# Eneīda

Publijs Vergilijs Marons

Vergilijs

Eneīda

Eposs - poēma.

Ziemeļitālijā, nelielajā Andu ciemā netālu no Mantujas 70. gadā p. m. ē. dzimušais Publijs Vergilijs Marons uzsāka darbu pie «Eneīdas»

«Eneīdā» sastopam spilgtu itāliskā elementa izcelšanas tendenci.

Kas ir Enejs (jeb Ainejs), «Eneīdas» galvenais varonis?

Pirmoreiz to sastopam «Iliādā», kur viņš dažādos epa posmos parādās kā izcilākais pēc Hektora trojiešu varonis un apveltīts daudzām lieliskām īpašībām. Būdams ļoti drošsirdīgs, viņš nebīstas stāties pretim pašam Abillejam, kas, tāpat kā viņš, ir dieves dēls un reizē ir arī nosvērts, gudrs, dievbijīgs. Viņu kaujās sargā paši dievi — cīņā pret Ahilleju viņu glābj Poseidons, pret Diomēdu — māte Afrodīte, un viņam, kā uzzinām no Poseidona vārdiem XX, 306—308, lemts pēc Trojas krišanas valdīt pār trojiešiem.

No «Eneīdas» 12 grāmatām pirmās sešas veltītas Eneja klejojumiem pēc bēgšanas no ienaidnieku ieņemtās degošās Trojas, no kurienes Enejs, kam sapnī parādās Hektors, pēc tā aicinājuma ved sev līdzi Trojas svētumus, penātus. Pārējās sešās grāmatās attēlotas Eneja cīņas Itālijā. Šādi Vergilijs savā nacionālajā epā apvienojis romiešu «Odiseju» ar romiešu «Iliādu».

Pirmais dzejnieks, kas izmanto versiju, ka Enejs pēc Trojas krišanas devies uz Hesperiju («Rietumzemi»), t. i., Itāliju, ir sicīlietis Stēsihors (6./7. gs. p. m. ē.). Rodas mīts par Eneja ierašanos Latijā, un tā pamazām nostāsti par Eneju un viņa līdzgaitniekiem tiek saistīti ar Itālijas un vēlākās Romas likteņiem. Šajos nostāstos Enejs kļūst par romiešu ciltstēvu un līdz ar to Roma par jauno Troju. Tā kā pēc itāļu mītiem par Romas dibinātāju uzskatīja Romulu, kara dieva Marsa un Rejas Silvijas dēlu, tie tiek sakausēti ar teiksmu par Eneju, novēršot pretrunas starp abiem mītiem: Eneja dēls Askanijs (Jūls) nodibinājis Albalongu, kur viņa pēcteči valdījuši 300 gadu, kamēr Albalongas valdnieka Numitora, tātad Eneja pēcteča meita Reja Silvija dzemdējusi Marsam dvīņus — Romulu, Romas dibinātāju, un Remu.

Kaut arī epa otrā puse attēlo cīņas starp trojiešiem un itāliešiem, tā ideoloģiskā koncepcija prasīja pretišķību izlīdzinājuma perspektīvu. Tāda arī dota poēmas beigu posmā: trojieši un latīņi saliedēsies vienā tautā, un tieši latīņi būs tie, kas tai dos savu valodu.

No latīņu valodas tulkojis Augusts Ģiezens

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis imantslochmelis@inbox.lv

A. Ģiezena paskaidrojumi

A. Feldhūna ievads

Mākslinieks Gunvalds Elers

Liesma 1970

Vergilijs

Eneīda

.

## VERGĪLIJA «ENEĪDA»

1

Pati «Eneīdas» sarakstīšanas Iecere un epa idejiskā Ievirze cieši saistīta ar tā saucamā Augusta laikmeta politiskajām un ideoloģiskajām īpatnībām. Oktaviānam pēc asiņainajiem pilsoņu kariem beidzot bija izdevies nodibināt mieru un nostiprināt Romas Impērijas vergturu iekārtu, nodibinot militāru diktatūru, bet tai pašā laikā formāli saglabājot republikāniskos iestādījumus, jo tas lāva arī republikāniskajiem slāņiem vieglāk samierināties ar jauno diktatorisko režīmu. Izšķirošais faktors Oktaviāna uzvarā cīņā pret Antoniju, cīņā, kurā bija apdraudēta Itālijas vadošā loma impērijā un kurā tā sakāves gadījumā būtu zaudējusi milzīgās, no austrumu provincēm ieplūstošās bagātības, bija tas, ka Oktaviānam izdevās ap sevi saliedēt Itāliju.

Nepieciešamība balstīties uz Itālijas iedzīvotāju plašākajiem slāņiem un ārēji saglabāt valsts varas orgānu republikāniskās formas lika Augusta režīma Ideologiem izvirzīt konservatīvu programmu, kuras būtiski elementi bija atgriešanās pie senču tikumiem, reliģijas balstu sargāšana, bet sakarā ar to dažādu senu kultu un ar tiem saistīto svinību atjaunošana, ģimenes saišu stiprināšana. Filozofijas jomā propagandēja stoiķa Poseidonija (131.—51. g. p. m. ē.) diktatoriskajam režīmam visai piemēroto mācību, ka visi pasaulē norisošie procesi jau iepriekš esot likteņa noteikti un ka tāpēc gudrais tam labprātīgi pakļaujoties.

Augusts un viņa tuvākie līdzgaitnieki ir pratuši jaunā režīma un tā izvirzīto ideju popularizēšanā iesaistīt tā laika izcilākos literātus. Daudzi no tiem apvienojās Mecenāta, Augusta drauga un tuva līdzstrādnieka, devīgā literatūras un mākslas veicinātāja organizētajā literātu kopā, pie kuras piederēja arī romiešu lielākie dzejnieki Vergilijs un Horācijs. Visai dabiski, ka Mecenāta pulciņa literāti lielākā vai mazākā mērā kļūst par Augusta režīma ideoloģijas piekritējiem un slavinātājiem, kaut arī diktatoram nav izdevies panākt, lai kāds no Izcilajiem dzejniekiem uzņemtos viņa darbiem veltīta epa sacerēšanu.

2

Ziemeļitālijā, nelielajā Andu ciemā netālu no Mantujas 70. gadā p. m. ē. dzimušais Publijs Vergilijs Marons uzsāka darbu pie «Eneīdas» 29. gadā, būdams 41 gadu vecs. Atskaitot dažus nelielus dzejojumus, kuru piederība Vergilijam nav pilnīgi droša, dzejnieks līdz tam bija sacerējis «Bukollkas», pārstādot Itālijas augsnē Teokrita (dz. ap 300. g. p. m. ē.) ganu idilles žanru, un pēc Hēsioda (ap 8./7. gadsimta miju) parauga sarakstīto lauksaimniecībai veltīto didaktisko epu «Georgikas», kurā Vergilijs parādīja lauku darba tikumiskās vērtības un lauku dzīves jaukumus, raksturojot to kā mītiskā «zelta laikmeta» atspulgu. Pretēji reālistiskajam sūrā lauku darba attēlojumam un patiesīgajam sociālo pretrunu atainojumam Hēsioda poēmā «Darbi un dienas» Vergilijs lauku darbus idealizē un poetizē. Tā viņš savā dabas mīlestības apgarotajā poēmā bija arī veicis svarīgu ideoloģisku uzdevumu, jo ļoti aktuāla, turklāt ne jau pirmo reizi Romas vēsturē, bija kļuvusi sīko saimniecību atjaunošanas problēma, kuras atrisināšana būtu ļāvusi pārvietot uz laukiem daļu no parazītiskās un politiski neuzticamās pilsētnieku masas. Augusta laikmeta oficiālajai ideoloģijai atbilst arī daudzi ekskursi, kuros dzejnieks apdzied Itālijas dabas skaistumu un ievērojamos pagātnes darbiniekus. Vēl spilgtāku itāliskā elementa izcelšanas tendenci sastopam «Eneīdā».

Doma par varoņepa radīšanu Vergiliju nodarbināja jau sen. Poēmas «Georgikas» III grāmatas Ievadā (10—38) viņš solās Romas un Augusta slavai uzcelt nemirstīgu templi.

Sabiedrības interese par topošo, sengaidīto nacionālo epu bija ļoti liela. Par to liecina Propercija 26. gadā sarakstītās vārsmas:

«Ejiet pie malas jūs, romiešu rakstnieki, arī jūs, grieķi!

Dižāks par Iliādu dzimst patlaban kaut kas.»

Darbs virzījās uz priekšu ļoti gausi. Daudz laika un pūļu prasīja materiāla vākšana, sevišķi epa otrajai pusei, kuras darbība nav vairs saistīta ar grieķu pārbagāto teiksmu pasauli. Bijuši brīži, kad dzejniekam licies, ka ķēries pie darba, kas viņam nav pa spēkam. Kad Augusts, atrazdamies Spānijā, Vergiliju skubināja paātrināt darbu un viņam sūtīt jau pabeigtās daļas, dzejnieks, kā ziņo 5. gadsimta gramatiķis Makrobijs, viņam atbildēja, ka labprāt kaut ko sūtītu, ja vien tam jau būtu kaut kas Augusta cienīgs. Bet darbs esot milzīgs, un viņam brīžiem liekoties, ka to varējis uzņemties tikai prāta aptumsuma brīdī.

Vergilijs vispirms sarakstījis epa uzmetumu prozā. Materiālu viņš apstrādājis nevis darbības secībā, bet paralēli strādādams pie dažādiem posmiem. Kad darbs bija sasniedzis gatavības pakāpi, kādā tas ir šodien mūsu rīcībā, t. 1., būdams visumā pabeigts, Vergilijs galīgajai apdarei paredzēja vēl veselus trīs gadus. Par to, kādā mērā Vergilijs savu «Eneīdu» uzskatīja par nepabeigtu, liecina tas, ka viņš, dodoties pēdējā ceļojumā, pēc kura gribēja stāties pie darba rediģēšanas, lūdza savus draugus — Mecenāta kopas dzejniekus Lūciju Variju un Plotiju Tuku — epa manuskriptu iznīcināt, ja viņš no ceļojuma neatgrieztos. Šo pašu vēlēšanos viņš, grūti slims atgriezies no ceļojuma pa Grieķiju, atkārtoja arī uz nāves gultas (viņš nomira 19. gada septembrī Brundisijā, tagadējā Brindizi). Taču dzejnieka vēlēšanās netika izpildīta. Augusts uzticēja manuskripta sagatavošanu izdošanai Varijam un Tukam, kas šo uzdevumu veica ar lielu pietāti.

Kādi momenti pašā «Eneīdā» liecina par to, ka Vergilijs nav paguvis darbu novest līdz iecerētajai pilnības pakāpei?

No ārējās formas viedokļa tās ir 58 nepilnas vārsmas, kas diezgan vienmērīgi sadalās pa visu poēmu. Satura ziņā dažādos posmos palikušas pretrunas, ko, jādomā, dzejnieks būtu novērsis galīgajā apdarē. Tā, piemēram, Vergilijs I un VI grāmatā par Albalongas—Romas valsts priekšteces valdniekiem no Eneja dzimtas sniedzis divus atšķirīgus mīta variantus. I, 267—274 Jupiters stāsta Venērai, ka Albalongā trīssimt gadu valdīšot Eneja un viņa Trojas krišanas dienā bojā gājušās sievas Kreūsas dēla Askanija (jeb Jūla) pēcteči, kamēr VI, 760—766 Anhīss, Eneja tēvs, ēnu valstī iepazīstinot dēlu ar nākamās Romas dižajiem vīriem, viņam kā Albalongas valdnieku un turpmāko valdnieku ciltstēvu parāda Silviju, ko Enejam dzemdēšoS otrā sieva, Latijas valdnieka Latīna meita Lavīnija. (Sis mita variants vēstīja, ka Askanijs padzinis savu pamāti Laylniju un Silviju, bet vēlāk vienojies ar pusbrāli tādējādi, ka valdnieka varu saņēmis Silvijs, bet Askanijs uzņēmies galvenā priestera funkcijas.)

Ievērojot to, ka romieši ģenealoģijas jautājumos bijuši ļoti jūtīgi, šie divi atšķirīgie mīti nebūt nav uzskatāmi par sīku pretrunu (Askaniju-Jūlu par savu tiešo ciltstēvu taču uzskatīja arī Jūlijs Cēzars un Augustsl), un tāpēc visai ticami, ka Vergilijs «Eneīdas» galīgajā apdarē to būtu novērsis.

Ar šādas apdares trūkumu izskaidrojama arī virkne hronoloģisku pretrunu, kā arī šur tur sastopamās ģeogrāfiskās neprecizitātes.

3

Kas ir Enejs (jeb Ainejs), «Eneīdas» galvenais varonis?

Pirmoreiz to sastopam «Iliādā», kur viņš dažādos epa posmos parādās kā izcilākais pēc Hektora trojiešu varonis un apveltīts daudzām lieliskām īpašībām. Būdams ļoti drošsirdīgs, viņš nebīstas stāties pretim pašam Abillejam, kas, tāpat kā viņš, ir dieves dēls un reizē ir arī nosvērts, gudrs, dievbijīgs. Viņu kaujās sargā paši dievi — cīņā pret Ahilleju viņu glābj Poseidons, pret Diomēdu — māte Afrodīte, un viņam, kā uzzinām no Poseidona vārdiem XX, 306—308, lemts pēc Trojas krišanas valdīt pār trojiešiem:

«Valdnieka Priama dzimums nav tīkams vairs Kronīdam Zevam.

Tagad drīz diženais Ainejs pār trojiešu pēctečiem valdīs,

Ari tā pēcteči visi, kas celsies no Aineja saknes.»

Pēc vienas mīta versijas Enejs pēc Trojas sagrāves paliek dzimtajā Troādā un tur valda pār atlikušajiem trojiešiem. Taču līdzās šai versijai jau agri rodas citas, kurās Enejs, atstājis Troādu, nodibina jaunu valsti kontinentālajā Grieķijā — Epeirā vai Tesālljā.

Pirmais dzejnieks, kas izmanto versiju, ka Enejs pēc Trojas krišanas devies uz Hesperiju («Rietumzemi»), t. i., Itāliju, ir sicīlietis Stēsihors (6./7. gs. p. m. ē.). Rodas mīts par Eneja ierašanos Latijā, un tā pamazām nostāsti par Eneju un viņa līdzgaitniekiem tiek saistīti ar Itālijas un vēlākās Romas likteņiem. Šajos nostāstos Enejs kļūst par romiešu ciltstēvu un līdz ar to Roma par jauno Troju. Tā kā pēc !tā|u mītiem par Romas dibinātāju uzskatīja Romulu, kara dieva Marsa un Rejas Silvijas dēlu, tie tiek sakausēti ar teiksmu par Eneju, novēršot pretrunas starp abiem mītiem: Eneja dēls Askanijs (Jūls) nodibinājis Albalongu, kur viņa pēcteči valdījuši 300 gadu, kamēr Albalongas valdnieka Numitora, tātad Eneja pēcteča meita Reja Silvija dzemdējusi Marsam dvīņus — Romulu, Romas dibinātāju, un Remu.

Jau 282. gadā p. m. ē. šī mīta versija par Eneju un viņa biedriem kā par Romas valsts pamatlicējiem ar senāta lēmumu gūst oficiālu atzinumu. Romiešu dižciltīgās dzimtas, piemēram, Memmijl, Sergijl, Kluentiji, par saviem ciltstēviem labprāt uzskatīja Itālijā ienākušos trojiešus — Eneja līdzgaitniekus, bet Eneja dēlu Askaniju-Jūlu par savu ciltstēvu uzskatīja Jūliju dzimta, un, tā kā saskaņā ar mītu Eneja māte ir mīlas dieve Afrodite, tas deva iespēju Jūlijam Cēza- ram, Augustam un viņa pēcnācējiem sevi uzskatīt par dievu atvasēm. Cik lielu nozīmi romieši piešķīra šādiem ģenealoģijas jautājumiem, par to liecina tas, ka tiem pievērsies pat Izcilais zinātnieks Varrons (116.—27. g. p. m. ē.), sarakstīdams darbu «Par trojiešu ģimenēm».

Romā nostabilizējies Eneja mīta variants, ko Vergilijs licis sava epa pamatā, pirms viņa jau vairākkārt izmantots literāros darbos, arī episkos sacerējumos. Te minams Nēvija (ap 270.—201. g. p. m. ē.) nacionāli folklorlskajā Saturna pantmērā sarakstītais eps «Pūniešu karš», kurā atstāstīta Eneja bēgšana no Trojas, viņa klejojumi, sastapšanās ar Kartāgas valdnieci Dīdonu, kā arī Ierašanās Itālijā. Arī Ennlja (239.—169. p. m. ē.) «Annālēs» — vēsturiskajā epā, kas aptver visu Romas vēsturi līdz pat autora laikam, sniegts jau par tradicionālu kļuvušais mīts par Eneja ierašanos Itālijā, un tieši šā talantīgā dzejnieka eps, kura parādīšanās bija izcils notikums romiešu literatūras attīstībā un kura popularitāte bija visai liela arī vēl ķeizaru laikā, lielā mērā sekmēja šā Eneja mīta varianta popularizēšanu. Ennija «Annāles» kolorīta un izteiksmes līdzekļu ziņā jau tuvinātas Homēra paraugiem. īpaši jāuzsver Ennlja pievēršanās grieķu klasiskajam episkajam pantmēram — heksametram, atsakoties no Saturna panta, solis, kam bija tālejoša nozīme romiešu dzejas attīstībā.

No prozas autoriem, kas savos darbos izklāstījuši tradicionālo

mīta versiju, minami Marks Porcljs Katons (234.—149. g. p. m. ē.)*, kura «Sākumi» ir pirmais latīņu valodā sarakstītais prozas darbs par romiešu vēsturi, un Vergilija laikabiedri Dionīsijs Halikarnasietis (miris 8. gadā p. m. ē., «Romas antikvitātes», grieķu valodā) un Līvijs (59. g. p. m. ē.—m. ē. 17. g., «No pilsētas dibināšanas»).

4

No «Eneīdas» 12 grāmatām pirmās sešas veltītas Eneja klejojumiem pēc bēgšanas no ienaidnieku ieņemtās degošās Trojas, no kurienes Enejs, kam sapnī parādās Hektors, pēc tā aicinājuma ved sev līdzi Trojas svētumus, penātus. Pārējās sešās grāmatās attēlotas Eneja cīņas Itālijā. Šādi Vergilijs savā nacionālajā epā apvienojis romiešu «Odiseju» ar romiešu «Iliādu».

Visslavenākie, populārākie «Eneīdas» posmi — otrā grāmata ar traģiskajām Trojas bojā ejas ainām, ceturtā grāmata — stāsts par Dīdonu, kā arī sestā, kurā attēlota Eneja nokāpšana ēnu valstī un kura kulminē slavenajā «varoņu skatē», — visi pieder pie epa pirmās puses. Tā veido tiltu, kas savieno grieķu, īpaši homērisko mītu pasauli ar Itālijas teiksmu loku un tādējādi savā ziņā ir grandioza ekspozīcija epa pamatdarbībai «Eneīdas» otrajā pusē, «romiešu lliādai». Pasvītrodams savu nodomu sniegt «romiešu Odiseju», Vergilijs saista Eneja gaitas ar Homēra «Odisejā» aprakstītajiem notikumiem, liekot reizēm savam varonim nokļūt tais pašās vietās, kur bijis Odisejs, piemēram, sastapties ar harpijām un kiklopiem, ar Poliīēmu, kam Odisejs un viņa biedri laupījuši acu gaismu, kā arī ar paša Vergilija izdomāto Ahaimenīdu, ko Odisejs it kā aizmirsis kiklopu zemē, tātad iztēlojot Eneja un Odiseja klejojumus — vienam meklējot apsolīto zemi, Hesperiju, otram — tiecoties mājup, uz Itaku, — kā vienlaicīgus.

Patiesi nacionālu raksturu «Eneīda» Iegūst pēdējās sešās grāmatās, kuru Izveidošana no dzejnieka prasījusi lielus zinātniskus priekšdarbus, pēc dažādiem viņam pieejamiem avotiem vācot un apstrādājot atsevišķu Itālijas novadu, īpaši Latijas bieži vien pretrunīgo folkloras un etnogrāfisko materiālu, kā arī rūpīgi pētījot dažādu vietējo kultu vēsturi. Šā darba rezultātā Vergilijs spējis sniegt plašu un spilgtu Itālijas senvēstures ainu, iepazīstinot lasītāju ar Itālijas ciltīm un to pilsētām, ar to tikumiem un paražām, teiksmām un nostāstiem un it īpaši ar Itālijas senledzīvotāju vietējām dievībām un rītiem. Atbilstoši Augusta režīma ideoloģiskajai līnijai Vergilijs senatni un tās tikumus Idealizē, un šai līnijai atbilst arī Vergilija dzimtenes jēdziena saturs. «Eneīdas» dzejniekam dzimtenes jēdziens neaprobežojas ar Romu, kā tas, piemēram, bijis Ennija «Annālēs». Augusta laikmeta romieša dzimtene ir visa Itālija — Romas impērijas sirds.

Kaut arī epa otrā puse attēlo cīņas starp trojiešiem un Itāliešiem, tā ideoloģiskā koncepcija prasīja pretišķību izlīdzinājuma perspektīvu. Tāda arī dota poēmas beigu posmā: trojieši un latīņi saliedēsies vienā tautā, un tieši latīņi būs tie, kas tai dos savu valodu (Jupitera vārdi, XII, 830—840).

5

Stājoties pie «Eneīdas» sarakstīšanas, Vergilijs sev sprauda kom- pozicionāli un sižetiski grūto uzdevumu organiski sakausēt iecerēto mitoloģisko vielu — vēstījumu par Eneja klejojumiem, Ierašanos un cīņām Itālijā — ar Romas vēstures izklāstu un tās izcilāko vīru slavinājumu līdz pat Augusta, t. 1., paša dzejnieka dzīves laikam. Ar to «Eneīda» būtiski atšķiras no Homēra epiem, kuru darbība konsekventi paliek attēlojamo notikumu laika ietvaros un kuriem trūkst jebkāda sižetiska saistījuma ar dzejnieka dzīves laiku.

Savu uzdevumu Vergilijs atrisinājis Joti oriģināli. Saglabājot darbības vienību, to koncentrējot ap Eneju un pilnīgi paliekot Eneja laika, t. 1., no Augusta laika romieša viedokļa zināma Romas senvēs- tures posma ietvaros, Romas vēstures izklāsts sniegts, pirmkārt, tā saucamajā «varoņu skatē» (VI, 756—886), kur Elīsijā mītošais Eneja tēvs Anhīss dēlam, kas to apmeklē mirušo valstī, rāda Romas nākotnes dižos vīrus — valdniekus, valstsvīrus, karavadoņus, kuros saskaņā ar metempsihozes mācību iemiesosies ēnu valstī nokļuvušās dvēseles. «Varoņu skate» ir viena no «Eneīdas» idejiskajām virsotnēm, bet pašas skates kulmināciju veido Anhīsa īsti romiska nacionāla lepnuma pilnie vārdi par Romas vēsturisko misiju:

«Statujas liedinās citi un varam liks dzīvību dvašot,

Ticu es tam; no marmora dzīvus tie izveidos vaibstus,

Tiesnešu priekšā tie runās daudz daiļāk un spīdekļu ceļus Novilks ar cirkuli labāk, un zvaigznāju kustības noteiks. Romieti, iegaumē to, tev valdīt pār pasaules tautām!

Tāpēc būs uzdevums tavs: tās radināt mierīgai dzīvei, Pakļautās žēlīgi saudzēt, bet spītīgās satriekt ar varu.»

(VI, 847 — 853>

Anhīsa lielā runa — viņš dēlu anahroniski uzrunā ar «romieti»! — ir mitoloģiskā pagātnē projicēts Romas diženuma slavinājums, protams, arī Augusta un viņa dzimtas cildinājums. «Varoņu skatē» saistījums ar dzejnieka laiku īstenots vispilnīgāk — Anhīsa runā netrūkst ne brīdinājuma no pilsoņkariem (832—833), ne Augusta nupat kā mirušā māsasdēla Marcella pieminējuma (860—886).

Romas vēstures (no Vergllija laikabiedru viedokļa), resp. nākotnes (no epa darbības viedokļa) ainas, otrkārt, dotas Eneja vairoga aprakstā Vilī, 626—728, kur tās attēlotas kā uguns dieva Vulkāna darinātā vairoga ornamentālās apdares elementi:

«Itāļu likteni šeit un romiešu triumfus dižos

Veidoja ugunsdievs Vulkāns, jo zināja nākotnes gaitas…»

(VIII, 626 — 627)

«Varoņu skates» un vairoga apraksta nākotnes ainas papildina vārdi, ko Venērai saka tēvs Jupiters (I, 257—296) un kas ietver Eneja. pēcteču — līdz pat Augustam — slavas pareģojumu.

Mitoloģisko vielu aktualizē arī Dīdonas lāsts:

«Draudzības saites un līgums lai nesaista mūžam šīs tautas! Celsies no mūsējo kauliem pēc laika kāds atriebes nesējs, Dardana pēctečus viņš ar dzelzi un uguni vajās,

Tagad vai vēlāk, vai arī pēc laika, kad radīsies spēki.

Krasti lai dodas pret krastiem, lai naidīgi viļņi pret viļņiem, Šķēpi pret šķēpiem, tā vēlos! Lai paši pēcteči cīnās!»

(IV, 624 — C29>

Šīs vārsmas Vergilija laikabiedros neapšaubāmi atsauca atmiņā grūtos pūniešu karu laikus, it īpaši ciešanas, ko romiešiem nesa «atriebes nesējs» — Hanibals.

6

Pie «Eneīdas» spilgtākajām, bet arī sarežģītākajām da)ām pieder VI    grāmata, kurā ietilpst nupat minētā «varoņu skate».

Vergilija eshatoloģlskajā shēmā, VI grāmatā paustajos priekšstatos par cilvēka dvēseles likteņiem pēc nāves, apvienoti divi atšķirīgi elementi — grieķu un romiešu mitoloģiskās tradīcijas un zināmas reliģiski filozofiskas mācības. Šo divu pretrunīgo elementu sintezēšana radījusi specifiskas grūtības pašam dzejniekam, un tomēr viņam nav bijis iespējams atteikties no viena vai otra elementa.

Vergilijam metempslhozes mācība, mācība par dvēseles iemiesošanos pēc nāves citos ķermeņos vai, pareizāk, citos organismos (arī augos), šīs mācības izklāsts bijis nepieciešams, lai rastu loģisku pamatojumu savai «varoņu skatei». Bez tam Vergilija laikā, kad mītiem par Aīdu, ēnu valsti, izglītotais cilvēks vairs neticēja, bet mūžsenais jautājums par dvēseles likteni pēc nāves radīja lielu interesi, pievēršanās šā jautājuma filozofiskam risinājumam arī episkā dzejā šķita visai dabiska. Turklāt Vergilijs visu mūžu par filozofiju bija izrādījis lielu interesi. Protams, tas, ka viņš sava epa kulminācijas pamatā licis pitagoriešu ideālistiski mistisko metempslhozes mācību, iezīmē kādreizēja epikūrieša novēršanos no Epikūra mācības filozofiskā kodola — dvēseles nemirstības noliegšanas.

v No otras puses, Vergilijs kā homērlskā tipa epa sacerētājs nevarēja arī atteikties no mitoloģiskās tradīcijas. Bez tam dzejniekam mitoloģijas personāži bija nepieciešami, lai abstraktajai reliģiski filozofiskajai shēmai piešķirtu konkrētu, tēlainu saturu. Abu elementu apvienojums, kā vēlāk redzēsim, dažkārt noved pie pretrunām, kas gan konstatējamas vienīgi speciālā filoloģiskā analīzē.

Kādus tad priekšstatus pauž «Eneīdas» VI grāmata par dvēseles likteņiem ēnu valstī?

Vēl šaipus Aherontas upes atrodas neapglabāto dvēseles, kurām šeit jāklīst simt gadu, kamēr tās pārceļ otrā krastā pazemes upes laivinieks Harons. Viņpus Aherontai nokļuvušās dvēseles dalās divās kategorijās. Pie pirmās kategorijas piederīgās dvēseles atrodas starp

Aherontu un Alda Iekšējo joslu. Tās Ir to cilvēku dvēseles, kuri nav nodzīvojuši pilnu mūžu. Šīs dvēseles dalās divās grupās — bērnu dvēselēs un varmācīgā nāvē mirušo dvēselēs, kuras savukārt sadalās četrās apakšgrupās: a) nepatiesi apsūdzēto un uz netaisnīga sprieduma pamata nogalināto dvēselēs; b) pašnāvnieku — trūkumcietēju un citu dzīves pabērnu dvēselēs («… kas paši bez vainas/cēluši roku pret sevi un, ienīstot spožbalto gaismu/ metuši dvēseles projām ..

434  —436); c) nelaimīgu mīlētāju — pašnāvnieku un aiz greizsirdības vai atriebes nogalināto dvēselēs; d) karā kritušo dvēselēs. Visām šīm pirms laika mirušo dvēselēm jāatrodas šeit, starp Aherontu un Aīda iekšējo joslu, tik ilgi, kamēr nav piepildījies pilnam mūžam atbilstošs laiks, bet par normālu cilvēka mūža ilgumu uzskatīja 100 gadu. Tikai tad šīs dvēseles nokļūst Aīda iekšējās mītnēs un tur pēc saviem nopelniem tiek pakļautas attiecīgam liktenim.

Starp varmācīgā nāvē mirušo dvēselēm Enejs sastop ne vien Dīdonu, kuras atrašanās minētajā vietā ir likumiska, loģiski pamatota, jo viņa taču tikai nupat kā mirusi, bet arī pat no Eneja viedokļa senu mītu personāžus, kuriem vairs nevajadzētu atrasties šai joslā, jo viņu mūžs jau sen piepildījies. Tā ir pretruna, ko Vergilijs acīmredzot pieļāvis pilnīgi apzināti, nevēlēdamies abstraktās dvēseļu kategoriju shēmas konsekvences dēļ atteikties no dzejiskajām iespējām, ko viņam pavēra seno mītu personāži.

Aīda iekšējā joslā, kur, kā redzējām, galu galā jānokļūst visām dvēselēm, tās uzturas trijās vietās: a) Tartarā, kur mūžīgas mokas cieš tie, kas dzīves laikā visnekrietnāk noziegušies pret cilvēkiem un dieviem; b) Elīsijā, kur tikai nedaudzi labākie bauda mūžīgu svētlaimi; c) pie Lētes upes, no kuras visi pārējie dzer aizmirstības ūdeni pirms iemiesošanās citā ķermenī.

Vergilijs neļauj Enejam paša acīm skatīt Tartara šausmas, bet tās liek atstāstīt Sibillai, Apollona priesterei, ko dieve Hekate kādreiz vadājusi pa Tartara moku vietām. Šī detaļa Vergilijam ļoti raksturīga. Ja Enejs izstaigātu arī Tartaru pats, tas dzejnieku piespiestu iemītnieku sodus attēlot pārāk tieši un naturālistiski, bet tas neatbilda viņa estētiskajiem uzskatiem. Sibillas atstāstījumā šausmu moments, dabiski, ir mazināts. Kā zināms, Dante šai ziņā nav sekojis Vergilijam.

Uz jautājumu, kam lemta mūžīga svētlaime Elīsijā, rodam atbildi 660.—665. vārsmā:

«Kopā šeit tie, kas, tēvzemi sargot, ir guvuši brūces,

Kopā šeit priesteri tie, kas gājuši šķīsti caur dzīvi,

Bijīgo dziedoņu saime, kas cienīgi kalpoja Folbam,

Tie, kas ar atrastām mākslām ir cēluši dzīvi uz augšu

Un kas ar nopelniem saviem virs zemes liek pieminēt sevi…»

Anhīsa Izklāstītā metempslhozes mācība (724—751) tuva orfiķu un pitagorlešu mācībai, par kuru mums ziņas sniedz Empedokls, Pindars un Platons. Saskaņā ar šo mācību dievišķās dvēseles ieiešana miesā ir apgrēkošanās, kas gan ir likteņa noteikta un līdz ar to neizbēgama. Pēc nāves dvēsele Aīdā tiek 1000 gadu šķīstīta (pēc Vergi- lija — atkarībā no vainas pakāpes vējā, ūdenī vai ugunī) un pēc tam iemiesojas jaunā ķermenī. Tas atkārtojas vēl 9 reizes, un tikai tad, apritot 10 000 gadiem, šķīstītā dvēsele ir brīva un atgriežas ēterā pie dieviem.

Metempslhozes mācība Vergilijam devusi iespēju īstenot savu «varoņu skates» ieceri. Taču šeit dzejnieku vēl traucēja tradicionālais mitoloģiskais priekšstats, saskaņā ar kuru mirušo valsts iemītnieki Izskatās gluži tāpat kā virszemes dzīves laikā, šim priekšstatam atbilst — nosaucot dažus latviešu lasītājam no tulkojumiem zināmus piemērus — nokāpšana ēnu valstī «Odlsejas» XI grāmatā un Arlsto- fana «Vardēs», kā arī «Eneīdas» VI grāmatas pārējās epizodēs. «Varoņu skate» turpretim pamatojas uz pilnīgi unikālu, netradicionālu priekšstatu: mirušo dvēseles, kam pēc metempslhozes mācības lemts ieiet jaunos ķermeņos, jau pirms iemiesošanās tajos ieviešas tiem pilnīgi līdzīgos veidolos, 1.1., Iegūst izskatu, kāds šo dvēseļu īpašniekiem būs nākamajā virszemes dzīvē. Viņi ir pat attiecīgi tērpti un nēsā attiecīgās amata zīmes, šī paša dzejnieka izdomātā koncepcija viņam ļāvusi radīt situāciju, kurā Anhīss savam dēlam spēj parādīt nākotnes izcilos vīrus, ko Vergilija laikabiedri pazina kā vēsturiskas personas.

No «Eneīdas» VI grāmatas daudz aizguvis Dante. Cik daudz viņš guvis no Vergilija, visspilgtāk apliecina paša dzejnieka vārsmas:

«Tu dzejas mākslas gods un slava,

Kā dzeja manim savu spēku dod,

Ko pētīdams es daudz sev iemantojis…»

(«DlevlSķā komēdija», Elle, I, 82 — 84, J. Māsēna tulk.]

7

Galvenais paraugs, kam Vergilijs seko «Eneīdā», ir Homērs. Viņš ne vien savā epā apvienojis «romiešu Odiseju» un «romiešu Iliādu», bet Homēram sekojis arī būtiskos kompozīcijas elementos, aizguvis no tā virkni motīvu un epizodu, to imitējis daudzās dētajās.

Tāpat kā «Odisejas» varoņa klejojumi sniegti retrospektīvā skatījumā, Odisejam par savām likstām stāstot faiāku valdnieka Alki- noja galmā, arī Enejs, savu klejojumu septītajā gadā ieradies topošajā Kartāgā, Dīdonas galmā izstāsta savus piedzīvojumus, sākot ar Trojas krišanu. Abos gadījumos dievības (Poseidons — Jūnona) vajā varoņus, kas tiecas nokļūt dzimtenē — Odisejs Itakā, Enejs — savā jaunajā dzimtenē Itālijā.

Tāpat kā «Iliādas» darbība noris līdzenumā starp Trojas mūriem un jūru, «Eneīdas» pēdējo sešu grāmatu darbība koncentrējas Latl- jas līdzenumā. Līdzīgi tam, kā/ienaidnieks atspiež grieķus pie kuģiem, kad Ahillejs atsakās piedalīties cīņās, arī trojieši «Eneīdā» nokļūst kritiskā stāvoklī un tiek atspiesti līdz mūriem Eneja prombūtnes laikā — viņam dodoties pie Eiandra, un abos gadījumos tiek panākta uzvara, galvenajiem varoņiem atgriežoties ierindā.

Enejs dodas uz ēnu valsti, lai uzzinātu nākotni, tāpat kā to dara Odisejs, rīko sacīkstes par godu mirušajam tēvam, tāpat kā tādas «Iliādā» rīko Ahillejs par godu kritušajam draugam Patroklam. Kā «Iliādā», tā «Eneīdā» uguns dievs Hēfaists-Vulkāns pēc varoņu māšu (Tetidas — Venēras) lūguma izgatavo dēliem lieliskus ieročus, kuru mākslinieciskā apdare abos epos sīki aprakstīta. Nīsa un Eirlala ekspedīcija atgādina Odiseja un Diomēda Iebrukumu Rēsa nometnē.

O «Iliādas» kuģu sarakstam II, 484—877 atbilst karapulku un to vadoņu pārskats «Eneīdā» VII, 647—817 un X, 163—214.

Vērtējot Vergilija aizguvumus, pirmām kārtām jāatceras, ka visi romiešu literatūras žanri, izņemot pašu romiešu radīto satīru, izveidojušies, lielākā vai mazākā mērā pamatojoties uz grieķu literatūras paraugiem, šķiet, nekas neraksturo politiski un militāri pakļautās Grieķijas Ietekmi kultūras jomā trāpīgāk par Horācija vārsmām Vēstījumā Augustam:

«Grieķija veiktā nu pieveica Romu jo bargo un mākslas Ienesa Latijā rupjā.»

(Vēstījumi. II, 1, 156 — 157)

Tā, piemēram, komediogrāfi Pļauts un Terencijs ir pārveidojuši jaunatiskās komēdijas (Menandra un citu autoru); Horācijs savās odās pieslienas grieķu klasiskajai lirikai (Alkajam, Sapfojai); Tlbulla un Propercija paraugi ir aleksandrieši, pirmām kārtām Kallimahs, un pats Vergilijs savās «Bukolikās» sekojis Teokritam, bet didaktiskajā poēmā «Georgikas» Hēsiodam. Dabiski, ka episku sacerējumu paraugs bijis Homērs, no kura savās «Annālēs» bija daudz aizguvis arī Ennijs. Ja tādējādi sekošana grieķu paraugiem vispār bija vēsturiski izveidojusies tradīcija, tad atgriešanās pie grieķu sabiedriski nozīmīgās klasikas vēl turklāt bija Augusta laikmeta literāri estētiskās programmas būtiska sastāvdaļa. Sis princips visskaidrāk formulēts Augusta laikmeta romiešu klasicisma teorētiski programmatiskajā Vēstījumā literātiem tēvam un dēliem Pizoniem, kas pazīstams arī ar nosaukumu «Dzejas māksla». Vēstījuma autors Horācijs aicina dzejniekus nenogurstoši, «dienu un nakti» studēt grieķu literatūras paraugus, piemetinādams, ka nepieciešama paraugu radoša apguve, nevis vienkārša atdarināšana.

Vēl jāpiezīmē, ka klasiskās senatnes dzejnieki bieži vien savos darbos izmantoja veselas citu autoru vārsmas. To viņi darīja, gan izteikdami ar to savu cieņu dzejniekam, no kura viņi kaut ko aizguva, gan ar to rotādami savu darbu un apliecinādami savu literāro erudīciju. Izglītotajam lasītājam bija liels estētisks un intelektuāls baudījums kādā literārā darbā pazīt no kāda cita, īpaši klasiķa darba aizgūtu vārsmu. Seneka Vecākais (ap 54. g. p. m. ē. — m. ē. 39. g.) šai sakarā, runājot par Vergiliju, aizrādīja, ka viņš aizguvis no grieķiem, «nevis lai plaģiētu, bet gan atklāti atdarinādams un gribēdams, lai aizguvumi tiktu pazīti».

Vergilija aizguvumi nekad nav kopijas, mehāniski pārnesumi. Aizgūdams kādu motīvu, Vergilijs tam parasti dod jaunu, patstāvīgu risinājumu. Tā, piemēram, atgriežoties pie dažiem no iepriekš minētajiem aizguvumu piemēriem, redzam, ka Odiseja un Diomēda iebrukums Rēsa nometnē ir vienīgi pārdroša, sekmīga militāra operācija, bet Elriala un Nīsa ekspedīcija beidzas traģiski, abiem jaunekļiem ejot

bojā. Romiešu dzejnieks Nīsa un Eiriala epizodi izveidojis par himnu draudzībai, dodot jauniešu rīcībai dziļu psiholoģisku pamatojumu. Jaunais Eirials brīvprātīgi, draudzības vārdā un alkdams slavas, dodas līdzi vecākajam draugam, bet Nīss, jau būdams pats drošībā, atgriežas, lai glābtu draugu, un arī Iet bojā.

Pamatos atšķirīgs ir ēnu valsts apmeklējuma traktējums «Odise- jas» XI un «Eneīdas» VI grāmatā. Odisejs mirušo ēnas izsauc pie sevis uz bedri, kas pildīta ar upurdzīvnieku asinīm, un turpat aprunājas ar tām. Ar Teiresiju Odisejs sastopas, saņemdams gaidīto pareģojumu, jau pašā sākumā. Līdz ar to Odisejs, pirmkārt, pats neizstaigā pazemes valsti, un, otrkārt, visas epizodes pēc Teiresija pareģojuma jau kļūst kompozicionāli nenozīmīgas, kaut arī tās emocionāli ļoti spēcīgas. Vergillja risinājums ir daudz dinamiskāks), Enejs iepazīstas ar visiem ēnu valsts novadiem (izņemot Tartaru) pats un Anhīsu, kura dēļ viņš devies uz Aīdu, sastop tikai grāmatas beigu posmā, šis apstāklis rada lielu kompozicionālu efektu — lasītājs dodas Enejam līdzi, nenogurstoši seko viņa gaitām, visu laiku gaidīdams mirkli, kad varonis beidzot sastaps Anhīsu un dzirdēs pareģojumu, kas to stiprinās viņa likteņa noteiktās misijas īstenošanai, un tā spraigums visu laiku pieaug. Anhīsa epizode savukārt vēl kulminē «varoņu skatē». Uz principiālo atšķirību starp «Odisejas» XI grāmatas un «Eneīdas» VI grāmatas eshatoloģiskajām shēmām norādīts jau iepriekš.

Starp Ahilleja un Eneja vairogiem, ko tiem kaldina Hēfalsts, resp. Vulkāns, ir būtiska atšķirība. Formāli atdarinādams Homēru un tāpat kā tas Ieroču kaldināšanas epizodē uzņemdams vairoga mākslinieciskās apdares aprakstu, Vergllijs vairoga apdari izmanto Romas nākamās vēstures skatu attēlošanai, kurus uguns dievs — nākotnes zinātājs — izveidojis Eneja vairogā.

Izmantodams kādu no Homēra aizgūtu motīvu, Vergllijs tam ne vien bieži dod citu, palaikam liriskāku sižetisku risinājumu, bet to parasti arī psiholoģiski padziļina. Te tūdaļ jāpiezīmē, ka radikāli atšķirīgs ir pats Homēra epu un «Eneīdas» pamattonis. Homēra «episkais» miers, bezkaislīgais un objektīvais vēstījums, kavēšanās pie detaļām Vergilijam ir sveši. «Eneīdas» vēstījums ir koncentrēts, emocionāli spraigs; epa pamatskanējumu nosaka cildens patoss, dramatisms, lirisms.

Homēra epi Vergilijam lr ne tikai galvenais paraugs, bet arī viens

no «Eneīdas» avotiem. Epa pirmajai pusei Vergilijs izmantojis ari citus ar Trojas karu saistītus grieķu episkos sacerējumus, resp. literatūrā atrodamās ziņas par to saturu, grieķu traģēdijas, kā arī dažus aleksandriešu sacerējumus. īpaši jāmin Rodas Apollonija (apm. 295.—215. g. p. m. ē.) epa «Argonautikas» nozīme Dīdonas epizodes, sevišķi pašas Dīdonas tēla psiholoģiskajā Izveidē.

