru, kad Bejards centās atraut Saimona rokas no aizdedzes slēdža. Bet Saimons cieši aizmiegtām acīm tupēja uz ceļgaliem, abām rokām stingri satvēris sviru.

— Laid vaļāl — Bejards kliedza.

— Ak kungs, viņu vajag apstādināt! Ak kungs, viņu vajag apstādināt! — Saimons dziedošā balsī vaimanāja, ar abām rokām uzgulis svirai, kamēr Bejards bungoja ar dūrēm pa tām. Un Saimons neizlaida sviru no rokām, līdz automašīna palēnināja gaitu un apstājās. Tad viņš, sagrābstījis tverekli, attaisīja durvis un izkāpa. Bejards uzsauca viņam, bet viņš šļūcošā solī aši steberēja atpakaļ.

—   Saimon! —^ Bejards uzsauca vēlreiz. Bet Saimona stīvi, kā cilvēks, kuram ilgu laiku bijusi atņemta iespēja kustēties, tikai devās uz priekšu. — Saimon!

Bet viņš ne palēnināja soli, ne atskatījās, un Bejards atkal iedarbināja motoru un pabrauca gabaliņu tālāk, kamēr varēja apgriezt mašīnu. Kad viņš, panācis Saimonu, piestāja līdzās, tas stāvēja ceļmalas grāvī, saķēris galvu rokās.

—    Nāc un kāp iekšā! — Bejards nokomandēja.

• Nē, ser. Es iešu kājām.

—    Kāp iekšā, kad tev saka! — Bejards skarbi pavēlēja. Viņš atvēra durvis, bet Saimons stāvēja grāvī, vienu roku iebāzis azotē, un Bejards redzēja, ka viņš dreb kā drudzi. — Nāc šurp, vecais muļķi, es taču tev neko nedarīšu!

—   Es iešu atpakaļ kājām, —Saimons stūrgalvīgi, taču bez dusmām atkārtoja. — Bet jūs braucait vien mājās.

—    Sēdies taču iekšā, Saimon! Es nezināju, ka tu tik briesmīgi pārbīsies. Es braukšu lēnām. Nu nāc!

—    Braucait vien, — Saimons vēlreiz atkārtoja. —Viņi sāks par jums uztraukties. Jūs viņiem pasakiet, kur esmu palicis.

Bejards kādu brīdi raudzījās Saimonā, taču tas stāvēja, aizgriezies sāņus, un viņš aizcirta durvis un aizbrauca. Bet arī tad Saimons nepacēla acu, pat tad ne, kad automašīna atkal ierēcās, uztriecot gaisā mēmu, pelēki brūnu putekļu virpuli. Pēc brīža no tā iznira furgons: mūļi nu tecēja raitā riksī, ausis plakšķinādami, un pajūgs aizdarkšināja Saimonam garām, atstājot putekļainajā gaisā, kas vibrēja no kukaiņu sirsināšanas, kādas sievietes trisošu, histērisku kliedzienu. Tas pamazām izgaisa ielejas virmojošajā tālē, un tad Saimons izvilka no azotes kādu priekšmetu, kas taukainā auklā karājās viņam kaklā. Tas bija neliels un nenoteikta apveida un pārklāts ar nosmulētu, pūkainu spalvu — truša pakaļkājas ķepa, truša, kurš droši vien bija noķerts bezmēness naktī kapsētā, un Saimons ar to norausa sviedrus no pieres un skausta; pēc tam atkal to iebāza azotē. Viņa rokas vēl arvien drebēja, un viņš uzlika cepuri un izrausās uz ceļa, un cauri dienasvidus putekļiem vilkās uz māju.

Bejards pa ieleju laida uz pilsētu, ar pilnu ātrumu aiztraukdams garām dzelzs vārtiem un rāmajai, baltajai mājai starp kokiem. Tā kā trokšņa slāpētājs bija izslēgts, spalgā rēkoņa triecās putekļu mākuļos, likdama tiem laiski uzvirmot, un tad noklusa pār tīrumiem. Pie pašas pilsētas viņam trāpījās ceļā vēl viens furgons, un viņš stūrēja tam tieši virsū, līdz mūļi, sasliedamies pakaļkājās, to apgāza; tad viņš strauji sagrieza sāņus un aizšāvās tam garām par mata tiesu, tā ka pajūgā kliedzošais nēģeris varēja saredzēt viņa ņirdzīgā izsmieklā atšieptos zobus.

Bejards drāzās uz priekšu. Automašīna uzlidoja kalnā kā lidmašīna spējā izrāvienā garām kapsētai ar pompozo vecvectēvam uzcelto pieminekli, un Bejards iedomājās, kā vecais Saimons velkas mājup pa putekļaino ceļu, cieši satvēris truša ķepu, un viņu pārņēma kauns un dusmas pašam uz sevi.

Pilsēta bija vienos zaļumos, ar ēnainām, zaļiem tuneļiem līdzīgām ielām, kurās norisinājās te iesprostoto dzīvju klusās traģēdijas. Bejards ieslēdza trokšņa slāpētāju un ar samazinātu ātrumu tuvojās pilsētas laukumam. Tiesas nama pulkstenis, kurš ar savām četrām ciparnīcām bija pacēlies pāri koku galotnēm, laiku pa laikam pavīdēja starp arkveidīgajām alejām. Bez desmit minūtēm divpadsmit. Tieši divpadsmitos vectēvs dosies uz savu kabinetu bankas viņā pusē un iedzers pinti paniņu, ko ik rītus termosā ņēma sev līdzi, un pēc tam turpat uz dīvāna kādu stundiņu nosnaudīsies. Kad Bejards uzbrauca uz laukuma, krēsls bankas durvīs jau bija tukšs. Viņš samazināja ātrumu un apturēja automašīnu ietves malā līdzās pret sienu atslietam reklāmas dēlim.

«Šodien svaigas zivis,» vēstīja ar šķidrinātu krītu uzvilktie burti, un no durvīm, kurām priekšā bija novietots reklāmas dēlis, nāca siera un mikspiklu, un citu svaigu produktu smarža reizē ar tik tikko samanāmu taukos cepta ēdiena smārda piejaukumu.

Kādu brīdi Bejards palika stāvam uz ietves, kur pašķirdamās viņam tecēja garām pusdienīgā gājēju straume: nēģeri, ar tiem raksturīgo dzīvnieka smaku, lēni un bezmērķīgi kā tumšā, rāmā sapnī, murminādami un smiedamies savā starpā, un viņu murmināšanā, kurā nedzirdēja līdzskaņu, jautās tāda kā apslēpta līksme, gatava teju, teju pat lauzties uz āru, viņu smieklos — skumīga nopietnība, un laucinieki — vīrieši kombinezonos, korda vai haki krāsas biksēs un bez kaklasaitēm, sievietes bezveidīgās katūna kleitās, saules cepuri galvā un ar šņaucamās tabakas plāksnītēm un meitenes, uzposušās iestīvinātās, pa pastu izrakstītās tualetēs, ~ meitenes, kuru jaunavīga augumu grāciju jau bija nomākusi kautrība un darbs, un neierasti augstie papēži un drīz vien dzemdības pavisam sabojās, un jaunekļi un pusaudži lētos, bezgaumīgos uzvalkos un kreklos, un cepurēs, iedegusi un slaiki kā sacīkšu zirgi un mazliet izaicinoši un skaļi. Pie nama sienas tupēja akls ubags — nēģeris ar ģitāru un stiepļu ietvarā iestiprinātām mutes harmonikām pie lūpām, klādams uz šī smaržu un skaņu fona sulīgus, vienveidīgus un žēlabainus akordus, precīzus kā matemātikas formula, taču par mūziku to nevarēja saukt. Tas bija vīrietis pāri gadiem četrdesmit, ar ilgstošas neredzības atstāto samierināšanās zīmogu sejā; arī viņš valkāja netīru Haki krāsas formas blūzi, kam uz vienas piedurknes bija kaprāļa uzšuves, uz otras — šķībi piediegta skauta emblēma, bet uz krūtīm — ceturtā Brīvības aizņēmuma nozīmīte un maza metāla saktiņa ar divām apzeltītām zvaigznītēm, acīmredzot domāta sievietēm. Noplukušo platmali apjoza virsnieka cepures aukla, un uz ietves viņam starp kājām bija nolikta skārda krūze ar vienu desmitcentu un trīs viena centa monētām.

Bejards pagramstījās kabatā, meklēdams sīknaudu, un ubags sajuta viņa tuvošanos, un melodija sastinga uz vienas atkārtotas skaņas, taču ritms nepārtrūka, un, tiklīdz krūzē nošķinda monēta, viņš, vēl arvien precīzi ieturēdams ritmu un bezjēdzīgi vilkdams garumā mutes harmoniku skaņu, nolaida kreiso roku, un tā mazliet pataustījusies, acumirklī noteica monētas vērtību; tad ģitāra un mutes harmonikas atsāka savu monotono motīvu. Kad Bejards pagriezās, viņu uzrunāja drukns, plecīgs vīrs dzīvu, vēja appūstu seju un sirmiem deniņiem. Viņam bija korda bikses un zābaki un lokans jātnieka augums, un iedegušas, mierīgas rokas, kādas zirgiem tīk. Tas bija Makalems, viens no sešiem brāļiem, kuri dzīvoja kalnos, jūdzes astoņpadsmit no pilsētas, un ar kuriem kopā Bejards ar Džonu brīvdienās bija medījis lapsas un jenotus.

—-; Esmu dzirdējis par tavu automašīnu, — Makalems sacīja. — Vai šī ir tā pati? — Viņš nokāpa no ietves un vieglā gaitā, rokas gurnos iespiedis, pētīdams apstaigāja tai apkārt. —• Rumpis par garu, un skausts pārāk masīvs. Neveikls paskats. Laikam visu laiku jātur šo laužņos?

— Nē, nepavisam, — Bejards atbildēja. — Kāp iekšā, un es parādīšu, ko tā spēj.

—    Nē, sirsnīgi pateicos, — saruna biedrs atbildēja. Viņš vēlreiz nokāpa lejā uz bruģa, kur bija salasījušies nēģeri, lai arī aplūkotu automašīnu.

Tiesas nama pulkstenis nosita divpadsmit, un pa ielu mazos bariņos jau nāca bērni, kas pusdienas pārtraukumā devās uz mājām, — meitenītes ar krāsainām mugursomām un lecamauklām, skaļi čukstot, apsprieda savas svarīgās sieviešu darīšanas, un zēni, kā nu kurš uzrāvis savu apģērba gabalu, klaigāja un bikstīja, un grūstīja meitenītes, kuras, spiezdamās pūlīšos, meta uz viņiem atpakaļ saltus skatienus.

—   Es eju iekost, — Makalems paskaidroja. Viņš pārgāja pāri ietvei un atvēra durvis. — Vai tu esi brokastojis? — viņš atskatīdamies jautāja. — Bet, vienalga, ienāc uz brītiņu! — Un viņš zīmīgi uzplikšķināja pa gurnu.

Šis krodziņš bija kaut kas viduvējs starp pārtikas veikalu un kafejnīcu, un restorānu. Pieblīvētajā, taču tīrajā telpas priekšpusē stāvēja vairāki apmeklētāji ar sviestmaizēm un gāzētā ūdens pudelēm, un saimnieks ar nevaļīgu, mazliet izklaidīgu laipnību pāri letei pamāja abiem ienācējiem ar galvu. Dibenpuse bija pielikta galdiņiem, pie kuriem vīrieši un sievietes, galvenokārt laucinieki, ar neveiklu un svinīgu cienīgumu ieturēja maltīti. Turpat līdzās virtuvē, kas bija pilna cepšanas smaržu un čurkstēšanas, zilu, laiski kāpjošu dūmu mākuļos kā parādības kustējās divi nēģeri. Abi ienācēji devās virtuvei cauri, un Makalems atvēra izbīdītā sienā iebūvētas durvis, un viņi iegāja mazā istabiņā vai, pareizāk sakot, kambarītī. Tur bija mazs lodziņš pie pašiem griestiem un neapklāts galds, un trīs četri krēsli, un viņiem tūdaļ sekoja jaunākais nēģeris.

—    Klausos, ser, mister Makalem un mister Sartoris.

Viņš uzlika uz galda divas nule izmazgātas glāzes, pa

kurām vēl ritēja ūdens lāses, un stāvēja, slaucīdams priekšautā rokas. Viņam bija plata, mierīga seja, tāda, kas iedvesa uzticību.

—    Citronus un cukuru, un ledu, — Makalems teica, e— Tu taču nedzersi tos putu ūdentiņus?

Nēģeris palika stāvam ar roku uz durvju tverekļa.

—    Nē, — Bejards atbildēja. — Es labāk dzeršu punšu.

—   Jā, ser, — nēģeris piekrita. — Jūs vēlaties punšu.

Un viņš nopietni un atzinīgi atkal palocīja galvu un

pagriezās, un atkāpās sāņus, kad saimnieks, aplicis tīru priekšautu, savā nevaļīgajā gaitā iemetās iekšā un apslajās, berzēdams rokas gar gurniem.

^ Labrīt, labrīt, —• viņš teica. — Kā sviežas, Reif? Bejard, es vakardien redzēju, ka mis Dženija ar veco pulkvedi kāpj augšā pie daktera Pībodija. Cerams, ka nav taču nekas nopietns.

Viņa galva bija līdzīga apvērstai olai; vidū bija akurāti pāršķirts celiņš, tā ka cirtainie mati veidoja tādus kā divus sarkani brūnus spārnus, kas atgādināja parūku, un viņa brūnās acis vai kusa aiz laipnības.

—    Nāc iekšā un aizver durvis, — Makalems izrīkoja, paraudams viņu dziļāk. Tad izvilka no svārku apakšas fantastiska izmēra pudeli un uzlika to galdā. Tajā bija dzidrs, dzintarains šķidrums, un saimnieks atkal paberzēja rokas gar gurniem, tīksminādams ap pudeli savu laipnīgo, kārīgo skatienu.

—    Dieviņ augstais, kur tu biji to paslēpis? —= viņš jautāja. — Bikšu starā, vai?

Makalems atkorķēja pudeli un pastiepa viņam pretim, un saimnieks paliecās uz priekšu un, aizvēris acis, to pasmaržoja. Viņš nopūtās.

—    Henrija brūvējums, — Makalems sacīja. — Labākais pēdējā pusgada laikā. Varbūt ierausi kādu malku, ja mēs ar Bejardu tevi pieturēsim?

Saimnieks sulīgi noklakšķināja mēli.

—    Nu, vai nav jokupēteris? — viņš Bejardam jautāja. — Tīrais pigoru taisītājs, ko? •— Viņš pameta acis uz galdu. — Bet jums jau ir tikai divas glā …

Šai brīdī pie durvīm kāds pieklaudzināja. Saimnieks pagrieza atpakaļ konisko galvu un pavēcināja viņiem ar roku. Makalems mierīgi noslēpa pudeli, kamēr saimnieks atvēra durvis. Tajās stāvēja nēģeris, turēdams rokā vēl vienu glāzi un ieplaisājušu stikla bļodu ar citroniem un ledu, un cukuru. Saimnieks ielaida viņu iekšā.

— Hjūsten, ja zālē kāds prasa pēc manis, saki, ka esmu uz mirklīti izgājis.

—   Labi, ser, — nēģeris atbildēja, likdams savu nesumu galdā. Makalems atkal izvilka pudeli.

—    Kam tu stāsti apmeklētājiem šīs vecās pasaciņas?  viņš jautāja. — Visi tāpat zina, ko tu te dari.

Saimnieks vēlreiz noklakšķināja mēli, kārīgi tīksminādamies ap pudeli.

— Jā, ser, gatavais jokupēteris, — viņš atkārtoja.

— Nu labi, jums, zēni, laika pārpārēm, bet man jāsteidzas atpakaļ un jāraujas tālāk.

—    Nu, tad sāc, — Makalems viņam teica, un saimnieks sataisīja sev punšu. Maisīdams un ošņādams viņš pacēla savu glāzi, un abi pārējie sekoja viņa piemēram. Tad viņš izņēma karoti un nolika uz galda.

—    Šādās reizēs gaužām neciešu steigu, bet, zināt, darbs negaida, — viņš teica.

—    Darbs vienmēr traucējis cilvēkam iedzert, — Makalems piekrita.

—    Jā, ser, patiešām, — otrs atbildēja. Viņš pacēla glāzi. — Uz jūsu tētiņa veselību! — viņš teica un iedzēra. — Pilsētā veco džentlmeni tikpat kā vairs neredz.

—    Viņš vēl arvien nevar samierināties, ka Badijs dienējis jeņķu armijā, — Makalems atbildēja. — Saka, nebraukšot uz pilsētu līdz pat tam laikam, kamēr demokrātu partija neatteikšoties no Vudro Vilsona.

—    Tas būtu vislabākais, ko tā varētu izdarīt — atcelt viņu un ievēlēt par prezidentu tādu kā Debsu vai senatoru Vordmenu, — saimnieks visgudri piekrita. — Jā, tas nudien būtu lieliski! Bet Henrijs ir īsts brīnumdaris, vai ne? — Viņš nolika glāzi uz galda un pagriezās pret durvīm. — Jūs, zēni, varat justies kā mājās. — Un viņš savā nevaļīgajā gaitā pusrikšiem aizmetās prom.

—    Apsēdies, — Makalems sacīja. Viņš pavilka tuvāk krēslu, un Bejards otrpus galda paņēma otru. — Ja kāds kaut ko saprot no viskija, tad tas ir Dīkons. Viņš ir iztempis tādu kvantumu, ka visas bāra letes tajā varētu izpeldināt.

Viņš pielēja savu glāzi un pastūma pudeli Bejardam, un viņi atkal mierīgi iedzēra.

—    Tev, vecīt, gaužām nelādzīgs izskats, — Makalems negaidot sacīja, un Bejards pacēla galvu un redzēja, ka tas cieši raugās viņā ar savām vērīgajām acīm. — Pārņēmies, — Makalems piebilda. Bejards atmeta ar roku un pacēla glāzi, taču vēl arvien juta sev pievērstu pretimsēdētāja pētīgo skatienu. — Lai nu kā, bet viskiju dzert tu vēl proti… Kālab neatbrauc pie mums pamedīt? Taupām tev vecu, sarkanu lapsu. Jaunie suņi to trenkā jau divus gadus. Ģenerāli vēl neesam tai uzlaiduši, jo vecais būtu kūmiņam tūliņ uz pēdām, bet mēs gribējām pataupīt to priekš jums abiem. Džonam šī lapsa būtu īsti pa prātam. Vai atminies to vakaru, kad Džonijs aizdrāza suņiem pa priekšu lejā uz Samsona tiltu un mēs, līdz tam tikuši, ieraudzījām, ka viņš peld ar baļķi lejup pa upi — lapsa vienā galā un Džonijs otrā —, pilnā balsī raudams vaļā to muļķīgo dziesmu? Džonam šī lapsa būtu īsti pa prātam. Jaunos suņus tā allaž apved ap stūri. Bet Ģenerālis jau nu dabūs to ciet.

Bejards sēdēja, grozīdams rokās glāzi. Tad viņš izvilka no žaketes kabatas paciņu cigarešu un izkratīja dažas sev līdzās uz galda, un aizgrūda paciņu Makalemam. Tas nesteidzīgi dzēra punšu un vēlreiz pielēja savu glāzi. Bejards aizdedza cigareti un iztukšoja arī savējo, un pasniedzās pēc pudeles.

—   Tev, vecīt, sasodīti nelādzīgs izskats, — Makalems atkārtoja.

—    Par maz dzeru, tur tā vaina, — Bejards neizteiksmīgā balsī atbildēja. Viņš sataisīja sev vēl vienu punšu, uzlicis kūpošo cigareti uz galda malas. Tad pacēla glāzi un brīdi paturēja pie deguna, kas, pēkšņi saspringstot, nobāla, un tad atrāva glāzi no deguna un ar stingru roku izšļāca tās saturu uz grīdas. Makalems mierīgi noskatījās, kā viņš ielej sev pusglāzi neatšķaidīta viskija un piešauj tam lāsīti ūdens, un salej visu iekšā.

—    Nolādēti ilgi esmu bijis labiņš, —: Bejards skaļi noteica un sāka runāt par karu. Nevis par cīņām, bet drīzāk par dzīvi, pilnu jauniem cilvēkiem, kuri bija līdzīgi kritušiem eņģeļiem, un par viņu trakulīgajiem izlēcieniem, par kritušajiem eņģeļiem, kuri mita starp elli un deber sīm, iegūdami kā vienu, tā otru — liktenīgu nemirstību un nemirstīgu likteni.

Makalems sēdēja un klusēdams klausījās, lēni un nesteidzīgi dzerdams viskiju, kas acīmredzot neatstāja uz viņu iespaidu, it kā būtu gluži parasts piens, un Bejards tikai runāja tālāk un drīz vien bez kāda izbrīna atskārta, ka sācis ēst. Pudele nebija vairs pat ne pusē. Nēģeris Hjūstens bija ienesis uzkodas un, acu nemirkšķinādams, ierāva savu tiesu neatšķaidīta viskija.

—    Būtu man govs, kas dod šādu pienu, teļam nekas nepaliktu pāri. Un sviestu es nemaz nekultu, viņā teica. — Paldies, mister Makalem, ser.

Tad viņš aizgāja un Bejarda balss skanēja tālāk, piepildot mazo kambarīti, pārmācot lētā, steigā uzceptā ēdiena un asā, izlietā viskija smaržu ar šerminošu, histēriski sakāpinātu rēgu atbalsīm — kā kritušu meteoru atblāzma uz tumšās Visuma acs. Tad atkal sekoja viegls klauvējiens un durvīs parādījās saimnieka olveidīgā galva ar biklajām, kārīgajām acīm.

—    Vai jums nekas netrūkst, džentlmeņi? — viņš jautāja, berzēdams rokas gar gurniem.

—    Nāc nu, ierauj vēl kādu mēriņu, — Makalems teica, pamezdams ar galvu uz pudeles pusi, un saimnieks samaisīja punšu savā neizmazgātajā glāzē un dzēra, platām, jūsmīgā izbrīnā ieplestām acīm klausīdamies Bejarda stāstu par to, kā viņš ar kādu austrāliešu majoru un divām dāmām pavadījis vakaru Lesteras restorānā (kur karavīriem vispār bija aizliegts iet un kur majors bija pazaudējis divus zobus un savu meiču, bet Bejards dabūjis zilu aci).

—    Dieviņ augstais, cik lieli trakuli bijuši tie lidotāji! Bet man nu atkal jāsteidzas atpakaļ. Ja mūsu dienās nepalocīsi kājas, tad drīz vien dabūsi zobus kārt vadzī. — Un viņš atkal steigšus izmetās ārā pa durvīm.

—    Nolādēti ilgi esmu bijis labiņš, — Bejards skarbi atkārtoja, vērodams, kā Makalems piepilda abas glāzes. — Tas ir vienīgais, ko Džonijs lieliski prata. Neļaut man saskābt kaut kādā aizkaktā. Nolādētā pasaules aizkaktā, kur divas vecenes skaita man morāli un kur nav nekā cita, ko darīt, kā vienīgi baidīt melnādainos. — Viņš izdzēra savu viskiju un nolika glāzi uz galda, vēl arvien aptvēris to ar plaukstu. — Nolādētais friču pampalis! Bet Džonijs jau nekad nav mācējis lidot. Es tā pūlējos atturēt viņu, lai neceļas gaisā ar to draņķa klabatu. — Un viņš nikni nolamāja savu nelaiķa brāli. Tad atkal pacēla glāzi, bet pusceļā roka apstājās. — Pie velna, kur ir mans viskijs?

Makalems iztukšoja pudeli Bejarda glāzē, un Bejards atkal iedzēia un uzsita ar biezo glāzi pa galdu, un uzrausās kājās, un grīļodamies atbalstījās pret sienu. Viņa krēsls blaukšķēdams apgāzās, un viņš, cenzdamies saņemties, cieši raudzījās Makalemā. — Es tā pūlējos atturēt viņu, lai neceļas gaisā ar to «kamieli». Bet viņš uzlaida man ložu kārtu. Tieši pa degunu.

Arī Makalems piecēlās.

—    Ejam, — viņš mierīgi teica un gribēja Bejardu paņemt zem rokas, bet tas izlocījās, un viņi devās cauri virtuvei un garajai, tunelim līdzīgajai zālei. Bejards turējās kājās tīri braši, un saimnieks pāri letei pamāja viņiem ar galvu.

—    Atnāciet, džentlmeņi, atnāciet atkal!

—   Labi, Dīkon, — Makalems atbildēja.

Bejards tikai soļoja tālāk. Pie gāzētā ūdens automāta viņu uzrunāja jauns advokāts, kuram stāvēja līdzās kāds svešinieks.

—          Kapteini Sartoris, iepazīstieties ar misteru Gretonu! Pagājušo pavasari viņš bija Anglijas frontē.

Svešinieks pagriezās un pastiepa roku, bet Bejards drūmi pablenza viņā un tikai devās uz priekšu tā, ka šis cilvēks neviļus atkāpās, lai netiktu notriekts no kājām.

—          Kaut pats nelabais viņu parautu, — svešinieks Bejardam aiz muguras noteica.

Advokāts satvēra viņu aiz rokas.

—          Piedzēries, — tas steigšus čukstēja, — viņš taču ir piedzēries.

—          Lai viņš iet ratā! — svešais skaļi izsaucās. — Kaut kāds draņķa leitnantiņš iedomājas, ka…

—    Š-ššs, — advokāts čukstēja.

Saimnieks platām, izbīļa pilnām acīm paraudzījās no saldumu vitrīnas stūra.

—    Džentlmeņi, džentlmeņi! — viņš sauca.

Svešais saniknots metās Bejardam pakaļ, un tas apstājās.

—          Pagaidi, kamēr iebliežu viņam pa purnu, — Bejards pagriezdamies sacīja Makalemam.

Svešais pagrūda advokātu sāņus un paspēra vēl vienu soli uz priekšu.

—   Tev ne sapņos nav rādījies… — tas iesāka.

Makalems cieši un noteikti saņēma Bejarda roku.

—    Ejam, vecais!

—          Man jāiebliež viņam pa pretīgo purnu, — Bejards paziņoja, drūmi blenzdams uz saniknoto svešinieku.

Advokāts vēlreiz satvēra drauga roku.

—          Ejiet projām, — svešais noteica, atgrūzdams advokātu. — Lai viņš tikai pamēģina! Es tev, nolādētais angli…

—    Džentlmeņi! Džentlmeņi! = saimnieks vaimanāja.

—          Ejam, vecais, — Makalems teica. — Man vajag apskatīt kādu zirgu.

—          Zirgu? — Bejards atkārtoja. Viņš paklausīgi pagriezās. Tad apstājās un atskatījās. — Pašlaik es tev

nevaru iebliezt pa purnu, — viņš svešajam teica. — Ļoti žēl. Bet man vajag apskatīt zirgu. Vēlāk piekāpšu pie tevis viesnīcā.

Bet svešais jau bija pagriezies uz otru pusi, un advokāts viņam aiz muguras vaikstījās un māja Makalemam ar roku.

—    Dieva dēļ, Makalem, vediet viņu prom!

—    Vēlāk viņam iebliezīšu pa purnu, — Bejards atkārtoja. — Diemžēl, Justas, nevaru iebliezt pa tavējo, — viņš sacīja advokātam. — Skolā mums tika mācīts, ka nedrīkst pavest muļķi un sist kropli.

—    Nāc nu, nāc, — Makalems atkārtoja, vezdams viņu prom.

Pie durvim Bejards vēlreiz apstājās un aizdedzināja cigareti, tad viņi izgāja uz ielas. Pulkstenis bija trīs, un atkal viņi iekļuva no skolas atlaisto bērnu straumē. Bejards soļoja tīri braši un pat mazliet izaicinoši, un Makalems drīz vien iegriezās kādā sānielā, un viņi gāja garām nēģeru veikaliem un, pamezdami vienā pusē rūcošas dzirnavas un otrā — klusējošu kokvilnas tīrāmo mašīnu, iegriezās šķērsielā, kas bija pilna piesietiem zirgiem un mūļiem. Šķērsielas viņā galā dunēja lakta. Viņi pagāja garām ēzes sārtajam atspīdumam un zirgam, kas uz trim kājām pacietīgi stāvēja smēdes durvīs, un pulciņam ēnainajā sienmalā tupošu vīru kombinezonos un nonāca pie augstiem vārtiem, kuri noslēdza garu, pelēki brūnu ķieģeļu tuneli, kas oda pēc amonjaka. Vairāki vīri sēdēja uz vārtiem, citi stāvēja, atspieduši pret tiem krustiski saliktās rokas. Zirgu aplokā bija dzirdamas balsis, tad vārtu latu starpā pavīdēja augstprātīgs, nekustīgs tēls kausēta vara spīdumā.

Staļļa durvīs, kas atgādināja rēgainas alas rīkli, kā nekustīga bronzas krāsas liesma stāvēja ērzelis, un tā metāliski spīdošajai spalvai ik pa brīdim pārskrēja blāvi ņirbošas uguns mēlītes — nervozitātes un lepnuma trīsas. Bet viņa skatiens bija mierīgs un augstprātīgs un brīžiem majestātiskā cieņā nicīgi pārslīdēja pie vārtiem sanākušo cilvēku pulciņam, it kā tā būtu bezpersoniska masa, un viņa spalvai atkal virmojot pārskrēja blāvi ņirbošas liesmu mēlītes. Ap kaklu viņam bija apmesti virves apauši; tie bija piestiprināti pie durvju stenderes, un tālāk cienīgā attālumā pašapzinīgi kustējās kāds baltais, bet līdzās tam nēģeris — zirgupuisis ar pakulu maišeli pie jostas. Makalems ar Bejardu pie vārtiem apstājās, un baltais vīrietis ar lielu līkumu apgāja apkārt ērzeļa augstprātīgajai nekustībai un pienāca viņiem klāt. Arī zirgupuisis panāca uz priekšu ar mīkstu, netīru lupatu rokās, monotoni dungodams kādu melodiju. Ērzelis pielaida viņu sev klāt, atļaudams noslaucīt nervozās, laizošās liesmu mēlītes, kas ņirbu vilnīšiem atkal pārskrēja pār viņa ķermeni.

—    Nu, vai nav bilde? — baltais, atspiedies pret vārtiem, jautāja Makalemam. Pie bikšturu cilpas mīkstā, aiz vecuma nomelnējušā jēlādas saitē viņam karājās lēts niķeļa pulkstenis, un viņa bārda zoda galā bija biezāka nekā pie mutes kaktiņiem, tā ka izskatījās, it kā viņš ar atvērtu muti vienmēr zelētu tabaku. Pēc profesijas viņš bija zirgu mijējs un mūždien tiesājās ar dzelzceļa sabiedrību, kuras vainas dēļ bieži gāja bojā viņa lopi. — Vai redzat šo te melnādaino, — viņš piemetināja. — Es tam ērzelim neeju tuvāk par desmit jardiem, bet Tobijs to savalda kā mazu bērnu. Netieku gudrs, kā viņš to spēj. Vienādi esmu teicis, ka melnādainajiem un dzīvniekiem ir kāda radniecība.

—   Ērzelis laikam baidās, ka tu kādu dienu netriec viņu uz dzelzceļa sliedēm tai brīdī, kad nāk pusdienas vilciens, — Makalems sausi noteica.

—    Jā, tā nu iznāk, ka es laikam esmu pats neveiksmīgākais cilvēks šai apkaimē, — zirgu mijējs piekrītoši sacīja. — Bet šoreiz viņi dabūs man samaksāt. Šoreiz likums ir manā pusē.

—   Jā, — Makalems noteica, — dzelzceļa sabiedrībai vajadzēs apgādāt tavus lopus ar vilcienu sarakstu.

Skatītāji skaļi iesmējās.

—    Ak, naudas viņiem kā spaļu, — zirgu mijējs sacīja. Tad piebilda: — Tu runā tā, it kā es tīšā prātā būtu dzinis tos mūļus zem vilciena. Toreiz bija tā, ka…

—    Šo te zem vilciena tu vis nedzīsi, — Makalems teica, pamezdams ar galvu uz ērzeļa pusi.

Nēģeris spodrināja tā mirdzošo spalvu, monotoni dungodams kādu motīvu. Zirgu mijējs iesmējās.

—    Laikam gan ne, — viņš piekrita. — Bez Tobija es to nemaz nevaru izdarīt. Bet jūs tikai paskatieties uz viņu! Savu mūžu es šim dzīvniekam neiešu klāt, tāpat kā nekad ari nelidošu.

—    Es kāpšu šim zirgam mugurā, — Bejards pēkšņi pavēstīja.

—    Kādam zirgam? — zirgu mijējs jautāja, un visi noskatījās, kā Bejards uzrāpjas uz vārtiem un pāri tiem ielec aplokā.

—    Jaunais cilvēk, jūs neejiet tam zirgam tuvumā, — zirgu mijējs teica.

Taču Bejards to nelikās dzirdam. Viņš tikai gāja uz priekšu. Ērzelis pārlaida viņam savu majestātisko skatienu un atkal novērsās.

—    Neejiet tam zirgam tuvumā, — zirgu mijējs sauca, — citādi iesūdzēšu jūs tiesā!

—    Liec viņu mierā, — Makalems sacīja.

—    Lai es ļauju viņam sabendēt ērzeli, kas ir pusotra tūkstoša vērts? Tas zirgs viņu nositīs. El, Sartorisi

Makalems izvilka no bikšu kabatas ar gumiju apņemtu naudas zīmju paciņu.

—    Liec viņu mierā, — viņš atkārtoja. — Tieši to jau viņš vēlas.

Zirgu mijējs uzmeta naudas paciņai ašu, vērtējošu skatienu.

—    Džentlmeņi, jūs esat liecinieki… — viņš skaļi iesāka, tad apklusa un kopā ar visiem saspringti vēroja, kā Bejards iet ērzelim arvien tuvāk un tuvāk. Tas pārlaida viņam savu augstprātīgo, ugunīgo skatienu un mierīgi pacēla galvu, un nosprauslojās. Nēģeris pār plecu paraudzījās atpakaļ un pieplaka zirgam pie sāniem, un viņa monotonais motīvs sāka skanēt arvien ātrāk.

—    Ejiet atpakaļ, baltais cilvēk, — viņš teica.

Ērzelis vēlreiz nosprauslojās un atmeta galvu, pārraudams virvi kā zirnekļa tīklu, un nēģeris tvarstīja plīvojošo virves galu.

—    Ejiet prom, baltais cilvēk! — viņš sauca. — Ejiet prom — ātrāk!

Bet ērzelis izvairījās no viņa rokas. Tas nikni atņirdza zobus un kā bronzas sprādziens uzšāvās gaisā, aizlidinādams nēģeri sāņus. Bejards paguva izlocīties un panirt zem pakavu zobeniem, un, kad zirgs kā ņirbošs liesmu jūklis sagriezās virpulī, skatītāji redzēja, ka cilvēkam izdevies apmest tam virves galu ap purnu; tad zirgs vēlreiz uzlēca pakaļkājās un, zibenīgi izliekdamies, atrāva viņu no zemes un kā lupatu uzlidināja gaisā. Tad tas trīsēdams palika stāvot, kamēr Bejards ar virvi tam aizsēja nāsis, un tad pēkšņi viņš jau bija tam mugurā, bet zirgs, galvu nokāris, valbīja acis, kamēr pāri tā spalvai atkal novirmoja ņirbošas liesmiņas pirms jaunas eksplozijas.

Ērzelis šāvās uz priekšu kā bronzas spārnus izpletis putns. Skatītāji, glābiņu meklēdami, pa kaklu pa galvu metās prom, un vārti krakšķēdami sagruva, tā ka skaidas vien pašķīda uz visām pusēm. Bejards bija pieplacis zirgam pie skausta un raustīja satracinātā dzīvnieka galvu, un viņi aizjoņoja pa šķērsielu, saceldami elles kņadu starp mierīgi stāvošajiem, smēdes priekšā piesietajiem zirgiem un mūļiem un uz ielas novietotajiem furgoniem. Pie krustojuma, kur šķērsiela izbeidzās, viņu priekšā pajuka bariņš nēģeru, un ērzelis, ne drusku nesamazinot ātrumu, pārlidoja pāri mazam nēģeru puišelim, kurš ar svītrainu ledeni rokā patrāpījās tam tieši ceļā. Šai mirklī šķērsielā iegriezās mūļu pajūgs: mūļi trakās izbailēs rāvās atpakaļ virsū kučierim, baltajam vīrietim, kam aiz šausmām mute bija vaļā līdz ausīm, un Bejards atkal pagrieza savu zibeni un aizauļoja centram pretējā virzienā. Viņam pakaļ pa šķērsielā saceltajiem putekļiem kliegdami skrēja skatītāji, arī zirgu mijējs un Reifs Makalems, vēl arvienu žņaudzīdams banknošu paciņu.

Ērzelis traucās uz priekšu kā mežonīga, dārdoša mūzika — neapvaldāms, lielisks savā neapvaldāmībā. Ar virvi varēja regulēt tikai virzienu, nevis ātrumu, un, no abām pusēm skanošo kliedzienu pavadīts, Bejards iegrieza dzīvnieku citā — klusākā ielā. Turpat netālu jau sākās lauki, kur ērzelis, automašīnu un kājnieku netraucēts, varētu iztrakoties un nomierināties. Balsis aiz muguras pārmāca paša Bejarda pērkondimdošie kliedzieni: — Bēdziet! Bēdziet! — Bet iela bija tukša, tikai pa priekšu brauca neliela automašīna, un tālāk ielas zaļajā tunelī 4 pavīdēja spilgti krāsaini punktiņi. Bērni. «Kaut tikai viņi neizskrietu uz ielas,» Bejards nočukstēja. Viņa acis mazliet asaroja; zem viņa bija augšup — lejup bangojošs vilnis un viņa nāsīs niknuma un spara, un salauztā lepnuma kodīgā dvaka, kura cēlās kā dūmi no dzīvnieka ķermeņa, un Bejards aizjoņoja garām automašīnai, uz vienu zibošu acumirkli pamanīdams tajā sievietes seju ar pavērtu muti un divām mēmā izbrīnā ieplestām acīm. Bet seja pazibēja, nenonākusi līdz vioa apziņai, un viņš redzēja ielas vienā malā bariņu bērnu un otrā — nēģeri ar šļūteni un vēl otru ar dakšām.

No kāda lieveņa atskanēja kliedziens, un bērnu bariņš spiegdams pajuka uz visām pusēm. Uz ielas izšāvās puišelis baltā kreklā un īsās, gaišzilās bikšelēs, un Bejards noliecās un apvija virvi ap roku, un pagrieza ērzeli uz ielas pretējo pusi, kur atplestām mutēm stāvēja abi nēģeri. Mazais augumiņš laimīgi aizzibēja garām; tad nāca šaura garām skrejoša zaļumu svītra, kā atpakaļbraucoša riteņa spieķi priekšā iznira koka stumbrs, un ērzeļa pakavu cirtieni šķīla dzirksteles no mitrā asfalta. Zirgs paslīdēja, zaudēdams līdzsvaru, sagrīļojās, paklupa un nogāzās zemē, un Bejards sajuta sarkanu triecienu, tad viss iegrima melnā tumsā.

Zirgs zvāļodamies Uzrausās kājās un apcirtās, un saslējās, un nikni spārdīja ar pakaviem zemē guļošo vīru, līdz nēģeris ar dakšām aiztrieca to prom un tas, galvu mētādams, stīvi aizrikšoja pa ielu garām stāvošajai automašīnai. Ielas galā tas trīsēdams un sprauslodams palika stāvam un ļāva nēģerim — zirgupuisim uzlikt sev roku. Reifs Makalems vēl arvien žņaudzīja rokās banknošu paciņu.

VI

Viņu pacēla un ar kādu garām braucošu automašīnu aizveda uz pilsētu, uzmodināja no snaudas dakteri Pibodiju, un dakteris Pībodijs nemākulīgi pārsēja Bejarda galvu un deva viņam iedzert no pudeles, kas cienīgi tupēja līdz malām piebāztā papīrgrozā, un piedraudēja zvanīt mis Dženij ai, ja viņš nebraukšot taisnā ceļā uz māju. Reifs Makalems apsolīja gādāt, lai tas tiktu izdarīts, un automašīnas īpašnieks piedāvājās Bejardu aizvest. Viņam bija fords, kam kulbas vietā uz rāmja bija uzmontēta pavisam maza vienvietīga dzelzs kabīne, ne lielāka par suņa būdu, ar diviem uzzīmētiem logiem, kuros plati smaidīja uzzīmēta pār šujmašīnu noliekusies namamāte; kabīnes iekšpusē bija prasmīgi iemontēta īsta šujmašīna, ko aģents kā paraugu vadāja apkārt. Šī aģenta vārds bija V. K. Serats, un viņš pats ar vērīgu, simpātisku seju sēdēja pie stūres. Bejards ar dūcošu galvu sēdēja viņam līdzās, bet uz kāpšļa uzmetās jauns puisis iedegušām rokām un uzkrītoši jaunu salmu cepuri uz vienas auss, ar nevērīgu atsperīgumu ļaudams lokanajam augumam šūpoties automašīnai līdzi, kad tā, atstājusi pilsētu, grabēdama kratījās pa ielejas ceļu.

Viskijs, ko dakteris Pībodijs bija Bejardam iedevis, nevis nomierināja viņa satrauktos nervus, bet kā karsta straume lēni bangojās kuņģī un tikai,radīja vieglu nelabumu, un viņa aizvērto acu priekšā, vienmuļīgi pulsēdami, griezās ķēmīgi, sarkani apļi. Viņš truli un apātiski vēroja, kā tie iznirst no tumsas un laiski savērpjas, un aprij cits citu, un parādās atkal no jauna, viņa apziņai noskaidrojoties, ar katru nākamo reizi mazliet bālāki. Bet kaut kur dibenplānā mierīga un savrupa, un bezgala tāla šai bezjēdzīgajai apļošanai, reizē saplūzdama ar to, vīdēja kāda seja. Tā it kā saistījās ar to mirkli, kad pār visu sagruva melna tumsa; tai pašā laikā būdama pilnīgi savrupa, tā tomēr šķita daļa no rotējošā haosa; tā bija daļa no šī haosa, taču ienesa sarkanajā virmull pastāvīgu, it kā vieglas vēja pūsmas radītu vēsumu. Rotējošie apļi izgaisdami izvērtās trulā, fiziskā sāpē, ko radīja automašīnas kratīšanās, bet seja palika tikpat bāla un neskaidra, atstādama viņam kā atbalsi šo vēso mieru un vēl arī ko citu — zūdošu, tīksmīgi smeldzošu žēlumu pašam pret sevi vai nožēlu par savu rīcību.

Tuvojās vakars. No melnās, leknās zemes visapkārt spraucās ārā zaļi kokvilnas un kukurūzas dzieti, un mežu puduros, kur cauri violetajām ēnām krita slīpi saules stari, skumīgi dūkoja baloži. Pēc kāda laika Serats no lielceļa iegrieza aizaugušā, grumbuļainā lauku ceļā starp tīrumu un birztalu — un viņi brauca tieši pret sauli, un Bejards noņēma cepuri un aizlika to priekšā sejai.

—    Vai no saules sāp galva? — Serats jautāja. — Nu jau tūliņ būsim klāt.

Ceļš drīz vien iegriezās mežā, kur saule mijās ar ēnu, un pamazām pacēlās smilšainā pakalnā. Aiz tā sākās slīpa nogāze ar robainiem, nevīžīgi koptiem tīrumiem, un aiz tiem starp nožēlojamiem augļu kokiem un nīkulīgām papelēm, kuras, bālas kā vērmeles, nemitīgi trīsēja arī bez vēja, čurnēja maza, noplukuši mājele. Aiz tās slējās liels, gadu ritējumā nomelnējis un sadrūvējis šķūnis. Ceļš šeit sadalījās. Viens atzars, smiltīs tik tikko samanāms, pagriezās uz mājas pusi, otrs cauri kuplām nezālēm veda uz šķūni. Uz kāpšļa stāvošais puisis iebāza galvu automašīnā.

—    Brauc uz šķūni! — viņš norīkoja.

Serats paklausīja. Gar ceļmalu stiepās pussagruvis izļodzījies žogs, visgarām ieaudzis nezālēs, no kurām slija gaisā pamesta arkla rokturi, kamēr lemesis mierīgi rūsēja zālē, kur rūsēja arī citi darbarīki. Tos ārstēja zeme, ko tiem būtu bijis jāuzplēš, bet kas bija laipnāka nekā tie. Zoga stūrī Serats apstādināja automašīnu, un puisis nokāpa zemē un atvēra izšķobījušos dēļu vārtus, un Serats piebrauca šķūņa priekšā, kur stāvēja furgons ar ļodzīgiem riteņiem un kaut kā sameistarota gulta, un sarūsējis forda karkass. Abi starmeši, kas bija pierīkoti zem kailā, kupolveidīgā radiatora, kā divas vaboles raudzījās pretim izvalbītā un pacietīgā izbrīnā, un turpat gremoja kaulaina govs, īdzīgi lūkodamās viņos.

Šķūņa durvis kā piedzērušas karājās salauztās virās, piestiprinātas pie stenderes ar sarūsējušu stiepli; aiz tām rēgojās tukša, sasmakusi šķūņa ala, kā ņirgādamās par apcirkņu pilnību un zemes bagātību. Bejards apsēdās uz automašīnas kāpšļa un, atspiedis apsaitēto galvu pret mašīnas sānu, vēroja, kā Serats ar puisi iegāja šķūnī un lēni rausās augšā pa neredzamām kāpnēm. Govs lēni un skumīgi gremoja, un pa dzelteno dīķi ar izmīdītiem, saulē saplaisājušiem māla krastiem kā mazi, dubļaini mākonīši peldēja zosis. Gari, slīpi saules stari apspīdēja viņu rumpjus un vijīgos kaklus un govs kaulainos, ritmiski cilājošos sānus, viegli zeltīdami izģindušās ribas. Tad Bejarda redzes lokā iznira Serata kājas, kuras neveikli taustīja pakāpienus, tām piesardzīgi sekoja augums, un tad, ar vienu roku atbalstījies pret kāpnēm, viegli nolēca zemē arī puisis.

Viņš iznāca no šķūņa, cieši piespiedis pie gurna māla krūku. Serats savā tīrajā, zilajā kreklā bez kaklasaites sekoja viņam un pameta Bejardam ar galvu, un kopā ar puisi pazuda aiz šķūņa velnābolu čūkslājā, kas bija saaudzis līdz jostas vietai. Bejards panāca viņus tai brīdī, kad puisis ar visu krūku veikli izslīdēja cauri diviem vaļīgiem dzeloņstiepļu posmiem. Serats līda cauri daudz prātīgāk un tad pacēla uz augšu virsējo stiepli un uzmina ar kāju uz apakšējās, palīdzēdams tikt cauri Bejardam. Aiz šķūņa bija slīpa nokalne un gabalu tālāk ēnaini, biezi saauguši vītolu un pliederu brikšņi, no kuriem vēdīja dzestra drēgnuma elpa un kuru priekšā auga milzīgs jaunu, saules plankumiem izraibinātu kociņu ieskauts dižskābardis. Zem tā iztecēja avots; tas ieplūda koka teknē, līdz malām iegrimušā baltā smiltī, kas mūždien trīsuļoja zem dzidrās straumītes spiediena, un ievijās vītolu un pliederu audzē.

Zeme ap avotu bija nomīdīta gluda un cieta kā klons. Turpat līdzās uz četriem ķieģeļiem stāvēja nomelnējis čuguna katls; zem tā bija čupiņa bālganu pelnu un apdzisušu nodeguļu, un pārogļojušos žagaru galu. Pret katlu bija atsliets rievots veļas mazgājamais dēlis, un virs avota kokā uz naglas karājās sarūsējusi skārda krūze. Puisis nolika krūku zemē, un Serats notupās viņam līdzās.

—    Ka tikai neiznāk nepatikšanas, ja dosim misteram Bejardam viskiju, Hab, — Serats sacīja. —; Bet, ja pats doks Pībodijs deva viņam ieraut, tad taču, domājams, nekas ļauns nenotiks, ja mēs iedosim vēl kādu malku. Vai nav tiesa, mister Bejard?

Tupēdams zemē, viņš pacēla uz Bejardu savu vērīgo, iztapīgo seju. Habs izvilka kukurūzas vālītes aizbāzni un pastiepa krūku Seratam, kurš pasniedza to Bejardam.

—    Es pazīstu misteru Bejardu kopš tā laika, kad viņš vēl skraidīja īsās bikšelēs, — Serats Habam kā noslēpumu pavēstīja. — Bet šī nu ir pirmā reize, kad mēs abi kopīgi iedzeram. Vai tā nav, mister Bejard?… Varbūt jūs vēlaties glāzi?

Bet Bejards jau dzēra no krūkas, piešķiebis to pāri izstieptajai rokai, ar kuru arī turēja krūku pie mutes, kā tas pēc visiem likumiem bija jādara.

—    Re, kā viņš prot dzert no krūkas! Vienmēr esmu zinājis, ka viņš ir krietns zēns, — Serats atzinīgi noteica. Bejards nolaida krūku un atdeva to Seratam, kurš ceremoniāli pasniedza to Habam.

—    Dzer vien, — Habs teica. — Rauj tik iekšāl

Serats dzēra ritmiskiem guldzieniem, ādamābolam ceļoties līdzi. Virs avota slīpā saules starā kā vēja kliestas zelta pelavas griezās un vērpās odi. Serats nolaida krūku un pasniedza to Habam, un ar delnas virspusi noslaucīja muti.

—    Kā nu jūtaties, mister Bejard? — viņš apvaicājas. Tad, mazliet saminstinādamies, piebilda: — Jūs man piedodiet. Laikam bija jāsaka — kapteini Sartoris?

—    Kam tas vajadzīgs? — Bejards noteica.

Arī viņš tupēja zemē, atspiedies pret dižskābarža stumbru. Uzkalniņš viņiem aizmugurē pilnīgi aizsedza šķūni un māju, un viņi visi trīs sēdēja mazā miera un klusuma kausā, atdalītā no laika un telpas un pilnā ar vēso un dzidro strauta elpu un sīkajām saules gaismas strūkliņām, kuras kā atšķaidīts vīns sūcās cauri pliederu un vītolu audzei. Strautā atspoguļojās nekustīgo dižskābarža lapu izrotātā debess. Kalsnais Habs tupēja, rokām aptvēris ceļgalus, zem sāniski sašķiebtās cepures smēķēdams cigareti. Serats bija nometies otrpus strauta. Mugurā viņam bija zils, izbalējis krekls, kuram pretstatā rokas un seja šķita sulīgā vienlaidu brūnumā — kā sarkankoks. Vēderainā krūka vēlīgi tupēja vidū.

—    Jā, ser, — Serats atkārtoja, — es daudzkārt esmu pārliecinājies, ka vislabākās zāles jebkuram ievainojumam ir krietna porcija viskija. Jaunmodīgie dakteri, tie, zināms, saka ko citu, bet, kad vecais doks Pībodijs zāģēja nost manam vecpapam kāju, tas gulēja uz virtuves galda ar prāvu pudeli rokā un uz kājām bija uzlikts krēsls un matracis, un četri vīri turēja vecpapu ciet, un šis tik nešpetni lādējās un dziedāja, ka sievas un bērni aizskrēja uz ganībām un aiz šķūņa gaidīja, kad tas viss beigsies. Iedzeriet vēl mazliet, — Serats teica, pāri avotam pasniegdams krūku, un Bejards atkal iedzēra. — Nu jau jūs jūtaties tīri labi, vai ne?

—    Velns viņu zina, — Bejards atbildēja. — Tas ir tīrais dinamīts, zēni.

Serats pacēla krūku un vareni iesmējās, tad pielika to pie mutes, un viņa ādamābols atkal sāka ritmiski cilāties uz pliederu un vītolu fona. Pliederi drīzumā taisījās ziedēt sīkiem, bāliem, čemuros augošiem ziediņiem. Mis Dženija ik gadus no tiem darināja vīnu. Labs vīns, ja vien zina recepti un apbruņojas ar pacietību. Pliederu ziedu vīns. Kā bērnu rotaļu rituāls — rotaļu, ko krēslainās novakarēs spēlē mazas meitenītes īsās, gaišās kleitiņās. Virs klusuma kausa, kurā vēl iespīdēja līmeniski saules staru kūļi, griezās un vērpās odi kā puteklīši tukšā, pamestā telpā. Serata laipnā, iztapīgā balss nebeidza vien izteikt apbrīnu, cik stipra ir Bejarda galva un cik lieliski, ka viņi abi pirmo reizi kopīgi iedzer.

Viņi atkal dzēra, un Habs sāka prasīt Bejardam cigaretes un sulīgā laucinieka izloksnē stāstīt parupjas, spēcīgas anekdotes par viskiju un meičām, un kauliņu spēli; un drīz viņi abi ar Seratu sāka draudzīgu strīdu par darbu. Šķita, ka viņi tā varētu tupēt bezgalīgi ilgi — bez jebkāda noguruma, bet Bejarda kājas drīz kļuva ne

no jutīgas, un viņš tās iztaisnoja, juzdams, kā ar vieglu tirpoņu atkal atsākas asinsrite, un tad sēdēja ar muguru pret koka stumbru, izstiepis garās kājas sev tieši priekšā, un klausījās Serata balsī, vārdus laizdams gar ausīm.

Viņa galva tagad bija kā apstīpota: brīžiem šķita, ka tā aizslīd no pleciem un karājas pie zaļās sienas kā caurspīdīgs balons, kurā vai aiz kura, nedz īsti iznirdama, nedz arī pilnīgi izgaisdama, tāda kā neskaidri uzbudināta vēl arvien rādījās tā pati seja — divas nopietnas, sašutuma pilnā izbrīnā ieplestas acis, divas augšup paceltas rokas, kas pazib aiz maza, balta krekliņa un zilām bikšelēm, tad rāviens augšup, kritiens, trieciens un melna tumsa …

Serata lēnīgā, vēlīgā balss plūda tālāk, ne drusku nesatraucot. Tā šķietami iederējās klusajā ainavā, kad viņš stāstīja par zemes darbiem.

—   Vai zināt, kā vecākais brālis iemācīja man kaplēt kokvilnu? Viņš paņēma mani līdzi uz lauka, nostādīja sev priekšā un lika raut vaļā. Kolīdz es pāris reižu atvēzējos, šis man tūdaļ sāk mīt uz papēžiem. Un ik reizi pēc katra sava kapļa cirtiena es dzirdu sekojam divus viņējos. Bet kurpju tolaik man nebija, — viņš sausi piemetināja. — Tā nu bija jāmācās kaplēt labi veicīgi, lai viņš nenošņāptu manus kailos papēžus. Bet es toreiz nozvērējos, ka zemes darbu gan nestrādāšu. Tas der tiem, kuriem ir sava zeme, bet tādiem kā mums tās nekad nav bijis, un ik reizi, kad apvēršam vagu, mēs urķējam zemi priekš kāda cita.

Odi virpuļoja un grieza vēl trakāku danci klusajos nostūrīšos virs avota, un saules gaisma kļuva bronzaina. Serats piecēlās. —

—   Nu, zēni, man jālaiž atpakaļ uz pilsētu! — Viņš atkal pagrieza pret Bejardu savu laipno, vērīgo seju. — Kā liekas, misters Bejards būs galīgi aizmirsis pirmītējo kritienu, vai ne tā?

—    Vai tu reiz beigsi mani saukāt par misteru! — Bejards izgrūda.

Serats pacēla krūku. — Man vienmēr šķita, ka viņš ir krietns zēns, tikai vajag iepazīt viņu tuvāk, — viņš sacīja Habam. — Es pazinu viņu jau tad, kad viņš vēl staigāja pa galda apakšu, mums tikai nebija gadījies sastapties. Es, zēni, biju no nabadzīgajiem, kamēr mistera Bejarda dzimta dzīvoja lielajā mājā, glabāja naudu bankā un turēja veselu pulku melno kalpotāju. Bet viņš ir krietns zēns, — Serats atkārtoja. — Viņš jau nu neies nevienam stāstīt, kas viņam šeit deva dzert viskiju.

—   Ja grib, lai stāsta, — Habs atbildēja. — Man tas viens pīpis.

Viņi atkal dzēra. Saule bija gandrīz noslīdējusi aiz apvaršņa, un no purvainajām, apslēptajām strauta pacerēm nāca jauno varžu teiksmainā kurkstēšana. Aiz šķūņa māva kārnā, neredzamā govs, un Habs iebāza kukurūzas serdeni atpakaļ krūkā un ar plaukstas sitienu iedzina to vietā, un viņi visi trīs kāpa augšup kalnā un izlīda cauri žogam. Govs stāvēja šķūņa durvīs un, viņus ieraugot, atkal žēli un īdzīgi iemāvās. Zosis bija iznākušas no dīķa un cienīgi soļoja uz māju, kuras durvīs, ko ieskāva divi miršu krūmi, stāvēja sieviete.

—    Hab! — viņa skarbā lauku sievas balsī uzsauca.

—   Es braucu uz pilsētu, — Habs īsi atbildēja. — Lai Sjū izslauc govi!

Sieviete mierīgi stāvēja durvīs. Habs ienesa krūku šķūnī, un govs viņam sekoja, un viņš pagriezās un iespēra tai pa kārnajām ribām, un bez niknuma nolamājās. Tad viņš iznāca no šķūņa un atvēra vārtus, un Serats izbrauca ārā. Habs tos aizvēra un atkal aizsēja, un uzlēca uz automašīnas kāpšļa. Bejards piegāja klāt un centās pierunāt Habu, lai tas kāpj kabīnē. Sieviete vēl arvien stāvēja durvīs un mierīgi vēroja viņus. Pie lieveņa gūzmējās zosis un, spalgi gādzinādamas, snaikstīja vijīgos kaklus kā tradicionālā pantomīmā.

Garās augļu koku ēnas krita pār neapkoptajiem tīrumiem, un automašīna grūda pa priekšu savu izstiepto it kā milzīga, kupraina putna ēnu. Viņi uzbrauca smilšainajā pakalnā, pār kuru krita pēdējie saules stari, un tad nolaidās violetā puskrēslā. Klusi, bez trokšņa zvalstīdamās pa smilšainajām, izbrauktajām risēm, automašīna izlīgoja uz lielceļa.

Jauns mēness stāvēja augstu pie debesīm. Taču tas vēl nedeva gaismu, un viņi trauca uz pilsētu, laiku pa laikam sastapdami mājup braucošus laucinieku pajūgus. Serats, kurš šeit pazina gandrīz vai katru cilvēku, ar brūnās rokas mājienu tos svinīgi sveicināja un tad, aizbraucis līdz vītolu un pliederu ieskautam koka tiltam, kur krēsla bija biezāka un gandrīz vai taustāma, apturēja mašīnu un pāri durvīm izkāpa ārā.

—    Jūs, zēni, pasēdiet, — viņš teica. — Tūdaļ pat būšu atpakaļ. Man jāpielej radiators.

Viņi dzirdēja, kā Serats grabinās ap mašīnas aizmuguri; tad viņš parādījās ar skārda spaini rokās un piesardzīgi nošļūca lejā pa uzbērumu uz tilta pusi. Zem tilta, pustumsā neredzams, guldzēja un burzguļoja ūdens, kura raurmulēšanu pārmāca cikāžu un varžu koris. Virs vītoliem, kas iezīmēja strauta gultni, vēl arvien griezās un vērpās odi, un nez no kurienes iznira milzīgi sikspārņi, pazuda un parādījās atkal no jauna, plašiem lokiem, bez skaņas slīdot pār mierīgajām debesīm kā ūdens lāses pa loga rūti, aši un nedzirdami, un viegli — it kā uz krēslas un klusuma spārniem.

Serats ar spaini uzrāpās augšā un noņēma radiatora vāciņu, un piešķieba spaini virs radiatora. Mēness nedeva necik daudz gaismas, taču uz motora pārsega krita tik tikko samanāma Serata galvas un plecu ēna, un uz blāvā tilta dēļu apšuvuma viegli un smalki iezīmējās ēnainie, lejup slīgstošie vītolu zari. Mašīnas vēderā klusi nogurguļoja pēdējā ūdens strūkla, un Serats nolika spaini atpakaļ vietā un pāri uzzīmētajām durvīm iekāpa mašīnā. Starmeši, kurus viņš ieslēdza, saņēma strāvu no ģeneratora. Kamēr mašīna uzņēma gaitu, tie deva žilbinoši spilgtu gaismu, bet, tiklīdz viņš pārslēdza ātrumu, no tās palika tikai trīsošs blāzganums, ne spilgtāks par blāvi mirdzošu ēnu.

Kad viņi sasniedza pilsētu, bija nakts. Kā dzeltenu kreļļu virkne pāri kokiem spīdēja gaismas loks ap tiesas nama pulksteni, un uz zaļās vakarblāzmas fona kā vertikāls spalvu kušķis debesīs stāvēja dūmu stabs. Pie krodziņa Serats viņus izsēdināja un aizbrauca, un, kad viņi iegāja iekšā, saimnieks, kurš sēdēja pie gāzētā ūdens automāta, pacēla savu konisko galvu un apaļās, laipnībā kūstošās acis.

—    Apžēliņ, cilvēk mīļais! — viņš izsaucās. — Vai jūs vēl neesat mājās? Doks Pībodijs jau no četriem dzenā jūs rokā, un mis Dženija aizbrauca jūs meklēt pa pilsētu. Tā jūs vēl iedzīsiet sevi kapā!

—    Ej tu elles ratā, Dīkon, un atnes mums abiem ar Habu par diviem dolāriem šķiņķi ar olām, — Bejards viņam atbildēja.

Vēlāk viņi brauca atpakaļ pēc krūkas ar Bejarda automašīnu — Bejards ar Habu un kādu trešo puisi, dzelzceļa pārvadājumu aģentu, iesēdinājuši aizmugurē trīs nēģerus ar kontrabasu. Bet viņi nebrauca tālāk par tīruma malu un palika gaidām, kamēr Habs kājām aizgāja pa smilšaino ceļu uz šķūni. Pie debesīm stāvēja bāls un auksts mēness, un putekļainajos krūmos visapkārt čirkstēja kukaiņi. Nēģeri aizmugurē kaut ko klusītiņām bubināja savā starpā.

—    Jauka nakts, — kravas pārvadājumu aģents Mičs ieminējās.

Bejards neatbildēja. Viņš sadrūmis smēķēja ar ciešu baltā pārsēja ķiveri galvā. Mēness un kukaiņi bija viens vesels — redzams un sadzirdams, bet kaut kas tāds, kam nav ne gala, ne pirmsākuma.

Pēc laika uz neskaidri blāvā ceļa visā godībā atkal iznira Habs ar cepuri kā sudraba kroni uz vienas auss, un viņš pienāca pie automašīnas un atslēja krūku pret durvīm, un izvilka aizbāzni. Mičs pasniedza krūku Bejardam.

—    Dzer, — Bejards teica, un Mičs paklausīja. Visi trīs iedzēra.

—    Nav kur ieliet melnajiem, — Habs teica.

—    Nav gan, — Mičs noteica. Tad pagriezās atpakaļ. — Vai jums nav kāda krūzīte, zēni?

Nēģeri atkal, klusi bubinot, apspriedās, bažīgā neziņā vērdamies cits citā.

—    Pagaidiet, — Bejards sacīja. Viņš izkāpa un pacēla motora pārsegu, un noņēma filtra vāciņu. — Sākumā mazliet garšos pēc eļļas. Bet pēc pāris malkiem tas vairs nebūs jūtams.

—    Jā, ser, — nēģeri vienā balsī atbildēja.

Viens no viņiem paņēma vāciņu un ar svārku stūri to izslaucīja, un tad arī viņi pēc kārtas iedzēra, skaļi šmakstinādami. Bejards nolika vāciņu vietā un atkal sēdās pie stūres.

—    Vai kāds grib ieraut vēl otrreiz? — Habs jautāja, noņēmis kukurūzas serdeņa aizbāzni.

—    Iedod vēl Mičam! — Bejards norīkoja. — Viņam jāatgūst nokavētais.

Mičs atkal iedzēra. Tad ari Bejards paņēma krūku un pielika pie lūpām. Pārējie bijīgi vēroja viņu.

—    Velns parāvis, viņš patiešām vēl dzer, — Mičs nomurmināja. — Es tavā vietā tik daudz neņemtu iekšā.

—           To es daru nolāpītās galvas dēļ. — Bejards nolaida krūku un pasniedza Habam. — Visu laiku man tā vien liekas, ka varbūt no nākamā malka kļūs vieglāk.

—   Doks tev uzlicis pārāk ciešu apsēju, — Habs teica. — Vai negribi, lai mēs to palaižam vaļīgāk?

—    Nezinu. — Bejards aizdedzināja cigareti un aizsvieda sērkociņu. — Būs jāņem tas nost. Kādu laiku panēsāju, un pietiek.

Viņš pacēla rokas un sāka taustīties ap pārsēju.

—    Labāk vis neaiztiec, — Mičs brīdinoši noteica.

Bet Bejards tikai knibinājās tālāk, tad pabāza pirkstus

zem saites un no visa spēka parāva apsēju. Viens no nēģeriem noliecās uz priekšu un ar kabatas nazi pārgrieza saiti, un visi skatījās, kā Bejards noplēš apsēju un aizsviež to prom.

—    Tas nu gan nebija prāta darbs, — Mičs viņam teica.

—   Eh, ja viņš vēlas, lai ņem vien nost, — Habs sacīja. — Nekas šim nekaiš.

Viņš iekāpa automašīnā un iespieda krūku starp ceļgaliem, un Bejards apgrieza mašīnu. Smilšainais ceļš šņāca zem platajām riepām un, smiltīm šķīstot, uzgāja kalnā un atkal iegriezās mežā, kur plankumainā mēness mirga trīsuļodama izgaisa miglainajā tālē. Mainīgajos gaismas un tumsas rakstos kā melodiskas, nekad nebeidzamas fleitas skaņas plūda neredzamo vakarlēpju dziesmas. Ceļš iznāca no meža un, mašīnai klusi zvalstoties pa smilšainajām grambām, nosliecās lejup, un viņi uzbrauca uz ielejas ceļa un nogriezās pilsētai pretējā virzienā.

Automašīna ar aizvērto trokšņa slāpētāju, sausi svilpdama, traucās uz priekšu. Nēģeri klusītēm sarunājās, izmēzdami pa sulīgam smiekliņam, kurš kā vēja rauta papīra skranda palika tālu aizmugurē. Viņi pabrauca garām dzelzs vārtiem un Bejarda mājai, kas mēness gaismā mierīgi snauda starp kokiem, un klusajai, kārbiņai līdzīgajai stacijas ēkai un uz rezerves sliedēm stāvošajai kokvilnas tīrāmajai mašīnai ar metāla jumtu.

Beidzot ceļš sāka virzīties kalnup. Tas bija līdzens un tukšs, un līkumains, un, kad Bejards palielināja ātrumu, nēģeri apklusa. Bet ar viņu nepavisam nebija tik ļauni, kā viņi tika domājuši. Vēl divas reizes viņi apstājās un iedzēra un tad no paša pēdējā pakalna noskatījās uz uguntiņām, kas veidoja tādu kā kreļļu virteni blāvajā rētā, Kur ieleju pāršķēla dzelzceļš. Habs noņēma filtra vāciņu, un viņi atkal iedzēra.

Pa tādām pašām ielām kā viņu dzimtajā pilsētā viņi lēnām piebrauca pie tāda paša laukuma. Cilvēki pagriezās un ziņkāri noskatījās viņiem pakaļ. Viņi šķērsoja laukumu un iegriezās sānielā, un brauca garām plašiem mauriņiem un tumšiem logiem, un tad aiz kāda dzelzs žoga starp sidrabaini melniem kokiem dārza dziļumā iznira vairākas apgaismotu logu rindas kā četrstūrainu zaros iekārtu laternu virknes.

Tur viņi ēnā apstājās. Nēģeri izkāpa un izcēla kontrabasu un ģitāru. Vienam no viņiem rokās bija tieva stabule ar vārstuļiem, kas plankumainajā mēness gaismā šķita blāvi vizoši punktiņi, un viņi, galvas kopā sabāzuši, čukstus apspriedās, žēlabaini, klusināti trinkšķinādami. Tad viens no viņiem pielika pie lūpām klarneti.

Tās bija senas melodijas. Dažas bija izsmalcinātas un formas ziņā sarežģītas, taču izpildījumā tas viss pazuda un tās skanēja vienlīdz žēlabaini, ritmiski stiepti un vienkāršoti; sulīgiem, žēlabainiem akordiem tās peldēja sidrabainajā gaisā un, skumīgi atkārtodamās, izzuda, izdzisa miglainajā mēness gaismas pielietajā tālē. Tad viņi spēlēja senu valsi. Pa ēnām izraibināto mauriņu pie žoga pienāca koledžas cerbers un, atspiedies pret žogu, klausījās — uzkumpusi ēna starp citām ēnām. Otrpus ielas ēnā stāvēja citi klausītāji. Kāda automašīna piebrauca un apstājās ietves malā un izslēdza motoru un starmešus, un vairāku stāvu logos parādījās cita citai līdzīgas galvas no aizmugures plūstošas gaismas oreolā — sievišķīgas, tālas, aizkustinoši un dievišķīgi jaunas.

Viņi spēlēja «Māja, mana mīļā māja», un, kad sulīgie, skumjie akordi izdzisa, pāri mauriņam atskanēja liega slaiko delnu plaukšķināšana. Tad Mičs savā saldajā tenorā dziedāja «Lēdijas, arlabunakti» un jaunās rokas aplaudēja drošāk, un, kad viņi brauca prom, no apgaismotajiem logiem izliecās meitenīgās galvas mirdzošu matu oreolā, un labu laiku viņiem peldēja līdzi liega plaukšķināšana, pamazām izgaisdama sidrabaini klusajā mēness gaismas bezgalībā.

Pirmajā kalnā aiz pilsētas viņi apstājās, un Habs atkal noņēma filtra vāciņu. Aizmugurē starp kokiem šur tur spīdēja ugunis, un viņiem šķita, ka pār klusumā grimušo pasauli vēl arvien plūstu šurp jauno roku plaukšķināšana kā maigi, viņu jaunībai un vīrišķībai mesti ziedi, un viņi dzēra klusēdami, vēl arvien jūtot ap sevi zudušā mirkļa gaistošo burvīgumu. Mičs klusi dungoja kādu melodiju; automašīna murrādama slīdēja tālāk. Ceļš, tukšs un palss, vijīgiem līčločiem gāja lejup.

—    Rauj vaļā, Hab! — Bejards asi, aprauti izgrūda.

Habs pieliecās un pabāza roku zem sadales dēļa, un

atrāva trokšņu slāpētāju, un automašīna rēkdama, kā pērkonīgu spārnu nesta, traucās uz priekšu, tad ceļš pāri ieplakai atkal devās pret kalnu un motora troksnis pārauga spējā crescendo, un automašīna šāvās uz priekšu kā bulta. Nēģeri bija apklusuši, tad viens no viņiem žēli iekliedzās.

—   Reno pazaudēja cepuri, — Habs atskatīdamies teica.

—    Iztiks tāpat, — Bejards atbildēja.

Mašīna rēkdama uztriecās kalnā un, pārlidojusi tam pāri, taisīja spēju pagriezienu.

—    Žēlīgais dievs! — nēģeris vaimanāja. — Mister Bejard! — Viņa vārdus kā lapas aizrāva vējš. — Laidiet mani ārā, mister Bejard!

—   Nu lec! — Bejards atkliedza viņam pretim.

Ceļš kā slīpa grīda pazuda zem riteņiem, tad iztaisnojās kā stīga un pārstiepās pāri ielejai. Nēģeri sagrāba savus instrumentus, bailēs tverdamies cits pie cita. Spidometrs rādīja piecdesmit pieci un sešdesmit un nepārtraukti kāpa uz augšu. Šur tur pazibēja kāda snaudā grimusi māja un tīrumi, un mežu puduri, kas šķita līdzīgi tuneļiem.

Ceļš gāja pa sidrabaini melnu zemi. Visapkārt skanēja gari stieptās, melodiskās vakarlēpju balsis, un reižu reizēm, kad starmeši izrāva no tumsas kādu krasu pagriezienu, ceļa putekļos paspīdēja divi blāvi degoši punktiņi un zem radiatora neveikli izstreipuļoja gaismas apžilbināts putns. Kalnu kore ar nolaidenām, mežiem apaugušām nogāzēm cēlās arvien augstāk. Uz tām vai arī ceļmalā šur tur čurnēja kāda nēģeru būda.

Ceļš gāja lejup, tad atkal augšup pa garu, lēzenu nogāzi, kuru pāršķēla vēl viena ieplaka, tad sekoja spējš kāpums kā stāva siena. Automašīna joņoja augšup un drāzās pāri ieplakai, uz brīdi pilnīgi atraudamās no ceļa, tad drausmīgā ātrumā traucās pret kalnu, un nēģeru izmisīgās vaimanas pagaisa tālu aizmugurē. Kalna galā motora rēkoņa apklusa un automašīna apstājās. Nēģer! bija novēlušies zemē uz grīdas.

—    Vai mēs esam paradīzē? — pēc kāda laika viens no viņiem nomurmināja.

—    Kas tevi, draugs, laidīs paradīzē, ja tu od pēc viskija un esi bez cepures, — otrs teica.

—    Ja dievs tas kungs tur gādās par mani tikpat slikti kā par manu cepuri, tad es nemaz negribu tikt paradīzē, — pirmais atbildēja.

—    M-jā, — otrs novilka. — Kad mēs laidām lejā no pēdējā kalna, man ne tikvien cepure, bet pat klarnete gandrīz izlidoja no rokām.

—    Un, kad mēs lēcām pāri tam baļķim, vai kas nu tas bija tur priekšā uz ceļa, man šķita, ka es pats izlidošu no autiņa, — trešais piebilda.

Viņi atkal iedzēra. Kalna galā vēdīja svinīgs dzestrums. Abpus kalna kores dusēja ielejas, pilnas sudraba miglas un vakarlēpju, un aiz tām sudraba zeme saplūda kopā ar debesīm. Kaut kur tālumā žēli gaudoja suns. Bejarda galva bija skaidra un tukša kā zvans bez mēles. Un tajā beidzot iznira tā pati seja: divas nopietnas, izbrīnā ieplestas acis, virs kurām sakļāvās divi tumši, rāmi, vidū pāršķirtu matu spārni. «Tā bija jaunā Benbova,» viņš pats sev teica un labu laiku sēdēja, stingi vērdamies debesīs. Neskaidrajā tālumā dzeltens un mierīgs, un stabils spīdēja pilsētas pulkstenis, bet visapkārt pienaina opāla krāsas viļņiem pret apvārsni stiepās dusošā zeme.

Pie vakariņu galda Narcisai nebija apetītes un krustmāte Sellija Vaita čāpstināja sev īpaši sagatavoto mīksto ēdienu un purpinādama īgņojās, ka Narcisa neēd.

—   Ja es kādreiz, būdama neomā, apnicināju ēdienu, māte lika man izdzert prāvu krūzi hinas mizu tējas, — krustmāte Sellija sacīja, — bet šolaik jau cilvēki iedomājušies, lai dievs tas kungs gādā par viņu veselību, kamēr paši ne pirkstiņa nevīžo kustināt.

—   Man nekas nekaiš, — Narcisa apgalvoja. — Man tikai gluži vienkārši negribas ēst.

—    Jā, jā, tā jau tu tikai saki. Redzēsi, iegulsi slimības gultā, bet es, dievs mans liecinieks, neesmu tik stipra, lai spētu tevi aprūpēt. Senāk jaunajiem bija daudz vairāk cienīšanas pret vecajiem.

Netīkami, īdzīgi un vienmuļīgi čāpstinādama muti, viņa sāka runāt par senajiem laikiem, kamēr Narcisa nervozi skribināja ēdienu, kas nepavisam negāja viņai pie sirds. Pēc vakariņām krustmāte Sellija turpināja savu monologu, šūpodamās krēslā, ar savu mūžīgo rokdarbu klēpī. Nekad viņa nebija izpaudusi, kas īsti un kādam nolūkam tur tika šūdināts, un strādāja pie tā jau piecpadsmit gadus, staipīdama visur sev līdzi aptraipītu, nodriskātu brokāta somu, galīgi zaudējušu sākotnējo apveidu, pilnu ar dažnedažādām krāsainām lupatiņām. Viņai nekad vēl nebija izdevies no tām radīt saskanīgu rakstu, un viņa tās izklāja un pārvietoja, un ilgi domāja, un atkal pārbīdīja, it kā risinādama bilžu mīklu, un centās bez graizīšanas salikt tās kaut kādā noteiktā kārtībā vai izveidot kaut kādu zīmējumu, tad ļenganiem, dzelteni pelēkiem pirkstiem izlīdzināja krāsainās lupatiņas un atkal sāka visu no gala. Adatā, kas bija iesprausta viņai pie krūtīm, kā tievs zirnekļa tīmeklītis karājās Narcisas ievērtais diegs.

Istabas otrā galā Narcisa lasīja grāmatu, kamēr krustmāte Sellija turpināja savu nemitīgo, īdzīgo purpināšanu. Pēkšņi Narcisa uztrūkās kājās un nolika grāmatu, un pāri istabai devās uz nišu, kur atradās klavieres. Taču jau pēc dažām taktīm viņas rokas uzgūla taustiņiem griezīgā akordā un viņa aizvēra klavieres, un piegāja pie tālruņa.

Mis Dženija dzēlīgi pateicās viņai par uzmanību, taču ņēmās drosmi apgalvot, ka Bejards esot sveiks un vesels un vēl arvien aktīvs tā dēvētās cilvēku cilts loceklis, jo viņi vismaz neesot saņēmuši ziņu no koronera, ka viņš būtu dabūjis galu. Nē, viņa neesot par viņu neko dzirdējusi, kopš Lūšs Pībodijs pulksten četros viņai pa tālruni pavēstījis, ka Bejards sasitis galvu un esot ceļā uz māju. Par sasisto galvu viņa pilnīgi ticot, bet ziņas otrā puse esot tīrās pasaciņas, jo pēc astoņdesmit gadiem, kas pavadīti kopā ar šiem nolādētajiem Sartorisiem, viņa zinot, ka māja ir vispēdīgā vieta, kur brauktu Sartoriss, kurš sasitis galvu. Nē, viņu nepavisam neinteresējot, kur viņš patlaban varētu atrasties, un viņa cerot, ka vismaz zirgs nebūšot cietis. Zirgi esot vērtigi dzīvnieki.

Narcisa atgriezās viesistabā un pastāstīja krustmātei Sellijai, ar ko un par ko bija runājusi, un pievilka zemo krēslu pie lampas, un atkal paņēma rokās grāmatu.

—    Nu labi, — pēc kāda laika krustmāte Sellija noburkšķēja, — ja jau tu negribi runāt ar mani… — Neveikliem pirkstiem viņa savāca savas lupatas un sastūķēja tās somā. — Jūs ar Horesu vedat tik aplamu dzīvi, ka lāgu lāgiem es pateicos dievam, ka jūs abi neesat man rada. Bet, ja tu tomēr būtu ar mieru dzert hinas mizu tēju, diez kurš tev tās sadabūs? Es to vairs nejaudāšu, bet tu jau pati neproti atšķirt šo koku no zirgukumeles vai deviņvīrspēka.

—    Man nekas nekaiš, — Narcisa iebilda.

—    Turpini vien tādā pašā modē — un tu sasirgsi, un man ar to melnādaino sliņķi vajadzēs tevi vēl appuišot. Varu galvot, ka viņa pusgada laikā nevienu gleznu nav noslaucījusi. Cik es neesmu ar viņu runājusi — viss velti.

Viņa piecēlās un pateica arlabunakti, un izklumburoja no istabas. Narcisa sēdēja un šķirstīja lapas, klausīdamās, kā krustmāte Sellija, ritmiski klaudzinādama spieķi, smagi dodas augšup pa kāpnēm, un kādu brīdi vēl pasēdēja, šķirstīdama grāmatas lapas.

Taču drīz viņa nometa grāmatu un vēlreiz piegāja pie klavierēm, bet krustmāte Sellija viņai virs galvas dobji būkšķināja ar spieķi, un viņa atgriezās pie savas grāmatas. Un tā viņa patiesi nopriecājās, kad pēc brīža ieradās dakteris Olfords.