8

Visai sarežģītu uzdevumu dzejniekam izvirzījusi epa centrālā tēla Izveidošana. Enejs iecerēts kā Augusta laikmeta oficiālajai ideoloģijai atbilstošs ideāltēls. Kā redzējām, tā sludināja atgriešanos pie senču tikumiem, starp tiem īpaši Izceļot dievbijību. Līdzās tam Eneja tēlu nevarēja neietekmēt arī Augusta režīma Interesēm atbilstošās un tāpēc tā atbalstītās Poseidonija filozofijas tēze par to, ka viss pasaulē notiekošais ir jau iepriekš likteņa nolemts un ka gudrais tāpēc tam labprātīgi pakļaujas. Tādējādi visai dabiski, ka Eneja rīcību visā pilnībā nosaka liktenis Jeb dievu griba un ka viņš itin visās dzīves situācijās vēršas pie dievībām. Jau pašā epa sākumā (I, 10) Enejs tiek apzīmēts par «bijībā izcilo vīru», un šīs pašas grāmatas 387. vārsmā viņš sarunā ar Venēru pats sevi apzīmē par «bijīgo». Šis epitets (oriģinālā — pius) atkārtojas neskaitāmas reizes visos epa posmos.

Tā kā Eneja liktenis un uzdevums jau iepriekš ir dievu nosprausts, bet viņa īpašības to dara maksimāli piemērotu uzticētās misijas pildīšanai, Eneja tēlu raksturo gandrīz konsekventa pasivitāte, un tā apriorā iecere varoņa aktivitātei ļauj izpausties tikai visai mazsvarīgās lietās, šādu Eneja tēla raksturojumu nespēj būtiski ietekmēt nedz Eneja drošsirdība un spēks kaujās līdz ar atbilstošajiem epitetiem, nedz pat reizēm vērojamā no liiādas arsenāla aizgūtā nežēlība, piemēram, epizodē ar Ligeru (X, 595 un sek.), ko Enejs nogalina, kaut arī pieveiktais pretinieks ir neapbruņots un lūdz saudzēt viņa dzīvību.

Grūts pārbaudījums Eneja tēlam jāiztur Dīdonas epizodē IV grāmatā. Tas nav jāsaprot tādējādi, ka šeit būtu apdraudēta tēla konsekvence. Dzejnieks arī šeit paliek uzticīgs tēla loģikai. Tiklīdz dievi Enejam atgādina viņa misiju, skubina ar Dīdonu aizrāvušos varoni — ari šī aizraušanās nenotiek bez dievu ziņas — doties projām un turpināt ceļu, viņš Dīdonu, kuras viesmīlību un mīlu viņš baudījis, atstāj,

paliekot uzticīgs savam pienākumam, vēsturiskajam aicinājumam. Taču šeit notiek sadursme starp abstrakto pozitīvā tēla koncepciju un māksliniecisko patiesību, kurai Vergilijs — lielais mākslinieks un iejūtīgais psihologs — nevarēja nepakļauties. Pēdējā sarunā starp Dī- donu un Eneju pūnietes cilvēciskais pārākums ir tik acīmredzams, viņas jūtas tik neviltotas un spēcīgas, viņai nodarītā pārestība tik liela un viņas aizvainojums tik dziļš, bet Eneja argumentācija — atsaukšanās uz pienākumu un dievu gribu — tik bāla, ka tā nespēj pārliecināt ne tikai mīlas un Izmisuma pārņemto Dīdonu, bet arī lasītāj u, kam grūti samierināties ar Eneja rīcību. Tiesa, mūsdienu lasītāju uztveres ziņā nevar pilnīgi pielīdzināt romietim, kas droši vien, kaut arī cilvēciski nosodot Eneja rīcību, ne mirkli nespēja aizmirst, ka Dīdona ir pūniete, tātad pieder pie tās tautas, ar kuru Roma bija izcīnījusi trīs asiņainus karus un no kuras pār romiešiem bija nākušas tik milzīgas ciešanas. Šo asociāciju romiešu lasītājos izraisīja īpaši Dīdonas vārdi IV, 622—629, pareģojot romiešu un pūniešu nākamos karus.

Viengabalains un pilnasinīgs, sevišķi salīdzinājumā ar shematisko Eneju, ir tā galvenais pretinieks Turns, kas modina simpātijas ne vien ar savu jauneklīgo straujumu un varonību, bet arī ar to, ka tā virzīta uz dzimtās zemes, sava goda un mīlas aizstāvēšanu, un līdzās viņam «dievu nievātājs» Mezentijs, kas, dievu un cilvēku nīsts, ievainots un dēla nāves sagrauzts, pēdējo reizi uzrunā savu kara zirgu, neskaitāmu cīņu un uzvaru uzticamo biedru, un dodas pēdējā kaujā, pirms nāvējošā trieciena saņemšanas izsakot pēdējo lūgumu — tikt apbedītam kopā ar dēlu.

līdzās virknei iejūtīgi raksturotu karotāju tēlu — šeit vispirms minami Nīss un Eirials, nešķiramie draugi, kas savas draudzības vārdā iet bojā, kā arī Pallants, «Iliādas» Patrokla atspulgs, un Lauss, Mezentija dēls, kas krīt, gribēdams glābt tēvu, — un Individuāli zīmētajiem patriarhālajiem sirmgalvjiem — pravietiski gudrajam Anhīsam, veco laiku slavinātājam Eiandram, kas atgādina «Iliādas» Nestoru, un laipnajam, labsirdīgajam vecumdienās nelaimes piemeklētajam Latīnam — Eneja tuvākie līdzgaitnieki, piemēram, Ahāts, Palinūrs, KIoants, Giants, Sergests, Kluentijs, palikuši bez jebkādām Individuālām iezīmēm.

Vergilija talantam raksturīgi, ka varoņtēlos heroiskās īpašības visumā palikušas tradicionālajos ietvaros, bet gandrīz vienmēr šajos

tēlos ieskicētas kādas simpātiskas vispārcilvēciskas īpašības, kas to& individualizē un tuvina lasītājam, piemēram, draudzības jūtas, tēva (Eiandrs, Mezentijs) vai dēla (Lauss) mīlestība. Taču vispārinot jāpasvītro, ka varoņtēlu individuālais raksturojums daudz spilgtāks Homēra epos, kuru radītājs pratis individualizēt arī pavisam epizodisku personāžu tēlus, kaut vai raksturojot tos ar viņu Izturēšanos agonijas brīžos kaujas laikā vai pat ar pozu, kādā sastindzis kritušais karotājs.

Šķiet likumsakarīgi, ka Vergilijs, dziji humānais maiga rakstura dzejnieks, sevišķi iejūtīgi, psiholoģiski meistarīgi izveidojis sieviešu, ari epizodisku personāžu tēlus. Visu «Eneīdas» sieviešu liktenis ir traģisks. Te ir gan mātes, kas skumst pēc saviem bojā gājušajiem vai viņām zudušajiem bērniem (Eiriala māte, Andromahe, Kreūsa), gan sievietes, kas nespēj samierināties ar mīļotā cilvēka zaudēšanu (Andromahe, kas spiesta būt sākumā par Neoptolema, Ahilleja dēla, bet vēlāk par Helena, Priama dēla sievu, rūpīgi kopj neaizmirstamajam Hektoram izveidoto «tukšo kapu», un Dīdona), gan tādas, kas galējā izmisumā zaudē saprātu (Amāta, trojietes, kas aizdedzina kuģus). Visspilgtākais sievietes tēls, spilgtākais «Eneīdas» tēls vispār, protams, ir Dīdona, kuras jūtu gamma, sākot ar pirmo, vēl īsti neapzināto mīlu līdz kaislei, greizsirdībai, izmisumam un naidam, attēlota ar lielu psiholoģisku un dramatisku spēku. Vergilijs ar savu Dīdonu devis pārliecinošu variantu grieķu klasiskās un pēcklasiskās literatūras radītajam pamestās, greizsirdībā izmisušās sievietes tēlam (Eiri- pīda un Rodas Apollonija Mēdeja).

Psiholoģiski ļoti smalki izveidots volsku vadones Kamillas, šīs pievilcīgās itāļu amazones tēls. Drosmīgā un gudrā karotāja iet bojā, ieraugot trojieša Hlorēja krāšņās drēbes un zelta rotas un šai brīdī kaujā aizmirstot jebkuru piesardzību:

«Viņa — vai tādēļ, lai varētu piesist pie svētnīcas durvīm Trojieša bruņas vai pati lai greznotos spožajā zeltā —

Dzinās tam pakaļ un vienu tik viņu, kas bija šai cīņā,

Vajāja akli; tai, visā šai drūzmā vairs neredzot citu,

Pamodās sievišķa kaisle šim nolaupīt greznuma rotas.»

(XI, 778 — 782)

Un šai mirklī viņu ķer ienaidnieka mestais šķēps.

9

Jau Vergilija «Georgikas» liecina par dzejnieka da*bas mīlestību, īpaši mīlestību pret dzimtenes dabu. Apgarotus dabas aprakstus sastopam arī «Eneīdā». Atcerēsimies kant vai birzi Tibras krastā, kas dzejnieka dzīves laikā jau bija apbūvēts, bet ko viņa Iztēle skatījusi pirmatnīgā veidā (VII, 29—34), nakts klusumu IV, 522—527, tuvojošos rītausmu II, 8—9. Taču visspilgtāk Vergilija iejutību pret dabu apliecina daudzie ar karadarbības aprakstiem saistīto situāciju salīdzinājumi ar dzīvo un nedzīvo dabu.

Ienaidnieka virzīšanās vairākās kolonnās salīdzināta ar Gangu, kas, «saplūstot septiņām mierīgām upēm… lēnītēm aizvada viļņus», un ar Nīlu, kas «ar auglīgo valgmi/padzirdot slāpstošās druvas, no laukiem tek atpakaļ gultnē» (IX, 25—32), bet trojiešu atkāpšanās pēc sākotnējā uzbrukuma — ar jūru, kas vispirms «brāžas ar sparu pret krastu», bet «beidzot bēg atpakaļ strauji… līdz krītoties krastmalu atstāj» (XI, 620—628). Citur trojiešu atkāpšanās salīdzināta ar mākoņiem, ko izkliedē vējš (XII, 365—368).

Uzbrūkošo Eneju dzejnieks salīdzina ar viesuli (XII, 450—456), Turnu, kas sev cērt ceļu caur ienaidnieku rindām, — ar klintsgabalu, kas no kalna «uz Ieleju traucas,/ palecot augšup no zemes, un cilvēkus, lopus un mežus/ strauji aizrauj sev līdz» (XII, 682—690). Kamllla uzbrūk pretiniekam strauji kā vanags, kas no «klintaines augstās/ metas uz leju pret dūju» (XI, 718—724), bet Enejs izšķīrējā cīņā trenkā Turnu kā mednieka suns briedi (XII, 746—755).

Karotāji dzejniekam atgādina gan saniknotu mežkulli (Mezentijs, X, 707—718), gan izsalkušu lauvu (Mezentijs, X, 723—729), gan cīņai gatavu vērsi (Turns, XII, 101—106), gan klinti, kas spītē vētrām un jūrai (Mezentijs, X, 693—696), bet Turns, kas vēro ienaidnieka nometni, — vilku, kas piezadzies aitu kūtij (IX, 61—66). Kara kaisle līdzinās ugunij, kas «vijas ap verdošu katlu no apakšā paliktiem zariem», kamēr «augstu lec vāroties valgme, jo spēcīgi mutuļo iekšā/ kūsājot ūdeņu straumes un putojot malām plūst pāri» (VII, 461—466).

Nāvīgi ievainotajam Eirialam noslīgst galva kā ziedam, kad arkls tam nogriezis sakni, vai kā magonei, kas «virs gurušā stiebra/ galvu liec zemu uz leju, kad lietus to darījis smagu» (IX, 434—437). Arī

mirušais Pallants ir kā jaunavas noplukts zieds, kas saglabā savu skaistumu, kaut ari to vairs nebaro māmuļa zeme (XI, 67—71).

Tas, ka salīdzinājumi lielākoties saistīti ar cīņu aprakstiem, uzvedina uz domām, ka dzejnieks gribējis mīkstināt kara šausmas, iemīļotajā dabā kaut vai uz mirkli rast un dot patvērumu no tām, jo cilvēciskajam Vergllijam karš būtībā ir svešs — ne velti viņš VI, 461 runā par noziedzīgo kara neprātu. Atcerēsimies, ka arī «Iliāda» ir gan kara varonības, bet ne paša kara cildinājums un ka tās dzejnieks nievīgi izsakās par pašu kara dievu Arēju un Priama vārdiem nosoda iekarotāju nežēlību.

10

Kaut arī «Eneīda» palikusi bez pēdējās autora redakcijas, tā valodas un stila ziņā ir viens no spožākajiem latīņu valodas paraugiem, un tās ietekme ir manāma gan laikabiedru, gan vēlāko laiku dzejnieku un arī prozas autoru darbos.

Ļoti rūpīgi un muzikāli veidots ir arī Vergilija heksametrs, ko viņš līdz pilnībai jau bija izkopis savā iepriekšējā darbā — poēmā «Georgikas».

Heksametrā ietilpst pieci no vienas garas un divām īsām zilbēm sastāvoši daktlli, ko pirmajās četrās pēdās var aizstāt no divām garām zilbēm sastāvošs spondejs, un trohajs pēdējā pēdā.

Bezgalīgais, varenais heksametru viļņojums, raitajiem daktiliem mijoties ar smagnējiem spondejiem un mainoties arī cezūru vietām, ir reizē vienmērīgs un arī ļoti daudzveidīgs. Vergilijs virtuozi, kā skaņradis, kas cenšas savai dziesmai piešķirt ne vien tās raksturam atbilstošu melodiju, bet arī harmoniju un ritmu, ir pratis, izmantojot pantmēra dotās iespējas, attēlojamajai situācijai, iecerētajai noskaņai rast adekvātu ritmisku zīmējumu.

Diemžēl, lasot «Eneīdu» (tāpat kā citus antīkajos pantmēros sarakstītus darbus) tulkojumā, estētiskais un emocionālais iespaids, ko rada oriģināla ritmiskā ietērpa atbilstība saturam, iet lielā mērā zudumā, un te nevar līdzēt arī tas, ka atdzejotājs, cik vien tas bijis iespējams, ievērojis klasiskā heksametra likumības, piemēram, antīkās metrikas prasītās cezūru vietas un konsekventu spondeja skaušanu 5. pēdā.

Antīkie pantmēri, arī heksametrs, pamatojas uz garu un īsu zilbju miju, un pēdas stiprā daja lasot netika uzsvērta, bet atzīiņēta ar balss pacēlumu, pie tam stiprajai daļai nebija jāsakrīt ar vārda normālo uzsvaru. Latviešu valodas heksametrs turpretim pamatojas uz uzsvērtu un neuzsvērtu zilbju miju, un pēdas stiprajai daļai jāsakrīt ar vārda parasto uzsvaru, bet zilbju kvantitātei nav nekādas nozīmes.

Tā kā atdzejotājam nav iespējams pilnīgi izvairīties no četrzilbju, pieczilbju un sešzilbju vārdiem un tie, dabiski, pārsniedz savas pēdas ietvarus, šie vārdi vēl saņem palīguzsvaru, kas sakrīt ar nākamās pēdas stipro daļu, un lasot jāizceļ tikai tik daudz, lai saglabātu vārsmas ritmiskās kontūras, piemēram:

Atdzejotājam arī nav iespējams panākt, lai īpašvārdu latviskajā Izrunā uzsveramā pirmā zilbe vienmēr sakristu ar pēdas stipro daļu, un tādos gadījumos uzsvars ir kādā no nākamajām zilbēm, piemēram:

Vergilija tikpat rūpīgi kā meistarīgi izveidotā ritmiskā forma iet roku rokā ar skanējuma ziņā tikpat rūpīgu leksikas izvēli, arī ar gaumīgi izmantotām aliterācijām, ko atdarināt tāpat ir ļoti grūti.

«Eneīdas» autora centieni panākt ideālu saskaņu starp epa saturu un arī fonētiski piemērotu leksiku, kā arī ritmisko ietērpu atbilst antī-

kājām teorijām, kuru pamatlicējs bijis Heraklīts un kuras sīki izstrādājis Platona un Aristoteļa skolnieks Teofrasts (miris 287. gadā p. m. ē.). Tāpat kā Vergilljs dzejā, pēc līdzīgas satura un valodas formas, arī ritma saskaņas savos darbos ir tiecies izcilais latīņu prozas meistars Cicerons (106.—43. g. p. m. ē.).

11

«Eneīda» pēc «Iliādas» un «Odisejas» ir trešais klasiskās senatnes varoņeps, kas tulkojumā kļūst pieejams latviešu lasītājam. Mēs šeit neiztlrzāsim jautājumu par Homēra vai Vergllija pārākumu, jautājumu, kas dažādos laikos un dažādās zemēs izšķirts dažādi. Kamēr, piemēram, romāņu zemēs, īpaši pēc Jūlija Cēzara Skaligera «Poētikas» izdošanas 1561. gadā, «Eneīda», ko dzejnieka dzimtenē uzņēma jūsmīgi un līdzīgi Homēra eplem tūdaļ ieviesa skolās, visos laikos bijusi nemainīgi populāra un iecienīta, Vācijā un Anglijā attieksme pret romiešu nacionālo epu reizumis bijusi daudz kritiskāka. Zināma loma šeit bija romantismam, kas «Eneīdu» kā «mākslas epu» pretstatīja ar tautas daiļradi cieši saistītajiem Homēra epiem. Šāds pretstatījums, ja tā mērķis ir kaut kāda «pārākuma» noskaidrošana, ir nevietā, jo Homēra epi un «Eneīda» ir radušies pārāk atšķirīgos sabiedriskos apstākļos, lai šāds vērtējošs salīdzinājums būtu iespējams.

Mūsdienu cilvēkam «Eneīda», ievērojamākais romiešu literatūras «zelta laikmeta» darbs, ir viens no izcilajiem klasiskās senatnes literatūras pieminekļiem, kas bagātina mūsu priekšstatus par antīko pasauli un joprojām valdzina ar savām mūžīgajām vispārcilvēciskajām vērtībām — dzimtenes un dabas mīlestību, iejutību pret cilvēku —, kā arī ar savu harmonisko formu. Mums jābūt pateicīgiem gudrajiem un tālredzīgajiem cilvēkiem, kas nav uzklausījuši Vergllija pirmsnāves vēlēšanos un nav iznīcinājuši «Eneīdu», bez kuras, Dan- tem paliekot bez sava vadoņa, cilvēcei nebūtu tagadējā veidā ari cita, nemirstīga darba — «Dievišķās komēdijas».

A. Feldhūns

## Pirmā grāmata

DZIEDU par cīņām un vīru, kas pirmais no Ilijas laukiem,

Likteņa vajāts, pie itāļiem nāca Lavīnijas krastos;

Debesu vara to svaidīja daudzkārt pa zemēm un jūrām,

Tāpēc ka Jūnonas īgnums joprojām vēl nebija rimies;

Arī viņš karā daudz cieta, līdz pilsētu cēla un beidzot

Dievus uz Latiju nesa: no turienes latīņu tauta,

Albiešu sentēvi visi un Roma ar augstajiem mūriem.

Mūza, paud visu man to, kas debesu valdnieces sirdī

Sacēlis dusmas un piespiedis viņu tik briesmīgu likstu

Izcilam bijībā vīram kraut virsū, tik ciešanās smagās

Nomocīt viņul Vai debesu dieviem tāds īgnums ir sirdīs?

Bija reiz pilsēta sena, tā tiriešu izgātņu celta,

Kartāga, itāju zemei un Tiberas ietekai pretī,

Bagāta mantām, it rūdīta ķildās un nemieru kāra.

Jūnona, stāsta, to mīlot visvairāk par pārējām zemēm,

Arī vēl vairāk par Samu; šeit dievietes ieroči bija,

Arī tās divriči svētie; jau toreiz tā loloja domas,

Ja tikai liktenis lautu, likt Kartāgai valdīt pār tautām.

Tomēr jau dzirdēja dieve, ka trojiešu pēcteču vidū

Celšoties dižena cilts, kas tiriešu mūrus reiz graušot.

Tauta šī valdīšot tālu un, būdama spēcīga karā,

Lībijas zemei par sodību nākšot — tā lēmušas parkas.

Viņai tas sagrauza sirdi un lika par bijušo karu

Domāt vēl ilgi, jo pirmā tā gāja par Argosu mīļo

Karā pie Trojas; ne piktuma iegansts, ne smeldzīgas sāpes

Negaisa viņai no prāta; sirds dziļumos arī to kremta

Parida spriedums un negods par skaistumu nonicināto,

Ienīstais dzimums un cieņa, ko laupītais Ganimēds guvis. *

Kaistot vēl vairāk par to, šī bangalnā dzelmē visapkārt

10 Mētātos trojus, ko danaji saudzēja, Ahillejs bargais,

Nelaida tuvu pie Latijas krastiem; tie, likteņa dzīti,

Vairākus gadus jau klejoja apkārt pa dažādām jūrām.

Tādas, lūk, grūtības bija likt pamatus romiešu tautai.

Tikko kā viņi, kad sikulu zeme tiem zuda no skata,

35 Sāka braukt līksmi uz priekšu un sālsputas vagot ar kuģiem,

Jūnona, mūžīgo smeldzi joprojām vēl slēpdama sirdī.

Saka tā sevī: «Vai pamest bez uzvaras iesākto cīņu,

Teikriešu vadoni nespēt no Latijas atturēt tālu?

Tiesa, to liktenis liedz! Bet drīkstēja argiešu kuģus

40 Pallāda ugunij lemt un pašus tos nogremdēt viļņos,

Kaut tik Oīleja Ajants viens vainojams neprāta darbā!

Viņa, no mākoņiem straujo Jupitera uguni metot,

Svaidīja kuģus pa jūru un sacēla bangas ar vētrām.

Ajantu pašu, tam izverdot liesmas no caururbtām krūtīm,

<5 Pacēla viesulī augstu un uzsprauda klintsradzei asai!

Dievu valdniece taču es esmu, pats Jupiters arī

Vīrs mans un brālis, bet tomēr ar vienu šo ienīsto cilti

Karoju gadiem! Un kas gan pēc tam vairs Jūnonu pielūgs,

Kas gan vairs, noliecies zemu, tai upurus ziedokļos nesīs?»

50 Visu to apsverot sevī ar īgnumā kaistošu sirdi,

Dieviete dodas uz viesuļu mītni, uz Aiola salu,

Pilnu ar plosīgām vētrām. Pats Atols šeit plašajā alā

Dumpīgos viesuļa vējus un šņācošās negaisa vētras

Salauž ar spēku un satur gan važās, gan cietuma žņaugos.

55 Nemierā ceļas tie spītīgi pretī, un kurnoņa skaļa

Nerimst aiz klintssienu sprosta, bet Aiols sēž augstajā pilī,

Dusmām liek rimt un nomāc to spīti ar scepteri rokā.

Bet, ja tam nedarīt tā, tie aizrautu debesu jumu,

Zemi un jūru sev līdz, tos aizmēztu, izkaisot gaisos.

«0 Tomēr visvarenais tēvs tos Ieslēdza tumšajās alās.

Sajuzdams bailes par to, un kalnus tiem uzvēla virsū,

Deva tiem valdnieku savu, lai, zināmus likumus pildot,

Prastu tiem grožus vilkt stingrāk vai laistu pēc pavēles brīvāk.

Jūnona devās pie viņa un lūgdamās teica šos vārdus:

«5 «Dievu un cilvēku tēvs tev, Aiol, Ir tiesību devis

Savaldīt bangalno jūru un sacelt ar viesuļiem viļņusl

Cilts, kas pret mani kaist naidā, brauc tagad pa Tirrēnu jūru,

Troju uz Latiju ved un penātus, satriektus cīņā.

Dāvini spēku tu vējiem, triec dibenā apgāztos kuģus,

70 Dzen tos un izkliedē visus un izsvaidi līķus pa jūru!

Ir man jo brīnišķas nimfas, to divreiz pa septiņām skaitā;

Dēiopēju, viskošāko sejā no visām šām nimfām,

Laulībā siešu ar tevi un atdošu viņu par tavu,

Lai tā par nopelniem taviem ir kopā ar tevi ik dienas,

?5 Pavadot mūžu, lai kļūsti par tēvu tu tīkamiem bērniem.»

Aiols tā saka tai pretī: «Tev, valdniece, vienīgās pūles

Izlemt, ko vēlies, mans pienākums tikai ir klausīt, ko liksi!

Devi tu varu it visu, kas pieder man, Zevu pret mani

Darīji laipnu, tu mūžīgo dzīrēs man dalīties ļāvi,

so Mani par valdnieku arī tu vētrām un negaisiem cēli.»

Teicis šos vārdus, viņš apgrieza šķēpu un dobajam kalnam

Trieca pa sāniem; tad vēji ar sparu, kā slēgušies rindās,

Devās uz atvērtiem vārtiem un, virpuļiem skrienot pa zemi,

Piepeši uzbruka jūrai un visu līdz dibenu dzīlēm

65 Kopā ar Elru un Notu, un Āfriku, negaisiem pilno,

Apgrieza apkārt un milzīgus viļņus pret piekrasti vēla;

Skaļi sāk vaimanāt vīri, un virves trūkst pušu ar troksni.

Piepeši mākoņi tumši sedz debesu jumu un dienu

Teikriešiem aizrauj no acīm; nakts melnā drīz uzgulstas jūrai.

90 Debesu spraišļi dreb baismi; gaiss iemirdzas ugunīs bieži.

Tas viss jau norāda vīriem šeit nāvi un nīcību tuvu.

Piepeši Eneja rokas un kājas kļūst gurdas aiz šausmām;

Nopūties smagi un paceldams rokas pret zvaigznēm uz augšu,

Saka viņš balsī šos vārdus:/ «Ai, laimīgi esat jūs, vīri,

^5 Trīsreiz un četrreiz, kas kritāt pie augstajiem Īlijas mūriem

Tēviem jau tieši priekš acīm! Visdrosmīgais danaju ciltī,

Tīdeja dēls, kam neesmu sen pie īlijas mūriem

Ļimis, kam nespēji elpu man izraut ar roku no krūtīm

Tur, kur gāzts dedzīgais Hektors ar īgnā Ajākīda šķēpu,

«00 Tur, kur dus Sarpēdons dižais, kur Slmoents dzīlē zem viļņiem

Kritušo vairogus veļ un ķiveres, varoņu līķus?»

Kamēr viņš saka šos vārdus, te Akvilons viesulī straujā •

Projām rauj buras no priekšas un bangas ceļ augšup līdz zvaigznēm.

Irkļi lūst drumstalās smalkās; sāk grīļoties kuģis, un viļņi

*05 Skalo jau klāju, bet ūdeņu kalns tam uzgāžas virsū.

Daži vēl turas virs viļņa; šiem vilnis, kad atvēries plaši,

Parāda zemi starp bangām, un viesulis plosās pa smiltīm.

Pēkšņi Nots satver trīs kuģus un triec tos pret zemūdens klintīm.

Itāļi dēvē šīs šķautnes par Ziedokļiem ūdeņu vidū —

* »o Tās ir kā grēdas virs līmeņa jūrā; vēl Austrums no dzīles

Uzgrūž trīs kuģus uz smilšainiem sēkļiem — ir skumji to skatīt —,

Smiltājos ierok un seklumos apmet tiem valni visapkārt.

Vienam, kas likiešus veda un Orontu krietno tiem līdzi,

Enejam tieši priekš acīm jo milzīga ūdeņu banga

Sitas no augšas pret stūri, un piepeši stūrnieks no klāja

Ieveļas jūrā uz galvas; bet kuģis trīs reizes šai vilnī

Kūleņo, griezdamies apkārt, tad mutuļu atvars to aprij.

Plašajās bangās šur tur vēl redzami slīkstoši vīri,

Kareivju ieroči, dēļi un trojiešu mantas virs viļņiem.

120 Vareno Ilionēja un drosmīgā Ahāta kuģi,

To vēl, kas Abantu veda, to arī, kas Alētu sirmo,

Pieveicis negaiss: tie visi, kad salaidums atraisās sānos,

Pildās ar naidīgo valgmi, jo plaisas tiem atveras plaši.

Sajuta Neptūns pa tam, ka jūrā ar milzīgu troksni

<25 Saceļas varenas bangas, ka izlaista vētra, ka ūdens

Aizplūst augšup no dzīlēm, un, spēcīgi satraukts, no ūdens

Izbāza mierīgi galvu pār viļņiem, lai raudzītos tālē.

Tūdaļ viņš vēro: jau jūrā ir dragāta Eneja flote,

Troji iet bojā, šeit pārsteigti viļņos un negaisa lietū.

130 Jūnonas viltus un dusmas nu brālim vairs nebija slēptas.

Eiru un Zefīru sauc tad pie sevis, tiem bilzdams šos vārdus:

«Vai tad tik tālu pret dzimumu savu jūs vedusi spītē?

Zemi ar debesi kopā bez atļaujas manas, ai, vēji,

Drosme jums bijusi jaukt un sacelt tik drausmīgas bangas!

135 Es jūs!… Bet vajag vispirms man līdzināt satraukto jūru;

Vēlāk ar rājienu vien jūs nespēsit nedarbus Izpirkti

Tāpēc nu steidzieties projām un ziņojiet valdniekam savam:

Vara pār jūru un trijzari baismo nav nolemta viņam,

Bet tā man likteņa dota! Lai valda viņš milzīgās klintīs,

(40 Tais, kur tu mitinies, Eir! Lai dižojas lepni šai pilī

Alols! Lai valda pār vējiem, kad noslēgti cietuma vārti!»

Saka tā viņš un savalda bangas, pirms beidzis šos vārdus,

Savilktos mākoņus kliedē un sauli ved ārā no jauna.

Atgrūž Kimčtoja tūdaļ un Trītons cik spēdami abi

‘45 Kuģus no asajām radzēm; viņš pats tos ar trijzari paceļ,

Ce)u ver va)ā caur plašajiem sēkļiem un savalda jūru,

Un tad ar vieglajiem ratiem drīz aizslīd pa līdzeno dzīli.

Itin kā sanāksmē lielā, kā bieži tas notiek, kad ļaudīs

Sašutums rodas un vienkāršais pūlis, pilns īgnuma, trako,

150 Akmeņi, lāpas sāk lidot un naids tad tiem ieročus vada,

Bet, ja nu pēkšņi redz krietnu un nopelniem bagātu vīru

Nākam pie viņiem, tie apklust un klausās ar aizrautu elpu;

Viņš tad ar vārdiem pār kaislībām valda, un īgnums sāk rimties:

Gluži tā norima troksnis uz jūras, kad varenais Neptūns,

īss Pavēris skatu pret viļņiem, zem debesīm izbraucis dzidrām,

Pagrieza zirgus un aizlaidās ātri ar vieglajiem ratiem.

Gurušie Eneja vīri uz tuvāko piekrastes malu

Traucas ar steigu un pienāk ar kuģiem pie Lībijas krasta.

Dziļi tās krastā ir līcis, un sala to pārvērš par ostu,

160 Guldamās priekšā; pret to šeit ik vilnis no atklātas jūras

Drāžas un sarukdams aizplūst uz drošajiem piekrastes līčiem.

Abējās pusēs tai milzīgas klintis un akmeņu šķautnes

Divkārt pret debesīm slienas; zem virsotņu aizsega tālu

Apakšā ūdeņi rāmi; tām virsū starp saulainiem mežiem

«65 Ainavas krāšņas, un līci birzs melnā tin briesmīgā ēnā;

Pretējā pusē zem mežiem starp draudīgām klintīm ir ala,

Iekšā tai saldūdens avots un soli no netēsta akmens,

Nimfām jo tīkama mītne. Šeit nesaista gurušos kuģus

Virves pie staba, šeit enkurs tos netur ar izliekto āķi.

170 Savācis kopā no pārējo skaita vēl septiņus kuģus,

Piestājās Enejs šai vietā; jo sirsnīgā priekā par zemi

Troji kāpj malā un apsveic sen gaidītās piekrastes smiltis.

Mirkuši ūdenī sāļā, tie locekļus atstiepj uz krasta.

Izšķīla dzirksteli Ahāts pats pirmais no atnestā krama,

175 Uzpūta kvēli no sausajām lapām un, piekurus sausus

Salicis vērīgi apkārt, no žagariem ieguva liesmu. *

Labību, mirkušu viļņos, un Cereras rīkus no kuģiem

Ciešanās rūdītie nes un graudus, no nelaimes glābtos,

Rīkojas kaltēt uz liesmām un saberzt ar akmeni smalku.

180 Paceļas Enejs pa tam uz augšu pa klintīm, visapkārt

Skatienu raidot pret jūru, lai vētru un viesuļu dzīto

Anteju redzētu tālē un frīģiešu birēmu kuģus,

Kapija kuģi vai Kaīka šķēpus pie augstajām stūrēm.

Nebija kuģa neviena, bet tālumā varonis vēro

185 Klīstam trīs briežus gar krastu; no muguras seko tiem citi

Veseliem bariem un garajās rindās pa ielejām ganās.

Apstājies šeit, viņš piepeši stopu un steidzīgās šautras

Satvēra rokā — šos ieročus nesa tam vēlīgais Ahāts;

Vadoņus pašus vispirms, kas galvu ar zarainiem ragiem

190 Cēluši augstu, gāž viņš, tad citus šai pūlī un visu

Pārējo baru triec projām ar šautrām pa ēnainām birzīm.

Ātrāk vairs nerimstas viņš, līdz septiņus milzīgus briežus

Gāzis ar šautru gar zemi, lai būtu tik galvu, cik kuģu.

Atgriezies atpakaļ ostā, viņš dala tos pārējiem biedriem.

195 Vīnu — to raženais Akests bij pildījis lielajās krūkās

Kādreiz Trinākrijas krastā un šķiroties trojiešiem devis —

Dala starp visiem un gurdajām sirdīm bilst priecīgu vārdu:

«Biedri, patiesi līdz šim nav svešas mums nebaltas dienas!

Rūdītie ciešanās smagās, šīm arī dievs darīs reiz galu!

200 visi jūs nācāt bez bailēm pie drausmīgās Skillas un šķautnēm,

Skanošām tālu visapkārt, jūs pazīstat kiklopu klintis.

Atpakaļ sauciet šo drosmi un atmetiet izbailes drūmās!

Kādreiz šīs likstas varbūt mums patiksies minēt ar prieku.

Dažādām ciešanām pāri, caur tik daudzām kļūmīgām briesmām

205 Raidām uz Latiju skatus, kur liktenis mierīgas mītnes

Norāda mums. Tur trojiešu valsts reiz atdzims no jaunai

Izturiet vēl un glabājiet spēkus daudz labākām dienām!»

Enejs tā drošina biedrus un, nomocīts rūpestos smagos,

Sejai liek cerību tēlot, kaut sirdī slēpj dziļākās sāpes.

210 Viņi pie guvuma ķeras un gaidāmo mielastu rīko:

Nodīrā ādu no dzīvnieku ribām un atklāj to iekšas;

Citi cērt gabalos gaļu un drebošu samauc uz iesmiem,

Citi liek piekrastē katlus, bet citi par uguni gādā.

Ēdiens tiem atjauno spēkus; tie, laižoties Izklaidus zālē,

215 Pildās ar briežgaļu trekno, ar sengadu Bakhu dzēš slāpes.

Bet, kad jau izsalkums rimis un aizvākti mielasta galdi,

Pārrunām ritot jo ilgi, tie atceras zaudētos biedrus,

šaubās starp cerībām visi un bailēm, vai dzīvi vēl draugi

Jeb vai tiem pienācis gals un saucienus nedzird vairs viņi.

220 Vairāk par visiem skumst bijīgais Enejs par Oronta straujā

Pārciestām likstām, par Arnika nāvi, par raženā Lika

Likteni sūro, par drosmīgo Giju un Kloantu brašo.

Pārrunas bija jau galā, un Jupiters, pavēris skatu

Lejup no debess uz jūru, kur buras nes kuģus, un zemēm,

22s Apakšā kļautām pie krastiem, un tautām visapkārt, pie debess

Virsotnes stājās un skatienu meta pret Lībijas valstīm.

Pēkšņi pie viņa, kad pilda tā sirdi tik svarīgas rūpes,

Skumušu vaigu un asarām plūstot no mirdzošām acīm,

Venēra steidzas un saka: «Tu dievu un cilvēku lietas

230 Valdi ar mūžīgu varu, ar zibeni biedini viņus!

Ko tad gan īsti mans Enejs pret tevi tā noziedzies būtu,

Ko vēl šie trojiešu vīri, ja viņiem, tik nelaimju ciešot,

Itāļu novada dēļ ir aizliegta pasaule visa?

Tiesa, tu teici, ka, aiztekot gadiem, no trojiešiem kādreiz

235 Romiešiem vadoņi būs, kad teikriešu asinis atplauks,

Un ka tie zemes un jūras reiz saliedēs vienīgā valstī.

Kāda gan iedoma, tēv, tev lika šo nodomu grozīt?

Taču tik tāpēc par sagrauto Troju, tās skumjajām drupām

Rimos, ka likteni rūgto ar pretējo cerēju atsvērt.

240 Tagad šos vīrus, jau cietušus ilgi, joprojām vēl vajā

Likstas tās pašas. Kad, vareno valdniek, šīs ciešanas beigsies?

Antēnors varēja senāk, kad ahajiem izbēdzis bija,

Sasniegt Illīrijas līci un Iiburnu zemē bez briesmām

Iespiesties dziļi, vēl apiet ap Timāvas avotiem apkārt.

245 Tur tā pa deviņām gultnēm ar milzīgu troksni no kalniem

Veļas uz jūru un apslaka laukus ar šalcošiem viļņiem.

Šeit viņš Pataviju cēla un radīja mitekļus teikriem,

Piešķīra vārdu šai ciltij un uzkāra trojiešu bruņas.

Tagad šis virs jau ir miris un atdusas dziļajā mierā.

250 Mūs, savus bērnus, kam debesu pilis tu dāvināt gribi, — *

Šausmas to sacīt! — kad zaudēti kuģi, par upuri nodod

Jūnonas dusmām un atšķir jo tālu no itāļu krastiem.

Vai tā ir bijības alga? Vai tā tu mums atjauno valsti?»

Dievu un cilvēku tēvs, tai smaidīdams pretī it laipni,

255 Gluži kā klusinot vētras un debesis padarot skaidras,

Vieglītēm skūpstīja meitu un vēlīgi bilda šos vārdus:

«Atmet, Kitēreja, bailes! Tev tavējo liktenis turpmāk

Negrozāms paliek. Drīz pilsētu arī, Lavīnijas mūrus

Solītos, varēsi skatīt; tad augstu līdz debesu zvaigznēm

200 Raženo Eneju celsi. Nav grozāmi lēmumi mani.

Dēls tavs — es sacīšu skaidri, jo sirdi tev nomoka rūpes,

Atklāšu visu, ko liktenis slēpis, to risinot tālāk —

Milzīgu karu sāks itāļu zeme un pārdrošām ciltīm

Spītību lauzīs, dos likumus tām, cels cietokšņu sienas,

265 Kamēr to vasara trešā par valdnieku Lati jā redzēs,

Kamēr trīs vētrainas ziemas pēc rutulu sakāves paies.

Bet tad nu Askanijs mazais, kas tagad tiek dēvēts par Jūlu —

Senāk to sauca par Ilu, kad Īli ja varena bija —,

Veselus trīsdesmit gadus pēc kārtas, daudz mēnešiem ritot,

270 Pārvaldīs zemi, valsts sēdekli cels no Lavīnijas krasta

Tālāk uz AlbuI6ngu, to apjožot spēcīgiem mūriem.

Trīs simti gadu pēc kārtas šeit piederēs valdības groži

Hektora ciltij, līdz kamēr tad īlija, priestere dižā,

Kļuvusi grūta no Marsa, dos dzemdībās dvīnīšu pāri.

275 Vilkmātes zīdīts un laimīgs par rūsgano segu, tad Romuls

Turpinās Eneja cilti un vēlāk liks pamatus stiprus

Māvorta mūriem, dos romiešiem vārdu, tos savējā saukdams.

Nelieku šiem ne robežu telpā, ne laiku to varai.

Valsti bez gala es nolēmis viņiem. Pat Jūnona bargā,

280 Tagad kas jūrai un zemei, un debesij bailēs liek trīcēt,

Vēlīga kļūs mums ar laiku un atbalstīs kopā ar mani

Romiešu ļaudis, kas, tērpušies togā, pār pasauli valdīs.

Tāds ir mans lēmums. Drīz atsteigsies laiks, gads paies pēc gada,

Kamēr Asāraka nams būs uzlicis verdzības važas

205 Dižajām Mikēnām, Ftījai un valdīs pār Argosu gāzto.

Piedzims no slavenas cilts, no trojiešu pēctečiem Cēzars,

Slava tam debesīs sniegsies, valsts robežas Okeāns balstīs,

Jūlija vārdu viņš mantos no slavenā trojiešu Jūla.

Kādreiz it mierīgu prātu pēc uzvarām austrumu zemēs

290 Debesīs uzņemsi viņu, un upuros piesauks tā vārdu.

Beidzoties likstām, kļūs labāki ļaudis pēc drausmīgiem kariem.

Godīgums senais un Vesta, un līdzi tiem Kvirīns ar Remu

Likumus dos; ar drausmīgo dzelzi un spēcīgām bultām

Kara templim būs aizslēgti vārti, un nekrietnais Ārprāts,

295 Sēdēdams iekšā uz Ieročiem baismiem, simt varainos mezglos

Saistītām rokām, brēks skaļi ar asinīs notriepto rīkli.»

Teicis šos vārdus, viņš Majas dēlu no debesīm sūta,

Lai jel kā Lībijas zeme, tā jaunceltās Kartāgas pilis

Atveras vēlīgi teikriem, lai, nezinot likteņa lemto,

300 Dīdona nepadzen viņus. Tas laižas pa ēteru plašo,

Airējas spārniem uz priekšu un stājas pie Lībijas krastiem.

Pavēli izpilda viņš, un mīkstas kļūst pūniešu sirdis,

Tā, kā to vēlējies dievs. Nu valdniece pirmā no visiem

Mierīgu prātu pret teikriem tur sirdī un vēlīgas domas.

305 Apsvēra bijīgais Enejs pa nakti daudz dažādu domu;

Ataustot laipnīgai gaismai, viņš nolēma iznākt un zemi

Izpētīt jauno, pie piekrastes kādas to dzinusi vētra,

Pārbaudīt sīki, kas dzīvo šai vietā, vai ļaudis vai zvēri —

Nekopta bija šeit zeme —, un visu to pastāstīt biedriem.

3io Birztalu lokā zem izdobtas klints viņš paslēpa kuģus,

Lai tos visapkārt tur ieslēgtu koki un baismīgās ēnas.

Varonis virzās uz priekšu, to pavada vienīgi Ahāts,

Vicinot šķēpkātus divus ar asmeni platu to galā.

Piepeši, ejot pa mežu, tam pretī nāk dievišķā māte

315 Jaunavas sejā un tērpā, ar spartietes ieročiem rokā,

Jeb kā Harpālike, Trāķijas meita, ko nespēja panākt

Straujākie zirgi, jo ātrāk tā traucas par spārnoto Eiru.

Līdzīga medniecei gaitā, ar pakārtu stopu uz pieciem

Soļoja viņa uz priekšu; vējš rotājās viņai pa matiem,

320 Ceļgali atklājās kaili, un tunika'sakļāvās krokās.

Valodu sāka tā pirmā: «Klau, jaunekļi, sakait man skaidri,

Vai jūs šeit manījāt kādu no biedrenēm manām, kas maldās

Apkārt ar bultmaku plecos un, segusies lūšādā raibā,

Mežkulli nokausē putās, tam sekojot kliedzieniem skaļiem?»

325 Venēra tā, un Venēras dēls tai sacīja pretī:

«Neesmu sastapis ceļā nevienu no biedrenēm tavām.

Jaunava, saki — kā dēvēt man tevi? Nav mirstīgā sejai

Līdzīgs tavs skats, nav cilvēka balss. Tu dieviete kāda,

Foibam tu māsa varbūt? Varbūt pat no nimfām tu kāda?

330 Žēlīga esi, lai kas tu šeit būtu, un remdini bēdas!

Saki jel beidzot — kur esam un kādā mūs pasaules malā

Liktenis svaida? Ne vietu mēs zinām, ne pazīstam ļaudis,

Maldāmies apkārt, šurp bangainās jūras un viesuļu dzīti;

Cirtīs daudz upuru tev šīs rokas pie ziedokļiem taviem!»

335 Venēra teica: «Tik lieliska goda es neesmu vērta.

Tiriešu jaunavas radušas staigāt ar bultmaku plecos,

Radušas purpura koturnus apsiet jo augstu ap stilbiem.

Tiriešus, pūniešu valsti, Agēnora pilsētu redzi;

Lībijas zeme ir šeit, un tauta nav liecama karā;

340 Dīdona valda šai valstī, ir nākusi viņa no Tīras,

Bēgot no brāļa. Blj ilgi tai jācieš, par visu to būtu

Jāstāsta ilgi, jums minēšu īsi tik galvenās lietas.

Sihajs tai kļuva par vīru; starp foinīkiem visiem jo bagāts

Bija ar zemi, un nelaimes māktā to mīlēja ļoti.

345 Meitu bez vainas tēvs atdeva viņam un laulībā pirmā

Saistīja tos. Bet valdīja tobrīd par tiriešu valsti

Plgmalions, jaunavas brālis, kas nekrietnāks bija par visiem.

Izcēlās ķilda starp abiem. Šis bezgodis ziedokļa priekšā

Sihaju — ļaunu tas nejauta — kaislībā aklā pret zeltu

350 Pārspēj ar dunci, jo nebija sirdī tam rūpju par māsu.

Ilgi tas slēpa šo darbu; ar dažādiem ieganstiem viltnieks

Apkrāpa māsu, lai cerībā veltā tā mīļo vēl gaida.

Tomēr reiz sapnī tai parādās vīrs, kas nebija aprakts;

Pacēlis bālgano seju, tas atklāja brīnišķā kārtā

355 Ziedokli baigo un rādīja krūtis, kas šķeltas ar dzelzi,

Atsegdams gaismā it visu šīs ģimenes nelaimi drausmo.

Tūdaļ viņš pavēl ar bēgšanu steigties un dzimteni atstāt;

Pavērdams bēgšanai ceļu, viņš parāda sentēvu mantu,

Paslēptu zemē, daudz sudraba, zelta, kas nebija zināms.

360 Satraukta sapnī, nu Dīdona biedrus uz bēgšanu rīko.

Sanāk tie visi, kas sajuta naidu pret tirānu ļauno,

Arī kas baidījās viņa; tie braukšanai gatavos kuģus

Piepeši sagrābj un piekrauj ar zeltu. Tā aiziet pa jūru

Zeltkārā brāļa manta, un sieviete vada šo darbu.

365 Beidzot it visi tie sasniedza vietu, kur tagad tu redzi

Ceļamies milzīgus mūrus un Kartāgas cietoksni jauno;

Nopirka viņi šeit zemes — pēc pirkuma sauktu par Biršu

Tieši tik daudz, cik varētu apņemt ar vēršādu apkārt.

Kas tad jūs īsteni tādi? No kādiem jūs nākuši krastiem?

370 Kurp vēl ceļš tālāk?» Tā jautāja viņa. Tai sacīja Enejs,

Nopūties smagi un izvilkdams balsi no krūtīm jo dziļi:

«Dieve, ja sākšu tev stāstīt no sākuma paša līdz galam

Un ja tev būtu tik laika šeit klausīties ciešanu stāstus,

Guldinās Vespers šo dienu jau agrāk uz dusu, kā beigšu,

375 Olimpu slēdzis. Mūs atdzina vētra pie Lībijas krastiem

Tieši no īlijas sirmās — ja nejauši gadījies dzirdēt

īlijas vārdu — un svaidīja bangas pa tālajām jūrām.

Esmu es bijīgais Enejs, kam slava līdz debesīm sniedzas;

Penātus, glābtus no naidnieka rokas, es vedu ar kuģiem.

380 Tēvtēvu itāļu zemi sniegt vēlos, man Jupiters ciltstēvs.

Savācis divdesmit kuģus, es devos pa Frīģijas jūru,

Likteņa lēmumam klausot; šurp vadīja dievišķā māte.

Septiņi paliek vēl pāri, bet dragāti vējā un viļņos.

Nepazīts, trūkumu ciešot, no Eiropas, Āzijas izdzīts,

385 Lībijas tuksnesī klīstu.» Vairs neļāva Venēra ilgāk

Sūdzēties viņam un pārtrauca pēkšņi šo skumīgo stāstu:

«Lai nu tu būtu kas būdams, ja atklīdis tiriešu zemē,

Ticu — pret debesu gribu tu neelpo dzīvīgo gaisu.

Dodies no šejienes projām un uzmeklē valdnieces pili!

390 Nesu tev vēsti: ir atpakaļ biedri un izglābti kuģi,

Drošībā atdzīti tie ar pretēja virziena vējiem,

Ja tik man vecāki velti nav likuši neprātā savā

Mācīties zīlēt. Lūk, divpadsmit gulbji jo priecīgi barā!

Meties no ētera plašā, Jupitera ērglis tos vajā

395 Dzidrajā zilgmē. Var redzēt patlaban: tie rindā jau garā

Sēstas uz zemes vai raugās uz zemi, kur sēdušies citi.

It kā tie gulbji, kas, metušies lejup, jau trokšņaini līksmo,

Vēcinot spārniem, un salaižas barā ar gaviļu skaņām,

Tā tavi zudušie kuģi — un līdzi tiem jaunekļi tavi —

400 Vai nu stāv ostā, vai tuvojas tai ar pilnajām burām.

Dodies tik projām un soļo uz priekšu, kur vedīs šī takai»

Teica, un, virzoties projām, tai sārtums spīgoja kaklā;

Piepeši brīnišķu smaržu ambr6sijā svaidītie mati

Dvesa no galvas, un krokojās drēbes līdz papēžu galiem.

405 Atklājās patiesa dieve tās staltajā gaitā. Kad māti

Pazina Enejs, viņš sauca, tai pazūdot, paka) šos vārdus:

«Arī tu, cietsirde, vari tik bieži tā maldināt dēlu,

Ārieni mainot? Bet kāpēc nav ļauts man roku spiest rokā,

Uzklausīt tevi un atbildi saņemt bez aplinku vārdiem?»

410 Tā viņš šeit pārmeta mātei un virzīja soļus pret mūriem.

Venēra gājējus abus nu ietina mākonī tumšā,

Apsedza dieviete viņus visapkārt ar miglu jo biezu,

Lai šeit tos neredz neviens un pieskarties nevar pie viņiem,

Sagādāt šķēršļus tiem ceļā vai nāciena iemeslus taujāt.

415 Pati tad traucas pa gaisu uz Pafu un vēro ar prieku

Mitekli savu, kur viņai ir templis, kur ziedokļi viņai

Sabiešu vīrakā gail un svaigajos vainagos smaržo.

Steigā pa tam tie dodas uz priekšu, kur taka tiem rāda.

Lūk, jau tie uzkāpa kalnā, kas rēgojas augstāk par citiem

420 Pilsētai pāri un paver tiem skatu uz pretējām klintīm.

Apbrīno Enejs šeit milzīgās celtnes, nesen tik vēl būdas,

Apbrīno vārtus un troksni, un ielas, ar akmeņiem klātas.

Tlrieši cītīgi ķeras pie darba: steidz daži celt mūrus,

Cietoksni veidot visapkārt, velt akmeņus augšup ar rokām,

425 Daži steidz namam jau izraudzīt vietu un apvilkt tai vagu;

Ievēlē valdības vīrus un tiesnešus, senātu svēto,

Citi sāk izveidot ostu, bet teātra pamatus stipros

Novieto citi zem zemes un izcērt no akmeņu bluķiem

Milzīga apmēra stabus, kas nākotnē izrādes greznos.

430 Gluži tā ziedošos laukos zem saulstariem, vasarai nākot,

Bites sāk nodoties darbam, kad briedušo paaudzi viņas

Izvada ārā no stropa, kad valkano medu jo dzidro

Krājumos blīvē un kanniņas pilda ar nektāru saldo,

Nastas no nesējām pieņem vai, stājoties ierindā cieši,

435 Izraida tranus, šos dzīvniekus kūtros, no pilnajiem stropiem;

Darbs te rit spraigi, un timiāns smaržo no savāktā medus.

«Laimīgā tauta, lūk, paceļas tev jau cietokšņu mūri!»

Saka tā Enejs un acis ceļ augšup pret pilsētas torņiem.

Paslēpies miglā — kāds brīnums tas liekas —, viņš dodas uz priekšu,

440 Mierīgi iejaucas pūlī, un pilsoņi nemana viņu.

Pilsētas vidū bij redzama birzs ar tīkamu ēnu,

Vietā, kur viļņi un vējš reiz pūniešus izmeta krastā;

Viņi šeit izraka zīmi — jo dedzīga kumeļa galvu;

Jūnona rādīja to, lai slavenas uzvaras karā

445 Gūtu šī tauta un viegli mūžmūžos sev gūtu it visu.

Sīdonas Dīdona tobrīd šeit Jūnonai svētnīcu krāšņu

Sāka jau celt, nest bagātas veltes un greznot ar tēliem.

Vara sliekšņi uz augšu tai pakāpēm cēlās, uz vara

Balstījās sijas un var ainās vērtnēs tur čīkstēja tapa.

450 Tieši šai birzī vispirms tiem, sastopot apstākli jaunu,

Satraukums rimās; šeit pirmoreiz cerēt uz glābiņu drošu

Drīkstēja Enejs, ka neveiksmēm sekos daudz labāki laiki.

Kamēr šeit plašajā templī viņš, tiriešu valdnieci gaidot,

Apskata sīki it visu un apbrīno pilsētu plaukstam,

455 Apbrīno prasmīgo tēlnieku rokas un uzceltās būves,

Ierauga skatus, kur tēlotas cīņas pēc kārtas pie Trojas,

Drausmīgo karu, kas pasaulē visā jau izslavēts tālu,

Priamu, Atreidus abus, Ahilleju, naidīgo abiem.

Apstājās Enejs un raudādams teica: «Kur, Ahāt, ir vieta,

460 Kur vēl virs zemes ir mala, kas nepazīst trojiešu postu?

Redzi, kur Priams! Šeit arī ir alga par atzīto drosmi!

Asaras lej šeit par likstām, un mirstīgo bēdas skar sirdis!

Nebīsties vairs! Tev arī šī slava reiz nesīs ko labu!»

Saka tā viņš un tīksmina sirdi pie bezmiesas gleznām,

465 Nopūties smagi un slacīdams vaigus ar asaru straumēm.

Cīņas ap Pergamas mūriem viņš redzēja ritam sev priekšā:

Bēga šeit grāji no cīņas, tos trojiešu jaunieši spieda,

Frīģiešus, lūk, tur sekstainais Pēlelds ar divričiem dzina.

Tālāk aiz viņa ar rūgtumu sirdī tas pazina Rēsa

470 Sniegbaltās teltis, bet Tīdeja dēls, viss asinīs mircis,

Sagrāvis visas, kad pirmajā miegā tās grimušas bija,

Dedzīgos zirgus uz nometni dzina, pirms paspēja viņi '

Nogaršot Ilijas zāli un slāpes dzēst Ksantupes viļņos.

Pretējā pusē bij Troils; viņš, pametis ieročus, bēga,

475 Nabaga zēns, tas nebija līdzīgs Ahillejam cīņā.

Zirgi to rauj, kad augšpēdu kritis no tukšajiem ratiem,

Grožus vēl turēdams rokā, bet mati un pakausis viņam

Velkas gar zemi, un apgrieztais šķēps velk putekļos svītru.

Virzījās tūdaļ pa tam uz īgušās Pallādas templi

480 Trojietes vaļējiem matiem un zemīgi nesa tai peplu;

Skumušu seju tās nāca un dauzīja krūtis ar plaukstām.

Novērsās dieve no viņām un raidīja skatu pret zemi.

Ahillejs Hektoru vilka trīs reizes ap Ilijas mūriem,

Pārdeva nedzīvās miesas tā tēvam par mirdzošo zeltu.

485 Vērojot Hektora līķi, tā bruņas un ieročus spožos,

Ieraugot Priamu sirmo, kas rokas bez ieročiem stiepa,

Varonis nopūtās smagi un krūtīs sirds sāpīgi žņaudzās.

Enejs pats pazina sevi starp ahaju vadoņiem cīņās,

Arī vēl austrumu pulkus un melnīgā Memnona bruņas.

490 Ved amaz6nīdu barus uz cīņu ar sirpjveida peltiem

Drosmīgā Pentesilēja; tā iekaist daudz tūkstošu vidū,

Rakstīta josta ar zeltu tai spīgo zem nesegtām krūtīm,

Karelve sieva, jo nebaidās doties uz cīņu pret vīriem.

Kamēr vēl Dardanīds Enejs ar izbrīnu vēro to visu,

495 Kamēr stāv, mulsdams un piekaldams skatu pie vienas šīs sienai

Kartāgas valdniece pati, lūk, Dīdona, skaistule košā,

Nāca pie tempļa un jaunatne bariem tai sekoja līdzi.

Kāda mēdz Diāna būt, kad augstajā Kintā vai arī

Eirotas krastos sāk rotaļas vadīt un tūkstošiem baros

500 Pulcēties nimfas, tai vīdamās apkārt, bet iedama viņa,

Bultmaku nesot uz pleca, par visām ir dižāka skatā;

Klusībā Lātonas sirds tad pildās ar sirsnīgu prieku:

Tāda, lūk, Dīdona bija un tāda ar smaidiem uz lūpām

Traucās caur pūli, to rīkojot darbam un nākotnes valstij.

505 Vēlāk pie dievietes vārtiem zem svētnīcas vidējā juma,

Sargos visapkārt, tā ieņēma vietu uz sēdekļa augsta.

Tiesāja viņa un likumus deva, un radošo darbu

Dalīja taisnīgās daļās vai izšķīra arī ar lozi.

Piepeši ievēro Enejs, ka lielākā cilvēku drūzmā

5iū Tuvojas Antejs un Sergests, tiem līdzi vēl drosmīgais Kloants

Kopā ar pārējiem teikriem, ko plosoties viesulis melnais

Aizdzinis tālu pa jūrām un izmetis svešajos krastos.

Izbrīnā stinga nu Enejs, sirds pukstēja Ahātam strauji

Priekā un rūpēs. Tie dega aiz ilgām spiest draudzīgu roku,

515 Tomēr vēl apstākļi svešie tiem mulsina satrauktos prātus.

Viņi vēl savalda jūtas un, slēpušies mākonī dobā,

Vēro, kāds liktenis biedriem, kur krastā tiem atstāti kuģi,

Kāpēc nāk barā. No kuģa ikkatra šurp sūtītie nāca

Vēlību izlūgt un devās uz templi ar saucieniem skaļiem.

520 Bet, kad tie iegāja templī un dota bij iespēja runāt,

Vecākais Iliončjs tā sacīja mierīgā balsī:

«Valdniece, Jupiters lēmis tev dibināt pilsētu jaunu,

Padarīt rāmas un taisnīgi valdīt pār lepnajām ciltīml

Nabaga trojl, pa dažādām jūrām ar viesuļiem dzīti,

525 Lūdzamies tevi: jel pasargi kuģus no postīgām liesmām!

Taupi šo bijīgo cilti un ieskaties apstākļos tuvāk!

Nenācām šurpu ar dzelzi mēs Lībijas penātus postīt,

Arī ne tāpēc, lai rautu uz krastiem šeit laupītās mantas.

Krūtīs nav spēka mums tāda, nav salauztiem lepnuma tāda.

530 Vieta ir tālu — to grāji mēdz dēvēt Hespērijas vārdā —,

Senlaiku zeme, ar auglību savu un ieročiem stipra,

•Enotru vīri tur mita; bet tagad, kā stāsta, sāk jaunie

Dēvēt šo zemi pēc vadoņa sava Itālijas vārdā.

Ceļā uz turieni bijām.

535 Lietainais Orions pēkšņi, virs ūdeņiem celdamies augšup,

Nesa mūs aklajos sēkļos, un spēcīgas dienvidu vētras

Tālu pa viļņiem, šeit uzvarot jūrai, pa bezceļu klintīm

Mētāja visus; tik daži mēs sasniedzām jūsējos krastus.

Kas gan par ļaudīm mīt šeit? Vai kādā vēl barbaru zemē

540 Spēkā ir paražas šādas? Mums neļauj pat patverties smiltīs!

Karu ceļ tūdaļ, liedz apstāties mums uz cietzemes krasta.

Bet, ja jūs ienīstat ļaudis, ja mirstīgo atriebe nerūp,

Taču jūs bīstieties dievus, kas atceras labu un ļaunu!

Enejs mums vadonis bija, un nebija mūsējo vidū

545 Taisnāka cita neviena, ne pārāka karā, ne cīņās. ,

Bet, ja šo vīru mums liktenis glābis, ja plašuma dvesmu

Tagad viņš elpo un nedus līdz šim vēl starp baigajām ēnām,

Nav tad ko bīties: tev nenāksies gausties, ka paspēji pirmā

Pakalpot mums. Ir pilsētas ari vēl sikulu zemē,

550 Ieroči arī un slavenais Akests no trojiešu asins.

Viesu|u dragātos kuģus lai atļauts mums izvilkt uz krasta,

Piegādāt ba|ķus no apkārtnes mežiem un gludināt airus.

Ja šeit mums biedrus un vadoni sastapt, uz itāļu zemi

Varēsim doties, Itāliju līksmi un Latiju sniegsim.

555 Bet, ja vairs glābiņa nav un dusi tu Lībijas jūrā,

Diženo teikriešu tēv, ja nav mums uz Jūlu ko cerēt,

Lai tad Sikānijas līčos uz gatavām mītnēm, no kurām

Nākuši esam šai krastā, pie Akesta atpakaļ steidzam!»

Teica tā īlionējs, un troji tam kopējā balsī

560 Piekrita visi.

Vērsdama skatu pret zemi, tam Dīdona sacīja īsi:

«Izmetiet bailes no sirds, ai, teikrl, un aizmirstiet rūpes!

Grūtības dažas šai jaunajā valstī patlaban spiež mani

Rīkoties šādi un robežas visur jo vērīgi sargāt.

565 Kas vēl šeit nepazīst Troju, kas Eneja vadīto cilti,

Varoņu darbus, šos vīrus un visu šo drausmīgo karu?

Nav jau bez jūtām mums sirdis, ko nesam mēs, pūniešl, krūtīs,

Ne jau tik tālu jūdz zirgus no tiriešu pilsētas Saule.

Ja jums tīk prātam Hespērija dižā un Saturna lauki,

570 ja jums tīk Ērika zeme un vadoni Akestu mīlat,

Drošībai vīrus j ums sūtīšu līdzi un līdzekļus došu.

Kopā ar mani šai valstī, ja tīk, jūs apmesties varat;

Pilsēta, ko es šeit ceļu, būs jūsu, tik izvelciet kuģus!

Trojiem un tlriešiem šeit būs līdzīgas tiesības dotas.

575 Kaut ar šo viesuļa vēlru pats trojiešu vadonis Enejs

Būtu šeit atdzīts! Es sūtīšu ļaudis gar piekrasti visu,

Rūpīgi novērot likšu vistālākās Lībijas malas,

Vai tas kur neklīst pa mežiem un pilsētām, izmests uz krasta.»

Spārnoja tūdaļ šie vārdi tiem prātu. Jau tīkoja ilgi

580 Drosmīgais Ahāts un varonis Enejs no miglas tikt ārā.

Pavēris pirmais pret vadoni skatu, tā sacīja Ahāts:

«Saki jel, dievietes dēls, — kāds nodoms tev tagad briest sirdī?

Redzi, ir drošībā viss — kā kuģi, tā biedri ir glābtil

Viena tik nav, tas bangainā jūrā, to redzējām paši,

585 Iegrima dziļi; viss saskan ar to, kā teikusi māte.»

Tikko viņš beidza šos vārdus, te migla, kas bija tam apkārt,

Sarūk it pēkšņi un izgaistot izklīst pa ēteru dzidro.

Stāvēja svinīgi Enejs un mirdzēja spožajā gaismā,

Seja un pleci kā mūžīgam dievam, jo pati tā māte,

590 Dvesdama elpu uz dēlu, tam dāvāja tīkamas cirtas,

Jaunības sārtumu sejā un brīnišķu daiļumu acīs.

Ziloņa kaulu tā mākslinieks rotā, tā sudraba trauki

Mirgo vai pariešu akmens, kad dzeltenā zeltā tas ietverts.

Pārsteigdams pēkšņi it visus, pret valdnieci pavēris skatu,

595 Sacīja Enejs: «Seit esmu jums priekšā es, trojietis Enejs,

Tas, ko jūs vēlaties sastapt, no Lībijas ūdeņiem izrautsl

Ai, tev tik vienai sāp sirds par drausmīgo Ilijas postu!

Danaju atliekām, mums, kas cietuši visādas mokas

Dažādās j ūrās un zemēs, kas galīga trūkuma mākti,

600 Pajumti dod tu pilsētā savā! Nav, Dīdona, spēka

Cienīgi pateikties tev, lai cik un kur Dardana dēlu

Būtu vēl dzīvu, kas kaisīti tālu pa pasauli plašo!

Dievi lai piešķir, ja augstākas būtes mēdz bijību godāt,

Ja vēl kur taisnība pastāv un krietnuma apziņa valda,

605 Taisnīgu atmaksu tev! Kāds brīnišķīgs laikmets virs zemes

Radījis tevi! Cik diži tie tēvi, kam tādas ir meitas!

Kamēr vēl aiztecēs upes uz jūrām un kamēr no kalniem

Aizslīdēs ēnas pa lejām un debesīs zvaigžņu bars mirdzēs,

Mūžīgi dzīvos tavs vārds, tu mantosi slavu un godu,

610 Lai kur es klīstu pa svešajām zemēm!» Tā teicis, viņš apkampj

Ilionēju ar labo, bet Serestu apvij ar kreiso,

Pārējos vēlāk, tad varoni Giju un Kloantu brašo.

Sākumā pašā tā ārējais izskats jau Dīdonu pārsteidz,

Brīnišķās likstas pēc tam; tad sāka tā valodu viņa:

615 «Dievietes dēls, kāds liktenis savāds ir vadījis tevi

Likstām šīm cauri! Kas piedzinis tevi pie drausmajiem krastiem?

Vai tu tas Enejs, ko Frīģijas zemē, Sim6entas krastos,

Anhīsam, Dardana dēlam, reiz dzemdēja Venēra laipnā?

Ari es atceros Teikru, kas, padzīts no dzimtenes savas,

620 Kādreiz uz Sīdonu nāca un meklēja jaunu sev valsti;

Bēls tad, mans tēvs, tam palīgā nāca, pret auglīgo Kipru

Iesāka karu un, uzvaru guvis, tās pavēlnieks kļuva.

Jau no šā laika man zināma Troja, tās liktenis skarbais.

Zināms ir arī tavs vārds un pelasgu valdnieki visi.

625 Pats viņš par teikriem, gan naidnieks tiem būdams, bij cildenās

domās;

Minēja arī, ka esot šis cēlies no senajiem teikriem.

Tāpēc jūs, jaunekļi, lūdzu, jel nāciet šais mitekļos droši!

Liktenis arī tāpat pa dažādām līdzīgām likstām

Mētājis mani, līdz piešķīris beidzot mums mieru šai zemē.

630 Pazīstot ciešanas labi, es nelaimē kritušos balstu.»

Saka tā viņa un Eneju tūdaļ ved ķēnišķā pilī,

Likdama svētnīcās visās uz ziedokļiem dievībām ziedot.

Arī tā sūta pa tam uz piekrasti Eneja biedriem

Divdesmit vēršus un lielas, ar sarainām mugurām cūkas,

635 Veselu simtu, vēl simtu vistreknāko jēru ar mātēm,

Balvas šai priecīgai dienai.

Iekšienē valdnieces pili ar ķēnišķu greznumu uzpoš,

Rīkojas visur uz svinīgām dzīrēm pils vidējā zālē:

Paklāji, gaumīgi austie, jau lepnajā purpurā mirgo,

640 Saliek uz galdiem daudz sudraba kausu, kur tēloti zeltā

Priekšteču nopelni dižie un nepārskatāmā rindā

Varoņu darbi, ko veikuši kādreiz cilts pārstāvji pirmie.

Tēvišķās rūpēs par dēlu sirds Enejam neļāva rimties;

Tūdaļ pie atstātiem kuģiem viņš mudīgo Ahātu sūta

645 Visu to paziņot dēlam un atvest uz pilsētu pašu —

Darīja rūpīgais tēvs it visu Askānija labā.

Dažādas balvas bez tam, no sagrautās īlijas glābtās,

Pavēl viņš atnest un segu, ar zeltrakstiem nošūtu cieši,

Galvsegu, greznotu malās ar dzeltenā akanta lapu,

650 Arģietes Helenas rotu, ko kādreiz no Mikēnām viņa,

Bēgot uz Pergamu augsto un neiesvētīto gultu,

Paķēra steigā sev līdzi, jo brīnišķu māmuļas balvu.

Scepteris arī bez tam, ko kādreiz īlione nesa,

Priama vecākā meita, un kaklrotu, greznotu pērlēm,

055 Vainagu, beidzot, kas rotāts ar zeltu un akmeņiem dārgiem.

Steigdamies izpildīt to, uz piekrasti virzījās Ahāts.

Arī Kitērejas sirdī jau nodomi jauni un viltus

Brieda, lai, seju un ārieni mainot, šurp Kupīdons nāktu

Mī]ā Askānija vietā, lai iedegtu valdnieces sirdī

(ibo Ārprāta mīlu ar balvām un dvēselē saceltu kaisli.

Pretīgs ir viņai šis liekuļu nams un tiriešu viltus,

Spītīgā Jūnona moka, pret vakaru atkal māc rūpes.

Tāpēc šiem vārdiem tā vēršas pret Amoru, spārnoto dēlu:

«Dēls mans, tu esi mans spēks, tu esi man vienīgā vara,

665 Spēktēva šautrām, pret Tifoju vērstām, tu vienīgais spītē I

Tagad es nāku pie tevis un piesaucu dievību tavu!

Labi to zini, ka Enejs, tavs brālis, no krasta uz krastu >

Maldās pa jūru, ka Jūnona dusmās to netaisni vajā.

Bieži ar mani tu dalījies sāpēs, kad skumu par viņu.

670 Viņu, lūk, pūniete Dīdona saista, ar dažādiem glaimiem

Aiztur pie sevis; par viesmīlību es šaubīties sāku,

Ja tā no Jūnonas nāk; tā Izmantos ķļūmīgo brīdi.

Tāpēc jau valdnieci iepriekš es savaldzināšu ar viltu,

Pildīšu sirdi ar mīlu, lai dievs kāds tai negroza prātu,

675 Bet lai ar mani jo sirsnīgā mīlā pie Eneja turas.

Tagad tu uzklausi mani, kā visu to varēsi darīt:

Drīz vien šis ķēnišķais zēns — par viņu man lielākās rūpes —

Sīdonas pilsētā nāks, jo aicina tēvs to pie sevis

Līdzi ar balvām, kas jūrā un liesmās nav gājušas bojā.

680 Vērīgi slēpšu šo svētvietā savā, kad aizmigs tas cieši,

Augstajos Kitēras kalnos jeb arī Idālijas mītnē,

Lai kaut kā nespēj viņš pamanīt viltu vai nelaikā atnākt.

Pieņem tā ārējo skatu, ne ilgāk par vienu tik nakti

, Tēlo tad, būdams pats zēns, šeit zēna Askānija vaibstus:

685 Tikko kā valdniece tevi ņems klēpī un, starojot priekā,

Ķēnišķā pilī pie pilnajiem galdiem un Liaja valgmes

Rokas ap tevi vīs apkārt, tev uzspiežot dedzīgus skūpstus,

Uzpūt tai slepeno liesmu un saindē viņu ar mīlu!»

Kupīdons klausa ar prieku, kā likusi mīļotā māte;

690 Atmetis spārnus, viņš gluži kā Jūls sper soli uz priekšu.

Venēra tūdaļ tam tīkamo miegu lej locekļos visos,

Silda to mīļi pie dievišķās krūts unr celdamās gaisā,

Aiznes uz augstās Idālijas birzēm, kur majorāns maigais,

Smaržodams liegi, sedz viņu ar ziediem un tīkamo ēnu.

695 Pavēlei klausot, nu Kupīdons gāja un ķēnišķās balvas

Tiriešiem nesa ar prieku, bet Ahāts to vadīja ceļā.

Atnāca Amors, un valdniece apmetas atgultnē greznā,

Ieņemot pirmā sev vidējo vietu uz paklājiem krāšņiem.

Ierodas arī jau Enejs un trojiešu jaunieši visi

700 Kopā ar viņu; tie atgulstas tūdaļ uz purpura segām.

Kalpi uz rokām lej ūdeni visiem, no pītajiem groziem

Maizi liek galdos un pasniedz tiem gludeni apcirptus dvieļus.

Piecdesmit kalpones šeit, to rūpes ir garajās rindās

Ēdienus salikt uz galdiem, kurt penātiem pavardos liesmu.

705 Arī simt kalpoņu citu, simt līdzīga vecuma kalpu

Apkrauj ar ēdieniem galdus un kausus ar dzērieniem saliek.

Sanāca arī tikpat pa jautrajiem sliekšņiem uz dzīrēm

Tiriešu vīru, kas atgulties lūgti uz atgultnēm krāšņām.

Jūsmo tie visi par Eneja balvām, gan apbrīno Jūlu,

710 Dievu ar dedzīgo seju, gan arī tā mākslotos vārdus,

Apmetni, galvsegu krāšņo ar dzelteno akantu malās.

Nabaga pūniete — postam un likstām jau nolemta bija —

Nespēj vairs savaldīt sirdi; tā iedegas spēcīgā kaislē,

Raugoties apkārt, gan jūsmo par balvām, gan arī par zēnu.

715 Apkampis Eneju mīļi un apvijis rokas ap kaklu,

Pildījis šķietamam tēvam ar sirsnīgu cienību sirdi,

Steidzas pie valdnieces viņš. Sī neatlaiž acis no zēna,

Spiež to pie krūtīm, ņem klēpī, jo Dīdona, nabaga sieva

Nejūt, kāds dievs šeit nācis pie viņas. Šis atceras tagad

720 Māmuļu Akīdaliju, sāk pamazām izdzēst no prāta

Sihaja tēlu un mēģina pildīt no jauna ar mīlu

Dvēselē mirušās jūtas un ilgi jau snaudošo sirdi.

Bet, kad nāk starpbrīdis pirmais un ēdienus novāc no galdiem,

Zālē nes krāterus lielus un grezno ar vainagiem kausus;

725 Trokšņains kļūst ķēnišķais nams; skan balsis pa ātrijiem plašiem,

Svečturos greznos deg sveces zem zeltainiem kasētu griestiem,

Vaska lāpas mirdz spoži, un tumsību nomāc ar liesmu.

Dīdona kausu, kas zeltā mirdz spoži un akmeņos dārgos,

Prasa pēc tam un pilda ar vīnu — kauss kalpoja Bēlam,

730 Ari tā pēctečiem visiem; tad apklusa pili it visi.

«Jupiter, tevi mēdz dēvēt par svešnieku tiesību sargu!

Dod, lai šī diena šurp nākušiem trojiem un tiriešiem arī

Priecīga būtu, lai nākamās audzes to atceras vēlāk!

Palīdzi, Bakh, tu, līksmības devēj, un Jūnona labā!

735 Sviniet šīs dzīres jūs, tlriešu vīri, ar vēlīgu sirdi!»

Teica un dieviem par godu šo šķidrumu lēja uz galda;

Beigusi ziedot un skardama pirmā ar lūpgaliem kausu,

Bltijam sniedza un lika to tukšot; ar prieku viņš tvēra

Dzirkstošo valgmi un pildīto kausu līdz dibenam dzēra,

740 Pārējie augstmaņi vēlāk; tad zeltīto kitaru skāra

Kuplinātu dziedonis Jopa, ko mācījis diženais Atlants.

Dilstošais mēness tā dziesmā un saule, kas cīnās pret tumsu,

Negaisi, zibeņi, lopi, kā radušies ļaudis virs zemes,

Lietainās Hiādas, Arktūrs un Trioņu zvaigznāji abi,

745 Kāpēc tik ātri steidz gremdēties ziemu Okēāna viļņos

Rietošā saule un garajām naktīm kāds šķērslis stāv ceļā.

Tirieši plaukšķina reizi pēc reizes, tiem trojieši seko.

Dažādām sarunām ritot, nakts Dīdonal, likstām tik lemtai,

Pagāja īsi, un spēcīgu mīlu jau dzēra tā malkiem.

750 Daudz ko nu viņa par Priamu vaicā, par Hektoru arī,

Gan vēl par Auroras dēlu, ar kādiem tas ieročiem nācis,

Gan par Dlčmēda zirgiem, kāds Ahillejs augumā bijis.

«Bet nu tu, viesi,» tā valdniece saka, «no sākuma paša

Stāsti mums tūdaļ par danaju viltu, par savējo likstām,

755 stāsti, kā klīdis tu apkārti Jau septītā vasara tevi

Svaida pa dažādām zemēm un maldina dažādās jūrās!»

## Otrā grāmata

APKLUSA visi un skatus jo vērīgi vērsa pret viņu;

Tūdaļ no atgultnes augstās tā iesāka varonis Enejs:

«Pārdzīvot, valdniece, liec tu man ciešanas neizsakāmas,

. Kā reiz tik vareno Troju un valsti šo nožēlojamo

5 Daņaji sagrāva pīšļos un kādas pats redzēju šausmas,

Pārciezdams daudzas no tāmi Vai spētu kāds mlrmidonietls

Asaras valdīt, kāds dolops vai cietsirža Uliksa strēlnieks,

Stāstot par visām šīm likstām? Jau steidzas no debesīm lejup

Rasainā nakts un rietošās zvaigznes sauc ļaudis uz dusu.

10 Tomēr, ja vēlies tik ļoti par mūsējo ciešanām dzirdēt,

īsumā uzklausīt stāstu par Trojas vispēdējām likstām,

Minēt kaut riebjas man tās, kaut sirds no tām vairījās bēdās,

Sākšu es tūdaļ. — Kad bija jau danaju vadoņi dižie

Salauzti karā un likteņa liekti, tie, aizritot gadiem,

Zirgu ceļ lielu kā kalnu ar Pallādas dievišķo mākslu,

Apšuj tā ribas visapkārt ar gabalos skaldītu egli,

Izplata baumas, ka veltīts tas dieviem, lai atgrieztos mājās;

Kauliņus metot, šai zirgā nu brašākos izlases vīrus

Paslepu Iesloga tumšajā sānā un piepilda pilnu

20 Milzīgā vēdera dobumu plašo ar bruņotiem vīriem.

Trojiešu krastam ir Teneda pretī, it slavena teiksmās,

Kādreiz jo bagāta sala, kad Trojā vēl valdīja Priams;

Tagad tur vienīgi līcis un nedroša piestātne kuģiem.

Grāji uz šejieni devās un paslēpās smilšainos krastos;

25 Domājām — steigā ar vēju uz Mlkēnām bēguši viņi.

Teikrijai visai slogs veļas no sirds pēc likstām tik ilgām.

Atveras pilsētas vārti, plūst ļaudis ar priecīgu prātu

Doriešu nometni skatīt un piekrastē pamestās vietas; *

Mita šeit dolopu pulki, te apmetās Ahillejs drausmais,

30 Kuģiem, lūk, bija šeit vieta, te ierindā cīnīties mēdza.

Trojieši izbrīnā mulst pie Minervas kļūmīgās veltes,

Nerimstas jūsmot par milzīgo zirgu, un Timoits pats pirmais —

Vai nu aiz nodoma ļauna, vai Trojai tāds liktenis bija —

Pierunā pilsētā vest un novietot cietokšņa mūros.

35 Vienīgi Kapijs un tie, kas saprata vairāk par citiem,

Danaju slepeno viltu un dāvanu, aizdomu pilno,

Ieteic gāzt jūrā uz galvas vai dedzināt, uguni kurot,

Jeb pat urbt caurumu sānos un pārbaudīt dobumu zirgā.

Sašķeļas šauboties tauta, jo izteiktas pretējas domas.

40 Pirmais te visiem pa priekšu, daudz ļaužu tam sekoja līdzi,

Iekarsis Lāoko6nts no cietokšņa augstā skrien lejup,

Saukdams no tālienes skaļi: 'Kāds bezprāts šeit, pilsoņi, valdal

Vai tad jūs ticat, ka naidnieks ir projām? Vai šķiet jums, ka būtu

Danaju veltes bez viltus? Ar ko gan tik pazīstams Ulikss?

45 Vai nu šai zirgā kur slēpu ir ieslēgti ahaju vīri,

Vai pat pret Ilijas mūriem ar ziņu šī ierīce celta,

Lai no tās vērotu mūs un iebruktu Trojā no augšas,

Jeb kāds cits viltus te apslēpts; bet zirgam jūs neticiet, teikri!

Lai tur vai kas, no danajiem baidos, ja pat tie nes veltes/

50 Teicis šos vārdus, viņš milzīgu šķēpu ar varenu spēku

Dzīvniekam meta pa sāniem un līkajām vēdera ribām.

Iestrēdza trīcēdams šķēps, un, vēderu satricinājis,

Skanēja iekšiene tukšā, un baismīgi vaidēja dobums.

Būtu mums vēlīgi dievi un nebūtu greizi mums prāti,

55 Būtu viņš padomu devis ar dzelzi šķelt arģiešu migu,

Šodien vēl stāvētu Troja, sveiks Priama cietoksnis būtu!

Bet te, lūk, jaunekli kādu, kam rokas aiz muguras sietas,

Aizrāva trojiešu gani ar troksni pie valdnieka sava;

Svešais ar prieku tiem izgāja pretī, kas tuvojās viņam,

so Viltību loloja prātā, lai Troju var ahajiem atvērt,

Paļāvies tikai uz drosmi un būdams jau gatavs uz visu:

Vai nu vest viltību galā, vai nāvei iet pretī bez bailēm.

Trojiešu jaunatne bariem vien plūda no pilsētas ārā,

Tiekdamās gūstekni redzēt un cenzdamās izzobot viņu.

«5 Tagad nu klausies par danaju viltu un spried tad par visiem,

Zinot šā vainu.

Mulsdams par skatiem, kas vērsti pret viņu, bez ieročiem rokā

Apstājās satraukts un, raidījis acis uz frīģiešu pulkiem,

Izsaucās: 'Šausmas! Kur zeme ir tāda, kur jūra, kas tagad

70 Uzņemt var mani? Kas atliek vēl beidzot man, nedienām

lemtam?

Nav man nekur pie danajiem vietas, un trojiešu tauta

Arī bez tam sauc atriebes kārē pēc asinīm manām!'

Vaidi šie pārvērta prātus, un uzbrukums aprimās viņam.

Liekam mēs gūsteknim stāstīt, no kurienes cēlies, teikt visu,

75 Kas tam uz sirds, un paskaidrot, kāpēc lai gūsteknim ticam.

Beidzot tam pārgāja bailes, un atkal viņš valodu sāka:

'Valdniek, tev taisnību visu, lai būtu kas būdams, es teikšu;

Negribu,' saka viņš, 'liegt, ka arģiešu dzimuma esmu.

Tas nu vispirms; ja Fortūna lēma reiz Sinonu likstām,

80 Tomēr tā, Jaunā, par meli un krāpnieku nespēs gan pārvērst.

Būs varbūt gadījies dzirdēt tev kāda Palāmēda vārdu,

Bēlīdu, Nauplija dēlu, starp danajiem slavētu tālu;

Grāji bez vainas šo, aizdomās turot, ka nodevējs bijis,

Apkraujot neķītriem meliem, ka kūdījis Jaudis pret karu,

85 Nomētāt akmeņiem lika, bet tagad par sodīto sēro.

Tēvs mans, bez līdzekļiem būdams, kā radnieku tuvu šurp mani

Sūtīja viņam par kalpu, kad iesākās cīņas pie Trojas;

Kamēr šis bija pie varas, tam valdnieku apspriedēs visās

Ietekme bija, mums netrūka pašiem ne slavas, ne goda.

90 Bet no tā brīža, kad, kritis par upuri Uliksa viltum, —

Saku, ko labi es zinu, — viņš atstāja augšējos krastus,

Sagrauzts un atšķirts no visiem, es bailīgi dzīvību vilku,

Sašutis sirdī par draugu, kas nevainīgs aizgājis bojā.

Nespēju arī es, bezprātis, klusēt, bet apņēmos kādreiz

95 Atriebt par viņu, ja gadījums ļautu pēc uzvaras pārnākt

Dzimtajā Argosā; tikai jau tādēļ to sarūgtināju;

Te ir mans ciešanu sākums. No brīža šā Ulikss ik dienas

Apvaino mani no jauna, sēj dažādas bīstamas tenkas

Tautā un, juzdamies vainīgs, jau ieročus meklē pret mani.

100 Tomēr viņš nerimās agrāk, līdz, palīgā Kalhantam nākot…

Kāpēc gan veltīgi stāstīt man visas šīs derdzīgās lietas?

Kāpēc jūs kavēt? Ja ahajus visus jūs vienādus turat

Un tik to dzirdēt jums pietiek, tad ātrāk nu izpildiet sodul

Itakas vīrs tik to vēlas, un Atreidi maksātu dārgi!'

105 Tūdaļ mēs iekaistam zināt un izpētīt iemeslus dziļāk,

Nezinot itin neko par pelasgu viltu un ļaunu.

Trīcēdams turpina viņš un saka ar liekuļa sirdi:

'Danaji bieži jau gribēja bēgt un, pametot Troju,

Atpakaļ doties, jo ilgajā karā tie guruši bija.

110 Kaut jel tā noticis būtu!!

Tos bieži vien baismīgas vētras

Kavēja doties pa viļņiem, un ceļā vēl baidīja vēji;

Sevišķi tobrīd, kad zirgs, jau izcirsts no kļavkoka baļķiem,

Stāvēja krastā, šeit mākoņi brāzās no debesu juma.

Satraukti visi par to, Elripilu sūtām pie Foiba

Padomu prasīt; no tempļa viņš atnes jo bēdīgas ziņas:

— Tikai ar asinīm jūs, ai, grāji, ar jaunavas nāvi

Remdējāt vējus, kad pirmoreiz nācāt pie īlijas krastiem;

Meklējiet atpakaļceļu ar asinīm, arģieti kādu

Ziedojiet tagad! — Kad dzirdēja tauta par atbildi šādu,

120 Satrūkās visi pārlieku un drebuļi auksti Ikvienam

Gāja caur kauliem. Kam nolemta nāve? Ko Apollons prasa?

Tūdaļ pats Ullkss ar spēcīgu troksni uz sapulces vidu

Pareģi Kalhantu velk un dievību gribu liek vēstīt.