—    Garām braucot, dzirdēju skanam klavieres, — viņš paskaidroja. — Kādēļ jūs vairs nespēlējat?

Narcisa pastāstīja, ka krustmāte Sellija aizgājusi pie miera, un viņš ceremoniāli apsēdās un savā stīvajā, pedantiskajā manierē divas stundas norunāja par bezpersoniskiem zinātniskiem tematiem. Pēc tam viņš atsveicinājās un viņa stāvēja durvīs un noskatījās, kā viņš aiziet pa iebraucamo ceļu. Mēness spīdēja augstu virs galvas, un ciedru galotnes krasi iezīmējās pret palsajām, blāvām zvaigznēm nosētajām debesīm.

Viņa atgriezās viesistabā un paņēma grāmatu, un nodzēsa gaismu, un devās augšup pa kāpnēm. Vestibilā varēja dzirdēt, kā krustmāte Sellija krāc aristokrātiskā mierā, un Narcisa brītiņu pastāvēja, klausīdamās šajās nepievilcīgajās skaņās. «Kaut drīzāk atgrieztos Horess,» viņa, iedama tālāk, nodomāja.

Viņa uzdedza gaismu un noģērbās, un paņēma gultā līdzi grāmatu, un atkal apzināti centās apspiest savas domas tāpat, kā cilvēks spiež kucēnu zem ūdens, kamēr tas pārstāj pretoties. Un beidzot tās tiešām pievērsās grāmatai un viņa iegrima lasīšanā, laiku pa laikam mitēdamās un patīksminādamās, ka drīz vien aizmigs, pēc tam atkal lasīja tālāk. Un tādēļ viņa tikpat kā nelikās zinis, kad zem viņas loga ieskanējās nēģeru instrumenti. «Kādēļ šie stulbeņi sadomājuši spēlēt man serenādi?» viņa, viegli uzjautrināta, nodomāja un tūdaļ pat iztēlojās, kā krustmāte Sellija ar naktscepuri galvā izliecas pa logu un dzen viņus prom. Un viņa gulēja ar grāmatu rokā, atvērtajā lappusē redzēdama iztēloto ainu, kamēr pa vaļējo logu plūda iekšā sērīgās kontrabasa un klarnetes skaņas.

Tad, kaut ko pēkšņi atskārtusi, viņa kā dzelta uztrūkās sēdus un aizcirta grāmatu, un izlēca no gultas. No blakus istabas viņa paskatījās lejā.

Nēģeri pulciņā stāvēja mauriņā: spīdīgā klarnete, ģitāra, cienīgais, komiski lielvēderainais kontrabass. Iebraucamā ceļa galā ēnā stāvēja automašīna. Kad muzikanti nospēlēja vienu dziesmu, kāda balss no automašīnas uzsauca, un viņi pāri mauriņam aizgāja atpakaļ, un automašīna aizbrauca, neieslēgusi gaismu. Nu viņa zināja pilnīgi skaidri: neviens cits nespēlētu zem sievietes loga tikai tādēļ, lai viņu uzmodinātu un aizbrauktu.

Viņa atgriezās savā istabā. Atvērtā grāmata uz mutes gulēja gultā, bet viņa piegāja pie loga un, pašķīrusi aizkarus, noraudzījās uz sidrabaini melno zemi un kluso nakti. Vējš vēdīja ap viņas seju, kuru kā divi sakļauti spārni ieskāva tumšie mati. «Zvērs, zvērs,» viņa čukstēja. Tad ļāva aizkariem noslīdēt un nedzirdamiem soļiem atkal nogāja lejā, tumsā sataustīja tālruni un, ar plaukstu aizsegusi zvanu, piezvanīja.

Mis Dženijas balss iznira no tumsas, kā vienmēr, spīva un enerģiska, bez izbrīna un ziņkāres. Nē, mājās viņš neesot atgriezies, jo, cerams, laimīgi iespundēts cietumā, ja vien pilsētas policisti neesot tiktāl izlaidušies, ka atteiktos izpildīt dāmas lūgumu. Spēlējis serenādes? Tīrās blēņas! Kādēļ viņam būtu jāspēlē serenādes? To darot, taču nevar lauzt sev kaklu, ja nu vienīgi kāds viņu nosit ar gludekli vai modinātājpulksteni. Un kādēļ tā par viņu raizējoties?

Narcisa pakāra klausuli un labu bridi stāvēja tumsā, sitot dūres pret nedzīvo tālruni. Zvērs, zvērs.

Tovakar viņai bija pavisam trīs viesi. Viens ieradās oficiāli, otrs neoficiāli, bet trešais — inkognito.

Garāža, kur stāvēja viņas automašīna, bija neliela, mūžam zaļojošu augu apņemta ķieģeļu celtne. Tās viena siena bija dārzam apjoztās mūra sētas turpinājums. Aiz tās bija zālēm aizaugusi taka, kas izgāja uz blakus ielu. Garāža atradās ap piecpadsmit jardu no mājas, un tās jumts bija otrā stāva logu augstumā; Narcisas guļamistabas logs bija vērsts tieši pret garāžas šīfera jumtu.

Trešais viesis atnāca pa taku un uzrāpās uz mūra sētas un no turienes — uz garāžas jumta, kur tagad gulēja ciedra ēnā, paslēpies no mēness gaismas. Tā viņš gulēja jau ilgu laiku. Kad viņš ieradās, istaba pretim garāžai bija tumša, bet viņš nekustīgi gulēja savā slēptuvē kluss kā zvērs un ar zvēra pacietību, tikai paretam slepus paceldams galvu un pētoši šaudīdams acis visapkārt.

Pagāja viena stunda, bet istabā pāri pretim bija tumšs. Pa to laiku pie mājas piebrauca automašīna (viņš to pazina, viņš pazina visas mašīnas šajā pilsētā) un kāds vīrietis iegāja iekša. Pagāja otra stunda, un istabā vēl arvien bija tumšs, un mašīna joprojām stāvēja uz piebraucamā ceļa. Tad vīrietis iznāca un aizbrauca, un pēc brīža gaisma apakšā nodzisa un logs viņam pretim iemirdzējās, un caur vieglajiem aizkariem viņš vēroja viņas kustīgo ēnu slīdam pa istabu un izģērbjamies. Tad viņa pazuda no redzes loka. Bet gaisma vēl arvien dega, un viņš gulēja klusi un bezgala pacietīgi; tā viņš gulēja arī pēc stundas, kad pie mājas piebrauca vēl viena automašīna un trīs vīri, stiepdami kaut kādu milzīgu priekšmetu, ienāca dārzā un nostājās mēness gaismā zem loga; tā viņš gulēja, kamēr tie kaut ko nospēlēja un aizgāja. Kad muzikanti bija prom, viņa pienāca pie loga un pašķīra aizkarus, un kādu brīdi pastāvēja, pagriezusi pret viņu seju ar abiem tumšajiem, sakļautajiem matu spārniem, raudzīdamās tieši viņa apslēptajās acīs.

Tad aizkari noslīdēja, un viņš atkal varēja saskatīt vienīgi viņas kustīgo ēnu. Pēc tam gaisma nodzisa, un Ilgu laiku viņš gulēja knūpus uz stāvās jumta slīpnes pilnīgi nekustīgi, šaudīdams visapkārt zaglīgus skatienus aši un pētīgi — kā meža zvērs.

Narcisas māja viņu ceļā bija pēdējā. Citu pēc citas viņi bija apbraukājuši visu pārējo neprecēto meiteņu mājas un sēdējuši automašīnā, kamēr nēģeri mauriņā spēlēja uz saviem instrumentiem. Tumšajos logos parādījās galvas, reizēm iedegās gaisma; vienā mājā viņus uzaicināja ieiet, taču Habs ar Miču kautrīgi atteicās; kādā citā viņiem iznesa uzkodas; reiz viņus spēcīgi izlamāja kāds puisis, kurš ar meiteni sēdēja tumšā verandā. Viņi bija pazaudējuši filtra vāciņu, un, braukādami no mājas uz māju, visi seši brālīgi dzēra no krūkas, atkal un atkal laižot to apkārt. Beidzot viņi piebrauca pie Narcisas mājas un zem ciedriem nospēlēja kādu dziesmu. Viena logā vēl dega gaisma, taču neviens pie tā nepienāca.

Mēness jau bija noslīdējis tuvu pie apvāršņa. Tagad tas meta pār zemi auksti sidrabainu, gurdu un nespodru gaismu, un pasaule bija pilnīgi tukša, kad viņi, neieslēguši starmešus, brauca pa dzīvības pamesto ielu, kas, sudrabainā un melnā stingumā kalta, šķita līdzīga kādai Mēness alejai. Viņi brauca pa plankumainām, sīki izraibinātām ēnām, garām klusām, tālumā gaistošām šķērsielām un laiku pa laikam kādai nekustīgai, ietves malā atstātai automašīnai. Gabalu tālāk ielu šķērsoja suns un pārskrēja pāri mauriņam, un pazuda skatienam, bet citādi nekur nebija ne mazākās kustības.

Priekšā pavērās plašs laukums ar vērmeļzaļu gobu ieskautu tiesas namu centrā. Apjomīgās laternu bumbas, kas vīdēja cauri kuplajai lapotnei, vairāk nekā jebkad atgādināja milzīgas, bālas vīnogas. Pie abu banku velvjveidīgajām ieejām dega pa spuldzei; vēl viena spīdēja pie viesnīcas, kuras priekšā stāvēja rinda automašīnu. Nekāda cita apgaismojuma nebija.

Kad viņi brauca tiesas namam apkārt, no viesnīcas durvīm atdalījās ēna un kāds vīrs baltā, zem pavērtās žaketes spīdošā kreklā panācās līdz ietves malai; kad automašīna lēni iegriezās blakusielā, tas uzsauca viņiem, lai apstājas. Bejards nobremzēja, un virs pa palso putekļu noklāto ielu pienāca klāt un uzlika roku uz automašīnas durvīm.

—           Sveiks, Bak, — Mičs teica. — Šonakt nu gan tu vēlu esi nomodā. .

Šim cilvēkam bija mierīgs, labsirdīgs zirga ģīmis. Uz viņa atpogātās vestes spīdēja metāla zvaigzne. Uz gurniem žakete bija mazliet uzkumpusi.

—          Ko jūs, zēni, darāt? — viņš jautāja. — Vai bijāt uz dejām?

—          Spēlējām serenādes, — Bejards atbildēja. — Vai negribi iedzert, Bak?

—           Pateicos, ne. — Viņš stāvēja cienīgs un labsirdīgi nopietns, turēdams roku uz automašīnas durvīm. — Vai jums nešķiet, ka priekš tā būtu mazliet par vēlu?

—    Ir jau gan pavēls, — Mičs piekrita.

Šerils uzlika kāju uz kāpšļa. Viņa acis apslēpa cepures ēna.

—    Mēs jau esam ceļā uz māju, — Mičs teica.

Šerifs klusēdams kaut ko apsvēra, un Bejards piemetināja:

—    Jā, mēs braucam tieši uz māju.

Šerifs mazliet pagrieza galvu uz nēģeru pusi.

—    Jums arī, zēni, laiks doties pie miera.

—          Jā, ser, — nēģeri atbildēja un izkāpa, un izcēla kontrabasu. Bejards pasniedza Reno banknoti, un viņi pateicās un novēlēja labu nakti, un paņēma kontrabasu, un klusītēm devas pa sānielu prom. Šerifs atkal pagrieza galvu.

—           Vai tā tur pie Rodžersa bāra ir tava automašīna, Mič? — viņš jautāja.

—    Laikam gan. Es to tur vismaz atstāju.

—           Nu, tad varbūt aizved Habu uz māju, ja vien viņš nedomā pārnakšņot pilsētā. Bejards brauks man līdzi.

—    Kāda velna pēc, Bak? — Mičs iesaucās.

—    Kādēļ? — Bejards jautāja.

—           Tuvinieki par viņu noraizējušies, — šerifs atbildēja. Kopš tā brīža, kad ērzelis nometa viņu zemē, mājinieki pai viņu it neko nezina. Kur tavs apsējs, Bejard?

—           Noņēmu, — Bejards īsi atbildēja. — Nu, paklausies, Bak, mēs ar Habu aizvedīsim Miču un tad brauksim taisnā ceļā uz māju.

—   Tu, Bejard, no pulksten četriem jau esi ceļā uz

māju, bet, kā netiec, tā netiec tai tuvāk, — šerifs skadrl atbildēja. — Šoreiz būs labāk, ja tu brauksi man lidzi, kā tava krustmāte teica.

—    Vai krustmāte Dženija tev lika mani arestēt?

—    Tavējie par tevi raizējas, mīļais. Mis Dženija man tikai zvanīja un lūdza, lai es pieskatot tevi līdz rītam. Brauksim vien. Tev vajadzēja tūliņ pat doties uz mājām,

—    Ei, Bak, esi nu cilvēks, — Mičs turējās pretim.

—    Labāk lai Bejards skaišas uz mani nekā mis Dženija, — šerifs pacietīgi atbildēja. — Jūs, zēni, ejiet, bet Bejards tomēr lai brauc man līdzi.

Mičs ar Habu izkāpa, un Habs paņēma savu krūku, un abi pateica arlabunakti un aizgāja uz bāra pusi, kur stāvēja Miča automašīna. Šerifs iekāpa un apsēdās Bejardam līdzās. Cietums atradās turpat netālu. Drīz vien tas iznira virs mūra sētas — stūrains un nepielūdzams ar šaurajām logu spraugām augšējā stāvā, nežēlīgām kā zobena cirtieni. Viņi iegriezās šķērsielā, un šerifs izkāpa un atvēra vārtus, un Bejards iebrauca nomīdītā, piesvaidītā pagalmā un apstājās, un šerifs aizgāja līdz nelielai garāžai, kurā stāvēja fords. Viņš atmuguriski izbrauca to ārā un pamāja Bejardam, lai tas brauc turp. Garāža bija celta speciāli fordam, un gandrīz trešā daļa Bejarda mašīnas palika ārpusē.

—    Taču labāk tā nekā zem klajas debess, — šerifs noteica. — Iesim!

Caur virtuvi viņi iegāja šerifa dzīvokli, un Bejards tumšā gaitenī pagaidīja, kamēr Baks satausta elektrības slēdzi. Tad viņi iegāja drūmā, trūcīgi mēbelētā, taču tīrā istabā, kur mētājās vairāki vīrieša apģērba gabali.

—    Paklausies, — Bejards iebilda, — vai tu domā atdot man savu gultu?

— Līdz rītam tā nebūs man vajadzīga, — šerifs atbildēja. — Un tad jau tu būsi prom. Vai lai tev palīdzu noģērbties?

—    Nē, man nekas nekaiš, — Bejards noburkšķēja. Tad jau daudz laipnāk piemetināja: — Arlabunakti, Bak! Un liels paldies.

—    Arlabunakti!

Šerifs aizvēra durvis, un Bejards novilka žaketi un kurpes un noņēma kaklasaiti, un nodzēsa gaismu, un atlaidās gultā. Istabā ielija netverama, atstarota, nez no kurienes plūstoša mēness gaisma; nakts bija klusa, klusa. Aiz

loga uz opāla krāsas bezdimensiju debesu fona kā lēzeni kāpieni pacēlās karnīzs. Bejarda galva bija auksta un skaidra, iedzertais viskijs pilnīgi izgaisis. Vai, pareizāk sakot, viņa galva it kā piederēja kādam citam Bejardam, kurš gulēja svešā gultā un kura alkohola notrulinātie nervi kā ledaini diegi stiepās cauri šim ķermenim, ko viņam mūždien jāvelk sev līdzi pa šo drūmo un garlaicīgo pasauli.

— Nolādēts, — viņš norūca, gulēdams uz muguras un raudzīdamies ārā pa logu, pa kuru neko nevarēja saredzēt, un gaidīdams miegu, kas varbūt pat neatnāks, un zinādams, ka viņam tas gluži vienalga. Nekas, itin nekas nav saredzams, un priekšā garu garā cilvēka dzīve. Trīsreiz divdesmit un vēl desmit gadu jāvelk pa pasauli nepakļāvīgais ķermenis un jāiztop tā pastāvīgajām iegribām. Trīsreiz divdesmit un vēl desmit, kā sacīts bībelē. Septiņdesmit gadus. Bet viņam ir tikai divdesmit seši. Mazliet vairāk par trešdaļu. Nolādēts!

## TREŠA DAĻA

I

Horess Benbovs tīrā, slikti pieguļošā haki krāsas tērpā, kas tikai vēl pasvītroja viņa jauko un smalko niecību, apkrāvies ar veselu lērumu dažnedažādu mugursomu un saiņu, divos trīsdesmit izkāpa no pusdienas vilciena. Cauri blīvajai pasažieru burzmai viņš dzirdēja kādu saucam savu vārdu, un viņa izklaidīgais skatiens kā mēnessērdzīgais, kas ielas drūzmā cenšas izlavierēt starp automašīnām, sāka slīdēt pāri seju jūklim. «Hallo, hallo!» viņš atsaucās, tad izspraucās no burzmas un nolika savas somas un saiņus perona malā, un steigšus metās garām vilciena sastāvam uz bagāžas vagonu.

— Hores! — māsa, skriedama viņam pakaļ, vēlreiz sauca.

No stacijas ēkas iznāca stacijas dežurants un apstādināja un aizturēja viņu kā tramīgu sugas zirgu, un paspieda viņam roku, un tāpēc māsai izdevās viņu panākt. Dzirdēdams viņas balsi, Horess pagriezās atpakaļ un atguvās no savas apmātības, un, cieši apskāvis, pacēla viņu gaisā un noskūpstīja uz lūpām.

—    Mīlā, labā Narcīt, — viņš teica, vēlreiz noskūpstīdams māsu. Tad nolaida viņu zemē un sāka glāstīt viņas seju kā bērns. — Mīļā, labā Narcīt, — viņš atkārtoja, ar smalkajām, šaurajām plaukstām glaudīdams viņas seju, raudzīdamies viņā tā, it kā ar acīm dzertu viņas rāmo mieru. — Mīļā, labā Narcīt, — viņš atkal un atkal atkārtoja, vēl arvien glāstīdams viņas seju, pilnīgi aizmirsis visu ap sevi.

—    Dieva dēļ, kur gan tu gribēji iet? — Viņas balss atgrieza viņu īstenībā.

Horess atģidās un palaida māsu vaļā, un metās tālāk uz priekšu un viņa tam pakaļ līdz bagāžas vagona durvīm, kur nesējs un vilciena pavadonis cēla ārā kastes un čemodānus, ko durvīs izstūma bagāžas nodaļas kalpotājs.

—    Vai nevar pēc bagāžas atsūtīt vēlāk? — Narcisa jautāja.

Bet Horess cieši raudzījās vagona dziļumā, atkal pilnīgi aizmirsis viņu. Abi nēģeri nāca atpakaļ, un viņš pavirzījās mazliet sāņus, vēl arvien cieši raudzīdamies vagonā, snaikstīdams galvu kā putns.

—   Atsūtīsim pēc bagāžas vēlāk, — māsa vēlreiz sacīja.

—    Ko? A.k jāl Katrā pārsēšanās vietā esmu sekojis, kā to pārvieto, — viņš sacīja, nemaz neklausīdamies viņā. — Tas būtu šausmīgi, ja pie pašām mājām tā pazustu.

Nēģeri atkal aiznesa kādu ceļasomu, un viņš atkal piegāja pie pašām durvīm un vērīgi ieskatījās vagonā.

—    Reiz jau gandrīz tā iznāca. Kāds bija to aizmirsis ielādēt vilc.. .ā, redz, kur ir! Saudzīgāk, kaptein! — viņš izbīlī iesaucās, pēc vietējās paražas nosaukdams kalpotāju par kapteini, kad tas ar lielu troksni piegrūda pie durvīm kādu ārzemju kasti, uz kuras ar šablonu bija uzkrāsota karaspēka daļas adrese. — Tur ir stikls.;

—    Viss kārtībā, pulkvedi, — kalpotājs atsaucās. — Cerams, ka neesam neko sasituši. Bet, ja esam, tad sūdziet mūs tiesā.

Abi nēģeri atmuguriski nostājās pret durvīm, un, kad kalpotājs ieslīpi stūma kasti ārā, ari Horess pielika tai savu roku.

—    Saudzīgāk, zēni, — viņš satraukti atkārtoja, rikšodams viņiem pa peronu līdzi. — Lieciet nu zemē, bet uzmanīgi! Māšel, nāc mazliet piepalīdzēt!

— Viss būs kārtībā, kaptein, nekas tai nenotiks, — nesējs teica. Bet Horess abām rokām taustījās ap kasti un, kad tā bija nolikta zemē, pieliecās un piespieda pie tas ausi.

ž — Nu, nav nekas saplīsis? — nesējs jautāja.

—   Viss kārtībā, — vilciena pavadonis viņu nomierināja un pagriezās atpakaļ. — Ejam!

—    Jā, liekas, viss kārtībā, — Horess piekrītoši noteica, piespiedis ausi pie kastes. — Nekas nav dzirdams. Gaužām labi iepakots.

Vilciens nosvilpa, un Horess pietrūkās kājās un, gramstīdamies pa kabatu, joza vilcienam nopakaļ. Vilciena pavadonis jau vēra ciet vagona durvis, taču noliecās līdz 1 orosa izstieptajai plaukstai, tad izslējās un pielika roku pie cepures. Horess atgriezās pie savas kastes un iedeva monētu arī otram nēģerim.

—    Ienes to iekšā, bet uzmanīgi, — viņš norīkoja. — Es drīz būšu atpakaļ.

—    Jā, ser, mister Benbov. Es to pieskatīšu.

—    Reiz tā gandrīz jau pazuda, — Horess māsai pavēstīja, paņemdams viņu zem rokas, un abi devās uz automašīnu. — Brestā tā bija aizkavējusies un pienāca tikai ar nākamo kuģi. Toreiz man bija arī tāds neliels aparāts, kuru nopirku pašā sākumā, un arī tas gandrīz aizgāja bojā. Kādu dienu uz kuģa, kad es izpūtu vāzīti, pēkšņi visa kajīte aizdegās. Kapteinis man otrreiz vairs neļāva mēģināt, lika gaidīt, kamēr mēs piestājam krastā, jo uz klāja bija pārāk daudz ļaužu. Bet vāzīte iznāca tīri jauka, tāda maza un mīlīga mantiņa, — viņš pļāpāja. —ž Esmu jau gluži labi iemanījies. Ak, Venēcija! Saldkairs sapnis, mazliet apgrēcīgs. Kādreiz es tevi tur aizvedīšu. — Tad viņš saspieda viņas roku un atkal sāka bez mitas atkārtot: «Mīļā, labā Narcīt,» — it kā tīksmīgi Izgaršodams viņas mīlināmo vārdu kā iemīļotu un sen n. •baudītu ēdienu. Stacijā kavējās vēl daži cilvēki. Viens t ; viņu uzrunāja un paspieda viņam roku, un kāds Juias kājnieks «r otrās divīzijas emblēmu — indiāņa galvu uz pleca — pamanīja trijstūri uz Horesa piedurknes un, savilcis lūpas, nicīgi nospurcās.

—   Sveiks, vecīt, — Horess teica, ar biklu, iztrūcinātu skatienu paraudzīdamies viņā.

—   Labvakar, ģenerāli, — jūras kājnieks atbildēja.

Viņš nospļāvās — ne nu tieši pie Horesa kājām, bet

arī ne visai tālu no tām.

Narcisa piespieda brāļa roku sev klāt.

—    Nāc, brauksim ātrāk uz mājām, lai tu vari uzvilkt kārtīgas drēbes, — viņa, pielikdama soli, pusbalsī teica.

—    Šķirties no formas? — viņš jautāja. — Domāju, ka man tā tīri labi piestāv, — viņš, mazliet aizskarts, piebilda. — Vai tiešām es tajā izskatos smieklīgs?

—    Nē, nepavisam, — viņa aši atbildēja, spiezdama viņa roku. — Nekādā ziņā. Piedod, ka es tā sacīju. Valkā savu formu, cik ilgi tev tīk.

—    Tā ir lieliska forma, — Horess prātīgi teica. — Protams, ne jau nu šis te, — viņš piemetināja, norādīdams uz piedurknei uzšūto emblēmu.

Viņi gāja tālāk.

—    Pēc gadiem desmit, kad histēriskais ārrindnieku nicināšanas vilnis būs noplacis, cilvēki un arī paši kareivji sapratīs, ka Amerikas Ekspedīcijas korpuss nepavisam nav tas, kurš radīja šo vilšanās izjūtu.

—    Ko tad 1as radīja? — Narcisa izklaidīgi jautāja, piespiedusi viņa roku sev klāt, ietīdama viņu savas pieķeršanās glāsmainajā mierā.

—    Kas viņu zina… Mīļā, labā Narcīt, — jau kuro reizi viņš teica, un pāri peronam viņi devās uz automašīnu. — Tātad formas tev apnikušas.

—    Nē, nepavisam, — viņa atkārtoja un atlaizdama viegli papurināja viņa roku. — Valkā savu formu, cik ilgi tev tīk.

Viņa atvēra automašīnas durvis. Kāds aiz muguras kaut ko sauca, un viņi atskatījās un ieraudzīja nesēju, kurš cilpoja viņiem pakaļ ar Horesa rokas bagāžu, ko viņš aiziedams bija atstājis uz perona.

—    Ak dievsl — viņš izsaucās. — Četri tūkstoši jūdžu es to turu kā aci pierē, bet pie pašām mājām pazaudēju. Liels paldies, zaldātiņi — Nesējs iekrāva mantas automašīnā. — Tas ir mans pirmais stikla pūšanas aparāts un uz kuģa izpūstā vāzīte, — Horess māsai paskaidroja. — Mājās es tev to parādīšu.

Narcisa apsēdās pie stūres. — Kur tavas drēbes? Va! kastē?

—    Nekādu drēbju man nav. Gandrīz visas tās vajadzēja izmest, lai iznāktu vieta pārējam. Nekam citam vairs nebija vietas.

Narcisa brīdi raudzījās viņā ar maigi mīlošu nosodījumu.

—    Kas ir? — viņš nevainīgi jautāja. — Vai tu kaut ko aizmirsi?

—    Nē. Kāp iekšā! Krustmāte Sellija tevi gaida.

Viņi devās ceļā un pa ēnaino nogāzi brauca augšup uz pilsētas laukuma pusi, un Horess laimīgām acīm vēroja pazīstamās ainas. Rezerves sliedes ar preču vagoniem; stacijas perons, kas rudenī būs nokrauts apaļīgām, cieši sarindotām kokvilnas ķīpām; pilsētas elektrostacija — ķieģeļu celtne, no kuras nāca vienmērīga, nepārtraukta dūkoņa un ap kuru zarainās diktamnes pavasaros izkāra robainus, violetus ziedus pār sarkani mālainajām kanālmalas nogāzēm. Tālāk iela ar vienkāršām, galvenokārt jaunām savrupmājām. Nelielas, vienveidīgas, tuvu līdzās stāvošas mājas ar šauru mauriņa strēli priekšpusē, mājas, ko zemnieku cilmes ļaudis pēc lauku paražas bija cēluši pašā ielas malā; laiku pa laikam kāda māja, izaugusi uz apbūves gabala, kas pirms sešpadsmit mēnešiem, kad viņš aizbrauca, vēl bija tukšs. Tad citas — zaļu velvju pārjumtas ielas, jo tālāk no stacijas, jo ēnainākas, ar mazliet vecākām un daudz iespaidīgākām mājām; un gājēji — kā jau allaž šai pēcpusdienas stundām — dīkā klimstoši nēģeri un večuki, kuri devās uz māju nosnausties vai pavadīt dienas atlikušo daļu dziļdomīgās, veltīgās pārdomās.

Kalns pamazam pārgāja plakankalnē, uz kuras vairāk nekā pirms simt gadiem ši pilsēta bija celta, un ielas kļuva tipiski pilsētnieciskas — ar garāžām un nelieliem veikaliņiem, un pārdevējiem, kas bija izmetušies kreklos, un pircējiem; tad nāca kinoteātris ar vestibilu, aplīmētu krāsainās litogrāfijās attēlotām epizodēm no kinofilmām. Un, visbeidzot, pilsētas laukums — veca, zema, laika zoba sagrauzta vienlaidu mūra siena ar nobālušiem, sen aizmirstiem vārdiem, kas stūrgalvīgi līda āra no krāsas atlupumiem, un bezmērķīgi klīstoši nēģeri un neģerietes nobružātās, kaut kur sadabūtās armijas formas blūzēs, un fermeri — dažkārt arī haki krāsas tērpos; un pilsētnieki, kuri naski šaudījās starp vienā mierā dirnošajiem tabakas zelētājiem un veikalu priekšā sēdošajiem vīriem.

Tiesas ēka arī bija ķieģeļu celtne ar akmens arkām, kas cauri gobu lapotnei slija pret debesim, un laukuma vidū pacēlās piemineklis — konfederātu armijas kareivis ar musketi pie sāniem, ar akmens roku aizsedzis akmenī cirstās acis. Zem tiesas nama portikiem un uz zaļumu apņemtajiem soliem sēdēja un tērzēja, un snauda pilsētas tēvi, viens otrs no tiem arī armijas formās. Taču tie bija pelēkie Vecā Džeka un Boregarta, un Džo Džonstona mundieri, un viņi sēdēja sīku politisku sinekūru ieguvēju cienīgajā nosvērtībā un smēķēdami un spļaudīdami spēlēja šahu. Sliktā laikā viņi pārvācās uz policijas iecirkņa telpām.

Arī šeit slaistījās jauni puiši — mētāja sudraba dolārus vai svaidīja beisbola bumbas, vai gluži vienkārši zvilnēja zālē, gaidīdami vakaru, kad meitenes raibās kleitās, iesmaržojušās lētām un smeldzīgi saldām smaržām, pulciņiem nāks uz drogu veikalu. Sliktā laikā puiši dirnēja drogu veikalos vai frizētavā.

—   Vēl daudz cilvēku armijas formās, — Horess ierunājās. — Uz jūniju visi būs mājās. Vai jaunie Sartorisi jau pārbraukuši?

—   Džons ir kritis, — māsa atbildēja. — Vai tu to vēl nezināji?

—   Nē, — viņš apbēdināts aši atbildēja. — Nabaga vecais Bejards. Viņiem galīgi neveicas. Dīvaini cilvēki. Vienmēr dodas karā un vienmēr tiek nogalināti. Un tu rakstīji, ka jaunā Bejarda sieva arī mirusi.

—    Jā. Bet viņš pats ir šeit. Nopircis sev sacīkšu automašīnu un caurām dienām triecas kā negudrs apkārt. Mēs gaidām, ka kuru katru dienu viņš nositīsies.

—    Nabaga zellis, — Horess noteica un atkal atkārtoja: — Nabaga vecais pulkvedis. Automašīnas viņam riebās tāpat kā čūskas. Diez ko gan viņš saka par to?

—    Viņš braukā Bejardam līdzi.

—    Ko? Vecais Bejards automašīnā?

—   Jā. Mis Dženija saka, it kā tādēļ, lai Bejards ar visu mašīnu neapmestu kūleni. Bet, kā viņa apgalvo, ilgi nebūšot jāgaida, kad tie abi divi lauzīšot kaklu, tikai pulkvedis to nesaprot.

Narcisa pārbrauca pāri laukumam, izlīkumodama starp piesietajiem furgoniem un juku jukām novietotajām automašīnām.

—   Es ienīstu Bejardu Sartorisu, — viņa spējā kaismes uzplūdā sacīja. — Es ienīstu visus vīriešus.

Horess aši paskatījās uz viņu.

—   Ko tas nozīmē? Ko Bejards tev nodarījis? Vai, pa-< reizāk sakot, ko tu esi viņam nodarījusi?

Bet Narcisa neatbildēja, Viņa iegrieza kādā šķērsielā* kam abās pusēs bija vienstāvīgl nēģeru veikaliņi ar metāla nojumēm, kuru ēnā dirnēja nēģeri, lobīdami nost banāniem mizas vai cepuma paciņām krāsainus aplieka* mos; un tālāk bija graudu maļamās dzirnavas, ko grū* dienveidīgi darbināja benzīna motors. Ap tām griezās pelavas un sijājās putekļi, kā sīki knislīši vērpdamies saulē, un virs durvīm vīdēja izkārtne ar nemākulīgas rokas uzvilktu uzrakstu: «W. D. Bērda dzirnavas.» Starp dzirnavām un kādu aizslēģotu un klusu kokvilnas tīrāmo mašīnu, ko apņēma netīru, pūkainu kokvilnas kušķu vītnes, atradās neliela ieliņa, kuras galā skanēja lakta un kura bija pilna ar furgoniem un zirgiem, un mūļiem, un zldkoku ēnā tupošiem fermeriem.

—    Viņam derētu vairāk domāt par večuku, — Horess pikti noteica. — Bet viņi tikko izgājuši pārbaudījumu, kas krietni satricināja ticību agrākajām vērtībām, un turpmāk — vai nu viņi to zina vai ne — viņus gaida vēl viens pārbaudījums, kas pieliks visam punktu. Lai tikai paiet kāds laiciņš… Bet personiski es nesaprotu, kādēļ nevar ļaut, lai viņš lauž kaklu, ja pats tik ļoti to vēlas. Taču, protams, žēl mis Dženijas.

—   Jā, — māsa atkal mierīgi, piekrītoši noteica. ; — Viņi bažījas arī par pulkveža Sartorisa sirdi. Tas ir, bažījas visi, tikai pats Bejards ne. Cik labi, Horlj, ka man esi tu, nevis kāds no šiem Sartorisieml

Ar ašu un vieglu kustību viņa uzlika roku uz Horesa kalsnā ceļgala.

—    Mīļā, labā Narcīt, — viņā teica. Tad viņa seja atkal apmācās. — Sasodītais nelietisl Bet galu galā tā ir Viņu bēda. Kā krustmātei Sellij ai ar veselību?

—    Labi. Kā es priecājos, ka tu esi atgriezies, Horijl

Mazie, noplukušie veikaliņi bija palikuši aiz muguras,

un iela, kļuvusi platāka, vijās starp senatnīgiem, ēnainiem, plašiem un klusiem mauriņiem. Mājas bija diezgan vecas — vismaz pēc izskata — un celtas tālu no ielas un tās putekļiem, un izstaroja laipnu un vēlīgu mieru, rimtu kā bezvēja pievakare pasaulē, kur nav ne skaņas, ne kustības. Horess paraudzījās apkārt un dziļi ievilka elpu.

—    Varbūt tā arī ir visu karu jēga, — viņš teica. — Miera izjūta.

Viņi iegriezās kādā šaurākā, vēl ēnainākā un klusākā,' pastorālā zelta snaudā grimušā šķērsielā un pa vārtiem iebrauca dārzā, ko apņēma sausseržiem apaudzis dzelzs žogs. Aiz vārtiem sākās izliekta, kalnup kāpjoša, izde-1 džiem noklāta ciedru aleja. Ciedrus četrdesmitajos gados bija iedēstījis kāds angļu arhitekts, kurš bija cēlis šo māju (ar vienu niecīgu atkāpi — verandu) drūmajā Tjūdoru stilā, kas ar jaunās karalienes Viktorijas svētību guva plašu atzinību, un ap tiem pat vissaulainākajās dienās valdīja uzmundrinošas sveķu smaržas piesātināta krēsla. Ciedrus bija iemīļojuši ķauķi un strazdi, un svilpj i, kuru vienkāršās, medainās melodijas vakaros liegi glāstīja dzirdi, bet zāle ap šiem kokiem tikpat kā neauga, un tur nemita arī nekāda dzīvība, tikai krēslā bija manāmi jāņtārpiņi.

Aleja gāja kalnup līdz mājai, kuras priekšā izliecās un, ciedru loka apņemta, atkal laidās lejā līdz ielai. Ciedru ielokā auga viens vienīgs ozols — plats un kupls, un zems; tam apkārt bija ierīkots koka sols. Ap pusmēnessveidīgo mauriņu un otrpus alejas bija spireju un miršu krūmi — veci kā pasaule un tik milzīgi lieli, cik vien laiks bija spējis tos kuplināt. Tie bija tik lieli kā koki, un vienā dārza stūrī bija dīvains panīkušu banānkoku puduris un otrā — lantana ar aprepējušām rētām, augs, kuru Frensiss Benbovs tūkstoš astoņi simti septiņdesmit pirmajā gadā cilindra kārbā pārvedis no Barbadosas.

Zaļš, labi sazēlis velēnu mauriņš kā līks turku zobens apjoza ozolu un aizstiepās lejup pret ielu, vietvietām izraibināts ar balto un dzelteno narcišu un gladiolu pudurīšiem. Sākotnēji tas bija izveidots terašu veidā un augšējā terasē ierīkota puķu dobe. Tad Vils Benbovs, Horesa un Narcisas tēvs, bija licis terases nolīdzināt. To izdarīja ar arkliem un planieriem, un pēc tam tur atkal iesēja zāli, un viņš uzskatīja, ka dobe ir iznīcināta. Bet izkliestie sīpoli nākamajā pavasarī atkal uzdīga, un kopš tā laika mauriņš vienmēr bija juceklīgi izraibināts ar dzelteniem, baltiem un sārtiem ziedu lāsumiem. Vairākas meitenes bija lūgušas un arī saņēmušas atļauju pavasaros plūkt šeit ziedus, un kaimiņu bērni mierīgi rotaļājās starp tiem un tāpat arī zem ciedriem. Augšā, kur aleja izliecās, bija no ķieģeļiem celts dzestrās, viegli kodīgās ciedru smaržas apņemts leļļu nams, kurā dzīvoja Horess ar Narcišu.

Mājai bija balti rotājumi un no Anglijas atvesti divviru logi; gar verandas dzegu un pāri durvīm kā pamatīga, darvota virve krietna vīra rokas resnumā vijās glicīnija. Apakšējā stāva atvērtajos logos viegli plandīja aizkari, un varēja domāt, ka uz palodzes būs redzams tīri noberzts koka kauss vai vismaz nevainojams un augstprātīgs kaķis. Bet uz tās atradās tikai pīts rokdarbu groziņš, no kura kā nolīkusi puansetija karājās ārā no sarkanām un baltām lupatiņām savārstīta rokdarba stūris, un durvīs stāvēja krustmāte Sellija — jau pamuļķe maza auguma večiņa ar mežģīņu aubi, atbalstījusies uz apzeltīta melnkoka spieķa.

Viss bija tieši tā, kā tam jābūt, un Horess pagriezās un palūkojās atpakaļ uz māsu, kas nāca pāri alejai, nesdama saiņus, kurus viņš jau kuro reizi atkal bija aizmirsis.

Horess dziļā labpatikā rosījās un šļakstinājās pa vannas istabu, cauri durvīm kliegšus sarunādamies ar māsu, kura sēdēja uz viņa gultas. Novilktais haki krāsas tērps bija nomests uz krēsla, un no ilgās saskarsmes rupjā auduma krokas vēl glabāja kaut ko no viņa saspringtās un smalkās niecības. Uz marmora tualetes galdiņa gulēja viņa pirmā stikla pūšamā aparāta caurulītes un tīģelis un tam līdzās — uz kuģa izpūstā vāzīte, maza, glezna, caurspīdīga stikla lietiņa, nepilnas četras collas gara, trausla kā sudraba lilija un nepabeigta.

—    Viņi strādā alās, — viņš no vannas istabas kliedza, — kurās nolaižas pa kāpnēm. Kamēr kāja uztausta nākamo pakāpienu, var sajust, kā zem tās sūcas ūdens, un, kad izstiepj roku, lai atbalstītos pret sienu, delna kļūst slapja it kā no asinīm.

—    Hores!

—    Jā, patiešām pasakaini. Un jau pa gabalu var redzēt spīdumu. Nez no kurienes pēkšņi iznirst mirdzošs tunelis, un pēc tam kļūst redzama kausējamā krāsns un tās priekšā kaut kādi līkņātāji, tad gaisma nodziest, un sienas atkal sāk mirdzēt. Sākumā tie šķiet bezveidīgi, tādi kā kupraini rēgi. Pilnīgi fantastiski, un uz asinskrāsas sienām kā burvju lukturī dej viņu sarkanās ēnas. Tad iedegas spilgta gaisma un krāsns priekšā kā kartona lelles augšup — lejup lokās un vijas melni stāvi.

Un tad iznirst stikla pūtēja seja un kā krāsaini baloni no sarkanās tumsas it kā izpeld ari citas sejas.

Un kur tad vēl paši veidojumi! Pasakaini un traģiski skaisti. Zini, tādi kā kaltēti ziedi. Baismīgi un šķīsti. Uguns attīrīti kā bronza, taču trausli kā ziepju burbuļi. Kā kristāldzidras stabuļu skaņas. Flautu un oboju, bet galvenokārt stabuļu. Ganu stabuļu skaņas. Tie uzzied kā puķes tieši acu priekšā. Salamandras «Sapnis vasaras naktī».

Y Tālāk viņa vārdi vairs nebija saprotami, tie saplūda augšup kāpjošās, ritmiskās frāzēs, bet pēc balss augstuma un sprieguma Narcisa saprata, ka tur Miltona erceņģeļi ar skanīgām slavas dziesmām metas lejā pekles bezdibeņos.

Beidzot viņš iznāca no vannas istabas baltā kreklā un sarža biksēs, vēl arvien lidinādamies uz savas daiļrunības liesmainajiem spārniem, un, kamēr viņš izdziedāja savas ritmiskās zilbes, viņa izņēma no skapja kurpju pāri ūn stāvēja, turēdama tās rokā, līdz viņš aprāva savus dziedošos vārdu plūdus un kā bērns atkal noglāstīja viņas seju.

Pie vakariņu galda krustmāte Sellija pārtrauca viņa nervozo pļāpāšanu ar savu jautājumu:

— Vai tu pārvedi līdzi arī savu Snoupsu?

Šis Snoupss bija jauns cilvēks no šķietami neizsīkstošas ģimenes, kura pēdējos desmit gados sīkām tērcītēm iesūcās pilsētā no neliela lauku ciematiņa, kas bija pazīstams ar nosaukumu Francūža līcis. Flems, pirmais Snoupss, kādā jaukā dienā bez iepriekšēja pieteikuma parādījās aiz letes kādā nelielā šķērsielas krodziņā, ko apmeklēja galvenokārt laucinieki. No šī atbalsta laukuma viņš, tāpat kā bībeles Ābrams, sāka pārcelt uz pilsētu visus savus radiniekus — kā tiešos, tā arī netiešos — ģimeni pēc ģimenes, cilvēku pēc cilvēka un iekārtoja tos tādās vietās, kur varēja labi nopelnīt. Flems pats drīz vien kļuva par pilsētas elektrostacijas un ūdenssūkņa direktoru un tad vairākus gadus bija tāds kā īpašu uzdevumu veicējs vietējā municipalitātē; un pirms trim gadiem, vecajam Bajardam par neiedomājamu izbrīnu un sašutumu, viņš kļuva par viceprezidentu _ Sartorisu bankā, kur kāds viņa radinieks jau bija grāmatvedis.

Viņš vēl arvien turēja šo krodziņu ar pagalma uzslieto brezenta telti, kurā kopā ar sievu un mazu bērnu bija mitinājies pirmajos mēnešos pēc pārcelšanās uz pil« sētu un kura visiem pilsētā ieplūstošajiem Snoupsiem noderēja par nolaišanās vietu, no kuras tie izplūda pa dažnedažādiem nelieliem trešās šķiras biznesa iestādījumiem, tādiem kā pārtikas veikaliņi un frizētavas (viens no viņiem, kaut kāds invalids, gluži vienkārši cepa zemesriekstus veclietu tirgotavā nopirktā ogļu krāsniņā), kur tie vairojās un plauka. Vecie Džefersonas iemītnieki s-jkumā vēroja viņus no savām mājām un solīdajiem veikaliem, un kantoriem ar uzjautrinātu smaidu. Bet nu jau sen tas bija izvērties skābā grimasē.

Snoupss, par ko runāja krustmāte Sellija, saucās Montgomerijs Vords, un tūkstoš deviņsimt septiņpadsmitajā gadā, tieši pirms tam, kad stājās spēkā likums par papildiesaukumu, viņš pieteicās virsniekam, kas Memfisā pieņēma rekrūšus, un tika noraidīts slimas sirds dēļ. Vēlāk, visiem — it īpaši Horesa Benbova draugiem par lielu izbrīnu, viņš kopā ar Horesu devās uz Jauniešu Kristīgo savienību, lai tur ieņemtu kaut kādu amatu. Kā vēlāk runāja, viņš, braukdams prom, līdz pašai Memfisā i turējis azotē presētu košļājamās tabakas plāksnīti Bet, kad šīs runas paklīda, viņš ar savu aizbildni jau bija aizbraucis.

—   Vai tu pārvedi līdzi arī savu Snoupsu? — krustmāte Sellija jautāja.

—   Nē, viņš atbildēja, un viņa kalsnajai, nervozajai sejai pārslīdēja viegla, dzedra pretīguma mākonītis. īismu viņā ļoti vīlies. Vairs pat negribas runāt par to.

—   Kurš katrs tev būtu to pasacījis jau toreiz, kad tu brauci prom.

Krustmāte Sellija lēni un neatlaidīgi košļāja ēdienu, noliekusies pār savu šķīvi. Horess uz brīdi iegrima domās, un viņa roka, kurā bija dakšiņa, pamazām saspringa.

—   Tieši šādi tipi, šādi parazīti… — viņš iesāka, bet māsa viņu pārtrauca:

—   Bet kāda gan mums daļa gar šiem Snoupsiem? Turklāt ir jau pārāk vēls, lai runātu par kara šausmām.

Krustmāte Sellija skaļi nočāpstināja muti, kā apliecinādama savu nemaldīgo pārākumu.

—         Tādi ir tie šolaiku ģenerāļi, — viņa teica. — Ģenerālis Džonstons vai ģenerālis Forests tādu Snoupsu nemaz nebūtu armijā ņēmis.

Krustmāte Sellija nebija Benboviem rada. Viņa dzīvoja turpat kaimiņos kopā ar divām neprecētām māsām, vienu jaunāku un vienu vecāku par viņu pašu. Cik Horess un Narcisa spēja atcerēties, viņa vienmēr bija atradusies viņu mājās un, pirms viņi abi bija sākuši staigāt, piesavinājusies zināmas tiesības uz viņu dzīvi, privilēģijas, kuras nekad nebija precīzi formulētas un kuras viņa ne reizes neizmantoja, taču nekad arī nepieļāva, ka tās tiktu apšaubītas. Bez klauvēšanas viņa gāja iekšā jebkurā istabā un mēdza gari un plaši, un mazliet netaktiski stāstīt par Horesa un Narcisas bērnu dienu slimībām. Ļaudis mēļoja, ka viņa reiz «metusi acis» uz Viļu Benbovu, lai gan toreiz, kad Vils apprecējās, viņai bija trīsdesmit četri vai pieci gadi; un vēl šobaltdien viņa runāja par Viļu ar zināmu noniecinājumu, it kā par kaut ko sev piederošu un vienmēr silti atsaucās ari par viņa sievu. «Džulija bija gaužām jauka meiča,» viņa parasti teica.

Kad Horess aizgāja karā, krustmāte Sellija pārnāca dzīvot pie Narcisas, lai tai nebūtu garlaicīgi; nevienam no viņiem nebija ienācis prātā, ka varētu iekārtoties kaut kā savādāk, un tas, ka Narcisai uz vienu, diviem vai varbūt trim gadiem jādod krustmātei Sellijai mājvieta, šķita tikpat nenovēršami kā tas, ka Horesam jādodas karā. Krustmāte Sellija bija lāga dvēsele, taču dzīvoja galvenokārt pagātnē, absolūti norobežodamās no visa, kas bija noticis pēc tūkstoš deviņsimt pirmā gada. Viņas uztverē dzīve joprojām ritēja zirgu iejūgā, un viņas stūrgalvīgajā un rāmajā vakuumā nekad nebija iespiedusies automašīnu bremžu kaukšana. Krustmātei Sellijai — kā jau parasti veciem cilvēkiem — bija daudz dīvainību. Viņai patika klausīties pašai savā balsī un nepatika palikt vienatnē, un, tā kā viņa nevarēja pierast pie saviem mākslīgajiem, pirms divpadsmit gadiem pasūtītajiem zobiem un ņēma tos rokā vienīgi tādēļ, lai reizi nedēļā apmainītu ūdeni traukā, kur tie glabājās, viņa, skaļi čāpstinādama, ēda neapetītlīgu, bet viegli sakošļājamu ēdienu.

Narcisa pastiepa roku zem galda un atkal noglāstīja brāļa ceļgalu. — Kā es priecājos, ka tu esi atgriezies, Horij

Viņš aši paskatījās uz māsu, un mākonītis no viņa sejas nozuda tikpat pēkšņi, kā parādījies, un viņa gars atkal ienira viņas mīlestības rāmajā mierā kā peldētājs nesabangotā jūrā.

Viņš bija advokāts — galvenokārt aiz cieņas pret ģimenes tradīcijām, un, kaut arī pie šī darba viņu saistīja vienīgi mīlestība uz iespiestu vārdu, uz plauktos sarindotajām grāmatām, viņš domāja par atgriešanos savā garlaicīgajā kantorī ar zināmu… ne nu gluži nepacietību, bet gaidpilnu ieinteresētību, gandrīz patikšanu. Miera izjūta. Vecās, cita citai līdzīgās dienas — varbūt bez īpaša pacēluma, taču arī bez katastrofām. To nevar ne redzēt, ne sajust citādi kā tikai no laika distances. Jāņtārpiņi vēl nebija parādījušies, un abas nepārtrauktās ciedru rindas plūda uz ielas pusi kā melni, bangojoši viļņi ar stingām, smailām, pret debesīm vērstām korēm. No loga gaisma krita pāri lievenim uz puķu dobi ar kannām, stingrām un cietām kā bronza, bez kāda puķēm raksturīga trausluma, un istabā skanēja krustmātes Sellijas neskaidrā, vienmuļīgā purpināšana. Arī Narcisa bija tur — pie lampas, ar grāmatu rokās, ar savu rāmo un uzticīgo klātbūtni kā ar jasmīnu smaržu piepildīdama telpu, — sēdēja un vēroja durvis, pa kurām viņš bija Iznācis ārā; un Horess ar neaizdegtu pīpi rokās stāvēja uz lieveņa, kā dzīvas būtnes elpu juzdams ap sevi dzestro, kodīgo ciedru smaržu. «Miera izjūta,» viņš vēlreiz sev teica, iemezdams šos svinīgos vārdus dzestrajā klusuma kausā, kurā viņš beidzot atkal bija atgriezies, klausīdamies, kā tie nogrimst un izgaist tāpat kā dzidrā skaņa, kāda rodas, viegli saskandinot kristālu un sudrabu.

—    Kā klājas Bellai? — viņš tai pašā vakarā jautāja.

—    Labi, — māsa atbildēja. — Viņi nopirkuši jaunu automašīnu.

—    Redz, kā, — Horess izklaidīgi novilka. — Taču vismaz kāds labums no kara.

Krustmāte Sellija beidzot bija atstājusi viņus vienus un lēnītēm aizklidzinājusi uz gultu. Horess tīksmīgi izstiepa sarža biksēs ieautās kājas un uz brīdi pārstāja švirkstināt sērkociņus, ar kuriem centās aizkūpināt savu stūrgalvīgo pīpi, un vēroja māsu, kas bija noliekusi tumšmataino galvu pār žurnālu, kurš gulēja viņai uz ceļgaliem, kā norobežodamās no visa sīkā un nepastāvīgā. Viņas mati — gludi kā dusoša putna spārni — diviem spīdīgi melniem lokiem mugurpusē mierīgi sakļāvās zemā, vienkāršā mezglā.

—    Bella ir slinka vēstuļu rakstītāja, —• viņš teica.

—   Kā visas sievietes.

Narcisa, nepaceldama acu, pāršķīra lapu.

—    Vai tu bieži rakstīji viņai vēstules?

—    Tas tādēļ, ka viņas ļoti labi saprot, ka vēstules der tikai par saistītāju tiltu starp darbībām kā interlūdijas Šekspīra lugās. — Viņš, neklausīdamies māsā, turpināja: •— Un vai tu zini kaut vienu sievieti, kura lasītu Šekspīru, neizlaizdama interlūdijas? Šekspīrs pats to labi zināja, tādēļ sievietes interlūdijās nemaz neieveda. Lai vīrieši apmainās svinīgām frāzēm, kamēr dāmas aiz kulisēm mazgā pusdienas traukus vai liek gulēt bērnus.

—    Es gan nezinu nevienu sievieti, kura vispār lasītu Šekspīru, — Narcisa izlaboja. — Viņš pārāk daudz runā.

Horess piecēlās un stāvēdams noglāstīja viņas tumšos matus.

—    Ak, pilnība, — viņš teica, — it visu gudrību tu ietver vienā frāzē un vērtē sievieti kā zvaigžņu līdzir nieci.

—    Jā, viņas to nelasa, — viņa, paceldama galvu, atkārtoja.

—    Nelasa? Kas tam par iemeslu? — Viņš uzšvirkstināja vēl vienu sērkociņu un pacēla pie pīpes, pāri sakļautajām plaukstām vērodams māsu ar nopietnu un saspringtu uzmanību, kā putns, kas metas uz laupījumu. •— Tavi Ārieni un Sabatīni arī daudz runā, un es nezinu otru rakstnieku, kurš darītu to vēl garāk un neveiklāk kā vecais Dreizers.

—    Bet viņiem ir savi noslēpumi, — viņa paskaidroja.

—     Šekspīram vispār nav noslēpumu. Viņš pasaka visu līdz galam.

—    Skaidrs. Šekspīram trūcis gaumes un takta sajūtas. Citiem vārdiem, viņš nav bijis džentlmenis.

—    Jā… Tieši to es gribēju teikt.

—   Tātad, lai cilvēks būtu džentlmenis, vajag, lai viņam būtu savi noslēpumi.

>— Ak, kā tu mani nogurdinil

Narcisa atkal sāka lasīt žurnālu, un viņš nosēdās viņai līdzās uz dīvāna un saņēma viņas roku savējā, un sāka glāstīt ar to savu vaigu un nepakļāvīgos, kuplos matus.

—    Tas atgādina krēslas stundas pastaigu dārzā, —• viņš teica. — Tur pilns puķu, kuras ir naktstērpos un uz nakti izlaistiem matiem, taču visas tik labi pazīstamas. Tādēļ cilvēks tās nemaz neaizskar un gluži vienkārši dodas uz priekšu, tikai paretam apstādamies un pavērsdams augšup kādu agrāk nepamanītu lapiņu: varbūt zem tās ir kāda vijolīte vai pulkstenīte, vai jāņtārpiņš, vai vismaz cita lapiņa vai zālīte. Un tur vienmēr ir rasas lāsīte.

Viņš vēl arvien glāstīja ar viņas roku sev seju. Ar otru roku viņa lēni šķirstīja žurnālu, klausīdamās viņā ar mīlošu un rāmu atsvešinātību.

—    Vai tu bieži rakstīji Bellai vēstules? — viņa vēlreiz jautāja. — Ko tu viņai rakstīji?

—    Es rakstīju to, ko viņa gribēja lasīt. Ko visas sievietes vienmēr grib vēstulēs izlasīt. Cilvēkiem ir tiesības kaut uz pusi no tā, kas tiem pēc pašu ieskata pienāktos.

—    Ko īsti tu viņai rakstīji? — Narcisa neatlaidās, ar vienu roku lēni šķirstīdama lapas, kamēr otra, guļot Horesa plaukstā, pasīvi sekoja viņa glāstošajām kustībām.

—    Es rakstīju, kti esmu nelaimīgs. Iespējams, ka tā bija taisnība, — viņš piemetināja.

Narcisa lēni atbrīvoja savu roku un nolika to uz žurnāla lapas.

—    Es apbrīnoju Bellu. Viņa tik lieliski prot tēlot muļķi. Agrāk man bija bailes no viņas. Varbūt… Nē, tagad, vairs ne. Man vairs nedraud bojāeja, man pret to ir talismans. Kas skaidri liecina, ka man tā lemta, kā saka gudrie, — viņš piemetināja. — Bet iemantota gudrība ir nedzīva un sausa, tā sabirst putekļos, kur netek cauri muļķīgā un reizē nevaldāmā dzīves straume.

Viņš sēdēja, nepieskardamies viņai, uz brīdi iegrimis Jūsmīgā miera stāvoklī.

—    Iemantota, nevis tāda kā tavējā, ak, Rāmais miers, — viņš teica, atgriezdamies īstenībā. Tad atkal atkārtoja: — Mīļā, labā Narcīt, — un vēlreiz saņēma viņas roku. Tā nepretojās, taču arī pilnīgi nepakļāvās.

Tev nevajadzētu tik bieži sacīt, ka es esmu muļķe, Horij.

— Tik tiešām, — viņš piekrita. — Bet man taču kaut kādā veidā jāatriebjas šai pilnībai.

Pēc tam viņa gulēja savā tumšajā istabā. Otrpus gaiteņa rāmi un vienmērīgi krāca krustmāte Sellija; blakus istabā gulēja Horess, kamēr viņa haotiskā, fantastiskā niecība lidinājās vientuļajās debesu sfērās, zvaigžņu rotātajās Visuma pļavās, kur zviegdami auļoja vai rāmi ganījās, vai laiski dusēja zelta pakaviem apkalti vienradži.

Kad viņa piedzima, Horess bija septiņus gadus vecs. Viņas nosvērtajā bērnībā ap viņu vienmēr bija trīs būtnes: puišelis ar nervozu, smalki veidotu seju un mūžīgu tieksmi uz grūtsirdību, romantiski noslēpumains spēka* vīrs, kurš kontrabandas ceļā sagādāja pārtiku ar spēcīgām, cietām rokām, kuras mazliet satraucoši vienmēr oda pēc karbola ziepēm, — cilvēks, kas zināmā mērā šķita līdzīgs visuvarenajam, taču nelika bijībā nodrebēt, un, visbeidzot, maiga būtne bez kājām vai bez jebkādām kustības pazīmēm, tāda kā mazā svētā, kuru mūždien apņēma maigas melanholijas aura un bezgalīgas un smalkas manipulācijas ar krāsainiem zīda diedziņiem. Šī trešā būtne vienmēr atstāja vārās un melanholiskas bezspēcības iespaidu; otra rotēja pa orbītu, kura periodiski iznesa to ārējā izplatījumā, lai vīrišķīgi spēcīgu un dzīvespriecīgu atkal atgrieztu atpakaļ Narcisas spraigajā pasaulē. Bet pirmo viņa ar nosvērtu un mātišķu neatlaidību padarīja par savu īpašumu, tā ka ap to laiku, kad viņai bija pieci vai seši gadi, cilvēki piespieda Horesu paklausīt, piedraudot, ka nosūdzēs viņu Narcisai.

Džūlija Benbova godam aizmiga mūža miegā, kad Narcisai bija septiņi gadi, — tika izņemta no viņu dzīves kā veļas atvilktnē glabāts lavandas maisiņš, kas atstāj tikai viegli netveramu smaržu, uņ Narcisa savas straujās nobriešanas posmā no septiņu līdz deviņu gadu vecumam maigi pierunāja un izrīkoja pārējos divus. Tad Horess mācījās Sivonijā un vēlāk Oksfordā, no kurienes atgriezās tieši tai dienā, kad Vils Benbovs tika guldīts līdzās sievai starp smailiem ciedriem un marmorā cirstiem baložiem un citiem mierpilniem tēliem, bet pēc tam Horesu ar māsu atkal izšķīra muļķīgi un bezjēdzīgi, cilvēku gribas radīti notikumi.

Bet nu viņš gulēja blakus istabā, klīzdams pa neapdraudētiem un mirdzošiem Visuma plašumiem, un viņa gulēja savā tumšajā gultā klusi un mierīgi, pat pārāk mierīgi, lai varētu aizmigt.

II

Viņš ātri un viegli iekļāvās vecajā dzīves ritmā, vadīdams savas dienas starp kantori un māju. Dienā —i pazīstamais, viegli smacīgais svinīgums starp teļādā iesietajiem un neviena neskartajiem foliantiem, uz kuru putekļainajiem vākiem varbūt vēl varēja samanīt Vila Benbova pirkstu nospiedumus, pēcpusdienā kāda tenisa partija — parasti Harija Mitčela lieliskajā tenisa laukumā; vakaros kāršu spēle — arī, protams, kopā ar Bellu un Hariju vai, vēl jo labāk, iegrimšana vienmēr viegli pieejamajā un mūždien valdzinošajā grāmatu pasaulē, kamēr māsa sēdēja otrpus galda vai savā nodabā klusu spēlēja tumšajā istabā viņpus gaiteņa. Laiku pa laikam Narcišu apciemoja vīrieši. Horess tos aizvien uzņēma laipni, bet ar zināmu sapīkumu un drīz vien devās klaiņot pa ielām vai gultā palasīt grāmatu. Pāris reižu nedēļā ceremoniāli ieradās dakteris Olfords, un Horess, savā ziņā būdams diletants — kazuists, kādu stundiņu uzjautrinājās, trulinādams savas ne pārāk asās, metafiziskās bultas pret daktera gludo zinātnieka ādu; un tikai pēc tam viņi abi atskārta, ka sešdesmit vai astoņdesmit minūšu laikā Narcisa nav izsacījusi ne vārda.

— Tieši tādēļ viņi nāk pie tevis, — Horess viņai sacīja. — Emocionālas dūņu vannas dēļ.

Krustmāte Sellija ar savu krāsaino lupatu somu un mākslīgajiem zobiem bija atgriezusies mājās, atstādama aiz sevis neskaidru nojausmu par kaut kādu miglainu, taču pilnīgi neapšaubāmu personisku uzupurēšanos un tik tikko manāmu vecu sieviešu miesas smaržu, kura palēnām gaisa no istabām, taču dažkārt vēl uzvēdīja gluži neiedomājamās vietās, tā ka Narcisai atmostoties, kādu laiciņu tumsā ļaujoties tīri jutekliskajam priekam par Horesa atgriešanos, reizēm šķita, ka mājas tumsas bezdibenīgajā klusumā viņa vēl arvien dzirdētu krustmātes Sellij as rāmo un manierīgo krākšanu.

Reizēm tā likās tik skaidri sadzirdama, ka Narcisa pēkšņi apstājās un tukšā istabā sauca krustmātes Sellijas vārdu. Un dažkārt krustmāte Sellija atsaucās, kārtējo reizi izmantojusi savas privilēģijas, nevienam nezinot, ienākt šai mājā jebkurā laikā, kad iešāvās prātā, gluži vienkārši tādēļ, lai redzētu, kā viņi dzīvo, un īdzīgi pažēlotos par saviem mājiniekiem. Viņa bija veca, pārāk veca, lai viegli pakļautos pārmaiņām, un pēc ilgstošas dzīves ģimenē, kur mājās viss notika pēc viņas prāta, vairs nespēja atkal pielāgoties savu māsu dzīves veidam. Viņas vecākā māsa vadīja saimniecību ar prasmīgu, ķildīgu lietišķumu un kopā ar otru māsu izturējās pret krustmāti Selliju tāpat kā pirms sešdesmit pieciem gadiem, kad tā bija vēl bērns, kura ēšana un ģērbšanās, un dienas režīms ir pedantiski, uz visstingrāko pārraugāms.

—    Es nevaru mierīgi ieiet pat vannas istabā, — krustmāte Sellija īdzīgi žēlojās. — Man tā vien nesas prāts savākt savu mantību un pārvākties atpakaļ, lai viņas dzīvo, kā grib.

Viņa gražīgi šūpojās krēslā (pēc vārdos neizteiktas vienošanās šīs tiesības viņai nekad netika liegtas), ar savām vecajām, aizmiglotajām acīm pārlaizdama istabai neapmierinātu skatienu.

—    Kopš manis vairs nav, tā melnādainā ne reizes te nav pienācīgi iztīrījusi. Mēbeles noputējušas… galdadrāna kā trauku lupata …

—    Es gribētu, lai jūs ņemtu viņu atpakaļ, — vecākā māsa mis Sofija Narcisai sacīja. — Pa šiem gadiem, dzīvodama pie jums, viņa kļuvusi tik neiedomājami kašķīga, ka ar viņu nav iespējams sadzīvot. Vai tiesa, ka Horess kļuvis par stiklapūtēju?

Viņa tīģeļi un retortes bija pienākušas neskartas. Sākumā viņš bija uzstājis, lai atdod viņa rīcībā pagrabu — izmet no tā mauriņa pļāvēju un dārza darbarīkus, un visu tur sakrājušos mantību un aizmūrē logus, pārvēršot pagrabu par kazemātu. Taču Narcisai beigu beigās izdevās viņu pierunāt, lai izmanto darbnīcai garāžas augšējo stāvu, un tur viņš ievietoja savu kausējamo krāsni un reiz bezmaz nosvilināja visu ēku, un pēc četriem neveiksmīgiem mēģinājumiem izveidoja tikpat kā nevainojamu dzidri dziņtaralnu vāzi, lielāku, greznāku nekā pirmo un nevainojami šķīstu, kuru allaž turēja uz sava naktsgaldiņa un nosauca māsas vārdā, un laiku pa laikam gavās retoriskajās tirādēs par miera izjūtu un tās cildeno sasniegšanu kā vienu, tā otru uzrunāja vārdiem: «Tu rāmā miera šķīstā līgava.»[4]

Kailu galvu, smalkvilnas biksēs un zilā žaketē ar izSūtu Oksfordas kluba emblēmu uz kabatas, un tenisa raketi padusē — Horess apgāja apkārt mājai, un viņa skatienam pavērās tenisa laukums ar diviem lokaniem, it kā lidojošiem stāviem. Zem arkādes ar baltajiem pilastriem un efejām apvītajām sijām Bella trauslo, saskanīgo tējas dzeršanas aksesuāru vidū atgādināja taurenīti. Viņai līdzās sēdēja divas viešņas, kuru augumi krasi iezīmējās tumšās vēl neuzziedējušu miršu lapotnes fonā. Otrt » sieviete (trešā bija jauna, baltā kleitā ģērbusies meitene ar tumšas sīrupa krāsas zēngalviņu, uzlikusi tenisa raketi uz ceļgaliem) Horesam kaut ko sacīja, un Bella pastiepa viņam roku ar gurdi īpašniecisku bezcerību. Viņas plauksta — silta un cieši pieķērīga, smalkiem kauliem un jutekliski smaržīga, pētīga un alkaini pieglaudīga — kā dzīvsudrabs ielija viņa plaukstā. Viņas acis bija kā siltumnīcas vīnogas un viņas mute — sarkana un kustīga, ar dziļas neapmierinātības grimasi lūpu kaktiņos.

Viņa Horesam pastāstīja, ka zaudējusi Meloniju.

—   Meloni ja jūsu arislokrātiskumam redzēja cauri, —• Horess sacīja. — Jūs droši vien bijāt kļuvusi nevērīga. Viņas elegance stipri vien pārspēj jūsējo. Vai tiešam jūs bij.it iedomājusies, ka varēsiet mūždien apmānīt cilvēku, kurš spēj ēšanas un dzeršanas procesu padarīt tik neciešami ceremoniālu, kā to spēja Meloni ja? Vai varbūt viņa atkal apprecējusies?

—   Viņa sākusi nodarboties ar biznesu, — Bella gražīgi atbildēja. — Atvērusi kosmētisko salonu. Es tikai nekādi nespēju saprast, kādēļ viņai tas bija vajadzīgs. Nekas tamlīdzīgs ilgi nepastāv — it īpaši mūsu pilsētā. Vai jūs varat iedomāties, ka bez mums trim vēl kāda sieviete Džefersonā apmeklētu kosmētisko salonu? Mums ar misis Mārdersu — jā, mums tas tiešām varētu noderēt; bet kam tas vajadzīgs Frenkijai?

—         Man gaužām kārojas uzzināt, kur viņa ņēmusi naudu, — otrā sieviete sacīja. — Cilvēki runā, ka to dabūjusi no jums, Bella. !

—    No kura laika tad es esmu publiska labdare? — Bella dzedri noprasīja.

Horess viegli nosmīkņāja.

—    Bet mēs visi zinām, cik jums laba sirds. Nevajag būt tik kautrīgai, Bella!

—    Es sacīju — publiska labdare, — Bella atkārtoja. . — Harijs nu gan jebkurā brīdī mainītu istabeni pret vērsi, — Horess aši iekrita starpā. — Līdz ar to vismaz krietni vien samazinātos kārtējie zudumi viņa vīna pagrabā, jo vairs nevajadzētu neitralizēt jūsu tējas iedarbību neskaitāmu nejaušu viesu vēderos. Turpmāk šeit laikam tēju vairs nepasniegs? — viņš jautāja.

—    Nerunājiet muļķības, — Bella atcirta.

—    Tagad es saprotu, ka tiku nācis uz šejieni nevis tenisa dēļ, bet gan tādēļ, lai pavērotu, ar kādu neizmērojamu pārākuma apziņu Melonija man vienmēr pasniedza tēju … Šurpu nākdams, redzēju jūsu meitu.

—    Jā, viņai tepat kaut kur vajag būt, — Bella vienaldzīgi noteica. — Jūs vēl arvien neesat apgriezis matus. Kādēļ gan vīrieši nekad nesaprot, kad viņiem jāiet pie friziera? — viņa filozofiski sacīja.

Vecākā sieviete, pastiepusi uz priekšu savu ļumīgo dubultzodu, salti un pētoši vēroja Bellu un Horesu. Jaunā meitene vienkāršajā, šķīsti baltajā tērpā mierīgi sēdēja ar tenisa raketi klēpī, uzlikusi uz tās brūni iedegušo roku, kas atgādināja guļošu sarkanbrūnu kucēnu. Viņa raudzījās Horesā, kā raugās bērni, — ar interesi, taču bez nekautras ziņkāres.

—    Viņi vai nu vispār neiet pie friziera, vai pieķepina sev matus visādām ziedēm, — Bella piemetināja.

—    Horess ir dzejnieks, — vecākā sieviete sacīja. Ada viņai nokarājās no vaigiem kā smagas, apsmulētas samta drapērijas, bet plaši ieplestajās acīs bija kaut kas plēsonīgs, mazliet neķītrs, kā vecai tītarienei. — Dzejniekiem daudz kas piedodams. To jums vajag paturēt prātā, Bella.

Horess viņai paklanījās.

—    Sieviešu dzimumam nekad nav trūcis takta, Bella, — viņš teica. — Misis Mārdersa ir viena no tiem nedaudzajiem man pazīstamajiem cilvēkiem, kuri prot pilnībā novērtēt jurista profesiju.

—    Manuprāt, tas ir tāds pats amats kā kurš katrs cits, — Bella teica. — Šodien jūs ieradāties tik vēlu. Kādēļ Narcisa neatnāca?

—    Es gribēju teikt — dēvēdama mani par dzejnieku, — Horess paskaidroja. — Jurisprudence, tāpat kā poēzija, ir pēdējais patvērums klibiem, kropļiem, akliem un idiotiem. Uzdrīkstos sacīt, ka Cēzars izgudroja jurista profesiju, lai aizsargātos pret dzejniekiem.

—   Cik jūs esat gudrs, — Bella noteica.

—    Mis Bella, bet kādēļ jūs raizējaties par to, ko vīrieši ziež savos matos? — jaunā meitene pēkšņi ierunājās. — Misters Mitčels taču ir plikpauris.

Misis Mārdersa sāka smieties lipīgiem, nedabiskiem smiekliem, platām, nesmejošām acīm vērodama Bellu un Horesu. Viņa vēroja tos abus un vēl arvien smējās — skaļi, salti un nerimtīgi.

—    No bērna mutes … — viņa sacīja.

Meitene ar savām skaidrajām, mierīgajām acīm pavērās viņos visos pēc kārtas. Tad viņa piecēlās.

—   Jāiet paskatīties, vai nu nevaru jzspēlēt kādu setu, — viņa teica.

Arī Horess piecēlās.

—   Varbūt mēs abi kopā… — viņš iesāka. Bella, nepagriezusi galvu, pieskārās viņam.

—    Sēdieties, Frenkij! — viņa izrīkoja. — Viņi vēl nav beiguši. Jums nevajadzētu tik daudz smieties, kamēr vēders vēl tukšs, — viņa sacīja misis Mārdersai. — Nu, sēdieties taču, Hores!

Meitene ar slaiku un stūrainu grāciju vēl arvien stāvēja ar raketi rokās. Viņa aši paskatījās uz Bellu, tad atkal pievērsās tenisa laukumam. Horess apsēdās krēslā Bellai aiz muguras. Viņas roka, nevienam neredzot, slepus ieslīdēja viņējā un tad pamira, it kā Bella būtu tanī izslēgusi strāvu; tā cilvēks, kaut ko meklēdams, ieiet tumšā istabā un, atradis vajadzīgo, atkal izslēdz gaismu.

—    Vai jums nepatīk dzejnieki? — Horess pāri Bellas augumam jautāja. Meitene nepagrieza galvu.

—    Viņi neprot dejot, — viņa atbildēja. — Bet citādi viņi laikam ir tīri tā nekas. Viņi devās karā, vismaz labākie. Starp tiem bija viens lielisks tenisists, tas tika nogalināts. Esmu redzējusi viņa attēlu, taču vārdu vairs neatceros.

—   Dieva dēļ, nesāciet runāt par karu, — Bella teica.

Viņas roka Horesa plaukstā sakustējās. •— Divus gadus man bijis jāklausās Harijā. Paskaidrojumos, kādēļ viņš nav varējis doties karā. It kā man nebūtu gluži vienalga, vai viņš ir tajā bijis vai ne.

—    Viņam bija jāuztur ģimene, — misis Mārdersa nadzīgi iestarpināja. Bella bija pa pusei atzvilusi krēslā, atbalstījusi galvu pret atzveltni, un viņas paslēptā roka lēni kustējās Horesa plaukstā, pētoši, nemitīgi grozīdamās kā patstāvīga, ar savu gribu apveltīta būtne, ziņkāra, taču bez kāda siltuma.

—    Daži no viņiem bija lidotāji, — meitene turpināja.

Viņa stāvēja, iespiedusi raketi padusē, kalsno gurnu

atbalstījusi pret galdu, un šķirstīja žurnāla lapas. Tad aizvēra žurnālu un atkal sāka vērot abus stāvus, kas slaidi un groteski kustējās tenisa laukumā.

—    Reiz es dejoju ar vienu no jaunajiem Sartorisiem. Aiz pārbīļa netiku pajautājusi, kurš no viņiem abiem tas ir. Toreiz es biju vēl tīrais bērns.

—    Vai viņi bija dzejnieki? Es domāju — tas, kurš atgriezās mājās. Otrs, kurš krita, tas nu gan bija.

—    Viņš ir lielisks autobraucējs, — atbildēja meitene ar pastrupo degunu, zeltaini brūnganajiem, taisnajiem matiem (viņa pirmā šai pilsētā apgrieza zēngalviņu) un raketi brūni iedegušajā rokā, vēl arvien vērodama tenisa spēlētājus.

Bella sakustējās un atvilka roku.

— Nu, tad ejiet ar, ejiet un spēlējiet, —; viņa teica. •— Jūs abi man krītat uz nerviem.

Horess priecīgā gatavībā piecēlās.

—    Iesim, Frenkij! Saspēlēsim ar viņiem vienu setu.

Ieņēmuši laukumā vietas, viņi sāka spēlēt pret abiem

jaunajiem cilvēkiem.

Horess spēlēja lieliski — neapdomīgi un spoži. Kurš katrs puslīdz labs tenisists, kam netrūkst aukstasinības, būtu varējis Horesu uzveikt, ļaudams, lai viņš pats sevi sakauj. Bet šie divi jaunie cilvēki nebija no tiem. Frenkija bieži vien pārrēķinājās, bet Horesam vienmēr izdevās stāvokli glābt ar veiklu sitienu vai tik pārdrošu stratēģiju, ka tā apslēpa viņa kļūdaino taktiku.

Kad Horess ieguva pēdējo punktu, parādījās Harijs Mitčels šaurās smalkvilnas biksēs un baltā zīda kreklā, un jaunās, greznās sporta kurpēs, kuras maksāja divdesmit dolāru. Pliku, bumbai līdzīgu galvu, strupām kājām un pūstošiem zobiem uz priekšu izvirzītajā žokli —* viņš nostājās līdzās savai teatrālā pozā sēdošajai sievai, turēdams rokās jaunu raketi lakādas futrālī. Drīz vien, izdzēris tasi tējas, viņš savāks visus šeit esošos vīriešus un vedīs tos cauri mājai uz vannas istabu, un pacienās ar viskiju, un atceļā vienu glāzi ienesis virtuvē Reičelei. Viņš spēja otram atdot vai pēdējo kreklu. Viņš bija veiksmīgs kokvilnas spekulants, neglīts kā nāves grēks un labsirdīgs, un dogmatisks, un pļāpīgs, un viņš sauca Bellu par «māmulīti», kamēr Bella nebija viņu no tā atradinājusi.

Horess ar savu partneri atstāja tenisa laukumu un nāca atpakaļ.

Misis Mārdersa tagad bija iegremdējusi savu ļengano dubultzodu pie mutes paceltā tējas tasē.

Meitene ar laipnu noteiktību pagriezās pret Horesu.

—    Paldies par šo kopīgo spēli, — viņa sacīja. — Ceru, ka kādreiz spēlēšu labāk. Bet mēs viņus tomēr pieveicām, — viņa noteica.

—    Jūs, vecīt, ar mazo jaunkundzīti viņus krietni vien padancinājāt, — Harijs Mitčels teica, atšiepdams savus dzeltenos zobus. Viņa maslvais, uz priekšu izvirzītais žoklis uz leju pamazām sašaurinājās, tad it kā nošķelts iecirtīgi aprāvās.

—    Tas ir mistera Benbova nopelns, — meitene savā dzidrajā balsī izlaboja. Viņa apsēdās līdzās Bellai. — Es nepārtraukti kļūdījos.

—. Hores, — Bella teica, — jūsu tēja atdziest.

Tēju bija pasniedzis dārznieks, zirgu puisis un šoferis vienā personā, kurš uz laiku bija iežmaugts baltā žaketē un oda pēc vulkanizēta kaučuka un amonjaka. Misis Mārdersa izvilka savu dubultzodu no tējas tases.

—    Horess spēlē ļoti labi, patiešām izcili, — viņa teica. — Citi vīrieši netiek viņam ne tuvumā. Jums palaimējās ar partneri, bērns.

—    Jā, kundze, — meitene piekrita. — Otrreiz gan laikam viņš vairs negribēs riskēt un spēlēt kopā ar mani.

—    Blēņas! — misis Mārdersa iebilda. — Horesam ļoti patika spēlēt kopā ar jums, ar jaunu, nesamaitātu meiteni. Vai jūs to neievērojāt, Bella?

Bella neatbildēja. Viņa lēja Horesam tēju, un šajā brīdī pāri mauriņam nāca viņas meita spilgti oranžā kleitiņā.

Acis viņai bija kā zvaigznes, vēl maigākas un mīlīgākas nekā stirnai, un viņa uzmeta Horesam starojošu skatienu.

—    Nu, Titānija? — viņš sacīja.

Bella ar paceltu tējkannu rokās mazliet pagrieza galvu, un Harijs, nolicis savu tasi uz galda, devās pretim un, it kā pielabinādams kucēnu, nometās bērna priekšā uz ceļgala. Meitenīte, mirdzošām un maigi kautrīgām acīm vēl arvien raugoties Horesā, ļāva tēvam sevi apskaut un glāstīt ar īsajām, neveiklajām rokām.

—    Manu meitucīt, — Harijs teica.

Viņa lepni, bet mazliet nepacietīgi atļāva viņam saņurcīt savu rūpīgi izgludināto tērpu. Viņas acis atkal iemirdzējās.

—          Nesaburzi kleitu, mīlulīt, — Bella teica. Bērns klīrīgi atraisījās no tēva skavām. — Nu, ko tu gribi? —• Bella jautāja. — Kādēļ neej rotaļāties?

—          Es neko negribu. Es gluži vienkārši nācu uz mājām.

Viņa piegāja pie mātes krēsla un nedroši apstājās.

—           Sasveicinies ar viesiem, — Bella sacīja. — Vai tu nezini, ka jādod labdienas vecākiem cilvēkiem?

Meitenīte bikli un nevainojami ar visiem pēc kārtas sasveicinājās, un māte pagriezās un pievilka viņu sev klāt, un noglaudīja viņas gludos, mīkstos matus.

—          Bet nu ej rotaļāties! Kādēļ tev vienmēr jānāk pie pieaugušajiem? Te nav nekā tāda, kas tevi var interesēt.

—          Atļauj viņai palikt, māt, — Harijs teica. — Viņa grib paskatīties, kā tētis ar tēvoci Horesu spēlēs tenisu.

—          Skrien nu, skrien, — Bella atkārtoja, vēlreiz paglaudīdama viņai galvu. — Un tā ka tu nenosmērētu kleitu!

—          Jā, mem, — meitenīte atbildēja un paklausīgi pagriezās, vēlreiz uzmezdama Horesam ašu, starojošu skatienu. Viņš noskatījās, kā viņa aiziet uz mājas pusi un kā Reičele atver virtuves durvis un kaut ko viņai saka, un kā viņa pa kāpnēm iegriežas virtuvē.

—    Cik labi audzināts bērns, — misis Mārdersa teica.

—          Ar viņu ir tik grūti, — Bella sacīja. — Mantojusi dažas tēva rakstura īpašības. Dzer tēju, Harij.

Harijs paņēma no galda savu tasi un skaļi un padevīgi sāka sūkt remdeno dziru.

—          Nu, vecīt, kā būtu ar vienu partiju? Šie sienāži domā mūs pieveikt.

—          Frenkija grib vēl paspēlēt tenisu, — Bella iekrita starpā. — Harij, atļauj viņai to prieku!

Harijs jau ņēma ārā savu raketi. Viņš apstājās un pa-: cēla saniknotu seju ar izvirzīto žokli un nespodrajām, labsirdīgajām acīm.

—          Nē, nē, — Frenkija aši iebilda. — Esmu diezgan spēlējusi. Es labāk paskatīšos.

—          Neesiet nu muļķe, —; Bella teica. •— Viņi var spē-* lēt jebkurā laikā. Saki, Harij, lai viņi laiž Frenkiju uz laukuma.

—          Mazā jaunkundze, protams, var spēlēt, — Harijs teica. — Lūdzu, spēlējiet, cik vien jums tīk.

Viņš atkal noliecās un ielika savu raketi atpakaļ greznajā futrāli, vietu vietām piegriezdams skrūves, uzmetis kūkumu kā sabozies puika.

—    Lūdzu, mister Mitčel, — meitene teica.

—          Spēlējiet, spēlējiet, — Harijs atkārtoja. — Ei, dīkdieņi, varbūt jūs uzaicinātu mazo jaunkundzi uz vienu setu?

—          Nepievērsiet viņam uzmanību, — Bella meitenei sacīja. — Viņi ar Horesu var spēlēt citu reizi. Viņam tikpat būs jābūt par ceturto.

Abi jaunieši stāvēja un pieklājīgi gaidīja.

—          Nāciet arī jūs, mister Hariji Mēs ar Frenkiju spēlēsim pret jums un Džo, — viens no viņiem sacīja.

—          Spēlējiet bez manis, zēni, — Harijs atkārtoja. — Man mazliet jāaprunājas ar Horesu. Raujiet tikai vaļā!

Viņš nelikās dzirdam jauno cilvēku laipnos iebildumus, un tie atkal ieņēma savas vietas. Tad viņš zīmīgi pamāja Horesam ar galvu.

—          Ejiet viņam līdzi, — Bella sacīja. — Tāds kā zīdainis!

Neskatīdamās uz Horesu, nepieskardamās viņam, Bella apvēdīja viņu ar kvēlu un devīgu solījumu. Misis Mārdersa, ziņkāra un vērīga, un salta, sēdēja otrpus galda ar tējas tasi rokās. — Ja vien jūs atkal negribat spēlēt kopā ar šo muļķīgo bērnu.

—          Muļķīgo? — Horess pārjautāja. — Viņa ir pārāk' jauna, lai tēlotu muļķi.

—    Ejiet un steidzieties drīzāk atpakaļ, — Bella viņam teica. — Mēs ar misis Mārdersu esam viena otrai apnikušas.

Horess sekoja namatēvam, viņa īsajiem, zvalstīgajiem soļiem un plikajam, nelokāmas apņēmības pilnajam paurim. Iedami garām virtuvei, viņi dzirdēja, ka mazā Bella neatņemdamās stāsta kādu aizraujošu notikumu un laiku pa laikam kā antistrofa viņas balsī iekrita mīksti sulīgie Reičeles izsaucieni. Vannas istabā Harijs izņēma no skapja pudeli, un tūdaļ pat uz kāpnēm atskanēja smagi, neveikli, augšup kāpjoši soļi un bez pieklauvēšanas durvīs parādījās Reičele ar ledus ūdens krūzi rokās.

—    Kālab jūs neejat spēlēt, ja jums tas tīk? — viņa Harijam noprasīja. — Kālab jūs pieļaujat, ka šī sieviete tā apietas ar jums un ar bērnu? Vajag ņemt koku un viņu kārtīgi noslānīt. Četros dienā ņem un savanda man Visu virtuvi. Un jūs arī neesat ne kriksīti labāks, — viņa sacīja Horesam. — Ielejiet nu kādu klunkšķīti, mister Harij, lūdzu, ser!

Viņa pastiepa savu glāzi, un Harijs to piepildīja, un viņa smagi izlīgoja no vannas istabas. Varēja dzirdēt, kā viņa ar savām plakanajām pēdām lēni un smagi klamzā lejā pa kāpnēm.

—    Bella nevar iztikt bez Reičeles, — Harijs teica. Viņš ar ledus ūdeni izskaloja divas glāzes un nolika tās uz izlietnes. — Viņa pārāk daudz pļāpā, kā jau visi melnādainie. — Pielējis abas glāzes, viņš nolika pudeli uz grīdas. — Ja paklausās viņā, tad gandrīz var domāt, ka Bella būtu īsts meža zvērs. Gandrīz vai gatavā tīģeriene. Bet mēs ar Bellu saprotamies. Turklāt sievietēm šis tas jāpiedod. Viņas nepavisam nav tādas kā vīrieši. Sievietē ir iedzimts pretrunu gars; žēlojas, ja viņai neizdabā, un žēlojas arī tad, ja izdabā. — Viņš pielēja savam viskijam mazliet ūdens, tad ne no šā, ne no tā pēkšņi sacīja: •— Ja kāds mēģinās sagraut manu ģimeni, es to nositīšu kā čūsku. Nu, iedzeram, vecīt.

Tad viņš ielēja tukšajā glāzē mazliet ūdens un izdzēra arī to, un turpināja iesākto žēlošanos.

—    Netieku spēlēt pats savā laukumā, — viņš teica. •— Bella ik dienas te sapulcina visu šo draņķīgo kompāniju. Es gribu, lai man būtu tenisa laukums, kur pēcpusdienās pēc darba es varētu izspēlēt pāris setu. Lai vakariņās būtu labāka apetīte. Bet katru dienu, pārnācis mājās, es atrodu priekšā veselu varzu jaunu meiteņu un zaļknābju puišeļu, kuri uzvedas tā, it kā tas būtu publisks tenisa laukums kaut kādā sasodītā parkā.

Horess dzēra daudz mērenāk. Harijs aizsmēķēja cigareti un nometa sērkociņu uz grīdas, un uzcēla kāju uz izlietnes malas.

—    Paša vajadzībām man laikam būs jātaisa vēl viens laukums ar dzeloņstiepļu žogu un kārtīgu atslēgu, lai Bella nevar rīkot tur piknikus. Gar dārza malu vietas vēl daudz. Turklāt bez kokiem. Iekārtošu to pašā saulgozī, un varbūt tur Bella man reizēm ļaus spēlēt tenisu. Nu labi, laikam būs jāiet atpakaļ.

Viņš izvadāja Horesu pa savu guļamistabu, kur palepojās ar jaunu, tikko nopirktu patšauteni un iespieda tam rokā cigarešu paciņu no tām, ko viņš ieveda no Dienvidamerikas, un, kad abi gāja lejā, diena jau sliecās pret vakaru. Saule spīdēja tieši pāri tenisa laukumam, kur, mīksti, aši dipinot gumijas zoles, pilnā sparā traucās trīs spēlētāji, sekodami bumbiņas lidojumam. Misis Mārdersa vēl arvien sēdēja, iegremdējusi zodu savās neskaitāmajās pakaklēs, taču jau posās uz promiešanu. Bella pagrieza pret krēsla atzveltni atslieto galvu, bet Harijs vedināja Horesu tālāk.

—    Mēs iesim pameklēt vietu tenisa laukumam. Arī es sākšu nodoties tenisam, — ar drūmu ironiju viņš sacīja misis Mārdersai.

Vēlāk, kad viņi atgriezās, misis Mārdersa bija aizgājusi un Bella viena pati sēdēja ar žurnālu rokās. Kāds puisis ar notriektu fordu bija atbraucis pēc Frenkijas, taču bija uzradies vēl viens jauns cilvēks, un, kad Horess ar Hariju pienāca pie tenisa laukuma, visi trīs puiši cits caur citu lūdza, lai Harijs ar tiem izspēlē kādu partiju.

—    Ņemiet talkā Horesu, — Harijs sacīja, acīm redzami juzdamies glaimots. — Viņš jums liks krietni vien pasvīst.

Bet Horess atteicās, un visi trīs neatstājās no Harija.

—    Nu labi, tad es iešu un paņemšu raketi, — beigu beigās viņš piekrita, un Horess, sekodams viņa masīvajai, neveikli gāzelīgajai pēcpusei, devās pāri laukumam.

Bella acumirklī pacēla galvu.

—    Vai atradi vietu?

—    Jā, — Harijs atbildēja, atkal izņemdams raketi.

— Tur es šad tad varēšu ari pats tikt pie spēles. Šis laukums būs labu gabalu nost no ielas, lai neviens garāmgājējs to neredz un nestāv, un neskatās.

Bella jau atkal lasīja žurnālu. Harijs atskrūvēja futrāli un izņēma raketi.

—    Izspēlēšu ar viņiem kādu setu, un pēc tam, kamēr nav satumsis, arī mēs vēl uzrausim vienu.

—    Labi, — Horess piekrita. Viņš apsēdās un noskatījās, kā Harijs smagiem poļiem uziet uz laukuma un ieņem vietu. Pēc pirmās serves žurnāls Bellas rokās nočaukstēja un noplakšēja uz galda.

—    Ejam, — viņa pieceldamās teica.

Horess uzslējās kājās un devās viņai nopakaļ pāri mauriņam, un abi iegāja iekšā. Virtuvē rosījās Reičele, un viņi devās cauri istabām, kur visi trokšņi bija tālīni un apslāpēti un mēbeles blāvi un rāmi spīdēja vakara krēslā. Bella ieslidināja plaukstu Horesa rokā, piespiezdama to pie sava zīdā apņemtā gurna, un cauri pustumšajam gaitenim ieveda viņu mūzikas istabā. Arī šī telpa bija klusa un tukša, un viņa apstādamās pagriezās pret Horesu, un viņi skūpstījās. Bet tūliņ viņa atrāva muti un devās tālāk, un viņš izvilka no klavieru apakšas soliņu, un viņi apsēdās uz tā katrs savā pusē un atkal skūpstījās.

—    Tu sen, tik sen neesi teicis, ka mīli mani, — Bella sacīja, ar pirkstu galiem pieskardamās viņa sejai un paplukušajiem matiem.

—    Kopš vakardienas, — Horess sacīja, taču tūliņ atkal to apliecināja, un viņa, ar krūtīm piespiedusies pie viņa, klausījās alkaini un jutekliski, taču ne visai uzmanīgi — kā liels, miermīlīgs kaķis; un, kad viņš bija beidzis un ar savām smalkajām, nervozajām rokām glāstīja viņas seju, viņa atvirzījās un atvēra klavieres, un pieskārās taustiņiem. Viņa spēlēja salkanas, nodrāztas melodijas no varietē repertuāra, spēlēja no galvas — pavirši, diletantiski, ar tieksmi uz banālu jūtināšanos. Tā viņi sēdēja labu laiku arvien biezējošajā mijkrēslī — Bella kārtējo reizi ievilkusies sevī, iztēlodamās citu pasauli, kurā viņa kustējās romantiski, smalki un mazliet traģiski, un Horess sēdēja viņai līdzās, reizē vērodams viņus abus — gan Bellu viņas izfantazētajā, traģiskajā lomā, gan pats sevi spēlējam savu lomu kā vecs aktieris, kuram pakausis jau gandrīz pliks un profils ar krietnu dubultzodu, bet kurš prot acumirklī atsaukties uz jebkuru repliku, kamēr par viņu daudz jaunāki aktieri, zaļi aiz skaudības, koda pirkstus aiz kulisēm.

Drīz vien līdz viņiem atskanēja Harija ašo, smagnējo soļu dima un dārdošā balss, kad viņš pa sētas pusi atkal veda kādu viesi augšup pa kāpnēm uz vannas istabu. Bella pārtrauca spēlēšanu un piekļāvās Horesam, un atkal pieplaka pie viņa lūpām.

—   Tas nav izturams, — viņa teica, ar galvas pagriezienu atraudama savu muti. Uz bridi viņa atstūma Horesa roku, tad skaji un griezīgi uzsita pa klavierēm un izlaida pirkstus cauri Horesa matiem un pāri viņa saspringstošajiem vaigiem. Viņa atkal atrāva muti.

—    Tagad pārsēdies tur.

Viņš paklausīja. Jau bija krietni satumsis, tā ka uz klavieru soliņa bija redzamas vienīgi viņas auguma aprises — noliekta galva un mugura — traģiska un nekustīga, un, to uzskatot, viņš atkal jutās jauns.

«Mēs vienmēr vērojam sevi no malas kā vecas, aizdomu pilnas dāmas, kuras izspiego kalpotājus,» Horess nodomāja. «Nē, drīzāk kā puišeli, kuri cenšas ieņemt vietu parādes gājiena priekšgalā.»

—    Vienmēr vēl atliek laulības šķiršana.

—    Lai precētos atkal no jauna?

Viņas pirksti pārslīdēja pār taustiņiem; akordi saplūda un atkal apklusa minorā. Virs galvas, drebinādami māju, dimdēja Harija smagie stakato soļi.

—    Tu būsi nekam nederīgs vīrs.

—    Nebūšu, kamēr neapprecēšos, — Horess atbildēja.

Viņa teica: — Nāc šurp, — un viņš piegāja viņai klāt,

un pustumsā šī sieviete atkal bija traģiska un jauna, un tuva, radot viņā smeldzošu zaudējuma apziņu, un viņš izjuta pasaules skumīgo auglību un veltu cerību pilno laika bezcerīgumu.

—    Es gribu no tevis bērnu, Hores, — viņa teica, un tad viņas bērns nāca pa gaiteni un bikli palika durvīs stāvam.

Uz mirkli Bella pārvērtās apjukušā, mežonīgu baiļu pārņemtā dzīvniekā. No visa spēka viņa rupji atgrūda Horesu, tad sparīgi uzsita pa taustiņiem, cenzdamās apvaldīt savu pēkšņo, instinktīvo satraukumu, kurš piestrāvoja telpu ar negribēta, pašaizsardzības radīta naidīguma augošiem viļņiem, kas vēlās ari pār Horesu.

—    Nāc šurp, Titānij, — viņš teica.

Durvīs iezīmējās biklais meitenes siluets.

—          Nu, ko tev vajag? — Bellas balsī bija dzirdama asa atvieglojuma nots. — Pārsēdies tālāk, — viņa nošņāca uz Horesu. — Ko tev vajag, Titānij?

Horess pavirzījās mazliet tālāk, taču piecelties nepiecēlās.

—   Vēlāk es tev izstāstīšu jaunu pasaku, — viņš teica.

Bet mazā Bella vēl arvien stāvēja durvīs, it kā nebūtu

dzirdējusi, un viņas māte teica:

—          Ēj rotaļāties, Titānij! Kādēļ tu nāc iekšā? Vēl taču nav vakariņu laiks.

—          Visi aizgāja mājās, — meitenīte atbildēja. — Man nav neviena, ar ko rotaļāties.

—          Tad ej uz virtuvi un parunājies ar Reičeli, — Bella sacīja. Viņa atkal skarbi uzsita pa taustiņiem. — Tu man esi apnikusi līdz nāvei, slaistīdamās apkārt pa māju.

Meitenīte brīdi vēl pastāvēja, tad paklausīgi pagriezās un aizgāja.

—          Pārsēdies tālāk, — Bella atkārtoja. Horess pārsēdās uz krēsla, un viņa atkal spēlēja — skaļi un ātri, ar histērisku, salti mehānisku veiklību.

Virs galvas atkal dunēja Harija soļi; viņi nāca lejā pa kāpnēm. Harijs vēl arvien runāja, tad balsis attālinājās, apklusa. Bella spēlēja tālāk. Tumšajā telpā Horess vēl sajuta viņas instinktīvo pašaizsargāšanās tieksmi kā muskuļu sasprindzinājumu, kas manāms arī pēc tam, kad baiļu impulss, kurš to radījis, jau izzudis.

—          Vai tu paliksi uz vakariņām? — Bela, nepagriezdama galvu, jautāja.

—    Nē, — viņš atbildēja, pēkšņi atgriezdamies īstenībā.

Viņa nepiecēlās reizē ar Horesu, nepagrieza galvu, un viņš pa parādes durvīm izgāja vēlīnā pavasara krēslā, kur virs nekustīgajiem kokiem jau mirdzēja viena bāla zvaigzne. Pie pašas garāžas uz iebraucamā ceļa stāvēja Harija jaunā automašīna. Patlaban viņš darbojās ap motoru, bet mājkalpotājs, dārznieks un staļļapuisis vienā personā turēja virs pārkarenai klintij līdzīgās Harija galvas pārnēsājamo lampu, kas meta blāvi zilganu gaismu pār viņa noliekto muguru, kā arī pār viņa meitu un Reičeli, kuras, turēdamas rokās instrumentus un no motora izņemtas detaļas, ar saspringtu uzmanību atšķirīgajās sejās stāvēja turpat līdzās. Horess gāja uz mājām. Strauji satumsa. Iekams viņš tika līdz krustojumam, kur bija jānogriežas, ielu stūros zem arkveidigajiem kokiem nošņāca un pamirkšķināja, un iedegās laternas.

III

Tovakar bija mazās Bellas koncerts — viņas muzikālā mācību gada kulminācijas punkts. Pa visu vakaru Bella ne reizi nebija paskatījusies uz viņu, nebija bildusi viņam ne vārda, pat ne atvadīšanās burzmā pie durvīm, kad Harijs neatlaidīgi vedināja viņu augšā mazliet iemest pirms gulētiešanas un kad viņš uz mirkli manīja Bellu sev līdzās, sajuta viņas asās smaržas. Pat tad viņa neteica viņam ne vārda, un beidzot viņš pastūma Hariju sānis un aizvēra durvis, aiz kurām palika mazā Bella un Harija spīdīgais pakausis, un izgāja tumsā, un redzēja, ka Narcisa viņu negaida. Viņa jau bija tikusi gandrīz līdz ielai.

—    Ja mums pa ceļam, tad iesim reizē! — Horess viņai nopakaļ sauca.

Viņa neatbildēja un, kad viņš panāca viņu, tādā pašā ātrumā devās uz priekšu.

—    Diez kādēļ gan pieauguši cilvēki sagādā sev tik daudz rūpju un raižu, likdami bērniem darīt kaut ko tik smieklīgu, — viņš iesāka. — Bella saaicina pilnu māju ar cilvēkiem, kuri viņai gluži vienaldzīgi un kuru lielākā daļa jūt pret viņu vienīgi nepatiku, un liek mazajai Bellai palikt nomodā trīs stundas pēc gulētiešanas laika, un viss beidzas ar to, ka Harijs ir piemeties un Bella sapīkusi, un mazā Bella pārāk satraukta, lai ietu gulēt, un mēs abi nožēlojam, ka neesam palikuši mājās.

—    Kādēļ tad tu ej pie viņas? — Narcisa jautāja.

Horess pēkšņi apklusa. Cauri tumsai viņi tuvojās nākamajai laternai. Uz tās gaismas fona koku zari karājās kā melni koraļļi dzeltenā jūrā.

—   A-a, — viņš novilka. Un tad sacīja: — Es redzēju, ka tu runāji ar šo veco kaķeni.

—    Kādēļ tu sauc misis Mārdersu par vecu kaķeni? Vai tādēļ, ka viņa pastāstīja man kaut ko tādu, kas mani interesē un kas acīmredzot visiem citiem sen zināms?

—    Ak tad viņa tev pastāstīja? Bet man šķita, ka.fi —

Viņš paņēma māsu zem rokas, bet tā viņam nepiekļfivās. — Mīļā, labā Narcīt!

Zem laternas viņi izgāja cauri plankumainajai ēnai un atkal ienira tumsā.

—   Vai tas ir tiesa? — viņa jautāja.

—   Tu aizmirsti, ka meli ir cīņa par eksistenci, — viņš toica, — līdzeklis, ar kuru necilais cilvēks piemēro apstākļus paša pieņēmumam par sevi kā pasaules mēroga personību. Atspēlēdamies ļaunajiem dieviem.

—   Vai tas ir tiesa? — viņa neatlaidās.

Viņi gāja abi zem rokas: viņa — uzstājīgi un drūmi gaidoša, viņš — domās veidodams un atmezdams frāzes un pastarpām uzjautrinādamies par savu dīvaino nespēcību viņas pastāvības priekšā.

—    Cilvēki parasti nemelo tad, ja jautājums uz viņiem neattiecas, — viņš gurdi atbildēja. — Viņi ir vienaldzīgi pret pasauli, kaut arī nav vienaldzīgi pret dzīvi. Izņemot tajos gadījumos, kad īstenība ir daudz interesantāka, nekā viņi spēj iztēloties, — viņš piebilda.

Ar drūmu apņēmību viņa atbrīvoja roku.

—    Narcīt…

—    Neuzdrīksties, — viņa teica. — Neuzdrīksties mani tā saukt…

Pie nākamā ielas stūra, pie nākamās laternas, viņiem bija jānogriežas. Ar bālām, nemirkšķinošām acīm uz velvjveidīgo ielas kanjonu no augšas noraudzījās ļaunie dievi. Horess iegrūda roku kabatā un brīdi atkal klusēja, kamēr viņa pirksti taustīja kādu svešu, kabatā atrastu priekšmetu. Tad viņš to izvilka — biezu, uz pusi salocītu nošu papīra lapu, kas smaržoja pēc asām, daļēji izgaisušām smaržām. Šīs smaržas, tik labi pazīstamas, uz mirkli tomēr izsita viņu no sliedēm kā seja, kas raugās no gobelēna. Viņš zināja, ka tā tūliņ iznirs, bet, kamēr viņš turēja zīmīti rokā un meklēja šo seju sava pašreizējā apjukuma labirintos, māsa viņam līdzās negaidīti skarbi sacīja:

—    Kā tu esi piesūcies ar viņas smaržām! Ak, Horij, viņa ir tik netīra!

—   Es zinu, — viņš nomāktā balsī atbildēja. — Zinu.

Jau bija jūnija vidus, un mis Dženijas dēstīto jasmīnu smarža nemitīgiem viļņiem ieplūda mājā, kur palika kā gaistoša alta skaņa. Pavasara puķes bija noziedējušas un putni noknābājuši visas zemenes un augām dienām tupēja vīģes kokos, gaidīdami, kad ienāksies augļi; cinnijas un zilauši ziedēja bez kādas Aisoma līdzdalības, un, tā kā Kespijs bija vairāk vai mazāk nācis atkal pie prāta un līdz ražas novākšanai bija vēl tālu, Aisomu varēja redzēt ligustru žogmalas ēnā ar dzirklēm pa vienai lapiņai apcērpjam dzīvžogu, bet, kad mis Dženija iegāja iekšā, viņš pazuda un dienas pārējo daļu gulēja strautmalā ar cepuri uz acīm un bambusa makšķerkātu starp kāju pirkstiem.

Saimons īgņodamies slaistījās pa māju. Uz viņa putekļu mēteļa un cilindra, kas bija pakārti ratnīcā uz naglas, krājās siena gruži un putekļi, un zirgi pļavā aptaukojās un kļuva laiski un nepaklausīgi. Tagad putekļu mētelis un cilindrs tika noņemts no naglas un zirgi jūgti ekipāžā tikai reizi nedēļā — svētdienās, lai brauktu uz pilsētu, uz baznīcu. Mis Dženija teica, ka esot pārāk veca, lai liktu uz spēles mūžīgo dzīvošanu, braucot uz baznīcu ar piecdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā, ka grēku viņai esot tik daudz, cik vien parastam cilvēkam varot būt, turklāt viņai vajagot kaut kā iedabūt debesīs arī vecā Bejarda dvēseli — īpaši tādēļ, ka viņš kopā ar jauno Bejardu, katru pēcpusdienu triekdamies apkārt pa pasauli, katrā ziņā lauzīšot kaklu. Par jaunā Bejarda dvēseli mis Dženija neuztraucās, viņam dvēseles nemaz nebija.

Pa to laiku viņš braukāja apkārt pa fermu un savā bezjūtīgajā manierē trenkāja nēģeru nomniekus vai, uzvilcis haki krāsas bikses divu dolāru vērtībā un garus zābakus, kas maksāja četrpadsmit ginejas, knibinājās ap lauksaimniecības mašīnām un traktoru, kuru vecais Bejards pēc viņa neatlaidīgas uzstāšanas bija nopircis, — vārdu sakot, bija atkal kļuvis gandrīz vai par civilizētu cilvēku. Uz pilsētu tagad viņš devās reti un pa lielākai daļai jāšus un vispār bija kļuvis tik nevainojami prātīgs, ka viņa krustmāte un vectēvs jau sāka baiļoties, ko tas viss nozīmē.

— Pieminiet manus vārdus, — kādudien mis Dženija sacīja Narcisai, kura atkal bija atbraukusi pie viņas, — viņš perina kaut kādu trakulību, kas vienā jaukā dienā lauzīsies ārā. Un tad būs gatavā elle vaļā. Dievs zina kas viņam padomā. Varbūt viņi abi ar Aisomu paņems traktoru un automašīnu un rīkos sacīkstes šķēršļu skrējienā. Kādēļ tad īsti jūs atbraucāt? Vai esat saņēmusi vēl kādu

vēstuli?

—    Ne vienu vien, — Narcisa izklaidīgi atbildēja. — Es gaidu, lai sakrājas vesela grāmata, un tad atnesīšu jums izlasīt.

Mis Dženija sēdēja viņai pretim stalta, kā īsts grenadieris, ar sev raksturīgo salto lietišķumu, kura dēļ aģenti un svešinieki, paredzēdami neizdošanos, sāka stostīties jau pašā sākumā, vēl neizsacījuši ne vārda.

Viešņa sēdēja pilnīgi nekustīgi, ar mīksto salmu cepuri uz ceļgaliem. — Tāpat vien atbraucu apciemot jūs, — viņa piemetināja, un uz mirkli viņas sejā pavīdēja tik dziļš un bezcerīgs izmisums, ka mis Dženija vēl staltāk izslējās un ar pelēkajām, caururbīgajām acīm cieši paraudzījās viešņā.

—    Bērns, kas noticis? Vai tas cilvēks ieradies pie jums mājās?

—    Nē, nē.

Izmisuma izteiksme bija izzudusi, bet mis Dženija joprojām raudzījās Narcisā ar savām vecajām, pētošajām acīm, kuras redzēja šķietami vairāk, nekā varētu domāt vai vēlēties.

—    Varbūt es mazliet paspēlēšu klavieres? Es tik sen neesmu spēlējusi, vai ne?

— Nu labi, ja jūs tā gribat, — mis Dženija piekrita.

Klavieres bija noputējušas. Narcisa ar izsmalcinātu kustību atvēra klavieru vāku. , — Ja jūs man atļautu paņemt lupatu…

—    Nekas, es pati noslaucīšu, — mis Dženija noteica un pacēla svārku apmali, un sāka sparīgi berzēt taustiņus. — Tā, nu ir kārtībā.

Tad viņa izvilka aiz klavierēm nolikto krēslu un apsēdās. Viņa domīgi un mazliet ziņkāri vēl arvien vēroja viešņas profilu, bet drīz vien senās melodijas atkal saviļņoja viņas atmiņu, un viņas skatiens atmaiga, un uz mūžu zudušās un mūžam nezūdošās jaunības dienas lika aizmirst gan viešņu, gan tās sejā pavīdējušo izmisumu, un tikai pēc laba laika viņa atskārta, ka Narcisa spēlēdama klusiņām raud.

Mis Dženija noliecās uz priekšu un saņēma viņas roku.

—          Tā, un tagad izstāstiet man, kas noticis, — viņa uzstāja. Un Narcisa, vēl arvien klusi raudādama, savā zemajā kontraltā visu izstāstīja.

—   Hm, — mis Dženija nokrekšķinājās. — To jau varēja gaidīt no cilvēka, kuram itin nekā nav ko darīt. Bet kādēļ tas jūs tik ļoti satrauc?

—    Bet šī sieviete! — Narcisa pēkšņi iešņukstējās, paslēpdama seju rokās kā bērns. — Viņa ir tik netīra!

Mis Dženija izvilka no svārku kabatas vīrieša mutautiņu un pasniedza to Narcisai.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? — viņa jautāja. — Vai viņa pietiekami nemazgājas, vai?

—    Ne jau tādā ziņā. Viņa ir… viņa ir… — Narcisa pēkšņi aizgriezās un atspieda galvu pret klavierēm.

—    A-a, — mis Dženija novilka. — Tādas ir visas sievietes, ja jūs domājat to. — Viņa sēdēja stalta un nesalaužama, vērodama viešņas sagumušos plecus. — Hm, — viņa atkal noteica. — Tik daudz laika Horess veltījis izglītībai, ka nav neko paguvis iemācīties. Bet kādēļ jūs viņu neatturējāt? Vai neredzējāt, ar ko tas var beigties?

Narcisas raudas bija pierimušas. Viņa pacēla galvu un noslaucīja acis mis Dženijas mutautiņā.

—   Tas sākās pirms viņa aizbraukšanas. Vai jūs neatceraties?

—   Ahā! Es atceros kaut kādas sieviešu tenkas. Bet kurš īsti jums pastāstīja? Vai Horess?

—    Misis Mārdersa. Un pēc tam Horess. Bet es nekad nebiju domājusi… — Viņa atkal paslēpa seju rokās un ļāva galvai noslīgt uz klavierēm. — Tad es nebūtu pret Horesu tā izturējusies… — Viņa atkal iešņukstējās.

—    Ak Sāra Mārdersa? To jau varēja domāt… Es augsti vērtēju spēcīgus raksturus pat tad, ja tie ir slikti, — mis Dženija paziņoja. — Nu, bet ar asarām nekas nebūs līdzēts. — Viņa apņēmīgi piecēlās. — Padomāsim, ko tur varētu darīt. Es gan ļautu viņam pilnīgu vaļu. Viņam tas nāktu tikai par labu, ja viņa aizrautos ar kādu citu un padarītu viņu par kājslauķi… Zēl, ka Harijam nav tik daudz dūšas, lai… Taču, manuprāt, viņš tikai priecāsies. Vismaz es viņa vietā priecātos, ja… Nu, pietiek, pietiek, — viņa sacīja, kad Narcisa satraukti sakustējās. — Harijs viņam neko nenodarīs. Tagad noslaukiet seju! Un ejiet uz vannas istabu un savediet sevi kārtībā! Drīz vien pārnāks Bejards, un jūs taču negribat, ka viņš redzētu, ka jūs raudat, vai ne?

Narcisa aši paskatījās uz durvīm un viegli nosusināja seju ar mis Dženijas mutautiņu.

Tad viņš meklēs viņu pa visu māju un dosies pāri iebraucamajam ceļam un pa pievakares saules pielieto mauriņu turp, kur Narcisa savā baltajā tērpā, kas viņam tik ļoti patika, sēdēja zem ozola, kurā pret vakaru vienmēr dziedāja ķauķis, un aiznesīs viņai savu pēdējo vāzi, ko ar lielu risku atkal bija izveidojis. Tagad viņam tās bija piecas — dažādās krāsās, visas tikpat kā nevainojamas, un ikvienai bija savs vārds. Un katru reizi, tiklīdz kāda bija pabeigta, viņam tā — vēl lāgā neatdzisusi — visādā ziņā bija jānes pāri mauriņam, kur viņa sēdēja ar grāmatu rokās vai kāda pārsteigta viesa sabiedrībā, kad viņš savā nevīžīgajā ģērbā, dūmos nokvēpušu seju — tāds kā neprātīgs un aizrāvies, un tik jauks un nemākslots — nāca ar sodrējiem notrieptām rokām, kurās dusēja vāze, vienkārša un trausla kā burbulis.

IV

Kādu laiku viņa domas un prātu aizņēma zeme, radot viņā tādu kā apmierinājuma izjūtu. Viņš cēlās ar saules lēktu un kaut ko dēstīja un kopa, un vēroja augam; viņš lamāja un trenkāja nēģerus un mūļus, neļaudams tiem ne mirkli stāvēt bez darba, un saveda kārtībā graudu maļamās dzirnavas, un iemācīja Kespijam vadīt traktoru, un ēdienu reizēs un vakaros ienesa mājā mašīneļļas un staļļu, un zemes smaržu, un likās gulēt, un tā arī aizmiga ar tīksma gurduma pārņemtiem locekļiem un zemes veselīgo ritmu visā ķermenī. Taču reizēm viņš naktīs vēl arvien atmodās savas istabas rāmajā tumsā, sasprindzis un nosvīdis no vecajām šausmām. Tad pasaule acumirklī atkāpās sāņus un viņš bija kaut kur augstu gaisā notverts, neprātīgu dzīves alku pārņemts, lamatās iekļuvis zvērs, iestrēdzis tai pašā viltīgajā matērijā, kas bija nodevusi viņu, cilvēku, kurš pārāk bieži izaicināja likteni, un tad viņš domāja tikai par to, kaut tajā brīdī, kad viņu ķers lode, varētu uzsprāgt, uzlidot augšup —vienalga, kur, tikai uz zemes vien ne. Nē, tās nebija bailes no nāves; šis nelabums sakāpa kaklā no sprādziena, kurš bija tik daudz reižu jāpārdzīvo, kamēr šī lode vēl nebija viņu ķērusi.

Taču viņa dienas vismaz bija piepildītas un viņš atguva agrāko lepnumu. Ar automašīnu viņš brauca uz pilsētu pakaļ vectēvam tikai aiz paraduma un, kaut arī vēl arvien uzskatīja, ka četrdesmit piecas jūdzes stundā ir tikai viduvējs ātrums, nekad vairs ar bezsirdīgi velnišķīgu prieku negrieza uz diviem riteņiem virāžas, ne arī centās ar bampera triecienu, garām braucot, izsist mūļus no iejūga. Vecais Bejards vēl arvien uzstāja, lai visos braucienos ņem viņu līdzi, bet šajās reizēs varēja justies daudz mierīgāk, un reiz viņš Dženijai pat uzticēja savu arvien augošo pārliecību, ka jaunais Bejards beidzot ir nācis pie prāta un vairs tīšuprāt nemeklē galu.

Mis Dženija bija īsta optimiste, tas ir, vienmēr gaidīja visļaunāko, un tādēļ ik dienas jutās patīkami pārsteigta, ja nekas nebija atgadījies. Bet viņa lika jaunajam Bejardam dzert daudz piena un ar sev raksturīgu pedantismu pārzināja viņa ēšanas un dienas režīmu, un reizēm naktīs, kad viņš gulēja, iegāja viņa istabā un pasēdēja pie viņa gultas.

Jaunais Bejards tiešām bija labojies. Pats to nemaz neatskārzdams, viņš bija iegrimis dienu vienmuļībā, ierauts noteiktā, ritmiskā darbībā, kura atkārtojās un atkārtojās, līdz viņa muskuļi pie tās tā pierada, ka ķermenis kustējās automātiski, bez apziņas līdzdalības. Senā Dalila — zeme bija viņu tik veikli apbūrusi, ka viņš nemaz neatjauta, ka viņam jau bija nogriezti mati, nezināja, ka mis Dženija un vecais Bejards sāka minēt, kad gan tie ataugs.

«Viņam vajadzīga sieva,» mis Dženija nodomāja, «varbūt tad viņam tie nemaz neataugs. Jauna sieviete, kura ar viņu noņemtos. Bejards ir pārāk vecs un man ir pārāk daudz darba, lai noņemtos ar šo garo sātanu.»

Šad tad mājās viņš sastapa Narcišu, pēdējā laikā ēdienu reizēs pie galda, un vēl arvien juta viņas vairīšanos un nepatiku pret sevi, un reizēm mis Dženija vēroja viņus abus domīga un tāda kā saērcināta par to, ka viņi viens otru šķietami neievēroja. «Viņš izturas pret viņu kā suns pret kristāla vāzi, un viņa skatās uz viņu tā, kā kristāla vāze varētu noskatīties uz suni,» viņa pati sev sacīja.

Tad sējas laiks bija cauri un sākās vasara, un viņš pēkšņi atskārta, ka viņam nav ko darīt.. Tā cilvēks, atmozdamies no miega, no siltām, saulainām, laužu pilnām ielejām pēkšņi nokļūst dzīvības pamestās sfērās ar saltam, drūmām baisma izmisuma smailēm, virs kurām spīd melnas, draudīgas zvaigznes.

Ceļš ar viegli izliektu, sarkanu loku sliecās lejup starp priedēm, kurās karstais jūlija vējš gari stiepti šalca kā tālumā garām braucoši vilcieni, laidās lejup līdz gaišzaļam vītolu pudurim pie akmens tilta, zem kura tecēja strauts. Nīkulīgie, zaķiem līdzīgie mūļi kalna galā apstājās, un jaunākais nēģeris izkāpa un noņēma no vezuma nobružļātu mietu un, iebāzis to starp šķībajiem, ar stiepli apsaitētajiem spieķiem, ieķīlēja pakaļējo riteni. Tad viņš iekāpa atpakaļ ļodzīgajos ratos, kuros ar savītas virves grožiem rokās, piešķiebis galvu uz strauta pusi, nekustīgs sēdēja otrs nēģeris.

—    Diez kas tur bija? — otrs noteica.

-— Kas tad? — jaunākais atjautāja.

Tēvs klausījās ar saspringtu uzmanību, un arī jaunākais sāka ausīties. Bet vairāk it nekas nebija dzirdams, tikai gari stieptas vēja šņākas domīgajās priedēs un kādas paipalas melodiskā svilpošana kaut kur blīvajā zaļumā.

—    Ko tu dzirdēji, tēta? — jaunākais vēlreiz jautāja.

—    Tādu kā būkšķi, re ku, tur lejā. Varbūt gāzās kāds koks. — Viņš parāva grožus. — Nū, mūļi!

Mūļi noplankšķināja garās zaķa ausis un ar rāvienu iekustināja ratus, un tie laidās lejup pa vēso ēnu izraibināto ceļu, ieķīlātajam ritenim griezīgi džerkstot un atstājot mīkstajos, sarkanajos putekļos spīdīgi zilganu svītru. Lejā ceļš gāja pāri tiltam un aiz tā atkal pret kalnu; zem tilta, brūni zaigodams, burbuļodams starp vītoliem tecēja strauts, un pie tilta ar riteņiem gaisā ūdenī gulēja automašīna. Tās priekšējie riteņi vēl griezās, un motors strādāja tukšgaitā, izlaizdams tievu, viegli mirgojošu izplūdes gāzu strūkliņu. Vecākais nēģeris piebrauca pie tilta un apstājās, un viņi abi sēdēja un nekustīgi blenza lejā uz garo automašīnas vēderu.

—    Re, kur viņš ir! — jaunākais pēkšņi iesaucās. — Ūdenī apakš autiņa. Es redzu viņa pēdas virs ūdens.

—    Turpatās, kā liekas, viņš ari noslīks, — otrs ar tādu kā ļaunu prieku noteica, un viņi abi izkāpa no ratiem. Jaunākais nošļūca pa krastmalu lejā. Otrs akurāti aptina grožus ap vienu no kārtīm, kas turēja kulbas rāmi pie ratu pamatnes, un pabāza zem sēdekļa nomizoto riekstkoka stibu, un apgāja apkārt, un izvilka no ieķīlētā riteņa mietu, un ielika to ratos. Tad arī viņš piesardzīgi nošļūca pa krastmalu lejā, kur, blenzdams uz ūdens virspusē izlīdušajām Bejarda kājām, tupēja viņa dēls.

—    Tu, puis, neej tam vāģim par tuvu, — viņš cieti piekodināja. — Kazi, uzsprāgs vēl gaisā. Vai dzirdi, kā tam iekšā vēl maļas?

—   Jādabū tas cilvēks ārā, — jaunais sacīja. — Tā viņš vēl noslīks.

—   Tā ka tu neliktu viņam klāt pirksta. Baltie vēl uzgriezīs vainu uz mums. Būs tepatās vien jāpagaida, kamēr uzradīsies kāds baltais.

—    Tikām viņš tur, tanī ūdenī, noslīks, — jaunais sacīja. Viņš bija basām kājām un iebrida ūdenī, un palika tur stāvam, un brūni mirguļojošās straumes tecēja ap viņa tievajiem, melnajiem lieliem.

—   Ei, Džon Henrij! — tēvs sauca. — Tu neej tai mašiņai tuvumā!

—    Mums jādabū viņš no turienes ārā, — puisis atkārtoja, un abi nēģeri — vecākais krastā un jaunākais ūdenī — sāka draudzīgu ķīviņu, kamēr ūdens burzguļoja ap Bejarda zābaku purngaliem. Tad jaunais nēģeris bailīgi piezagās tuvāk un satvēra un parāva Bejarda kāju. Ķermenis padevās, sakustējās, atkal iesprūda, un vecākais nēģeris, sirdīgi pukodamies, apsēdās un noāva kājas, un arī iebrida ūdenī.

—   Viņš atkal aizķērās, — Džons Henrijs teica notupies, rokas līdz pleciem pabāzis zem automašīnas. — Aizķērās aiz stūres rata. Bet galva nav pavisam zem ūdens, lešu paņemt koku.

Viņš uzkāpa pa nogāzi augšup un noņēma no vezuma mietu, un atgriezās, un nostājās līdzās tēvam, kurš ziņkāri, domīgi pētīja Bejarda kājas, un ar mietu viņi mazliet pacēla automašīnu un izvilka Bejardu ārā. Abi iznesa viņu krastā, un viņš izplestām rokām gulēja saulē, kamēr nēģeri, mīņādamies no vienas kājas uz otru un izgriezdami savus kombinezonus, skatījās uz viņa slapjo, nekustīgo seju un izjukušajiem matiem, un zābakiem, no kuriem tecēja ūdens.

—   Tas ir pulkveža Sartorisa mazdēls, — vecākais beidzot noteica un tad pukstēdams un stenēdams stīvi apsēdās smiltīs un sāka aut kājas.

—   Jā, ser, — otrs atbildēja. — Vai viņš ir miris, tēta?

—   Kā tad tu domāji? — otrs kašķīgi noburkšķēja. — Kad ar mašiņu notriecies lejā no tilta un tā vēl uzgāzusies viņam virsū! Kā tad citādi, ja ne miris? Bet ko tu sacīsi varasvīriem, kad tev prasīs, sak, kā tas nācās, ka tu viens pats atradi viņu beigtu? Nu, saki man — ko tu sacīsi viņiem?

—    Teikšu, ka tu man piepalīdzēji.

—   Mani šai lietā tu nepiņķē iekšā. Es to mašiņu netriecu lejā no tilta. Paklausies, kā tā vēl maļas un urkšķ. Raugi, ka tiešām vēl neuzsprāgst gaisā.

—    Labāk vedīsim viņu uz pilsētu, — Džons Henrijs sacīja. — Varbūt neviens cits šodien vairs nebrauc te garām. — Viņš noliecās un saņēma Bejardu aiz pleciem un uzrāva sēdus. — Palīdzi uzvilkt viņu augšā, tēta!

—   Mani šai lietā tu nepiņķē iekšā, — otrs nēģeris atkārtoja. Bet viņš noliecās un saņēma Bejardu aiz kājām, un pa abiem viņi to pacēla, un tai brīdī Bejards iekunkstējās.

—   Paklau! — Džons Henrijs iesaucās. — Vai dzirdēji? Nav vis miris!

Bet tikpat labi viņš varēja būt ari miris, jo garajā augumā nemanīja ne mazākās dzīvības zīmes un galvu bija bezpalīdzīgi atkritusi pret Džona Henrija plecu. Abi nēģeri satvēra viņu ciešāk un pagriezās uz ceļa pusi.

—    Tā, — Džons Henrijs uzsauca, — stiepjam nu!

Tie stīvēja viņu augšup pa brūkošo nogāzi un tālāk līdz ceļam, kur vecākais nolaida savu galu zemē.

—   Fū! — viņš smagi nopūtās. — Smags kā miltu maiss.

—   Ejam, tēta, iecelsim viņu ratos, — Džons Henrijs teica.

Vecākais atkal noliecās, un viņi pacēla Bejardu, kam slapjie gurni bija aplipuši ar biezu, sarkanu putekļu kārtu, un pūzdami elsdami iecēla viņu ratos.

—    Laikam beigts gan, tā nudien izskatās, — Džons Henrijs teica. — Es sēdēšu pakaļgalā un turēšu viņa galvu, lai tā pārāk neapdauzās.

—    Stiep šurp mietu, ko tu pameti ūdenī, — tēvs izrīkoja, un Džons Henrijs nošļūca pa krastmalu lejā un sadabūja koku, un atkal iekāpa ratos, un nolika Bejarda galvu sev uz ceļgaliem. Tēvs attina grožus un uzrausās uz noļukušā sēdekļa, un paņēma nomizoto stibu. — Netīk man šitāda braukšana, — viņš atkārtoja. — Nū, mūļi!

Mūļi ar rāvienu vēlreiz iekustināja ratus, un viņi brauca tālāk. Upītē ar riteņiem gaisā palika automašīna, kuras motors vēl strādāja tukšgaitā.

Tās īpašnieks ļengans un nekustīgs gulēja vienkāršajos kokasu ratos. Tā viņi brauca vairākas jūdzes, Džonam Henrijam turot savu nodriskāto salmu cepuri priekšā baltā cilvēka sejai, lai to aizsargātu no saules. Tad sāka stipri kratīt, un Bejards atkal iekunkstējās.

—    Brauc lēnāk, tēta, — Džons Henrijs teica. — No kratīšanās viņš var uzmosties.

—    Tur nu es neko nevaru līdzēt, — vecākais atbildēja. — Es to mašiņu netriecu lejā no tilta. Man jātiek pilsētā un vēl atpakaļ mājās. Nū, mūļi, veicīgāk!

Džons Henrijs mēģināja noguldīt Bejardu tā, lai tik stipri nekratītu, un Bejards atkal iekunkstējās un pielika roku pie krūtīm. Viņš sakustējās un atvēra acis, bet tai pašā mirklī tās atkal aizmiedza, vairoties saules, un, izgrūdis lamu vārdu, palika guļam ar galvu uz Džona Henrija ceļgaliem. Tad viņš vēlreiz sakustējās, cenzdamies piecelties. Džons Henrijs turēja viņu ciet, un viņš pretodamies atkal atvēra acis.

—    Laid taču, velns tevi rāvis! — viņš izgrūda. — Es esmu ievainots.

—    Jā, kaptein, guliet tikai, lūdzams, mierīgi…

Bejards, piespiedis roku pie sāniem, sparīgi uzrāvās

sēdus; starp viņa lūpām spīdēja atvieztie zobi, un viņš kā dzelzs knaiblēs sagrāba Džona Henrija plecu.

—    Stāt! — viņš kliedza, ar niknuma pārvērstu skatienu blenzdams otra nēģera pakausī. — Apturi viņu! Liec viņam apstāties! No šīs sasodītās kratīšanās man visas ribas izdursies cauri.

Viņš atkal nolamājās, mēģinādams tikt uz ceļgaliem, ar vienu roku sažņaudzis Džona Henrija plecu, otru piespiedis saviem sāniem. Vecākais nēģeris pagriezās un atskatījās.

—    Bliez viņam ar kaut ko! — Bejards kliedza. — Liec viņam apstāties! Nolādēts, es esmu ievainots!

Pajūgs apstājās. Bejards nu bija četrrāpus, ar nokārtu galvu, kura kā ievainotam dzīvniekam šūpojās no vienas puses uz otru. Abi nēģeri klusēdami vēroja viņu, un, vēl arvien cieši piespiedis roku pie sāniem, viņš sakustējās un mēģināja izkāpt no ratiem. Džons Henrijs nolēca zemē un viņam piepalīdzēja, un Bejards lēni izrausās ārā un ar stingu smīnu bezkrāsainajā, sviedriem noplūdušajā sejā atbalstījās pret riteni.

—    Kāpiet atpakaļ, kaptein, — Džons Henrijs teica. — Brauksim uz pilsētu pie ārsta.

Pat viņa acis šķita zaudējušas krāsu. Viņš atspiedās pret ratiem, aplaizīdams lūpas. Tad sakustējās un apsēdās ceļmalā, neveikliem pirkstiem cenzdamies atpogāt kreklu. Abi nēģeri vēroja viņu.

—    Vai tev, puis, ir nazis? — viņš jautāja.

—    Jā, ser.

Džons Henrijs sadabūja nazi un pēc Bejarda norādījuma pārgrieza kreklu. Tad, abiem nēģeriem piepalīdzot, Bejards to apsēja sev cieši ap krūtīm un uzslējās kājās.

—    Vai tev ir kāda cigarete?

Cigaretes Džonam Henrijam nebija.

—    Tētam ir košļājamā tabaka, — viņš ieminējās.

—    Tad dod to pašu.

Tie iedeva viņam gabaliņu košļājamās tabakas un palīdzēja ierausties atpakaļ ratos un apsēsties uz sēdekļa. Vecākais nēģeris satvēra grožus. Blarkšķēdami un grabēdami rati ripoja tālāk pa sarkanajiem putekļiem — no ēnas saulē, augšup un lejup. Bejards, abas rokas pie krūtīm piespiedis, zelēja tabaku un nepārtraukti lādējās. Pie katra grūdiena, katra elpas vilciena lauztās ribas sagriezās un urbās viņam miesā, un pajūgs tikai vilkās un vilkās uz priekšu — no ēnas saulē un atkal ēnā.

Tad pēdējais pakalns bija aiz muguras un ceļš no paēnas iznāca klajā, līdzenā ielejā un uzveda uz šosejas. Šeit viņi apstājās un Bejards, saulei svilinot viņa kailos plecus un galvu, sāka strīdēties ar veco nēģeri, kurš neparko negribēja vest viņu uz mājām. Bejards briesmīgi skaitās un lādējās, bet nēģeris, kaut ko žēlabaini burkšķēdams, palika pie sava, un tad Bejards atņēma viņam grožus un, pagriezis pajūgu ielejas virzienā, ar grožu galiem tikmēr plītēja pārsteigtos mūļus, līdz tie sāka lēkšot kā neprātīgi.

Pēdējā jūdze bija visgrūtākā. Visapkārt līdz pat mirgojošajiem pakalniem stiepās tīrumi. Zeme, uzarta un apstrādāta, atkal un atkal bija piesūkusies tveices un, tās apreibināta, izelpoja karstumu kā dzērājs alkohola dvaku. Ceļmalas koki bija reti un nelieli, un mūļi, slāpdami nost pašu saceltajos putekļos, pārgāja soļos, un tas Bejardu padarīja vai traku. Aizvēris acis, kuru priekšā peldēja sarkana migla, viņš atdeva grožus nēģerim un ieķērās sēdeklī, sajuzdams vienīgi briesmīgas slāpes un saprazdams, ka tūliņ pat zaudēs samaņu. Arī nēģeri redzēja, ka ar viņu nav labi, un jaunākais noņēma savu nodriskāto cepuri un atdeva Bejardam.

Muļi ar ērmīgajām, nesamērīgi garajām ausīm ieguva fantastiskus apveidus, ķēmīgi izplūda, aizpeldēja un iznira atkal no jauna. Brīžiem šķita, ka viņi brauktu atpakaļvirzienā vai atkal un atkal mokoši rāptos garām vienam un tam pašam kokam vai stabam, un Bejardam šķita, ka viņi — trīs cilvēki un divi mūļi, un grabošie rati — ir ierauti kaut kādā bezjēdzīgā, monotonā apļveida kustībā, kurai nebija paredzams gals.

Bet beigu beigās, kad viņš neko vairs nejuta ap sevi, pajūgs iebrauca pa dzelzs vārtiem. Uz viņa kailajiem pleciem uzkrita ēna, un viņš atvēra acis, un viņa priekšā kā bāla mirāža, viegli šūpodamās, izpeldēja Sartorisu māja. Kratīšanās mitējās, un abi nēģeri palīdzēja viņam izkāpt, un jaunākais, turot zem rokas, veda viņu uz kāpņu pusi. Bet viņš to atgrūda un uzkāpa augšā, un pārgāja pāri terasei. Pēc spilgtās saules gaismas viņš vestibilā kādu brīdi nespēja it neko saskatīt un grīļodamies stāvēja un mirkšķināja acis, juzdams vieglu nelabumu. Tad no tumsas iznira Saimona acu baltumi.

—   Žēlīgā debess, kas ar jums noticis? — Saimons izsaucās.

—    Saimon… — Bejards sazvāļojās un, cenzdamies noturēt līdzsvaru, tumsā uzgrūdās kaut kam virsū. •— Saimon…

Saimons piesteidzās un pieskārās viņam.

—    Es tak teicu, ka tas autiņš iedzīs jūs kapā! Es tak teicu, ka tas labi nebeigsies! — Saimons apņēma Bejardu ap vidukli un veda viņu uz kāpņu pusi. Taču Bejards neparko nekāpa augšā un viņi devās pa vestibilu tālāk, un Saimons palīdzēja viņam nokļūt līdz kabinetam, kur Bejards, atspiedies pret krēslu, palika stāvam.

—   Atslēgas, — viņš tik tikko dzirdami izdvesa. — Krustmāti Dženiju … Iedzert…

—   Mis Dženija ar mis Benbovu aizbrauca uz pilsētu, — Saimons atbildēja. — Neviena nav, neviena paša nav, vienīgi melnie. Es tak teicu, ka tas labi nebeigsies! — viņš atkal ievaimanājās, taustīdams Bejardu. — Bet asiņu nemana. Nāciet un atlaidieties uz kušetes, mister Bejard!

Bejards atkal sakustējās. Saimona atbalstīts,viņš zvalstīdamies apgāja krēslam apkārt un, satverdams krūtis, iekrita tajā.

—    Asiņu nemana, — Saimons purpināja.

—    Atslēgas, — Bejards atkārtoja. — Sadabū atslēgas.

—    Jā, ser, tūdaļ pat sadabūšu.

Bet viņš tikai grābstījās Bejardam apkārt, kamēr tas viņu izlamāja un nikni atgrūda nost. Vēl arvien vaimanādams: «Asiņu nemana,» — Saimons pagriezās un izmetās ārā no istabas. Bejards sēdēja, uz priekšu sagumis, vēl arvien piespiedis roku krūtīm. Viņš dzirdēja, ka Saimons uzkāpj augšējā stāvā un tur pāriet pāri istabai. Un tad jau Saimons bija atpakaļ un Bejards vēroja, kā viņš atver rakstāmgaldu un izņem karafi ar sudraba aizbāzni. Tad Saimons aizsteidzās un, atgriezies ar glāzi, ieraudzīja, ka Bejards pie galda dzer no visas karafes. Saimons nosēdināja viņu atpakaļ krēslā un ielēja dzērienu glāzē. Tad atnesa cigareti un apjucis trinās un grozījās viņam apkārt.

—    Mister Bejard, atļaujiet atvest dakteri.

'— Nē. Dod man vēl iedzert.

Saimons paklausīja.

—    Nu jau trīs glāzes. Ļaujiet man braukt pēc mis Dženijas un pēc daktera, mister Bejard, lūdzu, ser!

—    Nē. Liec mani mierā! Ej prom no šejienes!

Viņš izdzēra arī šo glāzi. Nelabums, rēgainie tēli bija izzuduši, un viņš jutās labāk. Pie katra elpas vilciena sānus durstīja karstas adatas, un viņš centās elpot seklāk. Ja tikai varētu atcerēties… Jā, viņš jutās daudz labāk, tādēļ uzmanīgi piecēlās un piegāja pie galda, un iedzēra vēl vienu glāzi. Jā, Seratam taisnība — tās ir labākās zāles katram ievainojumam. Tāpat kā toreiz, kad trasējošā lode viņam ietriecās vēderā un kuņģis neņēma pretim neko citu kā tikai džinu ar pienu. Bet Šoreiz tas taču tikai nieks, tikai pāris ielauztu redeļu. Salāpīs viņa fizelāžu ar klavieru stīgu desmit minūtēs. Ne tā kā Džonijam. Viņam tas viss ietriecās tieši ciskās. Tas nolāpītais miesnieks pat nepapūlējās pacelt mērķēkli mazliet augstāk. Tikai nedrīkst aizmirst, ka jāelpo sekli.

Viņš lēnām pārgāja pāri istabai. Pustumšajā vestibilā Saimons plivinājās viņam pa priekšu un tad, rokas plātīdams, noskatījās, kā viņš, turēdamies pie margām, lēnām velkas augšup pa kāpnēm. Viņš iegāja savā istabā, kurā bija dzīvojis kopā ar Džonu, un brīdi stāvēja, atbalstījies pret sienu, kamēr atkal varēja elpot sekli. Tad pārgāja pāri pie sienas skapja un attaisīja to, un uzmanīgi notupās uz ceļgaliem, un, vienu roku piespiedis sāniem, atvāza kādu kastīti.

Nekā daudz tur nebija: viens apģērba gabals, neliela, ādas vākos iesieta grāmatiņa, patronas čaulīte, pie kuras ar stieples gabaliņu bija piesieta izkaltusi lāča ķepa. Tas bija Džona pirmais lācis un čaulīte no patronas, ar kuru viņš bija to nošāvis divpadsmit gadu vecumā upes ielejā pie Makalemu fermas. Grāmata bija jaunā derība ar nobrūnējušu, izbalējušu ierakstu pirmajā lapā: «Manam dēlam Džonam septītajā dzimšanas dienā 1900. gada 16. martā no mātes.» Viņam bija otra tieši tāda pati jaunā derība; tas bija tai gadā, kad vectēvs lika apturēt agrīno preču vilcienu, kas viņus abus aizveda uz pilsētu, kur bija jāuzsāk skolas gaitas. Apģērba gabals bija no brezenta šūta medību jaka, notraipīta un nošļakstīta ar to, kas kādreiz bija bijušas asinis, un apvalkāta un sadriskāta uz mežrožu dzelkšņiem, un vēl arvien mazliet oda pēc salpetra.

Palikdams tāpat uz ceļgaliem, viņš šīs mantas citu pēc citas izcēla no kastītes un nolika uz grīdas. Tad atkal paņēma rokās jaku, un no tās līdz ar drēbju kodīgo dvaku viņam vēdīja pretim miesas un dzīvības siltums. «Džonij,» viņš čukstēja. «Džonij.» Pēkšņi viņš pacēla jaku pie sejas, bet spēji aprāvās un, vēl arvien turot to paceltajā rokā, pāri plecam aši pameta skatienu atpakaļ. Taču tūdaļ pat nomierinājās un pagrieza galvu, un mie^ rīgi un izaicinoši pacēla jaku, un iespieda tajā seju, labu laiku vēl palikdams tāpat uz ceļgaliem.

Tad viņš uzrausās kājās un pacēla grāmatu un trofeju, un jaku, un piegāja pie kumodes, un noņēma no tās fotogrāfiju. Tur bija redzams Džons Prinstonas universitātes kluba biedru vidū, un arī šo uzņēmumu viņš iebāza azotē un nokāpa lejā, un pa sētas durvīm izgāja ārā. Saimons pašlaik izbrauca ekipāžu, un pa virtuves logu varēja dzirdēt Elnoras sulīgo balsi dungojam vienu no viņas bezgalīgajām melodijām.

Aiz žāvējamā namiņa stāvēja melns čuguna katls un koka kubli, kur labā laikā Elnora mazgāja veļu. Šodien viņai bija veļas diena; veļas auklas šūpoja slapjo, ļengano nastu, un no katla apakšas mīkstajiem pelniem vēl cēlās dūmi. Ar vienu spērienu viņš apgāza katlu un aizripināja to sāņus, un tad no malkas šķūņa atnesa klēpi sveķainu priežu malku un iesvieda pelnos. Drīz vien uzšāvās uguns mēle gluži bāla spilgtajā saulē, un, kad malka bija īsti iedegusies, viņš iemeta liesmās jaku un jauno derību, un trofeju, un fotogrāfiju un tik ilgi to visu bikstīja un grozīja, kamēr pāri palika vienīgi pelni. Virtuvē Elnora strādādama maigi dungoja savu melodiju. Viņas balss, sulīga un sērīga, un skumja, plūda pār saules pilnajiem plašumiem. Tikai nedrīkst aizmirst, ka jāelpo sekli.

Saimons rikšiem brauca uz pilsētu, bet viņam jau bija aizsteigušies priekšā. Abi nēģeri bija pastāstījuši kādam tirgotājam, ka atraduši Bejardu uz ceļa, un šī vēsts nonāca arī līdz bankai, un vecais Bejards aizsūtīja pēc daktera Pībodija. Taču dakteris Pībodijs bija aizbraucis makšķerēt, un tādēļ Bejards sūtīja pēc daktera Olforda, un viņi abi, braukdami ar daktera Olforda automašīnu, sastapa Saimonu pie pilsētas robežas. Saimons grieza apkārt un brauca viņiem nopakaļ, bet, kad viņš tika līdz mājām, jaunajam Bejardam jau bija iedota narkoze un uz laiku atņemta iespēja nodarīt sev vēl kādus miesas bojājumus; un pēc stundas, kad, neko nenojauzdamas, pa vārtiem iebrauca mis Dženija un Narcisa, viņš jau bija pārsiets un atkal nācis pie samaņas. Viņas neko nebija dzirdējušas. Mis Dženija nepazina daktera Olforda automašīnu, bet, ieraudzījusi to, tūliņ pat noteica: — Beidzot tas idiots dabūjis galu, — un izkāpa no Narcisas automašīnas un cēli iepeldēja iekšā, un devās pa kāpnēm augšup.

Bejards gulēja savā gultā bāls un kluss, un mazliet, apjucis. Vecais Bejards un dakteris jau devās prom, un mis Dženija nogaidīja, kamēr tie abi atstāja istabu. Tad viņa bruka Bejardam virsū un sodījās un glāstīja viņa matus, bet Saimons lēkāja un vaikstījās kaktā aiz gultas, vienā gabalā atkārtodams:

—          Pareizi, mis Dženij, pilnīgi pareizi! Es tak viņam teicu, ka tas labi nebeigsies.

Tad viņa atstāja jauno Bejardu un nokāpa lejā uz terases, kur stāvēja dakteris Olfords, lai pēc visiem likumiem atvadītos. Vecais Bejards automašīnā viņu jau gaidīja, un, mis Dženijai parādoties, dakteris Olfords atkal pieņēma savu parasto klīrīgo izskatu un izpildīja atvadīšanās ceremoniju, un kopā ar veco Bejardu aizbrauca.

Mis Dženija pārlaida skatienu terasei, tad ielūkojās vestibilā.

—          Bet kur gan… — viņa iesāka, tad skaļi sauca: — Narcisa!

Kaut kur atskanēja atbilde.

—    Kur jūs esat? — viņa jautāja.

Vēlreiz atskanēja atbilde, un mis Dženija iegāja iekšā un pustumsā ieraudzīja Narcišu baltajā tērpā sēžam uz klavieru soliņa.

—          Viņš ir pie samaņas, — mis Dženija teica. — Jūs varat uznākt un ieiet pie viņa.

Narcisa piecēlās un pagrieza seju pret gaismu.

—          Kas jums noticis? — mis Dženija noprasīja. — Jūs izskatāties daudz sliktāk nekā viņš. Jūs taču esat bāla kā drēbe.

—    Nekas,. — Narcisa atbildēja. — Es…

Kādu brīdi viņa cieši raudzījās mis Dženijā, piespiedusi sažņaugtās rokas pie sāniem.

—          Man laiks doties mājās, — viņa teica un izgāja vestibilā. — Ir jau vēls, un Horess…

—          Jūs nevarat uznākt un parunāties ar viņu? — mis Dženija izbrīnīta noprasīja. — Asiņu nav, ja tas ir tas, kas jūs baida.

—    Es nebaidos, — Narcisa atbildēja.

Mis Dženija piegāja viņai tuvāk vērīga un ieinteresēta.

—          Labi, kā vēlaties, — viņa laipni teica. — Es tikai domāju, ja jūs šeit esat, jums varbūt, gribēsies pārliecināties, ka nekas briesmīgs ar viņu nav noticis. Bet, ja nevēlaties, tad nenāciet.

—    Nē, nē. Es vēlos. Es gribu iet.

Narcisa devās mis Dženij ai garām. Pie kāpnēm viņa apstājās un pagaidīja mis Dženiju, tad, aizgriezusi seju, žigli kāpa augšup.

—    Kas jums noticis? — mis Dženija noprasīja, cenzdamās ielūkoties viņas sejā. — Ko tas nozīmē? Jūs taču nebūsiet viņā iemīlējusies?

—    Iemīlējusies… viņā? Bejardā?

Narcisa apstājās, tad steidzās tālāk, cieši turēdamās pie margām. Viņa sāka paklusām smieties un pielika otru roku pie mutes. Mis Dženija turējās viņai cieši līdzās vērīga un ieinteresēta, un salta. Narcisa steidzās tālāk. Kāpņu galā viņa atkal apstājās un, vēl arvien aizgriezusi seju, palaida mis Dženiju garām, tad, atspiedusies pret sienu, centās apslāpēt savus smieklus un Irisas. Pēc tam viņa iegāja Bejarda istabā, kur mis Dženija, stāvēdama pie gultas, vērīgi raudzījās viņā.

Telpā vēl bija jūtama šķobīgi saldā ētera smaka, un viņa kā akla piegaja pie gultas un dūrēs sažņaugtām rokām palika stāvam. Bejarda seja bija bāla un nekustīga kā maska, kurā vīdēja kaut kas no agrākās trakulības, un viņš vēroja viņu, un kādu brīdi viņa cieši raudzījās viņā — un mis Dženija un visa istaba kaut kur aizpeldēja.

—    Zvērs, zvērs, — viņa vārgi iesaucās, — kādēļ jums vienmēr jātaisa savi numuri manu acu priekšā?

—    Es nezināju, ka jūs tur bijāt, — Bejards, viegli izbrīnīts, maigi atbildēja.

Pēc mis Dženijas lūguma viņa ik pārdienas brauca lasīt viņam priekšā. Grāmatas viņu nepavisam neinteresēja; diez vai viņš pats no brīvas gribas bija kādu maz izlasījis, bet nu nekustīgs gulēja ieģipsējumā, kamēr klusajā istabā skanēja viņas nopietnais kontralts. Reizēm viņš mēģināja uzsākt ar viņu sarunu, bet viņa nelikās dzirdam un lasīja tālāk; ja viņš uzstāja, viņa piecēlās un aizgāja. Tā drīz vien viņš pierada gulēt aizvērtām acīm, domās klīzdams pa sava izmisuma drūmajiem un tuksnesīgajiem novadiem, kamēr viņas balss plūda arvien tālāk un tālāk, pārmācot visas pārējās lejā dzirdamās skaņas — mis Dženijas sirdīšanos, kad tā kāpņu galā vai dārzā strostēja Aisomu vai Saimonu, putnu vidžināšanu kokā tieši zem loga, ūdenssūkņa nemitīgo stenēšanu lejā pie šķūņa. Reizēm viņa apklusa un paskatījās uz viņu, un redzēja, ka viņš, mierīgi aizmidzis, guļ.

V

Vecais Folzs, iznācis cauri krāšņajam agrā jūnija zaļumam, ar pirmajiem, vēl horizontālajiem saules stariem ieradās pilsētā un savā akurātajā, noputējušajā kombinezonā apsēdās pretim vecajam Bejardam, kurš bija ģērbies nevainojamā linu audekla uzvalkā ar sārtu ģerāniju kā jautri asiņojošu rētu pogcaurumā. Telpā bija vēss un kluss, pa logu plūda iekšā skaidrā rīta gaisma un paretam nēģeru sētnieka laiskās darbības sacelti putekļi. Vecais Bejards, kļūdams vecāks un nedzirdīgāks un iesūnodams savos paradumos, arvien vairāk un vairāk sāka tiekties pēc sev līdzīgām lietām un bija ieguvis apbrīnojamu spēju izvēlēties sev kalpotājus, kuri, tāpat kā viņš, aizpildīja savas dienas ar bezcerīgu un tukšu niekošanos.

Sētnieks, kas godāja veco Bejardu par ģenerāli un ko vecais Bejards un viņa klienti, kuriem šis cilvēks nevīžīgi izdarīja šķietami nebeidzamus un nenozīmīgus pakalpojumus, sauca par doktoru Džonsu, bija viens no tiem. Viņš bija melns un kašķīgs, un gadu nastas saliekts un izmantoja katru, kurš vien to pieļāva, un vecais Bejards caurām dienām lamāja viņu un atļāva viņam zagt savu tabaku un spaiņiem stiept prom, un iztirgot nēģeriem bankas apkurei savestās ogles.

Aiz loga, pie kura sēdēja vecais Bejards ar viesi, bija noputējušām nezālēm aizaudzis atkritumu pilns apbūves gabals. To ieskāva dažādas vienstāvīgas, no mugurpusēm redzamas, laika zoba sagrauztas koka būdeles, kurās atradās visvisādi sīki un pieticīgi, dažkārt vārdā nenosaukti biznesa uzņēmumi, remonta darbnīcas un vecu mantu veikaliņi, un tamlīdzīgi iestādījumi. Dienā apbūves gabalu izmantoja laucinieki savu pajūgu novietošanai. Tur jau bija piesieti vairāki rati ar mūļiem, kuri miegaini gremoja, un pār šīs pacietīgās dzīvnieku cilts sakaltušajiem, daudzu paaudžu atstātajiem mēsliem jau riņķoja čirkstošu zvirbuļu bari vai baloži vilka spārnus gar zemi, čerkstinādami tos kā sarūsējušus slēgus, un spodrināja un tīrīja spalvas un, dobji ūbodami, alkatīgi un lepni pastaigājās.

Vecais Folzs sēdēja pie atkritumiem pilnā kamīna, ar tīru, zili raibu mutautu slaucīdams seju.

—    Ak tu manas vecās kājas, — viņš itin kā atvainodamies kliedza. — Senāk tak man bija tīrais nieks noiet divpadsmit, piecpadsmit jūdzes uz pikniku vai dziesmu skandēšanu, bet, še ku, tagad knapi vairs spēju trīs jūdzes līdz pilsētai atklumburēt.

Viņš slaucīja ar mutautu seju — nobrūnējušu un nezaudējušu jautrību pa šiem garajiem gadiem uz šīs vienkāršās un dāsnās zemes.

—   Drīz laikam pavisam atteiksies klausīt, bet man tak vēl nav ne deviņdesmit četri.

Otrā rokā viņš turēja sainīti, taču netaisījās raisīt to vaļā un vēl arvien slaucīja seju.

—    Kādēļ tad uz ceļa nepagaidīji kādu garāmbraucošu pajūgu? — vecais Bejards aurēja pretim. — Vienmēr taču kāds nabags ar nezāļu vezumu brauc uz pilsētu.

—    Man domāt, varēju pagaidīt gan, — otrs atbildēja. — Taču, tik ātri nokļūdams pilsētā, es samaitātu sev visu prieku. Neesmu jau tāds kā jūs, pilsētas ļaudis. Man nav tik daudz laika, lai to steidzinātu.

Viņš nolika mutautu sāņus un piecēlās, un uzmanīgi uzcēla sainīti uz kamīna dzegas, un izvilka no krekla kabatas nelielu priekšmetu, ietītu tīrā, nodriskātā lupatiņā. Zem viņa sarepējušajiem un nesteidzīgajiem pirkstiem parādījās šņaucamtabakas doze, no vecuma un lietošanas noberzusies līdz blāvam, maigi sudrabainam spīdumam. Vecais Bejards sēdēja un klusēdams noskatījās, kā vecais Folzs noņem tai vāciņu un uzmanīgi noliek arī to sāņus.

—    Bet tagad pagrieziet seju pret gaismu, — vecais Folzs stingri noteica.

—    Lūšs Pībodijs saka, es no tās ziedes dabūšot asins saindēšanos, Vil.

Vecais Folzs lēnīgi turpināja sagatavošanās darbu, ar zilajām, nevainīgajām acīm cieši vērdamies tabakas dozē.

—    Lūšs Pībodijs gan jums tā neteica, — viņš mierīgi izlaboja. — To jums teica kāds jaunais dakteris. Bejard, pagrieziet seju pret gaismu!

Vecais Bejards saspringti sēdēja krēslā, atbalstījies uz paroceņiem, un nopietni vēroja viņu ar savām vecišķajām, urbīgajām acīm, kurās, tāpat kā veca lauvas acīs, bija kaut kas vārdos netverams, domīgs un mazliet skumjš.

Vecais Folzs pacēla pirkstu ar tumšu ziedes picku galā un uzmanīgi novietoja tabakas dozi uz tukšā krēsla, un pielika roku pie Bejarda sejas. Bet vecais Bejards — kaut arī pasīvi — vēl arvien pretojās, vērodams viņu ar dīvainu, vārdos neizsakāmu izteiksmi acīs. Vecais Folzs cieši un maigi pavērsa viņa seju pret logu.

—   Nu, nu. Bet es tak vairs neesmu tik jauns, lai šķiestu laiku, darīdams cilvēkiem ļaunu. Sēdiet mierīgi, lai nenosmērēju jums seju! Mana roka vairs lāgā nespēj ne tik kā noņemt šautenes lodi no karstas plīts.

Tad Bejards padevās un vecais Folzs ar īsiem, veikliem triepieniem uzplikšķināja ziedi uz izauguma. Pēc tam viņš paņēma lupatiņu un notrausa ziedes pārpalikumu, un noslaucīja pirkstus, un iemeta lupatiņu kamīnā, un stīvi noliecās, un pielika tai sērkociņu.

—   Mēs visi esam to piepratuši, — viņš paskaidroja. — Pirms gadiem simt trīsdesmit manai vecmāmiņai to iemācīja kāda čokto cilts indiāniete. Neba kāds no mums zina, kas īsti tas ir, taču nekādu pēdu tas neatstāj.

Viņš stīvi piecēlās un notrauca no ceļgaliem putekļus. Tad tikpat rūpīgi un nesteidzīgi aiztaisīja dozi un nolika to sāņus, un paņēma no kamīna dzegas savu sainīti, un atkal apsēdās.

—    Rītdien tā smēre kļūs melna, un, kamēr tā ir melna, tā iedarbojas. Līdz rītam nelaidiet pie sejas ūdeni, un pēc desmit dienām es atkal atnākšu un vēlreiz uzsmērēšu, un… — viņš brītiņu padomāja, bez skaņas kustinot lūpas, lēni skaitīdams uz mezglainajiem pirkstiem… — devītajā jūlija dienā tas nokritīs. Tikai neļaujiet mis Dženijai vai kādam dakterim ķerties tur klāt!

Viņš sēdēja kopā sakļautiem ceļgaliem. Uz tiem gulēja sainītis, un nu viņš to raisīja vaļā pēc sensena, sarežģīta rituāla, tik ilgi darbodamies ar sārto mezglu, ka gados jaunāks cilvēks droši vien neizturētu un sāktu uz viņu kliegt. Bet vecais Bejards tikai aizkūpināja cigāru un atslēja kājas pret kamīnu, un pēc laba laika vecais Folzs atknibināja mezglu un noņēma aukliņu, un pakāra to uz krēsla paroceņa. Aukliņa nokrita uz grīdas, un viņš noliecās un neveikli satvēra to savos sarepējušajos pirkstos, un atkal uzlika uz paroceņa, un bridi vēroja, vai tikai tā atkal nenokritīs; pēc tam viņš atvēra sainīti. Virspusē bija kartona kārba ar košļājamo tabaku, un viņš izvilka vienu plāksnīti un pasmaržoja, pagrozīja rokā un vēlreiz pasmaržoja. Tad, ne kriksīša nenokodis, atlika to līdz ar pārējām plāksnītēm sāņus un meklēja tālāk. Beidzot viņš atvēra papīra turziņu un, mielodams skatienu, domīgi ieskatījās tajā ar savām nevainīgajām bērna acīm.

—    Dažbrīd man pašam, kā sacīt, irkauns, ka esmu tik kārīgs uz saldumiem. Tie neparko nedod un nedod man miera.

Vēl arvien uzmanīgi turēdams sainīti uz ceļgaliem, viņš piešķieba turziņu un iekratīja saujā divas trīs svītrainas, garneļvēžiem līdzīgas konfektes, un, vienu iemetis mutē, atkal atbēra turziņā atpakaļ.

—    Baidos, ka kādudien neizkrīt zobi, tad būs jāsāk tās sūkāt vai jāēd tikai mīkstās. Mīkstās konfektes nav manā gaumē.

Viņa miecētai ādai līdzīgais vaigs viegli izspiedās lēnā, noteiktā ritmā — kā ieelpojot un izelpojot. Viņš atkal ieskatījās turziņā un tad sēdēdams pasvārstīja to rokā.

—    Senāk par šitādu konfekšu turziņu varēja nopirkt zemes gabalu un pāris melnādaino vēl piedevām. Bieži atminos, kā tolaik bija jāsajož vēderi, ne cukura, ne kafijas, nekā vairs, ko grauzt, un tad mēs gājām zagt kukurūzu un, kad vairs nebija nekā, ko zagt, tad ēdām grāvmalas zāli. Caurām naktīm bivakā stāvējām lietū un …

Viņa balss pamazām aizpeldēja starp gara un miesas spēka senajiem rēgiem, tur, kur vēl aizvien bija dzīvas to slaveno un veltīgo centienu atbalsis. Viņš pasmiedamies nokrekšķinājās un čāpstināja savu piparmētru konfekti.

—    Kā šodien atminos vēl to dienu, kad mēs, virzīdamies uz ziemeļiem, apgājām Granta armiju. Grants tolaik atradās Grenādā, un pulkvedis mūs visus sacēla kājās, un mēs kāpām zirgos un izjājām kopā ar van Dorna daļām. Tas bija tieši tai laikā, kad pulkvedim bija tas sudrabainais ērzelis. Grants tolaik vēl stāvēja Grenādā, bet van Dorns kādu dienu sāka doties uz ziemeļiem. Kālab, to nu mēs nezinājām. Pulkvedis — tas varbūt ari zināja, taču mums viņš nesacīja. Un neba nu mūs tas daudz interesēja, ja jau reiz devāmies uz māju pusi.

Tā nu mēs jājām savu ceļu, lai pēcāk piebiedrotos pārējiem. Pārējie vismaz bija tais domās, ka mēs viņiem piebiedrosimies. Bet pulkvedim prātā bija pavisam kas cits: kukurūza viņam vēl nebija novākta, un viņš gribēja uz laiciņu iegriezties mājās. Mēs nepavisam nebēgām, nē, — viņš paskaidroja. — Mēs tikai zinājām, ka nedēļu vai divas van Dorns var noturēties viens pats. Viņš taču allaž noturējās. Drosmīgs vīrs bija, varen drosmīgs vīrs, — vecais Folzs piemetināja.

—    Tolaik visi bija drosmīgi vīri, — vecais Bejards piekrita. — Tikai jūs, draņķi, pārāk bieži pamētāt cīņu un izklīdāt pa mājām.