Vairāki paredzēt sāka man viltību meistara veiklā

125 Rīkotās likstas, un nākamos soļus tie gaidīja klusām.

Desmit dienas viņš klusē un paslēpies atsakās spīvl

Nodot kaut kādu ar vārdu un nolemt atklāti nāvei.

Bet, kad jau beidzot to piespieda itaks ar spēcīgiem draudiem,

Sāk viņš pēc norunas runāt un norāda ziedoklim mani.

130 Piekrita visi un to, kas bija tik bīstams ikkatram,

Vēroja priecīgu prātu jau noveltu vienam uz galvas.

Pienāca drīzi vien drausmīgā diena; viss bija jau arī

Upurim gatavs: gan milti un sāls, gan ap deniņiem saites.

Atzīstos, sarāvu važas un glābos no nolemtās nāves,

135 Dūņainā ezerā nakti es nemanīts slēpos starp niedrēm,

Kamēr tie paceltu buras pret vēju, ja kādreiz tie pacels.

Cerības nav man nekādas vairs agrāko dzimteni redzēt,

Sastapt tur tīkamos bērnus un sirsnīgi mīļoto tēvu.

Grāji varbūt tos vēlēsies sodīt, ka bēdzis no viņiem,

140 Un tā šo vainu ar nāvi drīz nelaimes vajātie izpirks.

Tāpēc es mūžīgo vārdā, kas taisnības apziņu sargā,

Lūdzu šeit tevi, ja ir vēl kaut kur starp mirstīgiem ļaudīm

Goda vārds neaizskarams un svēts, šo ciešanu labad

Apžēlo mani, jel apžēlo to, kas cietis bez vainas!’

145 Atstājam dzīvu šo asaru dēļ un žēlojam viņu.

Priams pats pirmais šim vīram liek atraisīt žņaudzīgos dzelžus,

Atbrīvot rokas no važām un saka it laipni šos vārdus:

'Lai tu kas būtu, pēc mirkļa šā aizmirsti atstātos grājus!

Mūsējais būsi! Man atbildi skaidri un taisnību saki!

150 Kāpēc tie cēla šo milzīgo tēlu? Kas īsti tā cēlējs?

Kāds tam ir nolūks? Vai velte tā dieviem jeb viltība karam?’

Teica tā Priams. Tas, blēdībās rūdīts un pelasgu viltū,

Stiepa pret debesīm rokas, kas bija jau brīvas no važām:

'Ugunis, debesu gaišums, un spēcīgās dievību varas,

155 Saucu par liecniekiem jūs! Ai, ziedokļi, draudīgie dunči,

Brīvs no j ums esmu! Ai, saites, ko nesu es, upurim lemtais!

Tagad man zvērestus svētos ar grājiem ir tiesības saraut,

Tiesība ienīst man viņus un atklāti gaismā celt visu,

Ko vēl tie slēpj. Ar dzimteni esmu jau sarāvis saites;

160 Tikai to zvērestu turi, ko devi tu, Izglābtā Troja,

Paliec pie vārda, ja taisnību teikšu, ja atmaksāt steigšos!

Danaj u cerība visa un ticība uzvarēt karā

Pallādas vēlībā mita. Kad tikko kā aizrāva līdzi

Nekrietnais Tīdeja dēls un nedarbu rīkotājs Ulikss

165 Kļūmīgo Pallādas tēlu no dievietei veltītā tempļa,

Notrieca svētnīcas sargus ar zobenu cietoksnī augstā,

Sagrāba attēlu svēto, ar asinīs notrieptām rokām

Iedrošinājās pat skarties pie dievietes galvsaitēm svētām,

Saplaka līdz ar šo dienu un pamazām sabruka visas

170 Cerības grājiem, drīz izsīka spēki un novērsās dieve.

Viņa to lika mums noprast ar dažādām brīnuma zīmēm.

Tikko šis attēls bija nometnē nolikts, te zibošas liesmas

Iedegās paceltās acīs, pa locekļiem strāvoja lejup

Sālīti sviedri, bet pati trīs reizes — kas neticams tiešām! —

175 Palēcās augšup, ar vairogu draudot un drebošu šķēpu.

Tūdaļ dod padomu Kalhants, ka atpakaļ jābēg pa jūru,

Nevarot Pergama grūt no arģiešu šķēpiem, līdz kamēr

Argosā liktens nav vaicāts no jauna un atpakaļ atvests

Dievietes attēls, ko liektajos kuģos tie veda pa jūru.

180 Bet, ja tie tagad pa vējam uz Mikēnām devušies visi

Ieročus gādāt un upurēt dieviem, tad, pārbraucot jūru,

Pēkšņi tie atpakaļ nāks; tā tulkoja Kalhants šīs zīmes;

Viņi Pallādija vietā, par dievietes nonievāšanu

Pareģa rāti, šo attēlu cēla, lai izpirktu grēku.

185 Tomēr pats pareģis pavēli deva no stiprākiem baļķiem

Uzcelt šo milzīgo tēlu un uzsliet līdz debesīm augšā,

Vārti lai nespēj to ielaist un ievadīt pilsētas mūros

Un lai vairs nesargā tautu pēc tēvu ticības senās.

Bet, ja kāds pieskāries būtu ar roku pie Minervas balvas,

īso Nāktu pār Priama valsti un frīģiešiem milzīgas likstas —

Kaut tad vispirms uz Kalhantu pašu tās novērstu dievi!

Bet, ja jūs pilsētā savā to paceltu paši ar rokām,

Āzija pati ar milzīgiem spēkiem pret Pelopa sienām

Dotos, un drausmīgas bēdas pār mūsējo pēctečiem nāktu.'

195 Sinons ar viltībām tādām un zvēresta lauzēja prasmi

Lika mums ticēt; tos viltus un liekuļa asaras lieca,

Ko pat ne Tīdeja dēls, ne Lārisas Ahillejs straujais

Nespēja lauzt, ne desmite gadu, ne tūkstotis kuģu.

Tobrīd kas cits mums, akluma sistiem, daudz dīvāks un

baigāks

200 Atklājas acīm un trojiešu prātus it piepeši satrauc.

Lāoko6nts, ko liktenis licis par Neptūna kalpu,

Nokāva milzīgu vērsi pie svinīgā ziedokļa kāpnēm.

Pēkšņi no Tenedas puses — vēl drebu aiz bailēm, to stāstot, —

Mezdams līkumus lielus, pār klusajām atvaru dzīlēm

205 Tuvojas milzīgas čūskas un abas uz piekrasti traucas.

Paceltas viņām ir krūtis virs ūdens un sarkanā sekste

Paceļas pāri pār viļņiem, bet pārējā ķermeņa daļa

Velkas tām pakaļ pa jūru un izlokās milzīgos lokos.

Putojot vi|ņi šalc skaļi visapkārt. Jau abas pie krasta;

210 Acis tām īgnumā zvēro, tūkst asinīs, iezibas liesmās;

Šņākdamas aplaiza viņas ar drebošām mēlēm sev lūpas;

Redzot mēs nobālam visi un bēgam; tās virzienā drošā

Tiecas pret Lāoko6ntu un, piepeši locekļus maigos

Aptverot priestera dēliem, to ķermeņus apvij ikkatra,

215 Cieši tos žņaudz, cērt locekļos zobus un asinis izsūc.

Pašu pēc brīža, kad ieročiem rokā viņš palīgā steidzas,

Satver un līkumiem lieliem to sažņaudz visapkārt; jau divreiz

Vijušās apkārt ap krūtīm un zvīņainās muguras divreiz

Žņaugušas cieši ap kaklu, slien galvas nu pāri pār viņu.

220 Velti viņš mēģina saraut ar rokām tam apvītos mezglus;

Apšļāktas slienām tam saites, pats, notriepts ar melnīgo indi,

Izbaiļu saucienus baismus līdz debesu zvaigznājiem raida.

Līdzīgi maurot sāk vērsis, kad nedroši iecirsto cirvi.

Bēgdams no ziedokļa kāpnēm, tas krata no pakauša ārā.

225 Drakoni abi pa tam uz augšu pret svētnīcas kalnu

Lokoties aizslīd un tiecas uz bargās Trīt6nīdas mītni,

Paslēpjas dievei pie kājām zem apaļa vairoga segas.

Trojiešiem, redzot to visu, tik ilgi jau drebošās sirdīs

Iezogas bailes no jauna; tie runā, ka pelnīto sodu

230 Izpircis Lāoko6nts, jo skāris ar ieroci savu

Attēlu svēto un nekrietno šķēpu tam ietriecis sānos.

Visi sauc skali, ka jāved šis attēls uz svētnīcu augšā,

Dievietes vēlību lūdzot.

Tāpēc mēs izlaužam vārtus un atsedzam pilsētas mūrus.

235 Visi nu ķeras pie darba: cits ritošos riteņus zirgam

Paliek zem kājām, cits kaņepāj auklu sien apkārt ap kaklu.

K|ūmīgā ierīce tūdaļ sāk virzīties tālāk uz mūriem,

Pilna ar bruņotiem vīriem. Tai zēni un jaunavas apkārt

Skandina dziesmas un sirdī jūt prieku skart virvi ar roku.

240 Augšup tā virzās un pilsētas vidū drīz draudīgi stājas.

Ilija, tevzeme mana, ai, dievību mītne un kara

Slavenie trojiešu mūri! Šeit četrreiz pie pilsētas sliekšņa

Apstājas zirgs, un vēderā četrreiz šķind ieroču skaņa.

Tomēr mēs turpinām vilkt kā apmāti bezprātā aklā,

245 Kamēr šo kļūmīgo tēlu tur svētajā cietoksnī vedam.

Tobrīd jau Kasandra arī ver lūpas par gaidāmām likstām,

Taču pēc dievības prāta ne reizes tai trojieši netic.

Pilsētā svētnīcas visas mēs, nedienām lemtie, kaut arī

Tuvojas pēdējā diena, nu apvijam svinīgām vītnēm.

250 Pagriežas debess pa tam, un tūdaļ nakts ceļas no jūras,

Tīdama tumšajā ēnā gan zemi, gan debesu jumu,

Pelasgu viltību arī; tad, izklīstot visi pa mājām,

Apklusa teikri, miegs locekļiem gurdiem nu atpūtu deva.

Bet te no Tenedas puses jau kuģos ar uzvilktām burām

255 Arģiešu bari — tiem mēness nakts klusumā apgaismo ceļu —

Traucas uz zināmiem krastiem. Kad vadoņa kuģī jo augstu

Iedegas signāla uguns, tad, netaisno dievību sargāts,

Priežkoka aizbīdņus slēpu un vēderā ieslēgtos grājus

Atraisa viltīgais Sinons. Nu brīvībā izlaiž tos visus

260 Atvērtais zirgs. It priecīgi Izkāpj no slēptuves dobās

Vadoņi Tesandrs un Stenels, tiem seko jau cietsirdis Ulikss,

Slīdot pa nolaistu virvi, tad Akamants, Toants pēc viņa,

Pēleids Nēoptolēms, bet Mahāons visiem pa priekšu,

Menelājs arī un, beidzot, vēl Epējs, pats nedarba meistars.

265 Visijpret pilsētu dodas, jau grimušu miegā un vīi>ā,

Vārtsardzes notriec gar zemi un, atverot vārtus jo plaši,

Savējos ielaiž it visus un saslēdzas vienotās rindās.

Bija tas laiks, kad dziļākais miers mēdz nabaga ļaudīm

Sākties un piezogas lēnām kā tīkama dievību bauda.

270 Piepeši parādās sapnī man Hektora skumusī seja,

Tieši priekš acīm viņš stāv, pār vaigiem plūst asaru straumes,

Putekļiem apklāts, kā tobrīd, kad divriči aizrāva viņu,

Asinīm notriepts, un tūkušās kājas bij pārsietas siksnām.

Šausmas, kāds bija viņš skatāl Cik ļoti gan atšķīrās tagad

275 Hektors no tā, kas atgriežas, tērpies Ahilleja bruņās,

Vai kas pret danaju kuģiem ar frīģiešu ugunīm dodas!

Notriepta bārda ar dubļiem, un asinīs mirkuši mati,

Nosēta miesa ar brūcēm, ko cīņās ap dzimtenes mūriem

Guvis bez skaita. Man likās pa sapņiem, ka, asaras liedams,

280 Pirmais pie Hektora gāju un vārdus tam sacīju skumjus:

'Spožais Dardānijas gaišums un stiprākā cerība teikriem!

Kas šeit ir kavējis tevi? No kurienes ieradies esi,

Gaidīto Hektor? Bet kādu mēs tagad, kad tavējie visi

Krituši cīņās, kad iegrūsta tauta un pilsēta bēdās,

285 Nomākti neveiksmēs, ieraugām tevi? Kas aptumšo tagad

Tavu tik mīlīgo skatu? Un kāpēc es redzu šīs brūces?'

Nebilst viņš pretī un necenšas kavēt ar atbildi mani;

Ievilcis krūtīs sev elpu un nopūties smagi, viņš saka:

'Šausmas! Bēdz, dievietes dēls, un glābies ar steigu no liesmām!

290 Naidnieks ir pilsētas mūros! No augstumiem saviem grūst Troja!

Upuru diezgan jau tautas un Priama labā. Ja Troju

Varētu sargāt šī roka, ar šo es to sargājis būtu!

Troja tev uztic nu svētumus visus un penātus savus.

Nem šos par biedriem sev ceļā un meklē tiem drošākus mūrus!

295 Maldījies ilgi pa jūru, tu beidzot tos varenus celsi.'

Saka tā Hektors un tūdaļ no svētnīcas svētākās vietas

Vareno Vestu nes ārā, tās mūžīgo liesmu un saites.

Pilsētā satraukums visur; dzird vaimanas dažādās vietās

Skaidrāk un skaidrāk ik brīdi, kaut tēva Anhīsa māja

300 Atradās nomaļā vietā un slēpās aiz biezajiem kokiem;

Skaidrākas skaņas ik brīdi, jau dzirdams kļūst ieroču troksnis.

Beidzot es trūkstos no miega un dodos pa kāpnēm uz augšu,

Apstājos jumtgalā pašā un vērīgi klausos visapkārt.

Gluži tāpat, kad viesulī liesma sāk trakot pa druvu

305 jeb vai kad kalnu strauts ātrais, no augstienes gāzdamies lejup,

Noposta laukus, gāž tīkamās druvas un arāja darbu,

Mežus rauj strauji sev līdz, gans, nezinot cēloni īsto,

Dzirdot tik troksni, ar izbrīnu raugās no kllntsgala augstā.

Danaju godīgums atklājās skaidri, un danaju viltus

3io Kļuva nu redzams. Jau drupās Dēifoba māja grūst plašā,

Pārspēta Vulkāna liesmās, jau uzliesmo kaimiņos blakus

Okaleg6nts, jau Sīgēja līcī sāk atspīdēt liesma.

Pilsoņu vaimanas skan, un dzirdamas trompešu skaņas.

Šķēpu es bezprātā tveru, kaut nebija jēgas vairs šķēpam.

315 Tomēr vēl tīkoja prāts uz cīniņu pulcināt biedrus

Un tad uz cietoksni doties; bet īgnums un Izmisums ļaudīm

Aptumšo domas: man iešaujas prātā — mirt cīņā ir skaisti.

Arī, lūk, Pantojs, jau paspējis izbēgt no ahaju šķēpiem,

Pantojs, Otrija dēls, kas cietoksnī kalpoja Foibam,

320 Rokā nes upuru traukus un satriektās pilsētas dievus,

Līdzi rauj mazdēlu savu un Izmisis atskrien pie manis.

'Kā lai dzimteni glābjam, ai, Pantoj? Kur uzsākt mums cīņu?'

Tikko es beidzu šos vārdus, viņš nopūties bilda man pretī:

'Klāt jau ir nenovēršamais brīdis un pēdējā stunda

325 īlijai dārgai. Mēs bijām reiz troji, bij Troja un diža

Trojiešu slava: to Jupiters baigais uz Argosu tagad

Pārnesis visu. Jau pilsēta deg, un tur danaji valda.

Milzīgais zirgs stāv pilsētas vidū un bruņotus vīrus

Bariem verd ārā. Nu ņirgājas Sinons, šeit uzvaru guvis,

330 Dedzina īlijas namus. Stāv citi pie atvērtiem vārtiem

Tūkstošiem baros, cik kādreiz no dižajām Mikēnām nāca;

Pārējie, stājušies bēdzējiem pretī, ar ieročiem ielenc

Šaurākās ielas; stāv zobenu rinda ar asmeņiem spožiem

Atsegta, gatava katram nest nāvi. Tik sardze pie vārtiem

335 Mēģina cīnīties pirmā un pretoties veltīgā cīņā.'

Tā nu es, Pantoj a runas un vareno dievību vadīts,

Metos uz cīņu un ugunī iekšā, kurp aicina mani

Troksnis, Erīnija drūmā un debesīs cēlušies vaidi.

Rīpejs man palīgā steidzas un ieročiem slavenais Epits,

340 Mēnesim spīdot, tos sastapu abus, tad Hipanis, Dimants

Pieslēdzas cieši man sānos un, beidzot, vēl jauneklis Korolbs,

Valdnieka Migdona dēls, kas tieši šais pēdējās dienās

Devās uz Troju, jo dega pret Kasandru sirsnīgā mīlā;

Gribot kļūt Priama znots, viņš trojiešiem palīgā nāca,

345 Nabags, pats nebija sekojis tam, ko līgava pauda,

Nākotni jaušot.

Redzot, ka arī vēl tagad tiem drosme ir saslēgties cīņai,

Viņiem es teicu šos vārdus: 'Ai, jaunekļi, velti ir jūsos

Drosmīgas sirdlsl Ja vēlaties droši jūs sekot līdz galam

350 Tam, kas uz visu ir gatavs, tad ziniet, cik stāvoklis

nopietns:

Visi tie dievi, kas sargāja valsti, no šejienes projām,

Atstājot ziedokļus savus un tempļus. Jūs palīgā nākat

Degošai Trojai. Lai mirstam un stājamies naidniekiem pretī!

Veiktajiem vienīgais glābiņš — nemūžam vairs necerēt glābties!'

355 Jaunekļu prātiem tas iedvesa sparu. Tad dodamies visi

Pēkšņi uz pilsētas vidu caur naidnieku rindām un šautrām

Drošajā nāvē kā plēsīgie vilki, kad izsalkums niknais

Akli tos izdzinis tumšajā naktī no midzeņa ārā,

Atstājot vilcēnu baru, kas gaida ar kaltušām rīklēm.

3(>o Lidinās apkārt mums baismīgā nakts un sedz mūs ar tumsu.

Kas var mums Izteikt ar vārdiem tās šausmas, kas saskaitīt vīrus,

Gāztus šai naktī, kas ciešanas spētu ar asarām sasniegt?

Drupās grūst pilsēta senā, kas varena bija tik ilgi!

Noklātas ielas it visur bez skaita ar stingušiem līķiem,

305 Pilnas ir mājas ar līķiem un pilni pat svētnīcu sliekšņi.

Ne jau tik vienīgi teikri ar dzīvību samaksā sodu:

Dažreiz pat salauztiem cīņā vēl drosme var atgriezties krūtīs,

Arī dažs danajs krīt, uzvaru guvis. It visur ir vaidi,

Visur ir bailes, un nāve it visur glūn dažādos tēlos.

370 Androgejs pirmais no grājiem ar lielāku savējo baru

Nejauši sastop mūs ce)ā; par savējiem mūsējos turot,

Nezinot nācējus, pirmais tas saka šos draudzīgos vārdus:

'Steidzieties, vīril Kam nākat tik vēlu? Kas kavējis ceļā?

Pārējie visi jau laupa un degošo Pergamu postai

375 Vai tad jūs tikai patlaban vēl nākat no augstajiem kuģiem?'

Teicis to, manīja tūdaļ, ka iekļuvis naidnieku vidū,

Tāpēc ka atbildi skaidru tie nebija devuši viņam.

Apjucis pēkšņi viņš aprāva balsi un atkāpās tūdaļ.

Itin kā mierīgā solī kāds, iedams pa ērkšķainu taku,

380 Pēkšņi ir uzminis odzei un satrūcies atpakaļ atlec

Tobrīd, kad galvu slien dusmās tā augšā un zilgano kaklu:

Tieši tā atlēca viņš, kad izbailēs redzēja trojus.

Virsū šiem metamies tūdaļ un ielencam ieročiem rokās,

Gāžam tos visus gar zemi, jo bija tie, nezinot vietas,

385 Pārsteigti briesmās. Tā smaidīja laime mums pirmajās cīņās.

Priekā par gūtajām sekmēm un drosmi tā skaļi sauc Koroibs:

'Biedri, tai virzienā iesim uz priekšu, kur panākums pirmais

Rāda mums glābiņa ceļu, kas cīņā šai labvēlīgs bljisl

Mainīsim vairogus mēs, sev danaju nozīmes liksim!

390 Vai gan kāds naidniekam vaicās, vai lietos tas viltu vai varu?

Viņi mums ieročus dos!' Tā teicis, viņš kritušā grāja

Pušķaino ķiveri tver, bet vairogu, greznotu krāšņi,

Pakar uz rokas un pieliek sev arģiešu zobenu sānos.

Rīpejs to arī un Dimants to pašu, to jaunieši visi

395 Dara ar prieku, un bruņojas katrs ar trofejām svaigām.

Iejaukti danaju rindās, mēs ejam pret dievības gribu.

Vairākas kaujas mēs sākam pa ceļam, un, uzbrūkot strauji,

Tumšajā naktī daudz danaju vīru mēs sūtām uz Orku.

Daži jau metas uz kuģiem un glābiņu drošajos krastos

400 Bēgdami meklē, bet daži ar steigu aiz šausmīgām bailēm

Atkal no jauna kāpj zirgā un zināmā vēderā slēpjas.

Paļauties nevar neviens ne uz ko, ja dievi tam pretīl

Kasandru, Priama meitu, lūk, grāji aiz vaļējiem matiem

Vilka jau ārā no Minervas tempļa un svētākās vietas.

405 Velti pret debesīm raida tā īgnumā kaistošās acis,

Vienīgi acis, jo važas tai saista jau vārīgās rokas.

Nespēja paciest šo skatu vairs niknuma pārņemtais Koroibs;

Dodoties nāvē, viņš metas ar sparu pret naidnieku baru,

Visi mēs sekojam viņam un uzbrūkam ciešajās rindās.

410 Seit mūs ar šautrām vispirms no Minervas svētnīcas augstās

Mūsējie apber, un tūdaļ visdrausmīgā asinspirts sākas:

Ieroču izskats krāpj trojus un grājisko zirgastru pušķi.

Danaji, kliedzienus dzirdot, par atņemto jaunavu īgni,

Baros no dažādām pusēm mums uzbrūk: tur negantais Ajants,

415 Atreidi abi un līdzi ar viņiem viss dolopu pūlis.

Dažreiz tā naidīgi vēji, kad trakot sāk viesuļu vētras,

Saduras kopā — gan Nots, gan Zefīrs, gan priekpilnais Eirs vēl,

Joņodams austrumu zirgos; šņāc meži, ar trijzari Nērejs

Bangas ceļ, putodams viļņus, un sajauc līdz dibenam jūru.

420 Atkal jau parādās tie, ko tumšajā naktī pa ēnu

Aizdzinām projām ar viltu un triecām pa pilsētas ielām.

Pirmie tie pazīst šīs vairogu zīmes un krāpīgos šķēpus,

Norāda viņi uz to, ka runājam izloksnē svešā.

Tūdaļ mūs nomāca pārspēks, un pirmais, Pēnēleja notriekts,

425 Nogāžas Koroibs gar zemi pie Minervas ziedokļa kāpnēm;

Blakus tam saļimst jau Rīpejs, vistaisnīgais cilvēks, kāds kādreiz

Dzīvojis trojiešu vidū, un taisnības sargātājs stingrais.

Citādi patika dievieml Iet bojā vēl Hipanls, Dimants,

Savējo ieroču triekti. Ne izcilā bijība, Pantoj,

430 Sargāja tevi no nāves, ne paša Apčllona saitēsi

īlijas pelni un liesmas, kur sadega manējo līķi,

Piesaucu jūs! No šķēpiem un briesmām, jums aizejot bojā,

Neesmu bēdzis. Ja būtu tā lemts, es pelnījis būtu

Saļimt no danaju rokas! No biedriem nu atrauti esam.

435         Tikai pie sāniem man paliek vairs Ifits, jau pavecāks gados,

Arī vēl lēnīgais Pelijs, kas Uliksa ievainots bija.

Pēkšņi uz Priama mītni mūs aicina ieroču troksnis.

Tiešām šeit redzam jo drausmīgu kauju — šķiet, citur nekur vairs

Nebūtu cīņu un pilsētā visā vairs neļimtu vīri —,

440 Briesmīgus asiņu plūdus, kur, veidojot vairogu segu,

Danaji rāpjas uz jumtiem un ielaužas ielenktos namos.

Kāpnes stāv slietas pie sienām, un grāji pa kāpieniem nonāk

Tieši pie lūkām; šeit, segdami sevi pret šķēpiem, ar kreiso

Vairogus viņi stiepj pretī un ķeras pie dzegām ar labo.

445 Trojl turpretī plēš augstākos torņus un dažādām ēkām

Kārniņu jumtus — ar šiem, lūk, kaut pēdējā stunda tiem tuvu,

Stāvot gandrīz jau pie kapa, tiem prātā vēl aizsargāt sevi;

Noveļ tie lejup pat zeltītās sijas, kas greznoja kādreiz

Sentēvu griestus, bet pārējie visi ar zobeniem kailiem

450 Apakšā stājas pie vārtiem un sargā tos ciešajās rindās.

Sirdīs mums iedegās ilgas vēl palīdzēt valdnieka namam,

Atvieglot stāvokli vīriem un spēku dot salauztiem cīņās.

Sevišķa eja un slepenas durvis caur gaiteni veda

Priama plašajās mītnēs; šīs durvis bij pagalma pusē,

455 Paslēptas grājlem; pa tām, kad Priams vēl valdīja valstī,

Bieži Andr6mahe, Hektora sieva, bez kalponēm mēdza

Doties pie svaiņiem un Astianāktu pie vectēva veda.

Tieši pa tām es dodos uz priekšu līdz augšējām dzegām;

Nabaga teikrl vairs velti no turienes raidīja šķēpus.

460 Pacēlās tornis šeit sevišķi augstu, no jumtgala paša

Uzcelts līdz zvaigznēm; no šejienes lejup mums pavērās skatiens

Pāri pār Troju uz danaju kuģiem un ahaju teltīm.

Uzbrūkam tornim ar dzelzi tai vietā, kur augšstāva baļķi

Vaļīgāk ielaisti gropēs; to, raujot no pamatiem augstiem,

465 Grūžam ar sparu uz leju; tas, slīdēdams pēkšņi no mūra,

Sagāžas drupās ar troksni un virsū krīt danaju rindām

Plaši visapkārt. Bet citi nāk vietā, un visā šai laikā

Nerimstas akmeņi lidot, ne citādi metamie rīki.

Paša pagalma priekšā un gluži pie ieejas sliekšņa

4 70 Trako jau Pirrs; tā bruņas mirdz varā un ieroči spīgo:

Līdzīgs viņš bija šeit odzei, kas, ēdusi Indīgas zāles,

Paslēpjas, pampusi resna, zem zemes, kad tuvojas ziema;

Vasaru novalku nomet un mirgojot parādās jauna,

Lepni slien krūti uz augšu, pret gaismu liec muguru glumo,

475 Paceļot galvu pret sauli un šaudot trijžuburu mēli.

Perifants dižais ar viņu, Aut6medonts, ieroču nesējs,

Pēleida divriču braucējs, un skīriešu jaunatne visa

Kopīgi dodas uz pili un apmētā jumtu ar lāpām.

Pirrs pats tver divcirvi rokā un, nostājies priekšējās rindās,

480 Saskalda spēcīgo slieksni un durvis, iekaltas varā,

Atrauj no tapas; jau sacērt viņš baļķi, jau spēcīgās viras

Sašķaida, izlauzdams milzīgu logu; kā atplesta rīkle

Atveras iekšiene mājai, kļūst redzami ātriji garie,

Atveras Priama telpas un senāko valdnieku mītnes;

485 Priekšējā istabā grājl redz ieročiem bruņotus vīrus.

Pildās pa tam pils iekšiene vaidiem un saucieniem žēliem;

Sieviešu vaimanas atskan no iekšējā pagalma telpām.

Paceļas saucieni skaļie līdz zeltainām debesu zvaigznēm.

Drebot aiz bailēm, klīst mātes visapkārt pa plašajām telpām,

490 Aplodas apkampj ar rokām un saļimstot uzspiež tām skūpstus.

Uzmācas Pirrs nu ar spēku kā tēvs; vairs aizsprosti nelīdz,

Turēties sardze vairs nespēj pret viņu; auns sitieniem straujiem

Ieeju dragā, un atrautās viras no tapas krīt zemē,

Ceļu lauž vara. Sev paverot eju un notriecot sardzes,

495 Danajl traucas uz priekšu, un telpa ar kareivjiem pildās.

Pārraujot dambjus, ar mazāku sparu plūst varena straume

Pāri pār krastiem un žņaudzīgos sprostus ar virpuļiem ārda,

Niknumā gāžas ar viļņiem pret druvām un aiznes pa laukiem

Kūtis ar ganāmiem pulkiem. Pats redzēju trakojam kaujā

soo Neoptolēmu un arī pie sliekšņa vēl Atreidus abus,

Hekubu, vedeklu baru, starp ziedokļiem Priamu sirmo

Slakām ar asinīm liesmu, ko dieviem pats aizdedzinājis.

Piecdesmit laulības gultas — lūk, pēcteču cerība bija —,

Pīlār], greznoti barbaru zeltā un trofejām lepnām,

505 Sagruva drupāsl Ko saudzēja liesma, to danaji guva.

Varbūt tu vaicāsi tālāk, kāds liktenis Priamam bija.

Redzot, ka kritusi Troja, ka galīgi sagrautas drupās

Priekšnama telpas, ka naidnieka rokās pils iekšiene visa,

Sirmgalvis velti tver bruņas, kas nebija lietotas ilgi,

510 Velti jož zobenu apkārt ap bezspēkā trīcošiem pleciem,

Gribēdams mesties pret naidnieku pūli, lai rastu tur nāvi.

Valdnieku pilsnama vidū un tieši zem debesīm klajām

Atradās ziedoklis milzīgs un blakus tam lauru koks vecais,

Liekdamies ziedoklim pāri un penātus segdams ar ēnu.

515 Hekuba pati un meita, pie ziedokļa kļaudamās cieši

Itin kā dūjas, kas salaižas kopā, no negaisa bēgot,

Sēdēja velti un apvija rokas ap dievību tēliem.

Ieraugot Priamu pašu ar jaunekļa ieročiem rokā,

Hekuba saka: ’Ai, akluma sistais, cik briesmīga doma

520 Spiedusi tevi pie Ieročiem ķerties? Kurp tagad tu traucies?

Nevajag palīga tāda, un neprasa arī šis brīdis

Aizstāvju tādul Ai, nēl Pat Hektors šeit nespētu līdzēti

Patveries labāk pie mumsl Šis ziedoklis sargās mūs visus,

Jeb vai tu mirsi ar mums!' To teikusi, Hekuba ņēma

525 Sirmgalvi tuvāk pie sevis un lika pie ziedokļa sēsties.

Lūk, te pa pīlāru aili starp šķēpiem un naidniekiem Polīts,

Priama dēls, kas paspējis glābties no slepkavas Pirra,

Asinīm noplūdis, bēg un traucas pa tukšajām telpām.

Kaisdams šo notriekt ar nāvīgu brūci, Pirrs dzenas tam pakaļ.

530 Lūk, jau viņš skar to ar roku un iedur tam mugurā šķēpu.

Paspējis atbēgt jau tuvu pie vecāku acīm un vaiga,

Saļima Polīts un, asinīm plūstot, drīz izlaida garu.

Tomēr nu Priams, kaut atradās tuvu pie dzīvības sliekšņa,

Nespēja valdīties ilgāk un atļāva īgnumam vaļu.

535 'Lai tev par ļaunumu šo,’ viņš teica, ’par neganto darbu

Dievi, ja debesīs tomēr kāds taisnības sargātājs pastāv,

Cienīgu atmaksu dod! Lai tūdaļ tev sagādā viņi

Pelnīto algu, jo liki man skatīt, kā aizgāja bojā

Polīts, mans dēls, jo apgāni tēvam tu vaigu ar nāvil

540 Nebija Ahillejs tāds, kā dēls tu šeit melīgi saucies,

Priamam, naidniekam savam, bet turēja solīto vārdu,

Vēroja tiesības manas un Hektora nedzīvās miesas

Izdeva apbedīt man, vēl atpakaļ pavadot mani/

Teica tā sirmgalvis Priams un meta bez vīrišķa spara

545 Pirram ar šķēpu, kas, nodžinkstot dobji, pret vairogu triecās,

Veltīgi iestrēgdams varā un palikdams vairoga kuprī.

Atbild tam Pirrs: 'Nu ziņo to tēvam, ar vēsti šo steidzies

Pēleidu satikt! Tam pastāsti arī šo nekrietno darbu!

Piemini Neoptolēmu, ka nav vairs tas sentēvu cienīgs!

550 Tagad tev jāmirst!' Tad Prlamu vārgo, kas kritušā dēla

Izlietās asinīs klupa, viņš rāva pie ziedokļa paša,

Satvēra matus ar kreiso, bet zobenu spožo ar labo,

Pacēla augstu un iegrūda viņam to sānos līdz kātam.

Tāds, lūk, ir Priama gals, un tāda pēc likteņa prāta

555 Bija tā nāve: viņš mirdams redz degošo Troju un drupās

Sagrūstam Pergamas pili, reiz valdnieci lepno un dižo

Āzijas tautās un zemēs. Tā diženais līķis ir krastā,

Atšķelta galva no pleciem, un miesa bez vārda guļ zemē.

Pirmoreiz mūžā tad sagrāba mani tik milzīgas šausmas.

560 Sastingu es, jo mīļotais tēvs man tēlojās acīs,

Vērojot valdnieku sirmo, kas, ļimis no drausmīgās brūces,

Izlaida pēdējo elpu; man tēlojās Kreūsa viena,

Danaju sagrābtā māja un mazā Askānija nāve.

Atpakaļ skatos, cik vīru vēl paliek ap mani, un redzu:

565 Nav vairs neviena; tie, guruši cīņā, drīz atstāja mani,

Bezspēkā metās uz zemi no jumta vai ugunī lēca.

Biju pavisam jau palicis viens, te sēžam pie Vestas

Ziedokļa redzu Tindāreja meitu un slēpjamies klusām

Attālā vientuļā vietā. Man degošie nami dod gaismu,

570 Klīstot pa drupām un pētījot visu ar vērīgu skatu.

Juzdama bailes no teikriem, kas īgnumā dega pret viņu

Sagrautās Pergamas dēļ, no vīra, ko atstāja viņa,

Danaju soda, no Trojas un dzimtenes kopējiem lāstiem,

Svētnīcā paslēpās viņa un sēdēja, ziedokļa nīsta.

575 īgnums man pildīja sirdi, un dusmas man vēlēja atriebt

Viņai par tēvijas postu, kaut noziegums būtu to sodīt.

Protams, ka sveika šī Spartu un Mikēnas, dzimteni mīļo,

Redzēsi Kā valdniece viņa nu triumfa gājienā dosies,

Redzēs pat vīru un māju, ar vecākiem tiksies un bērniem!

58« Sekos tai troj letes bariem, un pavadīs frīģiešu vergi!

Būs par to Priamam krist? Būs uzliesmot ugunī Trojai?

Tāpēc būs trojiešu krastam tik reižu svīst asinīs sārtās?

Nebūt tam tā! Kaut arī neviens vēl slavenu vārdu,

Sievieti sodot, nav guvis, kaut nenes šī uzvara godu,

585 Tomēr es gūšu sev slavu, ka vainīgo sodījis beidzot,

Nelieti iznīcinājis. Būs tīkami piepildīt sirdi

Atriebes liesmām un savējo pelnus tās asinīm remdēt.

Tādas man pārdomas bija, un īgnumā devos tai pretī;

Pēkšņi — nekad vēl tik skaidri — man parādās vēlīgā māte,

590 Starojot spoži nakts dzija jā tumsā ar dievišķu gaismu.

Dievība atklājās viņā, tik cēla tā bija un diža,

Tāda, kā debesu dievi to skata; tā, tverot aiz rokas,

Savalda mani un saka bez tam ar rožainām lūpām:

'Dēls mans, kāds šaušalīgs īgnums tev rada šīs atriebes domas?

595 Kurp tu tā traucies? Un kāpēc par mums tev sirdī nav rūpju?

Vai tev gan nebija domāt, kur pametis Anhīsu sirmo,

Vecuma sagrauzto tēvu? Vai Kreūsa tava vēl dzīva?

Vai vēl lr Askanijs dzīvs? Jau bariem vien visiem tiem apkārt

Drūzmējas grāji. Ja nebūtu bijis man rūpju par viņiem,

600 Liesmās tie aizietu bojā, tos caururbtu naidnieka asmens.

Nē, ne jau spartlete tā, tevis nīstā Tindāreja meita,

Ne tevis nievātais Parlds, bet mūžīgo nežēlastība,

Mūžīgo, sagrauj šo valsti, gāž drupās no augstumiem Troju.

Skaties — es atraušu tumsu, kas tagad kā izklāta sega

605 Aizsedz tev mirstīgā acis un itin kā mākonis miglains

Izplata ēnu ap tevi: tu dari bez bailēm it visu,

Ko vien tev pavēlēs māte, tās mājieniem vērīgi klausot!

Seit, kur tu redzi, lūk, sagrautas ēkas un akmeņu grēdas,

Atrautas citam, kur dūmi ar putekļu mutuļiem jaucas,

eio Mūrus un pamatus satricinātos ar trljzari dižo

Neptūns jau dragā un pilsētu visu gāž gruvekļu kaudzē.

Jūnona nežēlīgā šeit pārējiem visiem pa priekšu

Stājas pie Rietumu vārtiem, ar zobenu rokā no kuģiem

Aicina skaļi sev palīgā biedrus.

eis Atskaties, Pallāda ieņem, Trīt6ni]a, cietoksni augsto,

Atmirdzot mākonī spožā, jo baiga ar gorgonu savu.

Drosmi un uzvaras spēku pats Jupiters danajiem gādā, «

Kūda vēl pārējos dievus pret trojiešu ieročiem stāties.

Steidzies nu projām, mans dēls, un izbeidz ar mirkli šo cīņu!

620 Būšu tev klāt un vadīšu droši uz sentēvu slieksni!'

Teica tā viņa un paslēpās pēkšņi nakts biezajā tumsā.

Parādās draudīgas sejas un vareno dievību tēli,

Naidīgi trojiešu tautai.

Tobrīd man likās, ka Īli ja visa jau iegrima liesmās,

625 Sagruva gruvekļu kaudzē līdz pamatiem Neptūna Troja,

It kā kad laukļaudis pūlas, lai lejup no augstajiem kalniem

Nogāztu zaraino osi, kas aizcirsts ar dzelzi un dragāts

Divclrvju sitieniem straujiem; ik brīdi jau trīcošām lapām

Lejup tās nogāzties draud un līgojas, galotnei drebot,

630 Kamēr to pamazām trieciens pēc trieciena pārspēj, līdz beidzot

Ievaidas pēdējo reizi un nogāžas, atrauts no celma.

Lejup es kāpju, un, dievietes vadīts, es soļoju tālāk

Liesmu un naidnieku vidū; griež ceļu man šķēpi un liesmas.

Bet, kad es pārkāpu pāri pār tēvtēvu iemīto slieksni

«35 Senējā namā, tad tēvs mans, ko gribēju vairāk par visiem

Pārnest uz augstajiem kalniem, ko meklēju vairāk par visiem,

Atsakās ilgāk vēl dzīvot, kad sagrauta Troja, un arī

Trlmdnieka galtas ciest līdzi. 'Jūs visi, kam asinis jaunas,

Visi, kam spēki,' viņš saka, 'vēl dabiskā svaigumā turas,

640 Taisieties projām jo drīzi!

Bet, ja to gribētu dievi, lai ilgāk vēl dzīvību velku,

Viņi man glābtu šo māju. Jau pietiek — pārpārēm! — man reizi

Pilsētas sagrāvi redzēt un dzīvam pēc sakāves palikt!

Atstājot šeit mani, ardievas sakiet un pametiet miesu!

045 Pats ar šo roku sev radīšu nāvi. Būs žēlīgs man naidnieks —

Vienīgi bruņas viņš atņems; būs viegli tad palikt bez kapa.

Sen jau es, dievību nīsts, vairs velti tik dzīvību velku,

Sākot ar brīdi, kad mūžīgo tēvs un mirstīgo valdnieks

Raidīja zibeņu vētru un skāra ar uguni mani.'

«50 Teikdams šos vārdus, viņš palika stingri pie lēmuma sava.

Visi turpretī mēs asarās plūstam — gan Kreūsa, sieva,

Askanijs mazais, gan citi šai namā, lai līdzi ar sevi

Visus tēvs neiegrūž postā un tīši pats nedodas briesmās.

Velti ir viss! Viņš nekust no vietas un paliek pie sava.

«55 Vēlreiz es metos uz cīņu un izmisis meklēju nāvi.

Kas man vēl bija ko darīt? Kāds ceļš vēl uz glābšanos vestu?

’Vai gan tu domāji, tēv, ka varu spert soli no mājas,

Atstājis tevi? Vai tiešām tu teici šos šausmīgos vārdus?

Ja jau ir lēmuši dievi neko vairs no pilsētas dižās

660 Neatstāt pāri, ja ienācis prātā tev grūstošai Trojai

Pievienot sevi un mīļos, tad vārti ir vaļā šai nāvei.

Tūdaļ šeit tuvosies Pirrs, ar Prlama asinīm notriepts;

Tēvam priekš acīm viņš nokāva dēlu, pie ziedokļa — tēvu.

Vai gan tik tāpēc, ai, vēlīgo māt, no šķēpiem un liesmām

665 Izrāvi mani, lai dzīvoklī savā starp naidnieku bariem

Redzu Askāniju, tēvu un Kreūsu līdzās šiem abiem

Ļimušus zemē un grimstam cits cita asiņu peļķē?

Šķēpu šurp, vīri, jo pēdējā diena sauc pieveiktos cīņā!

Atpakaļ vediet pie danajiem mani! Lai atkal no jauna

670 Redzu es kaujas! Bez atriebes visi mēs nemirsim šodien!'

Atkal es zobenu jožu, tad satveru vairogu savu,

Pakaru kreisajā rokā un ārā no dzīvokļa dodos.

Bet te pie sliekšņa, lūk, sieva man apķeras tūdaļ ap ceļiem,

Nelaižas vaļā no manis un tēvam sniedz maziņo Jūlu:

675 ’ja jau tu tīšām ej nāvē, tad aizrauj mūs līdzi pavisaml

Bet, ja tu, kareivis būdams, vēl tici šo Ieroču spēkam,

Sargi šo māju vispirms! Kam atstāsi maziņo Jūlu,

Sirmgalvi tēvu un mani, ko kādreiz tu sauci par sievu?’

Teicot šos vārdus, tā pildīja māju ar vaimanām skaļām;

680 Pēkšņi šai brīdī mums parādās brīnums, kas neticams liekas:

Proti, kad apkampjam Jūlu, priekš skumušo vecāku vaiga

Uzšaujas liesma virs pakauša bērnam; tā smailajās mēlēs

Izstaro mirdzošu gaismu, bet nekaitot, skardama viegli,

Vijas pa matsprogām maigām un rotā ap deniņiem viņam.

085 Satraukti bailēs, mēs drebējām abi, tad liesmainos matus

Sākām jau dzēst un ugunīm svētām liet ūdeni virsū.