—    Nu, un tad? — vecais Folzs pikti atjautāja. — Kauč vai viss apvidus būtu pilns lāču, cilvēks nevar bez apstājas medīt. Vajadzīgs arī kāds patapas brīdis, kauč vai tādēļ, lai atpūtinātu zirgu un suņus. Taču, man domāt, tie suņi un zirgi būtu gājuši pa pēdām ne sliktāk par citiem, — viņš ar domīgu lepnumu piebilda. — Zināms, ne jau katram bija pa spēkam turēt līdzi tam dūkanajam. Visā konfederātu armijā tikai viens zirgs varēja ar to sacensties — tas, kuru Zebs Fozergils, pēdīgo reizi braukdams uz Tenesiju, dabūja no Šermaņa kavalērijas. Neviens tā arī netika gudrs, kādēļ Zebs vienādi brauca uz turieni. Pulkvedis teica, tikai tādēļ, lai zagtu zirgus. Un Zebs nudien nekad nepārradās neatvedis vismaz vienu zirgu. Reiz viņš atveda septiņus tik nomērējušus kraķus, kādi, man domāt, vēl nebija redzēti. Viņš mēģināja iemainīt tos pret gaļu un kukurūzas miltiem, bet neviens šos kleperus neņēma pretim. Tad viņš gribēja nodot tos armijai, taču pat armija atsacījās. Pēdīgi viņš tos palaida brīvē un pieprasīja Džo Džonstona štābam samaksu par tiem desmit zirgiem, ko pārdeva Foresta kavalērijai. Nezinu, ko viņam tur atbildēja. Neits Forests šos zirgus nemaz negribēja ņemt. Diez vai Viksburgā kāds tos maz ēda … Šis Zebs Fozergils man šķita diezgan aizdomīgs, pārāk daudz braukāja apkārt. Taču zirgus viņš pazina, tas nu ir tiesa, un katru reizi, aizbraucis uz frontes pusi, pārveda mājās labu labo kumeļu. Bet tāds kā šis viņam vēl nebija trāpījies.

Vaigs vecajam Folzam bija noplacis, un viņš izvilka kabatas nazi un akurāti nogrieza gabaliņu košļājamās tabakas, un ar lūpām noņēma no naža asmens. Tad atkal ievīstīja sainīti un pārsēja ar aukliņu. Pelni vecā Bejarda gruzdošā cigāra galā viegli trīsēja, taču nost vēl nekrita.

Vecais Folzs akurāti notrāpīja brūnu spļāvienu aukstajā kamīnā.

— Todien mēs bijām Kelhunas pusē, — viņš turpināja. — Bija varen jauks vasaras rīts. Vīri un tāpat arī zirgi paēduši, labi atpūtušies, jautri rikšoja cauri mežiem un laukiem, kur dziedāja putni un pāri ceļam cilpoja jaunie truši. Pulkvedis un Zebs jāja tieši līdzās, pulkvedis ar Jupiteru un Zebs ar savu divgadīgo bēri — viens otra priekšā, kā allaž, dižodamies. Mēs visi zinājām, kāds ir pulkveža Jupiters, bet Zebs vienā gabalā apgalvoja, ka viņš nu gan cita putekļus nerīšot. Ceļš pa ieleju gāja tieši uz upi, un Zebs tikām nelikās mierā, kamēr pulkvedis noteica: «Labi.»

Viņš sacīja, lai mēs tikai jājot nopakaļ, viņi ar Zebu mūs gaidīšot lejā pie tilta kādas četras jūdzes tālāk uz priekšu, un abi nostājās līdzās un aizaulekšoja.

Tik lieliskus zirgus savu mūžu vairs neesmu redzējis. Tie aizlidoja kā divi vanagi — cieši līdzās viens otram. Mēs nepaguvām ne atģisties, kad tie jau pazuda skatam, atstājot vienīgi putekļu mākuli, kas vērpdamies joņoja tālāk un tālāk, it kā tur drāztos kāds šolaiku autiņš. Kad viņi nonāca līdz tai vietai, kur ceļš sliecās lejup uz upi, pulkvedis bija Zebam priekšā par kādiem trīssimt jardiem. Lejā tecēja strauts, un, kad pulkvedis uzauļoja piekrastes pakalnā, vesela rota jeņķu kavalēristu, piesējuši zirgus un atslējuši musketes, lejā, strautmalā, ieturēja pusdienas. Kā pulkvedis pēcāk mums stāstīja — šie sēž tur apakšā ar kafijas krūzēm un maizes gabaliem rokās, musketes atslietas pēdas četrdesmit nostāk, sēž atplestām mutēm un bola acis uz viņu.

Atpakaļ griezties jau bija par vēlu, un, ja arī nebūtu, diez vai viņš to darītu. Viņš tikai drāzās lejā tiem virsū, tā ka ugunskuri un musketes, un cilvēki pašķīda uz visām pusēm, kliegdams: «Tūliņ aplenkt viņus, zēni! Rokas augšā un ne no vietas, citādi jums beigas!» Viens otrs gribēja dot kājām ziņu, bet pulkvedis izrāva savas pistoles un tos apturēja, un tie atgriezās atpakaļ un iespraucās barā, un, kad atauļoja Zebs, tie tur vēl tupēja, turēdami rokās savu pusdienu tiesu. Un tādus mēs viņus tur ieraudzījām, kad pec minūtēm desmit piejājām klāt.

Vecais Folzs vēlreiz akurāti nospļāvās un, klusi nosmiedamies, nokrekšķinājās. Acis viņam spīdēja kā kapu mirtes ziedi.

—   Tā kafija tiešām bija varen laba, — viņš piemetināja.

—    Un ta mes tur sēžam ar šo gustekņu baru, nezinādami, ko ar šiem iesākt. Noturējām šos tur visu dienu, mielodamies ap viņu krājumiem, bet vēlāk, kad pienāca vakars, iemetām viņu musketes upē un pievācām viņu munīciju un pārpalikušo pārtiku, un pielikām viņu zirgiem klāt sargu, un likāmies gulēt. Un gulējām tā visu nakti, ievīkstījušies jeņķu siltajās segās, klausīdamies, kā šie cits pakaļ citam manās prom — nošļūc pa krastu lejā un brien pāri upei. Lāgiem kāds paslīd vai noplunkšķinās, un tad visi uz mirklīti pieklust. Bet pēc brīža jau atkal kāds čabina krūmus, līzdams tiem cauri uz upītes pusi, un mēs tikai guļam, pārvilkuši segas pāri galvai. Uz rīta pusi visi bija aizlavījušies, kādā veidā nu kurais pratis. Tad pulkvedis no savas guļvietas nokliedza tā, ka šie, nabagi, jūdzes tālumā varēja sadzirdēt: «Ei, jeņķi, sargieties no indīgām čūskām!»

Nākamajā rītā mēs seglojām zirgus un savācām visu ieguvumu, un paņēmām katrs pa zirgam, un laidām u?. mājām. Pēc nedēļām divām, kad pulkvedis novāca savu kukurūzu, padzirdējām, ka van Dorns iejājis Holispringsā un nodedzinājis Granta noliktavas. Tā sakot, izticis gluži labi arī bez mūsu palīdzības.

Kādu laiku viņš domīgi zelēja tabaku, atcerēdamies senos laikus, un kopā ar vecajiem cīņu biedriem, kuri jau bija pārvērtušies pīšļos un putekļos, par kādiem varbūt negribot bija cīnījušies, vēlreiz pārdzīvoja slavas un posta dienas, kurās vairs reti kāds no šīs zemes dzīvajiem varēja atgriezties kopā ar viņu.

Vecais Bejards nokratīja pelnus no cigāra gala.

—    Vil, — viņš ierunājās, — bet saki — par ko īsti jūs cīnījāties?

—    Lai jods mani sasper, ja es to zinātu, Bejard, — vecais Folzs atbildēja.

Kad vecais Folzs ar savu sainīti un nevainīgi izspiedušos vaigu bija aizgājis, vecais Bejards sēdēja un smēķēja cigāru. Tad viņš pacēla roku un aptaustīja izaugumuL taču visai piesardzīgi, atcerēdamies vecā Folza atvadām izteikto brīdinājumu, un tad viņam iekrita prātā doma, ka varbūt vēl nav par vēlu, ka varbūt vēl varētu ziedi nomazgāt.

Viņš piecēlās un piegāja pie izlietnes. Virs tās bija mazs skapītis ar spoguli durvīs, un viņš aplūkoja tajā melno traipu uz vaiga, vēlreiz to pataustīdams, tad nopētīja roku. Jā, vēl to varētu dabūt nost… Bet velns lai parauj, ja viņš to darīs! Kas tas par cilvēku, kas nezina, ko grib! Viņš aizmeta cigāru un atstāja istabu, un smagiem soļiem devās cauri vestibilam uz durvīm, kur stāvēja viņa krēsls. Bet pusceļā viņš pagriezās un piegāja pie lodziņa, kur sēdēja kasieris ar zaļo cepures nagu uz pieres.

—    Rēs, — viņš teica.

Kasieris pacēla galvu. — Jā, pulkvedi?

—    Kas tas par zeņķi, kurš dirn tur lejā, cauru dienu raudzīdamies šajā logā? — Vecais Bejards pazemināja balsi gandrīz līdz normālam skaļumam.

—    Kāds zeņķis, pulkvedi?

Vecais Bejards parādīja ar pirkstu, un kasieris piecēlās un pāri režģim paskatījās ārā pa logu, un ieraudzīja desmit, divpadsmit gadus vecu zēnu, kurš ar nevainīgu skatienu it kā starp citu raudzījās viņā.

—   A, tas ir Vila Bērda dēls no pansionāta, — viņš kliedza. — Laikam Bairona draugs.

—    Ko viņš tur dara? Ik reizi, kad es eju šeit cauri, viņš ir tur lejā un skatās šai logā. Ko viņam vajag?

—    Varbūt viņš ir banku aplaupītājs, — kasieris ieminējās.

—   Ko? — Vecais Bejards nikni piegrūda saliektu plaukstu pie auss.

—   Varbūt viņš ir banku aplaupītājs, — kasieris atkliedza, pieliekdamies viņam tuvāk.

Vecais Bejards nospurcās un nikni aizsoļoja tālāk, un skaļi atgāza savu krēslu pret durvīm. Kasieris, sagumis un izplūdis, sēdēja uz taburetes, un viņa blāķīgā auguma dziļumos urdzēja smiekli. Galvu nepagriezdams, viņš teica:

—    Pulkvedis ļāvis Viļam Folzam zieķēt uz sejas to ziedi.

Snoupss pie sava galda neko neatbildēja; viņš pat nepacēla galvu. Pēc laiciņa zēns sakustējās un nevainīgi aizslīdēja prom.

Virdžilam Bērdam tagad bija ūdens pistole, no kuras • varēja izšaut amonjaka ūdens strūklu, kas neciešami dedzināja acis, un mazs burvju lukturītis, un tukša konfekšu kārba, kurā viņš glabāja putnu olas, un uz adatām uzspraustu, lēnā nāvē mirušu kukaiņu kolekcija, un neliels dārgumu krājums, kas sastāvēja no sīkām monētām.

Jūlijā Snoupss mainīja dzīves vietu. Uz ielas viņš izvairījās no Virdžila un divas nedēļas vispār nebija viņu redzējis, bet kādu dienu pēc vakariņām, iznākdams pa jaunā mājokļa parādes durvīm, viņš ieraudzīja zēnu klusi un rātni sēžam uz parādes durvju lieveņa.

— Sveiks, mister Snoups, — Virdžils teica.

VI

Pēcpusdienā, kad vecais Bejards atgriezās mājās, mis Dženija aizsvilās svētās dusmās.

— Ak tu, vecais, ietiepīgais ēzeli! — viņa bruka tam virsū. — Vēl tev nav diezgan ar to, ka Bejards kuru katru brīdi var aizraidīt tevi uz viņpasauli, nē, tev vēl vajag, lai tas vecais pūšļotājs Vils Folzs saindē tavas asinis. Pēc visa tā, ko dakteris Olfords tev teica, un viņam piekrita pat Lūšs Pībodijs, kurš domā, ka ar himnu un kalomelu var izārstēt visu iespējamo, sākot ar salauztu kaklu līdz apsaldējuma čūlām. Nē, nudien, tas vairs nav izturams! Diez par kādiem pasaules grēkiem man jānoņemas ar šitādiem cilvēkiem? Tiklīdz Bejards ir kaut cik aprimies un man vairs nav jālec kājās kā dzeltai ik reizi, kad ieskanas tālruņa zvans, tev vajag ļaut, lai tas vecais diedelnieks noziež tev seju ar ratu smēri un kvēpiem. Tā vien gribas savākt savas mantas un pārcelties dzīvot uz tādu vietu, kur Sartorisu vārds nemūžam nav dzirdēts.

Tā viņa šķendējās un plosījās bez apstājas, un vecais Bejards cirta viņai pretim ar spēcīgiem, ne visai izmeklētiem vārdiem, un viņu balsis pieņēmās spēkā un skanēja pa visu māju, un virtuvē, ausis smailēdami, Elnora un Saimons staigāja uz pirkstgaliem. Beigu beigās vecais Bejards smagiem soļiem atstāja māju un uzkāpa zirgā,;

un aizjaja, ļaudams, lai mis Dženija izlādē savu niknumu vienatnē, un uz laiku iestājās miers.

Bet pie vakariņu galda mākoņi sabiezēja un vētra saka plosīties ar jaunu spēku. Saimons aiz bufetes istabas durvīm skaidri dzirdēja katru viņu vārdu un arī jaunā Bejarda balsi, kurš centās abus pārkliegt.

—   Klusāk, dieva dēļ, klusāk! — viņš auroja. — Jūsu dēļ man vēl pārplīsīs bungādiņas.

—    Un tu arī neesi labāks. — Mis Dženija tūliņ vērsās pret Bejardu. — Tikpat neciešams kā viņš. Iecirtīgs, stūrgalvīgs āzis. Triecas ar savu mašīnu apkārt kā apsvilis, iedomādamies, ka tas kādam interesē, vai viņš lauž savu nešķīsto kaklu vai ne, un pēc tam pārrodas vakariņās smirdīgs kā staļļa puisis! Tikai tādēļ, ka viņš bijis karā. Domā, tu vienīgais esi bijis karā? Domā, mans Bejards, pārnācis no Lielā Kara, centās padarīt citiem dzīvi par elli? Nē, viņš bija džentlmenis un arī dzina velnu kā džentlmenis, nevis tā kā jūs, Misisipi lauķi. Lampauši gatavie! Padomā tikai, ko viņš paveica jāšus! Bez kaut kādiem aeroplāniem.

—    Tas bija nevis karš, bet bērnu spēle, — jaunais Bejards atbildēja. — Tik nožēlojama, ka vecvectēvs pat negribēja palikt Virdžīnijā, kur viņi bija karojuši.

—    Kam gan viņš bija tur vajadzīgs? — mis Dženija deva pretim. — Cilvēks, kurš bezmaz vai zaudēja prātu tikai tāpēc, ka viņu izbalsoja un viņa vietā ievēlēja labāku pulkvedi. Zaudēja prātu un atgriezās šajā pusē pastulbu bandītu varzas priekšgalā.

—    Nevis karš, bet bērnu spēle, — jaunais Bejards atkārtoja. — Un turklāt vēl jāšus. Katrs muļķis var karot jāšus. Bet neko daudz viņš tā vis nepanāca.

—    Viņš vismaz krita vīra cienīgā nāvē, — mis Dženija atcirta. — Jāšus uz zirga viņš paveica vairāk nekā tu ar savu aeroplānu.

—    Tiesa kas tiesa, — Saimons čukstēja, pieplacis pie bufetes istabas durvīm. — Bet vai nebūs gana? Vienīgi baltie var tik briesmīgi ķīvēties.

Un tā tas gāja dienu no dienas; vētra te pieņēmās, te atkal norima un pēc tam atsākās ar jaunu spēku, kad vecais Bejards atgriezās mājās ar jaunu ziedes kārtu uz sejas. Bet tad jau Saimonam bija savas raizes, kuru dēļ viņš kādā pievakarē nolēma apspriesties ar veco Bejardu.

Jaunais Bejards ar lauztajām ribām gulēja gultā, mis Dženijas negantā maiguma aprūpēts, un mis Benbova apmeklēja viņu un lasīja viņam priekšā, un Saimons bija atguvis savu agrāko stāvokli. Cilindrs un putekļu mētelis bija noņemts no naglas, un vecā Bejarda cigāru krājums katru dienu par vienu samazinājās, un abi aptaukojušies zirgi nodzina uzkrāto slinkumu ceļā starp māju un banku, kuras priekšā Saimons katru pēcpusdienu ar slaidu loku tos apstādināja tāpat kā senāk — dīžīgi iespraustu cigāru un švītīgi savītu pātagu, un visu citu šim jaukajam momentam atbilstošo teatrālismu.

—    Autiņš, — Saimons filozofēja, — tas der izpriecai vai nervu kutināšanai, bet īstam džentlmenim piedienas vienīgi zirgi.

Un tā nu bija pienācis izdevīgs brīdis, un kādu pēcpusdienu, kad viņi bija tikuši ārā no pilsētas un zirgi uzņēmuši ierasto soli, Saimons to arī izmantoja.

—    Man domāt, pulkvedi, izskatās tā, ka mums derētu nokārtot kādu naudas darījumu, — viņš iesāka.

—    Ko? — Vecais Bejards domās uz mirkli atrāvās no pazīstamajiem laukiem un zilajiem, tālē mirgojošajiem kalniem.

—   Es teicu, izskatās tā, ka mums abiem, tā sakot, derētu padomāt par kādu nieka naudas summu.

—    Pateicos, Saimon, — vecais Bejards atbildēja, — bet šobrīd naudas man netrūkst. Taču pateicos, ļoti pateicos.

Saimons sirsnīgi nosmējās.

—    Esat gan jūs, pulkvedi, jokdaris! Kur nu tik bagātam vīram trūks naudas! — Viņš atkal glaimīgā sirsnībā nosmējās īsus, aprautus smieklus. — Jā, ser, nudien jokdaris gan.

Tad viņš pārstāja smieties un brīdi pievērsās zirgiem. Tie bija dvīņi — Rūzvelts un Tafts spīdīgiem sāniem un platām., omulīgām pakaļpusēm.

—    Ei, Taft, vai tu vilksi vai ne? Tā vien raugi, ka slinkums tevi galīgi nenobeidz.

Vecais Bejards sēdēdams vēroja viņa mērkaķa galvu un švītīgi piešķiebto cilindru. Saimons vēlreiz pagrieza atpakaļ krunkaino, labsirdīgo fizionomiju.

—   Mums nudien vajadzēs viņus, tos melnos, kaut kā nomierināt.

Ko viņi tādu izdarījuši? Vai viņi tiešām nevar atlast cilvēku, kurš būtu ar mieru ņemt viņu naudu?

—   Tas viss ir maķenīt savādāk, — Saimons paskaidioja. — Viņi, tā sakot, vāca naudu, lai tās baznīcas vietā, kura nodega, uzceltu jaunu, un, kad nu tā nauda bija savākta, viņi to atdeva man, jo esmu baznīcas padomes loceklis un piederu pie visievērojamākās ģimenes visā apkaimē. Tas bija pērngad ap ziemsvētku laiku, un nu viņi prasa to naudu atpakaļ.

—    Dīvaini gan, — vecais Bejards noteica.

—  Jā, ser, — Saimons nadzīgi piekrita.. — Man arī liekas tieši tāpat.

—   Nu, bet, ja reiz viņi tā grib, tad dod vien viņiem to naudu atpakaļ.

—  Tur jau tas āķis, ka no tā nekas neiznāk. — Saimons atkal pagrieza galvu un noslēpumainā, klusināti melodramatiskā balsī cirta galdā savu trumpi: — Tās naudas vairs nav.

—   Nolādēts, tā jau es domāju, — vecais Bejards atbildēja, acumirklī zaudējis savu bezrūpīgo toni. — Kur tad tā ir?

—   Es to aizdevu, — Saimons vēl arvien noslēpumainā balsī sacīja, ar tādu kā mazliet sāpināta cilvēka izbrīnu par pasaules neattapību. — Un tagad viņi, tie melnie, teic, ka es esot to nozadzis.

—   Vai tikai tu negribi sacīt, ka esi paņēmis glabāšanā svešu naudu un pēc tam aizdevis to kādam citam?

—   Jūs taču ik dienas darāt to pašu, — Saimons atbildēja. — Vai naudas aizdošana nav jūsu galvenais darbs?

Vecais Bejards nikni nospurcās.

—   Tūliņ pat dabu to naudu atpakaļ un atdod šiem melnajiem, citādi tevi iebāzīs cietumā, saproti?

—   Jūs jau runājat akurāt tāpat kā tie lielmanīgie pilsētas melnie, — Saimons sāpinātā balsī atbildēja. — Tā nauda tak aizdota, — viņš saimniekam atgādināja.

—   Dabū to atpakaļ! Vai tu neesi par to saņēmis drošības ķīlu?

. — Ko, ko?

—   Kaut ko tādu, kam ir tikpat liela vērtība un ko patur, kamēr nauda tiek atmaksāta.

—   Jā, ser, to es saņēmu. — Saimons atkal glaimīgi nosmējās satīriski pašapmierinātu smieklu, pilnu vārdos neizteiktu mājienu. — Jā, ser, saņēmu, kā tad nu ne.

Tikai nekad vēl nebiju dzirdējis, ka to dēvē par drošības ķīlu. Nē, ser, nudien nebiju dzirdējis.

—    Vai tikai tu neesi to naudu iegrūdis kādai meln. ādainajai skuķei? — vecais Bejards noprasīja.

—    Redzat, ser, tas bija tā, ka… — Saimons iesāka, bet vecais Bejards tūliņ pārtrauca viņu:

—    Ak tu, maitas gabals tāds! Un tagad tu gribi, lai es tavā vietā atmaksāju to atpakaļ. Cik daudz tur bija?

—    īsti labi neatminos. Viņi, tie melnie, teic, ka septiņdesmit vai deviņdesmit dolāru. Bet jūs nemaz neklausieties uz viņiem! Dodiet tik, cik, jūsuprāt, vajag, un gan jau viņi tad nomierināsies.

—   Lai jods mani sasper, ja es to darīšu! Lai viņi to plēš no tavas nešķīstās ādas vai, ja grib, lai iespundē tevi cietumā, bet es nedošu ne plika centa!

—    Pulkvedi, bet vai tiešām jūs pieļausiet, ka pilsētas melnie apvainotu jūsu ģimenes locekli zādzībā?

—    Brauc ātrāk! — vecais Bejards kliedza. Saimons pagriezās un uzšmūkstināja zirgiem, un brauca tālāk, turēdams cigāru dīžīgā leņķī sašķiebtu pret cilindra malu, plati izvērsis elkoņus un švītīgi atmetis pātagu, laiku pa laikam pamezdams nicīgus un nožēlas pilnus skatienus uz nēģeriem, kuri strādāja kokvilnas tīrumos.

Vecais Folzs uzlika ziedes dozei vāciņu, rūpīgi noslaucīja to ar nolielu lupatiņu, tad nometās uz ceļgala pie aukstā kamīna un pielika tai sērkociņu.

—   Vai dakteri vel arvien pastāv pie sava, ka šī ziede jūs nobendēs? vii.iš jaulaja.

Vecais Bejards alsleļa kājas pret kamīnu un aizkūpināja cigāru, ar plaukstām aizsegdams sērkociņu, un divas tieši tādas pašas rokām aizsargātas uguntiņas atspīdēja viņa acis. Tad viņš aizsvieda sērkociņu un nokrekšķinājās.

Vecais Folzs vēroja, kā liesmas lēni apņem lupatiņu un nekustīgajā gaisa stīdz tieva, kodīga, iedzeltena dūmu grīste.

—    Šad tad cilvēkam sevis paša labad vajag pieiet nāvei tieši klāt un iespļaut tieši sejā. Pašam vajag it kā kāpināt sevi bezmaz vai tāpatās kā cirvi uz tecīlas, — viņš teica, tupot kodīgās dūmu grīstes priekšā, kā piedalīdamies pagāniskā rituālā. — Ja cilvēks lāgiem ieskatās

nāvei tieši sejā, tā viņu pirms laika neaiztiek. Nāvei —patīk uzbrukt no mugurpuses.

Ko, ko? — vecais Bejards noprasīja.

Vecais Folzs piecēlās un rūpīgi nopurināja no ceļgaliem putekļus.

—    Nāvei ir gļēvuļa daba, — viņš sacīja. — Nāve neaiztiek to, kurš raugās tai sejā, ja vien to nepielaiž pārāk tuvu. Jūsu tēvs to zināja. Stāvēja veikala durvīs tai dienā septiņdesmit otrajā gadā, kad tie divi ziemeļnieku plukatas veda melnos turpu uz balsošanu. Stāvēja savos divrindu svārkos, bebrādas cepuri galvā, rokas krustām uz izrieztām krūtīm, stāvēja, kad visi citi bija nozuduši, un skatījās, kā tie abi dzina melnos kā aitu baru pa ceļu uz veikalu, — stingri stāvēja durvīs tik ilgi, kamēr tie divi, rokas kabatās iebāzuši, atkāpās un ņēma kājas pār pleciem, lamādami viņu vispēdīgiem vārdiem. Bet viņš tikai stāv, rau, šādā te modē.

Viņš sakrustoja rokas augsti virs krūtīm, un kā caur aizmiglotu stiklu Bejards uz brīdi ieraudzīja tik pazīstamo, augstprātīgo pozu, kuru večukam apvalkātajā kombinezonā kaut kādā veidā bija izdevies saglabāt savā nesavtīgajā pašatteikšanās vakuumā.

—    Un, kolīdz viņi bija prom, pulkvedis pagriezās atpakaļ un paņēma balsošanas kasti, un nolika sev kājstarpi. «Ak jūs, melnie, esat atnākuši balsot?» viņš jautāja. «Labi, tad nāciet un balsojiet!» Kad viņi pajuka un izklīda kur nu kurais, pulkvedis pāris reižu izšāva gaisā no sava velnišķā derindžera, pēc tam atkal to pielādēja un devās uz mis Vinterbotomas pansionātu, kur tie divi bija apmetušies.

«Cienītā kundze,» viņš sacīja, paceldams bebrādas cepuri, «man jānokārto kāds neliels darījums ar jūsu īrniekiem. Atļaujiet ieiet,» viņš teica un uzlika cepuri atpakaļ galvā, un devās augšup pa kāpnēm stalti kā parādē, bet mis Vinterbotoma muti vien noplātīja. Viņš iegāja tieši tai istabā, kur tie abi sēdēja, pagriezušies pret durvīm, pistoles nolikuši uz galda.

Kolīdz mēs uz ielas izdzirdām trīs šāvienus, tā tūliņ metāmies iekšā. Redzam, mis Vinterbotoma, muti iepletusi, raugās augšup, un tad parādās arī pats pulkvedis. Nāk lejā cienīgā tiesneša gaitā, cepure uz vienas auss, ar nēzdogu slaucīdams mēteļa krūtspriekšu. Mēs visi stāvam un noskatāmies, kā viņš apstājas mis Vinterbotomas priekšā un saka:

«Cienītā kundze, es biju spiests krietni vien sajaukt Jūsu viesu istabu. Lūdzu jūs pieņemt manu atvainošanos, un lieciet melnajam visu to sakopt, un rēķinu piesūtiet man. Vēlreiz lūdzu atvainot, cienītā kundze, ka biju spiests jūsu namā iznīcināt šos salašņas. Labrīt, džentlmeņi,» viņš sacīja mums. Un uzlika bebrādas cepuri un aizgāja.

Un zināt, Bejard, — vecais Folzs teica, — es pat maķenīt apskaudu viņus, tos divus ziemeļniekus, lai jods mani sasper, ja tas nav tiesa. Cilvēks var apņemt sievu un nodzīvot kopā ar to ilgu laiku, taču tā viņam tomēr nav rada. Bet tas, kurš padara tevi par vīru vai aizraida tevi uz viņpasauli…

Saimons, piespiedis ausi pie bufetes istabas durvīm, dzirdēja mis Dženijas un vecā Bejarda nikno strīdiņu, kas ne mirkli nenorima. Vēlāk, kad tie pārcēlās uz kabinetu, virtuvē, kur Elnora un Kespijs, un Aisoms gaidīja viņu pie galda, mis Dženijas dusmu viļņi, triekdamies pret vecā Bejarda stūrgalvības klinti, skanēja klusināti, kā tāla paisuma atbalss.

—    Par ko īsti viņi tur plēšas? — Kespijs jautāja. — Vai tikai tu neesi ko savārījis? — viņš noprasīja māsasdēlam.

Aisoms bolīja acu baltumus, nemitīgi kustinot žokļus.

—    Nē, ser, — viņš nomurmināja. — Es neko neesmu savārījis.

—    Kā liekas, sāk pierimt. Ko papa tur dara, Elnora?

—   Viņš gaitenī klausās. Aisom, ej sauc viņu vakariņās, lai es varu te visu nokopti

Aisoms piecēlās un, vēl arvien gremodams, atstāja virtuvj. Balsu dārdoņa pieņēmās spēkā, un, no turienes, kur tumšajā vestibilā kā vecs un nožēlojams putns bija sakumpis vectēva bezveidīgais stāvs, Aisoms varēja saklausīt atsevišķus vārdus: inde … asinis … domā nogriezt galvu un pēc tam to izārstēt… seju un galvu… mirsti vien nost… savas ietiepīgās muļķības dēļ aizraidīt sevi uz viņpasauli… taču vēl dabūsi pamocīties …

—    Jūs abi ar to nolādēto dakteri esat man apnikuši līdz nāvei. — Vecā Bejarda balss uz brīdi pārmāca viņas balsi. — Mani kapā iedzīs pavisam kaut kas cits, nevis Vils Folzs. Kad sēžu savā krēslā pie bankas, tas sasodītais sprukstiņš ložņā man apkārt un taisa skābu ģīmi tāpēc, ka vēl esmu dzīvs. Un, kad, ticis vajā no viņa, es pārlodos mājās, tu man nejauj pat mierīgi paēst. Rādi visādas muļķīgas krāsainas bildes ar kāda idiota zīmētām cilvēka iekšām.

—    Vecpap, kurš te taisās mirt? — Aisoms čukstēja.

Saimons pagrieza galvu.

—    Ko tu, puiškān, slaisties te apkārt? Ej uz virtuvi, kur tava vietai

—    Vakariņas atdziest, — Aisoms teica. — Kurš te mirst, vecpap?

—    Neviens nemirst. Vai tad kāds mirējs tā aurē? Nu, ejam atpakaļ 1

Viņi izgāja cauri vestibilam un atgriezās virtuvē. Aiz muguras palika balsu dārdoņa un aurošana, kas caur sienām skanēja mazliet apslāpēti, taču valdonīgi un skarbi.

—   Nu, ko viņi tik briesmīgi ecējas? — Kespijs ēzdams jautāja.

—    Tā ir pašu balto darīšana, — Saimons noteica. — Dari savu, gan jau viņi tiks skaidrībā.

Viņš apsēdās, un Elnora piecēlās un paņēma uz plīts nolikto kafijas kannu un ielēja un pasniedza viņam kafiju. — Baltajiem savas raizes tāpat kā melnajiem. Padod man, puiškān, gaļas šķīvi!

Vētra ilgi nenorima, tad abas puses it kā pēc savstarpējas norunas, vēl arvien stingri nocietinājušās, kara darbību pārtrauca, lai nākamajā dienā pie vakariņu galda sāktu atkal no jauna. Un tā tas gāja dienu no dienas, līdz beidzot jūlija otrajā nedēļā, sešas dienas pēc tam, kad jaunais Bejards bija pārvests mājās ar sadragātu krūšukurvi, mis Dženija un vecais Bejards, un dakteris Olfords aizbrauca uz Memfisu konsultēties pie kāda ievērojama asins un limfas slimību speciālista, ar kuru dakterim Olfordam — gan ne bez grūtībām — bija izdevies norunāt oficiālu tikšanos. Jaunais Bejards ieģipsēts gulēja augšstāvā, bet Narcisa Benbova bija apsolījusi atbraukt un pakavēt viņam laiku.

Mis Dženija ar dakteri Olfordu iesēdināja veco Bejardu rīta vilcienā, kaut arī viņš vēl arvien nešķīsti pretojās kā spītīgs, strupceļā iedzīts vērsis. Vagonā bija vairāki pazīstf mi cilvēki, kuri, ieraudzīdami viņus daktera Olforda sabiedrībā, neslēpa savu izbrīnu un līdzjūtību. Vecais Bē-? jards, to izmantodams, sāka atkal neganti lādēties, bet mis Dženija nemaz nelikās dzirdam.

Kā sabozušos puišeli viņi aizveda veco Bejardu uz klīniku, kur speciālistam vajadzēja viņus pieņemt, un tur kādā telpā, kas atgādināja vienkāršu un nepretenciozu vasaras viesnīcas vestibilu, viņi sēdēja un gaidīja kopā ar citiem tādiem pašiem pieklusušiem gaidītājiem, kuri čukstus sarunājās vai šķirstīja juku jukām samestus laikrakstus un žurnālus.

Laiku pa laikam dakteris Olfords devās uzbrukumā pie komutatora sēdošas sievietes laipnības cietoksnim, tika atsists un atgriezās atpakaļ un stīvi nosēdās līdzās savam pacientam, skaidri apzinādamies, ka ar katru mirkli arvien vairāk zaudē cieņu mis Dženijas acīs. Arī vecais Bejards nu bija notrūcies, lai gan reizēm, vēl kaut ko cerēdams, sāka nikni burkšķēt un rūkt uz mis Dženiju.

—    Beidz nu vienreiz zākāt mani, — pēdīgi viņa to pārtrauca. — Tu nevari tagad aiziet. Te būs rīta avīze, un sēdi rāms.

Tad sparīgā, možā gaitā ienāca speciālists un devās pie komutatora, un dakteris Olfords tūliņ piecēlās un gāja viņam klāt. Speciālists — enerģisks, elegants vīrietis augstprātīgām kustībām, kuras bija tik asas un aprautas, it kā viņš trenētos durt ar rapieri, pagriezdamies gandrīz uzmina dakterim Olfordam virsū. Viņš uzmeta tam vēsu, nepacietīgu skatienu, tad paspieda roku un spalgā balsī sausi noskaldīja:

—    Tieši uz minūti. Precīzi. Precīzi. Tas ir labi. Vai paciente šeit? Ceļu pārcieta labi?

—    Jā, dakter, tas ir…

•— Ļoti labi. Izģērbusies un jau gaida?

—    Pacients ir vī…

—    Vienu mirklīti. — Speciālists pagriezās. — Misis Smite?

—    Jā, dakter.

Sieviete pie komutatora nepacēla galvu, un šai mirklī ienāca vel kads liela auguma speciālists tik majestātisku, noslēpumainu izskatu kā karaliskā apbedīšanas biroja īpašniekam, un viņš pārtrauca dakteri Olfordu, un abi speciālisti, pilnīgi aizmirsuši viņu, gari un plaši izrunājās, kamēr dakteris Olfords, kurā virda dusmas, stīvi un laipni stāvēja līdzās, juzdams, ka mis Dženijas acīs ar k.ilru bridi krīt zemāk un zemāk. Kad abi slavenības biji izspriedušies, dakteris Olfords veda speciālistu uz bejarda pusi.

—          Ak paciente gaida? Labi, labi. Netērēsim velti laiku. Šodien es pusdienoju pilsētā. Vai jūs esat jau pusdienojis?

—    Nē, dakter. Bet pacients ir…

—   Nekas, — speciālists noteica. — Laika vēl diezgan.

Viņš sparīgi pagriezās uz durvīm, taču dakteris Olfords laipni, bet cieši satvēra viņu aiz rokas un apstādināja. Vecais Bejards lasīja laikrakstu. Mis Dženija, cepuri uztupinājusi pašā galvvidū, ar dzedru skatienu vēroja viņus.

—          Misis Djuprē, pulkvedis Sartoriss, un šis ir doktors Brants, — dakteris Olfords teica. — Jūsu pacients ir pulkvedis Sārto …

—          Labdien, labdien. Ak atvedāt slimo? Vai jūsu meita? Vai mazmeita?

Vecais Bejards pacēla galvu.

—          Ko, ko? — viņš noprasīja, pielicis saliektu plaukstu pie auss, un ieraudzīja, ka speciālists cieši skatās viņam tieši sejā.

—          Kas jums uz vaiga? —; tas jautāja, piegrūzdams roku pie nomelnējušā izauguma. Tai pašā mirklī krevele atdalījās, atstādama uz vecā Bejarda krunkainā, bet nevainojamā vaiga apaļu plankumiņu, sārtu un maigu kā mazbērna āda.

Tovakar vilcienā vecais Bejards ilgi sēdēja, iegrimis domās, tad negaidot ierunājās:

—    Dženij, kāds šodien datums?

—          Devītais, — mis Dženija atbildēja. — Un kas tad ir?

Vecais Bejards vel brīdi palika sēžam. Tad viņš piecēlās.

—           Iešu izsmēķēt cigāru, — viņš teica. — Viens dūms man, domājams, nenāks par ļaunu, vai ne, dakter?

Pēc trim nedēļām viņi saņēma no speciālista rēķinu par piecdesmit dolāriem.

—          Nu es saprotu, kādēļ viņš ir tik ievērojams, — mis Dženija dzēlīgi noteica. Tad, pagriezdamās pret brāļadēlu, piemetināja: — Vari vēl pateikties liktenim, ka viņš tevi galīgi neaptīrīja.

Kopš tā laika viņas attieksme pret dakteri Olfordu ir spīvi un aktīvi aizbildnieciska, vecajam Folzam viņa veltī vienīgi saltu un atturīgu galvas mājienu, ar paceltu degunu aizpeldot garām, bet ar Lūšu Pībodiju vispār vairs nerunā.

VII

No saules sakarsētā, rīta svaiguma pilnā dārza viņa iegāja vēsajā vestibilā, kur Saimons, īsta saimnieka izdarībā ar lupatu cienīgi dzenādams putekļus, pamāja viņai ar galvu.

—    Viņi aizbrauca šodien uz Memfisu, — viņš teica. — Bet misters Bejards jūs gaida. Eita vien augšā^ mis.

—    Paldies, — viņa atbildēja un devās augšup pa kāpnēm, atstādama viņu gainām putekļus no vienas vietas uz otru un atkal atpakaļ. Augšstāvā viņa iekļuva vēja pūsmā, kas nāca no gaiteņa galā atvērtajām durvīm. Pa tām varēja saredzēt gabaliņu no zilajiem kalniem un palsajām sālskrāsas debesīm. Pie Bejarda istabas durvīm viņa apstājās un brīdi palika stāvam, piespiedusi grāmatu cieši pie krūtīm.

Lai gan lejā darbojās Saimons, māja bez mis Dženijas rosīgās, nomierinošās klātbūtnes slēpa sevī tādu kā draudīgu klusumu. Līdz Narcisai nonāca tik tikko dzirdamas āra skaņas, kuru miegainās atbalsis ieplūda mājā līdz ar spirgto jūlija gaisu, — skaņas, kas bija pārāk tālas un neskaidras, lai noklustu pilnīgi.

Bet istabā, pie kuras durvīm viņa stāvēja, nebija ne mazākā troksnīša. Iespējams, ka viņš gulēja, un sākotnējais impulss, kas Narcišu bija dzinis braukt šurp, lai gan mis Dženijas nebija mājās, — dotais vārds un viņas neprātīgās sirds mudinājums, — paveicis savu, pameta viņu, un viņa stāvēja pie durvīm, cerēdama, ka viņš ir aizmidzis un gulēs tā" visu dienu.

Taču bija jāiet iekšā, lai redzētu, vai viņš patiešām guļ, un viņa pielika rokas pie sejas, it kā šādējādi varētu atgūt — kaut vismaz ārēji — savu parasto mieru un nosvērtību, un tad atvēra durvis.

—    Vai Saimons? — Bejards jautāja.

Viņš gulēja uz muguras, rokas salicis zem galvas, raudzīdamies pretējās sienas logā, un Narcisa durvīs atkal

palika stāvam. Beidzot, nespēdams sagaidīt atbildi, viņš pagrieza galvu un pievērsa viņai savu drūmo skatienu.

—    Velna milti, ko es redzu? Neticēju, ka šodien jūs

atbrauksiet.

—    Kā jūs jūtaties? — viņa jautāja.

—          Parasti taču tai paša brīdī, kad krustmāte Dženija iziet pa durvīm, ar vienu kāju jūs esat jau ārā no istabas, — viņš turpināja. — Vai viņa lika jums atbraukt?

—          Viņa lūdza, lai es pakavējot jums laiku. Viņa negribēja uz visu dienu atstāt jūs tikai Saimona sabiedrībā. Vai šodien jūs jūtaties labāk?

—          Ak tā… — viņš novilka. — Nu, tad varbūt apsēdieties?

Viņa pārgāja pāri istabai, kur kaktā bija iebīdīts viņas krēsls, un pievilka to pie gultas. Viņš vēroja, kā viņa pagriež krēslu un apsēžas.

—    Ko jūs par to domājat?

—    Par ko?

—    Par to, ka esat atbraukusi kavēt man laiku.

—          Es atvedu jaunu grāmatu, — viņa teica. — To, kuru… nupat dabūju. Ceru, ka jums tā patiks.

—          Es arī ceru, — viņš piekrītoši noteica, taču bez kādas pārliecības. — Var jau būt, ka pēc zināma laika kāda man tiešām iepatiksies. Bet tomēr pasakiet, ko jūs domājat par to, ka šodien esat šeit atbraukusi.

—          Es domāju, ka nevar atstāt slimu cilvēku vienīgi nēģeru uzraudzībā, — viņa teica, noliekusies pār grāmatu. — Šī grāmata saucas …

—          Kādēj tad nevar pieņemt slimo kopēju? Jums nav ko braukāt tik lielu gabalu.

Beidzot Narcisa paskatījās uz viņu ar savām nopietnajām, izmisušajām acīm.

—    Kādēj jūs braucat, ja nevēlaties? — viņš neatlaidās.

—          Man tas nav grūti, — viņa atbildēja. Tad atvēra grāmatu. — Šī grāmata saucas …

—           Nevajag, — Bejards pārtrauca viņu. — Man jau tāpat būs cauru dienu jāklausās šajā savārstījumā. Labāk mazliet parunāsimies.

Bet viņas galva palika noliekta un rokas nolaistas uz atvērtās grāmatas.

—    Kādēj jūs baidāties runāt ar mani?

—          Baidos? — viņa atkārtoja. — Varbūt jūs gribat, lai eju prom?

—          Pie velna, nē taču! Es gribu, lai jūs kaut reizi kā cilvēks parunātos ar mani. Nāciet šeit.

Narcisa, neskatoties uz viņu, kā aizsargādamās pacēla rokas, it kā viņš nebūtu bezpalīdzīgi guļošs cilvēks divu jardu attālumā.

—    Nāciet šeit tuvāk! — viņš nokomandēja.

Viņa, cieši satvērusi grāmatu, piecēlās.

—          Es aizeju, — viņa sacīja. — Pateikšu Saimonam, lai turas tuvumā, ja jums būtu kas vajadzīgs. Uz redzēšanos.

—    Pagaidiet! — viņš izsaucās.

Viņa aši devās uz durvīm.

—   Uz redzēšanos.

—           Bet jūs nupat vēl teicāt, ka mani nevar atstāt vienīgi nēģeru uzraudzībā.

Pie durvīm viņa apstājās, un viņš ar saltu viltību piemetināja:

—          Ko es vakarā sacīšu krustmātei Dženijai, kura lūdza, lai jūs pasēdētu pie manis? Nu, kādēļ jūs baidāties no cilvēka, kurš ir pilnīgi nolikts uz lāpstiņām šai sasodītajā čuguna trakokreklā?

Taču Narcisa tikai bezcerīgi raudzījās viņā ar savām nopietnajām acīm.

—          Velns parāvis, nu tad ejiet! — viņš izgrūda. Un sparīgi aizgrieza galvu un atkal raudzījās ārā pa logu, bet viņ<i apsēdās atpakaļ krēslā.

—          Ka saucas tā grāmata? — viņš laipni jautāja. Viņa pateica grāmatas nosaukumu.

—    Nu labi, palasiet! Es tik un tā drīz aizmigšu.

Narcisa atvēra grāmatu un sāka steidzīgi lasīt, kā cenzdamās patverties aiz barjeras, ko viņas balss it kā uzcēla starp viņiem. Bejards gulēja pilnīgi nekustīgi, un viņa lasīja un lasīja, noliekusi galvu pār grāmatu, sajuzdama, kā aiztek laiks, it kā mēģinādama to apsteigt. Viņa pabeidza teikumu un, galvu nepaceldama, apklusa, bet gandrīz vai tai pašā mirklī viņš ierunājās:

—          Lasiet vien tālāk, es neguļu. Varbūt jums nākošreiz palaimēsies.

Tuvojās pusdienas laiks. Ik stundas ceturksni kaut kur nosita pulkstenis, bet citādi mājā valdīja absolūts klusums. Saimons lejā sen bija pārstājis rosīties, taču reizumis līdz viņai nonāca neskaidra balsu murdoņa. Zarā aiz loga lapas bija pilnīgi nekustīgas, un neskaitāmas skaņas svelmainajā gaisā saplūda miegainā dūkoņā: nēģeru murmināšana, mājlopu balsis stallī un laidarā, ūdens sūkņa ritmiskā stenēšana, pēkšņa mājputnu sacelta kakofonija dārzā zem loga un Aisoma neskaidrie izsaucieni, kad viņš trenca tos prom.

Bejards bija aizmidzis, un, to ievērodama, Narcisa atskārta, ka neviļus pārstājusi lasīt. Un viņa sēdēja, turot atšķirtu grāmatas lappusi, no kuras neviens vārds nebija nonācis līdz viņas apziņai, un raudzījās viņa mierīgajā sejā. Tā atkal atgādināja bronzas masku, ko slimība bija šķīstījusi no trakulīgā neprāta, taču šis neprāts — vienīgi ne tik atklātā veidā — vēl arvien snauda kaut kur zem tās… Narcisa, nolaidusi rokas uz atvērtās lappuses, pagrieza galvu un sāka raudzīties ārā pa logu. Aizkari bija pilnīgi nekustīgi. Uz zara, kas bija nolīcis priekšā logam, saules pirksti taustīja sastingušās lapas, un arī viņa sēdēja kā sastingusi, elpodama tik nemanāmi, ka tērpam ne krociņa neietrīsējās, domādama, ka spētu rast mieru vienīgi tad, ja pasaulē vīriešu vispār nebūtu.

Pulkstenis nosita divpadsmit. Tūliņ pat gaitenī atskanēja sēcoša elpošana un klusa, slapstīga, tāda kā lielas žurkas skripstināšanās līdz ar citām tamlīdzīgām skaņām un kā pats mērkaķu vectēvs durvīs pabāza galvu Saimons.

—    Vai viņš vēl guļ? — viņš čerkstoši čukstēja.

—    Šššš. — Narcisa brīdinoši pacēla roku.

Saimons, smagi tusnīdams un kājas šļūcinādams, uz pirkstgaliem ienāca istabā.

—    Klusāk, — Narcisa aši teica, — tu viņu uzmodināsi.

—    Pusdienas gatavas, — viņš vēl arvien tikpat čerkstoši pavēstīja.

—    Vai nevar pagaidīt, kamēr viņš uzmostas? — Narcisa tik tikko dzirdami jautāja. — Saimon! — viņa iečukstējās un pietrūkās kājās, bet viņš jau bija ticis līdz galdam un neveikli rakņājās pa grāmatu kaudzi, un beigu beigās ar lielu blākšķi pamanījās nogāzt tās zemē. Bejards atvēra acis.

—    Ak kungs, atkal jau tu esi klāt, — viņš teica.

—    Vai dieniņ! — Saimons tēlotā apjukumā iesaucās. — Laikam tak mēs ar mis Benbovu būsim viņu uzmodinājuši.

—          Es tiešām nespēju saprast, kādēļ tu nevari mierīgi paciest, ka cilvēks guļ aizvērtām acīm, — Bejards sacīja. — Paldies dievam, ka jūs neesat savairojušies kā moskīti.

—    Jūs tikai paklausieties uz viņu, — Saimons teica.

—     Ķīvēdamies viņš laižas miegā un ķīvēdamies ceļas augšā. Elnora iztaisījusi jums pusdienas.

—    Kādēļ tad tu nenes tās augšā? — Bejards jautāja.

—     Mis Benbovai arī. Ja vien jūs negribat pusdienot lejā? — viņš piemetināja.

Ar visām savām kustībām un izdarībām Saimons pats sevi izkariķēja. Nu viņš pieņēma apvainotu cienīguma izteiksmi.

—Ciemiņiem īstā vieta ir ēdamistaba, — viņš teica.

—          Jā, es iešu lejā, — Narcisa sacīja. — Negribu sagādāt Saimonam liekas pūles.

— Kas nu par pūlēm! — Saimons izsaucās. — Jums tikai tas nepiedien…

—          Es iešu lejā, bet tu uznes pusdienas misteram Bejardam, — Narcisa sacīja.

—          Jā, mem, — Saimons noteica un devās uz durvju pusi. — Nāciet tikai lejā! Elnora jau būs jums cēlusi galdā.

Viņš aizgāja.

—    Es centos viņu atturēt… — Narcisa iesaka.

—          Es zinu, — Bejards pārtrauca viņu. — Ēdienu rei•ž<\s vii.i.'j neļauj nevienam gulēt. Bet jūs ejiet vien lejā pie galda, clladl viņš «užstn-ps visu alkal uz virtuvi. Un manis dēļ jums nav jāsteidzas atpakaļ, — viņš piebilda.

— Nav jāsteidzas atpakaļ? — Pie durvīm Narcisa apstājās un atskatījās uz viņu. — Ko jūs ar to gribat sacīt?

—Lasīšana jūs droši vien nogurdinājusi.

A-ā, — viņa noteica un novērsa skatienu, un, dziļi nomākta, palika stāvam.

—Klausieties, — viņš pēkšņi ierunājās. — Vai jums ir slikti? Vai jums nevajadzētu braukt mājās?

— Nē, — viņa atbildēja, tad sakustējās. — Es drīz būšu atpakaļ.

Viņa ieturēja maltīti drūmi greznajā, vientulīgajā ēdamistabā, kamēr Saimons, uzsūtījis Bejardam pusdienas ar Aisomu, grozījās turpat ap galdu un ar nenogurstošu neatlaidību mieloja viņu ar dažādiem ēdieniem vai, atnpiedies pret bufeti, purpināja nesakarīgu monologu, kuram neb^a sākuma un diez vai jebkad bija paredzams gals. Tas vēl arvien plūda Narcisai nopakaļ, kad viņa «Irvās pa gaiteni prom; tas skanēja ari vēl tad, kad viņa i<iu atradās parādes durvīs; tas turpinājās, it kā nespēdams apstāties, it kā pats sava skanējuma aizrauts, it kā pats savas inerces nests.

Neciešami spožajā saulē pie terases ziedēja spilgti lā•umainā salviju dobe. Aiz tās tveicē virmoja iebraucamais cejš, kurš tālāk zem ozolu un balto akāciju velves kā zaļš, vēss tunelis sliecās lejup līdz vārtiem un ieplūda svelmainajā lielceļa lentē. Aiz lielceļa pletās lauki ar šur tur izkaisītiem, nekustīgiem mežu puduriem, stiepdamies līdz pat kalniem, kas izkusa jūlija zilajā dūmakā.

Narcisa savā baltajā tērpā brīdi pastāvēja pie durvīm, piespiedusi vaigu pie vēsās, gludās stenderes, juzdama ap sevi vieglu, nez no kurienes plūstošu vēsmu, lai gan nekustējās ne lapa. Saimons ēdamistabā bija visu novācis, un reizē ar šo vēsmu, kas bija pārāk silta, lai to varētu saukt par vēju, līdz viņai no virtuves atplūda miegaina balsu murdoņa.

Beidzot viņa augšstāvā izdzirda soļus un atcerējās, ka Aisoms teicās uznest Bejardam pusdienas, un pagriezās un atbīdīja viesistabas durvis, un iegāja iekšā. Aizvirtņi bija cieši aizdarīti, un gaismas strēle, kas ieplūda pa atvērtajām durvīm, vērta telpu tikai vēl drūmāku. Pustumsā viņa piegāja pie klavierēm un brīdi pastāvēja pie tām, pieskardamās putekļainajai virsmai un domās iztēlodamās mis Dženiju staltu un apņēmīgu sēžam turpat līdzās uz krēsla. Viņa dzirdēja, kā Aisoms nonāk lejā pa kāpnēm; drīz vien viņa soļi aizskanēja un noklusa, un viņa izvilka klavieru soliņu un apsēdās, uzlikdama rokas uz aizvērtā vāka.

Saimons, kaut ko purpinādams, atkal atgriezās ēdamistabā, un drīz viņam sekoja Elnora, un viņi, traukus šķindinādami, sarunājās savās sulīgajās balsīs, kas viļņveidīgi cēlās un krita, vārdiem saplūstot kopā, it kā tajos nebūtu līdzskaņu. Tad abi aizgāja, bet Narcisa, atspiedusi rokas pret vēso koku, vēl arvien sēdēja tumšajā, klusajā telpā, kur, liekas, pat laiks bija it kā sastāvējies.

Pulkstenis nosita vēl vienu reizi, un viņa sakustējās.

«Es esmu raudājusi,» viņa nodomāja. — Es esmu raudājusi, — viņa izdvesa sērīgu čukstu, kā izgaršodama savas skumjas un vientulību. Viņa stāvēja pie augstā, viesistabas durvīm līdzās novietotā spoguļa un lūkojās savā neskaidrajā attēlā, piespiedusi pirkstu galus pie deniņiem. Tad devās tālāk, taču pie kāpnēm atkal apstājas, ieklausījās. Tad sparīgi devās augšup un caur mis Dženijas istabu iegāja viņas vannas istabā, un nomazgāja seju.

Bejards gulēja tai pašā stāvoklī, kā Narcisa bija viņu atstājusi. Tagad viņš smēķēja cigareti. Pēc katra ievilkta dūma viņš nevērīgi nokratīja pelnus uz apakštasītes, kas atradās turpat līdzās uz gultas malas.

—   Nu? — viņš sacīja.

—   Tā jūs vēl nodedzināsiet visu māju, — viņa teica, paņemdama apakštasīti. — Mis Dženija jums tā neļautu darīt.

—    Es zinu, — viņš, juzdamies mazliet neveikli, piekrita, un viņa pievilka pie gultas galdu un uzlika apakštasīti uz tā.

—    Vai tā būs ērti?

—    Jā, paldies. Vai viņi jūs kārtīgi paēdināja?

—    O jā! Saimons centās visiem spēkiem. Vai palasīt vēl, vai jūs vēlaties gulēt?

—   Lasiet, ja jums nav nekas pretim. Tagad es laikam vairs neaizmigšu.

Vai tas būtu piedraudējums?

Hejards aši paskatījās uz viņu, vēroja, kā viņa apsēžas un paņem grāmatu.

Kas ar jums noticis? — viņš noprasīja. — Pirms pusdienām jūs bijāt pilnīgi ierāvusies sevī. Vai Saimons iedevis jums kaut ko iedzert?

—    Nē, tik ļauni vis nav. — Un viņa mazliet nervozi iesmējās un atvēra grāmatu. — Es aizmirsu, kur mēs palikām, — viņa teica, steigšus šķirstīdama lapas. — Vai jūs… Ak nē, jūs taču bijāt aizmidzis! Vai lai atsāku no tās vietas, kur jūs pārstājāt klausīties?

—    Nē, lasiet, kur pagadās. Manuprāt, tur visur ir viens un tas pats. Ja jūs panāktu mazliet tuvāk, tad es varbūt neaizmigtu.

, — Ja vēlaties, guliet. Man nav nekas pretim.

Tātad jūs nenāksiet tuvāk? — viņš noprasīja, vērodams viņu ar savu drūmo skatienu.

Viņa pievilka krēslu tuvāk pie gultas un atkal atvēra grāmatu, un sāka to šķirstīt.

•— Tas laikam bija kaut kur ap šo vietu, — viņa nedroši teica. — Jā.

Viņa pārlaida acis vairākām rindiņām, tad sāka lasīt, liet lappuses beigās apjuka — un viņas balss izdzisa. Viņa pašķīra lapu uz priekšu, tad atkal atpakaļ.

—   To es esmu jau lasījusi. Jā, nu es atceros. — Viegli saraukusi rāmo pieri, viņa šķīra lapu pēc lapas uz priekšu. — Laikam arī es esmu gulējusi, — viņa teica un apmulsusi draudzīgi paskatījās uz viņu. — Kā rādās, esmu izlasījusi neskaitāmas lappuses …

—    Sāciet, kur pagadās, — viņš atkārtoja.

•— Nē, pagaidiet, tas bija šeit.

Viņa atkal sāka lasīt un atrada zaudēto stāstījuma pavedienu. Reizi vai divas viņa aši pacēla acis un sastapa sev pievērsto Bejarda skatienu — drūmu, bet mierīgu. Pēc kāda laika Bejards vairs neraudzījās uz viņu, un vēlāk, redzēdama, ka viņa acis ir ciet, Narcisa nodomāja, ka viņš aizmidzis. Izlasījusi nodaļu līdz beigām, viņa apklusa.

—    Nē, es vēl neguļu, — viņš miegaini teica.

Kad viņa vēl arvien nelasīja, viņš atvēra acis un palūdza cigareti. Viņa nolika grāmatu sānis un uzdedza sērkociņu, lai viņš varētu aizsmēķēt, un atkal paņēma grāmatu.

Lēni ritēja stunda pēc stundas. Nēģeri bija aizgājuši, un mājā valdīja klusums, kurā dzirdēja tikai viņas balsi un ik stundas ceturksni pulksteņa sitienu; ārā ēnas, klusās vakara priekšvēstneses, sliecās arvien zemāk un zemāk. Bejards gulēja, kaut gan bija domājis, ka neaizmigs, un pēc kāda laika Narcisa pārtrauca lasīšanu un nolika grāmatu sānis. Ģipša korsetē iežņaugtais augums zem palaga bija it kā sastindzis, un Narcisa sēdēja un skatījās viņa izaicinošajā, nekustīgajā sejā un visā šai nožēlojamajā pārdrošnieka karikatūrā, un viņas klusās skumjas pārmāca bezgalīgs žēlums pret viņu. Viņam taču nebija it nekā tuva, viņš bija tik… tik… ciets… Nē, tas nebija īstais apzīmējums. Bet vārds «salts» aizslīdēja viņai garām; viņa spēja saprast, ka cilvēks var būt ciets, taču ne to, ka tas var būt salts …

Diena lēnām slīga uz vakara pusi. Narcisa sēdēja, iegrimusi domās, klusi un mierīgi raugoties ārā pa logu, kur nekustējās ne lapiņa, it kā gaidīdama, lai kāds viņai pateiktu, ko tagad darīt, pilnīgi zaudējusi priekšstatu par laiku, kas šķita pārtapis tumšā, rāmi plūstošā straumē, un viņa raudzījās tajā tik ilgi, kamēr ūdens maģiskā vara aizbūra pašu ūdeni prom.

Pēkšņi viņš izgrūda kādu neskaidru skaņu, un Narcisa spēji pagrieza galvu un ieraudzīja, ka viņa ķermenis ģipša korsetē briesmīgi saspringst, rokas sažņaudzas un zobi sakožas, un, kamēr viņa tā sēdēja — gluži bāla, sastingusi aiz bailēm —, šī skaņa atkārtojās. Caur viņa zobiem izlauzās šņācoša elpa un tad kliedziens, kas izvērtās rupju lamu straumē, un, kad viņa beidzot pietrūkās kājās un stāvēja, rokas piespiedusi pie lūpām, viņa ķermenis atslāba un no sviedriem noplūdušās sejas Narcisā raudzījās platas, neatlaidīgas acis, kurās vīdēja šausmas un salts, ārprātīgs niknums un izmisums.

—    Šoreiz viņš man gandrīz trāpīja, — viņš sausā, neskanīgā balsī teica, vēl arvien vērdamies viņā ar savām platajām, nāves baiju aizēnotajām acīm. — Ap krūtīm man bija tāda kā cilpa, un pie katra šāviena viņš to savilka ciešāk… — Viņš sāka neveikli taustīties ap palagu, cenzdamies to uzraut līdz sejai. — Pasniedziet man, lūdzu, kabatas lakatiņu. Tam vajag būt tur, augšējā atvilktnē.

—    Jā, jā, — Narcisa nočukstēja un piegāja pie kumodes, un drebēdama pieķērās pie tās, lai varētu noturēties k-ijcis, un sameklēja kabatas lakatiņu, un aiznesa to Bejardam. Viņa mēģināja noslaucīt Bejarda pieri un seju, bet beigu beigas viņš paņēma kabatas lakatiņu un izdarīja to pats. Jūs mani pārbiedējāt, — viņa ievaidējās. Jui mani tik briesmīgi pārbiedējāt… Es domāju, ka…

—    Piedodiet, — viņš īsi noteica. — Tas nebija ar nodomu. Es gribētu vienu cigareti.

Narcisa pasniedza viņam cigareti un aizdedzināja sērkociņu, bet viņai tik stipri drebēja roka, ka viņam atkal vajadzēja satvert viņas delma locītavu, un, to vēl arvien neatlaizdams, viņš pāris reižu dziļi ievilka dūfnu. Viņa centās atbrīvot roku, bet viņš turēja to kā tērauda spīlēs, un viņa vairs nespēja noturēties kājās un atslīga krēslā, bailēs un šausmās lūkodamās viņā. Viņ§ dziļiem vilcieniem steigšus izrāva cigareti līdz galam un, vēl arvien neatlaizdams viņas roku, pēkšņi bez kād^a ievada sāka runāt par savu mirušo brāli. Tas bija baigs stāsts bez iesākuma, briesmīgi un nevajadzīgi nežēlīgs un reizēm cinisks un rupjš, bet varbūt taisni šī nežēlība neļāva kļūt tam apvainojošam, tāpat kā rupjība — piedauzīgam. Un aiz visa tā bija nojaušama viņa sīvā ciņa ar savu maldīgo un iecirtīgo lepnumu, un Narcisa ar drausmu pilnu skatienu kā hipnotizēta raudzījās viņā, vienu roku piespiedusi pie mutes, kamēr otra vēl arvien palika saspringusi viņa žņaudzošajā plaukstā.

—   Viņš nāca līčločiem, tādēļ es nespēju trāpīt tam fricim. Tiklīdz es notēmēju uz frici, tā Džons ienira starpā un man vajadzēja strauji uzlidot augšā, lai viens vai otrs neietriec ložu kārtu man ribās. Tad viņš vairs netaisīja savus līčločus, un, tiklīdz es redzēju, ka viens spārns noslīgst, tā tūliņ sapratu, ka viņam vakars. Tad es redzēju, ka spārnu apņem liesmas un viņš paraugās atpakaļ. Nevis uz frici, bet uz mani. Tad arī šis pārstāja šaut, un kādu brīdi mēs visi trīs it kā sēdējām gaisā. Es nesapratu, ko Džons grib darīt, kad pēkšņi redzu — viņš izlaiž kājas. Tad viņš pa vecam paradumam parādīja man garu degunu un uzsita fricim knipi, un atgrūdās, un izlēca. Viņš lēca ar kājām pa priekšu. Tā krītot, necik tālu nevar tikt, un drīz vien viņš nometās plakaniski. Tieši zem viņa atradās mākonis, un viņš iekrita tajā tieši uz vēdera. Ja tā uz vēdera ielec ūdenī, tad šķiet — zarnas izšķīst uz visām pusēm. Taču no mākoņa neiznira ne viņš pats, ne tas, kas no viņa atlika. Es skaidri zinu, ka biju tur priekšā, kad viņš varēja parādīties, jo, kamēr es tur apakšā gaidīju, viņa lidmašīna, visa vienās liesmās, pēkšņi nāca man tieši uz galvas. Es parāvos sāņus, bet tā kalaša iztaisīja svecīti un sagriezās sāņus, un atkal nāca man virsū, un man vajadzēja izvairīties. Un tādēļ es nevarēju uzlasīt viņa atliekas, kad viņš parādījās zem mākoņa. Es piķēju lejā un, kad skaidri zināju, ka atkal esmu zem viņa, vēlreiz pametu skatienu apkārt. Taču viņš nekur nebija redzams, un tad es nodomāju, ka laikam vajag laisties vēl zemāk, un piķēju vēlreiz. Es redzēju, ka viņa lidmašīna ietriecās zeftiē apmēram kādas trīs jūdzes no manis, bet Džoha atliekas tā arī neuzlasīju. Un tad viņi sāka šaut uz mani no zemes …

Viņš stāstīja tālāk, un Narcisas plauksta, atravugies no mutes, noslīdēja pa otru roku lejup un sāka knibiriāt vaļā viņa pirkstus.

—    Lūdzu, lūdzu! — viņa čukstēja.

Viņš apklusa un paskatījās uz Narcišu, un atlaida pirkstus, bet, tiklīdz viņa saprata, ka ir brīva, tie atkal sažņaudzās, tagad aptverot abas locītavas. Viņa pūlējās atbrīvoties, briesmīgās izbailēs raudzīdamās viņā, bet viņš tikai smīnēdams atšiepa zobus un vēl ciešāk piespieda viņas sakrustotās rokas sev klāt.

— Laidiet, lūdzu, laidiet, — viņa vaidēja, cenzdamās Izrauties. Viņa juta, ka kauli pagriežas miesā itin kā vaļīgā piedurknē, redzēja saltumu viņa skatienā un stingo izsmieklu atšieptajos zobos un pēkšņi saguma, un viņas galva noslīga starp sažņaugtajām rokām, un viņa sāka bezcerīgi un izmisīgi raudāt.

Pēc kāda laika istabā atkal iestājās klusums un Bejards pagrieza galvu un paskatījās uz viņas tumšo pakausi. Pacēlis roku, viņš ieraudzīja savu pirkstu nospiedumus uz viņas delmu locītavām. Taču pat tad viņa nepakustējās, un viņš atkal nolaida plaukstu uz viņas rokām un palika nekustīgi guļam, un pēc laika arī viņa mitējās trīsēt un drebēt.

—    Piedodiet, — viņš teica, — es vairs tā nedarīšu.

Viņš redzēja vienīgi viņas tumšo pakausi, un viņas

rokas nekustīgi gulēja zem viņējās.

—   Piedodiet, — viņš atkārtoja, — es vairs tā nedarīšu.

—    Jūs vairs nekad nebrauksiet ar tik lielu ātrumu? — \ iņa, vel arvien nekustēdamās, jautāja, un viņas balss bija dobja un neskanīga.

—    Ko?

Viņa neatbildēja, un viņš, kodīdams lupas un klusībā lādēdamies, ar briesmīgām sāpēm lēni pagriezās uz sāniem un uzlika otru roku viņai uz galvas.

—    Ko jūs darāt? — viņa jautāja, vēl arvien nepaceldama galvu. — Jūs atkal salauzīsiet sev ribas.

—    Ja, — viņš piekrita, neveikli glāstīdams viņas matus.

—    Tur jau tā nelaime, — viņa sacīja. — Ka jūs vienmēr … ka jūs darāt sev pāri… tikai tādēļ, lai baidītu cilvēkus. Nekādu prieku jums pašam tas nesagādā.

—    Nē, — viņš piekrita un, karstām adatām dzeldinot krūtis, ar cietu, neveiklu roku glāstīja viņas tumšos matus. Melnās un draudīgās zvaigznes bija augstu virs viņa,

Iu>t ap viņu — miera un klusuma ielejas. Tuvojās vakars, istabā jau biezēja ēnas, un saules gaisma aiz loga, plūzdama it kā no nekurienes, bija izklaidēta, gandrīz taustāma. Kaut kur žēli un skumji māva govis. Beidzot Narcisa piecēlās sēdus, pieskardamās matiem un sejai.

—   Jūs esat sagriezies pavisam šķībi. Ja jūs tā uzvedīsieties, tad nekad nekļūsiet vesels. Griezieties atpakaļ uz muguras!

Viņš paklausīja un sakostiem zobiem, sviedru lāsēm izspiežoties uz pieres, lēni pagriezās atpakaļ, kamēr Narcisa bažīgi vēroja viņu.

—    Vai sāp?

—    Nē, — viņš atbildēja un atkal satvēra viņas rokas, kuras vairs necentās pretoties. Saule bija norietējusi, un vakara krēsla, miera un klusuma sargātāja, piepildīja istabu, un iestājās tumsa.

—   Un jūs vairs nebrauksiet ar tik lielu ātrumu? — tumsā viņa vēlreiz noprasīja.

—    Nē, — viņš atkārtoja.

VIII

Pa to laiku Narcisa saņēma vēl vienu vēstuli no sava anonīmā korespondenta. Kādu vakaru, kad viņa bija gultā ar grāmatu rokās, to atnesa Horess; viņš pieklaudzināja un atvēra durvis, un tad neziņā palika stāvot, un kādu laiku viņi abi raudzījās viens otrā pāri atsvešinātības un iecirtīgā lepnuma barjerai.

—    Piedod par traucējumu, — viņš piespiesti noteica.

Viņa palika nekustīgi guļam lampas gaismā, kas apspīdēja viņas tumšos, uz spilvena izrisušos matus, un, nolaidusi grāmatu, mierīgi un jautājoši vēroja, kā viņš pārnāk pāri istabai un apstājas pie gultas.

—    Ko tu lasi? — viņš jautāja.

Atbildes vietā viņa aizvēra grāmatu, vidū atstādama pirkstu, un pagrieza pret viņu apvāku ar uzrakstu. Bet viņš nemaz neskatījās uz to. Viņa krekls zem zīda halāta bija vaļā, un, ar šauro plaukstu pacilājis vienu otru uz naktsgaldiņa noliktu priekšmetu, viņš paņēma no tā kādu citu grāmatu.

—    Es nezināju, ka tu tik daudz lasi.

•— Nu man ir vairāk laika lasīšanai, — viņa atbildēja.

—    Jā.

Viņa roka vēl arvien kaut ko bīdīja un pārcilāja.

Narcisa gaidīja, ko viņš teiks. Bet viņš klusēja, un tad viņa jautāja:

—    Ko tu, Hores, gribi sacīt?

Viņš apsēdās uz gultas malas. Bet viņas acis vēl arvien bija naidīgi jautājošas un lūpas salti iecirtīgas.

•— Narcīt… — viņš iesāka.

Viņa nolaida acis uz grāmatu, un tad viņš piemetināja:

•— Vispirms es gribu atvainoties, ka tik bieži vakaros atstāju tevi vienu.

—    Ak tā?

Viņš uzlika roku uz viņas ceļgala.

•— Paskaties uz mani!

Viņa pacēla galvu un dzedra naidīguma pilnās acis.

i— Es gribu atvainoties, ka vakaros atstāju tevi vienu, — viņš atkārtoja.

—           Vai tas nozīmē, ka tu vairs tā nedarīsi vai arī vispār vairs nenāksi mājās?

Kādu laiku viņš sēdēja, iegrimis domās, vēl arvien turēdams nervozās rokas uz viņas apsegtā ceļgala. Tad viņš piecēlās un atkal pastāvēja pie galdiņa, šo to pārcilādams, tad pagriezās atpakaļ un apsēdās uz gultas. Narcisa atkal jau lasīja, un viņš gribēja viņai grāmatu atņemt. Viņa to neatdeva.

—           Ko tu, Hores, gribi no manis? — viņa nepacietīgi Jautāja.

Viņš atkal iegrima domās, un Narcisa vēroja viņa seju. Viņš pacēla acis.

—    Mēs ar Bellu taisāmies precēties, — viņš izgrūda.

•— Kādēļ tu saki to man? Tas jau ir jāsaka Harijam.

Ja vien jūs ar Bellu nedomājat iztikt bez laulības šķiršanas formalitātēm.

—           Jā, — Horess teica. — Harijs to zina. — Viņš atkal uzlika roku uz viņas ceļgala un cauri segai sāka to glāstīt. — Tu pat nebrīnies.

—           Es brīnos par tevi, nevis par Bellu. Viņa vienmēr bijusi avantūriste.

—          Jā, — viņš piekrita. — Bet kurš tev to teica? Tu pati to neesi izdomājusi.

Viņa gulēja ar grāmatu rokā un raudzījās viņā. Viņš rupji satvēra viņas roku, viņa centās atbrīvoties, bet veltīgi.

—    Kurš tev to teica? — viņš noprasīja.

—    Neviens man nav neko teicis. Laid vaļā, Hores.

Viņš atlaida viņas roku.

—   Es zinu, kurš. Misis Djuprē.

—    Neviens man nav neko teicis, — viņa atkārtoja. «— Ej un atstāj mani vienu, Hores. — Un aiz šī naidīguma viņas acīs vīdēja bezcerīgs izmisums. — Vai tu nesaproti, ka ar runāšanu nav nekas līdzams?

—    Jā, — viņš gurdi noteica, taču vēl arvien palika sēžot uz gultas, glāstīdams viņas ceļgalu. Tad viņš piecēlās un iegrūda rokas halāta kabatās, bet pagriezdamies vēlreiz apstājās un izvilka no kabatas aploksni. — Tev vēstule. Pavisam aizmirsu. Lūdzu, piedod.

i Narcisa atkal lasīja grāmatu.

—    Uzliec uz galda, — viņa, acu nepaceldama, teica. Viņš uzlika vēstuli uz galda un gāja prom. Pie durvīm viņš atskatījās, bet viņas galva bija noliekta pār grāmatu.

Kad Horess izģērbās, viņam patiešām šķita, ka no viņa drēbēm uz rokām vēdītu Bellas asās smaržas, un pat tad, kad viņš jau gulēja gultā, tās, vēl arvien neizgaisdamas, tumsā it kā atnesa viņam blakus arī Bellas kvēlo juteklību, un līdz ar to, ka viņa paša ķermenis no miega un nomoda šķirtnes grima arvien dziļāk siltajās sapņu sfērās, Bella kļuva arvien reālāka. Tikpat reāls kļuva ari Harijs, kurš vai nu stūrgalvīgi klusēja, vai arī sašutumā vai drīzāk aizvainota zēna apjukumā, cenzdamies glābt savu aizskarto pašcieņu, kaut ko gari un plaši klāstīja filmu varoņu stilā. Pirms Horess aizmiga, viņa atmiņa ar atmiņai piemītošo pārdabisko spēju pēkšņi izgaismot kādu atsevišķu, negaidīti uzpeldējušu, no visa pārējā atrautu notikumu ar baismīgu diktofona precizitāti reproducēja kādu starpgadījumu, kuram viņš savā laikā nebija pievērsis uzmanību. Bella bija atrāvusi savu muti, bet, ar visu augumu vēl arvien piekļāvusies viņam, abām plaukstām saņēma viņa seju un cieši, jautājoši raudzījās acīs. «Vai tev, Hores, ir daudz naudas?» — «Jā,» viņš acumirklī atbildēja, «protams, ir.» Un tad Bella atkal apņēma viņu kā nāvējošas narkotikas reibīgais tvans, kā nekustīga un pārsātināta jūra un viņš pats vēroja, kā grimst dibenā.

Šī vēstule tovakar tā ari palika uz Narcisas naktsgaldiņa. Tikai otrā rītā viņa to atcerējās un atvēra.

«Es cenšos jūs aizmirst es nevaru jūs aizmirst Jūsu lielās acis jūsu melnos matus cik bāla pret tiem jūs izskatāties. Un kā jūs ejat es vēroju jūs un kā no jums nāk puķes smarža. Jūsu acis mirdz no slēpums un kā jūs ejat es drebu kā drudzī cauru nakti domādams kā jūs ejat. Es varu jūs aizskart ka jūs to nezināt. Katru dienu Bet es nevaru man jāizliek tas uz papīra jārunā tā ka Jūs nezināt kurš. Jūsu lūpas ir kā Kupidona loks un kad nāks diena es tās piespiedīšu pie savējām Kā es redzēju sapnī starp debesīm un Ellli kā drudzī. Es zinu ko jūs darāt es zinu vairāk nekā jūs domājat es redzu ka pie jums nāk vīrieši un man sirdi spiež briesmīga sāpe. Bet sargieties es esmu neprātigs cilvēks Tagad man ir vis vienalga Ja jūs miesīgi mīlēsiet vīrieti es viņu nositīšu.

Jūs neatbildat Es zinu jūs saņemat manas vēstules es redzēju vienu jūsu rokassomiņā. Adbildiet drīzāk es esmu neprātigs cilvēks un drudža dēļ nevaru aizvērt ne acu. Jums pāri es nedarīšu bet es esmu neprātigs cilvēks. Neaizmirstiet, ka jums pāri es nedarīšu, bet es esmu neprātigs cilvēks.»

Tā gāja diena pēc dienas. Tās nebija ne skumjas, ne vientulīgas, jo aizsteidzās tik drudžainā steigā, raudamas Narcišu uz divām pusēm, ka viņai nebija laika skumt, kaut arī viņas rāmā dārza vaļņi bija sagruvuši un viņa pati kā nakts dzīvnieks vai putns bija it kā notverta staru kūli un veltīgi centās no tā izrauties. Horess bija nešaubīgi aizgājis savu ceļu, un pēc ilgajiem draudzības gadiem viņi dzīvoja līdzās kā divi svešinieki, vienlīdz iecirtīgi un lepni panesdami atsvešināšanos, tik tikko slēptu zem plānas ikdienišķuma laipnības kārtiņas. Tagad gandrīz vai katru dienu Narcisa sēdēja pie Bejarda gultas, taču visai piesardzīgi sešu pēdu attālumā.

Vispirms Bejards centās izmantot draudus, pēc tam glaimus. Bet viņa palika nelokāma, un beidzot viņš atmeta visam ar roku un klusi raudzījās ārā pa logu vai gulēja, kamēr viņa lasīja. Reizēm mis Dženija pienāca pie durvīm un paskatījās uz viņiem, un aizgāja. Narcisa vairs nevairījās no viņa, ar drebošu sirdi vairs negaidīja atkal kādu jaunu izlēcienu, un reizēm pastarpām lasīšanai viņi mierīgi un bezkaislīgi sarunājās, un, kaut arī starp viņiem vēl bija dzīvs tās pievakares murgainais rēgs, ne viens, ne otrs to nepieminēja. Mis Dženija bija gribējusi izdibināt, kas īsti tai dienā noticis, taču Narcisa atturīgi un izvairīgi klusēja, un arī Bejards par to nekad nerunāja. Un tā viņus saistīja vēl kādas saites, kas nepavisam nebija apgrūtinošas. Mis Dženija bija dzirdējusi baumas par Horesu un Bellu, bet arī par to Narcisa liedzās runāt.

—    Kā nu jums labpatīk, — reiz mis Dženija dzēlīgi noteica, — es pati varu izdarīt secinājumus. Varu iedomāties, ko viņi abi — Bella ar Horesu — spējīgi savārīt. Un es par to priecājos. Šis cilvēks var pataisīt jūs par īstu vecmeitu. Tagad vēl nav par vēlu, bet, ja viņš būtu sācis māžoties pēc gadiem pieciem, jums atliktu vienīgi pasniegt mūzikas stundas. Tagad jūs vēl varat apprecēties.

—    Jūs man iesakāt precēties? — Narcisa jautāja.

—    Nevienam es neieteiktu precēties. Laulības dzīvē jūs nebūsiet laimīga, taču sievietes vēl nav sasniegušas tādu civilizācijas pakāpi, lai justos laimīgas, ja tām nav vīra, tādēj jūs varētu pamēģināt. Galu galā mēs taču spējam visu paciest. Un katra pārmaiņa cilvēkam derīga. Tā vismaz saka.

Bet Narcisa tam neticēja. «Es nekad neprecēšos,» viņa pati sev teica. «Vīrieši… tieši tad sākas visas nelaimes, ja atļauj vīriešiem ienākt savā dzīvē. Un, ja jau es nespēju atturēt Horesu, kuru tik ļoti mīlēju…» Bejards gulēja. Viņa paņēma grāmatu un klusi lasīja par dīvainiem cilvēkiem dīvainā pasaulē, kur viss notika tā, kā tam bija jānotiek. Ēnas sliecās uz austrumiem. Viņa lasīja tālāk, aizmirsusi, ka pasaulē nekas nav nemainīgs.

Pēc kāda laika Bejards pamodās, un viņa pasniedza tam cigareti un sērkociņu.

—    Nu jau vairs ilgi jums nebūs tas jādara, — viņš sacīja. — Manuprāt, jūs to nožēlojat.

Ar to viņš gribēja teikt, ka rīt viņam noņems ieģipsējumu, un viņš gulēja, smēķēdams cigareti, un runāja par to, ko darīs, kad būs atkal uz kājām. Vispirms viņš nodos remontēt automašīnu, droši vien vajadzēs to sūtīt uz Memfisu. Un, kamēr tā tiks savesta kārtībā, viņš kopā ar mis Dženiju un Narcišu dosies ceļojumā.

•— Tas būs apmēram nedēļu, — viņš piebilda. — Mašīna droši vien ir bēdīgā stāvoklī. Cerams, ka tai vismaz iekšas nav cietušas.

—           Bet jūs vairs nebrauksiet ar tik lielu ātrumu, — Narcisa viņam atgādināja. Viņš klusēja, turot degošu cigareti rokās. — Jūs apsolījāt, — viņa uzstāja.

—    Kad es to apsolīju?

—          Jūs neatceraties? Tad… tajā pievakarē… kad viņi bija …

—    Kad es jūs nobaidīju?

Viņa sēdēja un ar savām nopietnām, satrauktām acīm raudzījās Bejardā.

—    Panāciet tuvāk, — viņš teica.

Viņa piecēlās un piegāja pie gultas, un viņš saņēma viņas roku.

—          Jūs vairs nebrauksiet ar tik lielu ātrumu? — viņa neatlaidās.

—    Nebraukšu, — viņš atbildēja. — Es jums to apsolu.

Un tad viņi klusēja un Narcisas roka gulēja viņa

plaukstā. Viegls vējiņš šūpoja aizkarus, un lapas kokā aiz loga mirgoja un trīsuļoja, un čabēdamas sačukstējās savā starpā. Saule sliecās uz rietu. Kad tā nogrima aiz apvāršņa, vējiņš norima. Bejards sakustējās.

—          Narcisa, — viņš teica. Viņa paskatījās uz Bejardu. — Pielieciet man tuvāk seju.

Viņa novērsās, un labu brīdi viņi abi palika pavisam klusi un nekustīgi.

—          Man jāiet, — beidzot viņa mierīgi sacīja, un viņš atlaida viņas roku.

Ieģipsējumu noņēma, un Bejards bija atkal uz kājām, un, kaut arī drošības labad kustējās diezgan piesardzīgi, mis Dženija jau sāka viņu bažīgi vērot.

—          Kaut mums būtu pa spēkam iekārtot tā, ka viņš katru mēnesi salauztu kādu sīkāku kaulu un nevarētu triekties apkārt pa pasauli…

—          Tas nebūs vajadzīgs, — Narcisa teica. — Turpmāk viņš vairs nedarīs pārsteidzības.

—          Kā jūs to zināt? — mis Dženija uzstāja. — Kādēļ jūs tā domājat?1,

—    Viņš apsolīja.

—          Viņš varēja apsolīt visu, ko vēlaties, kamēr bija nolikts uz lāpstiņām, — mis Dženija atcirta. — Viņi visi

lo dara. Mūždien kaut ko apsola. Bet kādēļ jūs domājat,

kd viņš turēs vārdu? — Viņš man apsolīja, — Narcisa rāmi atbildēja.

Vispirms viņš ķērās pie automašīnas. Tā tika aizvilkta uz pilsētu un tiktāl salabota, ka atkal varēja ripot, taču to vajadzēja vest vēl uz Memfisu, lai iztaisnotu rāmi un salāpītu virsbūvi. Lai gan Bejarda ribas tikko bija saaugušas, viņš katrā ziņā gribēja visu darīt pats, bet tad mis Dženija teica savu vārdu, un pēc vētrainas pusstundas viņš bija pieveikts. Automašīnu aizveda uz Memfisu kāds puisis, kurš strādāja pilsētas remontdarbnīcā.

—   Ja tev tik tiešām jābrauc uz turieni, Narcisa tevi aizvedīs ar savu mašīnu, — mis Dženija viņam teica.

—    Ar to rāpuli? — Bejards nicīgi novilka. — No tā jau nevar izspiest vairāk par divdesmit vienu jūdzi stundā.

—    Paldies dievam, ka nevar, — mis Dženija atbildēja. — Un es aizrakstīju uz Memfisu, lai tur izdara tā, ka arī

tavējā neiet ātrāk.

Bejards bez mazākās humora pieskaņas drūmi paraudzījās viņā.

—   Tu tiešām tik nekrietni izrīkojies?

—   Ak dievs, Narcisa, vediet viņu prom! — mis Dženija izsaucās. — Es vairs nespēju uz viņu skatīties.

Sākumā Bejards kategoriski atteicās braukt ar Narcisas automašīnu. Viņš nelaida garām ne mazāko izdevību, lai to izsmietu, un noniecinātu, un ne par ko nesēdās tajā iekšā. Dakteris Olfords bija uzlicis viņam uz krūtīm ciešu, elastīgu apsēju, lai viņš varētu jāt ar savu zirgu, taču viņam bija radusies apbrīnojama tieksme slaistīties apkārt pa māju, ja bija atbraukusi Narcisa. Un viņa atbrauca diezgan bieži. Mis Dženija domāja, ka tas Bejarda dēļ, un, kā jau radusi, bez kādiem aplinkiem skaidri un gaiši viņai to noprasīja. Atbildes vietā Narcisa viņai pastāstīja par Horesu un Bellu.

—    Nabaga bērns, — mis Dženija teica — kā vienmēr stalta un nelokāma savā cietajā krēslā līdzās klavierēm. Tad, mazliet padomājusi, piebilda: — Ak kungs, kādi idioti ir vīrieši! Jā, jums tiešām taisnība. Es arī neprecētu nevienu no viņiem.

—   Es to nekad nedarīšu, — Narcisa atbildēja. — Es vēlētos, kaut pasaulē vīriešu nemaz nebūtu.

—    Hm, — mis Dženija noteica.

Un tad kādu pēcpusdienu viņi atradās Narcisas automašīnā un Bejards sēdēja pie stūres, lai gan Narcisa nebija gribējusi to pieļaut. Taču viņš uzvedās tīri prātīgi, un beigu beigās viņa nomierinājās. Viņi izbrauca cauri ielejai un iegriezās kalnos, un viņa jautāja, uz kurieni viņi brauc, bet viņš neko skaidri neatbildēja. Un viņa mierīgi sēdēja viņam līdzās, un ceļš slaidiem līčločiem vijās augšup starp tumšajām priedēm, kas pievakara saulē jau meta garas ēnas.

Ceļš gāja arvien augstāk un augstāk, un no katra pagrieziena skatienam pavērās saulainā ieleja un tālīnie kalni, un it visur ap viņiem bija domīgās priedes un tik tikko jaušamā, uzmundrinošā sveķu smarža. Drīz viņi uzbrauca kalna galā — un Bejards apstādināja mašīnu. No šejienes ceļš strauji gāja lejup, tad pa ieplaku taisni līdz vītolu strēlei, pāri akmens tiltam un atkal pret kalnu, kā sārta lente ievīdamies starp tumšajiem kokiem.

—    Sī ir tā vieta, — viņš teica.

—    Tā vieta? — viņa izklaidīgi atkārtoja. Automašīna, uzņemdama ātrumu, atkal devās uz priekšu, un tad viņa attapās un saprata, ko viņš bija gribējis teikt. — Jūs apsolījāt! — Narcisa izsaucās, bet Bejards nospieda droseli līdz galam, un viņa satvēra viņu aiz rokas un gribēja kliegt. Taču viņa nespēja izdvest ne skaņas, nespēja pat aizmiegt acis, lai neredzētu, kā šaurais tilts šūpodamies traucas viņiem pretim. Un viņai aizrāvās elpa un pamira sirds, kad, zariem spalgi kapājot mašīnas sānus kā krusas graudiem pa skārda jumtu, viņi iztriecās cauri vītolu pudurim un drāzās pāri mirguļojošai ūdens joslai un augšup nākamajā pakalnā. Pagriezienā mazā automašīna sasvērās sānis, atrāvās no zemes un ielidoja grāvī, un šķērseniski izlēca ārā uz ceļa. Tad Bejards izlīdzināja tās gaitu un, pakāpeniski samazinot ātrumu, uzbrauca kalnā un apstājās. Narcisa, pavērusi nobālušās lūpas, sēdēja līdzās un platām, bezcerīgām acīm lūdzoši raudzījās viņā. Tad atguva elpu un ievaidējās.

—    Es negribēju… — viņš apmulsis iesāka. — Es tikai gribēju redzēt, vai varu to izdarīt… — Un viņš apskāva Narcišu, un viņa piekļāvās viņam, ieķerdamās viņa plecos. — Es negribēju… — viņš vēlreiz sacīja, uu tad Narcisa drebošām rokām jau glāstīja viņa seju un, neprātīgi elsodama, pieplaka viņa mutei.

IX

Visu rītu viņš sēdēja aiz barjeras, nolīcis pār bankas rēķinu grāmatām, ar zināmu izbrīnu vērodams, kā viņa roka velk glītus ciparus kārtīgos stabiņos. Pēc negulētās nakts viņu bija pārņēmis tāds kā truls stingums, un viņa nogurušajās smadzenēs vairs nelocījās nu jau vairs nekad nepiepildāmās iekāres radītās saldkaisles himeras, un viņš vienīgi brīnījās, ka tās vairs neiesvel viņā izmisīgu niknumu, un tādēļ tikai pēc laba brīža viņa notrulušie nervi uztvēra jaunus draudus un lika viņam pacelt galvu. Durvīs parādījās Virdžils Bērds.

Snoupss steigšus nošļūca no sava soliņa un metās ap stūri, un iespruka vecā Bejarda kabinetā. Pieplacis pie durvīm, viņš dzirdēja, kā zēns pieklājīgi jautā pēc viņa, dzirdēja kasieri atbildam, ka Snoupss nupat vēl esot te bijis, bet, kā liekas, laikam būšot kur izgājis, dzirdēja zēnu sakām, ka tas pagaidīšot. Un viņš stāvēja, pieplacis pie durvīm, nēzdogā slaucīdams slienas no mutes.

Pēc brīža viņš uzmanīgi pavēra durvis. Zēns rāmi un pacietīgi tupēja pie sienas, un Snoupss stāvēja, dūrēs sažņaudzis drebošās rokas. Viņš nelamājās: viņa briesmīgais niknums nebija izsakāms vārdos, tikai elpa kļuva aša un draudīgi šņācoša, un viņam šķita, ka acu āboli tiek vilkti galvaskausā dziļāk un dziļāk, līdz dzīslas, kuras tos vilka, saspringa līdz pēdējai iespējai. Viņš atvēra durvis.

—   Sveiks, mister Snoups, — zēns pieceldamies laipni teica.

Snoupss devās aiz barjeras un piegāja pie kasiera.

—   Rēs, — viņš šņākdams izgrūda, — iedod man piecus dolārus!

—    Ko?

—    Iedod piecus dolārus, — viņš nosēca.

Kasieris paklausīja un kaut ko uzšņāpa uz nelielas lapiņas, kuru turpat līdzās uzsprauda uz adatas. Zēns bija pienācis pie lodziņa, bet Snoupss pagāja tam garām, un zēns, ar basajām kājām šļūkdams pa linoleja noklāto grīdu, vilkās viņam pakaļ uz kantora telpu.

—   Es meklēju jūs, bet jūs nebijāt mājās, — viņš paskaidroja.

Tad viņš pacēla galvu, bet, ieraudzījis Snoupsa seju(1 iespiedzās un sarāvās, un metās bēgt. Taču Snoupss sa-! tvēra viņu aiz kombinezona un, zēnam šausmu pārvērstā balsī spalgi spiedzot un mēģinot izlocīties, vilka viņu pāri telpai uz durvīm, kas bija vērstas pret tukšo apbūves gabalu. Zēns, kliegdams kā nepilnīgs, bezpalīdzīgi palika karājamies Snoupsa rokā, kamēr Snoupss baismīgā, aiz niknuma drebošā balsī mēģināja kaut ko teikt, ar otru roku cenzdamies iegrūst zēnam kabatā naudu. Beigu beigās tas arī izdevās un Snoupss palaida zēnu vaļā, tas aizstreipuļoja uz priekšu, atjēdzās un metās bēgt.

—    Par ko tu to puiku tā iekaustīji? — kasieris ziņkāri iejautājās, kad Snoupss atgriezās pie sava galda.

—    Par to, ka bāž degunu citu darīšanās, — Snoupss atcirta, atkal atvērdams rēķinu grāmatu.

Iedams pāri naksnīgi tukšajam laukumam, viņš pacēla acis uz mirdzošo pulksteņa ciparnīcu. Bija desmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Tuvumā nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, tikai apgaismotajā pasta ēkas vestibilā vīdēja vientuļais dežurējošā policista stāvs.

Viņš nogriezās no laukuma un raitā solī devās uz priekšu pa pilnīgi tukšu ielu ar lokveida laternām, un viņa ēna, kustēdamās soļu vienmērīgajā ritmā, sekoja viņam cauri gaismas laukumiem un atkal ienira līdzi tumsā. Aiz kāda stūra viņš iegriezās vēl klusākā ielā un drīz nonāca šaurā šķērsieliņā, kuru ieskāva biezs, pāri cilvēka augumam saaudzis sausseržu žogs, kas piepildīja naksnīgo parku ar smaržīgu aromātu. Šķērsieliņā bija tumšs un viņš pielika soli. Abās pusēs virs sausseržu žoga pacēlās māju augšējie stāvi, un šur tur starp tumšajiem kokiem paspīdēja kāds apgaismots logs. Viņš centās turēties žoga ēnā un straujā gaitā devās uz priekšu pa ieliņu, kuru nu ieskāva pagalmi. Pēc brīža bālo debesu fonā iznira vēl kāda māja un cieši noaugušu ciedru rinda, un, līzdams tālāk gar mūra žogu, viņš nonāca pie kādas garāžas. Viņš apstājās un pieliecās, un sataustīja biezajā zālē kādu mietu, un atslēja to pret žogu. Tādējādi viņš uzrāpās augšā uz žoga un no turienes — uz garāžas jumta.

Mājā bija tumšs, un viņš nošļūca lejā un slapstīdamies pārlīda pāri mauriņam, un apstājās zem kāda loga. Kaut kur mājas priekšpusē vīdēja gaisma, bet nekur nedzirdēja ne skaņas, nemanīja ne kustības, un viņš labu laiku stāvēja ieklausīdamies, slepus šaudīdams acis uz visām pusēm kā sprostā iedzīts dzīvnieks.

Ar nazi viņš viegli pacēla loga režģi un atkal ieklausījās. Tad ar ašu kustību iemetās istabā un pieplaka pie palodzes. Vēl arvien nedzirdēja ne skaņas, tikai paša sirds dobji dunēja krūtīs, un visā mājā nepārprotami bija jaušama īslaicīgas pamestības elpa. Viņš izvilka kabatas lakatiņu un noslaucīja muti.

Blakus istabā dega gaisma, un viņš devās turp. Istabas galā kāpnes veda uz otro stāvu, un, pārzadzies pāri šai telpai, viņš steigšus metās augšup un tumsā sataustīja sienu un durvis. Durvju tvereklis viņa pirkstos viegli padevās.

Tā bija īstā istaba, to viņš saprata tūliņ pat. Visur bija jūtama viņas klātbūtne, un kādu laiku viņa sirds dobji dunēja kaklā, un aiz niknuma un iekāres, un izmisuma visu ķermeni kratīja drebuļi. Beidzot viņš saņēmās, jo saprata, ka jātiek ātrāk prom, un aiztaustījās līdz gultai, un iekrita tajā, ierakās ar seju spilvenos un gulēja, locīdamies un aizžņaugti stenēdams kā dzīvnieks. Taču viņš apzinājās, ka jātiek prom, un piecēlās un aiztaustījās pāri istabai. Blāvā, tik tikko manāmā gaisma palika aizmugurē, un, meklējot durvis, viņš uzgrūdās kumodei un brīdi palika stāvam, no visām pusēm to aptaustīdams. Tad atvēra vienu atvilktni un sāka rakņāties tajā. Atvilktne bija pilna ar smalkiem, viegli smaržojošiem apģērba gabaliem, kas pēc taustes nebija atšķirami.

Viņš sagramstīja kabatā sērkociņu un uzrāva, un aizsedza to ar plaukstu, un, izvēlējies kādu mīkstu apģērba gabalu, dziestošā sērkociņa gaismā pamanīja atvilktnes stūrī vēstuļu paciņu. Viņš acumirklī tās pazina, nometa izdegušo sērkociņu uz grīdas un paņēma vēstuļu paciņu, un iebāza to kabatā, un ielika nupat uzrakstīto vēstuli atvilktnē, un vēl brīdi palika stāvam, iespiedis seju sažņaugtajā apģērba gabalā, līdz kāda skaņa lika viņam satrūkties un ieklausīties. Dārzā iebrauca automašīna, un tai mirklī, kad viņš pielēca pie loga, tās starmešu gaisma pazibēja zem palodzes un tad spoži izgaismoja atvērto garāžu, un paniskās bailēs viņš pieplaka pie grīdas. Tad metās uz durvīm un neziņā atkal pietupās, smagi elsdams caur atņirgtajiem zobiem.

Tad viņš cirtās atkal pie loga. Tagad garāža bija lumša un mājai tuvojās divi tumši stāvi, un viņš, tupēdams zemē, nogaidīja, kamēr tie pazūd skatienam. Tad, vēl arvien žņaudzīdams paņemto apģērba gabalu, izmetās ārā pa logu, brīdi palika karājamies, ar rokām pieķēries palodzei, tad aizmiedza acis un lēca.

Plīstot nošķinda stikli, un viņš, trieciena apdullināts, neveikli izplestām rokām un kājām gulēja kritiena uzjundītā sausu, smacīgu putekļu mākulī. Viņš bija iekritis seklā puķu lecektī un izrāpās ārā, un centās uzslieties kājās, un atkal nokrita, sajuzdams briesmīgu nelabumu. Bija sagriezts ceļgals, un bikšu stara lēnām piemirka siltām asinīm, un viņš, smakdams vai nost aiz nelabuma, elsdams gulēja zemē, sažņaudzis rokās apģērba gabalu, un platām, šausmu pārvērstām acīm blenza tumšajās debesīs. Tad viņš izdzirda istabā balsis un logā virs galvas iedegās gaisma, un viņš pagriezās un uzrausās četrrāpus, un klibodams aizklunkurēja pāri mauriņam, un ienira ciedru ēnā pie garāžas, un palika tur guļam, vērodams logu, pa kuru, ielūkodamies tumsā, izliecas vīrietis. Starp pirkstiem, kas bija aptvēruši ievainoto ceļgalu, sūcās asinis. Tad viņš, klusi kunkstēdams, vilkās tālāk un ar visu asiņojošo kāju uzrausās uz mūra žoga, un pārlēca tam pāri, un, ticis šķērsieliņā, nosvieda mietu zālē. Pēc kādiem simts jardiem viņš apstājās un pavilka vaļā pārplēsto bikšu staru, un mēģināja pārsiet brūci. Bet kabatas drāna acumirklī piemirka asinīm, un tās ar straumi tecēja lejup pa kāju un ieplūda kurpē.

Bankā ticis līdz tualetes istabai, viņš uzrullēja bikšu staru uz augšu un noņēma pārsieto kabatas drānu, un nomazgāja brūci. Tā joprojām asiņoja, un, redzēdams pats savas asinis, viņš sajuta spēju nelabumu, sagrīļojās un atbalstījās pret sienu. Tad novilka kreklu un cieši apsēja to ap kāju. Pakrūti vēl arvien spieda šķebīgs smagums, un viņš padzērās remdeno krāna ūdeni. Tūliņ pat kaklā sakāpa sāļums, un viņš, sviedriem noplūdis, pieķērās pie izlietnes un centās pārvarēt nelabumu. Beidzot tas pārgāja, bet kāja bija stīva un nejūtīga, un

Viņš, galīgi zaudējis spēkus, vēlējās gulēt, taču neuzdrīkstējās to darīt.

Viņš aizgāja aiz barjeras, ar kreiso kāju atstādams uz grīdas asiņainas pēdas. Ugunsdrošā skapja durvis bez trokšņa atvērās, un, neiededzis gaismu, viņš sataustīja kases atslēgu. Viņš ņēma vienīgi banknotes, taču visas, cik vien tur bija. Tad aizvēra un aizslēdza skapi, atgriezās tualetes istabā un samitrināja dvieli, un noslaucīja no linoleja savas asiņainās pēdas. Tad pa sētas pusi izgāja ārā un uzlika slēdža mēlīti tā, lai durvis aizkristu ciet. Pulkstenis tiesas nama tornī nosita divpadsmit.

Kādā nelielā šķērsieliņā starp diviem nēģeru veikaliņiem viņu gaidīja kāds melnādainais ar vecu, notriektu fordu.

Viņš iedeva šim nēģerim banknoti, un tas ar kloķi iedarbināja motoru un pienāca viņam klāt, un izbrīnā skatījās uz asiņaino apsēju zem uzplēstajām biksēm.

—    Kas noticis, saimniek? Vai esat ievainots?

—    Uzskrēju uz dzeloņstieples, — viņš īsi atbildēja. — Vai benzīns pietiks?

Nēģeris teica, ka pietikšot, un viņš apsēdās pie stūres. Braukdams pāri pilsētas laukumam, Snoupss redzēja šerifu Baku stāvam pie pasta ēkas zem laternas un klusi un izsmējīgi nolamāja viņu, un tad iegrieza kādā šķērsielā, un drīz viņa motora troksnis bija noklusis.

## CETURTĀ DAĻA

I

Bija saulaina oktobra diena. Drīz pēc pusdienām Narcisa ar Bejardu bija aizbraukuši, un mis Dženija un vecais Bejards sēdēja uz saules apspīdētās terases, kad no pagalma puses Saimona vadībā viņiem svinīgi tuvojās kāda procesija. Tā sastāvēja no sešiem nēģeriem, kuri, kā jau katoļiem parasts, bija ģērbušies visai vienveidīgās svētdienas drānās, un tās priekšgalā, ietērpies garos divrindu svārkos, soļoja milzīgs cienīga izskata nēģeris draudīgu skatienu un vērša kaklam ačgārni uzliktu apkaklīti.

— Te nu viņi ir, pulkvedi, — Saimons sacīja un tūliņ pat uznāca augšā pa kāpnēm, un nostājās pulkvedim līdzās, tā skaidri likdams visiem saprast, kurai pusei viņš jūtas piederīgs. Delegācija apstājās un cienīgi sāka mīņāties uz vietas.

—          Ko tas nozīmē? — mis Dženija jautāja. — Vai tas esi tu, tēvoci Bērd?

—          Jā, mem, mis Dženij. — Viens no delegācijas locekļiem atsedza savu sirmo ērkuli un palocījās. — Kā labi klājas?

Pārējie, mīņādamies no vienas kājas uz otru, cits pakaļ citam noņēma cepures. Barvedis savējo piespieda pie krūtīm kā kongresmenis, pozēdams fotogrāfam.

—          Paklausies, Saimon, — ko tas viss nozīmē? — vecais Bejards noprasīja. — Kādēļ tu atvedi tos melnos šurp?

—           Viņi atnākuši pakaļ tai naudai, — Saimons pasīca! dro ja.

—    Ko?

—          Naudai? — mis Dženija izbrīnā pārjautāja. — Kas tā par naudu, Saimon?

—          Viņi atnākuši pakaļ tai naudai, kuru jūs viņiem apsolījāt! — Saimons kliedza.

—          Es" tev teicu, ka nekādu naudu nedošu, — vecais Bejards kā skaldīt noskaldīja. — Vai Saimons jums sacīja, ka es taisos to dot? — viņš noprasīja atnācējiem.

—          Kas tā par naudu? — mis Dženija atkārtoja. — Ko tu, Saimon, te runā?

Delegācijas vadītājs jau pavēra muti, bet Saimons aizsteidzās viņam priekšā:

—           Bet, pulkvedi, jūs taču pats man teicāt, lai es šiem melnajiem pasakot, ka jūs viņiem samaksāšot.

—           Neko tādu es neesmu teicis, — vecais Bejards nikni atcirta. — Es teicu, ja viņi grib tevi iesēdināt cietumā, tad lai dara to veseli. To es tev teicu.

—          Bet, pulkvedi… Jūs pats man skaidri un gaiši tā sacījāt. Jums tikai izkritis tas no prāta. Mis Dženija, re ku, var apliecināt, ka jūs teicāties…

—           Neko es nevaru apliecināt, — mis Dženija pārtrauca viņu. — Pirmo reizi visu to dzirdu. Kā nauda tā īsti ir, Saimon?

Saimons uzmeta viņai nosodošu, žēlabainu skatienu.

—          Pulkvedis man teica, lai es viņiem pasakot, ka viņš samaksāšot.

—    Lai jods mani sasper, ja es tā teicu! — vecais Bejards kliedza. — Es teicu, ka nedošu ne plika graša! Un vēl es teicu, ka ādu pār acīm tev nomaukšu, ja tu viņiem atjausi traucēt mani!

—    Es arī neļaušu viņiem jūs traucēt, — Saimons samierinoši noteica. — Tieši tālab jau es gribu to nokārtot. Jūs tikai iedodiet viņiem to naudu, un pēcāk mēs paši visu noskaidrosim.

—   Lai man nokalst roka, ja es to darīšu, ja es ļaušu melnajam slaistam un liekēdim…

—    Bet kādam tak viņiem jāsamaksā, — Saimons pacietīgi paskaidroja. — Nu, sakiet, mis Dženija, — vai tā nav?

—   Tiesa gan, — mis Dženija piekrita. — Tikai es gan nebūšu tā, kas to darīs.

—    Jā, ser, tas nu visnotaļ skaidrs — kādam ir viņiem jāsamaksā. Ja kāds viņus nenomierinās, viņi iesēdinās mani cietumā. Un ko tad jūs iesāksiet? Kurš tad baros un tīrīs zirgus un kops māju, un cels galdā ēdienu? Es jau, zināms, varu iet ari cietumā, kauč arī tās akmens grīdas var galīgi sabeigt manu veselību.

Un viņš uzbūra visu acu priekšā aizkustinošu kristālskaidra cilvēka tēlu, kurš viscēlāko principu vārdā upurē sevi citu labā.

Vecais Bejards smagi nolaida kājas pie zemes.

—    Cik liela ir tā summa?

Barvedis garajos svārkos piepūtās.

—    Brāli Mūr, — viņš teica, — vai jūs nenosauktu summu, kas priekšdienās paredzētajai otrajai baptistu baznīcai pienākas no pēdējā diakona Strozera, viņam esot baznīcas padomes mantziņa amatā?

Brālis Mūrs — neliels, gaužām bikls nēģeris ar pilnīgi melnu ādaskrāsu, ģērbies melnā, drūmā, pārmērīgi garā paltrakā, — radīja nelielu satraukumu grupas priekšgalā stāvošajos un beidzot, vairāku pakalpīgu roku bīdīts un stumts, iznira priekšpusē, kur sludinātājs ar majestātisku žestu izbrīvēja viņam vietu, kaut kādā neizprotamā kārtā padarīdams viņu par uzmanības centru. Brālis Mūrs nolika cepuri zemē sev pie kājām un no labās kabatas sāka ņemt laukā sarkani raibu kabatas drānu, kurpju velkamo lāpstiņu un košļājamās tabakas plāksnīti, un, turēdams visu to brīvajā rokā, mazliet apjucis, bažīgi rakņājās tālāk. Tad viņš visu sabāza atpakaļ un no kreisās kabatas izvilka kabatas nazi, kočiņu, uz kura bija uztīta netīra aukla, nelielu siksnas gabalu ar sarūsējušu un acīm redzami nelietojamu sprādzi un, visbeidzot, nospeķotu piezīmju grāmatiņu atļukušiem stūriem. Stūķēdams visu pārējo atpakaļ kabatā, viņš nejauši nometa zemē siksnas galu un tūliņ to atkal pacēla; tad viņi abi ar sludinātāju čukstus noturēja īsu apspriedi. Pēc tam viņš atvēra piezīmju grāmatiņu un neveikli šķirstīja un šķirstīja lapas, līdz beidzot sludinātājs noliecās viņam pār plecu un atrada vajadzīgo lappusi, un iebakstīja tajā ar pirkstu.

—   Cik liela ir tā summa, sludinātāj? — vecais Bejards nepacietīgi noprasīja.

—   Brālis Mūrs jums tūliņ to nosauks, — sludinātājs it kā nodziedāja. Brālis Mūrs stīvi blenza piezīmju grāmatiņā un kaut ko neskaidri murmulēja.

—   Ko? — vecais Bejards noprasīja, pielicis saliektu plaukstu pie auss.

—    Nu, piespiediet tak viņu runāt, — Saimons teica. — Neviens netiek gudrs, ko viņš tur saka.

—   Skaļāk! — sludinātājs, sākdams zaudēt pacietību, nodārdināja.

—   Sešdesmit septiņi dolāri un četrdesmit centi, — brālis Mūrs beidzot paziņoja.

Vecais Bejards smagi atkrita krēslā un sāka neganti lādēties, kamēr Saimons ar acu kaktiņu bažīgi vēroja \iņu, tad piecēlās un, vēl arvien nespēdams norimties, pārgāja pari terasei un iegāja iekšā. Saimons atviegloti nopūtās. Delegācija atkal sāka mīņāties, un brālis Mūrs naski pamanījās nozust aiz citu mugurām. Bet sludinātājs visaugstās misijas apziņā vēl arvien saglabāja savu cienīgo stāju.

—    Kur tad tā nauda palika, Saimon? — mis Dženija ziņkāri noprasīja. — Tev taču tā bija, vai ne?

—    Tā viņi saka, — Saimons atbildēja.

—    Kur tu to liki?

—    Par to jūs neraizējieties, — Saimons viņu mierināja. — Es to it kā aizdevu.

—    Varu derēt, ka tas tiešām tā ir, — viņa sausi noteica. — Varu derēt, ka tu ne dienu nebiji spējīgs to noturēt. Šie cilvēki, dodami glabāt tev naudu, pelnījuši, ka to ari pazaudē. Kam tu to aizdevi?

—    Ek, mēs abi ar pulkvedi jau sen esam to noskaidrojuši, — Saimons nevērīgi atmeta.

Vestibilā atkal ieskanējās vecā Bejarda smagie soļi, un viņš iznāca, vēcinādams čeku.

—   Ņemiet! — viņš nokomandēja, un sludinātājs pienāca pie margām un paņēma čeku, un salocīja, un iebāza to kabatā. — Un, ja jūs būsiet tādi aunagalvas un vēl kādreiz dosiet viņam glabāt naudu, tad nedomājiet vairs nākt pie manis — vai dzirdat? — Viņš nikni paskatījās uz delegāciju, pēc tam uz Saimonu. — Un nākamo reizi, kad tu nozagsi naudu un nāksi man prasīt, lai to samaksāju, es likšu tevi iespundēt cietumā un pats personiski nodošu tevi tiesai. Tūliņ ved tos melnos prom!

Delegācija saskaņoti sakustējās, bet sludinātājs ar pavēlošu žestu to apstādināja. Viņš vēlreiz paskatījās uz Saimonu.

—   Diakon Strozer, — viņš paziņoja, — kā bijušās pirmās baptistu baznīcas garīdznieks un nākamās otrās baptistu baznīcas garīdznieks un kā baznīcas komitejas priekšsēdētājs es daru zināmu, ka ieceļu_ tevi par nākamās otrās baptistu baznīcas diakonu. Amen. Ardievu, pulkvedi Sartoris un cienītā kundze!

To pateicis, viņš pagriezās un noveda savu komiteju no skatuves.

—    Paldies dievam, tas nu ir garām, — Saimons nopūtās un, apmierināti stenēdams, panāca uz priekšu un nostājās, uz terases kāpņu augšējā pakāpiena.

—   Un neaizmirsti, ko es tev teicu, — vecais Bejards brīdinoši sacīja. — Ja vēl vienu reizi tu…

Bet Saimons jau snaikstīja kaklu uz to pusi, kur bija aizgājusi baznīcas komiteja.

—   Pasaulīt, diez kas vēl šiem vajadzīgs? — viņš novilka.

Komiteja bija griezusies atpakaļ un bikli minstinājās pie mājas stūra.

—   Nu, ko vēl jums vajag? — vecais Bejards noprasīja.

Nēģeri atkal mēģinaja izgrūst priekšplānā brāli Mūru, taču šoreiz viņš nepadevās. Beidzot sāka runāt sludinātājs:

—    Jūs, baltais cilvēk, aizmirsāt četrdesmit centus.

—    Ko?

—    Viņš saka, jums vēl jādodot četrdesmit centu! — Saimons kliedza.

Vecais Bejards eksplodēja, mis Dženija ar rokām aizspieda ausis, un komiteja šausmās bolīja acis un bijīgi klausījās, kā vecā Bejarda daiļrunība sasniedza apbrīnas cienīgus augstumus, un tad viņš no turienes metās virsū Saimonam.

—    Atdod tos četrdesmit centus un vāc viņus % no šejienes prom! — viņš auroja. — Un, ja vēlreiz tu atvedīsi to bandu, es noslānīšu jūs visus ar pātagu!

—   Apžēliņ, pulkvedi, jūs tak zināt, ka nekādu četrdesmit centu man nav. Vai tiešām viņi nevar iztikt bez tiem, ja reiz pārējo dabūjuši?

—    Nav tiesa, Saimon, — mis Dženija teica. — Tev palika pusdolārs pēc tam, kad vakar pasūtīju tev kurpes.

Saimons ar izbrīna un žēluma pilnu skatienu atkal paraudzījās uz viņu.

—   Atdod viņiem naudu! — vecais Bejards pavēlēja. Saimons lēnītiņām iebāza roku kabatā un izvilka pusdolāru, un lēni pagrozīja to plaukstā.

•— Bet varbūt šī nauda man būs vajadzīga, pulkvedi, — viņš nepadevās. — Jūs nu gan varējāt atstāt to man.

i— Atdod viņiem naudu! — vecais Bejards rēca. — Vismaz tos četrdesmit centus beigu beigās taču tu varētu samaksāt.

Saimons negribīgi piecēlās, un sludinātājs piegāja viņam klāt.

•— Bet kur ir desmit centu atlikums? — Saimons noprasīja un ātrāk neizlaida savu pusdolāru no rokām, kamēr viņam plaukstā nebija divas pieccentu monētas. Tad baznīcas komiteja devās prom.

— Tā, — vecais Bejards noteica, — un tagad pasaki, kur tu liki to naudu!

— Redzat, ser, tas bija tā, — Saimons nadzīgi iesāka. — To naudu es aizdevu.

Mis Dženija piecēlās.

—   Ak dievs, atkal tā pati vecā dziesma, — viņa aiziedama noteica.

Savā istabā, sēžot saulē pie loga, viņa vēl ilgi dzirdēja miegainajā svētdienas gaisā vecā Bejarda niknos kliedzienus un Saimona mīlīgo un izvairīgo bubināšanu viļņveidīgi pieaugam un atkal noklustam.

Bija palikusi roze, viena vienīga roze. Tā vēl arvien idedēja šajās skumjajās mirušās vasaras dienās, un, kaut arī hurmas jau sen bija izkaisījušas savas laternītes uz kāpuru vītnēm rotātajiem zariem un eikalipti un kļavas,

un pekanrieksti divas nedēļas dižojušies zelta un purP ira rotā, un zāli, kurā kā"sadrūmuši astoņdesmitgadīgi sirmgalvji laiski tupēja sienāžu vectētiņi, divas reizes l ija klājusi viegla sarma, un saulainā laikā ap dienas v idu gaiss smaržoja pēc sasafrasa, tā vēl arvien ziedēja — pārbriedusi, krāšņa un paplukuši kā norietoša varietē zvaigzne. Šajās dienās mis Dženija, uzvilkusi džemperi, strādāja dārzā un viņas zemjainajā cimdā spīdēja kaplis.

—    Šī roze atgādina vienu otru manu paziņu, — viņa teica. — Tā nesaprot, ka pienācis laiks noiet no skatuves un kļūt par vecmāmiņu.

—    Lai nu izbauda atvasaru, — iebilda Narcisa, ģērbusies tumšā vilnas kleitā. Arī viņai rokās bija kaplis, un viņa mierīgi knibinājās nopakaļ nepacietīgi sparīgajai un neapmierināti burkšķošajai mis Dženijai, praktiski neko nedarīdama. Vēl ļaunāk nekā neko, jo viņa demoralizēja Aisomu, kurš nekavējoties bija klusībā pieslējies kreisajam, pasīvajam spārnam. — Arī viņai ir tiesības uz vasaru.

—    Viens otrs cilvēks neparko nesaprot, ka vasarai pienācis gals, — mis Dženija atbildēja. — Atvasara nav attaisnojums vecišķai jaunībai.

—    Bet atvasara jau vēl nav vecums.

—    Nu labi. Kādreiz tu pati r< dzēsi.

—    Varbūt kādreiz. Bet pagč.idām es vēl netaisos kļūt par vecmāmiņu.

—    Nu, uz to pusi jau iet. — Mis Dženija ar prasmīgu kapļa cirtienu rūpīgi izcēla no zemes tulpes sīpolu un noņēma saknēm pielipušo zemi. — Bejardu mūsu dzimtā bijis pārpārēm, — viņa turpināja. — Varbūt šoreiz sauksim viņu par Džonu.

—    Jūs tā domājat?

—    Jā, — mis Dženija noteica. — Sauksim viņu par Džonu. Ei, Aisoml

Kokvilnas tīrāmā mašīna strādāja jau veselu mēnesi, attīrīdama gan Sartorisu, gan citu ielejas plantatoru, gan kalnu apvidu sīko fermeru kokvilnu.

Sartorisu īpašumu apstrādāja nomnieki. Tie gandrīz visi jau bija novākuši kokvilnu un arī vēlīno kukurūzu, un pievakarēs, kad rēnajā atvasaras gaisā kā kodīgi dūmi

jautās mūžsenas skumjas, Bejards ar Narcišu mēdza aizbraukt uz turieni, kur meža malā pie strauta nēģeri saveda savu sorgo ražu un kopīgi gatavoja sīrupu ziemai. Vienam no viņiem, kurš bija tāds kā visu nomnieku patriarhs, piederēja spiežamā mašīna un arī mūlis, ko izmantoja kā dzinējspēku. Šis nēģeris pats arī pārraudzīja sulas spiešanu un vārīšanu, par ko ņēma desmito tiesu, un vienmēr, kad ieradās Bejards ar Narcišu, mūlis vienmuļīgi un pacietīgi vilkās pa apli, kājām čabot pa sausajiem stiebriem, kamēr viens no patriarha mazdēliem laida tos smalcinātājā.

Mūlis tikai gāja un gāja pa apli, piesardzīgi likdams šauros, briežnagiem līdzīgos nagus čaukstošajā masā: mūļa kakls sakās kustējās augšup un lejup kā ļumīgs gumijas šļūtenes gabals, sāni bija noberzti gluži jēli, ausis galīgi noļukušas, un bālie, pār niknajām acīm pievērtie plaksti vedināja domāt, ka paša kustības vienmuļība viņu ir iemidzinājusi. Kādam kokvilnas lauku Homēram vajadzētu sacerēt teiksmu par mūli un viņa lomu dienvidu štatu dzīvē. Tas bija viņš, kurš vairāk nekā jebkurš cits radījums sīksti palika uzticīgs zemei, kad viss pārējais nodrebēja un padevās apstākļu satriecošajai varai, un, būdams vienaldzīgs pret notikumiem, kas salauza cilvēka sirdi, ar niknuma pilnu pacietību vilka savu ikdienas jūgu un atkaroja sagrautos Dienvidus Rekonstrukcijas dzelzs papēdim, un caur pazemību no jauna iemācīja tiem lepnumu un caur grūtību pārvarēšanu — vīrišķību; tas bija viņš, kurš bezcerīgajā cīņā veica gandrīz neiespējamo tikai un vienīgi ar ilgstošu, atriebības alku pilnu pacietību.

Viņš nav līdzīgs nedz tēvam, nedz mātei, dēlu un meitu viņam nekad nebūs; viņš ir atriebīgs un pacietīgs (kā visiem zināms, viņš nekurnēdams pacietīgi strādās kāda labā desmit gadus, lai gūtu iespēju vienreiz šim cilvēkam iespert), vientuļš, bet ne lepns, patstāvīgs, bet ne iedomīgs, ar balsi, kas izsmej viņu pašu. Izstumtais un pārijs, kuram nav ne drauga, ne sievas, ne mīļākās; viņš nezina, kas ir miesīga bauda, un nekas viņu nespēj skart; viņam nav nekādas pasaulīgas mantas, viņu nemāc kārdinājumi un nešausta sapņi, un nenomierina vīzijas; viņš nepazīst ne ticību, ne cerību, ne žēlsirdību. Kā mizantrops viņš sešas dienas nedēļā bez atlīdzības kalpo cilvēkam, kuru ienīst, ar ķēdēm piesaislits tam, ko nicina, un nedēļas septīto dienu spārda savus līdziniekus vai saņem no tiem spērienus pats. Pat dzinējs nēģeris viņu nesaprot, lai gan šī radījuma tieksmes un domāšana ir gaužām līdzīga viņējai, un viņš veic savai iedabai svešas darbības svešā vidē; viņš gādā maizi ne tikai vienai rasei, bet veselai sabiedrībai; lēnprātīgs, un viņa vienīgā mantība tiek viņam atņemta un kopā ar viņa dvēseli izvārīta līmē. Neglīts, nenogurstošs un aplam stūrgalvīgs — viņš nepadodas ne saprāta balsi j, ne glaimiem, ne solījumiem; bez gaušanās viņš veic savus necilos, vienmuļos pienākumus, kā balvu saņemdams vienīgi sitienus. Dzīvs viņš, citu dzīts, velkas pa pasauli kā vispārēja apsmiekla objekts, miris viņš netiek ne apraudāts, ne apdziedāts, ne svinīgi izvadīts, un viņa smagnējie kauli, it kā brēcot pret debesīm, balo vientuļās nokalnēs starp sarūsējušām konservu kārbām un suķēm, un vecām automašīnu riepām, bet miesa, pati to neapzinādamās, maitas putnu guzās ceļas augšup debesīs.

Parasti viņi, tuvodamies šai vietai, vispirms saklausīja spiežamās mašīnas kaukšanu un čīkstēšanu, bet, ja vējš pūta uz viņu pusi, — aso, viegli satraucošo rūgšanas un burbuļojošā sīrupa smaržu. Bejardam šī smarža patika, un viņi piebrauca tuvāk un uz kādu laiciņu apstājās, un zēns, laizdams stiebrus smalcinātājā, paslepus bolīja uz viņiem acis, kamēr viņi vēroja pacietīgo mūli un veco vīru, kurš bija noliecies pār verdošo katlu. Reizēm Bejards izkāpa ārā un piegāja parunāties ar viņu, bet Narcisa palika automašīnā un, rudens brieduma smaržu un dziļo, netveramo skumju apņemta, domīgi vēroja Bejardu un veco nēģeri: vienu — garu un kalsnu, un liktenīgi jaunu, otru — gadu nastas saliektu; un, Bejardam pašam to nemanot, viņu ieskāva viņas mīlošās dvēseles rēnais viļņojums.

Tad viņš atgriezās un apsēdās Narcisai līdzās un viņa pieskārās viņa rupjajām drānām tik viegli, ka viņš to pat nemanīja, un abi brauca atpakaļ pa aizaugušo, nelīdzeno ceļu gar krāšņajiem, rudens rotā tērptajiem mežiem, un drīz vien aiz pagrieziena starp baltajām akācijām un ozoliem vienkārša un milzīga, un pamatīga iznira baltā māja un pašā apvāršņa malā pār tik tikko manāmo kalnu svītru pilns un apaļš kā siera ritulis pacēlās oranžais pļaujas laika mēness.

Reizēm viņi palika tur līdz tumsai. Spiežamā mašīna bija apstādināta, un garā kārts kā izstiepia roka nekustīgi melnēja ugunskura gaismā. Iylūlis stallī gremoja vai mīņādamies ar purnu badīja tukšo sili, vai stāvēdams snauda neziņā par to, ko atnesīs rīts, un ugunskura gaismā kustējās ēnas. Nēģeri nu bija salasījušies kopā: večuki un sievas sēdēja uz čaukstošajām kaudzēm visapkārt ugunskuram, kurā kāds ik pa brītiņam iemeta izspiestos stiebrus, līdz reibīgi smaržīgās liesmas kā laizošas, spēja niknuma pārņemtas mēles uzšāvās gandrīz līdz koku galiem, padarīdamas vēl zeltainākas rudens zeltā mirdzošās lapas, un puiši un meičas, un bērni tupēja rāmi kā dzīvnieki, raudzīdamies ugunskurā. Reizēm viņi trīcošā balsī dziedāja bezvārdu melodijas, kurās žēlabains minors, sāpi ūzdams kopā ar sulīgiem basiem, pauda mūžsenu, skumīgu ilgošanos, un viņu tumšās, nopietnās sejas bija noliektas pret ugunskuru un lūpas pilnīgi nekustīgas.

Bet, kad parādījās baltie cilvēki, dziedāšana apklusa un nēģeri, sēdēdami vai gulēdami ap ugunskuru, uz kura vārījās nomelnējušais katls, aprauti murmināja, kuru katru brīdi gatavi izplūst sērīgā jautrībā, kamēr sauso, čaukstošo stiebru kaudžu ēnā sačukstējās un ķiķinājās puiši un meičas.

Vai nu viens, vai otrs no viņiem, vai viņi abi vienmēr iegāja kabinetā pie vecā Bejarda un mis Dženijas. Tagad tur allaž kurējās kamīns, un viņi visi četri sēdēja pie uguns: mis Dženija pie lampas ar savu sensacionālo dienas laikrakstu rokās un vecais Bejards, cigāru dūmu grīstēm apvītu galvu, atslējis čībās ieautās kājas pret kamīnu, un turpat līdzās vecais seters, kurš sapņodams sarāvās vai nodrebinājās, varbūt vēlreiz pārdzīvodams savus dižos spēka gadus vai vēl senākos jaunības laikus, kad visa pasaule bija pilna smaržu, kas satracināja kalsnā, neveiklā kucēna asinis, un kad lepnums viņam vēl nebija iemācījis būt atturīgam; un starp viņiem Narcisa ar Bejardu, viņa — nopietna un mierīga, arī sapņodama pie kamīna, un jaunais Bejards ar cigareti zobos, drūms un iekšēji saspringts, kā sasaistīts.

Tad vecais Bejards iemeta savu cigāru kamīnā un nolaida kājas pie zemes un suns atmodās un pacēla galvu, un, mirkšķinādams acis, tik saldi nožāvājās, ka arī Narcisai gribot negribot uznāca žāvas.

— Nu, Dženij?

Mis Dženija nolika laikrakstu sāņus un piecēlās.

—   Atļaujiet, es atnesīšu, — Narcisa teica.

Bet mis Dženija to nekad nepieļāva un drīz vien atgiiezās ar paplāti un trim glāzēm, un vecais Bejards atlūdza savu rakstāmgaldu un izņēma karafi ar sudraba -lizbāzni, un rūpīgi, kā izpildīdams rituālu, sajauca trīs porcijas punša.

Reiz Bejards pierunāja Narcišu uzvilkt viņa veco haki krāsas tērpu un zābakus un doties viņam līdzi oposumu medībās. Kespijs ar svītrainu lukturi un pār plecu pārmestu govs ragu un Aisoms ar džutas auduma maisu un cirvi, un četriem suņiem, kas tumsā nemierīgi raustīja saites, gaidīja abus pie vārtiem, un viņi devās uz mežu garām rēgainām kukurūzas kaudzēm, np kurām Bejards ik dienas izbaidīja kādu paipalu baru.

—    Kur mēs šonakt sāksim, Kespij? — Bejards jautāja.

—    No tēvoča Henrija fermas. Tur aiz kokvilnas šķūņa vīnogulājā viens ir. Bljū vakar vienu tur uztriecis kokā.

—    Kā tu zini, Kespij, ka tas tur vēl ir? — Narcisa jautāja.

—    Būs atpakaļ, — Kespijs pārliecinoši atbildēja. — Jau tup tur, bolās uz mūsu lākturi un ausās, vai mums līdzi nav suņi.

Viņi pārkāpa pāri žogam, un Kespijs noliecās un nolika lukturi zemē. Suņi ošņādami, neskaidri ņurdēdami, trinās un raustījās viņam gar kājām, kad viņš tos laida vaļā no saitēm.

—   Ei, Rūbij! Paliec mierā! Nu, vai nerimsies, stulbene gatavā!

Suņi lūdzošām acīm, kurās ņirbēja luktura atblāzma, smilkstēja un raustīja saites, tad aši un nedzirdami pazuda tumsā.

—   Maķenīt pagaidīsim, — Kespijs teica. — Lai šie paskatās, vai viņš tur vēl tup.

Tumsā trīs reizes kāds smalki ieķaukstējās.

—    Jaunais kucēns, — Kespijs teica. — Tāpat vien tikai palaiž savu vaukšķi. Tas vēl nav neko uzodis.

Augstu pie dūmakainajām debesīm peldēja blāvas, nespodras zvaigznes; gaiss vēl nebija atdzisis, un no zemes dvesmoja siltums. Viņi stāvēja vienmērīgās luktura gaismas oāzē, un visai pasaulei — blāvas miglas pilnam tumsas kausam zem bezgalīgās, plušķainu zvaigžņu nosētās debess velves šķietami bija tikai viena dimensija. Lukturis kūpēja, un no tā izplūda viegli kodīga siltuma strūkliņa. Kespijs pacēla lukturi un, nogriezis zemāk degli, atkal to nolika zemē pie kājām. Tad no tumsas — no meža puses atskanēja īss, skaļš un sirdīgs, un rešņs kauciens.

—    Rokā būs, — Aisoms teica.

—      Tā ir Rūbija, — Kespijs piekrita, paņemdams lukturi. — Viņa to saodusi.

Ar histērisku niknumu vēlreiz ieķaukstējās kucēns, tad atkal atskanēja rešņais kauciens. Narcisa pieķērās Bejardam pie rokas.

—      Nav kur skriet, — Kespijs viņai teica. — Viņi to vēl nav uztriekuši kokā. Nu, suņi, ašāk, ašāk!

Jaunais suns vairs neķaukstēja, bet otrs laiku pa laikam vēl skaļi iekaucās, un viņi devās uz to pusi, no kurienes nāca šī balss.

Reizēm klupdami pāri vagām, viņi sekoja lēkājošajam Kespija lukturim, un tad pēkšņi tumsu pāršķēla īsi, aprauti, četrās toņkārtās skanoši rējieni, pieaugdami līdz spiedzīgam ciescendo.

—    Nu ir rokā, — Aisoms teica.

—    Jā gan, — Kespijs piekrita. — Ejam!

Narcisa pieķērās Bejardam pie rokas, un viņi skrēja pa lekno zāli un pārrāpās pāri vēl vienam žogam. Tumsā starp kokiem pazibēja kādas acis, sekoja vēl viena rējiena zalve līdz ar saspringtu, nepacietīgu smilkstēšanu, pustumsā sāka šaudīties ēnas un suņi saskrēja viņiem apkārt.

—      Viņš Ir tur augšā, — Kespijs teica. — Vecais Bljū viņu tur redzējis.

—    Tēvoča Henrija suns arī ir te, — Aisoms sacīja.

Kespijs nokrekšķinājās.

—      To jau es zināju. Vairs nejaudā dzīties pakaļ oposumiem, bet, kolīdz sadzird, ka kāds uztriekts kokā, tā tūdaļ ir klāt kā likts …

Kespijs uzcēla lukturi sev uz galvas un sāka pētīt nelielo, vīteņiem apaugušo koku, un Bejards izvilka kabatas bateriju un ielaida lapotnē tās staru kūli. Trīs vecākie suņi un tēvoča Henrija vecais, kožu saēstais plušķis ciešā lokā tupēja ap koku smilkstēdami, laiku pa laikam īsi, aprauti ieriedamies, bet kucēns neatņemdamies vaukšķēja kā nepilnīgs.

—    Iesper tam, lai apklust, — Kespijs izrīkoja.

—          Ei, Džindžer, paliec klusul — Aisoms kliedza. Viņš nolika maisu un cirvi zemē un satvēra kucēnu, un iemiedza starp_ ceļgaliem. Kespijs ar Bejardu lēni apgāja kokam apkārt, kamēr suņi saspringti raudzījās augšup. Arī Narcisa gāja viņiem līdzi.

—    Ir gan te biezums… — Kespijs teica.

—          Redz, kur ir! — Bejards pēkšņi iesaucās. — Es viņu redzu.

Viņš raidīja kabatas baterijas staru vienā noteiktā punktā, un Kespijs nostājās viņam aiz muguras un pār plecu raudzījās augšup.

—  Kurā vietā? — Narcisa jautāja. — Kur tu viņu redzi?

—          Jā gan, — Kespijs noteica. — Tas pats ir. Rūbija nemelo. Kā teikusi, tā arī ir.

—    Kur viņš ir, Bejard? — Narcisa vēlreiz jautāja.

Bejards nostādīja viņu sev priekšā un laida kabatas

baterijas staru pāri viņas galvai uz augšu, un tad no vīteņaugu biežņas viņai pretim paspīdēja divi sarkanīgi punktiņi apmēram sērkociņa attālumā viens no otra, pamirkšķināja, izdzisa un iedegās atkal.

—          Kustas, — Kespijs teica. — Tas ir no jaunajiem. Aisom, rāpies augšā un purini zemē!

Bejards laida gaismas staru dzīvniekam tieši acīs, un Kespijs nolika lukturi zemē un sasauca suņus sev klāt. Aisoms uzrāpās kokā un pazuda vīteņaugu mudžeklī, bet viņa virzīšanos uz priekšu varēja nojaust pēc drebošajiem zariem un elpas trūkumā izmestajiem draudīgajiem, glaimīgajiem un lūdzošajiem izsaucieniem.

—           Nebaidies, tev nekas nenotiks, — viņš murmināja. — Tev gauži nedarīs, tikai iemetīs katlā. Sargies, mister, tūliņ būsi mums rokā!

Sekoja spēja čaboņa, tad tā norima un varēja dzirdēt, kā viņš uzmanīgi šķirsta zarus.

—           Redz, kur ir! — viņš pēkšņi iesaucās. — Turi ciet suņus!

—    Vai mazs? — Kespijs jautāja.

—    Nezinu. Redzu tikai purnu. Pievaldi suņus!

Koka galotne briesmīgi sadrebēja, un Aisoms, purinādams zarus, kliedza arvien skaļāk un skaļāk.

—           Nupat nāk lejā! — viņš sauca, un kāds bezveidīgs kamols lēni un negribīgi sāka velties pa zariem uz leju, tad palika uz vietas; suņi skaļi, saspringti rēja. Tad kamols vēlās vēl zemāk un Bejarda kabatas baterijas gaismā ar dobju būkšķi nokrita zemē, kur acumirklī viņam uzklupa suņi, sagriezdamies ņudzošā murskulī.

Kespijs ar Bejardu kliegdami metās tajā iekšā un beidzot atvilka suņus nost, un baterijas gaismas aplī Narcisa ieraudzīja zvēriņu, kurš, čokurā sarāvies, gulēja uz sāniem, aizmiedzis acis un piespiedis pie krūtīm sārtās ķepas, kas atgādināja zīdaiņa rokas. Ar žēlumu un dziļu pretīgumu viņa raudzījās uz nekustīgo radījumu — šo dabas paradoksu ar lapsas purnu, cilvēka rokām un garo žurkas asti. Aisoms nolēca lejā no koka, un Kespijs liki viņam pieturēt visus trīs satraukti rejošos suņus un pacēla cirvi, un, Narcisas izbiedēti ziņkārā skatiena pavadīts, pārlika to šķērsām pāri dzīvnieciņa kaklam, uzmina virsū un parāva oposumu aiz astes… Narcisa, piespiedusi roku pie mutes, metās bēgt.

Bet tumsas siena viņu apstādināja, un viņa drebēdama, mocīdamās ar nelabumu, stāvēja un vēroja, kā pārējie kustējās luktura gaismā. Tad Kespijs aizdzina suņus prom, iegrūzdams tēvoča Henrija vecajam plušķim tik briesmīgu spērienu sānos, ka tas ar šerminošu kaucienu aizklunkuroja uz māju, un Aisoms pārmeta neveikli smago maisu pār plecu, un Bejards pagriezās un sāka meklēt Narcišu.

—    Narcisa!

—    Jā, — viņa atsaucās. Viņš piegāja viņai klāt.

—    Tas ir pirmais. Šonakt mums jādabū kādu duci.

—    Nē, nē! — Viņa nodrebinājās.

Bejards cieši palūkojās viņā, tad iespīdināja kabatas bateriju viņai tieši sejā. Viņa pacēla roku un atbīdīja to sāņus.

—    Kas noticis? Vai tu esi jau nogurusi?

—    Nē … es tikai… Ejam, redz, kur viņi aiziet.

Kespijs veda viņus tālāk mežā. Zem kājām sausi čabēja lapas un krakšķēja zari. Luktura gaismā vīdēja rēgaini koki; blāvajās, nespodrajās debesīs starp puskailajiem zariem peldēja zvaigznes. Suņi skrēja pa priekšu, un viņi gāja starp rēgainajiem stumbriem, klupdami grāvjos, kur luktura gaismas aplī spīgoja smiltis un kā milzīgas, zibošas grieznes melno ja Kespija kāju ēnas, kad viņš caur dzelkšņainajiem mežrožu brikšņiem pa otru grāvja malu spraucās augšup.

—    Mums jāturas prom no strauta, — Kespijs sacīja.

Suņi var uzdurties uz kādu jēnotu, un tad līdz rītam mājās tos nedabūs.

Viņš pagriezās uz klajuma pusi, un viņi iznāca no meža un pārgāja pāri grīšļiem aizaugušai pļavai, kas smaržoja pēc saules un putekļiem, no kuriem luktura gaismas aplis ieguva viegli mirdzošu oreolu.

Tad viņi atkal iegāja mežā. Narcisa sāka nogurt, taču Bejards gāja pa priekšu, ar jauku nevērību aizmirsis par ādu iespējamību, un viņa nežēlodamās sekoja viņam pa pēdām. Beidzot kaut kur netālu atskanēja tas pats skaļais, rešņais kauciens. Kespijs apstājās.

—   Jāpaklausās, uz kuru pusi viņš iet.

Viņi stāvēja tumsā, vēlā rudens skumjajā dzestrumā starp mirstošajiem kokiem un klausījās.

—    E-hē! — Kespijs sulīgi nokliedza. — Ķer tik ciet!

Suns atbildēja, un viņi atkal virzījās tālāk, reizēm apstādamies un klausīdamies.

Suns atkal ierējās, tam pievienojās otrs, un tie abi šķietami riņķoja viņiem priekšā.

—          E-hē! — Kespijs vēlreiz nokliedza, saucienam atbalsojoties starp kokiem.

Viņi devās tālāk. Suņi atkal ierējās labu gabalu no tās vietas, kur bija atskanējis pirmais kauciens.

—          Tas ved viņus taisni turp, no kurienes nācis, — Kespijs teica. — Pagaidīsim, kamēr viņi iedzen to dziļāk.

Viņš nolika lukturi zemē un notupās tam līdzās, un Aisoms nometa savu nastu un arī notupās, un Bejards apsēdās, atspiezdamies pret koka stumbru, un novilka Narcišu zemē sev līdzās. Suņi atkal ierējās — šoreiz tuvāk. Kespijs ar acīm ieurbās tumsā, no kurienes nāca viņu balsis.

—    Kā rādās, uzgājuši jēnotu, — Aisoms teica.

—    Laikam gan. Kalnu j ēnotu.

—    Un šis iet uz to pusi, kur aslapainā palma?

•— Tā izklausās.

Viņi nekustīgi sēdēja un klausījās.

—    Tad mums būs darbiņš, — Kespijs sacīja. — E-hē!

Saules sasildītajai zemei atdziestot, gaiss bija kļuvis

dzestrs, un Narcisa pavirzījās Bejardam tuvāk. Viņš izvilka no kabatas cigarešu paciņu un pasniedza vienu cigareti Kespijam, un aizsmēķēja arī pats. Aisoms tupēja zemē, luktura gaismā bolīdams acis.

—    Iedodiet man arī, lūdzu, ser, — viņš teica.

—    Smēķis, puiškān, nav priekš tevis, — Kespijs sacīja.

Taču Bejards iedeva Aisomam cigareti, un tas tupēja, pievilcis klāt garās, izstīdzējušās kājas, bikli turēdams balto caurulīti melnajā rokā. Pēkšņi krūmos viņiem aiz muguras kaut kas nošviukstēja un saspringti ieķilkstējās, un gaismas lokā, spiedzīgi smilkstēdams, izlēca jaunais kucēns un biklām acīm, kurās plaiksnīja liesmiņas, sāka trīties gar Kespija kāju.

—    Nu, ko tu gribi? — Kespijs jautāja, nevērīgi noglaudīdams tā galvu. — Nobijies, vai?

Kucēns neveikli pietupās un, žēli smilkstēdams, iebāza purnu Kespija plaukstā.

1 — Kā rādās, viņš tur uzgrūdies lācim, — Kespijs teica. — Un citi suņi tev nepalīdzēja dabūt šo ciet?

•— Nabadziņš, — Narcisa noteica. — Vai viņš tiešām izbijies, Kespij? Panāc šurp, maziņais.

—    Citi aizskrējuši un pametuši šo vienu, — Kespijs atbildēja.

Kucēns bikli trinās gar Kespija ceļgaliem, tad palēcās un nolaizīja viņam seju.

—    Ej prom! — Kespijs izsaucās un sparīgi atgrūda kucēnu. Tas smagi atkrita sausajās lapās un uzlēca kājās, un tai brīdī rešņi un skaņi, un sulīgi tumsā atkal ierējās suņi un kucēns apcirtās un, spalgi vaukšķēdams, aizdrāzās turp. Suņi atkal ierējās; Aisoms ar Kespiju klausījās.

—    Jā, ser, — Kespijs teica, — viņš iet taisni uz to koku.

—    Tu laikam pazīsti šo apvidu kā savu kabatu, vai ne, Kespij? — Narcisa jautāja.

—    Jā, mem, kā nu nepazīšu! No bērna kājas vai simtreiz esmu to krustām šķērsām izstaigājis. Un misters Bejards — arī viņš to pazīst. Viņš te medījis bezmaz tikpat ilgi, cik es. Abi divi ar misteru Džoniju. Mis Dženija sūtīja mani līdzi, kad viņiem pirmo reizi iedeva bisi, — mani ar veco vienstobreni, kuru es nosaitēju ar auklu. Vai atceraties to veco skrotenīcu, mister Bejard? Bet šaut tā šāva labi. Kas to vairs pateiks, cik lapsu un vāveru mēs šais mežos nomedījuši! Un tāpat arī trušu.

Bejards bija atbalstījies pret stumbru. Viņš raudzījās koku galotnēs un blāvajās debesīs, un cigarete lēni izdega viņa rokā. Narcisa paskatījās uz viņa sadrūmušo, luktura gaismā krasi iezīmēto profilu un piespiedās viņam klāt. Taču Bejards nelikās to manām, un tad viņa ieslidinaja savu plaukstu viņa rokā. Bet arī tā bija salta un nekustīga, un viņš, kārtējo reizi pametis viņu, atkal klīda pa sava izmisuma vientulīgajiem augstumiem. Kespijs atkal ierunājās savā lēnīgajā, gari stieptajā balsī, kurā jautās vieglas skumjas.

—   Jā, misters Džonijs, tas tik bija mednieks. Vai atminiet, toreiz, kad mēs visi trīs…

Bejards piecēlās. Viņš nometa cigareti un rūpīgi samina to ar papēdi.

—   Ejam, — viņš teica. — Viņi nemaz neiet uz tā koka pusi.

Viņš palīdzēja Narcisai piecelties un pagriezās, un devās tālāk. Arī Kespijs uzrausās kājās un noņēma govs ragu, un pielika pie lūpām. Skaņa — gari stiepta un skumja, un skaidra — pieauga spēkā, tad, dobji atbalsodamās, noklusa, bez miņas izgaistot rāmajā tumsā.

Bija gandrīz jau pusnakts, kad Bejards ar Narcišu, atstājuši Kespiju un Aisomu pie viņu būdas durvīm, devās pa taku uz māju. Drīz vien no tumsas iznira šķūnis un dūmakaino debesu fonā starp puskailajiem kokiem arī māja. Bejards atvēra vārtiņus un, palaidis Narcišu sev pa priekšu, atkal tos aizdarīja, bet pagriezies ieraudzīja viņu turpat blakām un palika stāvam.

—    Bejard, — Narcisa čukstēja, piekļaudamās viņam, un viņš apskāva viņu un tā palika stāvam, pāri viņas galvai raudzīdamies debesīs. Viņa saņēma Bejarda seju starp plaukstām un pievilka to sev klāt, bet viņa lūpas bija saltas, un Narcisa sajuta tajās likteņa un nolemtības garšu un vēlreiz uz brīdi piekļāvās viņam, nokārusi galvu pie viņa krūtīm.

Pēc tam viņa nekad vairs negāja viņam līdzi. Tad viņš medībās gāja viens pats un, uz rīta pusi atgriezies mājās, klusi izģērbās un uzmanīgi ielīda gultā. Bet, kad viņš bija apgūlies, Narcisa, miegaini silta un maiga, piekļāvās viņam un klusi sauca viņa vārdu. Un viņi gulēja tumsā apskāvušies, uz brīdi patvērušies no viņa izmisuma, kas it kā atkāpās, un likteņa, kuram viņš nespēja izbēgt.

—    Tātad, — mis Dženija mundri noteica, noliekusies pār viras šķīvi, — jūsu dāma jūs pametusi, un tagad jūs esat atradis laiku apciemot savus radiniekus?

Horess viegli pasmaidīja.

—    Taisnību sakot, es atbraucu paēst. Šaubos, vai kaut viena no desmit sievietēm spēj būt laba mājsaimniece, bet man nu, protams, tā laime nav kritusi.

—    Jūs gribat teikt, — mis Dženija izlaboja, — ka tikai vienam no desmit vīriešiem ir tik daudz prāta, lai apprecētu labu virēju.

—    Varbūt viņi pārāk daudz domā par citiem, lai samaitātu labas virējas, — viņš sacīja.

—    Ja, pat virēja pamet darbu, kad iziet pie vīra, — jaunais Bejards noteica.

—    Kas tiesa, tas tiesa, — apstiprināja Saimons, kurš iecietinātā kreklā bez apkaklītes un svētdienas biksēs (bija pateicības diena) stāvēja, teatrālā pozā atbalstījies pret bufeti, un bez parastās smakas mazliet oda arī pēc viskija.

—    Kad es apņēmu par sievu Eifroniju, pirmajos divos laulības mēnešos viņa četras reizes tika atlaista no darba.

—   Saimons droši vien apprecēja kāda cita virēju, — dakteris Pībodijs sacīja.

—    Labāk apprecēt cita virēju nekā cita sievu, — mis Dženija noskaldīja.

—    Mis Dženij! — Narcisa pārmetoši teica. — Klusējiet!

—    Lūdzu piedošanu, — mis Dženija acumirklī attrauca. — To es nesacīju par Horesu. Tas man tāpat vien iešāvās prātā. To es sacīju jums, Lūš Pībodij. Vai tādēļ, ka sešdesmit gadus pēc kārtas jūs pateicības dienā un ziemsvētkos sēžat pie mūsu galda, jūs domājat, ka varat ierasties manā mājā, lai pasmietos par mani?

—   Lūdzu, mis Dženij! — Narcisa atkārtoja. Horess nolika karoti, un Narcisa zem galda saņēma viņa roku.

—    Ko jūs tur runājat? — Vecais Bejards, kuram aiz vestes bija aizbāzta salvete, nolaida karoti un pielika saliektu pirkstu pie auss.

—    Neko, — jaunais Bejards atbildēja. — Krustmāte Dženija atkal ķīvējas ar doku Pībodiju. Saimon, atmosties!

Saimons sakustējās un sāka palēnītēm novākt viras šķīvjus, vēl arvien uzmanīgi klausīdamies strīdiņā.

—    Jā, — mis Dženija nerimās, — tikai tādēļ, ka tas vecais ēzelis Vils Folzs, uzlikdams uz Bejarda vaiga savu ratu ziedi, viņu nenobendēja, jūs skraidāt apkārt, piepūties kā cūkas pūslis. Kāda jums tur daļa? Jūs taču viņu neizārstējāt. Vai varbūt jūs piebūrāt viņam to pumpu?

—    Saimon, vai tev nav kāds maizes gabals vai kas cits, ko mis Dženija varētu iebāzt sev mutē? — dakteris Pībodijs mīlīgi apjautājās.

Mis Dženija nikni paskatījās uz viņu, tad atkrita pret krēsla atzveltni.

—    Ei, Saimonl Kusties taču!

Saimons novāca šķīvjus un aiznesa uz virtuvi, un viesi sēdēja, vairīdamies cits citu uzlūkot, bet mis Dženija aiz tasīšu un kannu, un krūku, un citu trauku barikādes vēl arvien spļāva sēru un uguni.

—    Vils Folzs… — vecais Bejards atkārtoja. — Dženij, kad Saimons gatavos to grozu, saki, lai viņš ienāk manā kabinetā. Es gribu tur kaut ko ielikt.

Tā bija pintes lieluma blašķe ar viskiju, ko viņš vienmēr pievienoja vecajam Folzam nosūtāmajiem pateicības dienas un ziemsvētku groziem un ko večuks tad pa karotei izdalīja saviem vecajiem, bez pajumes palikušajiem draugiem, un vecais Bejards vienmēr piekodināja, lai Dženija atgādina Saimonam to, kas tāpat nekad netika aizmirsts.

—    Labi, — viņa noteica.

Saimons ienesa milzīgi lielu sudraba kafijas kannu, nolika to mis Dženijai līdzās un devās atpakaļ uz virtuvi.

—    Kurš grib tūliņ dzert kafiju? — viņa, uzrunādama visus, jautāja. — Bejards, protams, nespēs iztikt bez kafijas, tāpat kā savu mūžu nevarēs lidot. Vai ieliet jums, Hores?

Horess atteicās, un tad mis Dženija, neskatīdamās uz dakteri Pībodiju, teica:

—    Jums arī laikam būs drusku jāielej.

—    Ja tas jūs neapgrūtina, — dakteris Pībodijs mīlīgi sacīja. Viņš pamirkšķināja Narcisai un savilka seju skumīgi kautrīgā grimasē.

Mis Dženija pavilka sev tuvāk divas tasītes, un parādījās Saimons, paceltajās rokās smalki balansēdams milzīgu paplāti, ko ar plašu žestu nolika vecā Bejarda priekšā.

—    Ak dievs, Saimon, — jaunais Bejards sacīja, — kur tu šai gadalaikā izrāvi vali?

—   Jā, tā tik ir zivs, — Saimons piekrītoši noteica.

Un tā patiešām bija varena zivs — vismaz jardu gara un tik plata kā seglu pārklājs; spilgti sarkana tā jautri un bezbēdīgi, ar atvērtu muti gulēja uz šķīvja.

—    Pie velna, Dženij, — vecais Bejards nikni noburkšķēja, — kam tev tas bija vajadzīgs? Kurš gan grib pieēsties zivi novembrī, kad virtuve pilna oposumiem un tītariem, un vāverēm?

—    Bez tevis pie galda ir arī vēl citi, — viņa atcirta.

—   Ja negribi, neēd. Mūsu mājās galdā vienmēr bija zivs. Bet šie Misisipi lauķi taču ne sitami nav atradināmi no maizes un gaļas. Panāc šurp, Saimonl

Saimons nolika vecā Bejarda priekšā kaudzi šķīvju un ar paplāti rokās piegāja pie mis Dženijas, un viņa uzlika uz tās divas kafijas tases, kuras viņš pasniedza vecajam Bejardam un dakterim Pībodijam. Mis Dženija ielēja arī sev tasi, un Saimons pasniedza cukuru un krējumu. Vecais Bejards, vēl arvien īdzīgi burkšķēdams, dalīja zivi.

—   Es gan varu ēst zivi jebkurā gadalaikā, — dakteris Pībodijs sacīja.

—    Kā tad, — mis Dženija pikti noteica.

Viņš atkal neveikli pamirkšķināja Narcisai un teica:

—      Tikai man labāk garšo tās, ko izmakšķerēju pats savā diķī. Manējām ir lielāka barības vērtība.

—    Vai jums vēl arvien ir tas dīķis, dok? — jaunais Bejards jautāja.

—    Jā. Tikai šogad nekas lāgā nekožas. Eibam pagājušo ziemu bija gripa, un kopš tā laika viņš ik pa brītiņam aizmieg, un man jāsēž un jāgaida, kamēr viņš atmostas un noņem zivi no āķa, un atkal uzliek ēsmu. Bet tagad es daru tā: piesienu viņam pie kājas auklu un, kad piekožas zivs, tikai pastiepju roku un parauju auklu, un viņš atmostas. Bejard, jums kādreiz vajag atvest uz turieni savu sievu. Viņa nemaz nezina, kāds man ir dīķis.

—    Vai tu neesi to redzējusi? — Bejards jautāja Narcisai. Viņa atbildēja, ka neesot. — Tam visapkārt ir soli ar kāju paliktņiem un margas — tieši tādā augstumā, lai var atsliet makšķeres, un katram makšķerniekam stāv klāt viens melnais, kas uzliek ēsmu un noņem zivi no āķa. Es nespēju saprast, kādēļ jūs barojat visu to nēģeru varzu, dok.

—   Redzat, man viņi ir jau tik ilgi, ka es nezinu, kā tikt no šiem vaļā, ja nu vienīgi noslīcināt. Bet uzturēt viņus patiešām nav viegli. Tur aiziet visa mana alga. Ja nebūtu šie melnādainie, es jau sen būtu pametis ārsta darbu. Tieši tādēļ es cenšos izmantot katru iespēju pusdienot ārpus mājas. Ik reizi, kad dabūju paēst par brīvu, ietaupās puse manas dienas algas.

—   Cik tad īsti jums viņu ir, dakter? — Narcisa jautāja.

—    Tieši nevaru pateikt, — viņš atbildēja. — Seši vai septiņi ir reģistrēti, bet, cik tur to sīko, kas viņu zina. Turpat vai katru dienu es ieraugu atkal kādu mazuli.

Saimons ar aizrautīgu interesi vēroja viņu.

—    Vai jums, dakter, pie gadījuma neatrastos kāda brīva istabiņa? — viņš jautāja. — Te jau es raujos bezmaz kā katordznieks no agra rīta līdz melnai naktij, kamēr visus paēdinu un padzirdinu.

—    Vai tu esi ar mieru katru dienu ēst aukstu zivi un nevārītas saknes? — dakteris nopietni noprasīja.

—    Nē, ser, — Saimons mulsi atbildēja, — to nu gan droši nevaru sacīt. Reiz es jaunībā pārēdos zivi, un kopš tā laika manas iekšas vairs neņem to pretim.

—    Nu, bet mums mājās nekā cita nav.

—    Pietiek, Saimon, — mis Dženija teica.

Saimons, nekustīgi atslējies pret bufeti, izbrīna pilnām acīm domīgi vēroja dakteri Pībodiju.

—    Un jūs ar šitādiem apmēriem pārtiekat tikai no aukstas zivs un saknēm? Džentlmeņi, ar šitādu pārtiku es divās nedēļās pārvērstos ģindenī!

—    Saimon! — Mis Dženija skarbi pacēla balsi. — Lūš, lieciet viņam mieru, lai viņš dara savu darbu!

Saimons spēji atguvās un novāca zivi. Narcisa zem galda atkal saņēma Horesa roku.

—    Krustmāt Dženij, nu liec dokam mieru, — jaunai3 Bejards sacīja. Viņš aizskāra vectēva plecu. — Vai tu nevari viņai pateikt, lai liek dokam mieru?

—    Ko viņš tev dara, Dženij? — vecais Bejards jautāja. — Vai atsakās ēst?

—    Drīz mums nevienam vairs nebūs ko ēst, ja viņš te ar Saimonu tik ilgi spriedelēs par aukstu zivi un zaļiem rāceņiem, — mis Dženija atbildēja.

—    Manuprāt, jūs gaužām nejauki izturaties pret dakteri, mis Dženij, — Narcisa teica.

—    Vismaz man ir iemesls pateikties jums, ka jūs savā laikā mani atraidījāt, — dakteris Pībodijs sacīja. — Reiz es mis Dženiju bildināju, — viņš paskaidroja.

—    Ak tu, vecais, sirmais melis, — mis Dženija teica. — Savu mūžu jūs neesat to darījis.

—    Bildināju, kā nu ne! Bet to es darīju Džona Sartorisa uzdevumā. Viņš teica, viņam esot tik daudz politisku raižu, ka mājas ķildām neesot vairs spēka. Un, vai zināt, es …

—    Lūš Pībodij, jūs esat vislielākais melis zemes virsū!

—    … es viņu bezmaz vai pierunāju. Tas bija tai pirmajā pavasarī, kad uzziedēja visas tās nezāles, ko viņa atveda no Karolīnas, un spīdēja mēness, un mēs bijām dārzā, un tur dziedāja lakstīgala …

•— Tīrie meli! — mis Dženija kliedza. — Viņš savu mūžu nav …

—   Ja neticat, paskatieties uz viņas seju, 'dakteris Pībodijs teica.

—   Paskatieties uz viņas seju, — jaunais Bejards bezkaunīgi atkārtoja. — Viņa nosarkst!

Un viņa patiešām nosarka, bet viņas vaigi liesmoja kā karogi un, par spīti izsmējējiem, galva joprojām bija augsti pacelta. Narcisa piecēlās un piegāja viņai klāt, un aplika roku ap viņas staltajiem pleciem.

—    Tūliņ pat npklustiet, — viņa teica. — Jūs varat būt laimīgi, ja kaut viena no mums ir ar mieru kļūt jūsu sieva, un justies glaimoti pat par mūsu atteikumu.

—   Es arī jūtos glaimots, — dakteris Pībodijs piebalsoja, — citādi tagad nebūtu atraitnis.

— Kā šis nebūs atraitnis — tāds miesas blāķis, kurš turklāt vēl pārtiek no aukstas zivs un zaļiem rāceņiem, — mis Dženija teica. — Sēdies, mīļā! Neviens dzīvs vīrietis mani neiebiedēs.

Narcisa atgriezās savā vietā, un atkal parādījās Saimons — šoreiz Aisoma pavadībā, un labu laiku viņi nemitīgi kustējās starp virtuvi un ēdamistabu, nesdami traukus, uz kuriem bija cepts tītars un kūpināts šķiņķis, un paipala, un vāveres, un sautēts oposums saldo kartupeļu un kabaču, un marinētu biešu rotājumā, un saldie kartupeļi, un baltie kartupeļi, un rīsi, un kukurūzas biezputra, un dažnedažādi cepumi, un konservētas zemenes, un bumbieri, un cidoniju un ābolu želeja, un dzērveņu ievārījums, un marinēti persiki.

Tad visi uz brīdi apklusa un ķērās pie ēšanas, smaržīgo garaiņu un draudzīgas vēlības sārtajā atblāzmā laiku pa laikam pāri galdam paskatīdamies cits citā. Ik pēc brīža Aisoms ienesa siltu maizi, kamēr Saimons stāvēja un noraudzījās uz to visu, kā Jūlijs Cēzars savā laikā droši vien stāvēja, noraudzīdamies uz Galliju, kad tā beidzot bija viņa rokās, vai kā pats dievs tas kungs aplūkoja savu pēdējo eksperimentu, pārliecinādamies, ka tas izdevies.

—   Nu labi, Saimon, — dakteris Pībodijs, viegli nopūzdamies, teica, — es laikam tomēr ņemšu tevi pie sevis un parūpēšos, lai tev reizēm tiktu kāds kriksītis gaļas.

—    To nu, man domāt, jūs varētu gan, — Saimons piekrita, pārlaizdams ēdējiem ērgļa skatienu, un kā ģenerālis, kurš piesviež rezerves apdraudētajiem punktiem, papildināja pārtikas devas sparu zaudējušajiem kaujiniekiem. Taču pat dakteris Pībodijs drīz vien bija spiests atzīt sevi par uzvarētu, un tad Saimons ienesa trīs dažādas augļu tortes un nelielu, sātīgu plūmju pudiņu, un meistarīgi ceptu riekstu torti ar augļu un viskija piedevām, tik smaržīgu kā ambrozija un kārdinošu kā nāves grēks, un, visbeidzot, ar pravietisku svinīgumu uzlika galdā pudeli portvīna. Vieglas dūmakas aizvilktā saule sliecās pret rietu kvēli sārtajā pamalē, un tās mierīgie stari, kas plūda iekšā pa logiem, rotājās uz bufetes izlikto sudraba trauku maigi mirdzošajās, rāmi izliektajās virsmās un pret rietumiem vērstā vēdekļveidīgā lodziņa krāsainajos stiklos.