Sirmgalvis Anhīss ar priecīgu prātu tad pacēla acis

Augšup uz zvaigznēm un, stiepdams pret debesīm rokas, tā sauca:

'Juplter, varenais dievs, ja mirstīgo lūgšanas klausi,

»90 Skatienu paver pret mums! Ja pelnām ar bijību savu,

Neliedz mums palīgu, tēv, un stiprini ticību mūsos!'Tikko tā sirmgalvis teica, te pēkšņi ar milzīgu troksni

Dārdēja pērkons pa kreisi un tumsā no debesīm zvaigzne

Šāvās uz leju, vēl vilkdama līdzi sev liesmainu svītru,

Pāri pār namu un augstajiem jumtiem mēs redzam to slīdot,

Beidzot, lūk, mirgojot spoži, tā paslēpās Idkalna mežā,

Norādot ceļus; vēl brīdi šī garumā izvilktā vaga

Rādīja gaismu, un apkārtnē tālu sērs kūpēja gaisā.

Uzvarēts beidzot ar šo, tēvs pacēla acis uz augšu,

oo Piesauca mūžīgos dievus un pielūdza brīnišķo zvaigzni:

'Tagad vairs kavēkļu nav! Kurp vadīsit, iešu jums līdzi.

Sentēvu dievi, jel sargiet šo namu un mazdēlu manu!

Jūsu jau bija šī zīme! Jūs gādājat vienmēr par Troju!

Piekāpjos, dēls! Bez pretrunas tūdaļ es iešu tev līdzi!'

55 Teica tā viņš, un skaidrāk ik brīdi mēs dzirdam caur mūriem

Uguni sprakšķam, kur degošā Troja mums svelmi veļ virsū.

'Tagad tik, mīļais mans tēv, tu sēsties uz kamiešiem maniem!

Tevi es ņemšu uz pleciem, un pūles šīs nebūs man grūtas.

Lai ar šeit nāktu kas nākdams, mums abiem draud vienādas briesmas,

to Kopīgi tāpēc ir jāglābjas abiem. Lai nāk man pie rokas

Maziņais Jūls, lai attālāk sieva mums seko pa pēdām.

Vērīgi paturiet prātā jūs, kalpi, it visu, ko teikšu:

Ejot no pilsētas ārā, redz kalnu ar svētnīcu senu,

Atstātu Cereras templi un blakus tam cipresi vecu;

is Tēvi aiz bijības svētas to taupīja gadiem jau ilgi.

Tieši šai vietā pa dažādiem ceļiem mēs sanāksim kopā.

Ņem tu, tēv, priekšmetus svētos un tēvzemes penātus rokā!

Es, lūk, kas nācis no kaujas, kur tikko kā asinis lietas,

Nedrīkstu skarties pie tiem, līdz tekošu ūdeņu viļņos

peldējies būšu.'

Teicis šos vārdus, es paliecu kaklu un spēcīgos plecus;

Pārklājis drēbi tiem pāri un dzelteno lauvādu virsū,

Uzņēmu nastu uz sevis. Jūls mazais, man satvēris roku,

Glaužas jo cieši pie sāniem un seko man solītī sīkā,

725 Sieva aiz muguras nāk. Pa tumšākām vietām mēs ejam;

Tagad jau mani, ko nespēja satraukt ne izmestie šķēpi

Līdz pat šim laikam, ne grāji, kas bariem vien nāca pret mani,

Baidīt sāk vēsmiņa katra, liek mazākais troksnis man drebēt

Bailēs ik mirkli par biedru un arī par nastu uz pleciem.

730 Tuvojos es jau pilsētas vārtiem; man likās, ka visu

Laimīgi nogājis ce]u; te pēkšņi man skanēja ausīs

Steidzīgi kājnieku so)l, un, pavēris tumsā uz priekšu

Skalu, tā iesaucās tēvs: 'Bēdz ātrāk, dēls, tuvojas viņi!

Redzu es vairogus spožus, mirdz šķēpi un varkaltas bruņas!'

735 Tieši šai brīdī, es nezinu, kāda man dievība ļauna

Laupīja bailēs jau satraukto prātu, jo, kamēr uz priekšu

Traucos bez ceļa un novirzos sānis pa svešajām ielām, —

Šausmas! — man, nelaimes māktam, šeit pazuda Kreūsa pēkšņil

Vai man to liktenis ņēma, vai nogriezās sānis, vai gurstot

740 Saļima, nezinu es; tā Izgaisa mūžam no skata;

Agrāk uz viņu es nevērsos domās un neatskatījos,

Kamēr mēs nācām pie kaina, kur Cererai miteklis bija.

Beidzot it visi mēs sanācām kopā, tik vienīgi viņas

Trūka starp mums: tā pazuda biedriem un dēlam, un vīram.

745 Ko gan no dieviem un ļaudīm es nesāku izmisis vainot?

Ko gan vēl baigāku bija man piedzīvot sagrautā Trojā?

Teikriešu penātus, dēlu un Anhīsu, sirmgalvi tēvu,

Uzticu biedriem un ielejā dziļā tiem paslēpties lieku.

Apjozis ieročus spožos, no jauna uz pilsētu dodos;

750 Apņemos cieši no jauna ciest visu, caur degošo Troju

Atpakaļ doties un atkal no jauna likt dzīvību briesmās.

Tūdaļ uz mūriem un tumsā šeit paslēptiem vārtiem, pa kuriem

Iznācis biju jau agrāk, es dodos un atpakaļ eju,

Pētīdams noieto ceļu pa nakti un vērodams acīm.

755 šausmas it visur man rādās; pat klusums ir baismīgs šai brīdī.

Mājup es steidzos — var būt, var būt, ka tur atgriezās viņa.

Taču tur danaji bija un postīja visu šo namu.

Tūdaļ jau rijīgā uguns ar vēju pa jumtgali ārā

Mutuļiem veļas, un svelmainā liesma pret debesīm ceļas.

760 Eju vēl tālāk, tur cietoksni redzu un Priama pili.

Foiniks un viltīgais Ulikss, visdižākie danaju balsti,

Jūnonas svētnīcā plašā starp tukšajām pīlāru rindām

Vērīgi laupīto sargā. Šeit sanestas trojiešu mantas,

Rautas no degošiem tempļiem, daudz dažādu ziedokļu galdu,

Krūkas vēl tīrākā zelta un pilsētā iegūtas drēbes.Satrauktās mātes ar mazajiem bērniem tur rindās jo garās

Stāvēja apkārt.

Drosme pat tobrīd man radās; es pacēlu balsi pa tumsu —

Kliedzu, ka skanēja ielas, un izmisis Kreūsu saucu,

Otrreiz vēl skaļāk, tad atkal, tad atkal, bet bija viss velti.

Kamēr es meklēju viņu, kā ārprātā skriedams pa ielām,

Nelaimes vajātās tēls, lūk, pašas Kreūsas ēna

Parādās man; tās augums bij dižāks par zināmo stāvu.

Apmulsu, sacēlās mati, balss piepeši aprāvās rīklē.

Viņa man sacīja tā un novēla rūpes šiem vārdiem:

’Ko gan tas palīdz tik ilgi tev nodoties bezprāta skumjām,

Mīļais mans draugs? Tas nenāk bez mūžīgo dievību ziņas.

Liktenis nebija lēmis tev Kreūsu aizvest no Trojas,

Nebija arī to ļāvis pats varenais Olimpa valdnieks.

Priekšā tev trimda stāv ilga: būs jāvago bangalnā jūra,

Kamēr tu nāksi Hespērijas zemē, kur lēnīgā gaitā

Līdiešu Tibra veļ viļņus starp leknajām zemkopju druvām.

Laimīga dzīve un valsts, pat sieva no valdnieku nama,

Gaida tur tevi. Beidz asaras liet par Kreūsu mīļo!

Dardana pēctece esmu un Venēras vedekla arī,

Tāpēc man mirmidoniešu un dolopu mitekļus lepnos

Nebūs lemts skatīt, jo negribu vergot tur grājiešu sievām.

Varenā dievību māte grib paturēt mani šais krastos.

Dzīvo nu laimīgs, bet dēlu, mums kopīgo, paturi mīļu!'

Teikusi to, tā atstāja mani, kaut asaras lēju,

Daudz ko vēl gribēdams sacīt, un pazuda dzidrajā gaisā.

Trīsreiz es mēģinu rokas vīt apkārt ap Kreūsas kaklu,

Trīsreiz es velti to tvēru: tēls slīdēja ārā no rokām

Līdzīgi vēsmiņai vieglai un līdzīgi spārnotam sapnim.

Tā, lūk, es pavadu nakti un atgriežos atkal pie biedriem.

Šeit, kā par brīnumu, redzu, ir saplūdis priekšā jau milzīgs

Pārējo bēguļu bars — gan mātes, gan tēvi, gan jaunie,

Nelaimes vajātā cilts, kas pulcējas trimdnieku gaitām.

Viņi šeit sanāca kopā un gatavi bija ar mantu

800 Sekot man līdzi pa Jūru, lai vestu kur vezdams es viņus.

Arī jau Lucifers cēlās aiz īdkalna galotnes augstās,

Dienu sev atvezdams līdzi, un danaji, ieņemot vārtus,

Nolika sardzes; uz palīgu cerēt vairs nespēja Troja.

Pacēlis tēvu uz pleciem, es gāju un paslēpos kalnos.»

## Trešā grāmata

«BET, kad jau Āzijas valsts un Priama tauta bez vainas

Aizgāja bojā pēc dievību prāta, kad īlija lepnā

Krita un Neptūna Troja jau kūpēja gruvešu kaudzē,

Dievi ar zīmēm mūs vada uz dažādām pasaules malām

s Meklēt sev atstātas zemes. 5im nolūkam ceļam mēs kuģus

Antandras ostā, no kuras sāk pacelties Frīģijas Ida,

Neziņas mākti, kurp liktenis vedīs, kur varētu palikt.

Vīrus mēs pulcinām kopā. Kad vasara sākās un Anhīss

Pavēli deva ļaut liktenim buras, ar asarām acīs

to Šķīros no dzimtenes zemes, no ostām un laukiem, kur kādreiz

īlija bija. Bez dzimtenes tālāk nu dodos pa jūru

Kopā ar biedriem un dēlu, ar penātiem, vareniem dieviem.

Tālu ir Māvorta novads ar plašiem un auglīgiem laukiem;

Trākl to ar, un bardzīgais Likurgs tur valdīja kādreiz,

is Trojai tā draudzīga zeme un penāti vēlīgi trojiem,

Kamēr mums smaidīja laime. Šurp dodos un līkajā krastā

Dibinu pilsētu pirmo, šeit stājies pret likteņa gribu,

Saucu par Eneādiem šo pilsētu savējo vārdā.

Māmuļai, Diones meitai, es ziedoju toreiz un dieviem —

2o Ceļamās pilsētas sargiem, bet debesu valdniekam pašam

Nokāvu piekrastes malā un ziedoju barotu vērsi.

Blakus tur bija kāds pakalns, tā virsotnes biezajos krūmos

Kizili auga un mirtes, daudz zarainu atvašu laižot.

Piegājis tuvāk pie meža, es gribēju izraut no zemes

25 Atvasi zaļu, lai ziedokli segtu ar biezajiem zariem;

Drausmīgu brīnumu tūdaļ es redzu, kas neticams liekas;

Tikko kā Izvelku ārā no zemes šeit atvasi pirmo,

Atcērtot saknes, te asins pil melnā no izrautā stumbra,

Apgānot zemi ar pūžņiem. Tad piepeši ledainas trīsas

30 Rokas un kājas man krata un asinis stingst man aiz šausmām;

Otrreiz vēl atvasi citu, jo šmaugu, es mēģinu izraut,

Gribēdams Izpētīt to, kas īsti šai brīnumā slēpjas;

Arī vēl otrreiz no otras plūst asinis melnās no mizas.

Apsvērdams visu to prātā, es pielūdzu turienes nimfas,

35 Piesaucu Grādīva tēvu, kas getiešu tīrumus sargā,

Griezt mums par labu šos draudus un mazināt sajūtu baigo.

Bet, kad pie atvases trešās es ķeros ar lielāku sparu,

Atspēries stingri ar ceļiem pret zemi — vai stāstīt jeb labāk

Pārtraukt šo stāstu? —, te pēkšņi no pakalna apakšas pašas

40 Dzirdu es vaidienus žēlus, un atbilde šāda skan ausīs:

'Vai, man! Kam, Enej, tu plosi šeit mani? Jel mirušo saudzēt

Bijīgās rokas sev apgānīt sargies! Es uzaugu Trojā,

Arī tev nebiju svešs. Šīs asinis neplūst no koka.

Bēdz no šīs briesmīgās zemes! Bēdz projām no rijīgā krasta!

45 Zini, es Polidors esmu! Šeit caururbjot guldīja mani

Metamie šķēpi un izauga vēlāk par atvasēm smailām.'

Divkāršas bailes šai mirklī man pārņēma satrauktos prātus:

Apmulsu, sacēlās mati, balss piepeši aprāvās rīklē.

Nelaimes vajātais Priams, kad ticība ieročiem zuda,

šo Redzēdams skaidri, ka naidnieku bari jau pilsētu ielenc,

Trāķijas valdniekam slēpu Polidoru audzināt sūta,

Atvezdams kopā ar dēlu tam lielāku vairumu zelta.

Tas nu, kad sabruka Troja un izgaisa laimīgās dienas,

Sekoja Agamemnčnam un uzvaru guvušiem šķēpiem.

55 Aizmirsis kaunu un godu, viņš nokāva Priama dēlu,

Sagrāba zeltu ar varu. Ko neliec tu mirstīgiem ļaudīm,

Nekrietnā zeltkāre, darīt? Kad bailes man atstāja kaulus,

Dievišķās brīnuma zīmes papriekšu es pastāstu tēvam,

Vēlētiem vadoņiem vēlāk un vaicāju, kāds ir to lēmums.

<>o Visiem ir vienādas domas: bēgt tālāk no nekrietnās zemes,

Atstāt to vietu, kur aplaupa viesus, uu doties pa vējam.

Apbedīt tūdaļ Polidoru steidzam un pakalnu augstu

Kapvietā uzmetam viņam; stāv ziedokļi pazemes ēnām,

Sēru saitēm tie vīti un greznoti cipresēm tumšām,

«5 Trojietes vaļējiem matiem, kā paražas prasa, tiem apkārt.

Krūkas ar remdenu pienu mēs atnesam viņam uz kapa,

Bļodas ar asinīm svētām un glabājam dvēseli kapā;

Šķiroties pēdējo reizi jo skaļi vēl saucam tā vārdu.

Bet, kad jau atkal mēs paļauties varam uz viļņiem, kad vēji

70 Sola mums braucienu rāmu un dienvidus šalkdams sauc selgā,

Biedri no jauna velk kuģus uz jūru un pulcējas krastā.

Izbraucam ārā no ostas; slīd garām mums pilsētas, zemes.

Rēgojas jūrā starp viļņiem virs līmeņa zeme jo svēta,

Nēreidu mātei tā mīļa un Neptūnam Aigeja jūrā;

75 Vēlīgais stopnesis salu, kas klejoja apkārt pa jūru,

Saistīja vidū starp Mikonas kalniem un Giaru augsto,

Iespēju dodams tai stāvēt uz vietas un viesuļiem spītēt.

Turp nu es dodos, un mierīgā ostā mūs gurušos uzņem.

Kāpuši krastā, mēs bijīgi sveicam Ap611ona mītni.

«o Valdīja Anijs šai salā un arī vēl kalpoja Foibam.

Laurzari svētie tam vīti ap vaigiem un priestera saites;

Pretī viņš nāk un Anhīsu atzīst par agrāko draugu.

Rokas cits citam mēs draudzīgi spiežam un ejam tā namā.

Ceļus es svētnīcā loku, kas celta no akmeņiem seniem:

85 'Pavardu savu man, Timbrieti, dod! Dod gurušiem māju,

Pēctečus, pilsētu stipru! Jel Trojai glāb Pergamu jauno,

Atliekas tās, ko saudzēja grāji un Ahillejs īgnais!

Kam lai mēs klausām? Kur liksi mums iet? Kur dibināt mītni?

Zīmi, tēv, parādi kādu, mums apgaismo nākotnes ceļusl'

«o Tikko kā biju to teicis, man likās, viss ietrīsas pēkšņi:

Svētnīcas slieksnis, Ap611ona laurs, kalns arī visapkārt

Līgoties sāka, drīz atvērās templis, un trijkājis māva.

Bijībā metāmies zemē, un ausīs mums skanēja vārdi:

'Rūdītie Dardana dēli! Tā zeme, kur dzīvoja senāk

«5 Tēvi un sentēvi jūsu, jūs visus, kas spējuši glābties,

Atpakaļ ņems savā klēpī. Tik meklējiet agrāko māti!

Valdīs šeit Eneja nams pār pārējām pasaules tautām,

Arī tā dēli un pēcteči visi, kas celsies no viņiem.'

Teica tā Foibs, un gavilēt sāka it visi jo skaļi.

ioo Visi nu vaicā un pētī, kur atrast tos mūrus, kurp tagad

Aicina trimdnlekus Foibs, uz kurieni atgriezties pavēl. *

Atminot senlaiku teiksmas par diždarbu vīriem, tēvs saka:

'Vīri, nu uzklausiet mani, lai zinātu cerību savu!

Jūrā starp viļņiem ir Krēta, Jupitera varenā sala,

105 īdkalns tur paceļas augstu, tur šūpulis mūsējo ciltij.

Ļaudis tur dzīvo simt pilsētās lielās, jo varenās valstīs.

Vecākais priekštecis Teikrs, ja dzirdētie nostāsti neviļ,

Izkāpa malā no turienes tieši pie Roitēja krasta,

Izraugot valstij šo vietu. Vēl nebija īlijas toreiz,

110 Pergamas mūru; tad ļaudis mīt lejās; no Krētas ir Māte,

Kibela apstrādātāja, koribantu cimbalu troksnis,

īdkalna birzs un solījums klusēt par paražām svētām,

Arī lauvpāris tur, kas dievietes divričos jūgti.

Tāpēc lai dodamies turp, uz kurieni dievi mūs vada!

ii5 Ziedosim vējiem un dosimies tālāk uz knosiešu valsti!

Tālu nav jābrauc līdz tai. Kaut Jupiters būtu mums vēlīgs!

Nostāsies trešajā dienā šī flote pie krētiešu krastiem/

Teicis, pie ziedokļiem dieviem viņš pelnītos upurus ziedo:

Neptūnam vērsi, tev arī, ai, Apollon diženais, vērsi,

i^ū Viesulim jērīti melnu, bet vēlīgiem Zefīriem baltu.

Izplatās baumas, ka nogāzts no troņa un padzīts no

Zemes vadonis īdomenējs, ka pamesti Krētsalas krasti,

Brīvas no naidnieka mājas un dzīvokļi atstāti tukši.

Atstājam tūdaļ Ortigijas ostu un dodamies jūrā

1^5 Bakhiskai Naksai, tās kalniem un Donūsas zālainām pļavām,

Mirdzošai Paral, Olčaral garām un izsētām viļņos

Kiklādām, braucam caur bangām gar vairākām vētrainām

salām.

Sacenšas ļaudis uz kuģiem ar dažādiem saucieniem skaļiem.

Skubina biedri, lai steidzam uz Krētu, kur mituši senči.

130 Pūzdams no muguras puses, vējš braucējus vada uz priekšu,

Kamēr mēs nonākam beidzot pie kūrētu senajiem krastiem.

Steidzīgi sāku šeit celt man vēlamās pilsētas sienas,

To par Pergāmeju saucu, bet tautai, kas līksma par vārdu,

Pavēlu pavardus mīlēt un namiem celt cietoksni apkārt.

135 Kuģi gandrīz jau it visi uz sausuma izvilkti bija;

Jaunieši svinēja kāzas un strādāja piešķirtos laukos.

Spriedu es tiesu un piešķīru mājas; te ļaudīm un kokiem,

Sējumiem laukā par sodu no puvekļiem Indētā gaisa

Uzbruka postīgais mēris, kas plosījās veselu gadu.

140 Atstāja dzīvību mīļo no mūsējiem daudzi vai vārga,

Slimojot ilgi, un Sīrlja tveicē drīz izgruzda lauki.

Sakalta zāle, un nīkstošās druvas mūs atteicās barot.

Atkal es kavējos domās pie Foiba Ortigljas salā,

Tēvs man pa jūru liek doties un vēlību izlūgt no dieva,

145 Vaicāt par to, kad ciešanas beigsies, no kurienes īsti

Grūtībās palīgu gaidīt, uz kurieni ceļā mums doties.

Bija jau nakts, un dzīvībai katrai miegs nāca virs zemes.

Pēkšņi man likās, ka tieši priekš acīm, vēl dusot man miegā,

Parādās dievību tēli un Frīģijas penātl svētie,

īso Kurus no degošās Trojas es paspēju paņemt sev līdzi;

Mirgoja tēli šeit brīnišķā gaismā, kad apaļais mēness

Spīdēja istabā manā pa logiem, kas izlauzti sienā.

Viņi man sacīja tā un novēla rūpes šiem vārdiem:

'Ko, uz Ortigiju nākot, tev Apollons sacījis būtu,

155 Atklāj viņš šeit un sūta mūs šurp pie tevis šai namā.

Liesmojot Trojai, mēs sekojām tev un kaujās jo sīvās

Vadījām tevi, pa bangām ar kuģiem mēs nācām tev līdzi,

Tāpēc mēs pēctečus tavus līdz debesu zvaigznājiem

celsim,

Dodami pilsētai varu. Tu gatavo vareniem vīriem

160 Varenas sienas un nebaidies arī no ilgākas trimdas.

Tomēr tev jāmaina vieta. Nav Dēlletis padomu devis

Stāties šais krastos vai Apollons licis tev apmesties Krētā.

Vieta ir tālu — to grāji mēdz dēvēt Hespērijas vārdā —,

Senlaiku zeme, ar auglību savu un Ieročiem stipra,

165 Enotru vīri tur mita; bet tagad, kā stāsta, sāk jaunie

Dēvēt šo zemi pēc vadoņa sava Itālijas vārdā:

Zemes šīs lemtas ir mums. No šejienes iznāca Dardans,

Arī tēvs Jasijs — tie trojiešu saimei ir vecākie senči.

Mudīgi celies un stāsti ar prieku to sirmajam tēvam!

170 Šaubu vairs nav! Lai Koritu meklē un ausonu zemi!

Varenais Jupiters liedz tev apstrādāt laukus pie Diktēs!'

Satraukts par redzetiem teļiem un pārsteigts par dievību

čukstiem, —

Nebija sapnis tas tukšs, bet pazinu skaidri to vaibstus,

Redzēju saites to matos un arī to sejas kā dzīviem,

175 Piepeši ledaini sviedri man plūda pa locekļiem visiem, —

Lecu no guļvietas savas, lai stieptu ar lūgšanām tūdaļ

Rokas pret debesīm augšup un pavardā ielietu vīnu,

Nemaisot ūdeni klāt. Nu priecīgs, kad ziedojis viņiem,

Steidzos to paziņot tēvam un izstāstu visu pēc kārtas.

100 Izcelsme neskaidra esot un priekšteči divi, viņš atzīst,

Tāpēc, lūk, kļūdījies atkal par sentēvu dzimtenes vietu.

Sāka viņš stāstīt: ’Mans dēls, daudz cietušais Ilijas likstās,

Vienīgi Kasandra šādu man nelaimi paredzēt ņēmās!

Atceros tagad — to visu tā mūsējo dzimumam pauda,

185 Bieži Hespēriju minot un bieži vien itāļu valstis.

Bet vai kas ticēja tam, ka tomēr Hespērljas krastos

Nokļūs reiz teikri? Ko ietekmēt toreiz šī pareģe spēja?

Foibam lai klausām, lai sekojam tūdaļ tā mājieniem krietniem!'

Teica tā Anhīss; mēs klausām it visi ar prieku tā vārdiem.

ioo Atstājam arī šo vietu, — tik daži vēl palika Krētā —,

Uzvelkam buras un dodamies jūrā ar dobajiem kuģiem.

Bet, kad jau kuģi bij atklātā jūrā un nebija apkārt

Redzama zeme, it visur tik debess, it visur tik jūra,

Pēkšņi man tieši virs galvas zils mākonis savelkas kopā,

105 Atnesdams nakti un vētru, un tumsā nu sacēlās viļņi.

Orkāni strauji jau brāžas pa jūru, un drausmīgas bangas

Saslienas apkārt; tās mētā mūs tālu pa atvariem plašiem;

Mākoņi aizsedz mums dienu, nakts mitrā klāj debesi dzidro;

Šķeldamas mākoņus tumšos, sāk laistīties zibeņu svītras.

200 Zaudējot ceļu, mēs klīstam bez mērķa pa aklajiem viļņiem.

Palinūrs pats jau sāk atzīt, ka dienu un nakti vairs nespēj

Debesīs atšķirt, ka aizmirsis ceļu starp viļņiem un bangām.

Aklajā tumsā patiesi trīs nedrošas dienas pēc kārtas

Klīstam pa jūru un arī tikpat vēl naktis bez zvaigznēm.

205 Tikai vēl ceturtā dienā mums pirmoreiz parādās zeme,

Tālumā atveras kalni, kur mutuļiem paceļas dūmi.

Salokām buras un satveram airus, un jūrnieki tūdaļ,

Traukdamies steigā, sāk jūru kult putās un vagas dzīt zilgmē.

Glābies no viļņiem, vispirms es patveros Strofādu krastos.

210 Atrodas Strofādu salas, kas guvušas grājlsku vārdu,

Lielajā Jonijas jūrā. Rod mītni tur Kelaino jaunā

Kopā ar harpijām citām, pēc tam kad tām Fīneja namā

Aizvērās durvis un bailēs tās pameta bijušās dzīres.

Lielāku briesmoņu nav vairs par viņām, nav ļaunāka cita

2is Lāsta un dievības soda, kas Stiksas ūdeņos rodas.

Jaunavu sejas šiem putniem, plūst ārā no vēdera viņām

Pretišķīgs šķidrums, bet rokas dzelzs nagiem, un bālas tām sejas

Vienmēr aiz bada.

Piedzīti malā šais krastos, mēs izkāpām ostā; te pēkšņi

220 Ieraugām šur un tur klīstam pa laukiem daudz vēršu jo treknu,

Mežkazu cilti, kas ganās pa zālainām pļavām bez sarga.

Metamies virsū ar šķēpu un dievus ar Zevtēvu pašu

Guvumā dalīties saucam, bet izliektā krastā pie jūras

Saceļam atgultnes dzīrēm un ieturam maltīti treknu.

225 Pēkšņi ar drausmīgu troksni no klinšainiem kalniem uz leju

Harpijas metas un vēcina spārnus ar milzīgu troksni,

Ēdienus aizrauj un apgāna visu, kas palicis pāri;

Apkārtnei nejauki smirdot, skan griezīgās harpiju balsis.

Tūdaļ mēs attālā lejā, zem izdobtas klintsradzes segas, —

230 Koki mūs slēpa visapkārt un arī to baismīgā ēna —

Rīkojam dzīres no jauna un ziedokļos uguni kuram.

Atkal no dažādām pusēm, no pašām vistumšākām mītnēm

Salaižas putni ar troksni, pret ēdieniem nagus stiepj līkos,

Apgāna visus, tos skarot ar muti. Tad pavēlu biedriem

235 Ieročus tvert un cīniņu sākt ar neganto cilti.

Viņi tā dara, kā liku: tie sakārto metamos šķēpus,

Klājot ar zāli, slēpj vairogus arī, lai nevar tos redzēt.

Tikko kā, metoties lejup, to kliedzieni skanēja krastā,

Misēns ar tauri no sargvietas augstās dod pārējiem zīmi.

240 Biedri brūk harpijām virsū — kas neparasts bija šī cīņa! —

Cenzdamies riebīgos putnus ar zobenu piepeši pārsteigt.

Tomēr ne spalvu, ne miesu tiem ieroči nespēja bojāt;

Ātri pēc trieciena dotā tie aizlaidās atkal pa gaisu,

Atstājot pretīgas pēdas un pusēstu barību galdos.

245 Nosēdās tūdaļ pēc tam uz kllntsgala Kelalno viena,

Ļaunumu pareģotāja, un dvesa no krūts mums šos vārdus: ,

'Karu jūs gribat pat sākt par apkautiem vēršiem un buļļiem,

Lāomeddntiešu vīri, pret harpijām nākdami cīņā.

Vēlaties padzīt mūs visas no zemes bez vainas kaut kādas?

2'">o Vērīgi paturiet sirdī un uzklausiet vārdus, ko teikšu:

Folbam visvarenais tēvs, Foibs, vēstīdams tālāk, man teica,

Tagad to atklāju jums, es vecākā fūrija esmu!

Itāļu zemi jūs vēlaties sasniegt un, piesaucot vējus,

Nāksit pie itāļu krastiem un varēsit iebraukt pat ostā.

255 Tomēr vēl neapjozt mūriem jums dāvāto pilsētu tikmēr,

Kamēr sīvs barības trūkums un harpiju atriebes lāsti

Piespiedīs sagrauzt ar žokļiem jūs galdus un apēst tos kāri.'

Teica tā viņa, un aiznesa spārni to tūdaļ uz mežu.

Biedriem aiz piepešām ballēm nu sastinga asinis dzīslās.

200 Drosme drīz sašļuka visiem, tie ne vairs ar ieročiem rokā,

Bet gan ar veltēm un lūgšanām mieru sev izlūgties vēlas,

Vai tās, vienalga, ir dieves, vai ļauni un riebīgi putni.

Tūdaļ Anhīss, mans tēvs, stiepj rokas uz augšu pie krasta,

Piesauc visvarenos dievus un noteic tiem pelnītās veltes:

265 'Dievi, jel novērsiet draudus! Mūs pasargiet, dievi, no ļauna!

Žēlīgi esiet un bijīgos saudzietl' Tad pavēl viņš tūdaļ

Atraisīt virvi no krasta un vaļā laist satītās buras.

Dienvidu vēji pleš buras. Mēs dodamies, putojot viļņiem,

Tālākā ceļā, kurp aicina vēji un stūrnieki vada.

270 Mežainā Zakintas sala aiz viļņiem drīz redzama kļuva,

Same, Dūlihija arī un šķautnainās Nērita klintis,

Pabraucam garām gar Itakas radzēm un Lāerta valsti,

Nolādam visi šo zemi, kur uzaudzis cietsirdis Ulikss.

Parādās drīzi mums Leikāta kalns, ar mākoņiem klātais,

275 Saskatāms arī jau tālē lr Apollons, jūrniekiem baigais.

Guruši dodamies turp un nākam pie pilsētas mazas;

Enkurs no priekšgala krīt, un kuģi stāv ostā pie krasta,

Bet, kad jau beidzot it visi šeit izkāpjam cietzemes krastā,

Tūdaļ, Jupiteram nesot uz degošiem ziedokļiem veltes,

2<>o Slavenos Akti ja krastos mēs īlijas sacīkstes svinam.

Biedri šeit, atvelkot drēbes un ķermeni ziežot ar eļļu,

Cīnās kā dzimtenē savā; sirds sajūt tiem prieku, ka daudzām

Arģiešu pilsētām garām tie bēguši naidniekam cauri.

Saule pa tam jau, veldamās apkārt, beidz diženo gadu;

J85 Arī drīz ledainā ziema sāk grumbuļot viļņus ar vējiem.

Vairogu, segtu ar varu, reiz varenā Abanta nestu,

Situ pie ieejas durvīm un rakstu šo pantu tam virsū:

'Enejs šo vairogu ziedo no danajlem, uzvarās dižiem.'

Atstāt it visiem es lieku nu ostu un sēsties pie Irkļiem.

200 Biedri ar steigu sāk Irties pa viļņiem un vagas vilkt jūrā.

Drīzi mēs pabraucam garām gar augstajiem faiāku kalniem,

Slīdam gar Epeiras krastiem un nākam HāOnijas ostā,

Pienākam beidzot it visi pie Būtrotas, pilsētas augstās.

Drīzi vien dzirdam šai pilsētā baumas, ko grūti pat ticēt:

295 Helens, Priama dēls, par grājiešu pilsētām valdot,

Arī AJākīda Pirra tas sievu un scepteri guvis,

Dzimtenes vīram par sievu Andr6mahe piešķirta otrreiz.

Brīnums man bija; es sajutu sirdī jo kaislīgas ilgas

Runāt ar Helenu pašu un dzirdēt tā brīnišķās gaitas.

300 Projām jau eju no ostas, šeit atstādams kuģus un krastu,

Te, lūk, es redzu, Kā sēru veltes un piemiņas balvas

Pilsētas nomales birzīs pie svešās Sim6entas viļņiem

Hektora pelniem Andr6mahe nesa un pazemes dievus

Sauca pie kapa, pie tukša, ko cēla no velēnām zaļām,

305 Blakus tam ziedokļus divus, kur lija tās asaras gaužās.

Ieraugot pienākam mani un trojiešu ierobos tērptu,

Apmulst kā ārprātā viņa; par brīnumu satraukta lielo,

Stingst tā aiz bailēm, mūs redzot, un atstāja siltums tās kaulus.

Saļimst tā zemē bez spēka un tikai pēc brīža sāk runāt:

310 'Vai tad patiesi tu tas? Vai nāc tu pie manis ar vēsti,

Dievietes dēls? Vai tu dzīvs? Ja atstājis vēlīgo gaismu,

Kur tad ir Hektors?' To teicot, tai asaras plūda, un birzi

Pildīja vaimanām skaļām. Tik maz ko es satrauktai teicu;

Apjucis stostīties sāku, tik retumis Izmetu vārdu:

315 'Esmu gan dzīvsl Bet dzīvību velku, daudz grūtību ciezdams.

Nešaubies tomēr! Tu redzi, es dzīvs!

Val tev, tu Hektora sievai Kāds liktenis piemeklē tevi,

Zaudējot mīļoto vīru) Vai bija tev laimīgas dienas,

Tādas, kas cienīgas tevis? Jeb esi tik draugaļa Pirram?’

320 Paverot skatu pret zemi, tā sacīja paklusā balsī:

'Laimīga esi tu viena no visām, ai, Prlama meita!

Viņa pie naidnieka kapa, pie augstajām Illjas sienām

Aizgāja nāvē! Nav liktenis tavs ar kauliņiem izšķirts!

Gūstā tev nebija dalīt ar uzvaras guvēju gultu!

325 Aizveda mani pa dažādām jūrām, kad nodega Troja;

Lepnajam nelgām, lūk, Pirram, es verdzene biju un viņam

Verdzībā dzemdēju arī. Pirrs vēlāk, Hermioni mīlot,

Lēdas mazmeitu košo, tai sekodams līdzi uz Spartu,

Atdeva Helenam mani, lūk, verdzeni vergam par sievu.

330 Pēkšņi tad Orests, jo mīlēja karsti tam laupīto sievu,

Atriebes fūriju apmāts un spēcīgas kaislības varā,

Uzbrūk tam slēpu un gāž to pie tēvzemes ziedokļu kāpnēm.

Pēc Neoptčlema nāves tā atstātā novada daļu

Iemanto Helens, kas deva šim novadam Hāona vārdu —

335 Trojietis bija šis Hāons — un arī Hā6nljai visai,

Pergamas cietoksni cēla un kalngalā Illjas pili.

Bet kas tev rādīja ceļu? Vai vēji vai liktenis vēlīgs?

Jeb varbūt arī kāds dievs šurp nejauši atdzinis tevi?

Ko nu tavs Askanijs dara? Vai dzīvs vēl patlaban un elpo?

340 jas, ko tev Trojā…

Vai jau šai zēnā var nomanīt rūpes par zaudēto māti?

Taču tam vīrišķu drosmi un sentēvu tikumus krietnus

Modina sirdī pats varonis Enejs un tēvbrālis Hektors!'

Teica Andr6mahe tā un, atskanot vaimanām skaļām,

345 Veltīgi asaras lēja. Te pēkšņi no pilsētas puses

Parādās Priamīds Helens un vairāki vīri ar viņu.

Tūdaļ viņš savējos pazīst un priecīgs tos ielūdz pie sevis;

Asaru straumes pēc vārda ikkatra plūst viņam pār vaigiem.

Eju uz priekšu — lūk, nelielā Troja, lūk, Pergama arī,

350 Līdzīgi dižajai celta, lūk, strautiņš, ko dēvē par Ksantu,

Sausais, un liecos pie Rietumu vārtiem un skūpstu to slieksni.

Laimīgi arī ir pārējie teikri par draudzīgo mītni.

Plašajās kolonnu telpās pats vadonis pieņēma viņus:

Kalpi sniedz pagalma vidū tiem vīnu bakhlskos kausos,

355 Ēdienus mirdzošos traukos un rokā tur upuru bļodas.

Pagāja diena, aiz viņas vēl otra; mūs aicina vēsmas

Buras vilkt mastā un piepūš tās pilnas ar vēlīgu vēju.

Eju pie pareģa es un vaicāju viņam šiem vārdiem:

'Trojieti, nākotnes paudēj, tu zini Ap611ona gribu,

360 Trijkājus, Klarleša laurus, tu pazīsti debesīs zvaigznes,

Spārnoto valodu nojaut, to laišanās izskaidro zīmes,

Atbildi droši — man turpmāko gaitu jau noteica skaidri

Orākuls vēlīgs, un mūžīgie visi vēl padomu deva

Doties uz itāļu zemi un iegūt sev tālākas zemes;

365 Kelaino, harpija ļaunā, jau pareģo nelaimi jaunu,

Šausmas neizsakāmas un dievību dusmas, vēl, beidzot,

Drausmīgu badu — kā atvairīt drīzāk man visas šīs briesmas?

Ko vēl es varētu darīt, lai paietu secen šīs likstas?'

Ziedo šeit Helens vispirms pēc paražas vērsēnus jaunus,

370 Dievu vēlību lūdz un tūdaļ no svētītās galvas

Atraisa saites it visas, tad, satvēris mani aiz rokas,

Vada, ai, Foib, uz svētnīcu tavu, kaut bailēs es drebu.

Beidzot no dievišķām lūpām tā pareģis nākotni pauda:

'Dievietes dēls, tu, dievību vadīts, — tas katram ir skaidri

375 Dodies pa jūrul Pats mūžīgo valdnieks tak likteņu ceļus

Sadala, noteic to maiņas. Mums tāda ir likteņa gaita.

Maz tik no daudz kā tev paspēšu vēstīt, lai vari tu drošāk

Doties uz priekšu pa mierīgiem viļņiem un ausonu ostā

Stāties bez briesmām, jo pārējo visu patlaban liedz parkas

380 Helenam zināt un neļauj to Jūnona, Saturna meita.

Tālu no tevis vēl itāļu zeme, ko ceri jau tuvu,

Tālu vēl osta — tev nav par to jausmas —, ko domā drīz sasniegt,

Grūts arī ceļš, kas tevi šķir tagad no tālajām zemēm.

Jāliecas irkļiem vispirms Trinākrljas ūdeņu viļņos,

385 Jāredz šiem kuģiem vispirms vēl ausonu sāļainās dzīles,

Pazemes ezers un Alajas sala, kur mitinās Kirke,

Iekam vēl mierīgā zemē tu pilsētu dibināt spēsi.

Zīmes tev norādīt varu, tās cieši sev paturi prātā:

Kādreiz ar rūpestiem sirdī pie attālas vientuļas upes,

390 Krastā zem ozola zariem, tu sastapsi milzīgu cūku,

Baltu, un trīsdesmit galvu, tik tikko kā mestu, tur blakus,

Garšļauku zemē, ap tesmeni viņai būs sivēni balti.

Vieta šeit pilsētai būs, šeit atpūta droša pēc pūlēm.

Nebaidies ari no tā, ka nākotnē jāgrauž būs galdi!

39S Liktenis pavērs tev ceļu, jo Apollons lūgšanas klausīs.

Tomēr tu vairies no itāļu krasta un arī no zemēm

Tām, kas vistuvākās mums, ko apskalo mūsējā jūra:

Plisētas visas ap to ir pilnas ar ļaunajiem grājiem!

Ir jau šeit Nārikas Iokrl ap pilsētām cēluši mūrus,

400 Sallentīniešu laukos sāk valdīt ar kareivjiem saviem

Liktletis Idomenējs, un spītē Petēlija mazā

Klintīs, kur Filoktēts to, Melibojas vadonis, cēlis.

Tikko kā apstāsies kuģi, kad būsi jau pāri pār jūru,

Ziedokļus cēlis, tur krastā jau pildīsi solīto dieviem —

«05 Sedzies ar purpura drēbi un apklāj ar to tu sev galvu;

Sargies no tā, lai neuzglūn tev kāds ienaidīgs skatiens,

Ziedojot dieviem par godu, un netraucē vērot tev zīmes.

Tavējie visi un tu šo paražu ziedojot turiet!

Pēcteči tavi lai dzīvo joprojām šai bijībā svētā!

«10 Bet, kad tu aizbrauksi projām un tevi pie sikulu krasta

Aiznesīs vēji, kur Pelora šaurums sāks atvērties platāks,

Dodies pa kreisi gar krastu un tālākā galtā pa kreisi

Atkal pa jūrām! Pa labi tu vairies no krasta un viļņiem!

Stāsta, šī vieta ir pārrauta kādreiz un, iegrūstot zemei,

<15 Sašķelta divējās daļās, kaut agrāk gan abas šīs zemes

Bija tik viena; bet ritošais laiks spēj visu ko grozīt.

Jūra ar milzīgu spēku šeit ielauzās vidū starp zemēm,

Šķēla Hespērijas krastus no sikulu krastiem ar viļņiem;

Šķirdama pilsētas, laukus, tā rāvās pa šaurumu cauri.

«20 Labajā krastā mīt Skilla, bet kreisajā Haribda ļaunā.

Trīsreiz pa dienu tā varenās straumes līdz dibenam pašam

Ierij sev rīklē, tad atkal trīs reizes pēc kārtas uz augšu

Atpakaļ izmet un debesu zvaigznes per ūdeņu straumēm.

Skilla turpretī ir slēpusies alā, vistumšākās spraugās;

«25 Galvu tā izbāž no alas un kuģus uz akmeņiem virza.

Augšā tai cilvēka seja, līdz gūžām tā jaunava koša,

Apaļām krūtīm, bet tālāk ar milzīgo ķermeni savu

Līdzīga zvēram, kam vēders ir vilka, bet delfīna aste.

Apbraukt ir labāk Trinākrijas salu gar Pahīna ragu

«30 Lēnākā galtā un virzīties apkārt pa garāku ceļu

Nekā tik vienīgu reizi vien redzēt tās plašajā alā

Riebīgo Skiliu un klintis, kur aizsmllkstas zilganie suņi.

Bet, ja nu Helenam arī ir pareģa nojauta dota,

Ja tam var ticēt, ja Apollons sirdi ar gudrību pilda,

«35 To tik tev vienu, ai, dievietes dēls, to vairāk par visu

Atklāšu iepriekš un atkal un atkal to atgādināšu:

Jūnonu, vareno dievi, tu piesauc par visu visvairāk!

Jūnonai soli tu veltes ar prieku un dievietes dusmas

Remdē ar vēlīgām balvām! Tā beidzot tu, uzvaru guvis,

«40 Sasniegsi itāļu zemi, kad atstāsi slkulu krastus.

Tikko kā nokļūsi turp, uz kūmiešu pilsētu nāksi,

Brīnišķos ezerus sniegsi un Avernu šalcošiem mežiem,

Redzēsi pareģi kādu, kas sajūsmā klintaines alā

Nākotni zīlē, gan zīmes, gan vārdus tur uzticot lapām.

««5 Likteņa lēmumus visus, ko raksta uz kaltušām lapām,

Jaunava saliek pēc kārtas un ieslēgtus alā tur atstāj.

Visi tie paliek uz vietas, un nejūk to kārtība tālāk.

Bet, ja šai alā nu paveras durvis, kad vieglina vēsma

Laužas tām pretī un kārtība sajūk šīm sīkajām lapām,

450 Nerūp tad viņai tās vākt, ja lidot sāk doba jā klintī,

Agrākā stāvoklī likt un atbildes rindot no jauna.

Tie, kas uz māju bez atbildes nāk, lād siblllas mītni.

Nesteidzies pārāk šai vietā, bet centies šo pareģi vaicāt,

Kaut par to kurnētu biedri, kaut tieksme tikt ātrāk pie

mērķa

«55 Virzītu buras uz jūru, tās plešot pret vēlīgiem vējiem!

Neej tai garām, bet lūdzies, lai viņa tev nākotni paustu!

Liec, lai tā pareģo pati, lai lūpas tā labprāt ver vaļā!

Viņa tev stāstīs par itāļu tautām, par nākotnes kariem,

Arī par to, kā novērst un pārciest tev grūtības visas,

«60 Pašķirs bez tam, Ja godāsi viņu, tev tālākus ceļus.

Tas man ir atļauts, un tāpēc šiem vārdiem es brīdinu tevi.

Ej nu un pacel ar darbiem līdz debesīm vareno Troju!'

Bet, kad ar draudzīgām lūpām tā pareģis beidza šos

vārdus,

Pavēl viņš sanest uz kuģiem daudz dāvanu, kaltu no zelta,

465 Brīnišķi veidotu ziloņa kaulu un iekravāt laivās

Dažādus sudraba traukus un Dodones metāla katlus,

Krūšbruņas, pītas no gredzeniem sīkiem un trīskārša zelta,

Brīnišķu ķiveres smaili un zirgastriem greznotu seksti —

Neopt61ema rotas. Pat tēvam vēl netrūka balvu,

470 Zirgus tam dāvā un kalpus tiem klāt,

Atsūta alrniekus kuģiem, ar Ieročiem apgādā biedrus.

Pavēl mums Anhīss pa tam, lai, ceļoties vēlīgam vējam*

Velti nav jākavē laiks, nu braukšanai sakārtot buras.

Foiba pareģis saka nu viņam ar bijību lielu:

475 ’Anhīs, ai, pagodinātais ar Venēras laulību cēlo,

Mūžīgiem mīļais un izglābtais divreiz no Pergamas drupām,

Lūk, tur ir ausonu zemei Uz turieni virzies ar burām!

Tomēr pa jūru tās krastiem tev vajadzēs aizslīdēt garām.

Tālu tā ausonu zeme, kur Apollons atver tev ceļus.

4)<o Dodies nu, laimīgais, tālāk! Tu dēla dēļ apskaužams esi!

Kam vēl man runāt un kavēt jūs velti, ja vēji jau ceļas!'

Arī Andr6mahe skumjās par pēdējo šķiršanās brīdi

Nes vēl mums Izšūtas drēbes un Izaustas raibas ar zeltu,

Frīģiešu hlamīdu košu Askānijam, dāvinot balvas

485 Līdzīgi vīram. Tā apbalvo zēnu ar drēbēm un saka:

’Pieņem tās arī! Lai būtu mans darbs tev piemiņai,

puisēn!

Lai tās tev liecība ir: Andr6malie, Hektora sieva,

Sirsnīgi mīlēja tevi. Tā pēdējā savējo balva!

Vienīgais attēls man esi tu mīļajam Astianaktam;

490 Acis tam bija kā tev, pat līdzīga seja un rokas.

Vienādos gados viņš būtu ar tevi, un augtu jūs kopā.'

Atstādams viņus, ar asarām acīs es teicu šos vārdus:

'Dzīvojiet laimīgi jūs, kam liktenis galīgi izšķirts!

Liktenis aicina mūs no nelaimes vienas uz otru.

495 Jums šeit ir sagādāts miers, nav jāvago bangainā jūra,

Meklējot ausonu zemi, kas atkāpjas tālāk ik dienas.

Redzat jūs tieši priekš acīm šeit dzimtenes Ksantu un Troju,

Ko jūs sev cēluši paši, bet labākam liktenim, ceru;

Vēlu, lai tagad šī Troja vairs nebūtu grājiem pa ceļam!

soo Bet, ja es sasniegšu Tibru un tuvākos laukus ap Tibru,

Redzēšu uzceltas sienas, kas mūsējiem likteņa lemtas,

Sen jau mums radnieciskas, tad abas šīs kaimiņu tautas,

Epelras krastos un hesperu zemē, — tām abām viens sencis,

Dardans, tām liktenis vienāds, — un abas šīs Trojas mēs sirdīs

sos Liedēsim kopā. Lai pēcteči vēlāk par visu to gādā!'

Tālāk mēs braucam pa jūru Kerāunijas klintainei garām;

Cejš šeit uz itāļu zemi un tuvākais brauciens pa viļņiem.

Saule jau noriet pa tam, un kalngalus ēna sedz tumša.

Gulstamies klēpī mēs visi šai vēlamai zemei pie krasta;

510 Irkļus dalām pēc lozes, tad mēs gar krastmalu sauso

Stiprinām ķermeņus savus; miegs spirdzina locekļus gurdos.

Nebija garām vēl pusaplim Nakts, ko vadīja horas,

Palinūrs modrais jau ceļas no guļvietas savas, ikkatru

Vēsmu viņš vēro un uztver ar dzirdi lk skaņu no gaisa;

515 Zvaigznes viņš atzīmē visas, kas klusītēm aizslīd gar malu,

Aplūko debesu jumā Orionu, tērpušos zeltā,

Arktūru, Hiādas mitrās un Triones, lielo un mazo.

Tikko viņš redzēja to, ka vēlīgas debesis dzidrās,

Signāla taurei liek skanēt no stūres; mēs ceļamies augšā,

520 Dodamies ceļā no jauna un izplešam buras jo plaši.

Aurora aizdzina zvaigznes, un pamale nosarka sārta;

Pēkšņi mēs saskatām kalnus un itāļu piekrastes zemās.

Izsaucās Ahāts pats pirmais no kuģa: 'Tā itāļu zeme!'

Atkārto biedri šos vārdus ar prieku: 'Tā itāļu zeme!'

525 Sirmgalvis Anhīss pa tam ap lielāko maisāmo trauku

Vainagu vija, tur pildīja vīnu un piesauca dievus,

Stāvot pie izcilās stūres:

'Dievi, kas valdāt pār jūrām, pār zemēm, pār negaisu

vētrām,

Dariet mums braukšanu vieglu un sūtiet mums vēlīgu vēju!'

530 Pieņemas vēlīgie vēji, un tuvumā atklājas osta;

Tālumā paceļas augstu uz klintaines Minervas templis.

Jūrnieki buras vāc kopā un stūres griež tūdaļ pret krastu.

Bija ar austrumu straumi šeit veidota izliekta osta;

Šur un tur priekšā tai aizgūlās klintis, ar sālsputām segtas.

535 Osta ir slēgta pret vējiem. Tai apkārt kā milzīgi torņi

Paceļas divkāršas sienas, un pazūd no krastmalas templis.

Četrus šeit zirgus — tas pirmais mums mājiens — es redzēju

zālē,.

Baiti tie bija kā sniegs un zālainās ganībās ēda.

Iesaucās Anbīss: 'Ai, laipnīgā zeme, tu nes mums nu karul

540 Karam tik audzina zirgus! Šis bars nu mūs apdraud ar karul

Radušas tomēr šīs četrkāju būtnes kopš senseniem laikiem

Stāties zem divriču jūga un mierīgi iemauktus paciest.

Tātad ir iespējams miers/ Tad pielūdzam Pallādu svēto,

Ieroču žvadzinātāju, kas pirmā mūs pieņēma līksmus;

>45 Ziedokļu priekšā mēs apsedzām galvu ar frīģiešu drēbi;

Helena pavēlēm klausot, kas bija tik stingras, par godu

Arģietei Jūnonai dedzam pēc priekšraksta noliktās balvas.

Tūdaļ, kad lūgšanas beidzam un ziedojam veltes pēc kārtas,

Pagriežam buras, kas sietas pie rājām, mēs atkal pret jūru,

iS0 Atstājam grājiešu mītnes un arī mums bīstamos laukus.

Redzams šeit kļuva jau Tarentas līcis, ja taisnība teikai,

Ilerkula veidots; jau paceļas pretī Lakīnijas templis,

Kaulona kalni, Skilākejas krasti, kur kuģi iet bojā.

Tālu no bangainiem viļņiem jau redzam Trinākrijas Etnu,

»55 Dzirdam jau jūru tur briesmīgi šņācam un tālumā viļņu

Brāzienus straujos pret klintīm, un atbalsis dobjas no krasta;

Piepeši parādās sēkļi, un sajaucas viļņi ar smiltīm.

Sirmgalvis Anhīss nu saka: 'Nav šaubu, tā Haribdas

straumei

Seit, lūk, ir briesmīgās klintis, par kurām mums vēstīja Iielensl

fiū Glābiet mūs, biedri, un ķerieties reizē it visi pie irkļiem!’

Dara nu viņi, kā bija tiem sacīts, un Palinūrs pirmais,

Priekšgalam krakšķot, griež piepeši kuģi šai straumei pa

kreisi.

Virzījās kohorta visa pa kreisi ar irkļiem un vējiem.

Paceļ līdz debesu jumam mūs izliektais vilnis, bet tūdaļ,

«5 Krītoties draudīgai bangai, mēs grimstam līdz pazemes ēnām.

Trīsreiz šeit drebēja klintis starp krastmalā izdobtām alām,

Trīsreiz mēs redzējām viļņus, kas debesīs slacīja zvaigznes.

Rietēja saule, drīz norima vēji, un gurdums mūs māca.

Nezinot tālāko ceļu, mēs stājāmies kiklopu krastos.

70 Bija tur plašāka osta un droša pret viļņiem un vēju,

Tomēr to drebina blakus ar briesmīgiem gruvumiem Etna.

Dažreiz tā izverd ar sparu pret debesīm mākoni tumšu,

Mutuļu virpuļiem dūmus kā darvu un dzirkstošus pelnus,

Degošas pikas met augšup un nolaiza debesu zvaigznes.

575 Dažreiz tā milzīgas klintis, no iekšienes atrautus bluķus,

Vemdama izmet uz augšu un kausētu akmeņu masas

Izverd ar baismīgu troksni; dreb pamati viņai visapkārt.

Stāsta, Enkčlāda miesas, kas ļimušas zibeņu liesmās,

Spiežot šīs milzīgās klintis, un virsū tam uzvelta esot

580 Milzīgā Etna, kas izdvešot liesmu no sagrautām krāsnīm.

Tikko viņš mainot sev gurušo sānu, ar milzīgu troksni

Visa Trinākrija drebot un debesis apklājot dūmi.

Visu šo nakti, šeit slēpušies mežos, mēs paciešam visi

Dunoņu drausmo, bet nezinām to, kāds cēlonis troksnim.

585 Debesu zvaigznes tad nebija spožas, un nebija gaiša

Zvaigžņotā debesu zilgme, bet mākoņi debesīs tumšās,

Lietainā nakts mums mēnesi slēpa aiz mākoņu segas.

Bet, kad jau rītausma atkal no pamales pacēlās agri

Un kad no debesu juma tā aizdzina rasaino tumsu,

590 Pēkšņi kāds neparasts stāvs, kāds galīgi novārdzis cilvēks,

Apsedzis sevi ar skrandām, no mežmalas iznāca ārā;

Itin kā pazemīgs lūdzējs viņš stiepa pret krastmalu rokas.

Atpakaļ paveram skatu: tas netīrs, ar necirptu bārdu,

Skrandas tam klātas ar dadžiem, bet izskatā līdzināms

grājam;

595 Kādreiz ar savējiem kopā viņš nosūtīts bija pret Troju.

Bet, kad no tālienes svešais jau redzēja dardanu tērpu,

Arī vēl trojiešu bruņas, tas, uztraukts par savādo skatu,

Stinga un aprāva soli, tad pēkšņi pret piekrasti metās,

Lūgdamies asarām acīs: 'Par llecniekiem piesaucu zvaigznes,

600 Mūžīgos debesu dievus, šo dzīvīgo debesu gaismu!

Teikri, jel pieņemiet mani un vediet, uz kurieni gribat!

Būšu es mierā ar to. Viens esmu no danaju flotes.

Atzīstos skaidri, es devos pret īlijas penātiem karā.

Tāpēc jau arī, ja noziegums mans jums liktos tik svarīgs,

605 Saplosiet mani un metiet šais viļņos, lai grimstu es jūrā!

Ja jau ir jāmirst, būs tīkami mirt no cilvēka rokas!'

Teicis šos vārdus, viņš nokrita zemē, mums apkampis ceļus,

Necēlās augšā. Mēs prasām, kas viņš, no kurienes cēlies,

Beidzot vēl atzīties liekam, kāds liktenis vajā šeit viņu.

610 Sirmgalvis Anhīss, mans tēvs, pēc neilga brīža jau sniedza

Jauneklim roku; šī rīcība laipnā tam drošina sirdi.

Beidzot tam pārgāja bailes, un atkal viņš valodu sāka:

'Itaka dzimtene mana, es klīstošā Uliksa ceļbiedrs,

Esmu Ahāimenīds vārdā. Pret Troju es devos, jo tēvs mans,

615 Adamasts, nabadzīgs bija. Kaut nabags es palicis mājā!

Pārējie biedri, kad atstāja bailēs šo drausmīgo slieksni,

Aizmirsa steigdamies mani un plašajā kiklopa alā

Pameta vienu, kur pūžņos un asinīs pludo tā mielasts,

Iekšiene milzīga, tumša. Pats kiklops ir milzis, tā galva

«20 Sniedzas līdz zvaigznēm. Jel novērsiet, dievi, šo lāstu no

zemesl

Riebjas to redzēt ikvienam un sarunu uzsākt ar viņu.

Cilvēku iekšas šā pārtika bija un asinis melnās.

Redzēju pats, viņš ķermeņus divus no mūsējo vidus

Tvēra ar spēcīgo roku un, augšpēdu gulēdams alā,

«25 Šķaidīja viņus pret klinti, un asiņu šļakatas plūda

Pāri pār slieksni. Viņš, redzēju arī, to locekļus grauza;

Asinīm plūstot, starp zobiem vēl drebēja locekļi siltie;

Tomēr viņš saņēma sodu: to Ulikss vairs necieta ilgāk,

Aizmirsis nebija itaks šai kļūmīgā stāvoklī sevi.

«30 Kiklops, reiz pildījis vēderu pilnu un Ieskurbis krietni,

Nolieca galvu uz sāniem un garšļauku Izstiepās alā,

Asinis vēma pa miegam un gabalus gaļas, ar sārto

Tīrvīnu maisītus kopā. Mēs, pielūdzot varenos dievus,

Sadalām lomas it visi pēc lozes un draudzīgi tūdaļ

635 Metamies apkārt, ar ieroci asu tā milzīgo aci

Izduram; viena tik slēpās šā kiklopa drūmajā pierē,

Vairogam līdzīga bija vai Foiba Ap6Uona lāpai.

Tā, lūk, ar priecīgu prātu mēs atriebjam savējo ēnas.

Nelaimes vajātie, bēdziet, jel bēdziet un virvi no krasta

640 Atraujiet vaļāl

Tādu tur milžu kā Polilēms šis, kas dobajā alā

Iesprosto mīkstvilnas avis un izslauc to tesmeņus pilnos,

Simtiem vēl citu; it visur tie dzīvo šais līkajos krastos,

Riebīgā kiklopu cilts, un klejo pa augstajiem kalniem.

645 Trešoreiz mēnesim ragi nu pildās jau pilni ar gaismu,

Kamēr es dzīvību velku pa atstātām mežzvēru migām,

Mežiem un alām. Ik dienas es redzu no klintssalas savas

Kiklopus lielos un trīcu, ja dzirdu to soļus vai balsi;

Trūcīgās barības tiesu — gan ogas, gan kizila augļus —

650 Koki man dod; pat zāles un atrastas saknes es ēdu.

Paverot skatu visapkārt, es piepeši redzu šos kuģus

Nākam pret krastu. Turp nolēmu doties, lai būtu kas būdams.

Pietiek jau tā, ka vaļā reiz tieku no nekrietnās tautas.

Labāk šo dzīvību ņemiet un piespriediet nāvi kaut kādu!'

655 Tikko viņš beidza šos vārdus, te pēkšņi uz kalngala augsta

Ieraugām altganu pašu: lūk, Pollfēms sīklopu vidū

Vareno svaru ar pūlēm velk lejup pret zināmo krastu,

Briesmonis šausmīgs, jo riebīgs un milzīgs, kam laupīta

gaisma.

Apcirsta priede to virza uz priekšu un atbalsta soļus;

660 Mīkstvilnas aitas tam pulcējas apkārt — tās bija tam bēdās

Vienīgā laime un prieks.

Pienācis tuvu pie krasta un sasniedzis ūdeņus dziļos,

Asiņu straumi no izdurtās acs viņš skalo ar valgmi,

Zobus griezdams un vaidēdams skaļi; drīz aizvirzās milzis

665 Tālu no krasta, bet nesniedzas viļņi līdz augstajām gūžām.

Bailēs no turienes steidzamies tālāk, līdz lūdzēju ņemam,

Pelnījis bija viņš to, un klusītēm pārcērtam virves;

Liekušies tūdaļ pret irkļiem, mēs steidzamies vagas vilkt jūrā.

Sajutis mūs, viņš virzīja soļus pret dzirdēto troksni.

670 Nebija iespējas viņam mūs tālumā notvert ar roku,

Nebija arī tik spēka mūs panākt pa Jonijas viļņiem.

Iebrēcās klklops tik briesmīgā balsī, ka jūra un viļņi

Sāka jo spēcīgi drebēt, un satrūkās itāļu zeme

Tālu visapkārt, un ierēcās Etna no līkajām alām.

675 Kiklopu tauta pa tam no mežiem un augstajiem kalniem

Satraukta metas uz leju pret ostu un piepilda krastu.

Redzam mēs etniešu brāļus, kas, pašķiebjot naidīgu aci,

Veltīgi stājušies krastā un cēluši galvu pret zvaigznēm,

Drausmīgo kiklopu barul Ir zarainie ozoli tādi,

«80 Cipreses, čiekuru pilnās, kad, paceļot galotni augstu,

Stājušies lepni Jupitera mežos vai Diānas birzīs.Piepešas bailes mūs mudina steigties, lai būtu kas būdams,

Šķetināt virves un buras vērt vaļā pret vēlīgiem vējiem.

Ilclena vārdi šeit brīdina mūs; lai nevirzās kuģi

685 Tuvu gar Skillu un Haribdas straumi, kur abi šie ceļi

Nīcības slieksnim nav tālu. Mēs lēmām griezt atpakaļ

buras.

Bet te, lūk, atlaižas Borejs no šaurajiem Pelora vārtiem,

Tieši mums sūtīts. Pantāgijas grīvai, tās dabiskām klintīm

Pabraucam garām, vēl Megaras ostai un zemajai Tapsai.

«90 Klīstošā Uliksa biedrs Ahāimenīds rāda šos krastus,

Atpakaļ braukdams gar vietām, pa kurām reiz maldījies

apkārt.

Pretī Plēmirija ragam, jo bagātam ūdeņu straumēm,

Atrodas sala Sikānijas līcī. Ortigijas vārdā

Sauca to senči. Ir teika, ka Alfēja, Elidas upe,

«95 šurpu sev radusi ceļu zem jūras; pie ietekas tavas,

Ai, Aretūsa, šī upe jauc savus ar sikulu viļņiem.

Lielajiem dieviem tur upurus nesam, kā licis mums Anhīss,

Apbraucam auglīgo zemi, ko staignā Helora slaka;

Skaram šeit varenās šķautnes un Izcilās Pahīna klintis;

700 Pat Kamarīnu jau tālumā skatām, ko liktenis sargā,

Neļaujot mainīties viņai; drīz parādās druvas ap Gelu,

Gela drīz pati, kas guvusi vārdu no upes šīs straujās.

Akragānta jo stāvajā klintī no turienes rāda

Varenās sienas, kur audzēja kādreiz tā dedzīgus zirgus.

705 Selinunt, bagātā palmām, ar vējiem es atstāju tevi,

Skardams Lilibeja sēkļus un bīstamās zemūdens klintis!

Drepanas osta un piekraste drūmā no šejienes tūdaļ

Uzņēma mani. šeit, pārciešot jūrā daudz dažāda posta,

Zaudēju tēvu, ai, vai!, man rūpēs un grūtajos brīžos

7io Vienīgo mierinātāju. Šeit gurdu, tēv mīļo un labo,

Atstāj tu mani! Ai, velti tu glābts no dažādām likstām!

Nespēja paredzēt man šīs bēdas ne pareģis Helens,

Sludinot dažādas briesmas un šausmas, ne Kelaino ļaunā.

Tā man bij pēdējā liksta un mērķis ceļiem tik tāliem;

Braucot no šejienes, mani dievs atdzina jūsējo krastos.»

Vērīgi klausoties visiem, tā pārdzīvo Enejs vēl reizi

Dievību nolemtās gaitas un stāsta par grūtībām ceļā.

Pabeidzis stāstu, viņš apklusa šeit un devās uz dusu.

## Ceturtā grāmata

KARTĀGAS valdniecei, ilgi jau spēcīgā kaislībā sirgstot,

Krūtīs sirds sāpīgi smeldza un liesmoja slepenās ilgās.

Eneja tikums ik mirkli tai prātā, ik mirkli to satrauc

Eneja slava. Šā runa un skatiens jo dziļi tās sirdī

5 Iespiedies; kaisle vairs nedod tās locekļiem tīkamo mieru.

Atkal jau atausa diena, un Aurora spožajiem stariem

Zeltīja zemes un dzina no debesīm rasaino ēnu.

Dīdona mulsušu prātu tā sacīja mīļajai māsai:

«Māsa, ai, Anna, kāds nemiers šai naktī man mocīja sirdil

10 Kas ir šis brīnišķais svešnieks, kas Ieradies mūsējās mītnēs?

Kas tam par košumu sejā! Cik spēka tam plecos un rokās!

Nešaubos vairs — ir pamats šai domai — viņš cēlies no

dieviem!

Gļēvuma pilnas ir zemajiem sirdis! Kāds liktenis viņu

Mētājis apkārt! Ko stāstīja viņš par pārciestām cīņām!

15 ja man tik nebūtu prātā jau noteikts un negrozāms lēmums

Nekļūt vairs saistītai otrreiz pie cita ar laulības saitēm —

Pirmajā mīlā es vīlos, kad nāve man laupīja vīru, —

Un ja man nebūtu riebums pret laulības gultu un lāpām,

Tad varbūt arī šai vājībai vienai es padoties spētu.

20 Anna, es atzīstos tev, kopš brīža, kad liktenī ļaunā

Saļima Sihajs un brālis ar asinīm slacīja larus,

Vienīgais viņš man satrauca prātus un gurstošā sirdī

Iedvesa jūtas. Nu pamostas manī sen piemirstā liesma!

AI, kā es vēlētos tagad, lai atvērtos zeme zem manis

25 Un lai visvarenais tēvs ar zibeni notriektu mani

Bālajās Ereba ēnās, kur vara ir mūžīgai naktij,ļekām, Kauns, aizmirstu tevi un pārkāpju likumus tavus!

Viņu es mīlēju pirmo, un pirmais viņš aiznesa ari

Mīlu no manis. Lai pieder tā viņam, lai glabā to kapā!»

30 Teica tā viņa, un asaras straumēm tai lija uz krūtīm.

Anna tai pretī: «Ai, māsa, par gaismu man mīļāka esi!

Vai tad tu vēlies, lai skumjās un vienai tev jaunība aizrit,

Gluži bez atvasēm mīļām, bez tīkamām Venēras balvām?

Šķiet tev, ka pīšļiem vēl kapā un ēnām tas varētu rūpēt?

35 Labi! Tev, skumstot par vīru, nav spējuši valdzināt sirdi

Lībijas vīri, ne tirieši agrāk. Ir atraidīts Jarba,

Pārējie vadoņi visi, ko trlumfiem bagātā zeme

Āfrika baro. Vai spītēsi arī tu vēlamai mīlai?

Vai tad tev nenāk vairs prātā, kā zemē tu mīti patlaban?

40 Getūlu pilsētas šeit — nav liecama karā šī tauta —,

Numīdi niknie mūs ielenc un neviesmīlīgās Sirtes,

Slāpstošie tuksneši tur un novados plašos visapkārt

Barkaji īgnie. Vai minēt vēl karus, ko cēlusi Tira,

Draudus, ko izteicis brālis?

45 Dievišķās gādības dēļ un, liekas, pēc Jūimnas prāta

Trojiešu kuģi ar vēju uz šejieni raduši ceļu.

Kādu šeit pilsētu, māsa, tu redzēsi plaukstam un valsti,

Kļūdama tādam par sievu! Kad teikri mūs ieročiem

sargās,

Pacelsies pūniešu slava jo augstu un vairosies vara!

50 Mūžīgos lūdz, lai žēlīgi viņi! Nes ziedokļos balvas,

Vēlīga esi pret viesi, rod ieganstus aizkavēt viņu.

Kamēr vēl viesuļi jūrā un Orions lietainais trako,

Kamēr tiem bojāti kuģi un kamēr vēl vētraina debess!»

Anna šiem vārdiem tai aizdedza sirdi, kas ilgojās mīlas,

55 Cerību deva tās šaubām un nomāca kautrības jūtas.

Tūdaļ tās dodas uz tempļiem un zemīgl ziedokļu priekšā

Palīgu lūdzas, pēc paražas svētas kauj teicamas aitas

Cereral, likumu mātei, tad Foibam un tēvam Liajam,

Jūnonai tomēr vispirmai, kas saista ar laulības saitēm.

60 Dīdona, brīnišķi skaistā, ceļ upura trauku uz augšu,

Spožbaltai govij starp platajiem ragiem to svinīgi izlej

Vai arī mūžīgo priekšā pie treknajiem ziedokļiem dodas,

Upurē otrreiz šai dienā un pāršķeltiem upuru lopiem

Vērīgi apskata krūtis, lai vaicātu trīcošās iekšas.

65 Akli, ai, vai, ir pareģu prāti! Ko bezprātei palīdz

Atnestās veltes, ko tempļi? Bet liesma tās maigajā sirdī

Plosās joprojām, un slepenā brūce tai asiņo krūtīs.

Dīdona, likstām tik lemtā, deg kaislē, pa pilsētas ielām

Mulsumā satraukta klaiņo kā briežmāte, asmeņa tverta,

?o Tālu ko Krētsalas birzīs, tai ganībās nodabā klīstot,

Aizšāvis gans un atstājis sānos tai spārnoto dzelzi,

Nezinot pašam par to. Pa Diktēs mežiem un gravām

Traucas nu viņa, bet sānos vēl karājas nāvnese niedre.

Dīdona vadā sev Eneju līdzi pa pilsētas namiem,

75 Sīdonas spožumu rāda un uzcelto pilsētas daļu,

\ Mēģina valodu sākt, bet pusvārdā katrā jau stostās,

i Vakaram nākot, tā gādā jau atkal par viesībām greznām,

Bezprāte, prasa no jauna, lai stāsta par trojiešu cīņām,

Atkal kā piekalta nevērš vairs skatu no Eneja sejas. y

80 Vēlāk, kad abi jau šķirti, kad bālajam mēnesim gaisma

Vājāka kļūst un rietošās zvaigznes sauc ļaudis uz dusu,

Tukšajā pilī tā viena grimst skumjās, uz atstātās gultas

Bezspēkā ļimst, redz viņu un dzird, kaut klāt nav šeit viņa.

-J Citreiz Askāniju mazo, kas sejā tik līdzīgs ir tēvam,

85 Paņem sev klēpī, lai spēcīgo mīlu var remdēt uz mirkli.

Nevirzās augstāk jau iesāktie torņi, un jaunatnei netīk

Nodoties ieroču mākslai; ne ostas, ne drošākus vaļņus

Karam vairs neceļ neviens, stāv dīkā reiz iesāktie darbi —

Spītīgie cietokšņu mūri un celtnes, kas debesīs tiecas.

96 Tikko redz mīļā Jupitera sieva, ka postīgais neprāts

Pārņēmis viņu, ka gods vairs nav šķērslis tai ceļā uz

kaisli,

Saturna meita pie Venēras steidzas un saka šos vārdus:

«Tiešām gan brīnišķu slavu un uzvaru spožu jūs gūstat,

Tu un tavs puisēns, jo diža un atziņas cienīga vara,

95 Dievības divas ja sievieti vienu spēj pieveikt ar viltu!

Taču nav šaubu par to, tu bīsties no mūsējo sienām,

Diženās Kartāgas spožums ar aizdomām pilda tev sirdi.

Bet kāds šim naidam būs mērķis? Un kāpēc mums tagad

šīs cīņas?

Kāpēc gan labāk mums nedzīvot mierā, ar laulību nebeigt

100 Ķildas pavisam? Tev tagad ir viss, ko sirds vien tik vēlas:

Dīdona mīlot jau deg, tā spēcīgas kaislības varā.

Valdīsim kopīgi abas pār Kartāgas tautu, un abas

Līdzīgās tiesībās būsim! Lai iet tā pie frīģiešu vīra!

Tātad lai Kartāgas valsts tev pašai par labu krīt rokā!»

105 Viņai, jau nojaušot skaidri, ka pretējas domas tai prātā,

Lai tik uz Lībijas krastiem var novirzīt itāļu valsti,

Venēra saka tā pretī: «Kur būtu tāds nelga, kas sāktu

Apstrīdēt to? Kam būtu gan drosme ar tevi sākt ķildu?

Ja tik, kā saki, šis pasākums abām mums dotu ko labu.

i īo Neziņā esmu, ko liktenis lēmis, vai Jupiters vēlas

Tirlešiem pilsētu kopā ar trojiešu lzgātņiem dāvāt

Jeb vai ļaus sajaukties tautām un draudzības līgumu salīgt.

Sieva tu viņam, tā prātu ar lūgšanām izzināt drīksti.

Rīkojies, sekošu tev!» Tad valdniece Jūnona saka:

līs «Pūles šīs uzņemos es. Kā grūtības tagad, kas priekšā,

Varētu novērst ar sekmēm, tev, ievēro, teikšu to īsi!

Nabaga Dīdona rītu ar trojieti Eneju kopā

Medībās dosies uz mežu, kad austrumu pamalē agri

Pacelsies Titāns uz augšu un apgaismos zemi ar stariem;

120 Spēcīgam lietum un krusai no mākoņiem tumšiem pār

viņiem,

Kamēr vēl dzinēji pūlas un iežogo mežus ar tīkliem,

Nogāzties likšu un gaisu ar pērkonu satricināšu.

Izklīdīs medību biedri un paslēpsies tumšajā naktī.

Trojiešu vadonis nonāks ar Dīdonu tuvējā alā.

125 Arī es būšu tur klāt; ja nopietni nodomi tavi,

Laulībā saistīšu tos un došu to viņam par sievu.

Kāzas viņiem šeit būs!» Bez pretrunas Venēra viņai

Māja ar galvu, bet smaidīja sevī par atklāto viltu.

Aurora cēlās pa tam un atstāja bangaino jūru.

130 Ritā jau agri pa pilsētas vārtiem plūst jaunieši brašie;

Rokās tiem tīkli un cilpas, daudz iesmu ar asmeņiem

platiem,

Masīlu jātnieki traucas un modrīgie mednieku suņi.

Pūniešu dižie jau valdnieci savu, kas kavējās pilī,

Gaida pie sliekšņa; tur mirdzošā zeltā un purpurā spilgtā

135 Mīņājas zirgs, un, pavadas graužot, tam putojas mute.

Beidzot jau Dīdona nāk, liels pūlis to ielenc visapkārt,

Sīdonas hlamīdā tērpta ar raibu un izšūtu malu.

Bultumaks viņai ir zelta, ar zeltu ir matpīnes sietas,

Zeltkalta sprādze uz pleciem tur brīnišķās purpura drēbes.

140 Frīģiešu vīri jau piejāj pie viņas un kopā ar viņiem

Smaidīgais Jūls; pats Enejs, par visiem viskošākais sejā,

Dodas pie pārējiem biedriem un apvieno gājienus abus.

Itin kā Likijas ziemu un mierīgi plūstošo Ksantu

Atstāj Apollons Folbs un steidzas uz Dēlu, kur dzimis,

145 Atjaunot dziesmas un dejas; ap ziedokļiem augstiem tur dejo

Driopl, krētieši arī, agātirsi raibajām sejām.

Pāri pār Kintu viņš mierīgi soļo, ar vainagu maigu

Apsedz un grezno sev cirtainos matus, tais iepīdams zeltu,

Bultas žvadz viņam aiz pleciem: ne kūtrāk par viņu šeit gāja

150 Raženais Enejs, un brīnišķīgs daiļums tam atmirdz no sejas.

Pienāca viņi pie augstajiem kalniem un biezajiem mežiem;

Piepeši mežkazu bars, no šķautnainās klintaines lecot,

Metas uz leju, bet pretējā pusē pa vaļējiem laukiem

Aizsteidzas satrauktie brieži; tik putekļu mākoņi biezi

155 Mutuļiem ceļas aiz viņiem, kad kalnus tie bēgdami atstāj.

Askanijs mazais ar sparīgu zirgu pa ielejas vidu

Bērnišķā priekā gan vieniem, gan otriem drīz aizsteidzas

priekšā,

Sirsnīgi vēlas, lai nāktu no kalniem starp bailīgiem lopiem

Arī kāds kuilis viss putās vai lēktu kāds dzeltenais lauva.

160 Atskanot grāvieniem dobjiem, pēc brīža sāk debesis klāties

Mākoņiem tumšiem un lietus ar krusu no augšienes gāžas.

Tiriešu vīri visapkārt un trojiešu jaunatne visa,

Dardanīds, Venēras mazdēls, pa kalniem un gravām kur kurais

Izbailēs patverties meklē; no kalngaliem gāžas jau strauti;

165 Trojiešu vadonis nonāk ar Dīdonu tuvējā alā.

Zeme, no dieviem vlspirmā, un Jūnona, laulību sardze,

Zīmi no debesīm dod: lūk, ugunīs laistījās ēters,

Laulību liecinieks augstais, un kalngalos leloja nimfas.

Pirmā šī diena tai kļūmīga bija un cēlonis visām

»70 Pārējām bēdām. Vairs daļas nav viņai par baumām, par

godu;

Dīdona tagad vairs nevēlas domāt par slepeno mīlu;

To tā par laulību dēvē, ar vārdu šo slēpdama vainu.

Tūdaļ iet Fāma lt visur pa Lībijas pilsētām lielām,

Nekrietnā Fāma, kas veiklāka daudzkārt par ļaunumiem

visiem;

175 Strauji tā virzās uz priekšu, ar kustībām pieņemas spēkā,

Sākumā bailīga, maza, tad paceļas gaisā jo augstu,

Mierīgi staigā pa zemi un galvu slēpj mākoņu gubās.

Māmuļa Zeme, kā stāsta, pret mūžīgiem īgnumā kaistot,

Deva Enkēlādam viņu un Kojām par jaunāko māsu,

i»o Deva tai kājas it sevišķi veiklas un ātrākos spārnus.

Milzīga, šausmīga viņai Un, cik daudz tai ķermenī spalvu,

Tik daudz zem tām — to grūti pat ticēt — ir redzīgu acu,

Mēļu tikpat, tik skanīgu lūpu, tik vērīgu ausu.

Nakti tā laižas pa tumsu starp zemi un debesu jumu,

185 Švirkstinot spārnus, un saldajā miegā tā neaizver acu.

Dienu tā novēro visu, gan mājās, gan jumtgalē sēžot,

Gan arī augstajos torņos, un varenās pilsētas baida,

Izplatot visādus melus un viltu vai taisnību paužot.

Tagad tā gāja starp tautām ar dažāda satura baumām,

īso Priecīgi bijušo paužot, gan citu, kas nebija bijis:

Esot tur ieradies Enejs, kā dzīslās rit trojiešu asins;

Dīdona, skaistule košā, to tīkojot Iegūt par vīru;

Tagad, lūk, visu šo ziemu tie pavadot vienīgos priekos,

Aizmirstot valdības lietas un vergojot kaislībai zemai.

195 Riebīgā dieve it visur šīs valodas ļaudīm liek lūpās.

Steigšus Iegriežas viņa pa ceļam pie valdnieka Jarbas,

Aizdedz tam sirdi ar valodām šādām un vairo tā dusmas.

Bija šis Hammona dēls no laupītās Garamantīdas;

Zevam simt varenu tempļu viņš uzcēla plašajā valstī,

2ūo Arī simt ziedokļu krāšņu un veltīja ugunis modrās,

Dievību mūžīgās sardzes; tur upuru asinīs treknās

Pludoja zeme, tur sliekšņi arvien blj apvīti ziediem.

Nevaldot īgnumu sirdī un satraukts par ļaunajām tenkām,

Meties viņš, stāsta, pie ziedokļiem ceļos starp mūžīgo tēliem,

205 Pacēlis rokas uz augšu, Jupiteru sirsnīgi lūdzis:

«Jupiter, varenais dievs, kam dzīrēs Maurūsljas tauta

Tagad no atgultnēm raibām šo bakhisko upuri ziedo,

Vai tu to redzi? Vai tiešām, ai, tēv, kad zibeņus mētā,

Velti mēs drebam priekš tevis? Vai mākoņos zibšņi bez

mērķa

210 Mirstīgo prātus tik satrauc un dārdieni veltīgi atskan?

Sieviete tā, kas klīda šai zemē un pilsētu mazu

Uzcēla, pirkusi zemi, kam tīrumu piešķīrām krastā,

Tiesību likumus dot, nu atraida, spītībā degot,

Laulību mūsu un Eneju pieņem par valdnieku valstī.

215 Tagad šis Parlds — tik pusvīrl vien ir visā tā barā —,

Apsedzis zodu un pakausi valgo ar Līdljas mitru,

Ieguvis visu, kas bija mums laupīts, jo ziedokļos tavos

Dāvanas veltīgi nesam un veltīgi godājam tevi!»

Dēlu, tā lūgšanas raidot un rokas ap ziedokli vijot,

220 Dzirdēja varenais dievs un pēkšņi pret Dīdonas pili

Skatienu vērsa, pret pāri, kas aizmirsis tikumus krietnus.

Tāpēc pie sevis Merkūriju sauc un saka šos vārdus:

«Ej nu, mans dēls! Sauc zefīrus šurp un pacelies spārnos,

Dardanu vadonim tūdaļ, kas tiriešu Kartāgā tagad

225 Kavējas velti un pilsētas aizmirst, ko liktenis devis,

Saki un pavēli šo tam aiznes ar steidzīgiem vējiem!

Teicamā māte kādreiz ne tādu mums solīja viņu,

Neglāba arī jau tāpēc no grājiešu ieročiem divreiz,

Bet gan lai itāļu zemē, kur celsies reiz varenas tautas,

230 Plosoties kariem, viņš valda, lai Teikra dzimumu clldo

Turpina tālāk un pasauli visu ar likumiem aptver.

Ja jau patiesi šis uzdevums dižais tam neiededz sirdi

Un ja viņš nepieliek pūles sev sagādāt slavu uz mūžiem,

Vai tad nenovēl tēvs Askānijam romiešu mūrus?

235 Ko viņš vēl domā, ko cer? Kam kavējas naidnieku zemē?

Vai gan tam ausonu cilts, Lavīnijas druvas vairs nerūp?

Projām lai dodas! Tā lēmuši mēs, to paziņo viņam!»

Teica tā viņš. Pēc mirkļa jau tūdaļ šis varenā tēva

Pavēli pilda; vispirms pie kājām sien spārnotās kurpes,

240 Zelta, kas gaisā jo augstu uz spārniem vai pāri pār jūrām,

Pāri pār zemēm it ātri to aizrauj kā viesuļa vēji;

Zizli tver rokā pēc tam; ar to dvēseles bālās no Orka

Atpakaļ atsauc, bet citas ved projām uz Tartaru skumjo,

Miegu tas sūta vai atrauj un acis ar nāvi slēdz atkal;

245 Vējus viņš aizdzen ar to, caur vētrainiem mākoņiem traucas.

Laizdamies vēro jau kalngala smaili, redz nogāzes stāvās,

Atlantu dižo, kas debesu jumu ar pakausi balsta;

Mūžam ar mākoņiem tumšiem un mūžam ar šalcošām

priedēm

Viņam ir apjozta galva, ko pātago vētras un lietus.

25o Ietinies sniegā šis milzis līdz pleciem; no sirmgalvja zoda

Upes plūst strauji, un pinkainā bārda tam stingusi ledū.

Killēnes dievs šeit metās vispirms ar līdzīgiem spārniem

Lejup; no šejienes metās ar ķermeni visu pret jūru

Itin kā putns, kas garām gar krastiem un zivīgām klintīm

255 Lidinās apkārt un nolaižas zemu līdz ūdeņu virsmai:

Tieši tā lidoja viņš starp zemi un debesu jumu

Lībijas tuksnesim pretī un izlauzās cauri caur vējiem,

Majas dēls, Killēnes dievs, šurp nākdams no vectēva sava.

Tikko ar spārnotām kurpēm viņš pieskārās būdiņām

zemām,

260 Vaigu pret Eneju vērsa, kas cietokšņus cēla un mājām

Pamatus lika, un zobens tam mirgoja topāzos zaļos;

Piriešu purpurā sārtā pār platajiem varoņa pleciem

Laistījās ugunīs lena — to bagātā Dīdona deva,

Izauda viņam un izvilka cauri tai smalkvērptu zeltu.

2f>5 Pēkšņi tas uzbrūk tā viņam: «Vai dižajai Kartāgal tagad

Pamatus liec un, vergodams sievai, tu pilsētu krāšņu

Sācis šeit celt? Tu aizmirsis valsti un sūtību savu!

Mani no Olimpa gaišā pie tevis pats mūžīgo valdnieks

Sūta, kas zemi un debesis groza ar spēcīgu roku!

270 Pavēli dod viņš man aiznest šos vārdus ar steidzīgiem

vējiem.

Ko tu vēl domā, ko ceri? Kam kavējies Lībijas zemē?

Ja jau patiesi šis uzdevums dižais tev nejūsmo sirdi

Un ja tu nepieliec pūļu sev sagādāt slavu uz mūžiem,

Paver tad skatu pret atvasi jauno, lūk, cerību lolo

275 Mantinieks Jūls, kam itā)u valsti un romiešu zemi

Liktenis nolēmis iepriekš.» To sacījis, valodu pēkšņi

Pārtrauca Killēnes dievs un atstāja mirstīgā skatu,

Pazuda tālu no acīm un aizklīda dzidrajā gaisā.

Apmulsa izbailēs Enejs, kad redzēja pēkšņi tā tēlu,

280 Šausmās tam saslējās mati, balss piepeši aprāvās rīklē.

Tūdaļ viņš vēlas jau bēgt un atstāt šo tīkamo zemi,

Satraukts par mājienu cildo un dievību pavēli stingro.

Šausmas! Ko darīt? Ko Dīdonai teikt, kā tuvoties viņai,

Reibušai sirsnīgā mīlā? Kā sākumā ievadīt runu?

285 Liekas drīz viņam šis derīgs un labs, drīz atkal tas labāks,

Šaubās viņš traucas uz dažādām pusēm, vērš prātu uz visu.