Bija novembris, miglains apnicīgs laiks, kad rudens krāšņums jau pāri, bet ziemas burvība vēl slēpjas aiz kailā horizonta, — novembris, kad gads kā šallē ietinusies ģimenes māte savu bērnu vidū bez sāpēm un ciešanām mierīgi šķiras no dzīves. Līdz ar pirmajām decembra dienām sākās lietavas, un gads nosirmoja sabrukuma un nāves priekšā. Cauru nakti un dienu bez mitas uz jumta un gar dzegām čabināja lietus. Koki nometa pēdējās stūrgalvīgās lapas un stiepa pretim bezgalīgajai tālei savus melnos un skumīgos zarus, tikai vientulīgs pekanriekstkoks parka lejasgalā spīdināja savas mūžzaļās lapas kā piemirkušas liesmas pret mūžīgo debess zilgmi, un kalni viņpus ielejas tinās biezā lietus autā.

Gandrīz katru dienu, par spīti mis Dženijas aizrādījumiem un rīkojumiem un arī smagajam nosodījumam Narcisas acīs, Bejards aizgāja ar bisi un abiem suņiem un atgriezās tikai pret rītu, izmircis līdz ādai. Un arī nosalis. Aukstām lūpām viņš pieskārās viņas lūpām, un viņam bija drūms vajāta cilvēka skatiens, un, kad kamīna dzeltenajā gaismā Narcisa piekļāvās viņam vai, klusi raudādama, gulēja līdzās viņa nekustīgajam ķermenim, viņai šķita, ka starp viņiem ir rēgs.

—    Paklausies, — mis Dženija teica Narcisai, kad tā domīgi sēdēja pie kamīna vecā Bejarda istabā, — ko tu tā sēdi? Gluži kā jukusi. Izbeidz nu vienreiz raizēties par viņu! Pusmūžu viņš ir staigājis slapjš, bet, cik atceros, tad pat ne iesnas nav dabūjis.

—    Vai tiešām? — Narcisa vienaldzīgi atjautāja.

Mis Dženija stāvēja līdzās Narcisas krēslam, vērīgi raudzīdamās viņas sejā. Tad uzlika roku viņai uz galvas maigāk, nekā Sartorisiem bija raksturīgi.

—   Varbūt tu raizējies par to, ka viņš nemīl tevi tā, kā tu vēlētos?

—    Par to nav runa, — Narcisa atbildēja. — Nevienu viņš nemīl. Pat bērnu viņš nemīlēs. Man šķiet, ka viņš nemaz nezina, ko nozīmē priecāties, skumt vai kaut ko just.

—    Tas tiesa, — mis Dženija piekrita.

Šaudīgās liesmu mēles laizīja kamīnā sprakšķošās, sveķainās pagales. Aiz loga dzisa pelēka, bezgalīga diena.

—    Paklausies, — mis Dženija pēkšņi ieteicās. — Tā ka tu vairs ne reizes nebrauktu viņam līdzi — vai dzirdi?

—   Nebraukšu. Es tikpat nespēju panākt, lai viņš nebrauc tik ātri. Neviens to nespēj.

—    Protams. Neviens arī netic, ka tas būtu iespējams, pat viņa vectēvs ne. Tas triecas apkārt kopā ar Bejardu aiz tā paša iemesla kā Bejards pats. Sartorisi. Tas viņiem asinīs. Gatavie mežoņi — visi kā viens. Nekādas jēgas ne no viena paša. — Abas cieši raudzījās šaudīgajās liesmās, un mis Dženija vēl arvien turēja roku uz Narcisas galvas. — 2ēl, ka es tevi ievilku visā šai lietā.

—    Kāds tam sakars ar jums? Neviens nav mani it nekur ievilcis. Es to darīju aiz brīvas gribas.

—          Hm, — mis Dženija nokrekšķinājās. Un tad noprasīja: — Vai ari otrreiz tu darītu tāpat? — Nesaņēmusi .itbildi, viņa atkārtoja: — Vai darītu?

—    Protams, — Naicisa atbildēja. — Vai tad jūs to

nezināt?

Tad atkal iestājās klusums un viņas ar sievietēm raksturīgo apbrīna cienīgo pasīvo drosmi bez vārdiem noslēdza savu bezcerīgo paktu. Narcisa piecēlās.

—          Ja jums nebūtu iebildumu, es aizbraukšu uz vienu dienu pie Horesa, — viņa teica.

—           Labi, — mis Dženija piekrita. — Tavā vietā es arī brauktu. Vajag mazliet parūpēties par viņu. Pagājušo nedēļu, kad Horess te bija, viņš izskatījās tāds kā novājējis. It kā nedabūtu kārtīgi paēst.

Kad viņa gāja iekšā pa virtuves durvīm, virēja Jūnisa, kura darbojās ar mīklu, pagriezās un maigi sasita tumšās plaukstas.

—           O, mis Narcīt! Veselu mēnesi neesat še redzēta. Kā ta tikāt šurp tādā lietū?

—          Es atbraucu ar ratiem. Automašīnai ceļš pārāk slapjš.

Viņa ienāca virtuvē. Jūnisa priecīgi raudzījās viņā ar vieglu skumju aizplīvurotu skatienu.

—    Nu, kā jums visiem te klājas?

—           Ēdiena viņam netrūkst, — Jūnisa atbildēja. — Par to es gādāju. Bet man spiešus jāspiež viņš ēst. Viņam vajadzīgs, lai jūs atgriežas.

—           Es arī esmu atgriezusies — kaut vai uz dienu. Kas jums šodien pusdienās?

Viņas kopīgi pacēla vākus un ielūkojās burbuļojošajos kastroļos uz plīts un cepeškrāsnī. — Ai, šokolādes torte!

—           Ar to es viņu pielabinu, — Jūnisa paskaidroja. — Viņš ēd itin visu, ko dod, ja es viņam izcepu šokolādes torti, — viņa lepni piebilda.

<— To es ticu, — Narcisa noteica. — Neviens cits neprot izcept tādu šokolādes torti kā tu.

—           Šī gan nav lāga, — Jūnisa žēlojās. — Nepavisam nav čagana.

—    Bet Jūnisa! Tā ir lieliska!

—           Nē, mem, nav tāda, kā vajadzīgs, — Jūnisa palika pie sava. Bet viņas nopietnā, kautrā seja staroja vien,

un kādu laiku viņas abas draudzīgi sarunājās, un Narcisa tikmēr izpētīja bufeti un kārbas.

Tad viņa atstāja virtuvi un uzkāpa augšā savā istabā. Uz tualetes galdiņa vairs neatradās pazīstamās kristāla un sudraba lietiņas, un atvilktnes bija tukšas, un visa istaba, klusa un pamesta, šķita pilna mēma nosodījuma. Tā bija auksta, jo kamīns kopš pavasara nebija kurināts, un līdzās gultai uz naktsgaldiņa aizmirsts un novītis, un galīgi sakaltis stāvēja mazs ziedu pušķītis zilā vāzītē. Ziedi no pieskāriena sabirza, atstādami traipus, un ūdens vāzē oda pēc puvuma. Narcisa atvēra logu un izmeta visu to ārā.

Istaba bija tik auksta, ka viņa nolēma palūgt, lai Jūnisa iekur kamīnu par mierinājumu tai viņas dvēseles daļai, kura vēl arvien mita šai telpā, domīga un mazliet skumja šai saltajā un nosodošajā pamestībā. Piegājusi pie kumodes, viņa atkal atcerējās saņemtās vēstules, mazliet satraukta pati sev pārmezdama, ka aiz neapdomības nav tās iznīcinājusi. Bet varbūt bija iznīcinājusi? Cenzdamās atcerēties, ko īsti ar vēstulēm izdarījusi, Narcisa apjuka un nodrebēja aiz bailēm. Taču viņa skaidri atcerējās, ka toreiz atstāja tās veļas atvilktnē, jā gan, ielika tās tieši tur. Bet pēc tam tās vairs nekur neatrada, un ne Jūnisa, ne Horess tās nebija redzējuši. Ka tās pazudušas, viņa atskārta dienu pirms kāzām, kad saiņoja savas mantas. Pamanījusi, ka vēstuļu vairs nav, viņa to vietā atrada citu — nepazīstamā rokrakstā rakstītu vēstuli, kaut gan nespēja atcerēties, ka jebkad būtu tādu saņēmusi. Tās galvenā doma bija visai skaidra, lai gan dažus vārdus viņa nesaprata. Bet todien viņa to izlasīja ar mierīgu atsvešinātību: gan vēstule, gan viss, kas ar to saistījās, viņu vairs nespēja skart. Un, ja arī viņa būtu visu sapratusi, šī vēstule viņu vairs nesatrauca. Tā varbūt radīja vieglu ziņkāri par dažu vārdu nozīmi, bet tas arī bija viss.

Taču viņa nespēja atcerēties, ko izdarījusi ar pārējām vēstulēm, un bailēs notrīsēja, iedomādamās, ka cilvēki varbūt uzzinājuši, ka kāds par viņu tā domājis un pat izteicis to visu vārdos. Neko darīt — vēstuļu nebija, un atlika vienīgi cerēt, ka viņa tās iznīcinājusi tāpat kā šo pēdējo, bet,, ja ne, tad mierināt sevi ar domu, ka neviens tās nekad neatradīs. Taču tas, ka šāda iespēja tomēr pastāv, viesa viņā šausmas un pretīgumu: vai tiešām viņas dziļais un citkārt neskartais miers varētu kļūt par apsmiekla objektu, vai tiešām vienmēr būs jādzīvo bailēs, ka tikai kāds svešs cilvēks nejauši nepaceļ no zemes papīra strēmelīti…

Nē, viņai jāatvaira šīs domas — vismaz pagaidām. Šī diena būs veltīta Horesam un arī viņai, lai atgūtos no tā rēgainā sapņa, pie kā viņa tvērās atmozdamās. Viņa devās lejup pa kāpnēm. Viesistabā kurējās kamīns. Taču tas bija tikpat kā izdedzis, un viņa piemeta ogles un sabikstīja, līdz tās sāka liesmot. Tas būs pirmais, ko viņš ieraudzīs, ienākdams iekšā, varbūt viņš brīnīsies, varbūt nojautīs jau iepriekš, sajutīs, ka viņa ir šeit. Viņa gribēja piezvanīt Horesam un jau grasījās doties pie tālruņa, taču beigās nolēma sagādāt viņam pārsteigumu. Bet ja nu viņš lietus dēļ nemaz nepārnāk pusdienās? Viņa iztēlojās, ka viņš lietū soļo pa ielu, un instinktīvā priekšnojautā tūliņ piegāja pie sienas skapja, kas bija iebūvēts zem kāpnēm, un atvēra durvis. Jā, nojauta nebija viņu vīlusi: viņa mētelis un lietus mētelis karājās skapī, un iespējams, ka viņam nebija arī lietussarga; un viņu atkal pārņēma nemiers un satraukums, un ne ar ko neaizēnots maigums, un viss šķita tāpat kā senajās dienās, un tas, kas vēlāk nostājās starp viņiem, izgaisa, izkūpēja kā dūmi.

Agrāk līdz ar aukstuma iestāšanos viņas klavieres tika pārstumtas uz viesistabu. Bet tagad tās vēl arvien stāvēja citā — nelielā istabiņā. Arī tur bija kamīns, taču tas vēl netika kurināts, un telpā valdīja aukstums. Saltie taustiņi zem viņas pirkstiem izdvesa kūtru akordu, kurā arī skanēja pārmetums, nosodījums, un viņa atgriezās pie kamīna un nostājās tā, lai pa logu redzētu slapjo, drūmo ciedru aleju. Nelielais pulkstenis uz kamīna dzegas viņai aiz muguras noskandēja divpadsmit, un viņa piegāja pie loga un piespieda degunu pie aukstā stikla, ar savu elpu to aizmiglodama. Nu jau pavisam drīz: viņš nebija sevišķi akurāts, tomēr nekad nenokavējās; un ik reizi, kad parādījās kāds lietussargs, viņas sirds salēcās. Taču tas nebija Horess, un viņa ar skatienu sekoja starp peļķēm laipojošajam gājējam, kamēr izdevās saskatīt tā seju, un tādēļ Horesu ieraudzīja tikai tad, kad viņš jau bija panācies līdz alejas vidum. Viņa cepures mala bija nolaista uz pieres un žaketes apkakle uzcelta līdz ausīm, un, kā jau viņa bija domājusi, viņam nebija lietussarga.

—    Ak tu, negudrais, — Narcisa teica un pieskrēja pie durvīm, un cauri matētajam stiklam redzēja, kā viņa miglainais siluets lēcieniem dodas augšup pa kāpnēm. Viņš atvēra durvis un ienāca iekšā, dauzīdams slapjo cepuri pret kāju, un tādēļ ieraudzīja Narcišu tikai tad, kad viņa pienāca gandrīz vai klāt. — Ak tu, negudrais, — viņa teica, — kur tavs lietus mētelis?

Mirkli viņš cieši raudzījās viņā ar savu nervozo un bikli nemierīgo skatienu, tad iesaucās: — Narcīt! — un viņa seja atplauka, un viņš apskāva viņu ar savām slapjajām rokām.

—    Laid! — viņa sauca. — Tu esi slapjš.

Bet viņš pacēla viņu gaisā un, piespiedis pie savām izmirkušajām krūtīm, atkārtoja: — Narcīt, Narcīt, — un, kad aukstais deguns pieskārās māsas sejai, viņa sajuta uz lūpām lietus garšu.

—    Narcīt, — Horess vēlreiz sacīja, apskaudams viņu, un viņa pārstāja pretoties un piekļāvās viņam. Tad viņš pēkšņi palaida māsu vaļā un spēji pagrieza galvu, un vērīgi ieskatījās viņai sejā, un jautāja: — Narcīt, vai tiešām tas īgnais neģēlis…

— Nē taču, nē! — viņa asi atcirta. — Vai tu esi jucis?

Tad viņa atkal piekļāvās viņam, aizmirsusi viņa slapjās drēbes, — tik cieši, it kā nekad vairs negribētu atlaist.

—   Ak, Horij, — viņa teica. — Es esmu bijusi tik nekrietna pret tevi.

III

Šoreiz tas bija fords, un Bejards redzēja, cik briesmīgi tas sāka svaidīties pa slideno, noledojušo ceļu, šoferim cenšoties sagriezt to taisni, un uz īsu sekundes daļu pamanīja, ka ādamābols starp šofera apkaklīti (šoferis bija bez kaklasaites) un sieviešu zeķi, ko tas zem cepures bija aptinis ap galvu un zem zoda sasējis mezglā, lēkā kā pārbijies pakulu maisā iemests kucēns, un klusībā nosmējās. Tas viss pazibēja un nozuda, un Bejards spēji parāva stūri. Dubļiem nošķiestais fords kā tīrais lāsts atkal iznira acu priekšā, kad Bejarda milzīgā automašīna ar Izslēgto sajūgu rēkdama bezmaz apcirtās apkārt. Tad fords atkal izgaisa no redzes loka, kad Bejards spēji parāva stūri un stabilitātes labad ieslēdza sajūgu, un atkal šī mokošā, nesteidzīgā sānslīde, kad automašīna atteicās klausīt un saltā decembra pasaule sāniski slīdēja garām. Vectēvs uzgrūdās viņam virsū. Bejards ar acu kaktiņu īedzēja, ka tas ar roku tvarsta durvju augšējo malu. Automašīna pagriezās ar purnu pret krauju, kuras virsotnē atradās kapsēta; tieši virs viņiem akmenī izcirstais Džons Sartoriss, teatrālā žestā pastiepis roku, no ciedru apakšas lūkojās lejup uz ieleju, kur divu jūdžu garumā stiepās viņa būvētais dzelzceļš. Bejards vēlreiz parāva stūri.

Otrpus ceļa bija stāva, ciedriem apaugusi, ūdeņu izgrauzta grava, kur saules neskartajās vietās vēl balgoja sarma un netīrs sniegs. Uz vienu bezgalīgi ilgu mirkli automašīnas pakaļgals palika karājamies gaisā, tad tā, motoram rēcot, griezās un griezās, līdz atradās atkal ar purnu pret krauju. Taču uz ceļa tā vēl arvien netika, un, kaut arī viņi bija gandrīz jau lejā, Bejards saprata, ka nenoturēsies. Pirms viņi galīgi noslīdēja no ceļa, viņš cirta apkārt stūri, un automašīna atkal apsviedās ar purnu tieši pret bezdibeni, tad uz mirkli, kā atvelkot elpu, laiski palika karājamies gaisā.

—   Turies! — Bejards uzsauca vectēvam, un viņi triecās lejup.

Absolūta klusuma mirklis, kad izzūd jebkura kustības izjūta. Tad visapkārt brakšķēdami lūza ciedri, un zari pātagoja radiatoru un mašīnas sānus, kad viņi, uz priekšu salīkuši, ar kājām atspiedušies pret grīdu, mezdamies lejup, aplieca plašu loku. Atkal mirklis, kad mašīna it kā palika gaisā, tad trieciens, stūre iebelza Bejardam pa krūtīm un, kā cenzdamās izrauties no sažņaugtajām rokām, gandrīz izmežģīja viņa plecus. Vectēvs sazvāļojās uz priekšu, un Bejards tik tikko paguva satvert veco vīru, lai tas ar galvu neietriektos stiklā.

—    Turies! — viņš kliedza.

Automašīna tikai drāzās uz priekšu, un Bejards sagrāba lēkājošo stūri un pagrieza lejup ar pilnu ātrumu, ko vēl palielināja, lejup triecoties, iegūtā inerce, mašīna salēcās un iedrāzās grāvī, tad pagriezās un uzlīgoja augšup pa slīpo nogāzi, un uzripoja atkal uz ceļa. Bejards nobremzēja.

Kādu bridi viņš sēdēja pilnīgi nekustīgi.

—    Fū, — viņš nopūtās. — Tas tik bija numurs!

Vectēvs, mazliet pieliecis galvu, nekustīgi sēdēja

līdzās, vēl arvien turēdamies pie durvīm.

—          Nu laikam varētu uzvilkt vienu dūmu, — Bejards piemetināja. Viņš izņēma no kabatas cigareti un sērkociņus; viņa roka drebēja. — Kad sākām slīdēt lejup, man atkal iešāvās prātā tas nolādētais akmens tilts, — viņš kā atvainodamies teica. Tad dziļi ievilka dūmu un paskatījās uz vectēvu. — Nu, kā ar tevi? Vai viss kārtībā?

Vecais Bejards neatbildēja, un mazdēls, izņēmis no mutes cigareti, cieši paraudzījās viņā. Vectēvs sēdēja tāpat kā agrāk, mazliet pieliecis galvu, ar roku turēdamies pie durvīm.

— Vectēv, — Bejards nepacietīgi sacīja. Bet vecais Bejards nepakustējās arī tad, kad mazdēls nometa cigareti un rupji sapurināja viņu.

IV

Nenogurdināmais ponijs uznesa viņu pēdējā pakalnā, un zemajā decembra saulē abu ēna aizstiepās pāri kalna korei un pazuda ielejā, no kuras mierīgajā, saltajā gaisā skanēja spalgas suņu rejas. «Jaunie suņi,» Bejards klusībā nodomāja un uzgrieza poniju uz tik tikko samanāmas ceļa svēdras, klausīdamies suņu histēriski spiedzīgajā vaukšķēšanā, kas dobji atbalsojās ausīs. Nekustīgi sēdēdams seglos, viņš sajuta decembra salto elpu. Lai gan vēja nebija, priežu galotnēs viņam virs galvas bija dzirdama sausa, nemitīga šalkoņa, it kā sals tur augšā būtu ieguvis balsi, bet vēl augstāk vakarīgajā zilgmē strupā kāsī slīdēja zosis. «Naktī būs atkala,» viņš nodomāja, vērodams zosis un iztēlodamies melnus līčus, kur tās nolaidīsies atpūsties, līčus ar mirušo meldru pīķiem, ap kuriem spirgti saltajā tumsā ūdens drīz vien sastinga stiklainā masā. Aiz muguras palika neskaitāmi pakalni, zilgani kā ugunskura dūmi pret asiņaini sārtajām debesīm. Pagriezies seglos, viņš platām acīm nemirkšķinādams raudzījās saulē, kas, līdzīgi sarkanai, uz kalnu korēm sasistai olai, sārti izplūda apvāršņa malā. Tas nozīmēja laika maiņu; viņš dziļi ievilka krūtīs nekustīgo, dzeldīgi salto gaisu, it kā sajuzdams sniega smaržu.

Ponijs nosprauslojās un izmēģinādams atmeta galvu, un, pārliecinājies, ka pavada atlaista vaļīgāk, nodūra purnu un vēlreiz nosprauslojās mirušajās lapās un sausajās priežu skujās zem kājām.

— Kusties, Perij, — Bejards teica, paraustīdams pavadu. Perijs pacēla galvu un sāka stīvi lēkšot, bet BeJ.irds veikli piespieda viņu pāriet vienmērīgos rikšos.

Tad pa kreisi, negaidīti tuvu, atkal skaļi ierējās suņi, iin Bejards, apstādinādams Periju un pārlaizdams ciešu skatienu priekšā izzūdošajam ceļam, ieraudzīja lapsu, kura pa ceļa vidu mierīgi tecēja pretim. Perijs to ieraudzīja reizē ar viņu un sasmailēja ausis, un izbolīja jaunas acis. Taču lapsa, nelikdamās ne zinis par jātnieku un poniju, vienmērīgi, nesteidzīgi rikšoja šurp, reizēm pamezdama skatienu atpakaļ.

—   Pie velna, — Bejards nočukstēja, ar ceļgaliem cieši piespiezdams ponija sānus. Līdz lapsai vairs nebija ne četrdesmit jardu, taču tā vēl arvien rikšoja šurp, šķietami neredzēdama jātnieku. Tad Bejards iekliedzās.

Lapsa paskatījās uz viņu, tad kā rūsgana liesma pašāvās sānis un nozuda. Bejards izpūta elpu; sirds viņa krūtīs satraukti dauzījās.

—    E-hēl — viņš sauca. — Šurp, suņi!

Suņu rejas izvērtās spalgā elles troksnī, un uz ceļa izvēlās vesels murskulis plankumainu muguru un plakšķošu mēļu un ausu. Tie visi bija jaunie suņi, un, nelikdamies zinis par jātnieku, tie, vēl arvien mežonīgi riedami, iemetās krūmos, kur bija nozudusi lapsa, un, kamēr Bejards, stāvēdams kāpšļos, noraudzījās tiem pakaļ, vēl niknāk un spiedzīgāk ķaukstēdami, no meža izlēca divi mazi kucēni īsām kājelēm un amizantā nopietnībā aizlēkšoja viņam garām. No viņu rejām palika histēriska, pamazām izgaistoša atbalss.

Viņš jāja tālāk. Abpus ceļa bija kalnu kores: viena tumša kā bronzas bastions, otra gluži sārta rietošās saules staros. Gaiss dzēla un knieba nāsīs un uzmundrinoši durstīja plaušas. Ceļš, kuru ieskāva reti koki, vijās pa ieleju. Aiz rietumu sienas bija redzama tikai puse saules diska, un viņš jāja starp retajiem kokiem, līdz kāpšļiem iegrimis ēnā kā aukstā ūdenī. Laika bija atlicis tieši tik daudz, lai līdz tumsai sasniegtu mērķi, un viņš paskubināja Periju. Priekšā atkal ierējās suņi, un viņš palaida Periju straujos rikšos.

Drīz acu priekšā pavērās klajums — atmatā aizlaists lauks, kur vecās vagas sen bija izzudušas. Saule lēja tam pāri nespodru zeltījumu, un Bejards spēji apstādināja Periju: ceļa malā tupēja tā pati rudā lapsa. Tā sēdēja uz pakaļkājām kā suns, vērodama klajuma pretējās malas kokus, un Bejards atkal paskubināja Periju. Lapsa pagrieza galvu un slepus uzmeta viņam ašu, taču mierīgu skatienu, un Bejards galīgā neizpratnē vēlreiz apstādināja Periju. Suņu rejas no meža puses nāca arvien tuvāk, bet lapsa sēdēja uz pakaļkājām un paslepus vēroja cilvēku, nelikdamās ne zinis par suņiem. Tie viņu acīm redzami neuztrauca, pat tad ne, kad, satraukti vaukšķēdami, izdrāzās klajumā. Labu laiku tie skraidīja gar mežmalu, un lapsa ik pa brītiņam pameta acis te uz suņiem, te atkal uz cilvēku.

Beidzot lielākais kucēns, acīmredzot vadonis, pamanīja lapsu. Visi acumirklī pārstāja vaukšķēt un metās pāri klajumam, un, mēles izkāruši, puslokā notupās iepretim lapsai. Tad visi kā viens pagriezās uz tumstošā meža pusi, no kura arvien tuvāk un tuvāk nāca satracināta, spiedzīga ķaukstēšana. Lielākais kucēns ierējās, ķaukstēšana mežā spēji pieauga spēkā, un klajumā izskrēja abi mazie kucēni, kā kurmji iznira cauri grīslim un piebiedrojās pārējiem. Lapsa piecēlās, vēlreiz uzmeta zaglīgu skatienu jātniekam un draudzīgo, pagurušo kucēnu raibā bara ielenkumā aizskrēja pa ceļu un pazuda starp kokiem.

—    Tad ta brīnums, — Bejards teica, nolūkodamies tai pakaļ. — Kusties, Perij!

Beidzot virs kokiem parādījās bāla, vēja neskarta dūmu strūkliņa, un Bejards, izjājis no meža, biezējošajā krēslā ieraudzīja izplūdušu mājas siluetu ar aicinoši sārtu gaismu logā. Suņi jau bija sacēluši skaļas, zvanu skaņām līdzīgas rejas; pāri tām Bejards varēja saklausīt kucēnu ķilkstēšanu un cilvēka balsi, kas tos apsauca, un, kad viņš pagalmā apturēja Periju, lapsa bailīgi, bet nesteidzīgi pazuda aiz mājas stūra. Puskrēslā viņam iznāca pretim kalsns vīrs ar cirvi vienā, malkas klēpi otrā rokā, un Bejards teica:

i — Kas tas tāds par ērmu, Badij? Tā lapsa!

—   Tā ir Ellena, — Badijs atbildēja. Viņš mierīgi nolika zemē malku un cirvi un pēc laucinieku paražas gļēvi paspieda Bejarda roku, lai gan viņa plauksta bija stingra un spēcīga. — Kā klājas?

—   Labi, — Bejards atbildēja. — Es atjāju nomedīt veco lapsu, par kuru Reifs man stāstīja.

—    Pareizi darīji, — Badijs savā lēnīgajā balsī noteica.

— Mēs jau gaidām tevi. Kap nu zeme un dod man poniju.

—   Nekas, gan es pats tikšu galā. Nes vien iekšā malku. Periju es pats aizvedīšu.

Taču Badijs neuzmācīgi, bet stingri palika pie sava un Bejards piekāpās.

—    Henrij! — Badijs sauca. — Henrij! — Atvērās durvis, un uz jautri degošu liesmu fona parādījās drukns stāvs. — Bejards atjājis, — Badijs paziņoja. — Ej nu iekšā sasildīties, — viņš piemetināja un aizveda Periju.

Bejardu apstāja suņi, viņš paņēma no zemes malkas klēpi un cirvi un, rēgaina, plankumaina suņu bara ielenkts, devās uz istabu, un Henrijs stāvēja apgaismotajās durvīs, kamēr viņš uzkāpa uz lieveņa kāpnēm un atslēja cirvi pret sienu.

—    Kā klājas? — Henrijs jautāja, un rokas spiediens atkal bija gļēvs, bet pati roka vēlīga un cieta, kaut arī ne tik spēcīga kā Badija jauneklīgā plauksta. Henrijs paņēma no Bejarda malku, un viņi abi iegāja iekšā. Sienas bija no guļbaļķiem, šķirbainas. Pie tām karājās divi trīs veci kalendāri un krāsaina litogrāfija ar kādu patentētu zāļu reklāmu. Rupji tēstie nekrāsotās grīdas dēļi bija smagu zābaku izmīdīti un neskaitāmu suņu paaudžu ķepu nopulēti, un kamīnā varēja nogulties līdzās divi vīri. Patlaban tajā dega četrpēdu baļķi un liesmas pret māla dibensienu mutuļojošiem spietiem vērpās tumšajā dūmvada rīklē, un šo liesmu fonā ar spuraina sudrabotu matu oreola apņemtu galvu sēdēja Virdžīnijs Makalems.

Vecais vīrs ar veca lauvas cienīgumu lēni pagriezās un, palikdams sēžot, pasniedza Bejardam roku. Tūkstoš astoņsimt sešdesmit pirmajā gadā viņš — sešpadsmit gadus vecs zēns bija kājām devies uz Leksingtonu Virdžīnijas štatā un pieteicies armijā, četrus gadus nodienējis Džeksona Akmenssienas brigādē un tad atgriezies Misisipi, un uzcēlis sev māju, un apprecējies. Viņa sievai pūrā bija pulkstenis un cūkas liemenis; viņa tēvs iedeva abiem mūli. Makalema sieva sen bija mirusi un viņas pēctece arī, bet viņš tagad sēdēja pie kamīna, kurā šī cūka bija cepta, zem jumta, ko pats bija cēlis sešdesmit sestajā gadā, un uz plauktiņa viņam virs galvas stāvēja tas pats pulkstenis, izsmejot laiku, kuram kādreiz bija kalpojis.

—    Nu, puis? — viņš teica, — Tad nu gan ilgi nācās tevi gaidīt. Kā klājas tavējiem?

—    Labi, ser, — Bejards atbildēja, uzmezdams asu un vērīgu skatienu vecā vīra veselīgajai, sārtajai sejai. Nē, viņi vēl neko nezināja.

—    Gaidām tevi kopš pavasara, kad Reifs sastapa tevi pilsētā. Henrij, saki, lai Mendija uzliek vēl vienu šķīvi!

Bejardam līdzi bija ienākuši četri suņi. Trīs no tiem spīdīgām acīm nopietni vēroja viņu; ceturtais — zilgani raibs medību suns cienīgi pienāca viņam klāt un iebāza savu auksto purnu viņa plaukstā.

—    Sveiks, Ģenerāl, — Bejards teica un pabužināja tam ausi, un tad pienāca arī pārējie suņi un iegrūda purnus viņa plaukstā.

Paņem sev sēžamo, — misters Makalems sacīja. Ar visu krēslu viņš apgriezās apkārt, un Bejards paklausīja. Suņi neatstājās no viņa, ar neveiklu cienīgumu trīdamies gar ceļgaliem. — Cik reižu neesmu aicinājis ciemos tavu vectēvu, — vecais turpināja, — bet viņš ir pārlieku lepns vai pārlieku laisks, lai kustētu ārā no mājas. Ei, Ģenerāli Prom, kad tev saka! Bejard, dzen viņu prom! Henrij! — vecais uzsauca. — Aizvāc tos draņķa suņus no šejienes vismaz līdz vakariņām!

Henrijs izdzina suņus no istabas. Misters Makalems paņēma no kamīna dzegas garu priežu skalu, aizdedzināja to, aizkūpināja savu pīpi, tad pelnos nodzēsa skalu un nolika atpakaļ vietā.

—    Reifs ar Lī šodien ir pilsētā, — viņš teica. — Tu varēji atbraukt kopā ar viņiem. Bet jāšus jau, zināms, tev labāk tīk.

—    Jā, ser, — Bejards klusi atbildēja. Tātad viņi uzzinās. Brīdi viņš raudzījās liesmās, lēni berzēdams ceļgalus, un vienā mirklī viņam gar acīm aizzibēja paša dzīves pēdējie mēneši, un viņš redzēja to neprātu un bezjēdzību, kādā bija tos aizvadījis, skaidri redzēja no viena gala līdz otram, it kā viņa acu priekšā tiktu aši attīta filmas lente, kura nobeidzās tieši ar to, no kā viņu bija brīdinājuši un ko katrs muļķis varēja paredzēt. Nu, bet pie velna, vai tad viņš vainīgs? Vai viņš bija spiedis vectēvu braukt viņam līdzi? Vai viņš bija ielicis vectēva krūtīs slimu sirdi? Bet tad kāda balss salti ierunājās: Tu baidījies atgriezties mājās. Tu liki melnajam slepus izvest tev zirgu, Tu biji uzsācis kaut ko tādu, kas varēja beigties tikai ar katastrofu, un tev nav drosmes atbildēt par savas rīcības sekām. Tad kaut kur rūgtos un bozdibenīgos vienmēr nomodā esošās apziņas dziļumos spilgti uzliesmoja apsūdzība un attaisnojums, un nosodījums; kurš kuru centās apsūdzēt vai kurš kuru attaisnot — to viņš nespēja pateikt. Tu biji tas, kas to izdarīja! Tu pats esi pie visa vainīgs! Tu nogalināji Džoniju!

Henrijs bija piestūmis pie uguns krēslu, un pēc brīža vecais vīrs rūpīgi izkratīja plaukstā māla pīpi un izvilka no korda vestes milzīgu sīpolveidīgu suidraba pulksteni.

—    Pusseši, — viņš teica. — Vai tad zēnu vēl nav?

—    Ir jau mājās, — Henrijs īsi atbildēja. — Kad laidu ārā suņus, dzirdēju viņu balsis.

—   Tad nes iekšā krūku, — tēvs izrīkoja.

Henrijs piecēlās un atkal atstāja istabu, un drīz vien uz lieveņa nodimdēja smagi soļi, un Bejards sēdēdams pagriezās un drūmi paraudzījās uz durvīm. Tās atvērās, un ienāca Reifs un Lī.

—    Ahā, — Reifs noteica, un viņa kalsnā, tumšā seja mazliet atplauka. — Ak, beidzot klāt gani

Viņš paspieda Bejardam roku, un Lī sekoja viņa piemēram. Tāpat kā visiem pārējiem brāļiem, Lī seja atgādināja tumšu, drūmu masku. Viņš bija augumā sīkāks par Reifu un visnerunīgākais no visiem. Viņa acis "bija melnas un nemierīgas un slēpa sevī kaut ko neprātīgu un skumju. Klusēdams viņš paspieda Bejarda roku.

Bet Bejards vēroja Reifu. Tā sejā nebija itin nekā — ne saltuma, ne jautājuma. Vai iespējams, ka Reils pilsētā nav neko dzirdējis? Vai varbūt viņš, Bejards, to nosapņojis? Taču viņš skaidri atcerējās nemaldīgo sajūtu, kas viņu pārņēma, pieskaroties vectēvam, — atcerējās, kā vectēvs pēkšņi saļima, it kā iekšējais šķiedrojums — ģimenes lepnums un stūrgalvīga cenšanās iespītēt liktenim, kas tik ilgi uzturēja viņu staltu un stipiu, pēkšņi izirtu, beidzot ļaudams skeletam atpūsties,

—    Vai transporta kantorī bijāt? — misters Makalems jautāja.

—    Līdz pilsētai mēs nemaz netikām, — Reifs atbildēja. — Pie pašas Vernonas salūza ass. Vajadzēja izjūgt un jāt uz Vernonu, lai to salabotu. Un pēc tam jau bija par vēlu. Turpat Vernonā sapirkām pārtiku un braucām mājās.

—    Nav liela bēda» Tak jau brauksiet nākamo nedēļu, pirms ziemsvētkiem, —• vecais vīrs sacīja.

Bejards dziļi ievilka elpu un aizsmēķēja cigareti; durvis atvērās, un no melnās tumsas istabā ienāca Badijs un, sameties kūkumā, notupās pustumšajā, krēslainajā kaktā pie dūmvada.

—    Vai tā rudā lapsa, par kuru tu man stāstīji, vēl klaiņo apkārt? — Bejards jautāja Reifam.

—    Protams. Bet nu mēs viņu dabūsim ciet. Varbūt rītdien pat. Būs laika maiņa.

—    Vai snigs?

—   Tā izskatās. Kas šonakt būs, tēta?

—    Lietus, — vecais vīrs atbildēja. — Un rīt tāpat. Līdž trešdienai pēdu dzīšana neiznāks. Henrij! — viņš uzsauca un pēc brīža atkārtoja: — Henrij! — un Henrijs ienāca, nesdams nomelnējušu katlu, no kura cēlās tieva garaiņu strūkliņa, un māla krūku, un lielu, biezu glāzi ar metāla karoti.

Nelielajā, druknajā, mazliet apaļīgajā Henrija augumā, viņa labsirdīgajās, brūnajās acīs un prasmīgajās, nesteidzīgajās rokās bija kaut kas mājīgs, sievišķīgs. Tieši viņš pārzināja virtuvi (viņš bija vēl labāks pavārs nekā Mendija) un māju, kur pavadīja gandrīz visu savu laiku, noņemdamies ar kādu nekad nepaveicamu darbu. Uz pilsētu viņš brauca gandrīz tikpat reti kā tēvs, medības viņu neinteresēja, un viņa vienīgā aizraušanās bija viskija gatavošana; las bija labs viskijs, tikai pašu ģimenes vajadzībām, gatavots slepenā citadelē (par to zināja tikai tēvs un nēģeris, kurš Henrijam piepalīdzēja) pēc receptes, kas bija pārmantota no paaudžu paaudzēm. Viņš nolika katlu un krūku, un glāzi uz kamīna un izņēma māla pīpi tēvam no mutes, un uzlika uz kamīna malas, un noņēma no tās ieplaisājušu cukurtrauku un septiņas biezas glāzes ar metāla karotēm. Vecais vīrs pieliecās tuvāk pie uguns un ar cieņas pilnu nosvērtību sāka lēni un rūpīgi gatavot punšu visās glāzēs pēc kārtas. Kad visi bija saņēmuši katrs savu tiesu, palika pāri vēl divas glāzes.

—   Vai pārējie vēl nav pārradušies? — viņš jautāja. Neviens neatbildēja, un viņš aiztaisīja krūku. Henrijs uzlika abas glāzes atpakaļ uz kamīna malas.

Tad durvis parādījās Mendija, piepildīdama tās ar savu masīvo, neveiklo, katūna kleitā ieģērbto augumu.

—    Varat nākt vakariņās, — Mendija teica, un, kad viņa gāzelēdamās pagriezās atpakaļ, Bejards viņu uzrunāja, un viņa palika stāvam, palaizdama vīriešus garām. Vecais vīrs bija stalts kā indiānis un galvas tiesu garāks par dēliem, tikai tievais, slaidais Badijs viņu vēl pārspēja. Mendija stāvēja pie durvīm un sniedza Bejardam roku.

—    Kur tas laiks, kopš neesat bijis pie mums, — viņa teica. — Ceru, ka neesat aizmirsis Mendiju.

—    Skaidrs, ka neesmu, — Bejards atbildēja.

Taču viņš bija aizmirsis. Nauda Mendijai nespēja aizstāt kādu lētu nieciņu, ko Džons nekad neaizmirsa atvest. Tad Bejards kopā ar pārējiem izgāja saltajā tumsā. Zeme zem kājām jau sāka sasalt, debess virs galvas bija nosēta spožām zvaigznēm. Palicis stāvam aiz citu mugurām, viņš, tāpat kā pārējie, pagaidīja, kamēr Reifs aizver durvis uz virtuves namiņu un, pavirzījies sāņus, palaiž visus garām. Šī telpa bija pilna siltuma un blāvi zilganas, asu ēdienu smārda piesātinātas dūmakas, un uz gara galda vienmērīgi dega petrolejas lampa. Galda vienā galā stāvēja krēsls; galdam apkārt bija koka soli bez atzveltnēm. Pie dibensienas atradās krāsns un milzīgs, no tēstiem dēļiem darināts trauku skapis, un malkas kaste. Aiz plīts sēdēja divi nēģeri un pusauga zēns karstumā spīdošām sejām, kurās spulgoja acu baltumi; pie viņu kājām kūņojās pieci kucēni, kas tēlotā niknumā ņirdza zobus cits uz citu vai ar miklajiem purniem šmakstinājās gar nēģeru nekustīgajām kājām, vai neveikli, ziņkāri rāpoja pa plīts apakšu.

—    Sveiki, zēni, — Bejards teica, saukdams katru nēģeri vārdā, un viņi palocīja galvu, kautri nozibinādami zobus un kaut ko laipni nomurminādami.

—   Noliec, Ričard, tos kucēnus vietā, — Mendija norīkoja.

Nēģeri savāca kucēnus un citu pēc cita iemeta nelielā kastē aiz plīts, kur tie vēl arvien kūņojās, skrāpējās un grūstījās, un protestēdami reižu reizēm vāri iesmilkstējās. Maltītes laikā virs kastes malas ik pa brīdim parādījās kāda galva, nopietni un ziņkāri pamirkšķināja, tad, saņēmusi pēkšņu grūdienu, negribīgi pazuda, un kastē atkal sākās ņega un klusa smilkstēšana.

— Mierā, suņi! Tūliņ gulēt! — Ričards uzsauca, ar pirkstu kauliņiem pieklaudzinādams pie kastes. Pēc laika troksnis norima.

Vecais vīrs apsēdās vienīgajā krēslā, viņa dēli un viesis ieņēma vietas ap galdu — daži bez svārkiem, visi bez kaklasaitēm, un visas tumšās, nopietnās sejas bija līdzīgas kā viena kaluma monētas. Vakariņās bija cīsiņi un cūkas ribiņas, un kukurūzas biezputra, un cepti saldie kartupeļi, un kukurūzas plācenis, un sorgo sīrups, un kafija, ko Mendija ielēja no milzīgas emaljētas kafijkannas. Maltītes laikā ieradās abi pārējie brāļi — Džeksons, visvecākais, piecdesmit divus gadus vecs, platu, augstu pieri un biezām uzacīm, un reizē sapņainu un spraigu sejas izteiksmi, savā ziņā bikls un nepraktisks Cincinats, un četrdesmit četrus gadus vecais Stjuarts, Reifa dvīņubrālis. Lai gan viņi bija dvīņi, starp viņiem nebija vairāk līdzības kā starp jebkuriem diviem pārējiem brāļiem, it kā šablons būtu bijis tik ciets un devis tik skaidru nospiedumu, ka pat daba to nespēja pārveidot. Stjuartam nebija itin nekā no Reifa nepiespiestības (Reifs no viņiem bija vienīgais, kuru ar zināmām iztēles spējām varēja saukt par runīgu), un viņš bija tikpat mierīgs un nosvērts kā Henrijs. Viņš bija labs fermeris un veikls tirgotājs, un viņam bija krietns noguldījums bankā. Piecdesmit gadu vecais Henrijs bija otrais dēls.

Visi ēda, cienīgi klusēdami, laiku pa laikam draudzīgi izmēzdami tikai vienu otru pašu nepieciešamāko vārdu.

Viņi vēl nebija īsti beiguši, kad nakts klusumā kā skaļš trauksmes zvans pēkšņi atskanēja suņu rejas, izlauzdamās cauri biezajām sienām. Nēģeris Ričards pacēla galvu un teica:

—    Tie ir viņi.

Badija roka ar pacelto kafijas tasi sastinga gaisā.

—    Kur viņi ir, Dik?

—    Pie paša medību namiņa. Viņi to uzgājuši.

Badijs piecēlās un izlīda no sava kakta.

—    Es iešu jums līdzi, — Bejards teica un ari piecēlās.

Pārējie mierīgi ēda tālāk. Ričards noņēma no skapj-

augšas laternu un aizdedzināja, un viņi visi trīs izgāja no istabas saltajā tumsā, kuru pāršķēla suņu rejas, dzidri skanīgas ka stikls salā. Bija tumšs un auksts. Zemei pieplakušās mājas sienā vīdēja tikai viens sārti blāzmojošs logs.

—    Zeme jau gandrīz sasalusi, — Bejards teica.

—          Šonakt nesals, — Badijs atbildēja. — Vai pareizi, Dik?

—    Jā, ser. Šonakt būs lietus.

—   Nestāsti nu, — Bejards teica. — Tas nevar būt.

—          Arī tēvs tā sacīja, — Badijs izmeta. — Ir siltāks nekā ap saules rietu.

—   Es gan to nemanu, — Bejards palika pie sava.

Viņi pagāja garām furgonam, kas zvaigžņu gaismā stāvēja pilnīgi nekustīgs, riteņu stīpām spīdot kā atlasa lentēm, un tad garām garajam stallim, kur bija dzirdama rāma gremošana un sprauslāšana. Tad laterna paspīdēja starp kokiem un taka virzījās lejup. Suņu rejas tieši priekšā pieauga spēkā, un blāvajā gaismā sāka ņirbēt to rēgainās ēnas, un nelielā kokā tieši aiz mednieku namiņa viņi ieraudzīja oposumu, kurš, sarāvies kamolā, cieši aizmiegtām acīm nekustīgs karājās zaru staklē nepilnas sešas pēdas no zemes. Badijs saņēma aiz astes un nocēla zemē ļengano zvēriņu, kurš pat nemēģināja pretoties.

—    Pie velna, — Bejards noteica.

Badijs aizsauca projām suņus, un viņi atgriezās uz takas. Pamestā šķūnītī aiz virtuves Badijs uzspīdināja laternu uz reta stiepļu režģa, kas bija pārlikts pāri kastei, no kuras nāca asa, silta smaka un kurā spīgoja vismaz pussimts sarkanu punktiņu un, laiski grozīdami smailus purnus, ņudzēja pelēki, pinkaini kamoli. Badijs atvēra kastes durvis, iemeta jauno gūstekni pie pārējiem un atdeva laternu Ričardam. Tad viņi iznāca ārā no šķūņa. Debesis jau bija zaudējušas blāvo spīdumu un kļuvušas viegli dūmakainas.

Pārējie puslokā sēdēja ap liesmojošo kamīnu; pie vecā vīra kājām snauda raibais medibu suns. Viņi atbrīvoja vietu Bejardam, un Badijs atkal notupās kaktā pie dūmvada.

—    Vai notvērāt? — misters Makalems jautāja.

—          Jā, ser, — Bejards atbildēja. — Nocēlām kā cepuri no naglas sienā.

Vecais pakšķināja pīpi.

—    Pie mums tu dabūsi kārtīgi pamedīt, — viņš teica

Bejardam.

—    Cik tev viņu ir, Badij? — Reifs vaicāja.

—    Tikai četrpadsmit, — Badijs atbildēja.

— Četrpadsmit? — Henrijs pārjautāja. — Četrpadsmit oposumu mēs nemaz nevaram noēst.

—    Tad laid tos ārā un ķer ciet no jauna, — Badijs teica.

Vecais lēnltiņām pakšķināja pīpi. Citi arī smēķēja vai zelēja tabaku, bet Bejards izvilka savas cigaretes un piedāvāja Badijam. Badijs papurināja galvu.

—   Badijs vēl nav sācis smēķēt, — Reifs teica.

— Tiešām, Badij? — Bejards jautāja. — Kā tad tā?

—    Nezinu, — Badijs atbildēja no sava tumšā kakta. >— Laikam nav bijis kad iemācīties.

Dzirkstis sprakšķēja un vērpās mutuļos; ik pa brīdim Stjuarts, kurš sēdēja vistuvāk malkas kastei, iemeta ugunī jaunu pagali. Suns pie vecā vīra kājām paslēja degunu, il kā pa sapņiem kaut ko ošņādams; plēnes no ugunskura uzkrita viņam uz purna, un viņš nošķaudījās, atmodās un pacēla galvu, un, mirkšķinot acis, paskatījās vecā vīra sejā, tad atkal iesnaudās. Makalemi sēdēja klusēdami, tikpat kā nekustēdamies; šķita, ka šīs nopietnās, vīrišķīgās sejas ar ērgļa profiliem no tumsas būtu iztēsusi kamīna uguns, iecerējis viens un tas pats prāts un izveidojusi un iekrāsojusi viena un tā pati roka. Vecais rūpīgi izkratīja plaukstā pīpi un paraudzījās savā masīva jā sudraba pulkstenī. Astoņi.

—    Mēs, Bejard, ceļamies četros no rīta, — viņš teica. — Bet tu vari gulēt līdz rītausmai. Henrij, atnes krūku!

—    Četros no rīta, — Bejards atkārtoja, kad viņi ar Badiju lampas gaismā izģērbās aukstajā piebūvē, kur šis puisis gulēja milzīgā koka gultā ar izbalējušu lupatu segu. — Tad jau nemaz nav vērts likties gulēt.

Aukstajā gaisā viņa elpa pārvērtās tvaikos.

—    Tā gandrīz iznāk, — Badijs piekrītoši noteica, novilkdams kreklu pāri galvai un nomezdams apvalkātās haki krāsas bikses no stilbiem, kas bija tik slaidi kā sacīkšu zirgam. — Mūsu mājās naktis ir īsas. Taču tu esi viesis, — viņš piemetināja, un viņa balsī bija jaušama tāda kā skaudība un viegli smeldzošas skumjas. Pēc divdesmit piecu gadu vecuma rīta miegs nekad vairs nebūs tik salds. Viņa sagatavošanās gulēšanai bija pavisam vienkārša: viņš novilka zābakus, bikses un kreklu un ielīda gultā ar visu vilnas apakšveļu, un, uzvilcis segu līdz 'žodam, tā ka bija redzama tikai apaļā galva, vēroja BeJ.irdu, kurš stāvēja sporta kreklā un plānās sporta biksītēs.

—   Tā tu naktī nosalsi, — Badijs sacīja. — Vai gribi, lai iedodu tev kaut ko siltāku?

—   Gan jau tāpat būs silti, — Bejards atbildēja.

Viņš nopūta lampu un, savilcis kāju pirkstus, pa ledaino grīdu aiztaustījās līdz gultai un palīda zem segas. Gultas maiss bija piebāzts ar kukurūzas lapām, kas sausi nočaukstēja zem viņa un, kad viņš vai Badijs pakustējās vai dziļāk ievilka elpu, viegli kņudinot iečabējās.

—   Labi cieši aizbāz garām segu, — Badijs no tumsas ieteica, labpatikā sparīgi izpūzdams elpu. Tad viņš skaļi nožāvājās. — Sen neesam tikušies, — viņš ieminējās.

—   Jā gan. Pag, kad īsti tas bija? Pirms kādiem diviem trim gadiem, vai ne?

—   Deviņsimt piecpadsmitajā gadā, kad tu ar viņu pēdējo reizi… — Brīdi klusējis, viņš klusi piebilda: — Es par to lasīju avīzē. Tur bija vārds. Es tūliņ sapratu, ka tas ir viņš. Tā bija angļu avīze.

—   Lasīji avīzē? Kur tad tu biji?

—   Turpat, kur angļi. Kur mūs aizsūtīja. Plakanajā līdzenumā. Nesaprotu, kā tur var kaut ko izaudzēt, ja tik bieži līst lietus.

—    Jā. — Bejarda deguns bija kā ledus gabals. Kad izpūta elpu, tas mazliet sasila, un viņš bezmaz vai saskatīja, ka viņa elpa pārvēršas bālā tvaika mākulī, sajuta, kā ieelpojot gaiss saldē nāsis. Viņam šķita — viņš sajūt, kā griestu dēļi spiež zemo kaktu Badija pusē, sajūt, kā gaiss, salts un dzeldīgs, un biezs, tik biezs, ka nav pat iespējams elpot, spiež kā neredzams kūstoša sniega blāķis un viņš guļ zem tā … Viņš samanīja sauso čaukstēšanu zem sevis un atskārta, ka viņa elpa spējiem, satrauktiem grūdieniem raujas ārā no krūtīm, un juta nepārvaramu vēlēšanos celties augšā, kustēties, iet, kur ir uguns, kur ir gaisma, vienalga, kurp. Badijs gulēja viņam līdzās nospiedošajā, gandrīz taustāmajā aukstumā, kaut ko lēnīgi, nesaprotami stāstīdams par karu. Tas bija neskaidrs, nereāls stāsts bez sākuma un nobeiguma, ar izkropļotiem vietu nosaukumiem, un tajā pieminētie cilvēki — kaut kādas nevarīgas, vientulīgas būtnes bez pagātnes un nākotnes, sapinušās pretrunīgu centienu ņudzeklī, bez mitas griezās kā vilciņi uz kaut kāda murgaini rēgaina fona. — Kā tev patika armijā, Badij? — Bejards jautāja.

—    Ne visai, — Badijs atbildēja. — Tur nebija nekā, ko darīt. Laba dzīve slaistam.

Kādu brīdi viņš klusēja un tad spējā biklas atklātības uzplūdā ar klusu prieku kautrīgi-atzinās:

—    Viņi man iedeva amuletu.

—   Amuletu? — Bejards pārjautāja.

—    Ahā. Nu, zini, tādu krāsainā lentē iekārtu vara vizuli. Gribēju parādīt tev, bet aizmirsu. Rīt parādīšu. Grīda te ir tik briesmīgi auksta, ka lieku reizi negribas līst ārā no gultas. Rīt raudzīšu notrāpīt, kad tēvs būs izgājis.

—    Kā? Vai tad viņš nezina, ka tev tāds ir?

—    Zina gan, — Badijs atbildēja. — Tikai viņam tas nepatīk, jo, viņaprāt, tas ir jeņķu amulets. Reifs saka, tēvs ar Džeksonu Akmenssienu vēl līdz šai dienai neesot padevies.

—   Tas tiesa, — Bejards apstiprināja.

Badijs apklusa un vēlreiz nopūtās, gatavodamies aizmigt. Bet Bejards plati atvērtām acīm nekustīgi gulēja uz muguras. Viņam šķita, it kā viņš būtu piedzēries: tiklīdz aizdara acis, visa telpa sāk griezties, un viņš nekustīgi guļ tumsā plati atvērtām acīm, cenzdamies pārvarēt nelabumu. Badijs bija apklusis un viņa elpa kļuvusi dziļa un vienmērīga. Kukurūzas lapām žēli iečaukstoties, Bejards lēni pagriezās uz sāniem.

Badijs tumsā elpoja rāmi un vienmērīgi. Bejards dzirdēja arī pats savu elpu, bet viņu ieskāva, no visām pusēm apņēma šī otra elpošana. Viņš bija it kā pārtapis niecīgā būtnē, kas slāpa vai nost aiz elpas trūkuma, jo Badijs, ar kura elpu tā elpoja, izlietoja sev visu gaisu. Lielākā būtne elpoja dziļi un vienmērīgi, nejuzdama neko ap sevi, tāla, miegā iegrimusi, jā, varbūt mirusi. Varbūt arī viņš pats bija miris, un viņš atcerējās to rītu, ar saspringtu uzmanību atkal pārdzīvoja to visu, sākot ar brīdi, kad pamanīja pirmo trasējošā šāviņa mākonīti, līdz tam, kad, taisīdams spēju virāžu, vēroja liesmas, kuras kā oranžs, jautri plīvojošs karogs izšāvās no Džona «kamieļa» purna, un redzēja brāļa pazīstamo žestu un pēkšņo, neveiklo lēcienu, kad tas gaisā zaudēja līdzsvaru, — pārdzīvoja visu to atkal no jauna, it kā ar acīm pārskriedams daudzkārt lasītas grāmatas lappusēm, cenzdamies atcerēties un izjust, kā paša ķermenī vai galvā ietriecas lode, kura tūdaļ, tai pašā brīdī, varēja viņu nogalināt. Līdz ar to arī viss būtu skaidrs; tas nozīmētu, ka arī viņš ir miris un ka šī te visapkārt ir elle, pa kuru viņš mānīgajā ātras kustības ilūzijā bez rimas un apstājas joņoja apkārt, meklēdams brāli, kurš savukārt kaut kur meklēja viņu, un viņiem abiem it nekad nebija lemts satikties. Viņš atkal pagriezās uz muguras; zem viņa kā izsmiedamas sausi nočaukstēja kukurūzas lapas.

Māja bija pilna skaņu; viņa saasinātajai uztverei šķita, ka to ir neskaitāmi daudz: koka sausi krakšķošā agonija saltajā tumsā; kukurūzas lapu vieglā čaukstoņa pie katra elpas ievilciena; pati atmosfēra kā šķīdonī kūstošs ledus salti spieda viņa plaušas. Viņa kājas bija aukstas, ķermenis pārklājies ledainiem sviedriem, un karstā sirds nespēja sasildīt salto, no aukstuma trīcošo miesu, un viņš izbāza kailās rokas virs segas un labu brīdi tā palika guļam, kamēr aukstums spieda kā svina vāks. Un visu laiku viņš skaidri dzirdēja Badija vienmērīgo un pats savu smago un nemierīgo elpošanu, abas it kā plūstam no nekurienes, bet nešķiramas viena no otras.

Viņa rokas atkal bija zem segas; to dilbi salti uzgula krūtīm, un pirksti kā lāstekas pieskārās ribām, un, neredzamajām kukurūzas lapām čaukstot un aukstumam lienot no pleciem arvien zemāk, viņš ārkārtīgi uzmanīgi piecēlās sēdus un nolaida kājas uz gridas. Viņš zināja, kur atrodas durvis, un uz pirkstgaliem, kas aiz aukstuma šķita raujamies čokurā, tumsā aiztaustījās līdz tām. Durvīm priekšā bija koka aizšaujamais, gluds kā ledus, un, mēģinādams to atbīdīt, viņš līdzās sataustīja kādu saltu un cilindrisku, vertikālu priekšmetu, un viņa roka slīdēja pa to arvien zemāk, un tad viņš stāvēja ledainajā, piķa melnajā tumsā ar bisi rokā un, stingiem pirkstiem taustīdams aizslēgu, atcerējās, ka patronas atrodas koka kastē zem lampas. Labu brīdi viņš tā stāvēja, pieliecis galvu, ar bisi sastingušajā rokā, tad atslēja bisi atpakaļ pie sienas un uzmanīgi, bez trokšņa atvilka aizšaujamo. Durvis virās nosēdās un iečīkstējās, un viņš tūliņ satvēra tās aiz malas un iecēla atpakaļ vietā, un palika stāvam uz sliekšņa.

Pie debesīm nebija nevienas zvaigznes, un pašas debesis atgādināja sagumušu līķi. Tās gulēja pār zemi kā saplacis balons; tajās iezīmējās koki un tumšais, it kā dziļumu zaudējušais virtuves četrstūris, un saltajā kapličas tumsā skumji un rēgaini vīdēja pazīstami priekšmeti — malkas grēda, arkls, muca pie virtuves lieveņa ar ielūzušo pakāpienu, uz kura viņš, iedams vakariņās, bija paklupis. Pelēkais aukstums sīkām urdziņām sūcās viņā kā ūdens smiltī, apstājās, aplieca kādu šķērsli, atkal tecēja tālāk un tad jau straumēm plūda gar kauliem. Viņš nemitīgi drebēja no aukstuma, miesa zem viņa plaukstām bija raupja un nejūtīga, taču visu laiku vēl arvien nepārtraukti raustījās, it kā kaut kas censtos izrauties, atbrīvoties no nedzīvās čaulas. Virs galvas uz dēļu jumta kaut kas viegli noplakšķēja, un kā pēc signāla pelēkais klusums sāka izklīst. Viņš klusi aizvēra durvis un atkal apgūlās.

Gultā viņš trīcēja vēl stiprāk un, kukurūzas lapām salti, izsmejoši čaukstot, klusi gulēja uz muguras un klausījās, kā uz jumta čabinās ziemas lietus. Tā nebija sparīgā bungošana, kādu rada možais vasaras lietus, bet neizteiksmīga čabēšana, it kā pati atmosfēra, kas bija smagi uzgūlusi jumtam, kustu un lēni un nepārtraukti pilētu zemē no dzegām. Viņa asinis atkal bija sākušas riņķot, un sega kā dzelzs vai ledus vāks spieda krūtis. Kamēr viņš nekustīgs gulēja un klausījās, viņa asinis tiktāl sasila, ka beigu beigās ķermenis pārstāja drebēt un viņš iegrima mokošā, murgainā snaudā, pilnā izmisīgi stūrgalvīgas, ķēmīgas virpuļošanas un nemitīgas tiekšanās pēc… ne tik daudz pēc attaisnojuma kā saprotošas sirds, pēc kādas rokas, kas izvestu viņu no melnā haosa. Viņš, protams, to atgrūstu, taču tā atkal atjaunotu viņa salto pašapziņu.

Lietus pilēja un pilēja, un pilēja, un viņam līdzās mierīgi un vienmērīgi elpoja Badijs, kurš pat nebija pakustējies. Laiku pa laikam Bejards ieslīga caurā miegā, taču snauzdams nebija aizmidzis, bet atmodies gulēja kā miglainā murgā, kurā nebija ne miera, ne atpūtas: pilienu pa pilienam lietus aizskaloja nakti, aiznesa mūžībā laiku. Bet tas vilkās tik lēni, tik sasodīti lēni. Viņa izmocītās, cīņā pagurušās asinis lēniem grūdieniem plūda pa ķermeni, līdzīgi lietum aizskalodamas miesu. Neviens no tā neizbēgs … bībele … vai kāds sludinātājs. Varbūt tas zinātu. Guli. Neviens no tā neizbēgs.

Beidzot viņš saklausīja aiz sienām kustību. Skaidri gan nekas nebija sadzirdams, taču viņš zināja, ka tie ir cilvāki, kuru vārdi un sejas viņam pazīstamas, kuri atkal ;.āka rosīties pasaulē, ko viņš pat uz laiku nebija spējis pamest, — cilvēki, ar kuriem viņš… un viņam kļuva vieglāk. Skaņas atkārtojās atkal un atkal: viņš skaidri dzirdēja durvju čīkstoņu, dzirdēja balsi, kuru, vērīgāk ieklausoties, pazina, un galvenais — tagad viņš zināja, ka var piecelties un doties turpu, kur šie cilvēki bija sanākuši ap sprakšķošo kamīnu, tur, kur bija gaiši un silti. Un viņš gulēja, beidzot atguvis mieru, kuru katru brīdi grasoties piecelties un doties pie viņiem, taču vēl kavējās, un viņa asinis lēniem grūdieniem ritēja pa ķermeni un sirds sita daudz mierīgāk. Badijs vienmērīgi elpoja līdzās, un Bejarda elpa nu bija tikpat rāma kā Badijam, un klusās balsis līdz ar citām mājīgajām skaņām, nonākdamas līdz saltajai telpai, pamazām izkliedēja nakts rēgus. Neviens no tā neizbēgs. Neviens no tā neizbēgs, nogurusī sirds viņu mierināja, un beidzot viņš iemiga.

Viņš atmodās pelēkajā rītausmā noguris, trulu smagumu visā ķermenī. Miegs nebija viņu atspirdzinājis. Badijs bija aizgājis, un vēl arvien lija, taču lietus bungoja pa jumtu noteikti un mērķtiecīgi, un gaiss bija siltāks un piesūcies mitruma, kas ņēma cauri līdz pašam kaulam, un viņš piecēlās un vienās zeķēs, ar zābakiem rokās izgāja cauri aukstajai istabai, kurā gulēja Lī un Reifs, un Stjuarts, un sastapa Reifu un Džeksonu dzīvojamā istabā pie kamīna.

—   Mēs tev ļāvām pagulēties, — Reifs teica, tad izsaucās: — Mans dievs, vecīt, kāds tu izskaties? Vai naktī neesi nemaz gulējis, vai?

—   Nē, es gulēju pavisam labi, — Bejards atbildēja. Viņš nosēdās un uzstilpēja kājās zābakus, un savilka siksnas zem ceļgaliem.

Džeksons sēdēja pie kamīna. Tumšajā kaktā viņam pie kājām klusi kūņojās vairāki sīki radījumi, un Bejards, vēl arvien noliecies pār saviem zābakiem, jautāja:

—    Kas tie ir, Džekson? Kādas sugas kucēni?

—    Mēģinu izaudzēt jaunu sugu, — Džeksons atbildēja.

Reifs atgriezās, nesdams pusglāzi Henrija darinātā blāvi

dzintarainā viskija.

—   Tie ir Ellenas kucēni, — viņš teica. — Lai Džeksons pēc brokastīm tev par tiem pastāsta. Te būs, iedzer. Ju izskaties galīgi novārdzis. Badijs ar savām pasaciņam droši vien nemaz nav ļāvis tev gulēt, — viņš ironiski piebilda.

Bejards iedzēra viskiju un aizsmēķēja cigareti.

—    Brokastis Mendija tev atstāja uz plīts, — Reifs teica.

Ellenas? — Bejards pārjautāja. — Ak tās lapsas?

J.MI vakar gribēju par viņu jautāt. Vai jūs viņu izaudzējāt?

—   Jā. Kopā ar pērnā gada kucēniem. Badijs viņu noķēra. Un nu Džeksons ar Ellenas starpniecību grib iztaisīt medību būšanā īstu apvērsumu. Sadomāj ies izaudzēt tādus dzīvniekus, kam būtu suņa oža un izturība un lapsas ātrums un iz\seicība.

Bejards iegāja kaktā pie Džeksona un ziņkāri nopētīja mazos radījumus.

—    Man nav gadījies redzēt daudz lapsēnu, — beidzot viņš teica, — bet kaut ko tādu nudien redzu pirmo reizi.

—    Ģenerālis arī domā tieši tāpat, — Reifs atbildēja.

Džeksons iespļāva ugunī un noliecās pār mazajiem dzīvnieciņiem. Tie pazina viņa rokas un sarosījās, un tad Bejards ievēroja, ka tie neizdvesa ne skaņas, nebija dzirdama pat ne smilkstēšana.

—   Tas tā — izmēģināšanas pēc, — Džeksons paskaidroja. — Puiši smejas par viņiem, bet viņi tak vēl ir mazi. Dzīvosim — redzēsim.

Nezinu, ko ar šiem ērmiem tu iesāksi, — Reifs rupji noteica. Medībām jau un tie nederēs. Ej brokastīs, Bejard!

Dzīvosim — redzēsim, — Džeksons atkārtoja un maigi noglaudīja mazo augumiņu ņudzekli, kas tiecās viņam pretim. — Par suni ātrāk neko nevar pateikt, iekams tam nav vismaz divi mēneši, vai ne? — viņš, gaidīdams apstiprinājumu, jautāja, no savu kuplo uzacu apakšas cieši raudzīdamies Bejardā.

—    Ej brokastīs, Bejard, — Reifs neatlaidās. — Badijs jau aizgāja, tevi nesagaidījis.

Bejards nomazgāja seju ledainā ūdenī no skārda bļodas, kura stāvēja uz lieveņa, un, kamēr viņš ieturēja brokastis — šķiņķi ar olām un sorgo sīrupa pankūkas —, Mendija runāja par Džonu. Kad viņš atgriezās istabā, vecais misters Makalems bija jau priekšā. Kucēni ņigu ņegu ņēmās pa kaktu, un vecais vīrs sēdēja, uzlicis rokas uz ceļgaliem, un vēroja tos ar parupju, labsirdīgu vīpsnu, bet Džeksons, sēdēdams līdzās, uzmanīja tos kā vista savus cāļus.

—   Nāc šurp, puis, — vecais vīrs Bejardam pavēlēja. — Ei, Reif, padod mānekli!

Reifs aizgāja un drīz vien atgriezās ar auklu, kurai bija piesiets gabaliņš speķa ādas. Vecais raušus izrāva kucēnus gaismā, kur tie rāpus izklīda uz visām pusēm. Tik ērmotu metienu Bejards vēl nebija redzējis: tur nebija divu līdzīgu kucēnu, un tie neatgādināja nevienu citu dzīvu radījumu — ne lapsu, ne arī dzinēj suni, lai gan kaut ko bija mantojuši kā no viena, tā otra, un, kaut arī tie bija vēl mīlīgi mazuļi, tajos jautās kaut kas baismīgs un pretīgs, un pretdabisks: vienam smails, ļaunslapsas purns starp divām skumjām un maigi lūdzošām suņa acīm, citam mīkstas, nokārušās ausis, kas drosmīgi centās izsliel ies stāvus, un visiem — noļukušas, īsas astes, klātas zeltainām pūkām kā kastaņu apvalku vilniņa. Spalvas krāsa bija dažnedažāda — no sarkani brūnas līdz blāvi pelēkai, un vienam no tiem bija smieklīgi uzjautrinošs purns, tieša vecu Ģenerāļa kopija miniatūrā, pat ar tam raksturīgo skumjo un cieņpilno vilšanās izteiksmi.

—   Tagad paskaties! — vecais stingri noteica.

Viņš pagrieza visus kucēnus pret sevi, tad aizmeta gaļu tiem turpat aiz muguras. Neviens kucēns to nesaoda. Vecais šūpoja auklu pāri to galvām, bet tie nepacēla ne acu. Tad viņš nometa gaļu tiem deguna priekšā,, bet kucēni tikai bikli rāpoja apkārt ar savām mazajām," nestiprajām kājelēm, ziņkāri, taču bez īpašas intereses paskatījās uz gaļas gabalu un, spiezdamies cits citam virsū, klusi kurnu ro ja tālāk.

—    Par suni ātrāk neko nevar pateikt… — Džeksons iesāka, bet tēvs viņu pārtrauca:

—    Un tagad paskaties vēl kaut ko!

Ar vienu roku viņš turēja kucēnus un ar otru spieda tiem mutē gaļu. Tie neveikli un alkatīgi līda augšup pa viņa roku, bet viņš nolika gaļu uz grīdas un tik ilgi vilka kucēniem tieši pa priekšu, kamēr tie sāka neveikli lēkšot. Tad viņš parāva gaļu mazliet sāņus, bet kucēni tikai klunkurēja tālāk uz tumšo kaktu, līdz atdūrās ar purniem pret sienu un klusā apjukumā sāka stumdīt cits citu. Džeksons piegāja klāt un pacēla viņus, un atnesa atpakaļ pie kamīna.

—          Nu, kā tev šķiet, vai būs labi medību suņi? — vecais noprasīja. — Nerej, neko nesaož un laikam arī neredz.

—   Par suni ātrāk neko nevar pateikt… — Džeksons atkal pacietīgi iesāka.

—    Ģenerālis gan var pateikt, — tēvs viņu pārtrauca. •— Ei, Reif, pasauc šurp Ģenerāli!

Reifs piegāja pie durvīm un pasauca Ģenerāli, un tas tūdaļ ienāca istabā, ar nagiem viegli skrapstinādams dēļu grīdu, un uz viņa plankumainās spalvas spīdēja lietus lāses, un viņš stāvēja un nopietnu, jautājošu skatienu raudzījās savā saimniekā.

—    Nāc šurp, — misters Makalems sacīja, un suns lēni un cienīgi devās uz priekšu. Tad tas pamanīja kucēnus zem Džeksona krēsla, apstājās un, nespēdams novērsties, šausmu pilnā neizpratnē vērās tajos, tad aizvainots nosodoši paraudzījās saimniekā un apgriezās, un, asti nolaidis, atstāja istabu. Misters Makalems apsēdās un kaut ko skaļi noburkšķēja.

—    Par suni ātrāk neko nevar pateikt.. v —: Džeksons atkal atkārtoja. Viņš noliecās un pavāca savus aizbilstamos, un piecēlās.

Misters Makalems, kaut ko purpinādams, šūpojās krēslā.

—    Bet es jau to zēnu nenosodu, — viņš teica. — Taču, ja man, redzot tādus vanckarus, būtu jāsaka: «Tie ir mani dēli…» — Bet Džeksons jau bija aizgājis. Vecais sēdēja un tad ironiski piemetināja: — Jā, ser, tad es droši vien lepotos ar tiem ne vairāk kā Ģenerālis. Reif, pasniedz man pīpi!

Lietus lija visu dienu un nākamo, un arī aiznākamo. Suņi visu rītu slaistījās pa māju, maisīdamies pa kājām, vai uz brīdi izspruka pagalmā, bet drīz vien atgriezās atpakaļ un izstiepušies snauda pie uguns, kur no slapjās spalvas cēlās smirdoši garaiņi, tad Henrijs izdzina visus ārā. Divreiz Bejards pa atvērtajām durvīm redzēja lapsu Ellenu, kas veikli pārskrēja pāri pagalmam un aizlavījās aiz stūra. Mājās bija tikai Henrijs un Džeksons, kuru mocīja reimatisms, visi pārējie dienas lielāko daļu pavadīja kaut kur ārā lietū. Taču uz pusdienām visi saradās atpakaļ, uz lieveņa nopurināja slapjās virsdrēbes un smagiem soļiem ienāca iekšā, un sacēla dubļainos, kūpošos zābakus pret uguni, kamēr Henrijs ienesa katlu un krūku. Visbeidzot slapjš līdz ādai pārradās Badijs.

Tievais un garais Badijs mēdza jebkurā dienas laika izlīst no tumšā kakta pie dūmvada un, ne vārda neteikdams, atstāt māju, lai atgrieztos pēc divām, sešām, divpadsmit vai četrdesmit astoņām stundām, un viņa prombūtnē māja šķita tāda kā pamesta, lai gan tur bija Džeksons un Henrijs, un parasti arī Lī, un tikai vēlāk Bejards atskārta, ka pa šo laiku arī gandrīz visi suņi ir prom. Kad viņš jautāja, kur Badijs pazudis, viņam teica, ka pēc brokastīm aizgājis medībās.

:— Kādēj viņš man neko nesacīja? — Bejards noprasīja.

—   Varbūt domaja, ka tādā laikā tu negribēsi iet ārā no mājas, — Džeksons ieminējās.

—    Badijam gluži vienalga, kāds laiks, — Henrijs paskaidroja. — Viņam visas dienas ir vienādas.

—    Badijam viss ir tīrais nieks, — Lī savā aizvainojuma pilnajā, kaismīgajā balsī noteica. Viņš domīgi sēdēja pie uguns, nemierīgi trīdams savas sievišķīgās rokas gar ceļgaliem. — Tas jau varētu kopā ar suņiem visu mūžu pavadīt lejā pie upes un ēst aukstu kukurūzas plāceni, jo viņam nekas cits nav vajadzīgs, tikai suņi. — Viņš strauji piecēlās un atstāja istabu.

Lī bija turpat vai četrdesmit gadus vecs. Bērnībā viņš bija daudz slimojis. Viņam bija skaists tenors, un viņu bieži aicināja uz svētdienas dziedāšanu. Runāja, ka Lī draudzējoties ar kādu jaunu sievieti no Mauntvernonas ciema, kas atradās sešas jūdzes no Makalemu mājas. Viņu bieži varēja redzēt vienu pašu īdzīgi klīstam pa tuvāko apkaimi.

Henrijs iespļāva ugunī un pameta ar galvu uz aizejošā brāļa pusi. — Vai sen nav bijis Vernonā?

—    Abi ar Reifu aizvakar bija, — Džeksons atbildēja.

—    Zināt, es jau nu neizkusīšu, — Bejards sacīja. — Varbūt es Badij u varu vēl panākt.

Brāļi kādu brīdi domīgi klusēja, drūmi spļaudami ugunī.

—    Diez vai tas izdosies, — beidzot Džeksons noteica. — Badijs jau būs savu desmit jūdžu tāiumā. Mēģini noķert viņu nākamo reizi, iekams viņš vēl nav alstajis māju.

Pēc tam Bejards tā arī darīja un viņi ar Badij u medīja putnus kailajos laukos, kur no viņu bisēm nāca dobji, skumīgi būkšķi, laiski izplezdamies lietū kā traipi, vai stāvajos upes līčos, kur mēģināja sadabūt kādu zosi vai pīli, vai reizēm kopā ar Reifu ielejā jēnotus un meža kaķ.us. Dažkārt līdz viņiem atskanēja tāla, spiedzīgi spalga jauno suņu ķilkstēšana, tiem trakā ātrumā joņojot apkārt.

—    Tur iet Ellena, — Badijs tad sacīja.

Uz nedēļas beigām laiks noskaidrojās, un reiz krēslas stundā, kad gai3ā jautās sals un uz mitrās zemes labi turējās smakas, vecais Ģenerālis izcēla rudo lapsu, kura bija to apvedusi ap stūri.

Visu nakti, te pieaugdamas, te noklusdamas, kā zvani skanēja suņu rejas, atbalsodamās kalnos, un visi, izņemot Henriju, jāšus sekoja suņiem, galvenokārt tomēr vadīdamies no vecā vīra un Badija bezmaz pārdabiskās spējas iepriekš paredzēt medību gaitu. Šad tad viņi apstājās un nogaidīja, kamēr Badijs ar tēvu izstrīdējās, uz kuru pusi zvērs nogriezīsies, taču parasti abi bija vienis prātis un paredzēja zvēra kustības virzienu, pirms tas izlēma, kur īsti. dosies, un vairākas reizes viņi apturēja zirgus un palika kalnā zem saltajām zvaigznēm, kamēr suņu balsis, skumjas un skanīgas, izraudamās no tumsas, arvien pieauga spēkā un nāca arvien tuvāk, un aiztraucās garām, un kā zvanu skaņas atkal izgaisa klusumā.

—   Ehē! — iesaucās vecais vīrs baltajā zirgā. — Tā tik ir īsta vīrieša mūzika!

—    Šoreiz tie, cerams, dabūs šo ciet, — Džeksons sacīja. — Ģenerālis tak nevar pieļaut, ka tā rudule tik ilgi to vazā aiz deguna.

—    Nedabūs vis, — Badijs sacīja. — Kad tā nogurs, tad ielīdīs kādā caurumā klintīs.

—    Man domāt, būs laikam jānogaida, kamēr paaugsies Džeksona kucēni, — vecais teica, — ja vien tie gribēs dzīt pēdas paši savam miesīgam vectēvam. Pagaidām tie nedara neko citu, tikai ēd.

—    Pagaidiet tikai, — Džeksons vienā mierā atkārtoja. — Lai tie paaugās un tad …

—    Klausieties!

Sarunas pārtrūka. Pār naksnīgajiem kalniem atkal skanēja suņu rejas: kā zvani vai stīgu arpēdžijas tās trīsošām, gaistošām skaņu kaskādēm, atkal un atkal atkārtodamās, lija pāri tumšajiem, zvaigžņotajiem pakalniem un noklusa, un ausīs vēl ilgi skanēja to atbalsis — dzidras, sērīgas un kaujinieciskas, un mazliet skumjas.

—    žēl, ka Džonijs nav kopā ar mums, — Stjuarts klusi teica. — Viņam šīs medības patiktu.

—   Jā, viņš bija īsts mednieks, — Džeksons piekrītoši sacīja. — Pat Badijs nespētu viņu pārtrumpot

—    Džons bija lielisks zēns, — vecais vīrs noteica.

—   Jā, ser, — Džeksons apstiprināja, — un turklāt cilvēks ar siltu sirdi. Henrijs saka, viņš vienmēr atvedis kādu nieciņu Mendijai un arī zēniem.

—    Medībās viņš nekad nebija sapīcis, — Stjuarts teica,

—    ne lietū, ne aukstumā, arī tad ne, kad, būdams vēl pavisam mazs, medīja ar savu vienstobreni, ko bija pircis par paša naudu un kas pie katra šāviena stipri iebelza viņam pa plecu. Taču viņš medīja tikai ar to, nevis ar pulkveža dāvāto smalko bisi, jo šo, lūk, bija pircis par paša krātu naudu.

—    Jā, — Džeksons piebalsoja, — ja cilvēks kaut ko sasniedzis pats saviem spēkiem, tad viņam par to ir īpašs prieks.

—    Un kā viņam patika dziedāt un klaigāt! — misters Makalems sacīja. — Reizumis visu, kas vien bija medījams, desmit jūdžu apkaimē izbaidīja. It labi atceros vēl to nakti, kad viņš aizdrāzās lejā uz Samsona tiltu un mēs ne attapties nepaguvām, kad viņš ar visu lapsu jau sēž uz baļķa un laižas lejup pa straumi, un pilnā balsī rauj vaļā dziesmu.

—    Jā, tas bija Džonija garā, — Džeksons piebalsoja.

—  Viņš prata visu izvērst par varenu joku.

—   Viņš bija lielisks zēns, — misters Makalems vēlreiz noteica.

—    Klausieties!

Kaut kur lejā tumsā atkal ierējās suņi. Viņu balsis peldēja saltajā gaisā un aizvilnīja, atstājot atbalsis, kas atkal un atkal atkārtojās, līdz skaņas avols izzuda tālē un pati zeme ieguva balsi — drūmu un skumju, un dziļu nožēlu pilnu.

Līdz ziemsvētkiem bija vēl divas dienas, un pēc vakariņām viņi atkal sēdēja pie uguns, un vecais Ģenerālis atkal snauda pie saimnieka kājām. Rīt bija ziemsvētku priekšvakars, un pajūgs atkal devās uz pilsētu, un, kaut arī Makalemi ar sev raksturīgo neuzmācīgo viesmīlību ne vārda nebija minējuši par Bejarda aizbraukšanu, viņš juta, ka visi ir tajās domās, ka rīt uz ziemsvētkiem viņš

dosies uz mājām, bet, tā kā viņš pats par to nerunāja, visi klusībā mazliet brīnījās un domīgi vēroja viņu.