Apsverot radušās šaubas, par labāku šķita šāds lēmums:

Mnesteju, Serestu drošo un Sergestu sauc viņš pie sevis,

Klusām lai sakārto kuģus, lai pulcina biedrus pie krasta,

290 Apgādā ieročus viņiem, šās rīcības cēloņus īstos

Noslēpj, cik var; pats tūdaļ pa tam, jo Dīdona krietnā

Nejūt vēl viltu un negaida irstam tik sirsnīgu mīlu,

Atradīs iespēju kādu un pārrunu mierīgā brīdī

Uzsāks ar viņu, lai kārtotu lietu vispareizā veidā.

295 Rīkojas visi jo ātri un pavēli pilda ar prieku.

Tomēr jau Dīdonas sirds — kas mīlošo maldināt

spētu? —

Noģida viltu un novērot sāka tā nākamās gaitas,

Šaubas tai rada pat drošais. Drīz bezprātei nekrietnā

Fāma

Atnesa vēsti, ka kārto jau kuģus un rīkojas ceļā.

300 Nevaldot sevi, tā plosās un klaiņo pa pilsētu visu,

īgnumā kaistot, kā tijāda straujā, kas ierauga nesam

Upuru traukus, dzird gaviles Bakham, kad trijgadu svētki

Skubina viņu un Kitairons naktī sauc orģiju dejās.

Beidzot nu pati pie Eneja dodas un saka šos vārdus:

305 «Arī tu cerējis esi, ka spēsi šo kaunpilno darbu,

Nodevēj, noslēpt no manis un klusītēm atstāt šo zemi?

Vai tad šeit nesaista tevi ne mīla, ne solījums, kādreiz

Dotais, ne Dīdona pati, kas bojā ies drausmīgā nāvē? «

Kāpēc tad, pastāvot ziemai, tu sarīko braukšanai kuģus?

3io Kāpēc, kad Akvilons plosās, tu steidzies jau doties pa Jūru,

Cietsirdi, ko? Ja nebūtu devies uz svešajām zemēm

Meklēt sev dzimteni jaunu, bet būtu vēl agrākā Troja,

Vai tad pa bangalno jūru ar kuģiem tu dotos uz Troju?

Bedz tu no mums? Tavas rokas, šo asaru vārdā es lūdzos

315 (Cita nekā man, nabadzei, pašai nav palicis pāri),

Mūsu laulības vārdā, kas tikko mūs vienoja kopā,

Ja man pret tevi ir bijis kāds nopelns, ja tomēr tev bija

Manī kas mī)š, tad žēlo tu mani, šo grimstošo namu,

Un, ja ir nozīme lūgt, tad atmet šīs bēgšanas domāsi

320 Tevis dē) Lībljas tautas un nomādu valdnieki visi

Ienīda mani, bij tirieši skarbi; es tevis dēļ arī

Zaudēju kaunu un godu un agrāko slavu, kas mani

Cēla līdz zvaigznēm. Kam atstāj tu mani, ai, svešniek,

lai mirstu?

Tagad tikai šis vārds man palicis pāri no vīra!

325 Kāpēc es kavējos velti? Vai tāpēc, lai brālis šos mūrus

Sagrautu drupās un getūlu Jarbam es gūstekne kļūtu?

Kaut jel no tevis vismaz man būtu jau atvase kāda,

Kamēr tu atstāj šo zemi! Kaut tagad jau pilī ap mani

Rotātos maziņais Enejs, kas tevi man atgādinātu!

330 Prātā tad nenāktu man, ka pamesta, apkrāpta esmu.»

Teica tā viņa; bet Enejs, Jupitera mājienu vadīts,

Novērsa skatu no viņas un apspieda rūpes sev sirdī.

Tomēr viņš saka tai īsi: «Es nopelnus tavus pret mani,

Minēt tos vari tu virknēm, ai, valdniece, nespēšu noliegt;

335 Nerimšos es nemūžam Elisu pieminēt sirdī,

Kamēr es esmu vēl dzīvs, gars kamēr šos locekļus vada.

īsi nu teikšu par lietu. Šo bēgšanu noslēpt pavisam,

Nedomā, necerēju, un nosvinēt kāzas ar tevi

Nebija prātā nekad — šurp nenācu nolūkā tādā.

340 Ja man tik liktenis atļāvis būtu pēc ieskatiem saviem

Iekārtot dzīvi un nospraust sev pašam pēc patikas mērķi,

Vairāk par pārējo visu es glabātu Troju un mīļos

Sentēvu pīšļus; tad stāvētu cildenas Priama pilis,

Uzceltu atkal no jauna es Pergamu salauztiem cīņās.

345 Grīnijas Apollons lika uz dižo Itāliju steigties,

Likijas orākuls lika man doties uz itāļu zemi.

Lūk, kur man mīla, kur tēvija mana! Ja Kartāgas mūri

Priecina tevi kā pūnieti šeit un Lībijas pilis,

Kāpēc tu pretojies tam, ka troji sev ausonu zemi

350 Gūtu? Mums liktenis arī liek dzimteni svešumā meklēt.

Mirušā Anhīsa tēls, kad vakaros tumsa kā segā

Mitrajās ēnās tin zemi, kad ugunīs iedegas zvaigznes,

Brīdina mani pa miegam, un baigs ir tā satrauktais

skatiens.

Askanijs mazais man pārmet par netaisno darbu: es viņam

355 Laupu Hespērijas valsti un likteņa nolemtās druvas.

Dievību vēstnesis arī — pats Jupiters sūtīja viņu —

Atnesa vēsti ar steidzīgiem vējiem — tik tiešām kā tagad

Abi mēs dzīvi. Pats mirdzošā gaismā es redzēju dievu

Ienākam mūros, pats dzirdēju skaidri tā balsi šīm ausīm.

360 Rimsties! Ar sūdzībām savām vairs nemoki mani un sevi!

Dodos nelabprāt uz itāļu zemi…»

Brīdi jau, kamēr viņš runā, tā īgnumā raugās pret viņu,

Vērsdama acis pa labi un kreisi; vēl klusējot, viņa

Lūkojas augumā visā un saka tad, iekalstot dusmās:

365 «Neesi dievietes dēls, un Dardans nav bijis tavs sencisl

Nelietis tu! No klintaines tevi ir dzemdējis Kaukāzs

Drausmīgais, hirkānu tīģeru mātes tev devušas pienu!

Kāpēc vēl izlikties man? Kam taupīties lielākām bēdām?

Sāpēja sirds tam par asarām manām? Vai pavēra skatu?

370 Vai tam kaut asara manis dēļ bira? Vai žēloja mīļo?

Kas man vēl ļaunāks var būt? To visu ar mierīgu prātu

Nepiedos viņam ne Satuma dēls, ne Jūnona dižā.

Nav nekur uzticamības! Šo nabagu, izmestu krastā,

Bezprāte, ņēmu pie sevis un dalīju varu ar viņu,

375 Izglābu cietušos kuģus un arī tā biedrus no nāves.

Fūrijas dedzina manll Lūk, Apollons, nākotnes paudējs,

Likijas orākuls arī! Lūk, Jupiters raidījis tagad

Dievišķu sūtni tam atnest šo drausmīgo vēsti ar vējiem!

Tātad par to tik mūžīgiem domas! Šīs rūpes ik brīdi380 Mūžīgos moka! Es neturu tevi un nebilstu pretī.

Projām uz ltā|u zemi! Jel meklē sev valsti pa viļņiem!

Tomēr es ceru, starp klintīm, ja iespēj to taisnīgie dievi,

Izpirksi pelnīto sodu un bieži vien Dīdonas vārdu

Veltīgi sauksi! Es neredzot visur ar melnajām lāpām

385 Vajāšu tevi; kad nāve man aukstā šķirs garu no miesas,

Būšu kā ēna tev klāt. Tu, nelieti, saņemsi sodu!

Dzirdēšu to, un vēstis šīs atnāks līdz pazemes ēnām.»

Sarunu pārtrauc tā spēji ar pēdējiem vārdiem, no gaismas

Sirdssāpēs vairās un pazūd it pēkšņi no Eneja acīm;

300 līgi viņš kavējas satraukts un daudz ko tai vēlas vēl sacīt.

Bet te jau valdniece sabrūk; to kalpones satver uz rokām,

Aiznes uz marmora pili un noliek uz paklājiem viņu.

Bijīgais Enejs pa tam, kaut vēlējās ciešanas smagās

Mierinot novelt no sirds un atvieglot labprāt tai sāpes,

395 Nopūties smagi, ar satrauktu sirdi par mīlu tik cēlu

Dievību pavēlei seko un dodas uz krastu pie kuģiem.

Bet tad jau trojieši ķeras pie darba un visur no krasta

Jūrā velk augstceltos kuģus. Peld viļņos jau darvotā stūre.

Zarainos airus tie atvelk no meža un ozola baļķus,

400 Tikko kā laistus, jo jāsteidzas projām.

Visur pa pilsētas ielām redz virzāmies steidzīgos trojus.

Tieši tā darbīgās skudras, sev gādājot barību ziemai,

Izlaupa labības kaudzi un graudus velk miteklī savā;

Ierinda melnā pa laukumu traucas un gūto caur zāli

405 Aizrauj pa celiņu šauru; gan cenšas tās labības graudus

Aizgrūst ar pleciem uz priekšu, gan mudināt gājiena rindas,

Pārmācot lēnākās gaitā; darbs veiksmīgi sokas šai takā.

Ko gan tu, Dīdona, juti, kad redzēji līdzīgu skatu?

Ai, kā tu nopūties skumji, kad krastmalu plašo no torņa

4io Redzēji mudžam visapkārt, kad bija it visur priekš acīm

Ostmala pilna ar kuģiem un dzirdēji gaviļu skaņas!

Cletsirdi Amor, ko mirstīgo sirdīm tu neliec tik darīt?

Alkal ar asarām iet un atkal pie lūgšanām ķerties

Piespiež tas viņu vēl beidzot, pat upurēt lepnumu mīlai,

415 Mēģināt visu, kas iespējams vēl, ja velti ir jāmirst.

«Anna, tu redzi visapkārt gar piekrasti steidzīgo gaitu!

Visi tie pulcējas kopā, un buras jau aicina vējus,

Jūrnieki priecīgu prātu jau stūres ar vainagiem apvij.

Ja jau es varēju noģist uz priekšu šīs smeldzīgās sāpes,

420 Varēšu, māsa, to pārciesti Bet, Anna, man, likstām tik

lemtai,

izpildi lūgumu vienul Tik vienīgi tevi šis viltnieks

Turēja vērtu, pat slepenās Jūtas tev uzticēt sāka;

Vienīgi zināji tu, kā piekļūt tam īstenā laikā.

Dodies pie naidnieka lepnā, ai, māsa, un lūgdamās saki:

425 Aulīdā kopā ar grājiem es nedevu zvēresta vārdu

Trojiešus iznīcināt vai kuģus pret Pergamu sūtīt,

Skārusi neesmu arī ne Anhīsa pīšļus, ne ēnu.

Kāpēc viņš lūgumiem maniem tik spītīgi noslēdzis ausis?

Kāpēc šī steiga? Lai nabaga mīļai dod pēdējo balvu —

430 Labāku braukšanas laiku lai gaida un vēlīgus vējus!

Nelūdzu vairs es bijušo mīlu, ko nodevis Enejs,

Negribu atraut no Latijas krāšņās un solītām zemēm;

Brīdi tik īsu es lūdzu, tik ārprātam mieru un laiku,

Kamēr mans liktenis mani, jau sagrauztu, iemācīs paciest!

435 Pakalpo, lūdzu, vēl pēdējo reizi! Jel pažēlo māsu!

Ja tu to spēsi, līdz nāvei tev bagāti atlīdzināšu!»

Dīdona lūdza tā viņu. šīs vaimanas nabaga māsa

Atkal un atkal liek viņam pie sirds, bet asaras nespēj

Grozīt tā sirdi; nav piekāpīgs viņš un nedzird ne vārda.

440 Likteņa vara! Dievs darījis kurlas tā vēlīgās ausis.

Ittn kā ozolu stipro ar gadsimtiem augušo stumbru

Ziemeļu vēji no Alpiem, tam uzbrūkot brāzieniem straujiem,

Sacenšas izraut no zemes ar saknēm; šņāc aurojot vētra,

Purina ozola galvu, un atlauztie zari klāj zemi;

445 Ozols vēl klintainē stāv; cik augstu tas galotni savu

Debesīs cēlis, tik dziļi ar saknēm pret Tartaru sniedzas:

Gluži tik uzstājīgi ar dažādiem lūgumiem velti

Varoni tirda, un cēlajā sirdī viņš pēkšņi jūt skumjas;

Negrozāms paliek tā prāts, bez sekmēm līst asaru straumes.

450 Nabaga Dīdona tagad, jau juzdama likteni savu,

Nāvi nu lūdz, un debesu jumu vairs netīk tai skatīt;

Lai tā jo ātrāk ved nodomu galā un šķiras no dzīves,

Redz viņa priekšā, kad ziedoja veltes uz vīraka liesmām, —

šausmas to stāstīt! — ka valgme šeit svētā it pēkšņi kļūst

melna,

455 Pārvēršas izlietais vīns par riebīgu asiņu peļķi.

Tomēr nevienam, pat māsai, par brīnumu neteica viņa.

Atradās pilī bez tam vēl pirmajam vīram par godu

Marmora templis, ko apkopa viņa ar bijību svētu,

Apvijot sienas ar audeklu baltu un zaļumu vītnēm.

460 Dzirdamas bija no šejienes balsis; tai likās, ka viņu

Sauktu tās vīrs, kad tumsība klājās pār zemi un laukiem;

Vientuļais ūpis, uz jumtgales meties, tai gaudoja bieži

Bēru dziesmu un raudīgā balsī to garumā stiepa.

Dīdonu baida bez tam vēl bijīgo pareģu stāsti,

465 Baismīgi brīdinot viņu, un miegā pats cietsirdis Enejs

Satraukto valdnieci vajā. Tai liekas ik mirkli, ka viņa

Itin kā pamesta viena, ka garākā ceļā patlaban

Dodas jau viņa, ka tlriešus meklē tā tuksnesī kādā.

Ārprāta mirklī tā Pentejs sev priekšā redz fūriju baru,

<70 Divkārša saule tam liekas un divkāršas rādās tam Tēbas;

Arī tā skatuvēs tēlotais Orests, ko fūrijas vajā,

Ieraugot māti ar degošu lāpu un melnajām čūskām,

Aizbēg no viņas, bet atriebes dīrās to gaida pie sliekšņa.

Izmisums pārņēma to, un, būdama ārprātam tuvu,

475 Nolēma mirt, sev noteicot laiku un izvēlot veidu;

Tuvojas viņa pie skumušās māsas un saka šos vārdus,

Nodomu paslēpj sev vaibstos, liek cerībai atmirdzēt pierē:

«Mīļā, man līdzeklis rokā — nu māsai tu novēli laimes —,

Kā lai sev atgūstu viņu jeb atraisos vaļā no mīlas!

480 pašā Okēāna malā un tuvu pie rietošās saules

Atrodas tālā etiopu zeme, kur diženais Atlants

Debesis groza uz pleca, kas greznota mirdzošām

zvaigznēm.

Dievi man ieteica pareģi kādu no masīlu tautas;

Atlanta meitām tā sargāja templi, bet drakonam pašam

485 Barību sniedza un ābeles zarus vēl glabāja svētos,

Slakot ar stīgaino medu un miegneses magones sulu.

Solās ar burvības vārdiem tā atņemt man domas par mīlu,

Kādas vien tīkas, bet ciešanās smagās likt mocīties citiem,

Apturēt ūdeni upēs un spīdekļus atpakaļ atgriezt.

490 Pazemes garus tā izsauc no zemes! Tu redzēsi maujam

Zemi zem kājām un dodamies ošus no kalnājiem lejup!

Mīļotā māsa, es zvēru, šeit pieminot dievus un tevi,

Tavu jo tīkamo galvu, pie burvībām neķeros labprāt!

Iekšējā pagalma vidū tu slēpu zem debesīm klajām

495 Uguni sakur! Tur ieročus visus, ko istabā savā

Nekrietnais kāris, tā tērpus it visus, pat laulības gultu,

Kurā es aizgāju bojā, met vlrsūl šā nelieša pēdas

Gribu es izdzēst pavisam, un pareģe arī tā lika.»

Teikusi klusēja viņa, un bālums tai pārklāja seju.

500 Tomēr vēl neaptver Anna, ka māsa ar upuriem jauniem

Vēlas tik noslēpt tai nāvi, un bezprātu nenojauš viņa,

Negaida vairāk par to, kas bijis pēc Sihaja nāves;

Tāpēc tā pavēli pilda.

Bet, kad jau milzīgais sārts no priedēm un ozolu šķilām

505 Iekšējā pagalma vidū zem debesīm paceļas augstu,

Valdniece apvij ar vītnēm un ciprešu tumšzaļiem zariem

Vietu visapkārt, liek virsū tam tērpus un atstāto šķēpu,

Arī tā attēlu gultā; kas notiksies, zina tik viņa.

Ziedokļi stāv tur visapkārt, un pareģe vaļējiem matiem

510 Vairākas reizes sauc dievus, sauc Erebu, Haosu plašo,

Trijveldu Hekates būti, trīs jaunavas Diānas sejas;

Izslaka ūdeni apkārt, tai it kā no Averna smeltu;

Arī vēl uzmeklē zāles, kas, atspīdot mēnesim, pļautas

Varkaltiem sirpjiem un pilnas ar melnu un indīgu pienu,

515 Meklē vēl gļotas uz tikko kā dzimuša kumeļa pieres,

Ķēvmātei atrauto tīksmi.

Pati ar miltiem un mazgātām rokām pie ziedokļiem dodas,

Vienu sev ataunot kāju un vaļīgi atraisot drēbes;

Lēmusi nāvei iet pretī, sauc dievus un zvaigznes, kas pazīst

520 Likteņu ceļus, lūdz varu, ja pastāv kur tāda, kas gādā

Taisnīgu atmaksu sirdīm, kas pretmīlu nesastop citos.

Iestājās nakts, un gurušie ļaudis jau baudīja visur

Tīkamo mieru virs zemes; bij rimuši bangainie viļņi,

Aizsnaudās meži, un slīdēja zvaigznes pa debesu jumu;

525 Klusēja lauki visapkārt; jau ganāmie pulki un putni,

Tie, kas ap ezeriem dzidriem, un tie, kas ap krūmājiem

bieziem

Slēpušies laukos, ar krēslu drīz iegrima dziļajā miegā,

[Aizmirsās rūpes, un izgaisa grūtums it visiem no krūtīm,]

Bet ne tik pūniete, nelaimes māktā. Ne mirkli vairs viņa

530 Nespēja gremdēties tīkamā miegā; ne acis, ne krūtis

Nepieņem nakti; tās nemiers vēl pieaug; te, mozdamās atkal,

Uzliesmo mīla no jauna, te spēcīgas dusmas to bango.

Negrozot nodomu savu, tā sacīja viņa sev pašai:

«Ko lai es daru patlaban? Vai meklēt man, apsmietai, atkal

535 Precniekus senos un nomādus lūgties, lai apprec tie mani?

Daudzreiz es atteicu viņiem, jo nebija cienīgi manisl

Jeb vai man sekot jau īlijas kuģiem un zemīgi teiRru

Pavēles pildīt? Vai tāpēc, ka kādreiz mans pabalsts

tos glābis,

Sajūt tie prieku un, atminot to, ir laipni pret mani?

540 Vai gan kāds lepnajos kuģos, ja vēlētos, mani, tik nīstu,

Gribētu pieņemt? Vai nespēji pazīt vēl, akluma sistā,

Lāomed6ntiešu vīrus, šo zvēresta lauzēju cilti?

Ko tad? Vai viena lai dodos es līksmajiem jūrniekiem

pakaļ?

Tiriešu barā lai metos ar savējiem visiem pret trojiem?

>45 Vai lai es tos, ko izrāvu ārā ar mokām no Tiras,

Atkal jau dzenu pa jūru un lieku plest buras pret vējiem?

Mirsti, kā pelni tu to, un ciešanas Izbeidz ar dunci!

Māsa, tu vainīga pirmā! Tu iegrūdi mani šais bēdās,

Paklausot asarām manām, un naidniekam nodevi rokās!

-50 Nebija nolemts man pavadīt dzīvi bez mīlas un vainas,

Līdzīgi zvēram, kļūt brīvai pavisam no ciešanām šādām!

Svinīgais solījums Sihaja pelniem jau nebija turēts!»

Žēlabas šādas no valdnieces krūtīm uz ārieni lauzās.

Enejs uz izcilā klāja, jau nolēmis atstāt šo krastu,

55 Dusēja saldi, jo bija viss gatavs, kā paraža prasa.

Piepeši dievišķais attēls, šurp atgriezies agrākā skatā,

Otrreiz tam parādās sapņos un it kā to brīdina atkal,

Gluži Merkūrljam līdzīgs — balss bija un seja kā viņam,

Cirtaini zeltsprogu mati un jaunekļa locekļi daiļi:

560 «Dievietes dēls, kā vari šai brīdī tik mierīgi dusēt?

Vai tad tu neredzi briesmas, kas stāsies pēc brīža ap tevi?

Neprātsl Vai nedzirdi tiešām tu vēlīgus zefīrus pūšam?

Viltības ļaunas un noziegums briesmīgs patlaban tai prātā;

Viņa jau lēmusi mirt, un spēcīgas dusmas to bango.

565 Kāpēc no šejienes nebēdz ar steigu, ja vari to darīt?

Redzēsi tūdaļ, kā pildīsies jūra ar kuģiem, kā lāpas

Uzliesmos baigi, kā tūdaļ ap piekrasti mutuļos liesmas,

Ja vēl tu kavēsies brīdi šais zemēs un sastapsi ausmu.

Celies un kavēties beidz, jo grozīgs ik brīdi un mainīgs

570 Sievietes prāts!» Tā teicis, viņš pazuda tumšajā naktī.

Varonis Enejs pa tam, par redzēto attēlu satraukts,

Piepeši trūkstas no miega un cītīgi skubina biedrus:

«Steidzīgi celieties, vīri, un ieņemiet vietu pie soliem!

Uzvelciet mudīgi buras! Dievs, sūtīts no ētera augstā,

575 Aicina steidzīgi bēgt un skubina vijīgās virves

Otrreiz jau atcirst no krasta. Tev sekojam, dievība svētā,

Lai tu ar būtu kas būdams, tev paklausām atkal ar prieku!

Stāvi mums klāt un esi mums žēlīgs! Liec vēlīgām

zvaigznēm

Debesīs spīdēt!» Tā teicis, viņš zobenu spožo no makstīm

580 Vilka ar sparu un nocirta saites ar izvilkto dzelzi.

Visos ir līdzīga rosme; tie traucas un ķer ko nu kurais;

Piekrasti atstāj jau viņi, un jūru sedz kuģi visapkārt;

Traukdamies steigā, tie jūru kuļ putās un vagas velk zilgmē.

Celdamās rītā it agri no Tītona dzeltenās gultas,

585 Raidīja Aurora atkal uz pasauli mirdzumu savu.

Bet, kad no sargtorņa augstā jau valdniece manīja austam

Pamalē gaismu un aizejam floti ar piepūstām burām,

Piekrasti arī un ostu bez airniekiem paliekam tukšu,

Sizdama trīsreiz un četrreiz ar plaukstu pa daiļajām krūtīm,

590 Raudama zeltsprogu matus, tā saka: «Ai, Jupiter, projām

Dodas jau viņš! Vai svešniekam atļauts būs apsmiet šo zemi?

Kāpēc no pilsētas visi ar šķēpiem tam nedzenas pakaļ?

Kāpēc no piekrastes kuģus jau neraisa vaļā ar skubu?

Skrieniet! Šurp steidzīgi liesmu! Pie ieročiem! Tūdaļ pie

irkļiem!

595 Ko es šeit saku? Kur esmu? Kāds bezprāts nu aptumšo tevi,

Dīdona, nelaimei lemtā? Nu nekrietnos darbus tu jūti!

Tobrīd bij domāt, kad varu tam devi! Lūk, līgums, lūk,

krietnums!

Esot viņš tas, lūk, kas ņēmis no dzimtenes penātus līdzi!

Viņš tas, kas ņēmis uz pleciem jau vecuma sagrauzto tēvu!

600 Kāpēc tam nespēju uzbrukt, to gabalos saplēst un jūrā

Izsvaidīt viļņos? Un kāpēc tā biedrus, tā dēlu ar dzelzi

Nespēju nodurt un neliku tēvam to dzīrēs uz galda?

Tiesa, kā beigtos šī cīņa, tik dieviem bij zināms … Lai bija!

Ko man vēl baidīties mirstot? Es lāpas uz nometni mestu,

605 Pildītu kuģus ar liesmām, bet trojiešus, tēvu un dēlu,

Aizrautu nāvē un aizietu bojā ar viņiem es pati.

Saule, kas redzi virs zemes ik darbu ar spožajiem stariem,

Arī vēl, Jūnona, tu, kas zini par visām šīm mokām,

Hekate, tu, ko cilvēki nakti uz krustcelēm piesauc,

>10 Fūrijas atriebējas un mirstošās Elisas dievi,

Skatiet to visu un ļaunumu sodiet ar pelnīto sodu!

Uzklausiet lūgšanas manas! Ja nokļūt līdz itāļu ostām

Nākas šai nekrietnai galvai un piestāt ar kuģi pie krasta,

Ja tā ir Jupiters lēmis, ja negrozāms Eneja mērķis,

Bis Lai tad viņš, nomocīts karā un cīņās ar drosmīgu tautu,

Padzīts no robežām savām un atrauts no mīļotā Jūla,

Palīgā aicina citus un savējo kropļotos līķus

Skata ar šausmām! Un arī, kad pakļāvies piespiestam

mieram,

Lai tas tur nebauda prieku par valsti un tīkamo gaismu!

>20 Lai viņš pirms laika jau kristu un netiktu apglabāts smiltīs!

Tāds ir mans lāsts! To lūdzos vēl nāvē, jau asinīm plūstot.

Tlriešu vīri, jūs nīstiet pēc tam, cik spējat, šā dēlu,

Visu tā cilti un Dīdonas pīšļiem šo upuri nesiet!

Draudzības saites un līgums lai nesaista mūžam šīs tautas!

25 Celsies no mūsējo kauliem pēc laika kāds atriebes nesējs,

Dardana pēctečus viņš ar dzelzi un uguni vajās,

Tagad vai vēlāk, vai arī pēc laika, kad radīsies spēki.

Krasti lai dodas pret krastiem, lai naidīgi viļņi pret viļņiem,

Šķēpi pret šķēpiem, tā vēlos! Lai paši un pēcteči cīnās!»

630 Teica tā viņa un nemieru sirdī vairs nespēja valdīt,

Cenzdamās pārtraukt jo ātrāk šo nīstamo dzīvi virs zemes,

īsi tad sacīja viņa tā Barkai, Sihaja auklei,

Savējo dzimtenē sen jau tā guldīja melnajos pelnos:

«Teici jel, mīļotā aukle, šurp aicini māsu man Annul

635 Saki, lai viņa sev miesu ar tekošu ūdeni slaka,

Dzīvniekus atved un visu, kas lzpirkumupuriem noteikts!

Šurp lai tā nāk! Liec svētīto saiti ap deniņiem pati!

Upuri pazemes Zevam, kas rīkots, kā paražas prasa,

Tagad es vēlētos nodot un ciešanām darīt reiz galu,

640 Beidzot likt uzliesmot sārtam ar Dardana pēcteču tēlu.»

Teica tā viņa, un sirmgalve steidzās, cik vecums tai ļāva.

Dīdona, trīcot un drebot aiz bailēm par nodomu baigo,

Grozīja acis, jau asiņu pilnas, un plankumi blāvi

Iesitās drebošos vaigos; tā bāla, jau nojaušot nāvi,

645 Laužas pār sliekšņiem uz iekšējām telpām, kā ārprāta lēkmē

Metas uz sakrautā sārta ar Dardana zobenu kallu,

Balvu, kas nebija dota, lai kalpotu viņai šai brīdī,

šeit tā, kad trojiešu drēbes un parasto atdusas vietu

Redzēja, kavējās domās, tad, asarām plūstot pār valgiem,

650 Piepeši nometās gultā un sacīja pēdējos vārdus:

«Tērpi jūs mīļie — tik kamēr to dievs un liktenis ļāva —,

Pieņemiet dvēseli manu un izglābiet mani no mokām!

Galā šī dzīve: ir nostaigāts ceļš, ko liktenis lēmis.

Tagad mans diženais tēls uz pazemi dosies pie ēnām.

655 Cēlu es pilsētu skaistu un redzēju arī tās sienas;

Atriebjot vīru, es paspēju sodīt man naidīgo brāli;

Laimīga būtu, pat laimīga ļoti, ja nebūtu tikai

Stājušies trojiešu kuģi nemūžam pie mūsējo krastieml»

Teica un saļima gultā uz sejas. «Bez atriebes mirsim!

660 Tomēr lai mirstam!» tā saka. «Tīk tomēr man doties

pie ēnāml

Lai vēl uz jūras šī uguns var trojietim pamielot acis,

Lai mana nāve tam seko kā nelaimes paudēja līdzi!»

Teica tā viņa, un tūdaļ pēc mirkļa jau kalpones vēro

Valdnieci ļimstam uz dzelzs, redz asinīm apšļākto dunci,

665 Asinīs mirkušās rokas. Sāk atskanēt vaimanas skaļas

Augstajās zālēs. Klīst baumas pa satraukto pilsētu apkārt.

Sieviešu brēkšana, vaidi un nopūtas smagas visapkārt

Namos skan baigi; dun debesis arī no vaimanām skaļām,

Itin kā sagrūtu drupās, kad pilsētā iebrucis naidnieks,

670 Kartāga visa vai senlaiku Tira, kad trakojot liesmas

Aizveļas mutuļos augstu pār dievu un cilvēku jumtiem.

Māsa ar šausmām to dzird un lzbīlī, trauksmīgi skrienot,

Vaigus sev skrāpē ar nagiem un dauzīt sāk krūtis ar dūrēm,

Metas uz priekšu caur pūli un, mirstošo saukdama, saka:

675 «Māsa, kāds nolūks tev bijis! Ar viltu tu nāci pie manis!

To tad man deva šis sārts, šīs ugunis, altāri visi!

Ko lai vispirms es, atstātā, sūdzu? Tu atstūmi māsu,

Iedama nāvē! Kaut saukusi būtu tu mani sev līdzi!

Sāpes tās pašas un stunda tā pati mūs paņemtu abas!

680 Pati es sakrāvu sārtu un piesaucu dzimtenes dievus

Skaļi, lai, ļimstot tev šeit, es, cietsirde, palieku viena!

Māsa, sev līdzi tu nonāvē mani un Sīdonas tēvus,

Tautu un pilsētu savu! Jel ļaujiet ar ūdeni skaidru

Apmazgāt brūces un uztvert no lūpām tās pēdējo elpu,

685 ja vēl tā dvašo!» To teicot, tā devās uz augšu pa kāpnēm,

Apkampa pusdzīvo māsu un piespieda viņu pie krūtīm,

Slaucīja asinis melnās ar drēbi un nopūtās smagi.

Mēģina viņa vēl pacelt jau stingstošās acis, bet tūdaļ

Saļimst bez spēka; plūst asinis straumēm vēl viņai no brūces.

690 Trīsreiz tā cēlās uz augšu, uz elkoņa balstoties sava,

Trīsreiz tā atpakaļ atslīga gultā un meklēja gaismu,

Virzot pret debesīm skatu, un nopūtās dziļi, to redzot.

Skumstot par ciešanām ilgām un mokpilno cīņu ar nāvi,

Sūtīja Jūnona dižā no Olimpa īridu lejup

695 Atraisīt dvēseli cīņā, tās saites ar locekļiem saraut.

Ne jau pēc likteņa prāta, ne pelnītā nāvē tā mira,

Bet gan pirms noteikta laika un uzbrūkot ārprātam pēkšņi,

Tāpēc vēl dzeltenos matus Prosērpina nespēja viņai

Atcirpt no galvas, lai varētu ziedot to pazemes Orkam.

700 Rasainā Irida tūdaļ ar dzelteniem spārniem pa gaisu

Laižas uz priekšu un, nesot pret sauli daudz dažādu krāsu,

Dīdonai stājas pie galvas, tā sakot: «Šo upuri nesu,

Izpildot pavēli, Dītam, no miesas šīs atraisu tevi.»

Teicot šos vārdus, tā atcirpa matus, un piepeši siltums

705 Izgaisa viņai no miesas, un dzīvība izklīda vējos.

## Piektā grāmata

ENEJS pa tam jau devās ar kuģiem pa vaļējo jūru

Droši uz priekšu un bangainos viļņus ar ziemeli šķēla,

Atpakaļ skatienu vērsdams pret mūriem, kur mirgoja spoži

Nabaga Ellsas sārts. Kas liesmu šo aizdedzinājis,

5 Apslēpts ir viņam; bet mokas par lielo un apsmieto mīlu,

Pārdomas smagās, ko sieviete spēj, kad ārprāts to valda,

Vedina telkriešu sirdis uz nojautām drūmām un baigām.

Bet, kad jau kuģi blj atklātā jūrā un nebija apkārt

Redzama zeme, it visur tik jūra, lt visur tik debess,

lū Pēkšņi tam tieši virs galvas zils mākonis savilkās kopā,

Atnesdams nakti un vētru, un tumsā nu sacēlās viļņi,

Palinūrs, manīgais stūmieks, tā saka no augstceltā klāja:

«Vai mumsl kam mākoņi tādi šeit stājušies debesu jumā?

Ko gan tu, Neptūn, mums gatavo tagad?» Viņš, teicis šos vārdus,

is Buras liek savilkt pie rājām un sēsties pie spēcīgiem Irkļiem,

Virzīt to dobumu slīpi pret vēju un atkal tā saka:

«Cēlslrdi Enej, ja Jupiters pats man galvojis būtu,

Nebūtu cerības man šai vētrā sniegt itāļu krastus!

Mainoties šķērsām un krustām, dūc vēji, no rietumiem tumšiem

20 Spēcīgi paceļas tie, gaiss pārklājas mākoņiem bieziem.

Cīnīties viesulim pretī un virzīties tālāk uz priekšu

Spēka mums trūkst. Lai sekojam visi nu likteņa varail

Dosimies turp, kur aicina tasi Nav tālu, man liekas,

Draudzīgā Ērika krasti, kur droša ir sikanu osta,

25 Ja tik es pareizi atceros agrāk jau vērotās zvaigznes.»

Bijīgais Enejs tam savukārt teica: «Jau vēroju ilgi,

Vēji tik tiešām tā vēlas, tu velti tiem darbojies pretī.

Novirzi buras uz sānieml Vai būtu man citur kur zeme

Tāda, tik mija, kur vēlētos stāties ar gurušiem kuģiem,

30 Nekā vēl tā, kur trojietis Akests sev dzimteni radis

Un kur man kapkalna klēpī lr glabāti Anhīsa pīšļi?»

Saka tā viņš un virzās pret ostu; tiem vēlīgi vēji

Buras pleš plaši, un aizsteidzas kuģi pa bangaino jūru;

Beidzot ar priecīgu prātu tie piebrauc pie zināmā krasta.

35 Tālu no kalngala augsta ar Izbrīnu ierauga Akests —

Baigs viņš starp metamiem šķēpiem un Lībijas lāčmātes ādā —

Pienākam draudzīgos kuģus un steidzas tiem pretī uz krastu;

Kļuvusi grūta no Krīnīsa upes, šo dzemdēja kādreiz

Trojiešu māte. Viņš, pieminot senčus, tiem kopējos agrāk,

<o Apsveic šeit atgriezušos, ar zemkopju labumiem labprāt

Pacienā viņus un stiprina gurdos ar draudzīgām balvām.

Tikko kā nākošā diena, kad pamalē atausa gaisma,

Aizdzina zvaigznes, no piekrastes visas uz sanāksmi biedrus

Sasauca Enejs un sacīja viņiem no pakalna augsta:

<5 «Trojieši dižie, kas cēlušies esat no augstajiem dievieml

Pilns jau ir pagājis gads no laika, kad, mēnešiem ritot,

Guldījām dievišķo tēvu, tā kaulus un mirstīgos pīšļus

Sikulu zemē, kad ziedokļus skumjos šeit svētījām viņam.

Diena jau klāt, ja nemaldos es, kas mūžam būs rūgta,

50 Mūžam man svinama būs — jūs, dievi, tā lēmuši paši.

Ja es šeit dzīvotu vēl kā trimdinieks getūlu smiltīs,

Pārsteigts Argčlīdas jūrā vai Mikēnu ielās, tad tomēr

Ziedotu veltes ik gadus, pēc paražas piemiņas dzīres

Svinētu dienā tai, dāvanām savām tad ziedokļus celtu.

55 Tagad mēs nejauši visi pie Anhīsa kauliem un pelniem,

Ne jau bez dievišķa prāta, bez dievišķas gribas, man liekas,

Esam šeit kopā, kad dzīti pa vējam šai draudzīgā ostā.

Tāpēc lai visi no sirds tam parādām pēdējo godu!

Lūgsim nu vējus! Bet turpmāk, kad uzcelsim pilsētas mūrus,

«0 Svētītos tempļos ik gadu šos upurus nesīšu tēvam.

Trojiešu pēctecis Akests ik kuģim, kas stājies pie krasta,

Vēršpāri dāvina balvai; uz mielastu penātus lūdziet,

Savējos paši un tos, ko godina zemes tēvs Akests.

Arī bez tam, kad devīto dienu no pamales Ausma

65 Izvedīs mirstīgiem augšup un pasauli apspīdēs stariem,

Teikriem paprlekšu es sacensties likšu ar ātrajiem kuģiem;

Bet, kam ir vieglākas kājas, kas droši var mēroties spēkiem

Un kas ir veikli ar metamo šķēpu vai spārnotām bultām

Jeb kam ir drosme iet cīņā ar dūrēm un savītām siksnām,

70 Šurp lai tie nāk un sagaida algu par nopelniem savieml

Pārējie vēlīgi esiet un vainagiem apvijiet galvul»

Teicis šos vārdus, viņš deniņus sedza ar māmuļas mirti.

Līdzīgi darīja Helims un Akests, jau pavecāks gados,

Askanijs mazais pēc tam, tad pārējā jaunatne visa.

75 Enejs nu devās no sapulces vietas ar tūkstošiem daudziem

Projām pie kapa, un ļaužu bars liels tam sekoja līdzi;

Tīrvīna kausus šeit divus lej zemē pēc paražas senas,

Divus ar pilnpienu svaigu un divus ar asinīm svētām.

Uzlicis sarkanus ziedus uz kapa, viņš bilda šos vārdus:

80 «Sveicināts esi, tēvs dižais! Šeit otrreiz jau sveicu jūs, tēva

Pelni, ai, dvēsele, ēna, ko nespēju paņemt sev līdzi!

Lemts nav ne itāļu zemi, ne likteņa nolemtās druvas

Meklēt ar tevi, ne ausonu Tibru, lai kāda tā būtu!»

Teica tā Enejs, un vijīgā čūska no kapenes dziļās

85 Septiņos līkumos liecās un septiņus līkumus meta,

Mierīgi vijās ap kapu un apkārt ap ziedokļiem līda;

Mugura bija tai tumšzilā rakstā, un spīdēja spoži

Dzeltenas zvīņas visapkārt, kā dardedze mākoņos tumšos

Tūkstošiem dažādu krāsu met pretī pret mirdzošo sauli,

so Brīnījās Enejs, to redzot. Tā, liekdamās līkumos garos,

Līda starp upuru bļodām un apkārt ap gludajiem kausiem,

Skardama ēdienus svētos, tad nekaitot ielīda atkal

Atpakaļ pakalnā dziļi un atstāja ziedokļus tukšos.

Iesākto upuri tēvam viņš turpina rīkot joprojām,

95 Šauboties prātā, vai bijis tas ģēnijs, kas pakalnā mitis,

Jeb vai to sūtījis tēvs; pēc paražas jērus kauj divus,

Cūku tikpat un divus vēl vēršus ar mugurām melnām,

Izlēja vīnu no kausiem, tad diženā Anhīsa garu

Sauca pie sevis un ēnas, ko Aheronts atlaiž uz zemi.

*00 Arī tā biedri, cik iespēja katrs, ar priecīgu prātu

Dāvanas nesa, uz ziedokļiem lika un nokāva vēršus; «

Daži pat rindā tur novieto katlus un, gūlušies zemē,

Rušina kvēlošas ogles zem iesmiem un cepina iekšas.

Atnāca gaidītā diena, un, atmirdzot pamalē gaismai,

105 Izveda devīto Ausmu Fāētonta steidzīgie zirgi.

Raženā Akesta vārds un slava šeit kaimiņos tuvos

Pievilka bariem, un jautrajā pulkā drīz sanāca )audls

Apskatīt Eneja vīrus, pa daļai uz sacīkstl arī.

Sanesa balvas vispirms un nolika vidū, lai visiem

no Skatāmas būtu: gan trijkājus svētos, gan vainagus zaļos,

Uzvaras guvējiem palmas, daudz ieroču, purpurā skaisti

Krāsotas drēbes, vēl talantu zelta un sudraba spožā;

Sacīkšu sākumu taure no vaļņa jau sludina visiem.

Četri vislabākie kuģi uz sacīkstl aizsteidzas pirmie,

115 Līdzīgi irkļiem jo smagiem, visveiklākie Eneja flotē.

Mnestejs ar spēcīgiem vīriem pa viļņiem ved «Valzivi» straujo,

Mnestejs, itālis vēlāk, kas Memmiju priekštecis bija;

Gija ar varenu spēku ved «Himairu», milzīgu kuģi,

Līdzīgu cietoksnim skatā; to trojiešu jaunekļi virza,

120 Sēdušies rindās pa trim, un paceļas Irkļi trīs rindās;

Raženais Sergests aiz viņa, tā vārdu nes Sergiju dzimta,

Izbrauc ar «Kentauru» dižo, bet Kloants ar zilgano «Sklllu»;

Romieti Kluentij, tev šis braucējs lr bijis tavs ciltstēvs.

Jūrā jo tālu ir klints, kas piekrastei, pārklātai putām,

*25 Atrodas pretī; tā dažreiz grimst viļņos, un bangas to dragā,

Veldamās pāri, kad ziemeļu vēji sedz mākoņiem zvaigznes;

Mierīgā laikā tā klusē, un pāri pār ūdeni rāmo

Paceļas sala, kur ūdeņu putniem ir tīkama goze.

Nolika varonis Enejs šeit jūrniekiem redzamu mērķi,

130 Ozola stumbru ar zaļajām lapām, no kurienes viņiem

Atpakaļ griezties, kur garajā ceļā tiem virzīties apkārt.

Vietu tiem nosaka kauliņš, un vadoņi paši uz klāja

Spoži no tālienes atmirdz gan zelta, gan purpurā greznā.

Pārējā jaunatne arī jau greznojas papeļu zariem,

<35 Atmirdz tai kamieši kailie, kas bagāti ziesti ar eļļu.

Nosēstas visi uz soliem, un izstieptām rokām pie irkļiem

Vērīgi gaida tie sākuma zīmi, bet drebošās sirdis

Uztraucas, sajūtot bailes un gaidot sev uzslavu kāri.

Tikko kā skanīgā taure dod zīmi, pēc mirkļa it visi

140 Traucas uz priekšu no vietas; skan braucēju saucieni skaļie

Tālu pa gaisu, un atvēztās rokas sāk jūru kult putās.

Visi nu taktī velk vagas, un jūra tur paveras vaļā,

Spēcīgi kulta ar irkļiem un šķelta ar trijzaru knābjiem.