Atkal bija iestājies sals, un degošās pagales sprakšķēja un paukšķēdamas meta niknas dzirkstis, un izšāva , kvēlošas oglītes, ko uz grīdas tūdaļ apdzēsa kāds laisks zābaks, un Bejards snauda pie uguns, arvien augošajos siltuma viļņos kā siltā vannā atslābinājis nogurušos muskuļus, un viņa iecirtīgā, nemierīgā sirds arī uz laiku bija iesnaudusies. Rīt būs diezgan laika izlemt, ko darīt. Varbūt viņš gluži vienkārši paliks tepat, nesniegdams nekādus paskaidrojumus, ko neviens viņam arī neprasītu. Bet tad viņš atskārta, ka Reifs vai Lī, vai jebkurš cits, kurš dosies uz pilsētu, tiksies ar cilvēkiem un uzzinās to, ko viņam nebija drosmes izstāstīt.

Badijs bija izlīdis no sava tumšā kakta un tupēja pusloka centrā ar muguru pret uguni, abām rokām aptvēris ceļgalus, — pilnīgi nekustīgi, kā demonstrēdams savu māku bezgala ilgi un nenogurstoši tupēt uz papēžiem. Divdesmit gadu vecais Badijs bija pastarītis. Viņa māte bija bijusi vecā vīra otrā sieva, un Badija gaišbrūnās acis un biezais, rudais ezītis uz apaļās galvas jūtami kontrastēja ar pārējo brāļu tumšbrūnajām acīm un melnajiem matiem. Bet Badija seju, tāpat kā pārējiem dēliem, vecais bija iezīmējis pēc savas līdzības, un, lai gan Badijs vēl bija tik jauns, tā bija tādiem pašiem krasi izteiktiem vaibstiem, kalsnēja, atturīga un nopietna un ar tādu pašu ērgļa profilu, tikai mazliet sārtāku un maigāku ādu.

Pārējie bija vidēja auguma vai mazāki — bezkrāsainais, neizskatīgi tievais Džeksons, mierīgais un apaļīgais Henrijs, nosvērtie, muskuļainie Stjuarts un Reifs (īstajā vārdā Rafaels Semzs) un lunkanais, kaismīgais un nemierīgais Lī; vienīgi Badijs, slaids kā jauns dzinums, bija tikpat garš kā tēvs, kurš savu septiņdesmit septiņu gadu nastu nesa tik viegli kā plānu mēteli. «Garais, izstīdzējušais nelietis,» ar labsirdīgu izsmieklu vecais mēdza teikt. «Staigā apkārt tievs kā maikste. Diez kur paliek 1as viss, ko viņš apēd?» Un visi klusēdami raudzījās uz Badija garo, slaiko augumu, domādami vienu un to pašu, šķietami tikai savu domu, kuru neviens nebija izteicis skaļi, — domu, ka Badijs reiz apprecēsies un būs viņu dzimtas turpinātājs.

Badijs bija nosaukts tēva vārdā par Virdžīniju, bet diez vai kāds ārpus ģimenes vai kara ministrijas to zināja. Septiņpadsmit gadu vecumā viņš aizbēga no mājām un pieteicās armijā. Arkanzasā, kājnieku daļā, uz kurieni viņš tika nosūtīts, kāds jauniesauktais nosauca viņu par Virdžu, tas ir, par šķīstuli, un par to Badijs viņu lēni un pamatīgi, un bez niknuma septiņas minūtes kaustīja, un Ņūdžersijas ostā, kad viņi sēdās kuģī, kāds kareivis izdarīja to pašu un Badijs kāvās arī ar viņu lēni un pamatīgi, un bez niknuma. Eiropā, vēl arvien sekodams savas nesarežģītās dabas dziļi slēptajai balsij, Badijs pamanījās, iespējams, pavisam neapzināti, izdarīt kaut ko tādu, kas, pēc priekšniecības uzskata, sagādāja ienaidniekam lielas nepatikšanas, un par to saņēma savu, kā pats izteicās, amuletu. Ko īsti viņš bija izdarījis, to neviens nespēja no viņa izdabūt, un šis vizulis nevis nomierināja tēvu, kurš bija pārskaities, ka viņa dēls pieteicies federālajā armijā, bet — tieši otrādi — ielēja eļļu ugunī un tādēļ gulēja aizmirsts un pamests starp Badija nedaudzajām personiskajām mantām, un ģimenes lokā viņa militārā karjera nekad netika pieminēta; un tagad Badijs, kā parasti, tupēja ar muguru pret uguni, rokām aptvēris ceļgalus, un viņi visi, sēdēdami ap kamīnu, pirms gulētiešanas grasījās iedzert pa glāzei punša un runāja par ziemsvētkiem.

—   Tītaru pirkt! — ar smalku un dziļu ironiju noteica vecais. — Kad aizgalds pilns oposumiem, kad ielejā netrūkst ne pīļu, ne vāveru un žāvētava pilna ar cūkas gaļu, jums, draņķiem, vajag dzīties uz pilsētu, lai pirktu ziemsvētku pusdienām tītaru.

—   Kas tie par ziemsvētkiem, ja cilvēkam galdā tieši tas pals, kas katru dienu, — Džeksons maigi iebilda.

—   Jūs, zēni, tikai meklējat ieganstu, lai slaistītos pa pilsētu un izšķiestu naudu, — vecais atcirta. — Es savā mūžā esmu pieredzējis daudz vairāk ziemsvētku nekā tu, puis, un varu teikt, ka ar veikalā pirktu ēdienu ziemsvētki vispār nav nekādi ziemsvētki.

—   Bet kā tad pilsētnieki? — Reifs jautāja. — Tad jau viņiem ziemsvētku nemaz nav.

—   Un nav arī pelnījuši, — vecais spīvi atmeta. — Dzīvo uz mazītiņa zemes pleķīša, kas cieši piespiests kaimiņa sētas pusei, un ēd no konservu kārbām.

—   Bet, ja nu viņi visi pēkšņi pamestu pilsētu un pārceltos šurp uz laukiem, tad tik jūs dzirdētu, kā tēvs lādētos, — Stjuarts teica. —: Tu, tēvs, nemaz nespētu dzīvot bez šiem akmeņos iesprostotiem pilsētniekiem, un tu pats ļoti labi to zini.

—   Tītaru pirkt! — ar dziļu pretīgumu misters Makalems atkārtoja. — Ko tu neteiksi! Man vēl it labi prātā tie laiki, kad es paņēmu bisi un, pa šim pašām durvīm izgājis laukā, pēc pusstundas pārnesu mājās tītaru. Un pēc stundas — aļņa šķiņķi. Jums, zēni, nav ne jausmas par īstiem ziemsvētkiem. Jums tik vien prātā kā veikalu logi, pilni ar kokosriekstiem un jeņķu gaisa pistolēm, un citiem niekiem.

—   Jā, ser, — Reifs teica, pamirkšķinādams ar aci Bejardam. — Tā bija vislielākā cilvēces kļūda, kā Lī padevās. Vēl līdz šim laikam zeme nevar to pārdzīvot.

Vecais vīrs nosprauslājās.

—    Lai jods mani sasper, ja neesmu izaudzinājis pašus vislielākos izgudreļus! Neko šiem nevar pateikt, neko nevar iestāstīt, pat nevar pasēdēt pie sava kamīna, kad šie jau ņemas man skaidrot, kā šī zeme būtu pārvaldāma. Ei, zēni, eita nu gulēt!

Otrā rītā līdz ar gaismas svīdu Džeksons un Reifs, un Stjuarts, un Lī pajūgā devās uz pilsētu. Bet neviens no viņiem neinteresējās, ne ar pušplēstu vārdu neieminējās, vai vakarā pārbraucot vēl sastaps viņu šeit, vai varbūt atkal paies trīs gadi, iekams viņi nākamreiz satiksies. Un saltajā, spirgtajā saullēktā Bejards stāvēja uz salā nosarmojušā lieveņa un, smēķēdams cigareti, raudzījās pakaļ pajūgam ar četriem silti ģērbtajiem vīriem, prātodams, vai tas būs pēc trim gadiem vai vispār nekad. Suņi iznāca uz lieveņa un apstāja viņu, un viņš pārlaida roku to ledaini aukstajiem purniem ar siltajām, šaudīgajām mēlēm, vērodams tālīnos kokus, aiz kuriem skaidrajā rīta klusumā sausi aizklabināja pajūgs.

—    Vai varam iet? — Badijs viņam aiz muguras ierunājās, un Bejards pagriezās un paņēma pret sienu atslieto bisi. Suņi, izpūzdami baltus tvaika mutuļus, nepacietīgi smilkstēja un trinās viņiem apkārt, un Badijs aizveda un iegrūda tos šķūnī un aiztaisīja durvis, kaut arī tie aiz pārsteiguma vaukšķēja kā negudri. No citas būdas viņš izlaida jauno pointeru Denu. Iesprostotie dzinēj suņi, nespēdami samierināties, vēl arvien nikni rēja.

Līdz pusdienai viņi medīja pa robainajām papuvēm un mežmalām. Sarma drīz nokusa un rēnajā bezvējā gaiss kļuva siltāks, un mežrožu brikšņos viņi divreiz redzēja

kardinālputnus, kuri kā sārtu liesmu bultas uzšāvās gaisā. Beidzot Bejards, acu nemirkšķinādams, paskatījās saulē.

—          Man jādodas atpakaļ, Badij, — viņš teica. — Pēcpusdienā es jāšu uz mājām.

—          Labi, — Badijs, neko neiebilzdams, noteica un pasauca 3uni. — Atbrauc atkal nākamo mēnesi.

Mendija iedeva viņiem kaut ko iekost, un viņi paēda, un, kamēr Badijs segloja Periju, Bejards iegāja istabā, kur Henrijs tobrīd cītīgi sita zābakiem zoles un vecais vīrs, uzlicis brilles metāla ietvarā, lasīja nedēļu vecu laikrakstu.

—           Tevi, man domāt, jau sen gaida mājās, — misters Makalems piekrītoši noteica un noņēma brilles. — Atbrauc nākamo mēnesi pēc tās lapsas. Ja mēs drīz vien to nenotversim, Ģenerālis aiz kauna nevarēs kucēniem acīs paskatīties.

—    Labi, ser, atbraukšu.

—          Un pacenties atvest līdzi savu vectēvu. Viņš tak var te paēst, cik lien, un dzīvot ne sliktāk kā pilsētā.

—    Jā, ser, katrā ziņā atvedīšu.

Badijs izveda poniju, un vecais vīrs, palikdams sēžot, pasniedza Bejardam roku. Henrijs nolika zābakus sāņus un pavadīja viņu līdz lievenim.

—          Atbrauc atkal, — viņš kautri teica, pakratīdams Bejarda roku, it kā tā būtu pumpja rokturis, un Badijs pastiepa arī savējo, izvilcis to no slienaino, ziņkāro kucēnu ņudzekļa.

—           Gaidīšu tevi, — viņš īsi noteica, un Bejards devās ceļā, un, kad viņš atskatījās, brāļi nopietni pamāja viņam ar roku. Tad Badijs kaut ko uzsauca un viņš pagriezās atpakaļ. Henrijs bija pazudis un tad atkal parādījās ar smagu pakulu maisu rokā.

—           Gandrīz vai aizmirsu, — viņš teica. — Tēvs sūta tavam vectēvam krūku kukurūzas degvīna. Labāku par to nedabūsi ne Lūvilā, ne arī kur citur, — viņš ar klusu lepnumu piebilda.

Bejards pateicās, un Badijs piestiprināja maisu pie seglu loka, un tas smagi piegula Bejarda stilbam.

—    Tā būs labi.

—    Jā, labi gan. Liels paldies.

—    Uz redzēšanos.

—    Uz redzēšanos.

Perijs sakustējās, un Bejards paskatījās atpakaļ. Brāļi vēl arvien stāvēja pagalmā mierīgi un nopietni, un nesatricināmi. Pie virtuves durvīm, slepus vērodama viņu, tupēja lapsa Ellena; tai līdzās saulē kūleņoja un rotaļājās kucēni. Līdz saulrietam bija atlikusi apmēram stunda. Ceļš vijās starp kokiem. Viņš vēlreiz atskatījās. Māja šķita pilnīgi pieplakusi zemei, un vakarīgo debesu fonā bezvēja debesīs cēlās mierīga, putnu spalvai līdzīga dūmu strūkliņa. Durvīs neviena vairs nebija, un viņš palaida Periju vieglos rikšos, un viskija krūka sitās viņam gar ceļgalu.

Tur, kur aizaugušais, reti lietotais Makalema iebraucamais ceļš uzgāja uz lielceļa, Bejards apturēja Periju un rietošas saules gaismā palika sēžam. «Džefersona 14 jūdzes». Reifs un pārējie tik drīz vēl nebūs atpakaļ, jo ir ziemsvētku priekšvakars un uz svētkiem pilsētā salasās turpat vai visa apvidus ļaudis. Bet var gadīties, ka viņi tomēr izbrauc tā paagrāk, lai līdz ar tumsu atgrieztos mājās, un tad jau pēc stundas viņi var būt šeit. Saule, slīgdama arvien zemāk, izlaida no gūsta aukstumu, ko dienā ar stāvajiem stariem bija piespiedusi pie zemes, un tas, celdamies augstāk, apņēma Bejardu, kurš ceļa vidū sēdēja Perija mugurā, un līdz ar Perija apstāšanos viņa asinis pamazām sastinga. Viņš pagrieza Periju pilsētai pretējā virzienā un atkal palaida rikšos.

Drīz vien Bejardu apņēma tumsa, bet viņš tikai jāja tālāk starp kailajiem kokiem pa blāvās zvaigžņu gaismas apspīdēto ceļu. Perijs jau domāja par stalli un vakariņām, taču paklausīgi rikšoja tālāk, jautājoši svaidīdams galvu, nezinādams, kurp viņi dodas, saprazdams, ka šis ceļš neved mājup, mazliet šaubīdamies, tomēr uzticēdamies jātniekam. Klusumā, vienmuļi kustoties tālāk, kļuva ne vien aukstāk, bet arī vientulīgāk. Bejards, pievilkdams pavadu, apstādināja Periju, atsēja krūku, iedzēra un piestiprināja to atkal pie segliem.

Visapkārt slija tumši un mežonīgi kalni. Nejuta ne mazākās dzīvības zīmes, nemanīja nekādas cilvēka pēdas. Abpus ceļa, zvaigžņu apspīdētas, tālumā stiepās melnas kalnu kores, bet, kad ceļš nolaidās ielejā, kur jau sasalušās grambas metāliski skanēja zem Perija pakaviem, kalnu tumšās, kailo koku apņemtās virsotnes draudīgi < tTās pret zvaigžņotajām debesīm. Kādā vietā, kur ceļam pāri tecēja ar plānu ledu pārvilkta urdziņa, Perijs, ledum viegli zem kājām nokrakšķot, saoda ūdeni, un Bejards atlaida pavadu vaļīgāk un atkal pacēla krūku pie mutes.

Nosalušiem pirkstiem viņš neveikli sataustīja sērkociņus un aizdedza cigareti, un parāva uz augšu piedurknes galu. Pusdivpadsmit.

—    Nu, Perij, — saltajā, tumsas pilnajā klusumā viņa balss noskanēja negaidīti skaļi, — mums laikam būs jālūko sameklēt naktsmājas.

Perijs pacēla galvu un nosprauslojās, it kā saprazdams viņa vārdus, it kā būtu ar mieru dalīties jātnieka drūmajā vientulībā. Viņi atkal devās pret kalnu.

Tumsa šeit nebija vairs tik bieza, un blāvajā zvaigžņu gaismā, pārtraukdami vienveidīgo koku rindu, šur tur parādījās lauki, un pēc kāda laika, kad Bejards, atlaidis pavadu, sildīja kabatās rokas, ceļmalā iznira zemei pieplacis kokvilnas šķūnis ar sarmas apsudrabotu jumtu. «Nu jau drīz vien,» viņš pats sev teica un, noliecies uz priekšu, uzlika roku uz Perija kakla un sajuta ritošo asiņu siltumu.

—    Drīz, Perij, būs kāda māja, tikai jāskatās uzmanīgi.

Un atkal, it kā saprazdams viņa vārdus, Perijs klusi

iezviedzās un pēc brīža nogriezās no ceļa, un, kad Bejards gribēja pagriezt to atpakaļ, arī viņš ieraudzīja tik tikko manāmas furgona pēdas, kas veda uz nelielu koku puduri.

—    Esi gan tu gudrinieks, Perij, — viņš teica, atkal atlaizdams pavadu.

Kļuva redzama kāda būda. Logi bija tumši, bet no lieveņa apakšas izlīda izkāmējis suns un sāka riet, un vairs nepārstāja, kamēr Bejards piejāja un ar nosalušo roku pieklaudzināja pie durvīm. Beidzot iekšā atskanēja kāda balss, un viņš vēlreiz uzsauca: — Helou! — Tad piebilda: — Es esmu nomaldījies. Atveriet! — Suns rēja neatņemdamies. Pēc brīža durvis mazliet pavērās, sejā iesitās silta gaisa strāva līdz ar nēģeru aso smaku un dziestošu ogļu atblāzmā parādījās kāda galva.

—    Ei, Džūlij, rimsties tak! — galva nokomandēja. Suns paklausīja un, vēl arvien rūkdams, palīda zem lieveņa. — Kas tur ir?

—    Es esmu apmaldījies, — Bejards atkārtoja. — Vai varētu pārnakšņot jūsu stallī?

Man nav staļļa, — nēģeris atbildēja. — Kādu strēķi tālāk ceļmala ir vel viena māja.

—           Es samaksāšu, — Bejards teica. Ar nosalušo roku viņš taustījas pa kabatu. — Mans ponijs ir galīgi noguris.

Nēģera galva krasi izdalījās uz durvju spraugā vīdošās uguns fona.

—           Nu, paklau, tēvoc, — Bejards nepacietīgi piebilda. — Neliec taču cilvēkam stāvēt salā!

—    Kas jūs tāds ir, baltais cilvēk?

—          Bejards Sartoriss no Džefersonas. Te būs, ņem. — Viņš pastiepa roku, bet neģeris nepakustējās.

—    No tiem baņķieru Sartorisiem, vai?

—    Jā. Nu, ņem taču!

—    Maķenīt pagaidiet!

Durvis aizvērās. Bejards parāva pavadu, un Perijs paklausīgi sakustējās un apgāja apkārt mājai, soļodams pa sasalušajiem kokvilnas stiebriem, kuri sausi čabēja tam gar kājām. Kad Bejards atvērto durvju priekšā nolēca uz sasalušās, kruvešainās zemes, no tumšās būdas iznira lākturis, kas, zemu šūpodamies virs salnas nokostajiem stiebriem, apgaismoja cilvēka kājas, kuras kustējās kā lielas šķēres, un nēģeris ar bezveidīgu paunu azotē pienāca viņam klāt un paturēja lākturi, kamēr viņš noņēma seglus un iemauktus.

—           Kas jums lēcies, baltais cilvēk, ka tik vēlā stundā vēl esat uz ceļa? — nēģeris ziņkāri noprasīja.

—          Apmaldījos, — Bejards īsi atbildēja. — Kur lai nolieku poniju?

Nēģeris ar lākturi apgaismoja kādu steliņģi. Perijs uzmanīgi pārkāpa pār slieksni un, acīm lāktura gaismā noplaiksnot, apgriezās apkārt, un Bejards iegāja nopakaļ un norīvēja poniju ar seglu segas sauso pusi. Nēģeris bija pazudis, bet tad atkal parādījās ar kukurūzas vālīšu klēpi, iemeta silē, un Perijs kāri ieraka tajā purnu.

—          Tikai, lūdzams, uzmanīgi ar uguni, baltais cilvēk, — viņš teica.

—    Labi. Sērkociņus es nemaz nededzināšu.

—           Šeitan man visi lopi un darbarīki, un barība, -— nēģeris paskaidroja. — Nevar tak visu to dedzināt nost. Apdrošinātājus braukt tādu gaisa gabalu ne lūgdams nepielūgsi.

—    Labi, — Bejards atkārtoja. Viņš aizvēra Perija steliņģi un, nēģera ziņkārā skatiena pavadīts, paņēma savu pret sienu atslieto maisu un izvilka krūku.

—    Vai tev te ir kāda krūze?

Nēģeris atkal pazuda; pa pretējās sienas spraugu Bejards varēja saredzēt lāktura gaismu; tad nēģeris atkal parādījās ar sarūsējušu skārda bundžu un izpūta no tās pelavu mākoni. Viņi iedzēra. Aizmugurē Perijs gremoja kukurūzu. Nēģeris parādīja Bejardam kāpnes uz siena pantu.

—    Bet paturiet prātā par to uguni, baltais cilvēk. — viņš bažīgi atkārtoja.

—    Protams, — Bejards sacīja. — Arlabunakti.

Viņš jau sāka rāpties augšā pa kāpnēm, bet nēģeris apturēja viņu un iedeva viņam savu bezveidīgo paunu, ko bija atnesis līdzi no būdas.

—    Man tik viena pati lieka sega, tomērt cik necik siltuma tiks. Šonakt dabūsiet maķenīt pasalt.

Vatētā sega bija sadriskāta un netīra, un piesūkusies ar nēģeriem raksturīgo smaku.

—    Paldies, — Bejards sacīja. — Liels paldies. Arlabunakti.

—    Arlabunakti, baltais cilvēk.

Lākturis mirkšķinādams nozuda, izgaismodams nēģera kāju šķērveidīgo kustību, un Bejards uzkāpa augšā tumsā, sausā, smaržīgā sienā. Šeit, tumsā, viņš izraka bedri un ielīda tajā, un ietinās netīrajā, smirdošajā segā, un pabāza ledainās rokas zem krekla un piespieda pie trīsošajām krūtīm. Rokas pēc kāda laika, viegli tirpdamas, sasila, taču ķermenis trīcēja un drebēja no noguruma un aukstuma. Lejā, tumsā, mierīgi un nepārtraukti gremoja Perijs, reižu reizēm piecirzdams kāju, un Bejarda trīsas pamazām norima. Laizdamies miegā, viņš izbāza no segas roku un paskatījās uz luminiscējošo pulksteņa ciparnīcu. Viens. Tātad jau ziemsvētki.

Viņu uzmodināja saule, kas sarkaniem staru kūļiem spraucās iekšā pa sienas šķirbām, un kādu laiku viņš gulēja savā neērtajā guļvietā, juzdams uz sejas ledaini salto gaisu un nespēdams saprast, kur īsti atrodas. Tad atcerējās un sakustējās, atskārzdams, ka ir stīvs no aukstuma un ka asinis sāk ritēt pa locekļiem tādām kā mazām skrotveida lodītēm. Viņš izvilka no smirdošās guļvietas kājas, zābakos galīgi notirpušas, un staipīja un locīja tik ilgi, kamēr ceļgali un potītes atdzīvojās un tās saka durstīt sīkām adatiņām.

Neveikli kustinādams sastingušos locekļus, viņš lēni un piesardzīgi laidās lejup pa kāpnēm sarkanajā saules gaisma, kura kā uzvarošs trompetes sauciens plūda iekšā pa atvērtajām durvīm. Saule pie horizonta bija milzīga un sarkana, un sudrabainā sarma, kas sedza mājas jumtu, sētas mietus, pagalmā izmētāto sarūsējušo saimniecības inventāru un nosalušos kokvilnas stiebrus tīrumā, kurš pienāca līdz pašām sētsdurvīm, saules gaismā vērtās mirdzoši sārta kā svētku tortei pārlieta glazūra. Perijs izbāza tievo purnu pa steliņģa durvīm un, izpūzdams tvaika mutuļus, iezviedzās, un Bejards parunājās ar viņu un pieskārās viņa aukstajam purnam. Tad atraisīja maisu un iedzēra no krūkas. Durvīs parādījās nēģeris ar piena spaini rokās.

—    Priecīgus ziemsvētkus, baltais cilvēk, — viņš teica, uzmezdams skatienu krūkai. Bejards iedeva viņam iedzert.

—    Paldies, ser. Eita nu iekšā sasildīties! Poniju es pabarošu. Vecā pados jums brokastis.

Bejards paņēma maisu; no akas viņpus būdas viņš izvilka spaini ledaina ūdens un noskaloja seju.

Pussabrukušajā pavardā starp pelniem un apdegušām pagalēm, un juku jukām satupinātiem podiem un katliem kurējās uguns. Bejards aizvēra durvis, atstādams ārpusē spirgti salto gaisu, un kā narkotika viņu apņēma silts un biezs, un sastāvējies smacīgums. Pār pavardu nolīkusi sieviete bikli atņēma viņa sveicienu. Trīs nēģerēni kaktā kļuva klusi kā pelītes, bolīja acis un vēroja viņu. Viena bija meitene nospeķotās skrandās, sprogainu, vilnai līdzīgu matu ērkuli, kas ar netīrām krāsainu lupatu strēmelēm bija savīts vairākos ciešos mezglos. Otra nēģerēna dzimums nebija nosakāms. Trešais mazulis garā, no vīriešu vilnas apakšveļas izšūtā paltrakā bija pilnīgi bezpalīdzīgs. Tas vēl neprata staigāt un bezmērķīgā aizrautībā rāpoja pa grīdu, un no abām nāsīm pāri zodam tam tecēja divas spīdīgas, gliemeža pēdām līdzīgas tērcītes.

Sieviete, cenzdamās novērst viņa uzmanību no bērniem, ar tumšu roku piestūma pie pavarda krēslu. Bejards apsēdās un pastiepa nosalušās kājas pret uguni.

—    Vai tu, krustmāt, jau iedzēri ziemsvētku mēriņu? —• viņš jautāja.

—   Nē, ser. Šogad mēs ir galīgi bešā, — viņa kaut kur aizmugurē atbildēja.

Bejards pastūma maisu uz viņas pusi.

—    Lūdzu. Tur pietiks visiem.

Trīs bērni nekustīgi tupēja pie sienas un klusēdami vēroja viesi.

—    Nu, vai atkal klāt ziemsvētki, bērni? — viņš jautāja. Bet bērni tikai blenza viņā nopietni kā zvērēni, līdz sieviete pagriezās un pārmetoši sacīja:

—    Parādiet tak baltajam cilvēkam, ko jums atnesa Santa Klauss, — viņa mudināja. — Tencinu, ser, •— viņa piemetināja, uzlikdama viņam uz ceļgaliem alumīnija šķīvi un pie kājām ieplaisājušu fajansa krūzi. — Parādiet nu, — viņa atkārtoja. — Citādi baltais cilvēks nodomās, ka Santa Klauss nemaz nezina ceļu pie jums.

Bērni sakustējās un no tumšā kakta, kur, Bejardam ienākot, bija noslēpuši savas dāvanas, izvilka mazu skārda automašīnu, auklā uzvērtas krāsainas koka krelles, mazu spogulīti un milzīgu, netīrumiem aplipušu piparmētru konfekti, kuru ar svinīgu nopietnību cits pakaļ citam tūdaļ sāka laizīt. Sieviete ielēja kafiju no oglēs ieliktās kafijkannas, noņēma pannai vāku un uzdūra uz dakšiņas un uzlika viņam uz šķīvja biezu čurkstošas gaļas šķēli, un ar biguli izrušināja no pelniem kaut kādu pelēku apalīti, notrausa tam netīrumus, pārlauza uz pusēm un uzlika arī to uz šķīvja. Bejards ēda gaļas šķēli un kukurūzas plāceni un piedzēra klāt bālo, bezgaršīgo dziru. Bērni klusītēm rotaļājās ar savām ziemsvētku dāvanām, bet, kā viņš manīja, paslepus vēroja viņu. Ienāca nēģeris ar piena spaini.

—    Vai vecā jums padeva ēst? — viņš jautāja.

—    Jā. Cik tālu ir līdz tuvākajai dzelzceļa stacijai?

Nēģeris teica, ka astoņas jūdzes.

-— Vai vari aizvest mani līdz stacijai un pēc tam kādudien nogādāt manu poniju misteram Makalemam?

—    Savus mūļus es palienēju svainim, — nēģeris aši atbildēja. — Man šie tikai divi vien ir, un tos pašus es viņam palienēju.

—    Es tev maksāšu piecus dolārus.

Nēģeris nolika spaini zemē, un sieviete to paņēma un aiznesa. Viņš lēni pakasīja pakausi.

—    Piecus dolārus, — Bejards atkārtoja.

—   Kur ta jums ziemsvētkos tik traki jādzenas, baltais cilvēk?

—    Desmit dolārus, — Bejards nepacietīgi izgrūda. — Vai tu nevari dabūt mūļus no svaiņa atpakaļ?

—   Man domāt, varētu gan. Man domāt, uz pusdienas laiku viņš tos atvedīs. Tad varēs braukt.

—    Bet kādēļ tu nevari dabūt tos tūliņ pat? Ņem manu poniju un jāj tiem pakaļ! Man jātiek uz vilcienu.

—    Vēl neesmu matījis, ka ir ziemsvētki, baltais cilvēk. Ja cauru gadu strādā no saules līdz saulei, tad kauč vai uz ziemsvētkiem gribas maķenīt atpūsties.

Bejards nikni nolamājās, taču noteica:

—   Nu labi. Tūliņ pēc pusdienas. Bet skaties, lai svainis jo drīzāk tos atvestu!

—   Mūļi būs klat kā likts, varat būt drošs.

—    Labi. Iedzeriet abi ar sievu no krūkas.

—    Paldies, ser.

Smacīgais gaiss notrulināja viņa jutekļus un siltums pamazām iesūcās kaulos, kas pēc saltās nakts bija stīvi un noguruši. Nēģeri klusēdami kustējās pa savu vienīgo istabu — sieviete pie pavarda gatavoja ēdienu, mazie noņēmās ar savām trūcīgām un nožēlojamām rotaļlietām un netīro konfekti. Bejards visu rīta cēlienu snauduļoja cietajā krēslā uz miega un nomoda šķirtnes, kur laiks bija apstājies un kaut kur iestrēdzis, un tādēļ uzreiz nemaz neatskārta, ka kāds veltīgi cenšas ielauzties viņa netraucētajā nošķirtībā. Taču beidzot tas izdevās un līdz viņa apziņai nonāca vārdi: — Pusdienas gatavas.

Nēģeri draudzīgi, mazliet kautrēdamies, iedzēra kopā ar viņu: divas nesamierināmas cilvēku kopas, kuras šķīra rase, asinis, vide un iedaba, saskārās un uz mirkli saplūda šķietami vienotā cilvēku ciltī, kas uz vienu dienu aizmirsa savas kaislības un gļēvulību, un alkatību.

—   Ziemsvētki, — sieviete bikli nomurmināja. — Tencinu, ser.

Tad sekoja pusdienas: oposums ar saldajiem kartupeļiem, vēl viens pelēks kukurūzas plācenis, novadējusī un bezgaršīgā dzira no kafijkannas, ducis banānu un robaini kokosriekstu gabaliņi. Bērni, saoduši ēdienu, kā kucēni kūņojās Bejardam pie kājām. Beigu beigās viņš atskārta, ka visi gaida, kad viņš būs paēdis, un pierunāja mājiniekus ēst kopā ar viņu; un visbeidzot, sēdēdams furgonā (mūļus brīnumainā kārtā lija atvedis vēl arvien neesošais svainis), ar gandrīz iztukšoto krūku starp ceļgaliem, viņš pameta skatienu atpakaļ uz būdu, uz durvīs stāvošo sievieti un no skursteņa stīdzošo dūmu strūkliņu.

Noskrandušās zirglietas plakšēja un šķindēja pret mūļa kārnajām ribām. Gaiss bija silts, bet tajā jautās viegls dzestrums, kas līdz ar tumsu solījās pieņemties. Ceļš gāja pāri saulainam līdzenumam. Reizēm saules apspīdētajos grīšļos vai no brūnajiem, bez lapām palikušajiem mežiem atskanēja dobji šāvieni. Laiku pa laikam viņi ceļā sastapa citus pajūgus vai jātniekus, vai kājāmgājējus, kuri sveicinot ar tumšu roku aši pamāja nēģerim cieši aizpogātajā armijas šinelī, paslepus uzmezdami skatienus tam līdzās sēdošajam baltajam cilvēkam. — Sveiks ziemsvētkos! — Aiz dzeltenajām grīšļu audzēm un tumšbrūno mežu galiem zilie kalni apvāršņa malā ietiecās bezgalīgajās debesīs. — Sveiks ziemsvētkos!

Viņi apstājās un iedzēra, un Bejards iedeva ceļabiedram cigareti. Saule tagad atradās viņiem aiz muguras, rāmajās, blāvi zilajās debesis nemanīja ne mākoņa, ne vēja, ne putna. — Dienas tik īsas. Vel četras jūdzes. Nū, mūļi! — Mūļi sausi klidzināja starp nekustīgiem vītoliem, kas stūrgalvīgi nešķīrās no zaļajām lapām, pāri ļodzīgam tiltam, zem kura, klusi guldzēdams, tecēja strauts. Sārtā ceļa lente vijās augšup; priedes kā robaina cietokšņa siena abpus ceļa slija pret debesīm. Pajūgs uzbrauca kalnā, un skatienam pavērās plakankalne ar saules apspīdētu grīšļu un melnu papuvju, tumšbrūnu mežu un šur tur izkaisītu māju rakstu, aizstiepdamās viegli mirdzošajā, aizdugušajā zilgmē, un zemu pie apvāršņa vīdēja dūmi. — Vēl divas jūdzes. — Aizmugurē kā pie debesīm piesieta vara bumba karājās saule; līdz saulrietam bija vēl stunda. Viņi atkal iedzēra.

Kad viņi pavērās lejup uz ieleju, kur spīdīgās dzelzceļa sliedes pazuda starp jumtiem un kokiem, saule jau grima aiz apvāršņa, un no tālienes atskanēja dobjš, laisks raķetes sprādziens.

— Vēl svin ziemsvētkus, — nēģeris teica.

No saulainajiem pakalniem viņi nolaidās violetā krēslā, kur vainagiem un papīra lukturīšiem rotāti logi meta vieglu atspulgu uz izšautām petardēm piesvaidītajiem lieveņiem. Pa ielām ar slidām un kamaniņām traucās bērni krāsainās jakās un kamzoļos. Kaut kur priekšā pustumsā atkal atskanēja sprādziens, un viņi uzbrauca uz svētdienlgi klusa, papīra strēmelēm piemētāta laukuma. Šeit bija gluži kā dzimtajā pusē, kur viņam kopš bērnības pazīstami vīri un jaunekļi tāpat dīki pavadīja ziemsvētkus: mazliet iedzēra un šāva gaisā petardes, un izdāļāja piecu un desmit, un divdesmitpieccentu monētas nēģeru zēniem, kuri, garām skriedami, sauca: «Priecīgus ziemsvētkus!» Un mājās, viesistabā, ir ziemsvētku koks un kamīna priekšā kokteiļa kauss, un Saimons ar neveiklu piesardzību uz pirkstgaliem iezogas viņa un Džonij a istabā un, aizturējis elpu, noliecas pār abu gultu, kur viņi izliekas aizmiguši, un tai brīdī, kad Saimona piesardzība atslābst, viņi pilnā balsī iesaucas: «Priecīgus ziemsvētkus!» — un viņš ar sāpīgu sašutumu noburkšķ: «Reče nu, atkal šie mani piekrāpa!» Bet pēc kāda laika viņš jau ir atguvies, ap pusdienas laiku kļuvis bezjēdzīgi pļāpīgs un pakalpīgs, bet vakarā ir pilnīgi hors de combat\ un krustmāte Dženija skaizdamās staigā pa istabām un, piesaucot pašu Jupiteru, apzvēr, ka neparko neatļaušot pārvērst māju par krogu nēģeru slaistiem. Bet, kad satumst, kaut kur sākas dejošana, un tur ir ziemsvētku koks un āmuļi, un daudzkrāsaini serpentīni, un meitenes, ko viņš pazīst kopš bērna kājas, ar jaunām aprocēm un pulksteņiem, un vēdekļiem, un visapkārt gaisma un mūzika, un dzidri smiekli.

Laukuma stūrī stāvēja vairāki cilvēki, un, kad pajūgs brauca garām, tie pēkšņi metās katrs uz savu pusi, pustumsā uzšāvās dzeltena liesma, un pāri klusajam laukumam, laiski atbalsodamies, novilnīja sprādziens. Mūļi satrūkās un pielika soli, un pajūgs grabēdams ripoja tālāk. No apgaismotajām, lukturīšiem un vainagiem rotātajām durvīm atskanēja uzstājīgas pieaugušo balsis, un bērni, negribīgi paklausīdami, skumīgi izklīda. Beidzot kļuva redzama stacija, kuras priekšā stāvēja autobuss un vairākas automašīnas, un Bejards izkāpa, un nēģeris pasniedza viņam maisu.

— Paldies, — Bejards sacīja. — Visu labu.

-— Visu labiņu, baltais cilvēk!

Uzgaidāmajā telpā kurējās sarkani nokaitusi krāsns un bija pilns jautriem, pūlīšos sastājušiem cilvēkiem mēteļos un dārgos zvērādu kažokos, bet tur viņš negāja.

1 Izgājis no ierindas. (Fr.)

Viņš atslēja maisu pret sienu un, cenzdamies sasildīties, sāka soļot pa peronu turp un atpakaļ. Abpus sliedēm dega zaļa, vienmērīga gaisma; rietumu pamalē pār koku galiem kā stikla sienā iedegta spuldze spīdēja vakarzvaigzne. Viņš soļoja turp un atpakaļ, šad tad iemezdams skatienu gan balto cilvēku uzgaidāmās zāles sārtajos logos, aiz kuriem jūsmīgi un nedzirdami žestikulēja svētku noskaņas pārņemtie pasažieri mēteļos un zvērādu kažokos, gan arī krāsaino uzgaidāmajā telpā, kur pasažieri, klusi sačukstēdamies, pacietīgi sēdēja nespodrajā gaismā pie krāsns.

Kad viņš pagriezās, tumšajā ēnā pie durvīm kāda balss bikli noteica: «Priecīgus ziemsvētkus!» Neapstādamies viņš izvilka no kabatas monētu. No laukuma, dobji sprāgdama, pāri kokiem slaidā lokā atkal uzvijās petarde, brīdi palika gaisā, tad atvērās kā dūre un bez skaņas izpleta zelta pirkstus, kas izgaisa mierīgajās, tumšzilajās debesīs.

Tad pienāca vilciens ar gaišiem logiem un džerkstēdams apstājās, un viņš atkal paņēma savu maisu un, iejucis jautrajā pūlī, kur cilvēki skaļi sauca cits citam ardievas un lika aizvest draugiem svētku sveicienus, iekāpa vagonā. Neskuvies, saskrāpētiem zābakiem, netīrās haki krāsas biksēs, pelēkiem, noplukušiem tvīda svārkiem mugurā un nožēlojamu filca platmali galvā — viņš apsēdās kādā brīvā vietā un pabāza krūku zem sēdekļa.

## PIEKTĀ DAĻA

I

«… un, tā kā pavasara dziļākā būtība ir vientulība un vieglas skumjas, un zināma vilšanās sajūta, dvēseles šķīstīšana, kā liekas, ir pilnīgāka, ja tam visam pievienojas vēl arī mazliet grūtsirdības. Kad esmu mājās, man vienmēr nāk atmiņā ābeles vai zaļas gatves, vai jūras krāsa citās pasaules malās un uzmācas skumjas par to, ka es nevaru reizē būt visās vietās vai reizē izjust vairākus pavasarus — kā Bairons vairāku mīļoto glāstus. Bet tagad, šķiet, esmu kļuvis viengabalains un manas domas vērstas vienā noteiktā virzienā, un tas laikam liecina man par labu.» Horesa spalva apstājās, un viņš cieši raudzījās savā gandrīz nesalasāmajā rokrakstā pieskribelētajā papīra lapā, kamēr prātā vēl atbalsojās nule uzrakstītie izmeklētie vārdi, untumaini un mazliet skumji, bet viņš pats bija pametis savu rakstāmgaldu un istabu, un pilsētu, un jauno, kliedzoši vulgāro vidi, kurā liktenis bija viņu iemetis, un viņa haotiskā un fantastiskā niecība atkal netraucēti klīda pa tuksnesīgajām, vientulīgajām sfērām, kur viņam beidzot izdevās apvienot visas sevī ietvertās pretišķības. Uz resnajām glicīnijas virvēm gar verandas dzegām jau droši vien raisījās sīkie, ceriņziediem līdzīgie pumpuri, un viņš it viegli iztēlojās ciedru ieskauto mauriņu, šur tur izraibinātu ar baltajām un dzeltenajām narcisēm, starp kurām, gaidot savu ziedu laiku, slējās gladiolas.

Bet viņa ķermenis bija pilnīgi nekustīgs, un roka ar sastingušo spalvu gulēja uz pieskribelētās papīra lapas. Tā atradās uz viņa jaunā, dzelteni pulētā rakstāmgalda virsmas. Arī krēsls, uz kura viņš sēdēja, bija jauns, tāpat kā istaba ar nedzīvi baltajām sienām un ozolkoka imitācijas paneļiem. Cauru dienu šeit spīdēja saule, kuru neaizkavēja nekādi aizkari. Agrā pavasarī bija pat patīkami, ka saules stari, tā kā patlaban, plūda iekšā pa rietumu logu un krita pār viņa rakstāmgaldu, uz kura ziedēja balta, glazētā māla podā iedēstīta hiacinte. Horess domīgi raudzījās ārā pa logu uz darvotu jumtu, kurš kā sūklis uzsūca un pēc tam izstaroja tveici, un arī mūra sienai pieplakušu panīkušu diktamņu puduri ar nožēlojami sīkiem ziediem un juta, ka viņam uzmācas bailes no garajām, karstajām vasaras dienām, kad saule spīdēs viņam tieši virs galvas; viņš atcerējās savu agrāko krēslaino, vecuma smakas piesūkušos kabinetu, kur vienmēr vēdīja viegls vējiņš, kur ciešās rindās stāvēja putekļiem klātās, neviena neskartās grāmatas, kuras pat viskarstākajās dienās šķita izstarojam mieru un vēsumu. Un, par to domādams, viņš atkal aizmirsa jauno, vulgāro vidi, kurā atradās viņa fiziskais «es». Spalva atkal sāka slīdēt pa papīru.

«Varbūt visi tie, kuri kā kurmji mīt tumšās alās vai ir līdzīgi pūcēm, kam pat sveces gaisma šķiet pārmērīgi spilgta, vispār nezina, kas ir īsts gara spēks. Taču to nevar sacīt par tiem, kuri nes sevī mieru, tāpat kā sveces liesma nes gaismu. Man vienmēr bijusi tieksme gari un plaši. izteikties, taču, šķiet, mazliet apmānot sevi, es pat varētu atgūt pašapziņu. Es pieļauju domu, ka Tu, kā parasti, nemaz nespēsi lasīt šo vēstuli un, ja arī izlasīsi, l<i Tev it neko neizteiks. Bet Tu tomēr būsi izpildījusi savu sūtību, Tu rāmā miera šķīstā līgava…»

Savā būri tu tomēr biji laimīgāks… laimīgāks? Horess prātoja, pārlasīdams vārdus, kurus bija uzrakstījis un kuros, kā parasti, apmēļoja vienu sievieti otras sievietes mājā. Istabā pēkšņi iebrāzās viegla vēja pūsma; tā atnesa līdzi vieglo, saldo baltās akācijas smaržu, un papīra lapa uz galda sakustējās. Horess satrūkās un atguvās, un, kā cilvēks, kurš pēkšņi pamodies, paskatījās pulkstenī un nolika to atpakaļ, un aši rakstīja tālāk:

«Mēs priecājamies, ka mazā Bella ir kopā ar mums. Viņai šeit patīk; kaimiņu mājā ir vesels bars bižainu meitenīšu — cita par citu mazākas, un mazā Bella, atklāti sakot, viņu priekšā mazliet dižojas, uzņemdamās aizbildniecību, kas viņai kā vecākajai ari pienāktos. Kad mājā ir bērni, viss ir daudz savādāk. Žēl, ka aģenti nav tik gudri, lai līdz ar namiem iznomātu arī bērnus. īpaši tādus kā mazā Bella — tik starojošu un tik apbrīnojami gudru un attīstītu. Bet Tu jau viņu tikpat kā nepazīsti. Taču mēs abi ļoti priecājamies, ka viņa ir kopā ar mums. Domāju, ka Harijs…» Spalva apstājās un palika gaisā, un, vēl arvien meklēdams vārdus, kuri viņam gan reti kad aptrūka, Horess atskārta, ka runāt nepatiesību par citiem var ar improvizējošu vieglumu, bet nepatiesība, ko runā par sevi, jāizsaka piesardzīgi un visai izmeklēti. Tad viņš atkal uzmeta skatienu pulkstenim, izsvītroja pēdējo frāzi un piemetināja: «Bella sūta Tev sveicienus, ak, Rāmais miers,» — un nosusināja vēstuli, un salocīja, un steigšus ielika aploksnē, un uzrakstīja adresiv un uzlīmēja marku, un piecēlās, un paņēma cepuri. Skriešus viņš vēl varētu pagūt nosūtīt šo vēstuli ar pēcpusdienas vilcienu.

II

Janvārī mis Dženija saņēma Bejarda sūtītu pastkarti no Tempiko un mēnesi vēlāk —telegrammu no Mehiko, ar lūgumu pēc naudas. Un tā bija pēdējā liecība, ka viņš grasās kaut kur palikt uz vietas tik ilgi, kamēr sagaidīs atbildi, kaut gan ar 9avu nekautro bezjūtību viņš reizumis atsūtīja kādu spilgtu, bezgaumīgu pastkarti, darīdams zināmu, kur bija atradies. Aprīlī, pēc ilgu ilgā starplaika, kad viņš jau šķita pazudis no zemes virsas un mis Dženija ar Narcišu klusi un mierīgi dzīvoja mājās, domādamas par gaidāmo bērnu, kuru mis Dženija jau bija nosaukusi par Džonu, pienāca pastkarte no Riodežaneiras.

Mis Dženija uzskatīja, ka vecais Bejards kaut kā piekrāpis viņus visus, aptraipījis senču godu un savas dzirn1as romantisko slavu, nomirdams, viņas vārdiem runājot, ačgārnā nāvē. Un, tā kā viņš līdz ar to bija zaudējis viņas labvēlību, bet jaunais Bejards bija tikpat kā pazudis, viņa arvien biežāk sāka runāt par Džonu. Drīz pēc vecā Bejarda nāves mis Dženija pēkšņā, drudžainā darbošanās dziņā, ko pati sauca par ziemas tīrīšanu, rakņādamās pa vecām lietām, starp dvīņubrāļu mātes relikvijām atrada miniatūru Džona portretu, ko bija zīmējis kāds Jaunorleānas mākslinieks, kad abi zēni bija apmēram astoņus gadus veci. Mis Dženija atcerējās, ka tika zīmēti abu zēnu portreti, un bija tais domās, ka pēc viņu mātes nāves nolikusi tos abus vienā un tai pašā vietā. Bet otrs portrets tā arī nebija atrodams. Tādēļ viņa pasauca Saimonu, lai tas sakopj viņas atstāto jucekli, un nonesa mazo portretu kabinetā, kur abas ar Narcišu sāka to rūpīgi aplūkot.

Mati jau toreiz, bērnības gados, viņam bija rudi brūnā krāsā un diezgan gari.

— It labi atceros to pirmo reizi, kad viņi pārradās mājās no skolas, — mis Dženija stāstīja. — Abi asiņaini kā meža zvēri pēc kautiņiem ar citiem zēniem, kuri teikuši, ka viņi izskatoties pēc meitenēm. Māte abus nomazgāja un apmīļoja, bet viņi, nelikdamies ne zinis par savām vātīm un zilumiem, tikai dižojās Saimona un Bejarda priekšā, ka likuši šiem puikām pamatīgi trūkties. «Jums vajadzēja redzēt, kādi izskatījās viņi,» Džons vairākkārt teica. Bejards aiz dusmām sprāga vai gaisā, sacīja, tas esot tīrais kauns — laist zēnus uz ielas ar tādām cirtām, kuras sniedzas bezmaz līdz pusmugurai, un beigās piespieda nabaga sievieti padoties un atļaut, lai Saimons tās nogriež. Bet vai zini, kas notika? Ne viens, ne otrs no viņiem neļāva matiem piedurt ne pirksta. Skolā, kā liekas, bija daži zēni, kurus viņi vēl nebija paguvuši piekaut, un viņi gribēja piespiest it visus atzīt, ka var valkāt matus, ja vēlas, kaut vai līdz papēžiem. Un viņiem, kā liekas, tas arī izdevās, jo pēc divām trim vēl asiņaināku sadursmju dienām abi pārradās mājās bez viena jauna

I<«vainojuma, un tad atļāva Saimonam nogriezt savas cirtas, kamēr māte sēdēja viesistabā pie klavierēm un raudāja. Un kopš tā laika viņi skolā ne ar vienu vairs nekāvās. Kādēļ viņi kaustīja citus, kad aizbrauca uz koledžu, to es nevaru pateikt, taču kāds iegansts jau viņiem bija. Tieši tādēļ mums beigās vajadzēja abus izšķirt un Džoniju no Virdžīnijas aizsūtīt uz Prinstonu. Kā liekas, viņi meta kauliņus vai lozēja, kuram jādodas prom, un, kad Džonijs zaudēja, abi katru mēnesi satikās Ņujorkā. Bejarda rakstāmgaldā es atradu dažas vēstules, kurās Ņujorkas policijas priekšnieks lūdz Prinstonas un Virdžīnijas pasniedzējiem vairāk nelaist viņus uz Ņujorku un kuras pēc tam tika atsūtītas mums. Un reiz Bejardam vajadzēja samaksāt pusotra tūkstoša dolāru par to, ka viņi bija kaut ko nodarījuši policistam vai viesmīlim, vai kas nu tas bija.

Mis Dženija runāja tālāk, bet Narcisa neklausījās. Viņa vēroja mazajā portretā atveidoto seju. Tā bija bērna seja un reizē arī Bejarda seja, taču tajā jau skaidri iezīmējās nevis Bejarda saltā bezjūtība, bet tāda kā impulsīva atklātība, sirds siltums un jūtu bagātība, un, kad Narcisa tā sēdēja un skatījās mazajā, ovālajā medaljonā, no kura vērīgi raudzījās pretim divas mierīgas, zilas acis un no zeltīto cirtu apņemtās sejas ar gludo ādu un bērnišķīgo muti staroja pretim maigums un jautrība, un pārgalvība, viņa pirmo reizi pilnībā atskārta cilvēku dzīves bezjēdzību. Un tā, nekustīgi sēdēdama ar medaljonu rokā (mis Dženij ai šķita, ka viņa to aplūko), viņa ar visu sevī atmodināto apņēmību cēlās aizsargāt gaidāmo bērnu, it kā jau manītu draudīgā likteņa tēlu stāvam līdzās viņas krēslam un gaidām savu stundu, likteņa, kuru pati bija izaicinājusi. «Nē, nē,» viņa kaismīgā protestā čukstēja, cieši iekļaudama savu bērnu tai spēka bangojumā, kas, viņas laikam tuvojoties, viņā viļņiem cēlās un auga, un brieda, izvezdama uz sava cietokšņa sienām arvien jaunus, neuzvaramus garnizonus. Narcisa pat nopriecājās, ka mis Dženija bija viņai parādījusi šo lietiņu: viņa bija laikus brīdināta un līdz ar to arī labāk apbruņota.

Pa to laiku mis Dženija tikai runāja tālāk par gaidāmo Džoniju un.stāstīja uzjautrinošus gadījumus no otra Džonija bērnības, līdz beidzot Narcisa saprata, ka mis Dženija tos neatšķir vienu no otra, un ar šausmām atklāja — mis Dženija noveco un pat viņas nepakļāvīgā vecā sirds beigu beigās sākusi pagurt. Tas bija trieciens, jo vecuma nespēks Narcisas apziņā nekādi nesaistījās ar mis Dženiju, ar slaido un stalto, un možo, un nelokāmo, un labo mis Dženiju, kas vadīja māju, kura viņai nepiederēja un kurā viņa bija pārstādīta, ar saknēm izrauta no savas ļ dzimtās puses un pārcelta uz šejieni, kur tikumi un paradumi, un pat klimats bija cits, —vadīja ar neizsīkstošu enerģiju un viena vienīga bērnišķīga, bezatbildīga veca nēģera palīdzību.

Māju viņa tiešām vadīja tāpat kā agrāk, it kā gan vecais, gan jaunais Bejards joprojām dzīvotu tanī. Bet vakaros, kad viņas sēdēja kabinetā pie kamīna, kamēr laiks neatturami steidzās uz priekšu, un telpā atkal ieplūda naksnīgais gaiss līdz ar balto akāciju spēcīgo smaržu un ķauķu dziesmām, un atdzimstošā pavasara dzirkstošo prieku un kad beidzot pat mis Dženija atzina, ka vairs nav nozīmes kurināt kamīnu, tērzējot Narcisa ievēroja, ka mis Dženija vairs nerunā par savu tālo jaunību un Džebu Stjuartu ar viņa sarkano mundiera jostu un mandolīnu, un ziedu vītnēm rotāto rumaku, bet gan par notikumiem, kas nesniedzās tālāk par Bejarda un Džona bērnību. It kā viņas dzīves noslēgums būtu gaidāms nevis nākotnē, bet atgrieztos pagātnē kā atpakaļ tīta filmas lente.

Un Narcisa atkal atguva mieru: jau iepriekš brīdināta par briesmām, viņa sēdēja aiz sava cietokšņa sienām, klausīdamās mis Dženija, arvien vairāk apbrīnodama to nesalaužamo dvēseles spēku, ko šī sieviete bija saņēmusi mantojumā no saviem vieglprātīgajiem un pārgalvīgajiem vīriešu kārtas senčiem acīmredzot vienīgi tādēļ, lai aprūpētu savu vīru un brāļus līdz to pāragrai un varmācīgai nāvei, šiem cilvēkiem aizejot bojā vienos un tais pašos bezjēdzīgajos notikumos, kamēr viņa pati kā murgā, no kura nebija iespējams atmosties, pieredzēja, ka viņas dzīve pašos pamatos sabrūk un viņas saknes tiek, burtiski, izrautas no zemes, kurā, paļaudamies uz cilvēces tīro, gaišo centienu uzvaru, mūža mierā dusēja viņas senči, — pieredzēja un arī izturēja, turpretī šie vīrieši paši, lai arī vieglprātīgi un bezrūpīgi, droši vien būtu nodrebējuši, ja viņu loma būtu tikai pasīva vēroJ šana un viņu liktenis — nogaidīšana. Un Narcisa doi māja par to, ka tieši šī varonība, kas turēja vienmēr paceltu zobena asmeni acij neredzama ienaidnieka priekšā, ši neviena neapdziedāto (un ari neapraudāto) sieviešu panesīgā, klusējošā izturība ir daudzkārt cildenāka nekā sievietes aizēnojošais vīriešu ārišķīgais un bezjēdzīgais spožums. «Un nu viņa cenšas padarīt ari mani par vienu no šādām sievietēm, grib izveidot no mana bērna vēl vienu meteoru, kas uz mirkli pazib pie debesīm un nodziest.»

Taču Narcisa atkal bija atguvusi mieru, un līdz ar to, ka tuvojās noliktais laiks, viņas domas arvien vairāk vērpās un tinās ap vienu vienīgu asi, un mis Dženijas balss bija tikai skaņa, kas nomierināja, bet neko neizteica. Katru nedēļu viņa saņēma visgudras, izmeklēti asprātīgas Horesa vēstules; arī tās viņa lasīja ar mierīgu atsvešinātību, tas ir, lasīja to, ko varēja atšifrēt. Horesa rokraksts viņai vienmēr bija licies grūti salasāms, un pat tas, ko izdevās atšifrēt, viņai it neko neizteica. Bet viņa zināja, ka viņš to arī negaida.

Un tad jau patiešām bija atkal pavasaris. Atsākās mis Dženijas un Aisoma kārtējie pavasara ķīviņi, kas spīvi, taču ne naidīgi ritēja dārzā zem Narcisas loga. Viņi iznesa no pagraba tulpju sīpolus un, Narcisai piepalīdzot, iedēstīja zemē un uzraka visas puķu dobes, un noņēma apsegus rozēm un pārstādītajam jasmīnam. Narcisa aizbrauca uz pilsētu un ieraudzīja, ka pamestajā mauriņā uzziedējušas pirmās dzeltenās narcises — tieši tāpat kā tajā laikā, kad viņa ar Horesu vēl bija šeit, — un viņa aizsūtīja Horesam kārbu dzelteno narcišu un pēc tam ari balto. Bet, kad ziedēja gladiolas, viņa vairs neizbrauca no mājas, vienīgi pievakarēs kopā ar mis Dženiju pastaigājās pa ziedošo dārzu, kur dziedāja ķauķi un vēlīnie strazdi, pastaigājās pa garajām, klusajām alejām, kur lēni un negribīgi biezēja krēsla, un mis Dženija joprojām stāstīja viņai par Džoniju, jaukdama nedzimušo ar mirušo.

Jūnija sākumā viņas saņēma Bejarda pieprasījumu izsūtīt naudu uz Sanfrancisko, kur viņam beidzot bija izdevies kļūt par aplaupīšanas upuri. Naudu mis Dženija aizsūtīja. «Brauc mājās,» viņa, Narcisai nezinot, Bejardam telegrafēja.

— Tu redzēsi, tagad viņš atgriezīsies, — viņa terca Narcisai. — Kaut vai tādēļ, lai dotu mums iemeslu par viņu raizēties.

Bet pēc nedēļas viņš vēl arvien nebija atgriezies, un mis Dženija aizsūtīja viņam telegrāfisku vēstuli. Bet, kad šo telegrammu nodeva, viņš bija Čikāgā, un, kad tā nonāca Sanfrancisko, viņš sēdēja starp saksofoniem un krāšļotām dāmām, un padzīvojušiem laulātiem draugiem divu vīriešu un kādas meičas sabiedrībā pie galda, kurš bija pilns netīrām glāzēm, apliets ar viskiju un notraipīts cigarešu pelniem. Viens no vīriešiem bija kara lidotāja formā ar spārnaino emblēmu uz krūtīm. Otrs bija drukns, sirmiem deniņiem un dedzībā kaistošām fanātiķa acīm, ģērbies noplukušā sarža uzvalkā. Meičai — tievai kā maikstij, ar uzkrītoši garām kājām — bija izaicinoši sarkana mute, saltas acis un pārmoderns viesību tērps, un tai brīdī, kad abi vīrieši pārnāca pāri telpai un uzrunāja Bejardu, viņa ar slikti slēptu neatlaidību mudināja viņu iedzert. Tad viņa dejoja ar lidotāju, laiku pa laikam pamezdama skatienu atpakaļ uz Bejardu, kurš nepārtraukti dzēra, kamēr noplukušais vīrelis kaut ko mēģināja viņam iestāstīt.

—    Man bail no viņa, — meiča teica.

Noplukušais vīrelis runāja ārkārtīgi satraukti un, izveidojis no salvetēm divas šauras lentes, centās kaut ko uzskatāmi ieskaidrot Bejardam, un viņa balss spalgi un neatlaidīgi skanēja pāri bungu un trompešu bezjēdzīgajai kakofonijai. Sākumā Bejards, ar savām dzedrajām acīm cieši skatīdamies sarunu biedrā, kaut cik arī klausījās viņā, bet tad, kaut ko pamanījis, sāka raudzīties uz telpas viņu galu, it kā pilnīgi aizmirsdams šo vīreli. Līdzās viņam stāvēja pudele, no kuras viņš nepārtraukti dzēra viskiju ar zelteri. Viņa roka vēl bija samērā stingra, bet seja — nāves bālumā, un viņš bija krietni iedzēries; un meiča, laiku pa laikam paskatīdamās uz viņu, teica savam partnerim:

—    Kad es jums saku, man bail no viņa. Ak dievs, kad jūs abi pienācāt klāt, es vairs nezināju, ko iesākt! Apsoliet, ka neatstāsiet mani kopā ar viņu!

—    Tev bailes? — lidotājs izsmējīgi jautāja, tomēr pameta skatienu atpakaļ uz Bejarda bālo, augstprātīgo seju. — Viņš ir tik mīksts, ka tecēs tev pakaļ kā šunelis.

—    Jūs viņu galīgi nepazīstat, — meiča teica un satvēra lidotāju roku, un piekļāvās viņam ar savu trīcošo augumu, un, kaut gan, viņa rokai saspringstot un plaukstai pa meičas muguru noslīdot mazliet zemāk, abus pilnīgi aizsedza dejotāju murskulis, kurā viņi bija iespiesti, lidotājs aši izmeta:

—    Netrako, maziņā, viņš skatās šurp. Pirms diviem gadiem man gadījās redzēt, kā viņš kādā Londonas krodziņā izsita divus zobus austrāliešu kapteinim, kurš tikai mēģināja uzrunāt viņa meiču. — Viņi virzījās tālāk, kamēr atradās zāles pretējā galā. — Kas tev ko baidīties? Viņš taču nav nekāds indiānis. Esi prātīga, un viņš tev neko nedarīs. Viņš ir lāga zēns. Es jau sen šo cilvēku pazīstu un esmu bijis ar viņu kopā tādās vietās, kur slikts nevar būt, vari man ticēt.

—    Jūs nezināt, — viņa atkārtoja. : — Es…

Mūzika nodārdēja un apklusa; pēkšņajā klusumā pie metālā galdiņa spalgi noskanēja noplukušā vīreļa balss:

—    … ja tikai varētu piespiest vienu no šiem mīkstčaulīgajiem lidotājiem…

Viņa balsi atkal apslāpēja dzērāju auri, sieviešu spiedzīgie smiekli un krēslu stumdīšanas troksnis, bet, kad viņi tuvojās galdiņam, noplukušais vīrelis vēl arvien runāja, neatlaidīgi, satraukti žestikulēdams, taču Bejards cieši raudzījās uz telpas pretējo galu, nepārtraukti cilādams glāzi pie mutes. Meiča satvēra lidotāja roku.

•— Jums man jāpalīdz viņu apdzirdīt, — viņa aši lūdza. — Kad es saku, man bailes braukt kopā ar viņu.

—    Apdzirdīt Sartorisu? Neviens vīrietis nespēj to izdarīt, par sievietēm jau nemaz nerunājot. Teci vien atpakaļ uz bērnudārzu, maziņā! — Taču, redzēdams, ka viņa no tiesas nobijusies, lidotājs jautāja: — Nu, ko tad viņš tev var izdarīt?

—    Nezinu. Viņš var izdarīt visu ko. Kad braucām šurp, viņš svieda ar tukšu pudeli ielu satiksmes regulētājam. Jums man jāpalīdz…

—    Klusē, — lidotājs pavēlēja.

Noplukušais vīrelis aprāvās un nepacietīgi pacēla galvu. Bejards vēl arvien raudzījās uz telpas viņu galu.

—    Tur ir mans svainis, — viņš teica, lēni un skaidri Izrunādams vārdus. — Bet ar radiniekiem vispār vairs nerunā. Nikns uz mums. Atņēmām viņam sievu.

Visi pagriezās un atskatījās.

—    Kur? — lidotājs jautāja. Tad pamāja viesmīlim. >— Panāc šurp, Džek!

—    Tas ar" to milzīgo briljanta adatu, — Bejards teica.

—    Drosmīgs vīrs. Taču es neuzdrīkstos uzrunāt viņu. Ka nesāk kauties. Turklāt viņam līdzi ir draudzene.

Lidotājs vēlreiz paraudzījās pāri zālei.

—           Tā izskatās pēc viņa vecmāmiņas, — viņš noteica. Tad vēlreiz pasauca viesmīli un jautāja meičai: — Vēl vienu kokteili?

Viņš paņēma pudeli un pielēja savu un Bejarda glāzi, un pagriezās pret noplukušo vīreli. — Kur tad jūsējā?

Noplukušais vīrelis nepacietīgi atmeta ar roku.

—    Skatieties, — viņš teica, atkal paņemdams salvetes.

—    Līdz zināmai ātruma robežai dihedrāls palielinās proporcionāli gaisa spiedienam, vai saprotat? Nu, un es gribu noskaidrot…

—    Nepūt nu pīlītes, vecīt, — lidotājs viņu pārtrauca.

—    Es dzirdēju, ka pirms diviem gadiem viņi esot nopirkuši lidmašīnu. Ei, viesmīli

Bejards drūmi raudzījās noplukušajā vīrelī.

—           Jūs neko nedzerat, — sacīja meiča, zem galda piebikstīdama lidotājam.

—           Nē, — Bejards piekrītoši noteica. — Vai tu negribi lidot ar viņa zārku, Monegen?

—    Es, vai? — Lidotājs nolika savu glāzi uz. galda.

—   Ne velna! Nākamo mēnesi man sākas atvaļinājums. — Viņš atkal pacēla glāzi. — Metam cauri, un beigta ballei

—           Jā, — Bejards sacīja, nepieskardamies savai glāzei. Viņa seja atkal bija bāla un stinga kā metāla maska.

Kad es jums saku, tas nepavisam nav bīstami, ja nepārsniedz ātrumu, kuru es noteikšu, — noplukušais vīrelis dedzīgi apgalvoja. — Esmu pārbaudījis celtspēju un spārnu stiprumu, un visus pārējos rādītājus. Jums atliek vienīgi…

—           Vai jūs negribat iedzert kopā ar mums? — meiča neatlaidās.

—           Skaidrs, ka viņš grib, — lidotājs teica. = Paklau, vai atceries vēl to nakti Amjenā, kad tas sasodītais īru milzis Komins dabūja rokā kara policijas svilpi?

Noplukušais vīrelis sēdēja pie galda, gludinādams salocītās salvetes. Tad izmisīgi saspringušā, aizsmakušā balsī atkal izšāva vārdu zalvi:

—           Es rāvos melnās miesās dienu un nakti un lūdzos, un taisīju aizņēmumus, un tagad, kad man ir aeroplāns un valsts inspektora atļauja, es nevaru tikt pie izmēģināšanas, jo jūs, draņķa lidotāji, esat tādi zaķpastalas, ka negribat pacelties ar to gaisā. Tik vien jūs, gatavie dīkdieņi, zināt kā sēdēt uz hoteļu jumtiem, tempt viskiju un saņemt algu. Un vēl plātāties ar savu drosmi. Tad jau nav brīnums, ka vācieši…

—    Aizveries, — Bejards salti un mierīgi noteica.

—   Jūs nemaz nedzerat, — meiča atkārtoja. — Vai tiešām jums negribas iedzert?

Viņa pacēla Bejarda glāzi, pielika pie lūpām un tad pasniedza to viņam. Līdz ar glāzi viņš satvēra arī meičas roku un vairs neatlaida. Bet viņa acis atkal raudzījās pāri zālei.

—    Nevis svainis, bet sievas brāļa sievas vīrs, — viņš teica. — Viņa sieva bija manas sievas brāļa mīļākā. Tagad viņi ir apprecējušies. Tumīga sieviete. Cilvēkam veicas.

—   Ko tu tur vāvuļo? — lidotājs jautāja. — Labāk iedzersim!

Meiča atvirzījās no Bejarda izstieptas rokas attālumā. Ar otru roku viņa pacēla savu glāzi un uzsmaidīja viņam, par spīti bailēm, cenzdamās koķetēt. Viņš turēja viņas roku savos dzelžainajos pirkstos un lēni vilka sev klāt.

—    Nevajag, — viņa čukstēja. — Laidiet!

Viņa nolika glāzi un ar otru roku centās atknibināt viņa pirkstus. Noplukušais vīrelis domīgi vēroja salocītās salvetes; lidotājs, cieši pētīdams savu glāzi, dzēra.

—    Laidiet, — meiča vēlreiz nočukstēja. Tad izlocījās un aši izstiepa roku, lai Bejards neizvilktu viņu ārā no krēsla, un brīdi abi vērās viens otrā, viņa — mēmās šausmās plati ieplestām acīm, viņš — drūmi, ar saltu, maskai līdzīgu seju. Tad viņš atlaida viņas roku un atgrūda atpakaļ savu krēslu.

—    Ejam, — Bejards teica noplukušajam vīrelim. Tad izvilka tio kabatas banknošu paciņu un nolika vienu naudas zīmi meičai līdzās uz krēsla. — Te tev būs ar ko aizbraukt uz māju. — Bet meiča berzēja delnas locītavu un klusēdama raudzījās viņā. Lidotājs neatlaidīgi pētīja iztukšoto glāzi. — Nu, ejam, — Bejards vēlreiz teica noplukušajam vīrelim, un tas piecēlās un sekoja viņam.

Nelielā nišā sēdēja Harijs Mitčels. Arī viņa galdiņš bija pilns glāzēm un pudelēm, un viņš sēdēja sakumpis, aizvērtām acīm, un viņa plikā galva elektriskās sveces gaismā sārti spīdēja no sviedriem. Sieviete, kura atradās viņam līdzās, pagriezās un izmisīgu skatienu spīvi paraudzījās Bejardā. Pie viņu galdiņa stāvēja viesmīlis, kurš izskatījās pēc mūka, un Bejards, garām iedams, redzēja, ka Harija kaklasaitē briljanta vairs nav, un dzirdēja abu sirdīgās, klusinātās balsis, kad tie centās it kā izraut viens otram no rokām kādu neredzamu priekšmetu. Kad viņš ar pavadoni bija pie durvīm, sieviete trakās dusmās histēriski iespiedzās, izgrūzdama neķītru lamu vārdu, tad viņas balss acumirklī aprāvās, it kā viņai būtu aizspiesta mute.

Nākamajā dienā mis Dženija aizbrauca uz pilsētu un aizsūtīja Bejardam vēl vienu telegrammu. Bet, kad šī telegramma tika nodota, Bejards sēdēja lidmašīnā uz betonētā skrejceļa valdības lidlaukā Deitonā, kamēr noplukušais vīrelis kā negudrs šaudījās apkārt. Bet līdzās mierīgi un vienaldzīgi pulciņā stāvēja kara lidotāji. Lidmašīna atgādināja parastu divplāksni, tikai ar to atšķirību, ka starp spārniem nebija statņu un tie bija sastiprināti ar atsperveidīgiem spraišļiem; šī iemesla dēļ, divplāksnim stāvot uz zemes, dihedrāls bija negatīvs. Teorijas būtība bija tā, ka horizontālā lidojumā līdz ar ātruma pieaugšanu dihedrāls tuvosies nullei, bet virāžās sānspiediena iespaidā automātiski palielināsies, lai divplāksnis varētu manevrēt. Kabīne bija krietni pievirzīta pie astes.

—    Ar šīm brillēm tu redzēsi, kā spārni izlieksies, — sausi noteica lidotājs, kurš aizdeva Bejardam ķiveri un acenes. — Tās jau ir vecas, — viņš piebilda.

Bejards salti, bez mazākā humora paskatījās uz šo vīru.

—    Klausies, Sartoris, — tas teica, — atstāj šo kasti mierā! Šādi tipi ik nedēļu te atved kādu zārku, kam būtu jāiztaisa aviācijā apvērsums, kaut kādu jaunizgudrotu slazdu, kurš lieliski plivinās uz papīra. Ja komandieris nedod viņam pilotu, — bet tu zini, ka mēs izmēģinām visu, kam vien pievienots propelleris, — vari man ticēt: šis ķēms nāks lejā, ka nemetas.

Taču Bejards paņēma ķiveri un acenes un devās uz angāru. Lidotāji gāja viņam līdzi un, kamēr tika iesildīts motors, drūmām, vēja aprautām sejām stāvēja apkārt. Kad Bejards iekāpa kabīnē un uzlika acenes, lidotājs, kurš viņam tās iedeva, piegāja klāt un kaut ko uzlika viņam uz ceļgaliem.

—    Še, ņem, — viņš aprauti noteica.

Tā bija sieviešu zeķturu gumija, un Bejards to atdeva viņam atpakaļ.

—    Man tā nebūs vajadzīga, — viņš teica. — Taču

paldies.

—    Kā gribi. Tava darīšana. Bet, ja tu laidīsi šo sili ar purnu pret zemi, no tās tikai riteņi vien paliks pāri.

—    Es zinu, — Bejards teica. — Es turēšu to ar purnu

uz augšu.

Noplukušais vīrelis atkal pieskrēja viņam klāt, vēl arvien kaut ko cenzdamies ieskaidrot.

—    Jā, jā — Bejards nepacietīgi atvēcinājās. — To jūs jau sacījāt. Kontaktu!

Mehāniķis iedarbināja propelleri, un, kamēr divplāksnis slīdēja uz laukuma centru, noplukušais vīrelis Bejardam vēl kaut ko sauca, turēdamies pie kabīnes malas. Tad, vēl arvien kaut ko kliegdams, viņš sāka skriet un Bejards noņēma roku no motora apvalka un atvēra droseli. Kad divplāksnis jau bija lidlaukam pāri un pagriezās ar purnu pret vēju, vīrelis, vēcinādams roku, metās viņam klāt. Bejards atvēra droseli līdz galam, un divplāksnis rāvās uz priekšu, aste pacēlās gaisā, un divplāksnis palēkdamies drāzās pāri lidlaukam, un, kad lēkšošana mitējās, viņa acu priekšā atkal pazibēja noplukušā vīreļa atplestā mute un satraukti žestikulējošās rokas.

Spārni šūpojās un zvalstījās, un Bejards, uzmanīgi manevrēdams, uzņēma augstumu. Viņš saprata, ka ir kāds noteikts ātrums, kuru pārsniedzot viņš droši vien zaudēs nesošo virsmu. Pacēlies ap divi tūkstoši pēdu augstumā, viņš, mēģinādams izdarīt pagriezienu, atklāja, ka spiediens uz eleronu pilnīgi izslēdz iekšējā spārna iekšējo leņķi un dubulto ārējo un kopš kara laika viņš nav pieredzējis tik briesmīgu sānsviedi. Divplāksni ne tik vien kā svieda sānis, tā aste sacēlās stāvus kā mirstošai valzivij, un ātruma skalas rādītājs uzlēca par trīsdesmit jūdzēm augstāk virs liktenīgās atzīmes, ko izgudrotājs bija viņam nosaucis. Divplāksnis tuvojās lidlaukam plakanā pikējumā, un Bejards strauji pievilka stūres sviru.

Spārnu gali, spēji nodrebot, izliecās, un, pirms tie pilnīgi atrāvās nost, viņš atgrūda stūres sviru, saprazdams, ka vienīgi pikēšanas ātruma dēļ aeroplāns nekrīt zemē kā otrādi apvērsts lietussargs. Taču ātrums vēl arvien pieauga un viņš jau traucās pāri lidlaukam nepilnu tūkstoš pēdu augstumā. Viņš atkal pievilka vadības sviru, spārnu gali atkal nodrebēja un izliecās, un tad viņš pagrūda sviru uz priekšu un, lai samazinātu ātrumu, vēlreiz iztaisīja asu pagriezienu. Atkal sekoja briesmīga sānsviede, aste atkal spēji pacēlās gaisā, bet šoreiz spārni nolūza, un viņš automātiski ierāva galvu plecos, kad viens no tiem šņākdams aizlidoja garām un ietriecās astē, to pilnīgi nošķeldams.

III

Tai dienā Narcisai piedzima bērns, un nākamajā dienā Saimons aizveda mis Dženiju uz pilsētu un izsēdināia viņu pie telegrāfa, un, viegli un nemanāmi pievilcis grožus, piespieda zirgus lepni mētāt galvas un košļāt mutes dzelžus, bet pats platajā putekļu mētelī, cilindru galvā, cēli sēžot uz bukas, tēloja augstprātīgu švītu. Tādu viņu sastapa dakteris Pībodijs, kurš savos saburzītajos alpaka svārkos, ar laikrakstu rokā nāca pa jūnija saules pielieto ceļu.

—    Tu izskaties pēc vardes, Saimon, — viņš teica. — Kur ir mis Dženija?

—   Jā, ser, — Saimons piekrītoši noteica. — Jā, ser, Viņi tagad līksmo un gavilē. Jauns saimnieks piedzimis. Jā, ser, jauns saimnieks piedzimis, un nāks atpakaļ vecie, labie laiki.

—    Kur ir mis Dženija? — dakteris Pībodijs nepacietīgi atkārtoja.

—    Sūta tam puisietim telegrammu, lai brauc atpakaļ, kur tam pienākas būt.

Dakteris Pībodijs aizgriezās, un Saimons, sapīcis par šādu vienaldzību attiecībā uz tik svarīgu notikumu, mazliet izbrīnīts raudzījās viņā.

—    Uzvedas tieši kā baltais salašņa, — Saimons nicīgi noburkšķēja. — Bet nu tikai sāksies dzīve! Jā, ser, nāks atpakaļ vecie, labie laiki. Būs tāpatās kā māstera Džona laikā, kad pulkvedis bija jaunais saimnieks un visi nēģeri sanāca mājas priekšā novēlēt kundzei un mazajam māsteram labu veselību.

Viņš vēroja, kā dakteris Pībodijs ieiet telegrāfā, un caur plato logu redzēja, kā tas tuvojas mis Dženijai, kura ar telegrammu rokās stāvēja pie lodziņa.

«Brauc mājās muļķi tāds pie savas ģimenes citādi es likšu tevi arestēt,» viņas noteiktajā, skaidrajā rokrakstā bija uzrakstīts.

—    Te ir vairāk nekā desmit vārdu, — viņa teica telegrāfistam, — bet šodien tas nav svarīgi. Tagad viņš pārbrauks, gan jūs redzēsiet. Bet, ja ne, es aizsūtīšu pēc viņa šerifu, tas ir tikpat droši, kā viņa vārds ir Sartoriss.

—    Jā, kundze, — telegrāfists teica. Lasīdams telegrammu, viņš saminstinājās un pacēla acis, un grasījās kaut ko teikt, bet mis Dženija pamanīja viņa apjukumu un aši atkārtoja visu tekstu.

—   Ja vēlaties, varat to pateikt vēl spēcīgāk, — viņa piebilda.

—    Jā, kundze, — telegrāfists vēlreiz noteica un nozuda aiz sava galda, un mis Dženija nepacietīgi pārliecās pār leti un, turot rokā sudraba dolāru, ziņkāri vēroja, kā viņš mokošā apjukumā trīs reizes pārskaita vārdus.

—    Kas ir, jaunais cilvēk? — viņa noprasīja. — Vai valdība būtu aizliegusi nosūtīt telegrammu par bērna piedzimšanu?

Telegrāfists pacēla skatienu.

—    Jā, viss kārtībā, kundze, — beidzot telegrāfists sacīja, un mis Dženija iedeva viņam dolāru, un, kamēr viņš sēdēja ar dolāru rokā un viņa ar augošu nepacietību raudzījās viņā, ienāca dakteris Pībodijs un pieskārās viņas plecam.

—    Iesim, Dženij, — viņš teica.

—    Labrīt, — viņa sacīja, pagriezdamās pret viņu. — Ak, beidzot jūs esat atradies, Lūš! Jūs, kurš esat saņēmis visus Sartorisus, šoreiz par vienu dienu novēlojāt. Un, tiklīdz es piespiedīšu to sātanu atgriezties, nāks atpakaļ, Saimona vārdiem runājot, vecie, labie laiki.

—    Jā. Saimons man teica. Iesim nu.

—    Ļaujiet man saņemt atlikumu! — Viņa atkal pagriezās pret leti, aiz kuras stāvēja telegrāfists ar telegrammu vienā, sudraba dolāru otrā rokā. — Nu, jaunais cilvēk? Vai ar dolāru nepietiek?

—    Jā, kundze, — viņš atkārtoja, paceldams uz dakteri Pībodiju mēmu, satrauktu skatienu. Dakteris Pībodijs pastiepa savu tuklo roku un paņēma no viņa telegrammu kopā ar naudu.

—    Iesim, Dženij, — viņš atkārtoja.

Mis Dženija savā melnajā zīda tērpā, ar melno, taisni uztupināto cepuri galvā brīdi palika nekustīgi stāvam, cieši raudzīdamās viņā ar savām vecajām, urbīgajām acīm, kuras spēja tik daudz ko saskatīt. Tad viņa stingrā solī devās uz durvīm un izgāja uz ielas, un tur, pagaidījusi Pībodiju, ar stingru roku paņēma salocīto laikrakstu, ko viņš pasniedza.

Lidotājs no Misisipi —; vēstīja diezgan pieticīgs virsraksts, un viņa tūdaļ atdeva laikrakstu atpakaļ un izņēma no ņiebura mazu, plānu mutautiņu, un viegli noslaucīja pirkstus.

—    Man tas nemaz nav jālasa, — viņa teica. — Viņi iekļūst avīzēs tikai vienā gadījumā. Es zināju, ka viņš ir kaut kur tur, kur viņam nevajag būt, un dara kaut ko tādu, kas viņam nav jādara.

—    Jā, — dakteris Pībodijs teica. Viņš pavadīja mis Dženiju līdz ekipāžai un, ar abām rokām neveikli atbalstīdams, palīdzēja viņai iekāpt.

—    Vāciet nost savas ķetnas, Lūš, — viņa spīvi noteica. — Neesmu jau nekāda krople.

Taču viņš atbalstīja viņas elkoni ar savu milzīgo, maigo plaukstu, līdz viņa apsēdās, un tad ar noņemtu cepuri palika stāvam, kamēr Saimons uzklāja viņai uz ceļgaliem linu pārsegu.

—    Ņemiet, — dakteris Pībodijs teica, pasniegdams viņai sudraba dolāru. Viņa ielika monētu somiņā un noklikšķināja slēdzi, un atkal noslaucīja mutautā rokas.

—    Tā, — viņa noteica un, brīdi klusējusi, piebilda: — Paldies dievam, tas nu ir pēdējais. Vismaz pagaidām. Uz mājām, Saimon!

Saimons sēdēja, cienīgi izslējies, taču sakarā ar svarīgo notikumu atļāvās vienu jautājumu:

—    Kad atbrauksiet aplūkot jauno saimnieku, dok?

—    Drīz vien, Saimon, — viņš atbildēja, un Saimons ņzšmūkstināja zirgiem un, sašķiebis cepuri un švītīgi atmetis pātagu, lepni aizbrauca. Dakteris Pībodijs palika stāvam uz ielas — bezveidīgs un izplūdis noplukušos alpaka svārkos, cepuri vienā, salocītu laikrakstu un dzeltenu telegrammas blanku otrā rokā, kamēr mis Dženijas staltā mugura un kareivīgi uztupinātā cepure pazuda skatienam.

Taču tas nebija pēdējais. Pēc nedēļas kādu rītu pilsētā viena no nēģeru mājokļiem atrada Saimonu; nezināma roka ar trulu priekšmetu bija sadragājusi viņa sirmo galvu.

—   Kā mājās tas noticis? — mis Dženija pa tālruni noprasīja.

—   Kaut kādas Melonijas Harisas mājā, — balss atbildēja.

—    Melonija… Mel… — Mis Dženijas acu priekšā pavīdēja Bellas Mitčelas seja, un viņa atcerējās jauno mulati, kuras koķetīgā cepurīte un priekšauts, un slaidie, spīdīgie lieli bija piešķīruši Bellas viesībām zināmu pikantumu un kura bija atstājusi Bellas māju, lai atvērtu kosmētisko salonu. Mis Dženija pateicās un pakarināja klausuli. — Vecais, sirmais izvirtulis, — viņa noteica un aizgāja uz vecā Bejarda kabinetu, un apsēdās. — Tad redz, kur palika tā baznīcas nauda, kuru viņš teicās aizdevis. Bet es domāju … — Viņa sēdēja stinga un nelokāma savā krēslā, rokas dīki nolaidusi uz ceļgaliem. «Jā, viņš nu patiešām ir pēdējais,» viņa nodomāja. — Bet nē, viņš jau nebija īsts Sartoriss, viņam bija kaut kriksītis veselā saprāta, kamēr pārējie… Man šķiet, ka es mazliet paslimošu, — noteica mis Dženija, kura kopš četrdesmit gadu vecuma nevienu dienu nebija pavadījusi gultā.

Un tieši tā viņa arī izdarīja. Gulēja gultā starp neskaitāmiem spilveniem, ar koķetīgu mežģīņu aubi galvā un neatļāva saukt nevienu ārstu, tikai dakteri Pībodiju, kurš ieradās neoficiālā vizītē un pusstundu padevīgi klausījās, kā mis Dženija izgāž pār viņu savu slimnieka īgnumu un atkal uzplūdušo niknumu par fiasko ar ziedi vecā Bejarda kārpai. Un šeit pat viņa ik dienas apspriedās ar Aisomu un Elnoru un visnegaidītākajos brīžos ar agrāko sparu uzbruka Aisomam ar Kespiju, kuri slaistījās pagalmā zem viņas loga.

Mazulis un mierīgais, ar spilgtu turbānu rotātais miesas blāķis, kurš to uzraudzīja, dienas lielāko daļu pavadīja šai pašā istabā, un tad tiem pievienojās arī Narcisa, un visas trīs sievietes eksaltētā, vienprātīgā pašaizliedzībā stundām ilgi dedzīgi sačukstējās, kamēr viņu lolojums gulēja, sagremodams barību, atmodās, atkal piepildīja vēderu un gulēja tālāk.

—    Viņš ir īsts Sartoriss, tikai uzlabots modelis, — mis Dženija teica. — Viņam nav Sartorisu neprātīgā skatiena. Laikam pie visa vainīgs bija vārds. Bejards. Labi, ka nosaucām viņu par Džonu.

, — Jā, — Narcisa nomurmināja ar klusām skumjām, rSml vērodama guļošo dēlu.

Un šeit mis Dženija palika tik ilgi, kamēr viņas laiks bija pāri. Trīs nedēļas. Šo laiku viņa pati noteica, pirms iegūla slimības gultā, un stūrgalvīgi pieturējās pie tā, un nepiecēlās pat uz kristību ceremoniju. Tā notika svētdienā. Bija jūnija beigas, un mājā viļņiem ieplūda jasmīnu smarža. Narcisa un aukle, ar vēl košāku turbānu nekā parasti, ienesa viņai parādīt mazuli kristāmajā tērpā — nomazgātu un uzpostu, un sasmaržotu —, un tad viņa dzirdēja, kā ekipāža aizbrauc, un mājā viss atkal bija kluss. Logos rāmi viļņojās aizkari, un viegla vēsma ienesa istabā vasaras mierīgās smaržas un skaņas — putnu dziesmas, svētdienas zvanu skandēšanu un Elnoras balsi, mazliet pieklusušu sakarā ar neseno smago zaudējumu, tomēr vēl arvien sulīgu un skanīgu. Virtuvē, gatavodama pusdienas, viņa dungoja kādu skumju, bezgalīgu melodiju, kas acumirklī aprāvās, kad viņa, nejauši pagriezdamās, ieraudzīja durvīs mis Dženiju, vēl gan diezgan nespēcīgu, taču tikpat staltu un rūpīgi ģērbušos kā vienmēr.

—    Mis Dženij 1 Ak dievs! Tūdaļ eita atpakaļ gultā! Atjaujiet, es jums piepalīdzēšu.

Bet mis Dženija apņēmīgi ienāca virtuvē.

—    Kur Aisoms? — viņa noprasīja.

—    Stallī. Eita atpakaļ gultā! Es žēlošos misis Narcisai.

—    Liecies mierā, — mis Dženija noteica. — Man apnicis sēdēt mājās. Es braukšu uz pilsētu. Pasauc Aisomu!

Elnora vēl arvien mēģināja iebilst, bet mis Dženija cieti palika pie sava, un Elnora piegāja pie durvīm un pasauca Aisomu, un pagriezās atpakaļ, izteikdama visļaunākos paredzējumus, un tad arī Aisoms bija klāt.

—    Še, ņem, — mis Dženija sacīja, pasniegdama viņam atslēgas. — Izbrauc automašīnu!

Aisoms devās uz garāžu, un mis Dženija lēni gāja viņam nopakaļ. Elnora, stipri noraizējusies, gribēja sekot,; bet mis Dženija aizsūtīja viņu atpakaļ uz virtuvi un pārgāja pāri pagalmam, un apsēdās līdzās Aisomam.

—   Un tā kā tu, puis, brauktu uzmanīgi, citādi es pati ņemšu rokās stūri, — viņa tam sacīja.

Kad viņi tuvojās pilsētai, no smailajiem torņiem, kas pacēlās pāri koku galiem pret pietūkušajiem, vasarīgajiem mākoņiem, laiski skanēja baznīcu zvani. Pie pilsētas mis Dženija lika Aisomam nogriezties kādā aizaugušā šķērsielā, un, gabaliņu pabraukuši, viņi apstājās pie čuguna vārtiem, kas veda uz kapsētu.

—    Gribu apskatīt Saimona kapu, vai tur viss ir, kā nākas, — viņa paskaidroja. — Pārāk ilgi biju ieslēgta četrās sienās, tādēļ uz baznīcu šodien es neiešu.

No šīs domas viņa kļuva mundrāka — kā no skolas izsprucis puišelis.

Nēģeru kapsēta atradās aiz galvenās kapsētas, un Aisoms aizveda mis Dženiju pie Saimona kapa. Apbedītāji bija parūpējušies par Saimonu, un tagad, pēc trim nedēļām, kapu kopiņu vēl klāja vainagi, no kuriem ziedi bija nobiruši, atsedzot mierīgi rūsējošās stieples, uz kurām gulēja smirdoši, novītuši kāti. Elnora vai kāds cits bija šeit atnācis pirms mis Dženijas, un kapam apkārt vienmuļīgās rindās bija saspraustas spožas fajansa lauskas un krāsaina stikla gabaliņi.

—   Arī viņam būs jāuzliek piemineklis, — mis Dženija skaļi noteica un pagriezdamās ieraudzīja, ka kombinezonā tērptās Aisoma kājas pazūd kokā, pār kuru, nikni čiepstēdami, riņķoja divi strazdi.

—   Aisom!

—   Jā, mem. — Aisoms paklausīgi nolēca zemē, kamēr putni izšāva uz viņu pēdējo spalgi spiedzīgu lāstu zalvi.

Viņi iegriezās balto kapsētā un gāja garām marmora pieminekļiem, uz kuru vienaldzīgajām akmens virsmām skaudrā, nesatricināmā vienkāršībā bija izcirsti viņai labi pazīstamie vārdi un dati. Pieminekļus vietām rotāja simboliskas urnas vai baloži un apņēma rūpīgi kopti mauriņi, kuru svaigais zaļums krasi izdalījās pret balto marmoru un zilajām, baltu mākoņu izraibinātajām debesīm, un melnajiem ciedriem, kur monotoni, nepārtraukti dūkoja baloži. Balti zaļo rakstu šur tur rotāja svaigi, spilgti ziedi, un tad starp ciedriem uz stāvas kraujas, no kuras skatienam atklājās ieleja, parādījās Džona Sartorisa akmens mugura un plašā žestā paceltā roka.

Arī Bejarda kaps bija viens vienīgs bezveidīgs vītušu ziedu kalns, un mis Dženija lika Aisomam tos novākt un aiznest. Akmeņkaļi gatavojās uzlikt kapam apmali, un turpat līdzās gulēja ar audeklu pārklāts kapakmens. Viņa pacēla audeklu un izlasīja skaidro, tikko iekalto uzrakstu: «BEJARDS SARTORISS. 16. III 1893. — 11. VI 1920.» Tā bija labāk. Pavisam vienkārši. Nu vairs nebija neviena Sartorisa, kurš izdomātu kādu patosa pilnu uzrakstu. Šie cilvēki pat zemē nevarēja gulēt bez augstprātīgas dižošanās. Līdzās kapam atradās vēl viens kapakmens, kas no pirmā atšķīrās tikai ar uzrakstu. Kaut arī zem tā nebija pīšļu, arī tajā bija samanāms Sartorisu stils, un šis kaps atgādināja skaļu bravūru tukšā baznīcā. Bet te bija jūtams vēl arī kas cits: šķita, ka šis jaunais, bezbēdīgais trakulis, kurš vienmēr bija izsmējis savas dzimtas nopietno, pārspīlēti svinīgi dižošanos, — ka šis cilvēks, kaut gan viņa mirstīgās atliekas dusēja nezināmā kapā viņpus okeāna, kaut kādā veidā būtu mīkstinājis dižmanīgos vārdus, ko Sartorisi bija viņam devuši līdzi.

LEITNANTS DŽONS SARTORISS

Karaliska gaisa flote

Kritis kaujā 5. VIII 1918.

«Uz ērgļa spārniem es viņu esmu nesis un savā valstībā vedis.»

Viegls vējiņš kā gara nopūta nošalca ciedros, un zari skumīgi sašūpojās. Virs nekustīgajiem marmora tēliem nemitīgi dukoja baloži. Aisoms atgriezās un aiznesa vēl vienu klēpi novītušu ziedu.

Vecā Bejarda kapakmens arī bija vienkāršs, jo viņš bija piedzimis pārāk vēlu, lai ņemtu dalību vienā karā, un pārāk agri, lai cīnītos otrā, un mis Dženija nodomāja, ka liktenis izspēlējis ar viņu ļaunu joku, vispirms laupīdams viņam iespēju kļūt par trakgalvi un tad atņemdams priekšrocību tikt apglabātam ar to cilvēku gādību, kuri sacerētu viņam kādu ditirambu. Ciedri bija tā saauguši, ka gandrīz aizsedza viņa dēla Džona un Džona sievas kapus. Līdz tiem izspraucās tikai reti saules staru kūļi, vietām izraibinādami sadēdējušo akmeni, tā ka uzrakstus gandrīz nevarēja salasīt. Bet mis Dženijai tāpat bija skaidrs, kas tur ir rakstīts, jo viņa pārāk labi zināja, cik spēcīga ir tā cilvēka kaitīgā ietekme, kurš valdīja pār viņiem visiem un piešķīra šai vietai, šķietami domātai no dzīves nogurušu cilvēku atdusai, pretenciozu svinīgurnu, kam bija tikpat daudz kopīga ar aizgājējiem kā grāmatas vākam ar tanī aprakstītajiem varoņiem, un šai lielmanīgajā vidē kapakmeņi šo cilvēku sievām, kuras viņi bija ievilkuši savās augstprātības orbītās, neraugoties uz pompozajām ģenealoģiskajām norādēm, šķita tik pieticīgi un nenozīmīgi kā strazda dziesma zem ērgļa ligzdas.

Viņš stāvēja uz akmens pjedestāla garos svārkos, kailu galvu, vienu kāju mazliet izlicis uz priekšu un ar vienu roku viegli atbalstījies pret akmens pilonu. Mazliet pacēlis galvu, augstprātīgā lepnumā, kas ar liktenīgu nemainību tika pārmantots no paaudzes uz paaudzi, viņš stāvēja, uzgriezis muguru visai pasaulei, ar akmenī cirstajām acīm raudzīdamies lejā uz ieleju, kur stiepās viņa būvētais dzelzceļš, uz tālajiem, nemainīgi zilajiem kalniem un pāri tiem mūžības bezgalībā. Pjedestāls un statuja bija lietus un saules, un ciedru sveķu izraibināti un treknie burti pelējuma klāti, taču vēl arvien salasāmi.

PULKVEDIS DŽONS SARTORISS

Amerikas štatu konfederācija

1823 1876

Karavīrs + valsts darbinieks + pasaules pilsonis

Dzīvojis cilvēku labklājībai

Kritis par upuri cilvēka nepateicībai

Apstājies, skumju dēls, atceries nāvi

Savā laikā šis uzraksts radīja sašutumu slepkavas radinieku vidū un tie iesniedza oficiālu protestu. Gan piekāpdamies vispārējai domai, vecais Bejards tomēr atriebās. Viņš lika izdzēst rindiņu: «Kritis par upuri cilvēka nepateicībai,» — un zemāk pievienoja: «Kritis no Redlova rokas 1876. g. 4. sept.»

Mis Dženija, domās iegrimusi, kādu brīdi palika stāvam — slaida un stalta melnā zīda tērpā, ar kareivīgi uzlikto melno cepuri galvā. Vējš garām nopūtām šalkoja ciedros, un kā vienmērīga pulsācija saules pielietajā gaisā nepārtraukti skanēja skumji bezcerīgā baložu dūdošana. Aisoms atnāca pēc pēdējā veco ziedu klēpja, un mis Dženija, pārlaizdama skatienu šai marmora valstībai, pār kuru slīdēja pusdienas ēnas, vēroja pulciņu bērnu, kuri mazliet stīvi košajos svētdienas tērpos mierīgi rotajājās starp mūža miegā dusošajiem aizgājējiem. Jā, tas nu beidzot bija pēdējais. Nu viņi visi bija sapulcējušies uz svinīgo konklāvu starp savas lieluma mānijas gaistošajām atbalsīm, kamēr viņu pīšļi mierīgi trūdēja zem visu panesošā akmenī cirstajiem pagāniskajiem Sartorisu dzimtas uzpūtības simboliem, un, atcerēdamās, ka Narcisa reiz bija runājusi par pasauli, kurā nebūtu vīriešu, viņa nodomāja, ka, iespējams, tas būtu pareizais ceļš uz klusuma apņemtiem miera mājokļiem, taču pilnīgi droša par to nebija.

Aisoms atgriezās, un, kad viņi jau devās prom, dakteris Pībodijs sauca viņas vārdu. Viņš bija ģērbies, kā parasti, noplukušajās vadmalas biksēs un spīdīgajos alpaka svārkos, bezveidīgu panamas cepuri galvā, un viņam līdzās bija viņa dēls.

•— Kā klājas, puis? — mis Dženija jautāja, pasniegdama jaunajam Lūšam roku. Viņam bija rupji sejas panti platiem vaigu kauliem, melni, taisni, ezītī apgriezti mati un mierīgas, brūnas acis, un liela mute, un viņa neglītā, labsirdīgā un zobgalīgā seja iedvesa uzticību. Viņš bija kalsns un nevērīgi ģērbies, un viņam bija lielas un kaulainas rokas, ar kurām viņš ar vāveru dīriķa veiklību un burvju mākslinieka izveicību izdarīja sarežģītas ķirurģiskas operācijas. Viņš dzīvoja Ņujorkā, kur strādāja kāda slavena ķirurga klīnikā, un vienu vai dažkārt divas reizes gadā ar vilcienu brauca trīsdesmit sešas stundas, lai divdesmit stundas pavadītu kopā ar tēvu (šis laiks viņiem pagāja, cauru dienu staigājot pa pilsētu vai braukājot apkart vecajos, sagrabējušajos kokasu ratos un cauru nakti sēžot uz verandas vai pie kamīna un sarunājoties), un tad atkal viņš sēdās vilcienā un pēc deviņdesmit divām stundām atgriezās klīnikā. Viņš bija trīsdesmit gadus vecs, vienīgais dēls sievietei, kuru dakteris Pībodijs četrpadsmit gadus bija aplidojis, iekams varējis apprecēt. Tas bija tai laikā, kad viņš izrakstīja zāles un amputēja locekļus visa apvidus iedzīvotājiem, apbraukādams to savos kokasu ratos. Bieži vien pēc gadu ilgas atšķirtības viņš brauca četrdesmit jūdzes, lai satiktu viņu, bet pa ceļam bija spiests novirzīties, lai saņemtu pasaulē kādu bērnu vai ievilktu izmežģītu locekli, un viņai atkal uz gadu bija jāapmierinās ar steigā uzšņāptu zīmīti.

— Tātad tu atkal esi mājās? — mis Dženija jautāja. 306

—   Jā, kundze. Un redzu jūs tikpat možu un daiļu kā vienmēr.

—    Dženij ai ir tik neciešams raksturs, ka drīz viņa galīgi izkaltis un vējš viņu aizpūtis, — dakteris Pībodijs teica.

—    Jūs zināt, ka, būdama nevesela, es nekad nelūdzu jūsu palīdzību, — viņa atcirta. — Ar nākamo vilcienu laikam atkal drāzīsies atpakaļ? — viņa jautāja jaunajam Lūšam.

—    Diemžēl jā, kundze. Vēl neesmu saņēmis īstu atvaļinājumu.

—    Nu, ja tas tā turpināsies, tev vajadzēs to pavadīt nabagmājā, Vai neatbrauksiet pie mums uz pusdienām, lai viņš varētu apskatīt jaunpiedzimušo?

—    Ar lielāko prieku, — jaunais Lūšs atbildēja, — bet, tā kā man nav laika darīt visu, ko gribu, esmu nolēmis nedarīt vispār neko. Turklāt šodien mēs ejam makšķerēt, — viņš piebilda.

—    Jā, — viņa tēvs iestarpināja, — un uzšķērdīsim dzīvas zivis ar kabatas nazi, lai izdibinātu, kādēļ tās peld. Vai zināt, ko šorīt viņš darīja? Sagrāba suni, ko Eibs ziemā neviļus sašāva, un tik ātri šim pārgrieza ķepu un atšķetināja visas saites un dzīslas, ka Eibs nepaguva ne attapties un pats suns ne ierieties, kad viss bija cauri. Tikai tu aizmirsi parakņāties mazliet dziļāk, lai ieraudzītu viņa dvēseli…

—    Pilnīgi iespējams, ka viņam tā ir, — jaunais Lūšs vienā mierā atbildēja. — Dakteris Strods taisa izmēģinājumus ar elektrību un uzskata, ka dvēsele…

—    Blēņas, — mis Dženija pārtrauca viņu. — Labāk iedodiet, lai viņš aizved savam šefam kārbu Vila Folza ziedes, Lūš. Bet nu man jāiet, — viņa noteica, pamezdama acis uz sauli. — Ja negribat atbraukt uz pusdienām …

—    Pateicos, kundze, — jaunais Lūšs atbildēja.

—    Es atvedu viņu parādīt jūsu kolekciju, — viņa tēvs teica. — Nezināju, ka mēs izskatāmies tik izbadējušies.

—    Kā vēlaties, — mis Dženija atbildēja. Viņa aizgāja, un viņi stāvēja un noraudzījās pakaļ viņas staltajam stāvam, kamēr tas aiz ciedriem pazuda skatienam.

—    Un nu piedzimis vēl viens Sartoriss, — jaunais Lūšs domīgi sacīja. — Un arī viņš izaugs, un viņa dēļ tuvinieki dzīvos mūžīgās bailēs, līdz beigu beigās viņš izdarīs to, ko visi jau būs paredzējuši. Bet varbūt Benbovu asinis padarīs viņu mazliet prātīgāku. Viņi ir tik klusi… tā meitene… .un tāpat ari Horess… turklāt viņu audzinās vienīgi sievietes…

Tēvs nokrekšķinājās. — Bet viņā ir ari Sartorisu asinis.

Mis Dženija pārbrauca mājās, izskatīdamās mazliet nogurusi, un Narcisa viņu sarāja un beigu beigās pierunāja pēc pusdienām atgulties. Un viņa aizmiga, kamēr diena rāmi sliecās pret vakaru, un atmodās, kad ēnas jau bija garas un lejā dzirdēja klusas klavieru skaņas.

—    Esmu nogulējusi visu pēcpusdienu, — viņa lielā izbrīnā pati sev sacīja, taču vēl brīdi palika guļam; logā viegli viļņoja aizkari, un pa to ieplūda klavieru skaņas līdz ar dārza jasmīnu smaržu un zvirbuļu vakarīgo čivināšanu pagalma zīdkokos. Tad viņa piecēlās un, pārgājusi pāri gaitenim, iegriezās Narcisas istabā, kur šūpulī gulēja bērns. Tam līdzās mierīgi snauda aukle. Mis Dženija uz pirkstgaliem atstāja istabu, nokāpa lejā un iegāja viesistabā, un pievilka pie klavierēm savu krēslu. Narcisa pārstāja spēlēt.

—    Vai esat atpūtusies? — viņa jautāja. — Šodien jums vēl nevajadzēja braukt.

—    Blēņas, — mis Dženija noteica. — Man vienmēr derīgi paskatīties, kā visi šie uzpūtīgie idioti guļ zem savām marmora epitāfijām. Paldies dievam, ka nevienam no viņiem neizdevās apglabāt mani. Tas debesu tēvs tomēr zina, ko dara, kaut ari reizēm… Nu, uzspēlē kaut ko!

Narcisa viegli pieskārās taustiņiem, un laiciņu mis Dženija sēdēja un klausījās. Nemanot tuvojās vakars; istabā arvien vairāk biezēja ēnas. Aiz loga baros spalgi čirpstēja zvirbuļi. No dārza kā vienmērīga elpa plūda iekšā jasmīnu smarža, un drīz vien mis Dženija sarosījās un sāka runāt par bērnu. Narcisa klusi spēlēja tālāk, un viņas baltais tērps ar melnu jostiņu neskaidri balgoja krēslainajā telpā, viegli spīguļodams kā vasks. Jasmīnu smarža plūda un plūda, zvirbuļi bija apklusuši, un mis Dženija mijkrēslī runāja par mazo Džoniju, kamēr Narcisa aizrautīgi spēlēja tālāk, it kā nemaz neklausīdamās. Tad, vēl arvien nepārtraukdama spēli, viņa teica:

—    Viņš nav Džons. Viņš ir Benbovs Sartoriss.

—    Ko?

—    Viņu sauc Benbovs Sartoriss, — viņa atkārtoja.

Mis Dženija bridi sēdēja pilnīgi nekustīga. Blakus istabā rosījās Elnora, klādama vakariņu galdu.

—    Un tu domā, ka tam kāda nozīme? — mis Dženija noprasīja. — Domā, kādu no viņiem var padarīt prātīgu, vienīgi nosaucot citādā vārdā?

Mūzika vēl arvien maigi skanēja mijkrēslī, kas bija pilns žilbinoši spožo un postu nesušo sendienu rēgiem. Un, ja tām patiešām bija piemitis spožums, tad tur katrā ziņā bija arī kāds Sartoriss, un tad tās, protams, bija nesušas postu. Bandinieki. Bet Spēlētājs un partija, kuru Viņš spēlē… Taču Viņam bija jādod saviem bandinie• kiem vārds. Bet varbūt Sartoriss ir pati spēle — vecmodīga spēle, kuru spēlē ar bandiniekiem, kas iztēsti pārāk vēlu pēc veca šablona, un kura pašam Spēlētājam mazliet apnikusi. Jo pašā šai vārdā jau slēpjas nāve, spoža iepriekšnolemtība kā sudraba vimpeļos, kas, saulei rietot, tiek nolaisti, vai kā dziestošās raga skaņās uz Ronsvālas ceļa.

—    Tu domā, tādēļ ka viņu sauc arī par Benbovu, viņš būs mazākā mērā Sartoriss, muļķis un nelietis?

Narcisa joprojām spēlēja, it kā nemaz neklausītos. Tad viņa pagriezās un, pirkstiem vēl arvien slīdot pār taustiņiem, skatījās uz mis Dženiju un pasmaidīja — maigi, mazliet sapņaini, atsvešinātības pilnā mierā. Brūnie aizkari aiz mijkrēslī zūdošās mis Dženijas gludās galvas karājās pilnīgi nekustīgi; aiz loga kā vēja neskarts ceriņkrāsas sapnis bija tumsa — miera un klusuma sargātāja.

## VILJAMA FOLKNERA PASAULE

Savā mūžā Viljams Folkners ir publicējis 19 romānus un pāri par 70 stāstiem. No tiem 15 romāni un liels vairums stāstu ir veltīti cilvēkiem, kuri dzīvo nelielajā Joknepatofas apgabalā, kas radīts rakstnieka iztēlē un pēc viņa gribas atrodas Amerikas Dienvidos, Misisipi štatā, kaut kur netālu no tās vietas, kur dzimis un gandrīz visu mūžu nodzīvojis Folkners. Viņš pat ir noteicis šā apgabala iedzīvotāju sastāvu — 6298 baltie un 9313 nēģeri, uzzīmējis apgabala karti, zem kuras lepni parakstījies: «Viljams Folkners, vienīgais īpašnieks un saimnieks.»

Viņam uz to ir pilnīgas tiesības — Joknepatofas apgabala un tā lietākās pilsētas Dželersonas iedzīvotāji ieņēmuši drošu vietu ne tikai Amerikas, bet arī pasaules literatūrā, par viņiem sarakstīts simtiem pētījumu, literatūrzinātnieki sastāda viņu radu rakstus, pēta viņu biogrāfijas, Holivuda uzņem par viņiem kinofilmas.

Joknepatofas un Džefersonas vēsture s.ikas ar romānu «Sartoriss», kas publicēts 1929. gadā. Par diviem pirmajiem romāniem — «Kareivja apbalvojums» un «Moskīti» Folkners ir izteicies, ka rakstījis tos «tāpat vien prieka pēc». Tieši šajā laikā Servuds Andersons viuain sacīja: «Jūs, Folkner, esat no laukiem. Viss, ko jūs pazīstat, ir mazais zeme3 gabaliņš tur, Misisipi, no kurienes jūs nākat. Patiešām, pieliek arī ar to.» Izrādījās, ka tas bijis labs padoms. «Sākot ar «Sartorisu»,» Folkners sacīja, «es atklāju, ka ir vērts rakstīt par šo dzimtās zemes gabaliņu pastmarkas lielumā, ka mana mūža nepietiks, lai izsmeltu šo tēmu.»

Folkners ir dziļi nacionāls, dziļi amerikānisks rakstnieks. Musu ga.isimta divdesmitajos gados jaunā Amerikas literatūra saistījās galvenokārt ar Sēnas krastiem, ar Parīzes kafejnīcām, kur toni noteica tādi modernisma pravieši kā Džoiss un Gertrūde Sfaina, Sie jaunie rakstnieki un dzejnieki rūpīgi atvairījās no sava laika Amerikas «nacionālās aprobežotības». Taču Folkners spītīgi turējās savas dzimtās Misisipi krastos. Tā nav nejaušība, ka, atbildot uz jautājumu, no kā sākas viņa literārie raduraksti, Folkners ir nosaucis Marku Tvenu, kuru viņš pamatoti uzskatīja par pirmo īsto Amerikas rakstnieku. Amerikāņu rakstniekus līdz Markam Tvenam Folkners dēvē par Eiropas kultūras paudējiem, apgalvojot, ka «tikai ar Tvenu un Voltu Vitmeau sākas savdabīga Amerikas kultūra».

Taču Folknera nacionālā savdabība nepavisam neizvērtās par nacionālu ierobežotību. Par saviem iemīļotajiem rakstniekiem, no kuriem viņš mācījies, Folkners nosauc Balzaku, Tolstoju, Dostojevski, Flobēru. Taču pats svarīgākais ir tas, ka viņa radītie cilvēku raksturi ir kļuvuši tuvi, interesanti un vajadzīgi visdažādāko zemju lasītājiem, kā tas parasti notiek ar ikviena īsti izcila rakstnieka darbiem.

Folkners guva panākumus tieši tad, kad sāka rakstīt par savu nacionālo un pat tikai vietējo vidi. Pats Folkners tā izsakās par savstarpējām attiecībām starp izmantoto dzīves materiālu un savas daiļrades vispārējo skanējumu: «Es centos runāt par cilvēkiem, izmantojot vienīgo instrumentu, kas man pieder.» Citreiz viņš izsakās tā: «Man nebija nodoma attēlot vēsturisku ainu, es tikai izmantoju piemērotus instrumentus, kas gadījās pa rokai. Es izmantoju to, ko vislabāk pazinu, tas ir, vietu, kur esmu dzimis un nodzīvojis lielāko daļu sava mūža. Apmēram tā kā namdaris, taisot žogu, izmanto āmuru, kas atrodas turpat līdzās.»

Par «instrumentiem», ar kuriem Folkners radīja savu Joknepatofas teiksmu, noderēja dzīve nelielajā Oksfordas pilsētiņā, Misisipi štatā, kur viņš bija uzaudzis, cilvēki, kurus viņš pazina kopš bērnības — bagāto plantatoru ģimeņu pēcteči, kuru senči bija cīnījušies dienvidnieku armijā pret Ziemeļiem, baltie fermeri, kas audzēja kokvilnu liesos zemes gabaliņos Oksfordas apkārtnē, nēģeri, kuri pavisam nesen, pēc Pilsoņu kara, bija atbrīvoti no verdzības. Par tādu instrumentu viņam noderēja visa Amerikas Dienvidu vēsture un viņa paša ģimenes vēsture — rakstnieka vecvectēvs pulkvedis Viljams Folkners tur bija leģendāra personība, viņš bija komandējis kavalērijas pulku dienvidnieku armijā, uzbūvējis pirmo dzelzceļa liniju tajā apvidū, viņa dzīve bija bagāta piedzīvojumiem un dueļiem, kuri beidzās ar to, ka viņu uz ielas nošāva viņa bijušais kompanjons, vēlāk konkurents; rakstnieka vectēvs bija bankas prezidents, arī savā ziņā ievērojams cilvēks. Un, beidzot, par tādu instrumentu noderēja viss, ko bija pieredzējis vieš pats, cilvēks, kas dzimis uz divdesmitā gadsimta sliekšņa, uzaudzis Amerikas jaunās tehniskās civilizācijas pasaulē.

Visus šos vēstures, apkārtējās vides, personiskās emocionālās pieredzes slāņus Folkners ir izmantojis, rakstot romānu «Sartoriss».

«Sartoriss» ir unikāls darbs. Unikāls tādā ziņā, ka, strādājot pie tā, rakstniekam it kā «uzausa gaisma» — kā uz burvja mājienu radās Džefersonas pilsēta un viss Joknepatofas apgabals, parādījās cilvēki, veselas ģimenes, nākamo romānu varoņi. Vēl vairāk, «Sartorisā» jau iezīmējās iedīgļi daudziem romāniem un stāstiem, kuriem bija lemts izveidot Joknepatofas teiksmu. Bet pats galvenais — šajā romānā jau! lielākā vai mazākā mērā noskaidrojās sociālo un ētisko problēmu loks, kuram tiks veltīta visa rakstnieka daiļrade.

Folkneru kā mākslinieku vispirmā kārtā interesēja cilvēks un tā savstarpējie sakari ar sabiedrību, kā viņš pats ir izteicies: «… cilvēks konfliktā pats ar sevi, ar citiem cilvēkiem, ar savu laiku, ar vietu, kur viņš dzīvo,» — interesēja cilvēka garīgās īpašības, morālās vērtības, ar kādām viņš apveltīts vai vismaz vajadzētu būt apveltītam. Var, protams, apgalvot, ka šī formula ir pārāk vispārīga un piemērojama jebkuram dažādu laiku un dažādu zemju lielam rakstniekam. Tad jāpapūlas izanalizēt šās formulas konkrētais saturs saistībā ar Folknera darbiem un dzīves materiālu, kas ir viņa daiļrades pamatā.

Viens no visbiežāk sastopamiem tēliem Folknera darbos ir jauns cilvēks tajā vecumā, kad viņš kļūst par vīrieti, tajā mūža posmā, kad viņa bērnišķīgie priekšstati par dzīvi nonāk nežēlīgā sadursmē ar apkārtējās pasaules realitāti. Šī tēma pasaules literatūrā nav jauna. Taču Folkners tajā ir atradis savu skanējumu, izmantojot Amerikas Dienvidu īpašos apstākļus un pie tam nezaudējot problēmas universālo raksturu.

Folknera jaunie varoņi nāk no agrāk bagāto plantatoru aristokrātu ģimenēm: Sartorisiem, Kompsoniem, Makāsliniem, de Speiniem, Melisoniem. Viņu priekšteči XIX gadsimta sākumā ieradās Misisipi pirmatnīgajās zemēs, .kas piederēja čikeso indiāņiem, iekopa plašas plantācijas, iegādājās vergus nēģerus un nodibināja tur dzīves veidu, kaļ daudzējādā ziņā atgādināja seno Amerikas Dienvidu vergturu štatu lielo plantatoru dzīves veidu. Tie bija drosmīgi, ar iniciatīvas spējām apveltīti cilvēki, kam visi līdzekļi labi sava mērķa sasniegšanai. Viqi dedzīgi cīnījās Pilsoņu karā starp Ziemeļiem un Dienvidiem, taču ciot<i sakāvi. Ar to arī beidzās viņu ekonomiskā labklājība.

Viņu pēcnācēji saņēma mantojumā krāšņas leģendas par to, cik pasakaini skaisti dzīvojuši viņu senči pirms Pilsoņu kara, kad visi šo ģimeņu vīrieši bijuši drošsirdīgi un galanti bruņinieki un visas sievietes nevainojami kārtīgas un uzticīgas skaistules, kad kungi izturējušies pret saviem vergiem ar tēvišķīgu gādību un vergi atmaksājuši viņiem ar uzticību un mīlestību; leģendas par senču neprātīgo drosmi kara gados, par viņu bruņniecisko izturēšanos pret pretinieku. Sie nostāsti ar laiku, kā sacīts romānā «Sartoriss», «kļuva arvien krāšņāki un bagātāki, līdzīgi vīnam iegūdami cildenu aromātu». Leģendārā pagātne vispilnīgāk un spilgtāk izpaužas pulkveža Džona Sartorisa tēli, kuru sastopam ne tikai romānā «Sartoriss», bet arī vairākos citos Folknera darbos un kuram Folkners piešķīris daudzas sava vectēva biogrāfijas iezīmes.

Leģenda ir tik spēcīga un dzīvīga, pagātnes vara tik liela, ka, attēlojot romānā «Sartoriss» notikumus pēc pirmā pasaules kara beiga-n, kad ir pagājis ap pusgadsimts kopš pulkveža Džona Sartorisa nāves, Folkners raksta par viņu kā par «lielmanīgu ēnu, kas valdīja pār raaju un tās dzīvi, un pār visu apvidu, kuram cauri gāja viņa bilvētais dzelzceļš».

Pēctečiem mantojumā palika arī priekšstati par zināmu morāles kodeksu, kas it kā valdījis Dienvidos pirms kara.

Folkners pats piederēja pie šiem pēctečiem, pie dienvidnieku j?>M nās paaudzes, kas uzaugusi jau XX gadsimtā. Un viņa attieksme pie pagātni bija divējāda. Viņš nespēja atteikties no skaistās leģendai par Dienvidiem pirms Pilsoņu kara kā par pazaudēto paradīzi, viņš pats bija uzaudzis šajā atmosfērā, uzsūcis to, tā bija kļuvusi par vioa garīgā «es» daļu. Folkners ir vairākkārt apgalvojis, ka nav cilvēka, kurš būtu tikai viņš pats, Folkneram cilvēks vienmēr ir visas viņa pagātnes summa, pagātne pastāv tagadnē, tāpēc ka ikvienam cilvēkam viņa senči, viņa izcelšanās vienmēr paliek viņa paša neatņemama sastāvdaļa. Tomēr kā liels mākslinieks, reālists, Folkners nevarēja neredzēt, kāds nomācošs spēks piemīt šat leģendai par pagātni kā par pazaudēto paradīzi, nespēja vienaldzīgi noraudzīties, cik postoši pagātnes vara ietekmē cilvēka personību.

Tāpēc Folknera darbos sastopam gan pašu leģendu par skaisto pagātni, gan kritisku tās izpēti. Sajā ziņā interesants ir Pilsoņu karam veltītais romāns «Neuzvarētie» (1938), kur galvenais varonis vēl arvien iT tas pats pulkvedis Džons Sartoriss. Romāns īstenībā ir vesels stāstu cikls, ko vieno kopīgs varonis un stāstītājs — pulkveža Sartorisa dēls Bejards (romānā «Sartoriss» — vecais Bejards, bankas prezidents). Dažādas Pilsoņu kara un pulkveža Sartorisa biogrāfijas epizodes skatītas pusaudža B;;;arda acīm, stāstītājs aug līdz ar katru jaunu stāstu, un pēdējo stāstu — «Verbenu smarža» rakstījis jau divdesmit četrus gadus vecs cilvēks, 7 i ka ari šeit īstenībā tiek pētīta zēna augšanas un nobriešanas problēma.

Pirmajos šās grāmatas stāstos zēns Bejards skata Pilsoņu karu kā lielisku izrādi, kur tiek demonstrēta dienvidnieku drosme un galantums, un savu tēvu nešaubīdamies uzlūko par teiksmu varoni. Bet divdesmit četrus gadus vecais Bejards jau redz tēvā «valdonīgas un rupjas diktatora tieksmes un cenšanos apspiest». Viņš redz tēva acīs «to caurspīdīgo plēvīti, kāda ir gaļēdāju dzīvnieku acīs… kādu viņš kādreiz bija redzējis acīs cilvēkiem, kuri nogalinājuši pārāk daudz, nogalinājuši tik daudz cilvēku, ka līdz mūža beigām viņi nekad nebūs vientulīgi». Un Bejards noliedz pirmskara Dienvidu morāles kodeksu un atsakās atriebt tēva noslepkavošanu, uzskatīdams, ka tēvs pats novedis savu sāncensi Redmondu līdz noziegumam.

Tā notiek leģendas kritiska pārvērtēšana.

Romānā «Neuzvarētie», starp citu, ne pašā labākajā, mākslinieciski pilnīgākajā Folknera darbā, rakstnieku stipri valdzina pulkveža Sartorisa tēls un atmiņas par vectēvu, bet romānā «Absalom, Absaloml» (1936) daudz dziļāk, nesaudzīgāk un mākslinieciski pārliecinošāk izpētīta leģenda par Dienvidu «slaveno» pagātni.

Romāna centrā ir Tomass Satpens, patiešām titānisks tēls, kura celšanās un krišanas stāstā saklausāmas antīko traģēdiju un Šekspīra kaislību atskaņas. Kopš pašas bērnības, kad viņu — nabadzīga nomnieka dēlu padzen no bagāta plantatora mājas parādes durvīm, viņu pārņēmusi viena vienīga vēlēšanās — kļūt par lādas plantācijas īpašnieku, uzcelt tādu pašu savrupmāju un audzināt dēlus, kas mantotu viņa bagātību un vārdu, radīt dinastiju un tā atstāt savas pēdas nākotnē. Tomass Satpens, cilvēks ar stipru gribu, nežēlīgs, neizvēlīgs līdzekļu ziņā, it kā sasniedz savu mērķi. Taču viss, ko viņš sasniedzis, iet bojā it kā pēc likteņa lēmuma. Un par iemeslu tara ir ne tikai Dienvidu sakāve Pilsoņu karā, pēc kuras sabrūk Satpena labklājība. Folkners atkāj ari dziļākas saknes — tās slēpjas Dienvidu rasu aizspriedumos un pašā Satpenā, kas atsakās no sava pirmā dēla, uzzinājis, ka tā mātes dzīslās rit mazliet nēģeru asiņu. Šīs saknes ir arī noziegumos pret cilvēka morāli, kurus pastrādājis Satpens vergturis. Atmaksa nāk, kad noliegtais Tomasa Satpena dēls no pirmās laulības grib precēt sava tēva meitu no otrās laulības un otrs dēls, Henrijs Satpens, kurš bijis viņa tuvākais draugs, nogalina viņu, lai novērstu māsas laulības ar cilvēku, kurā rit nēģeru asinis, un pats nozūd. Tā pienāk gals visiem Satpena centieniem — karā viņš pazaudē visu savu bagātību un paša vainas dēļ zaudē dēlus un līdz ar tiem sapni par Satpenu dinastiju. Pašu Tomasu Satpenu nogalina baltais fermeris, kura mazmeitu viņš pavedis, cerēdams, ka ta dzemdēs viņam dēlu.

Tādi Folknera varoņi kā pulkvedis Džons Sartoriss, Tomass Satpens un viņiem līdzīgie piederēja XIX gadsimtam, leģendai par pirmskara Dienvidu «slaveno» pagātni. Tās bija monolītas, ar spēcīgām kaislībām apveltītas personības. Patiešām traģiski ir Folknera varoņi no jaunākas paaudzes, kas uzauguši jau XX gadsimtā. Par šī jaunā, mehanizētā gadsimta simbolu kļūst automobilis, kas valdonīgi ielaužas Džefersonas ielās un viegli iekaro tās, par spīti visiem aizliegumiem, visām pūlēm saglab.it tur veco, pierasto dzīves ritmu. Starp citu, stāstu par automobiļa parādīšanos Džefersonā Folkners ir izmantojis dažādos variantos daudzos darbos, sākot ar «Sartorisu» un beidzot ar savu pēdējo romānu — «Laupītāji» (1962).

Dienvidnieku jaunās paaudzes — XX gadsimta cilvēku traģēdija slēpjas tajā apstāklī, ka viņi kļūst par upuriem sadursmei starp leģendu par skaisto pagātni un savu dzīves īstenību. Šī sadursme viņus kropļo un pazudina. Uzauguši atmosfērā, kas piesātināta ar stāstiem par viņu ģimeņu varoņdarbiem pagātnē, par vecvectēvu varoņdarbiem Pilsoņu kara laikā, uzsūkuši no šiem stāstiem pirmskara Dienvidu morālā kodeksa normas, viņi, izrādījās, bija nevarīgi un bezspēcīgi, kad savas nobriešanas periodā sadūrās ar dzīves īstenību. Tad noskaidrojās, ka morālās kategorijas, kas bija tik lielā cieņā sabiedrībā, kur valdīja pulk vedis Sartoriss un viņam līdzīgie, ir pilnīgi zaudējušas vērtību, tās ii pārejošas un nevienam nav vajadzīgas.

Vēl vairāk, Sartorisu, Kompsonu — dinastiju un bagātību radītāju, kara varoņu, spēcīgu personību, cilvēku, kas pratuši īstenot dzīvē savus sapņus, — pēcteči apzinās vai dažos gadījumos neskaidri nojauš, ka paši kļuvuši sīki, ka viņiem nav pa spēkam augstie morālie standarti, kas it kā pastāvējuši viņu senču sabiedrībā. Šie pēcteči ir parādīti kā cilvēki ar vāju gribu, svārstīgi, reizēm kā sapņotāji, kns darbus aizstāj ar vārdiem un iedziļinās slimīgā pašanalīzē kā cilvēki, kuriem piemīt daudz un dažādi kompleksi.

Šīs paaudzes pārstāvju galeriju atklāj romāna «Sartoriss» varonis Bejards Sartoriss, vecā Bejarda mazdēls un pulkveža Džona Sartorisa mazmazdēls. Romāna «Sartoriss» pamattēma ir stāsts par Bejarda dzīvi pēc atgriešanās no kara, kur viņš dienēja aviācijā kopā ar brāli Džonu, kurš gāja bojā viņa acu priekšā.

Šeit noderēs tāds salīdzinājums. Apmēram vienā laikā ar «Sartorisu» iznāca tādi romāni kā Hemingveja «Ardievas ieročiem», Remarka «Rietumu frontē bez pārmaiņām», Oldingtona «Varoņa nāve», kuri tūdaļ kjuva pazīstami visā pasaulē. Šos romānus bija uzrakstījuši jauni rakstnieki no dažādām zemēm, bet viņus visus vienoja kopīgs biogrāfijas vilciens — viņi visi bija piedalījušies pirmajā pasaules karā. Un viņu romānos izskanēja sāpju un satricinājuma kliedziens visa tn dēļ, ko nācies pieredzēt un pārdzīvot šai rakstnieku paaudzei, kuri jau 7.ēna gados nokļuvuši kara asinspirtī. Ar Folknera romānu «Sartorisi» tā nenotika. Vismaz — un varbūt rakstniekam arī nebija tāda nolūka — Folknera romānā neizskanēja kaismīgais kara atmaskojums, kas raksturīgs iepriekš minētajiem romāniem.

Folknera varoni, jauno Bejardu, nesatrauc šā vispasaules slaktiņa izcelšanās iemesli, viņam nesāp miljoniem laikabiedru bezjēdzīgā bojāeja. Viņam karš koncentrējas vienā vienīgā momentā — brāļa Džona bojāejā. Protams, tas pieklusina romāna «Sartoriss» sociālo skanējumu, atvedinot visu problēmu uz vienu atsevišķu gadījumu. Taču jaunajam rakstniekam šis atsevišķais gadījums bija kaut kā īpaši svarīgs.

Jaunais Bejards visu laiku tīši meklē bīstamas situācijas, it kā grib pārbaudīt sevi nāves briesmās — viņa traģēdija ir apziņa, ka viņš nav spējis līdzināties saviem bezgala drosmīgajiem senčiem, — sirds dziļumos viņš baidās no nāves. Pats Folkners ir izteicies par šo pretrunu: «Manuprāt, dzīvs palikušais ir ne tikai pārcietis psiholoģisku traumu, zaudējot dvīņubrāli, viņam turklāt vēl vajadzēja iegalvot sev: labākais no mums ir gājis bojā. Un viņam vairs negribējās dzīvot.» Citiem vārdiem, izrādās, ka pagātnes morālais mantojums jaunajam Bejardam

Ir pārāk smaga nasta, kuru viņam, kaut ar! ārēji drosmīgam, nav pa spēkam nest. Tāpēc viņš tā tiecas pēc pašiznīcināšanās.

Cits Folknera varoņu variants romānā «Sartoriss» ir Horess Benbovs, cilvēks, kas no īstenības slēpjas grāmatu gudrību čaulā, fantastiskā poētisko tēlu pasaulē. Viņa atteikšanos no senču vīrišķības simbolizē viņa gatavība, labāk sakot, tiekšanās pakļauties sievietēm — sākumā māsai, vēlāk mīļākajai —, pakļauties viņu gribai, atbrīvoties no nepieciešamības pašam izlemt.

Šo jauno varoņu kategoriju sarežģītākā variantā turpina Kventins Kompsons romānā «Troksnis un niknums» (1929). Viņa bailes no īstenības, paniskās pūles izbēgt no tās kļūst jau patoloģiskas. Viņš ienīst laiku, tāpēc ka tas nepielūdzami iet uz priekšu, viņš negrib kļūt pieaudzis cilvēks, viņš labprāt vēlētos paslēpties bērnības emociju drošībā, kur neielaužas «trokšņainās, rupjās pasaules» īstenība, kur viua mazās pasaulītes centrs ir mīļā māsa Kedija. Šī Kventina ilūziju pasaulīte nepielūdzami grūst, pieaugot Kedijal, vienīgajam veselajam cilvēkam Kompsonu ģimenē, kas pamazām deģenerējas, — Kedija spēj mīlēt un ziedot sevi tam, ko mīl. Kventina cīņa ar dzīves īstenību sasniedz kulmināciju, kad Kedija zaudē nevainību un pēc tam apprecas bez mīlestības. Sabrūk tradicionālie priekšstati par pagātnes morāles kodeksu, šis kāršu namiņš, kurā Kventins pūlējies paslēpties no laika rituma, un sagrūstot aprok Kventina cerību paglābties no īstenības, saglabāt sev Kediju kā bezrūpīgas bērnības un mīlestības simbolu. Un Kventinam atliek viena vienīga iespēja gūt mieru un nekustibu, neatkarību no aizritošā laika — tā ir nāve.

Tēlodams savus jaunos varoņus, Folkners atkal un atkal kā vienu no viņu emocionālās nenoturibas iemesliem uzsver viņu atsvešināšanos no dzīves, no dabas, atsvešināšanos, ko nes sev līdzi XX gadsimts. Šī tēma līdz ar daudzām citām ietverta arī romānā «Sartoriss». Atcerēsimies kaut vai to, ka jaunais Bejards ir mierā pats ar sevi tikai tajā īsajā laika posmā, kad viņš strādā fermā. Apliecinājums šai domai ir ari Makalumu ģimenes apraksts — viņi dzīvo mežos patriarhālu, bezrūpīgu dzīvi, ko nav traucējis pat pirmais pasaules karš. Domu, ka cilvēkam nepieciešama saskarsme ar dabu, turpina arī krāšņie medību ainu apraksti.

Visā pilnībā šī tēma atklājas stāstā «Lācis» (1942) — tur lieliski, dziļi izjusti attēlots mežs, medību rituāls, cilvēka dvēseles stāvokiis saskarsmē ar dabu, tur šī tēma jau sasniedz filozofiska vispārinājuma līmeni. Folkners pats par «Lāci» ir izteicies tā: «Tas ir simbolisks stāsts. Tur ir runa ne tikai par zēnu, bet par ikvienu cilvēcisku būtni, kas aug, lai sacenstos ar zemi, ar pasauli. Ar lāci parādīts nevis ļaunums, bet novecošanas process… No šā lāča zēns mācās pazīt nevis lāčus, bet pasauli, cilvēku. Viņš iepazīst vīrišķību, žēlumu, atbildību.»

Folkners ar rūgtumu raksta par to, kā Iet bojā daba no mūsdienu mehanizētās civilizācijas spiediena. Stāsta «Lācis» sākumā zēlis skata mežu varenu un mūžīgu, viņam šķiet, ka mežs nevar nevienam piederēt, tas nav pērkams, bet stāsta pēdējās lappusēs viņš, jau pieaudzis cilvēks, ar skumjām redz, kā mežrūpniecības sabiedrības izcērt viņam dārgos meža biezokņus, kur viņš kādreiz gājis medībās, kur kopīb.ī ar dabu kļuvis vīrišķīgs. «Šoreiz vilciens it kā nesa cirvim nolemtajā mežā nojausmu par iznīcību.»

Šīs Folknera skumjas par neskartās dabas iznīcināšanu bija par iemeslu tam, ka daži amerikāņu kritiķi sāka dēvēt viou par rakstnieku, kas aicinot no civilizācijas atgriezties pie dabas. Folkners uz to atbildēja: «Es neatbalstu atgriešanās ideju. Tiklīdz progress apstāsies, tam būs beigas. Progresam jābūt, un mums jānes līdzi visa savu klū<lu, savu maldu mēslaine. Mums jāvērš par labu savi maldi, taču nevajag atgriezties idilliskajos apstākjos, kuros, kā mums šķiet, mēs esam bijuši laimīgi, brīvi no nemiera un grēka. Mums jānes sevī šis nemiers un grēks un savā virzībā uz priekšu jācenšas laboties. Mums nav iespējams atgriezties pie noteikumiem, ka nebūs ne karu, ne bumbu. Mums jāpieņem šī bumba un kaut kas ar to jādara, jāiznīcina šī bumba, jānovērš karš, tomēr nav jāatgriežas pie stāvokja, kas bija pirms kara, tāpēc ka laiks ir virzības daļa, tā ka mēs agri vai vēlu atkal nonāksim pie bumbas un atkal iziesim cauri visam šim etapam.»

Šeit rima nav tikai par to, ka mūsdienu civilizācija iznīcina pirmafnigo dabu. Šajos vārdos izteikta Folknera attieksme pret ļoti svarīgām gadsimta filozofiskajām un sociālajām problēmām, problēmām, kas nevar nesatraukt ikvienu domājošu rakstnieku, ja viņš apzinās ari savu atbildību par cilvēces likteni.

Analizējot sava laika amerikāņu sabiedrību, Folkners redz, ka šī sabiedrība dara cilvēku nehumānu, iznīcina cilvēka vienkāršās un tai pašā laikā bezgala vērtīgās īpašības — labsirdību, drosmi, godīgumu, izturību. Veikalnieku gars, kas valda XX gadsimta Amerikā, aizstāj visas šās īstās garīgās vērtības ar vienu vienīgu vērtību — naudu. Cilvēks ar savu īpašo, neatkārtojamo individualitāti pārvēršas par būtni bez gara, par kaut ko līdzīgu kases automātam. Šis cilvēks ir zaudējis savu dabisko, iejūtīgo attieksmi pret dzīvi, viņš nav spējīgs mīlēt, ciest.

Jau kādā no saviem pirmajiem romāniem — «Svētnīca» (1931) —, kurš sagādāja Folkneram skandalozu stāvu ar tajā attēloto cietsirdību, Folkners kā mūsdienu cilvēka tēlu parāda gangsteri Valbaci, cietsirdīgu, nežēlīgu cilvēku, kam trūkst jebkādu dabiski cilvēcisko jūtu — pat tādā pakāpē, ka autors attēlojis viņu impotentu. Taču ar visu to Folkners kategoriski iebilda pret Valbača tēla traktējumu kā simbolisku ļaunuma iemiesojumu. «Man viņš ir vēl viena' zudusi cilvēciska būtne,»

Folkners sacīja. «Viņš ir kļuvis par mūsdienu sabiedrības ļaunuma simbolu sagadīšanās pēc, taču es rakstu nevis par idejām, nevis par simboliem, bet par cilvēkiem.» Un, it kā apstiprinot šo tēzi, Folkners romāna pēdējā nodaļā raksta Valbača dzīves stāstu, parāda, kā bezjūtīgā, nežēlīgā sabiedrība viņu sakropļojusi, padarījusi tādu, kāds viņš ir — slepkava, kam svešas cilvēka izjūtas, kaislības, pieķeršanās, cilvēks automāts. Viss romāns «Svētnīca» izskan kā izmisuma, bezcerības kliedziens tuksnesī, ko dēvē par mūsdienu sabiedrību.

Folknera reālista tēloto tipisko mūsdienu sabiedrības «varoņu» kulminācija ir Flems Snoupss, kuru pirmoreiz piemin romānā «Sartoriss», — tā ir triloģijas «Ciemats» (1940), «Pilsēta» (1957) un «Savrupmāja» (1959) galvenā persona.

Tieši Flems Snoupss, cilvēks bez goda un sirdsapziņas, bez principiem un pārliecības, bez cilvēka jūtām un vājībām (Folkners arī viņu ir attēlojis impotentu), viltīgs, veikls blēdis, kas skaidri zina, ka vir>a apkārtējā pasaulē augstu tiek vērtēta tikai nauda un nekas cits, tieši Flems Snoupss atšķirībā no daudziem Folknera varoņiem — Gevinam Stīvensam līdzīgiem ideālistiem, kuri pūlas cīnīties pret Snoupsu un snoupsismu, — ir cilvēks, piemērots mūsdienu Amerikas sabiedrībai, tai garīgi tukšajai pasaulei, kurā cilvēciskas vērtības aizstātas ar veikalnieku garu un aukstu aprēķinu. Sīksti un neatlaidīgi kā blakts Flems Snoupss virzās arvien tuvāk nospraustajam mērķim — naudai, krāpj, zog, šantažē, velk sev lidzi savus radiniekus, kas noder viņa vajadzībām, pēc tam nesaudzīgi atbrīvojas no tiem, kad tie sāk traucēt, un galu galā panāk savu — kļūst par bankas prezidentu, cienījamu sabiedrības locekli, dzīvo savrupmājā, kas pirrns tam piederējusi aristokrātiskas ģimenes pēctecim de Speinam, un viņu nogalina radinieks Minks Snoupss, kuru viņš iesēdinājis cietumā.

Traģisma un izmisuma piesātināts ir ari ievērojamais Folknera romāns «Gaisma augustā» (1932). Šā romāna varonis Džo Krismess nezina, vai patiešām viņā rit nēģeru asinis, viņš nepieder ne pie baltajiem, ne pie nēģeriem, viņš atrodas ārpus sabiedrības, kurai nav daļaj gar personību, gar šās personības traģēdiju. Interese par viņu mostas tikai tad, kad viņš nogalina balto sievieti, ar kuru dzīvojis, un baltie sāk viņu tvarstīt, jo klīst baumas, ka viņā ritot nēģeru asinis. Šo tvarstīšanu, kas beidzas ar mežonīgi cietsirdīgu izrēķināšanos ar Džo Krismesu, vada Persijs Grimms, tipisks rasists, par kuru Folkners ir izteicies, ka tas ir lašists, «kas glābj balto rasi, nogalinot Krismesu. Es izdomāju viņu 1931. gadā. Kamēr Hitlers nebija parādījies avīzēs, es neapzinājos, ka esmu radījis nacistu agrāk nekā viņš.»

Tie nav tukši vārdi. Folkners asi izjuta, ka musdienu amerikāņu sabiedrības garīgais kūtrums un prakticisms, tikumisko vērtību noliegšana, aizspriedumu — galvenokārt rasu aizspriedumu žņaugi savā ziņā tuvina amerikāņu sabiedrību ar Hitlera tipa fašismu.

Taču jāatzīmē arī tas, ka Folkners, kurš visu mūžu uzsvērti stingri turējās sānis no jebkuras politikas, un, ja arī attēloja savos darbos Amerikas politiskos darbiniekus, tad tie bija tādi pretīgi uzpērkami tipi kā senators Klerenss Snoupss, tomēr ievēroja arī citas Amerikas iste nības tendences. Viens no pašiem pievilcīgākajiem viņa radītajiem tēliem ir Flema Snoupsa sievas meita Linda, kura aizņem tik lielu vietu romānā «Savrupmāja». Linda kopā ar vīru aizbrauc uz Spāniju cinīties pret fašismu un atgriežas no turienes kā komuniste. Folkneram, kā zināms, komunisms bija ļoti tāls, tāpēc jo raksturīgāk ir tas, ka viņš liek godīgajai bezkompromisu Lindai atrasties komunistu rindās.

Pētot cilvēka dehumanizācijas procesu mūsdienu buržuāziskajā sa biedrībā, Folkners parāda, ka personību nomāc aizspriedumu, dažnedažādu pseidomorālu noteikumu, reliģiozas svētulības žņaugi.

Vairākos darbos Folkners ļoti spēcīgi un mākslinieciski pārliecinoši atklāj reliģijas fanātisma varu, kas kropļo cilvēku. Romānā «Gaisma augustā», piemēram, Džo Krismesa dzīves stāstā liela vieta ierādīta aprakstam, kā bērna dvēseli kropļo reliģiozs fanātiķis, svēti pārliecināts», ka tieši viņš ikvienā solī pilda dieva gribu.

Tādas pašas važas, kas saista cilvēka dvēseli un apziņu, ir arī ģimenes tradīcijas, kuru varā atrodas daudzi jaunie Folknera varoui, aristokrātisko plantatoru ģimeņu atvases. Un nereti, kā tas ir gadījumā ar Kventinu Kompsonu romānā «Troksnis un niknums», šo važu smagums viņiem nav pa spēkam un viņi iet bojā.

Starp morāles kompleksiem, kas kropļo cilvēka personību, liela loma Amerikas Dienvidos uzaugušo un kopš agras bērnības turienes aizspriedumiem piesātināto Folknera balto varoņu dzīvē ir rasu problēmai. Folkneram, dzimtam dienvidniekam, šī problēma nepavisam nav vienkārša, viennozīmīga.

Folkners vairākkārt ir izteicies, ka nēģeru verdzība ir lāsts, kas nomāc Amerikas Dienvidus. Viņš lieliski izprata rasu problēmas būtību: «Tā ir ekonomiska problēma… Baltais cilvēks manā zemē baidās dot nēģeriem iespēju sociālai attīstībai, jo tad nēģeri vairs nestrādās par niecīgu atalgojumu un baltais saņems par savu kokvilnu mazāk naudas, tas ir viss. Turklāt, lai attaisnotu savas pozīcijas, viņi izmanto reliģiju, dažādas muļķības, līdzīgas tai, ka dievs radījis baltai cilvēku pilnīgāk izveidotu nekā melno. Taču īstais iemesls ir pavisam cits. Viņi tikai grib, lai melnie strādātu par mazāku maksu.»

Var skaidri izprast problēmas sociālo pusi, tomēr grūtības rodas tad, kad šī problēma saistīta ar aizspriedumiem un tradīcijām, kas pusotra vai divus gadsimtus ilgi pārgājušas no paaudzes uz paaudzi,

Baltais dienvidnieks kopš pirmajiem apzinīgajiem soļiem iepazīstas ar nesatricināmiem, jau ilgi pirms viņa dzimšanas pastāvošiem noteikumiem par attiecībām starp baltajiem un nēģeriem. Viņu parasti audzina aukle nēģeriete — pievilcīgu tādas aukles tēlu Folkners ir radījis romānā «Troksnis un niknums» —, viņa bērnības rotaļu biedri ir nēģeru bērni, tomēr baltais zēns zina, ka viņš ir kungs, bet nēģeri — zemākas būtnes, kuru uzdevums ir apkalpot baltos saimniekus, kaut arī formāli verdzība jau sen ir atcelta. Šīs tradīcijas, šādas audzināšanas spēks ir ļoti liels, pārvarēt to nav viegli pat cilvēkam, kurš ar prātu saprot, cik necilvēcīgs un netaisns ir tāds stāvoklis.

Tradicionāla pieeja rasu problēmai skaidri redzama romānā «Sartoriss». Folkners šeit attēlo balto un nēģeru attiecības tā, kā to prasīja Amerikas Dienvidu literatūrā izsenis nostiprinājušās tradicijas — baltie kungi ir labi, iecietīgi, viņi izturas pret nēģeriem, saviem kalpiem, kā pret nesaprātīgiem bērniem, un nēģeri uzņem savu pakļautības stāvokli kā kaut ko pašu par sevi saprotamu. Tradicionāla ii ari tā humoristiskā intonācija, ar kādu Folkners apraksta nēģerus, kā tas redzams, piemēram, vecā Saimona tēlā. Folkners gan attēlo «Sartorisā» arī Saimona dēlu Kespiju, kurš pirmā pasaules kara laikā amerikāņu armijas rindās bijis Eiropā un sarunās ar piederīgajiem apgalvo, ka pēc šā kara nēģeri vairs nebūšot ar mieru kalpot baltajiem cilvēkiem. Taču Kespija tēls romānā ir drīzāk komisks nekā nopietns, un Folkners parāda, ka Kespijs pēc visām šīm runām mierīgi atgriežas pie saviem pierastajiem kalpa pienākumiem Sartorisu mājā.

Taču, talantam attīstoties un nobriestot, Folkners sāka pievērsties rasu problēmai Dienvidos no pavisam citām pozīcijām. Jau romāna «Gaisma augustā» Folkners parāda, cik pretdabiska ir sabiedrība, kur Džo Krismess, kurā varbūt rit nēģeru asinis, kļūst par izstumto, kuru no sabiedrības norobežo nepārvarama rasu aizspriedumu barjera.

Skaidrāk un spilgtāk Folknera attieksme pret rasu problēmu izpaužas romāna «Pīšļu apgānītājs» (1948). īstenībā tas ir atkal jauns Folknera iemīļotās tēmas variants — zēna tapšana par vīrieti, apkārtējās īstenības atklāšanas un iepazīšanas process. Taču šoreiz galvenais jautājums, kas jāizšķir Čikam Melisonam, ir pats grūtākais Dienvidos uzaugušam baltajam zēnam — tas ir jautājums par balto un nēģeru savstarpējām attiecībām.

Pirmoreiz sastapies ar veco nēģeri Lūkasu Bīčemu, Ciks Melisons apjūk, jo Lūkass ir pilns cilvēka cieņas un neizturas tā, kā pieklātos nēģerim, bet viņš, Čiks, nespēj norādīt nēģerim tā īsto vietu. Ir iedragāts gadsimtiem vecais kodekss, kas nosaka attiecības starp balto un nēģeri: «Mums viņš jāpiespiež būt melnajam. Viņam jāatzīst, ka ir melnādainais. Tad varbūt mēs uzskatīsim viņu par to, par ko viņš, kā redzams, vēlas tikt uzskatīts.»

Čika dvēseles? mokas rada pretrunas starp viņa sirds balsi, ka3 sajūt nēģeri kā viņam līdzīgu būtni, un kopš bērnības iepotēto pārliecību, ka nēģeris ir zemāka būtne. Sīs abas koncepcijas nav savienojamas, un, ja taisnība ir sirds balsij, ja grūst pārliecība, ka baltais cilvēks ir pārāks par melno, tad visi rasu kodeksa noteikumi ir amorāli. Taču tradīciju spēks, audzināšana vēl ilgi liek zēnam mocīties, uzskatot, ka viņš degradējis «ne tikai savu vīrieša cieņu, bet ari visu savu rasi».

Ar laiku Cikam sāk likties, ka viņš ir atbrīvojies no šīm uzmācīgajām domām, no dvēseles mokām, taču īstenībā Lūkass kā cilvēks, kā personība ir dziji iespiedies viņa apziņā.

Kad Lūkasu apvaino baltā cilvēka slepkavībā un viņam draud Linča tiesa, Čika pirmais impulss ir — apseglot savu zirgu un bēgt no pilsētas, lai nekļūtu par šās briesmīgās izrēķināšanās aculiecinieku. Un šajā domā jau ir nodevības elements, neuzticība tradīcijām, rasu kodeksam. Tomēr taisnīguma instinkts zēnā ir spēcīgāks — viņš paliek pilsētā un nolemj palīdzēt Lūkasam, pierādīt, ka tas nav vainīgs. Redzot pūli, kas sapulcējies Laukumā, lai nolinčotu «bīstamo nēģeri», zēnu pārņem baismas. Ļaudis ir zaudējuši savu cilvēka seju, tie pārvēršas par automātiem, kas bezrūpīgi gatavojas pastrādāt briesmu darbu — pakārt nevainīgu cilvēku, apliet to ar benzīnu un sadedzināt tikai tāpēc, ka tam ir melna āda.

Un vēl baismāk kļūst Cikam, kad viņš redz, cik steidzīgi aizvācas no pilsētas linčotāju pūlis pēc tam, kad ar viņa palīdzību ir pieradīti, ka Lūkass nav vainīgs. Ja jau baltais nogalinājis balto, par to viņiem vairs nav daļas. Viņi norūpējušies nevis par to, lai noziegums tiktu taisnīgi sodīts, bet par to, lai nēģerus turētu grozos.

Satriektais Ciks ir gatavs atteikties no saviem līdzpilsoņiem, no senču garīgā mantojuma, no savas sabiedrības tradīcijām. Taču Folkneram pašam tāda atteikšanās nav pieņemama. Un viņš rāda, kā Ciks, jau gandrīz pieaudzis vīrietis, atjauno saiknes ar tradīcijām, ar sabiedrību, izstrādā savu nostāju pret Dienvidu problēmām, kas līdzīga paša Folknera nostājai. Folkners ir vairākkārt izteicis pārliecību, ka rasu diskriminācija Dienvidos jālikvidē pašiem dienvidniekiem un federālas valdības iejaukšanās tikai sarežģītu šo jautājumu. Apmēram tādas pašas idejas romānā pauž Cika tēvocis advokāts Gevins Stlvenss un arī Ciks pats.

Šajā politiski izvairīgajā nostājā atklājas zināma aprobežotība. Folkners saprata, cik sarežģīta un traģiska ir rasu problēma mūsdienu Amerikas Dienvidos, taču neredzēja reālas iespējas to atrisināt. Kad viņam reiz jautāja, vai viņš mīl Dienvidus, Folkners atbildēja: «Mīlu un ienīstu, Dažas turienes parādības man vispār nav pieņemamas, bet er, tur esmu dzimis, tur ir manas mājas.» Tā viņš mūžam palika ša? emocionālās formulas gūstā. Tādas pretrunas raksturīgas visai Folknera daiļradei.

Grūti izvēlēties no Folknera romāniem, garajiem un īsajiem stāstiem tādus, kas, sakopoti vienā sējumā, dotu pašu pilnīgāko priekšstatu par viņa daiļradi. Gandrīz visi viņa darbi ir ļoti cieši saistīti savā starpā, un ikkurš pievieno savas krāsas, savus rakstura vilcienus viņa varoņiem, kas pāriet no romāna uz romānu, atklāj jaunas cilvēcisko un sabiedrisko problēmu šķautnes. Tomēr var uzskatīt, ka šajā sējumā uzņemtie darbi dod priekšstatu par Folknera daiļrades pamatievirzēm, galvenajām tēmām un varoņiem. Ar romānu «Sartoriss» iesākas Joknepatofas teiksma, un bez tā grūti saprast šā cikla turpmākos romānus un stāstus; poētiskais un dziļi humānais stāsts «Lācis» pelnīti tiek uzskatīts par vienu no augstākajiem sasniegumiem Folknera prozā; un romāns «Pīšļu apgānītājs» ir interesants kā Folknera mēģinājums psiholoģiskā aspektā pētīt rasu problēmu Dienvidos.

Folknera proza izceļas — pat XX gadsimta literatūrā — ar savu sarežģītību, ar savu dziļo psiholoģismu. Folkneram parasti pārmeta, ka viņa stils pārāk apgrūtina lasīšanu. Patiešam, lasīt viņa darbus nepavisam nav izprieca, drīzāk tas ir darbs, spraigs prāta darbs. Pats Folkners tā izskaidroja sava stila īpatnības: «Katrs zina, ka viņu gaida nāve, ka atlicis samērā maz laika sava darba paveikšanai, un es pūlos pavākt visu cilvēka sirds stāstu, ja tā var izteikties, uz savas spalvas smailes. Turklāt manā uztverē nav cilvēka, kurš būtu tikai viņš pats, cilvēks ir pagātnes summa. īstenībā nav tāda jēdziena «bija», tāpēc ka pagātne pastāv tagadnē. Tā ir daļa no ikviena vīrieša, ikvienas sievietes, ikviena momenta. Cilvēka senči, viņa izcelšanās ir viņa sastāvdaļa jebkurā mirklī. Tāpēc cilvēks, stāstījuma tēls jebkurā darbības mirklī, ir ne tikai viņš pats, viņā apkopots viss, kas viņu veidojis, un garā frāze ir mēģinājums ietvert darbības momentā viņa pagātni un varbūt arī nākotni.»

Šī laika koncepcija jāpatur prātā, lasot Folknera darbus. Viņš patiešām bieži grauj laika secību, sajaucot pagātni ar tagadni, un tas dod viņam iespēju parādīt pagātnes iedarbību uz tagadni, šo paņēmienu viegli pavērot romānā «Sartoriss». Jaunā Bejarda dzīves stāsts, atgriešanās no kara, neilgā uzturēšanās Džefersonā un bojāeja — ja izstāstītu tikai to vien, nesaistot ar daudzām epizodēm par viņa ģimenes pagātni, par visa apgabala pagātni, būtu mazsvarīgs un nepārliecinošs. Tieši tur slēpjas Folknera meistarība, ka, sajaucot pagātni ar tagadni, viņš paplašina tagadnē notiekošā nozīmi. Tā bieži vien viņa darbos kādas atsevišķas ģimenes dzīves stāsts pārvēršas par vispārinātu Dienvidu vēsturi, tiek izsekota vesela rinda morālu noziegumu, par kuriem vainas apziņa gulstas uz mūsdienu paaudzes pleciem.

Folknera stilam raksturīgs vēl viens paņēmiens. Parasti viņa romānos nav vienota sižeta, ka3 pakāpeniski attīstās. Apkārt centrālajam sižetam parasti ir daudz blakus sižetu, atsevišķu noveļu, stāstījum i kas it kā tikai netieši saistās ar īsto darbību. Raksturīgi, ka dau'iv Folknera romānu fragmenti sākumā ir publicēti kā patstāvīgi stā*!i Tāds daudzplānainums piešķir darbam noteiktu polifonisku skanējumu, vieni stāsti papildina citus, dažreiz kontrastē ar tiem, un galu galā rodas gluži kā cilvēka dzīves simfonija.

Folkneram iemīļots paņēmiens ir arī citas personas stāsts. Dažreta viņš pat izmanto nevis vienu, bet daudzus stāstītājus. Autora šķietam-» atraušanās no vēstījuma izraisa lasītājā noteiktu psiholoģisku efektu. Trūkst autora stāstījuma ar skaidriem, autora dotiem notikumu un cilvēku vērtējumiem, un lasītājs iepazīstas ar notikumiem un ļaudim kādu citu personu uztverē. Un tāpēc mēs uzzinām ne tikai un ne tik daudz par notikumu, cik daudz par to, kā to uztvēris viens vai otrs stāsta varonis. Tas dod rakstniekam iespēju dziļāk atklāt dažādu savu varoņu iekšējo pasauli. Vēl vairāk, tā kā lasītājs nesaņem gatavus autora spriedumus, viņš gribot negribot iesaistās patiesības meklēšanā, ne tikai uzminot sižeta noslēpumus, ar kuriem Folkners bagātīgi piesātina savus romānus, bet arī atminot cilvēka dvēseles noslēpumus. Citiem vārdiem, Folkners iesaista lasītāju filozofisko pārdomu procesā, liek viņam ne tikai uztvert piedāvāto sižetu, bet ari aktīvi spriest pašam par autora ierosinātajiem jautājumiem.

Par Folkneru un viņa vietu Amerikas un pasaules literatūrā daudz strīdas. Padomju literatūrzinātnes pats senākais viedoklis, kas tagad jau pamazām paliek pagātnē, nešaubīgi pieskaita Folkneru pie modernistiem, izceļot priekšplānā tās viņa daiļrades puses, kas patiešām zināmā mērā dod pamatu tādiem apgalvojumiem. Tas ir sarežģīts jautājums, kuru nav iespējams vispusīgi aplūkot īsā ievadrakstā. Tomēr nepieciešami kaut vai īsumā izsacīt šeit uzskatus par šo problēmu.

Kas ļauj pieskaitīt Folkneru modernisma virzienam literatūrā? Protams, galvenokārt viņa stila sarežģītība, var pat sacīt. — izsmalcinātība. Taču vairumam modernistu stila sarežģītība ir pašmērķis, bezjēdzīga vārdu spēle, bet Folkners, kā jau iepriekš minēts, eksperimentē, cenšas paplašināt līdzekļu arsenālu, kas Jauj dziļāk ielūkoties cilvēka dvēselē, cenšas bagātināt XIX gadsimta reālismu ar jaunām iespējām.

Ir vēl cita Folknera daiļrades puse, kas zināmā mērā tuvina viņu modernismam — pašu nežēlīgāko, pašu tumšāko cilvēka dvēseles izpausmju attēlojums, tas aizņem daudz vietas viņa romānos. Taču modernisms ir antihumāns pēc būtības, tiecas pazemot cilvēku, parādīt tam paša zemiskumu un niecību, bet Folkners sprauž sev citādus mērķus, kas viņu tuvina Dostojevskim.

Folkners vienmēr ir pūlējies darīt cilvēku labāku, tīrāku, un tur ii viņa daiļrades pievilcība. Kad viņam jautāja, kāpēc viņa varoņiem jābūt tik kropliem vai nolādētiem (runājot galvenokārt par romāniem «Svētnīca» un «Pīšļu apgānītājs»), viņš sacīja: «Iemesls ir vienkāršs. Es tā mīlu savu zemi, ka man gribētos novērst tās trūkumus, un manas spējas, mans aicinājums paver man vienīgo ceļu: kaunināt to, kritizēt, pūlēties parādīt starpību starp to, kas tajā ir slikts un kas labs, ar nelietības piemēriem un pilnvērtiguma, lepnuma un godīguma piemēriem atgādināt cilvēkiem, kuri piedod nelietības, ka zemē ir bijuši slavas laiki, ka viņi kā tauta, viņu tēvi, vectēvi ir veikuši lieliskus, varenus darbus. Rakstīt tikai par labo savā zemē — tas nozīmē nenovērst ļauno. Man jāstāsta ļaudīm par slikto, lai viņi krietni saniknotos vai nokaunētos — un varētu to novērst.»

Un ne velti uz jautājumu, pie kuras literārās skolas viņš sevi pieskaita, Folkners ir atbildējis: «Es teiktu tā — un ceru, ka tas ir tiesa: vienīgā skola, pie kuras es piederu, pie kuras gribu piederēt, ir humānistu skola.»

Ar visām Folknera daiļrades pretrunām viņa dziļais humānisms šķir viņu no modernisma, ierindo viņu starp tiem pasaules un Amerikas literatūras pārstāvjiem, kas raksta cilvēkiem, cilvēku labad, labākas nākotnes vārdā. Tur Folkners saskatīja savu dzīves uzdevumu, savu rakstnieka pienākumu.

Pazīstamajā runā, saņemot Nobela prēmiju, Folkners tā Izteicās par rakstnieka pienākumu un atbildību: «Es atsakos ticēt cilvēka deģenerācijai … Es ticu, ka cilvēks ne tikai izcietīs, bet arī uzvarēs… Rakstnieka, dzejnieka pienākums ir rakstīt par to. Rakstnieka goda pienākums ir palīdzēt cilvēkam pārciest visas grūtības, pacilājot viņa garu, stāstot viņam par vīrišķību, godu, lepnumu, līdzjūtību, žēlumu, upuriem — par visu, kas sagādāja viņam slavu pagātnē. Dzejnieka vārdam nav jābūt tikai vienkāršam cilvēka dzīves notikumu uzskaitījumam, tam jābūt drošam balstam, kas palīdzētu cilvēkam izturēt un uzvarēt.»

Šķiet, ka Folknera daiļrade ir cienīgs šo cēlo ideju īstenojums.

D. Gribanovs

[1] lielkalibia pistole ar īsu stobiu, nosaukta tas Izgudiotaja vātdā, [Tulk.)

[2] Atdzejojis Viktors Kalniņš.

[3] galvenā krimināltiesa anglijā. (Tulk.)

[4] kitss dž, «Oda grieķu vāzei»-