Nē, ne tik steidzīgā gaitā uz divriču sacīksti metas

>45 Pajūgs pa lauku, kad izrāvies ārā no aizsprosta žoga,

Nē, ne ar viļņainiem grožiem tā pātago divriču vedējs

Palaistos zirgus, tā ķermeni neliec, lai spēcīgāk sistu.

Aplausus, gaviles skaļas un vēlīgu saucēju balsis

Atbalso mežs; šos saucienus tālāk veļ piekrastes kalni;

150 Tālu skan atbalss visapkārt, kad saucieni brāžas pret kalniem.

Aizsteidzas citiem pa priekšu un Izlaužas pirmais pa viļņiem

Trokšņaini apsveiktais Gija; pēc brīža to panāk jau Kloants,

Apgādāts labāk ar irkļiem, bet kuģis ar pārlieko svaru

Grūti ir virzāms uz priekšu, šiem seko gan «Valzivs», gan «Kentaurs»

155 Līdzīgā atstatumā un cenšas būt pirmajā vietā.

Dažreiz ir «Valzivs» jau priekšā, bet dažreiz tam pasteidzas garām

Milzīgais «Kentaurs», drīz pieri pie pieres tie abi jau blakus

Aizslīd uz priekšu, un garenais ķīlis dzen vagu pa jūru.

Tuvojās viņi jau klintij un sasniedza nolikto mērķi.

160 Uzvaru gūstošais Gija, pats pirmais starp bangainiem viļņiem,

Menoltam, stūrniekam savam, tā saka jo spēcīgā balsī:

«Kāpēc tik tālu man virzies pa labi? Uz šejieni griezies!

Turies pie krasta, kaut irkļi pat skartos pie klintīm pa kreisi!

Citiem ļauj vaļējo jūru!» Tā teica; no zemūdens klintīm

165 Nobīstas Menoits un novirza kuģi pret bangalno jūru.

«Kāpēc uz pretējo pusi? Jau atkali Griez, Menolt, pret klintīm!»

Gija vēl skaļāk sauc atpakaļ viņu, bet ierauga pēkšņi

Kloantu spiežamies virsū un virzāmies tuvāk pret krastu.

Nokļuvis piepeši vidū starp Giju un šalcošām klintīm,

170 Dodas viņš tālāk pa kreisi uz iekšu, bet priekšējam pēkšņi

Palaižas garām un, sasniedzis mērķi, brauc droši pa viļņiem.

Iedegās tobrīd šā jaunekļa kaulos jo smeldzīgas sāpes;

Netrūka arī tam asaru vaigos, un Menoitu gauso,

Aizmirsis savaldīt sevi un biedru dzīvību saudzēt,

175 Piepeši lejup gāž jūrā uz galvas no augstceltā klāja.

Pats viņš pēc tam nu stājas pie stūres, pats stūrnieka lomā

Drošina savējos vīrus un novirza kuģi pret krastu.

Pasmagais Menoits, jau pavecāks gados, kad uznira beidzot

Augšā no dzīles, vēl ūdenim pilot no mitrajām drēbēm,

i«ū Uzrāpās augšā uz šķautnēm un sēdās uz akmeņa sausa.

Zobojās teikri par viņu, kā vēlies un peldējis viļņos,

Smējās par to, kā ūdeni sājo spļauj ārā no mutes.

Abiem jums, Sergest un Mnestej, sirds iedegās cerībā jautrā —

Virsroku gūt par lēnīgo Giju, kaut pēdējie bijāt.

185 Pirmais no abiem šai vietā nāk Sergests un tuvojas klintij;

Tomēr ar visu šo kuģi viņš nebija pārējiem priekšā,

Tikai pa daļai, jo «Valzivs» pa da)ai to atspiež ar knābi.

Soļodams apkārt pa klāju starp drosmīgo jūrnieku rindām,

Mnestejs sāk mudināt vīrus: «Vēl sparīgāk piespiediet irkļus,

īso Drosmīgie Hektora draugi, ko pēdējos mirkļos no Trojas

Ņēmis par biedriem sev līdz! Jel parādiet visi to spēku,

Parādiet drosmi, ko getūlu sēkļos es vēroju jūsos,

Vētrainā Jonijas jūrā un bangalnos Malēja viļņos!

Negūt man godalgu pirmo! Tu nespēj vairs uzvarēt, Mnestej!

*95 Lai tas, ai, vai, šeit uzvaru gūst, kam, Neptūn, to devil

Pēdējiem pienākt ir kauns! Jūs, pilsoņi, aizstāviet godu!

Novērsiet negodu šo!» Ar lielāku dedzību viņi

Pieplok pie airiem. Sit spēcīgi irkļi, dreb varkaltā stūre;

Jūra bēg projām zem tiem; gurst locekļi, elpas trūkst visiem,

200 Rīkle tiem kļuvusi sausa, un straumēm plūst sviedri pār vaigiem.

Drīzi vien gadījums pats tiem dāvāja kāroto godu.

Bangojot īgnumam sirdī, griež stūri jau Sergests pie klintīm,

Virzienu ietur pa kreisi un pienāk pie spraugas jo šauras,

Bet te — ai, liksta! — viņš piepeši uzskrien uz zemūdens šķautnēm.

205 Brakšķēja šķautnainās radzes, un gabalos asajos rifos

Salūza atvēztie irkļi, un atsities nosvērās priekšgals.

Saslienas vīri no vietas un kavējas, kliegdami skaļi;

Ķekšus ar apkaltiem galiem un mietus ar asmeņiem asiem

Tvarsta it visi un salauztos irkļus vāc atvarā dziļā.

210 Jūsmo nu Mnestejs, jo skubina viņu jau iegūtās sekmes,

Strauji ar steidzīgu airnieku baru un vēlīgiem vējiem

Metas viņš projām uz jūru un aizslīd pa atvērtiem viļņiem.

Itin kā dūja, kas radusi mītni un vijusi ligzdu

Caurumiem robotā klintī, kad, piepeši traucēta alā,

215 Aizlido projām pa laukiem un, sasitot spārnus ar troksni,

Nobailī perēkli atstāj, tad, ieslīdot mierīgā gaisā,

Ceļo pa dzidrajiem takiem, pat spārnus vairs neverot vajā:

Tieši tā Mnestejs, tā «Valzivs» ar steigu pa tālajiem vi)ņiem

Traucas uz priekšu, tā vēzieni straujie to steidzina projām.

220 Pirmais viņš Sergestam aizsteidzas garām, kas pūlējās ļoti

Tuvu pie izcilās klints un smilšainos sēkļos, sev velti

Palīgā saukdams, vēl cenzdamies Irties ar salauztiem irkļiem.

Giju viņš panāk pēc tam un milzīgo «Himairas» celtni;

Visiem tā iepakaļ paliek, jo stūrnieks tai bija jau laupīts.

225 Vienīgi Kloants vēl palicis pāri, jau tuvu pie mērķa;

Cenzdamies nokļūt pie tā, viņš pieliek vēl pēdējos spēkus.

Saucieni skaļi nu pieņemas divkārt, un vīru, kas seko,

Skubina vēlīgiem vārdiem; gaiss pildās ar gaviļu skaņām.

Dusmojas šie nu par to, ka iegūto slavu un godu

230 Nevarēs paturēt sev; tie slavai grib dzīvību atdot.

Veiksme tos padara lepnus: ir sekmes, ja ticība sekmēm.

Abi varbūt tie iegūtu balvas, kad pienāktu reizē,

Nebūtu, lūgdamies skaļi un izstiepdams rokas pret jūru,

Mūžīgos piesaucis Kloants un svinīgi solījis balvas:

235 «Dievi, kas valdāt pār jūrām, šīs jūras ir jūsu, kur braucul

Jums es ar priecīgu prātu šai piekrastē spožbaltu vērsi

Vedīšu ziedokļu priekšā, ja ļaujat, ko vēlos, un iekšas

Metīšu sāļainos viļņos, un izliešu dzirkstošo vīnu!»

Teica tā viņš, un dzirdēja arī tā balsi zem viļņiem

240 Forka un nēreidu koris, un jaunā Pan6pēja arī.

Tūdaļ ar spēcīgo roku šo kuģi pats sirmgalvis Portūns

Grūda uz priekšu; tas ātrāk par Notu un spārnoto bultu

Devās pret krastu un paslēpās pēkšņi tur dziļajā ostā.

Anhīsīds Enejs, kā radis, uz sapulci aicina visus,

245 Ziņo ar saucēju skaļi, ka Kloants ir uzvaru guvis,

Vainago varoņa galvu ar zaļajām laurkoka lapām;

Arī viņš izraudzīt atļauj ik kuģim par balvu trīs vēršus,

Vīnu nest līdzi un beidzot vēl sudraba talantu lielu,

Vadoņiem visiem bez tam liek parādīt sevišķu godu: «

250 Pirmajam — hlamīdu spožu, kas šūta ar mirdzošu zeltu.

Divkāršs Melibojas purpurs tai aizvijās līkumu ločiem.

Ieausts tai bija vēl ķēnišķais zēns, kas mežainā Idā

Nokausē steidzīgos briežus, tos dzīdams ar metamo šķēpu,

Dedzīgs un aizelsies skrienot; to, mezdamies lejup no īdas,

255 Aizrauj ar līkajiem nagiem Jupitera ieroču nesējs.

Gados jau vecākie sargi pret zvaigžņoto debesu spraišļiem

Velti stiepj rokas, un riešana ska)a skan gaisā visapkārt.

Bet, kas ar vīrišķu spēku sev ieguva vietu pēc viņa,

Vieglinās bruņas, no gredzeniem sīkiem un trīskārša zelta

260 Prasmīgi pītas, — Dēm61ejam pats tās novilka kādreiz,

Uzvaru gūdams pie īlijas augstās Sim6entas krastos, —

Dāvina tam par tīkamu rotu un aizsargu cīņās.

Fēgejs un Sagarls, kalpi, daudzgredzenu bruņas ar pūlēm

Nesa, uz kamiešiem balstot; bet kādreiz, šais krūšbruņās tērpies,

265 Dēmolejs bēgošos trojus ar divričiem dzina pa lauku.

Godalgai trešai viņš izsniedz pēc tam divas bļodas no vara,

Krūkas jo spožas, no sudraba lietas, ar Izciliem tēliem.

Visi jau, guvuši balvas un lepni par bagāto algu,

Gāja, sev apvijot galvu ar lapām un purpura saitēm,

270 Bet te, no bīstamām klintīm ar pūlēm tik atrāvies vaļā,

Zaudējis irk)us un kreisajā pusē pat veselu rindu.

Piedzina Sergests šai brīdī pie krastmalas apsmieto kuģi.

Bieži vien čūska ir tāda, kas lielceļa nogāzes malā

Pārsteigta pēkšņi, ko pārbraucis rats vai ar akmeni smagu

275 Ceļinieks saplosījis un pusdzīvu pametis guļam;

Velti tā mēģina bēgt, vij ķermeni līkumos lielos,

Tomēr vēl īgnumā spītē, ar dedzīgu skatienu kaklu

Šņākdama paceļ uz augšu, bet kroplā ķermeņa daļa

Neļauj vairs saliekties lokos un sevi uz līkumiem balstīt:

280 Līdzīgi vilkās šis kuģis ar dragātiem irkļiem, bet tomēr,

Pacēlis buras, tas iegāja ostā ar pilnajām burām.

Sergestu apbalvo Enejs tāpat ar solītām veltēm

Priekā par to, ka kuģis ir glābts un atpakaļ biedri:

Dabū viņš verdzeni kādu, Jo manīgu Mlnervas darbos,

285 Foloju, krētiešu sievu, un dvīņi tai bija pie krūtīm.

Bet, kad jau raženais Enejs šeit jūrnieku sacīkstes beidza,

Devās viņš tālāk uz zālainu lauku, ko meži un kalni

Ieslēdza līkumu ločiem, kur plašākas ielejas vidū

Atradās teātra laukums; turp vairāku tūkstošu vidū

290 Varonis gāja un ieņēma vietu uz tribīnes augstas.

Visus viņš aicina šurp, kas, juzdamies skriešanā veikli.

Sacensties vēlas, tiem apsola balvas un godalgas izliek.

Laukumā pulcējas teikri un slkānu vīri starp viņiem,

Eirials pirmais ar Nīsu.

295 Tīkamu augumu Eirials bija un ziedošos gados;

Nešķirams draugs šim jauneklim Nīss; tiem sekoja tūdaļ

Ķēnišķā atvase Diors, no diženās Priama dzimtas,

Salijs un Patrons pēc tam: kāds akarnāns bija šis cilvēks,

Arkādu asiņu otrs, no Tegejas pilsētas nācis.

300 Helims pēc tam un Panops pēc viņa, trinākriešl abi,

Mežus tie pazina labi un vadīja Akestu sirmo;

Arī vēl vairāki citi, ko tumsībā slēpusi slava.

Nostājies vidū starp tiem, tā atkal jau sacīja Enejs:

«Paturiet sirdī šos vārdus un uzklausiet priecīgu prātul

305 Neaizies projām neviens man no visa šā skaita bez balvasl

Knosiešu šķēpus es došu jums divus, tie tērauda gluda,

Cirvi ar asmeņiem diviem, kas izrotāts sudraba ciļņiem;

Visiem tās kopējās balvas. Trīs pirmie ar labākām sekmēm

Godalgas gūs, un olīva bālā tiem vīsies ap galvu.

3io Kas būs šais sacīkstēs pirmais, gūs falerām rotātu zirgul

Bultmaks ar trāķiešu bultām, amāzoņu rota, būs otram,

Siksna ar zeltītu svītru tai apvijas plaši visapkārt,

Sprādze ar ovālu gemmu jo cieši tās galus žņaudz kopā.

Trešais, lai aizietu priecīgs, šo arģiešu ķiveri guvis!»

315 Tikko viņš beidza, šie ieņem jau vietas un, signālu dzirdot,

Piepeši traucas pa skrejceļu projām un izeju atstāj

Līdzīgi viesulim straujam; uz mērķi tie tūdaļ vērš skatu.

Aizsteidzas pirmais un izlaužas tālu it visiem pa priekšu

Raženais Nīss, vēl ātrāk par vētru un zibeņa spārniem.

320 Otrais aiz viņa, bet tomēr jo tālu tam palikdams pakaļ,

Aizlaižas Salijs; tik trešais pēc viņa, jo izskrēja vēlāk,

Eirials bija.

Heiims Eiriaiam seko, bet tūdaļ jau tieši aiz viņa,

Dzīdamies paka) pa pēdām, lūk, Diors tam uzgrūžas virsū,

325 Skardamies pleciem; ja būtu vēl vairāk šeit telpas starp viņiem,

Pirmais viņš būtu un atstātu šaubās šeit Helima sekmes.

Skrējiena pēdējā posmā gandrīz jau pie mērķa jo gurdi

Tuvojās viņi; te piepeši slidenā asiņu pe|ķē

Paklūp, par nelaimi, Nīss: tur nejauši, vērsēnus kaujot,

330 Asinis izlija zemē un notriepa mauriņu zaļo.

Šeit viņš jau gaviļu priekā, gandrīz jau ar uzvaru drošu

Nespēja klūpošai kājai rast balstu uz zemes, bet gāzās

Garšļauku tieši uz netīriem mēsliem un asinīs svētās.

Neaizmirst tomēr Eirialu viņš, bet domā par draugu:

335 Celdamies augšā no slidenās vietas, pret Saliju stājas;

Arī šis atmuguriski nu ievēlās dziļajās smiltīs.

Eirials izvirzās priekšā un, uzvaru guvis no drauga,

Pirmais nonāk pie mērķa, un gaviles pavada viņu;

Pienāca Helims pēc tam, bet Diors tik trešais gūst palmu.

340 Vērsdamies tūdaļ pret laukumu plašo, kur priekšējās rindās

Sēdēja vecajie dižie, jo skaļi brēc Salijs tiem ausīs,

Prasīdams atpakaļ dot ar viltību laupīto godu.

Vēlība tomēr Eirialu sargā un asaras maigās,

Tikumi arī, kas augumā košā daudz mīļāki liekas.

345 Atbalsta viņu vēl tas, ka spēcīgā balsī sauc Diors,

Arī viņš tīkojis palmas, bet velti pie pēdējām balvām

Nācis, ja Salijam tagad tiks piešķirta godalga pirmā.

Teica tad varonis Enejs: «Jums, jaunekļi, paliek joprojām

Visas šīs balvasl To kārtību grozīt nav atļauts nevienam.

350 Nožēlot nākas man to, ka draugs mans ir kritis bez vainas.»

Teica un Salijam tūdaļ viņš getūlu lauvādu sniedza,

Sevišķi lielu, ar pinkainām krēpēm un zeltītiem nagiem.

Saka tam Nīss: «Ja godalga tāda ir veiktajam vīram

Un tev vēl klūpošā žēl, ko tagad par tīkamu balvu

355 Pasniegsi Nīsam? Es vainagu pirmo par nopelniem gūtu,

Nebūtu parāvis mani un Saliju liktenis ļaunais!»

Teicis šos vārdus, viņš rādīja seju un locekļus savus,

Notrieptus mitrajos mēslos. Tam laipnīgi smaidīja Enejs.

Vairogu vēlēja nest, Didlmāona brīnišķo darbu,

360 Grāji to atrāva reiz no Neptūna svētajām durvīm.

Brašajam jauneklim tūdaļ viņš sniedza šo brīnišķo balvu.

Skriešana beigusies bija, un izsniegtas arī jau balvas.

«Tagad lai Ierodas tie, kam vīrišķa drosme ir krūtīs,

Spēka papilnam, lai apvītās plaukstas tie paceļ uz augšu!»

365 Teica tā viņš un divkāršas balvas šai sacīkstei lika:

Uzvaras guvējam vērsi ar zeltītiem ragiem un saitēm,

Šķēpu un ķiveri spožu, to mierinot, veiktajam vīram.

Tūdaļ pēc mirkļa uz priekšu ar spēcīgo stāvu nāk Darēts,

Pacēlis galvu uz augšu, un vīri to apsveic ar prieku,

370 Viņš tikai vienīgais mēdza ar Paridu mēroties spēkiem;

Reiz viņš pie kapkalna augstā, kur atdusas diženais Hektors,

Milzīgā auguma Būtu, ik sacīkstē uzvarētāju —

Teicās tas nācis no bebriku cilts un Arnika zemes —

Notrieca zemē, un dzeltenās smiltīs tas Izstiepās mirdams.

375 Pirmais šis Darēts ceļ vareno galvu, lai iesāktu cīņu,

Parāda spēcīgos plecus un pārmaiņus vicina dūres,

Stiepdams tās tālu uz priekšu un dalīdams sitienus gaisam.

Pretinieks vajadzīgs viņam; nevienam nav sanāksmē drosmes

Iziet šim pretī uz cīņu un apbruņot plaukstas ar siksnām.

360 Tāpēc viņš domā, ka atsakās visi no uzvaras palmas;

Pienācis Enejam tuvu pie kājām, viņš nekavējoties

Satvēra vērsi ar roku aiz raga un teica šos vārdus:

«Dievietes dēls, ja drosmes nevienam nav iznākt uz cīņu,

Kāpēc lai stāvu vēl es? Cik ilgi šeit aizturēs mani?

385 Atļauj man aizvest šo balvu!» Tam Dardana pēcteči visi

Piekrita saucieniem skaļiem un lika dot solīto viņam.

Tobrīd ar nopietniem vārdiem tā Entellam aizrāda Akests,

Sēdēdams blakus ar viņu uz zaļganā mauriņa pēļa:

«Entell, tu veltīgi bijis reiz slaveno varoņu vidū,

390 Vai tu ar mierīgu prātu bez cīņas šīs Izcilās balvas

Ļausi tam aizvest? Kur tagad mums dievišķais skolotājs Ēriks?

Vai tu to slavējis velti? Kur tagad Trinākrijas slava,

Uzvarās iegūtās bruņas, kas piepilda mitekļus tavus?»

Saka šis pretī: «Nav uzslavas kāre, nav tieksme uz slavu

395 Baiļu dēļ zudusi mani, bet asinis vecumā gausā

Vēsākas kļuvušas man un spēki sāk ķermenī Izsīkt.

Ja jau man būtu, kā bija reiz agrāk, vēl jaunības spēki,

Tādi kā pārgalvim šim, kas padara pašlepnu viņu,

Tad gan tik godalgas, vērša dēļ vien es nebūtu tagad

«00 Stājies uz cīņu, jo nerūp man balvas.» Tā teicis, viņš tūdaļ

Sacīkšu laukumā met divi varenas cīkstoņa siksnas,

Sevišķi smagas. Tās dedzīgais Ēriks, uz sacīkstēm iedams,

Sēja ap dūrēm, kad aplika stilbus ar vēršādu cietu.

Izbrīnā pamirst sirds visiem: tur septiņu dižāku vēršu

«05 Muguras stinga, jo biezas, ar iešūtu svinu un dzelzi.

Vairāk par visiem pats Darēts ir pārsteigts un atpakaļ vairās.

Cēlsirdls Anhīsīds Enejs nu lielo smagumu svārsta,

Milzīgo savīto siksnu gan turpu, gan atpakaļ grozot.

Sirmgalvim tūdaļ no sirds tā atkal jau plūda šie vārdi:

4io «Ko tad, ja kāds šeit no jums pats Herkula ieročus smagos

Redzējis būtu un sacīkstl drūmo šai piekrastes malā!

Ēriks, tavs brālis, kādreiz, tais tērpies, uz sacīkstēm gāja

(Asiņu traipus un smadzeņu pēdas tu vari vēl skatīt),

Devās ar tām pret Alkīdu dižo; šais pieradis biju,

415 Kamēr vēl asins man dāvāja spēku un skaudīgais vecums

Nebija deniņos abos man kaisījis sirmuma sarmu.

Bet, ja nu trojietis Darēts šos vīstokļus noraidīt vēlas,

Ja tā grib Enejs un Akests to atzīst, kas skubina mani,

Cīņu tad Izlīdzināsim! Es atmetu Ērika ādas,

420 Nebīsties vairs! Met projām tu arī šīs trojiešu siksnas!»

Teicis šos vārdus, viņš divkāršās drēbes sev meta no

pleciem,

Spēcīgo augumu, kaulus un varenos muskuļus rokās

Atsedza kailus un nostājās smiltīs kā milzis jo varens.

Raženais Anhīsīds Enejs nu Iznesa vienādas siksnas,

425 Apvija cīkstoņiem abiem ar līdzīgiem ieročiem dūres.

Pacēlās viņi uz kājpirkstiem tūdaļ un saslējās pretī;

Abi bez bailēm nu svaidīja rokas pa gaisu uz augšu.

Atpakaļ galvu tie virza jo augstu, no sitieniem vairot,

Piepeši rokas jau sasit pret rokām un aicina cīņā.

430 Veiklas šim kustībās kājas un jaunības svaiguma pilnas,

Augums tam varens un muskuļi stingri, bet ceļi jau gausie

Grīļojas drebot, trūkst elpas, kad pakustas locekļi smagie.

Vīri sitienus daudzus nu veltīgi dala viens otram,

Triecieni simtiem krīt dobajos sānos, un spēcīgās krūtis

435 Nodun tiem dobji, it bieži gar ausīm, gar deniņiem nožmīkst

Bruņotā dūre, un skaļi brakšķ žokļi pēc zvēliena skarba.

Apstājas pasmagais Entells un nekustas tālāk no vietas,

Tikai ar vērīgu skatu no sitieniem ķermeni vaira,

šis, it kā pilsētai augstai kāds dažādām mašīnām uzbrūk

440 Jeb ar kā ienaidnieks cietoksni kalnos ar ieročiem aplenc,

Pieeju meklē gan šeit, gan tur un ar vērīgu skatu

Apkārtni pētī, lai triecienos straujos to gūtu, bet velti.

Piepeši saslējās Entells un izstiepa roku tam pretī

Gaisā jo augstu; šis paredz, ka sitiens pa pakausi gaidāms,

445 Pagriežas strauji uz sāniem un manīgi ķermeni vaira.

Velti tik spēkus šeit izšķieda Entells pret vēju, pats pēkšņi

Nogāzās augumā visā ar ķermeni smago uz zemes.

Dažreiz tā augstajā Idā vai arī Erimanta kalnos

Zarainā priede krīt lejup, kad gāzta ar cirvjiem no saknēm.

450 Satraukti pieceļas teikrl, Trinākrijas jaunieši ari.

Troksnis līdz debesīm ceļas; pats pirmais tur piesteidzas Akests,

Līdz juzdams draugam, kas vienādos gados, un paceļ no zemes.

Nekavē tomēr šī liksta un nebaida varoni tālāk,

īgnāk viņš metas nu cīņā, un dusmas tam pavairo spēku.

455 Lepnums bez tam vēl ceļ drosmi, un vērtības apziņa mostas.

Iekarsis bēgošo Darētu dzen viņš pa laukumu visu,

Dalīdams sitienus citu pēc cita ar labo un kreiso.

Atpūtas nav tam un miera; kā lietus un spēcīga krusa

Gāžas ar troksni pret jumtu, tā varonis sitieniem straujiem

īso Darētu vajā ar rokām un dzenā to apkārt pa lauku.

Neļāva bijīgais Enejs vairs īgnumam izpausties tālāk,

Nedeva niknumā aklā vairs Entellam ilgāk viņš trakot,

Izbeidza iesākto cīņu un Darētu gurušiem spēkiem

Atrāva vaļā no viņa, un mierinot teica šos vārdus:

465 «Nelaimei lemtais, kāds nedzirdēts bezprāts ir apmājis tevi?

Vai tu šeit nejūti citādus spēkus, sev naidīgus dievus?

Padodies dievam!» To teicis, ar pavēli pārtrauca cīņu.

Biedri šeit viņu, kas tikko ar pūlēm vairs turējās kājās,

Ļodzīja galvu pa labi un kreisi un vēma no mutes

•70 Asiņu recekļus biezus, ar asinīm kopā vēl zobus,

Aizved pie kuģiem; tie ķiveri spožo un solīto šķēpu

Paņēma līdzi, bet Entellam atstāja palmu un vērsi.

Uzvaru guvis, ar lepnumu sirdī par iegūto vērsi,

«Dievietes dēls un teikri,» viņš teica, «jūs redzat nu visi,

175 Kādi man jaunības gados ir bijuši ķermenī spēki

Un no cik briesmīgas nāves jūs Darētu glābuši esat!»

Teicis šos vārdus, viņš stājās pret tuvumā atvesto vērsi,

To, kas šeit nolikts par uzvaras balvu, un, izstiepis roku,

Trieca ar smagajām siksnām pa pieri tam vidū starp ragiem,

180 Saslējies pāršķēla kaulus, un smadzenes šķīda pa zemi.

Nogāžas vērsis bez elpas un raustoties saļimst uz zemes.

Pāri pār viņu no krūts vēl Entellam plūda šie vārdi:

«Ērik, tev labāk šo vērsi par Darēta dzīvību dodu!

Uzvaru guvis, šeit atmetu siksnas un arī šo mākslu.»

><>5 Tūdaļ jau aicina Enejs ar spārnoto bultu uz cīņu

Katru, kas vēlas varbūt, un godalgas uzvarai noteic;

Mastu ar spēcīgo roku, no Seresla kuģa šurp nestu,

Paceļ viņš augstu un, apmetot cilpu ap spārnoto dūju,

Piesien to mastgalā augstu, lai šautras tie raida pret viņu.

oo Vīri tam pulcējās apkārt; jau saņēma ķivere spožā

Iemestās lozes, un iznāk, jau vēlīgiem saucieniem skanot,

Hirtakīd Hipokočnt, no visiem tev pirmajam vieta.

Tālāk tam seko jau Mnestejs, kas tikko kā uzvaru guvis

Cīņā uz jūras, un Mnesteju grezno jau olīva zaļa.

os Trešais Elritions bija, tavs brālis, ai, slaveno Pandar!

Minerva pati reiz pavēli deva tev pamieru traucēt,

Pirmais pret ahaju rindām tu raidīji bultu no stopa.

Ķiveres dibenā paliek vispēdējā Akesta loze;

Netrūka Akestam drosmes ar jauniem uz sacīkstl doties,

oo Lokanos stopus it visi nu lieca ar varenu spēku,

Cik to šeit varēja katrs, un bultas no bultmakiem rāva.

Aizlaidās šņākdama pirmā uz augšu no drebošās stiegras

Jaunā Hirtākīda bulta un traucas pa plūstošo gaisu.

Nonāca bulta pie uzslietā masta un Ieurbās kokā.

sos Spēcīgi drebēja masts, bet trūkstoties sasita spārnus

Satrauktā dūja, un plaukšķēja spārni jo tālu visapkārt.

Iznāca dedzīgais Mnestejs pēc mirkļa ar uzvilktu stiegru,

Pacēla stopu un virzīja acis un bultu pret mērķi,

Bet gan, par nožēlu, putnu viņš nespēja sasniegt ar dzelzi,

510 Vienīgi mezglu tik pārrāva pušu un kaņepājauklu,

To, kas aiz kājas šeit saistīja dūju pie uzslietā masta;

Pacēlās viņa pa vējiem un laidās uz mākoņiem tumšiem.

Iekarst Eiritions pēkšņi, jo sen jau ar uzvilktu stopu

Šaušanai turēja bultu un soloties piesauca brāli.

515 Redzēdams priecīgo putnu, kas paceļas debesīs brīvi,

Plaukšķinot spārniem, viņš caururba dūju zem mākoņa

tumšā.

Nokrita viņa bez elpas un atstāja dzīvību savu

Debesu zvaigznēm, un iešauto bultu nes krizdama lejup.

Zaudējis uzvaras palmu, tik pāri vēl palika Akests;

520 Tomēr bez mērķa viņš raidīja bultu pret debesīm augšā,

Gribēdams rādīt gan šaušanas prasmi, gan šķindošo stopu.

Piepeši tēlojas visiem priekš acīm šeit nākotnes brīnums,

Sevišķi zīmīgs; to vēlāk tik skaidroja iznākums drausmais,

Pareģi nojautās baigās šo zīmi tik izprata vēlāk.

525 Lidojot mākoņos dzidros, kāts piepeši aizdegās šautrai,

Virzienu rādot ar liesmām, un pazuda gaisā bez pēdām,

Izgaisdams vieglajos vējos: tā dažkārt, no debesīm rautas,

Aizdrāžas krītošas zvaigznes un liesmaino strāvu velk līdzi.

Drebot ar satrauktu sirdi un lūgdami debesu dievus,

530 Stāvēja teikri, Trlnākrijas vīri; šo brīnumu lielo

Apsveica diženais Enejs un, apkampis Akestu priekā,

Apkrāva draugu ar bagātām balvām un teica šos vārdus:

«Pieņem šo dāvanu, tēv, jo varenais Olimpa valdnieks

Gribējis godināt tevi ar izcilu godu bez cīņas!

535 Tāpēc par savu tu gūsi šo sirmgalvja Anhīsa balvu —

Maisāmo trauku ar izgrebtlem tēliem; to Trāķijas Kisejs

Sevišķas piemiņas zīmei reiz Anhīsam, sirmajam tēvam,

Atļāva aiznest no viņa par sirsnīgas draudzības ķīlu.»

Teicis šos vārdus, viņš laurzarus zaļus tam uzlika galvā,

540 Akestu visiem papriekšu par uzvaras guvēju saukdams.

Neapskauž cēlais Eiritlons viņu, ka priekšroka dota,

Kaut gan no debesīm augstam viņš vienīgais nogāza putnu.

Tālāk aiz viņa ar balvām iet tas, kas pāršāvis auklu, «

Pēdējais gāja, kas caururba mastu ar spārnoto bultu.

545 Nebija varonis Enejs vēl pilnīgi sacīkstes beidzis,

Te jau pie sevis sauc Epita dēlu, kas mazajam Jūlam

Vadonis bija un sargs, un drošajam kalpam čukst ausī:

«Ej jel un saki Askānijam tūdaļ, — ja sakārtots skatei

Zēnu bars tagad ap viņu, ja zirgi jau skriešanai rindās,

550 Lai tos ved sencim par godu un parāda ierindā sevi!»

Teica tā viņš un atkāpties lika no ielejas plašās

Visai šeit pulcētai tautai un atbrīvot skriešanas ceļu.

Piejāj nu zēni; tie, vienādi tērpti, mirdz vecāku priekšā

Falerām greznotos zirgos, un trojiešu jaunieši visi

555 Līdz ar Trinākrljas vīriem tos saņem ar gavilēm skaļām.

Apcirpti vainagi visiem pēc priekšraksta vijās ap matiem;

Kizlla šķēpi tiem divi ar asmeni asu to galā,

Bullmakus vieglus nes diži aiz pleca, un savītā zelta

Lokanā ķēde tiem piekļaujas viegli pie kakla un krūtīm.

560 Jātnieku viņiem trīs nodaļas skaitā, trīs rikšo tiem blakus

Vadoņi, pusaudži divreiz pa seši šeit seko Ikkatram,

Dalīti rindās, tie spulgo; tikpat arī audzinātāju.

Ir vēl viens zēnu bars jautrs, ko Prlams ved mazais uz skati,

Saukdamies vectēva vārdā; tā atvase tava, ai, Polīt,

565 Plaukšanai lemta starp itāļu tautām. Nes mugurā viņu

Divkrāsu Trāķijas skrējējs, viss izraibots plankumiem

baltiem,

Balti tā priekškāju stilbi, balts laukums tā izslietā pierē.

Otru ved Atljs, kas latīņu vidū sāk Atlju dzimtu,

Mazais vēl Atljs, kas mazajam Jūlam it sevišķi tīkams.

570 Pēdējais parādās Jūls, bet skaistumā pārāks par visiem,

Sēdēdams Sīdonas zirgā, ko Dīdona, skaistule košā,

Dāvāja viņam nesen par sirsnīgas draudzības ķīlu.

Pārējā jaunatne visa ar sirmgalvja Akesta zirgiem

Dodas uz priekšu.

575 Kautrīgos aplausi sveic, it priecīgi Dardana dēli

Gājienu skata visapkārt un novēro sentēvu sejas.

Bet, kad tie sēdošo rindām un savējo vērīgiem skatiem

Priecīgi pajāja garām, ar saucienu skaļu no tāles

Epitīds padeva zīmi un cirta ar pātagu skaļi.

580 Sadalās viņi pa divi un sašķeļas nodaļās trijās,

Izstiepjot garumā rindas; tad atkal pēc komandas skaļas

Apgriežas apkārt un metas ar paceltiem šķēpiem uz priekšu.

Citādi pēkšņi sāk aulekšot viņi un citādi tūdaļ

Atpakaļ pretī cits citam, tad vīdamies pārmaiņus veido

585 Dažādus apļus un bruņotu cīņu ar Ieročiem tēlo.

Bēgdami viņi drīz muguru pagriež, drīz atpakaļ šķēpus

Naidīgi vērš, tad, salīgstot mieru, uz priekšu trauc kopā.

Itin kā Labirintam, teic ļaudis, reiz klinšainā Krētā

Bijis tik sarežģīts ceļš starp tumšajām sienām un bīstams

590 Viltus tā tūkstošās ejās, ka atpakaļ nākšanas pēdas

Jaukuši netverami un neizprotami māņi:

Gluži tā teikriešu dēli jauc jādami rindu ar rindu,

Tēlojot rotaļās savās gan cīņas, gan bēgšanu pēkšņu,

Līdzīgi delfīnu baram, kas dzidrajā valgmē nirst peldot

595 Karpatas jūrā vai Lībijas viļņos.

Paražu šādu, šīs skriešanās spēles un sacīkstes pirmais

Askanijs tolaik, kad Albul6ngu jau apjoza mūriem,

Atjaunot lika un latiņiem seniem tās mācīja svinēt,

Kā to zēns mācījies pats, kā trojiešu zēni ar viņu.

fioo Albieši mācīja dēlus; no viņiem tās varenā Roma

Mantoja tālāk pēc tam un turēja sentēvu svētkus.

«Troja» un «trojiešu zēni» — tā tagad šīs sacīkstes dēvē;

Svētajam sencim par godu vēl pat līdz šai dienai tās skatām.

Pirmoreiz Fortūna trojiem šeit mainoties vēlību liedza.

«05 Kamēr ar dažādām spēlēm tie mirušam parāda godu,

Jūnona, Saturna meita, no debesīm Iridu lejup

Sūta pie trojiešu kuģiem un uzdveš tai vēlamus vējus;

Nogrimstot domās, tā bijušās sāpes vēl nespēja aizmirst.

Jaunava, steidzinot ceļu pa tūkstoškrāsalno loku,

6io Atri slīd lejup pa taku, kad neredz to cilvēka acis.

Milzīgo pūli tā vēro un apskata piekrasti visu,

Ierauga pamesto ostu un ostmalā atstātos kuģus.

Tālumā trojiešu sievas, pie vientuļas krastmalas sēžot,

Asaras lēja par Anhīsa nāvi un, vaimanām skanot,

615 Raudzījās dziļajā jūrā. «Cik ūdens mums, gurušām ceļā,

Turpmāk vēl atlicis jūrā!» tā izsaucas visas kā viena.

Pilsētā vēlas tās dzīvot, jo netīk vairs grūtības jūrā.

Irida metas šo sieviešu vidū, tā kaitēt ir veikla;

Pieņemot mirstīgās skatu un atmetot dievišķās drēbes,

620 Kļūst tā par Beroju sirmo, par tmarieša Dorikla sievu;

Bija tā augstākas kārtas, jo slavena, svētīta dēliem.

Iejaucas dieviete tūdaļ starp Dardana pēcteču mātēm.

«Nabaga sievas,» tā teica, «kam nespēja ahaju roka

Karā jau aizraut mūs nāvē pie sagrautās dzimtenes mūriem?

625 Kādai nāvei, ai, nabaga cilts, tevi liktenis saudzē?

Aizrit patlaban jau septītais gads, kopš sagrauta Troja,

Kamēr pa jūrām, pa dažādām zemēm, pa šķautnainām klintīm

Maldāmies, negaisu nestas, un kamēr pa milzīgo jūru

Sekojam bēgošai itāļu zemei, tā dzenātas viļņos.

630 Draudzīgais Akests ir šeit un brālīgā Ērika zeme!

Kas šeit liedz mūrus mums celt un pilsoņiem pilsētu gādāt?

Penāti, dzimtenes zeme, jūs velti no naidnieka glābti!

Vai tad mums nebūs vairs mūru, ko dēvē par Troju? Vai tomēr

Neredzēt mūžam man Hektora upes Sim6entu, Ksantu?

635 Celieties tūdaļ un atdodiet liesmām šīs kļūmīgās stūres!

Pareģes Kasandras tēls reiz pienāca sapnī pie manis,

Sniegdams man degošu lāpu. «Ar šo jūs šeit meklējiet Troju!

Šeit jums ir māja,» tas teica. «Ir laiks mums jau ķerties pie

darba!

Kavēties nevar pēc mājieniem šādiem! Lūk, ziedokļi četri

640 Neptūnam šeit! Šis dievs dod mums liesmu un drosmīgu prātu.»

Teicot šos vārdus, tā pirmā ar sparu tver naidīgo lāpu,

Balstoties paceļ ar roku un vicina, vairojot liesmu,

Beidzot met kuģim. Kļūst nemierīgs prāts, sirds uztraucas pēkšņi

Trojiešu sievām. Tad Plrga no viņām, visvecākā gados,

r>45 Valdnieka Priama aukle, tik dēlu kas audzēja viņam:

«Nav jums tā Beroja tur, nav viņa pat trojiete, mātes,

Dorikla sieva! Jūs vērīgi skatāt šīs liesmainās acis,

Dievišķā krāšņuma zīmes! Kāds dzīvības spēks, lūk, ir viņā!

Kāda tai seja un kāda tai balss, un kāda tai gaita!

650 Pati nesen no Berojas šķīros, to atstāju vārgu;

Bija tai īgnums, ka vienīgi viņas šais piemiņas svētkos

Trūkšot, ka pelnīto ziedu vairs Anhīsam nespēšot atnest.»

Teica tā viņa.

Sākumā šaubījās sievas un vēroja skatieniem drūmiem

655 Piekrastē kuģus, jo nespēja izšķirt, vai palikt šai zemē,

Mīlot to karsti, vai doties uz likteņa nolemto valsti.

Piepeši pacēlās dieve uz augšu ar līdzeniem spārniem,

Aizlaidās steigā pa vareno loku zem mākoņu gubām.

Pārsteigtas tobrīd par brīnumu šādu un ārprāta dzītas,

660 Visas kliedz skaļi, no pavardiem steigā rauj gailošās ogles,

Pagales ziedokļiem atrauj un žagarus, lapas un zarus

Ugunī met. Sāk Vulkāns jau trakot, kad palaisti groži,

Tūdaļ pa soliem un airiem, pa krāsotām egļkoka stūrēm.

Vēsti pie Anhīsa kapa, pie teātra laukuma rindām,

665 Paziņo Eimēls, ka kuģi deg liesmās; redz sanāksmē visi

Pelnus jau krītam no gaisa un mutuļiem ceļamies dūmus.

Askanijs tūdaļ pats pirmais, vēl vadīdams jātnieku rindas,

Steidzīgi metas ar zirgu uz krastu, kur nometne dega;

Pārsteigtie audzinātāji vairs nespēja atturēt viņu.

670 «Kas šeit par bezprātu atkal? Ko gribat patlaban,» viņš

saka,

«Panākt, ai, nabaga sievas! Ne naidnieku arģiešu floti

Dedzināt jūs, bet cerību savu, šos kuģus! Lūk, jūsu

Askanijs šeit!» Tad notrieca zemē viņš ķiveri savu,

To, kas tam greznoja galvu, kad rotaļā tēloja karu.

675 Steidzās uz turieni Enejs un trojiešu bari ar viņu.

Tūdaļ aiz bailēm šīs sievas pa dažādām piekrastes malām

Izklīst kur kurā — gan mežos, gan tukšajās alās kaut kādi

Paslēpties tīko; kauns viņām no darba un gaismas; tās atkal

Mainoties savējos atzīst, no krūtīm tām Jūnona izgaist.

680 Taču vēl tāpēc ne liesma, ne ugunsgrēks nebija rimies

Niknuma spēkā. Starp mitrajiem baļķiem deg pakulu vīšķi,

Pamazām vemdami dūmus, un lēnītēm gruzdošā liesma

Sabojā stūres, tā izplatot sērgu pa ķermeni visu.

Nepalīdz šeit ne cilvēka spēks, ne izlietā valgme.

685 Piepeši bijīgais Enejs, sev noraudams drēbes no pleciem,

Mūžīgos palīgā sauc un paceļ pret debesīm rokas:

«Jupitēr, varenais dievs, ja trojiešu vīrus pavisam

Neesi ienīdis vēl, ja cilvēku postu kā agrāk

Vēro tavs žēlīgais prāts, dod glābties šiem kuģiem no

liesmāml

690 izrauj no posta nu, tēv, šo trojiešu niecīgo mantu!

Vai, ja pelnījis esmu, triec nāvē ar zibeni īgno

Visu, kas palicis pāri, grauj visu ar spēcīgu roku!»

Tikko viņš beidza šos vārdus, te saceļas mākoņi tumši,

Trakot sāk negaiss bez mēra; pēc pērkona grāvieniem dobjiem

695 Iedrebas kalni un lejas, un tūdaļ no debesu juma

ūdeņu straumes plūst tumšas ar vētrām un viesuļiem straujiem.

Piepildās kuģi līdz augšai; pa pusei jau gruzdošie baļķi

Samirka slapji, līdz kamēr dziest galīgi liesma un kuģi

Visi lr glābti no posta, tik atskaitot vienīgi četrus.

700 Bet te jau varonis Enejs, šīs šausmīgās nelaimes satriekts,

Pārdomās grimstot, sāk pārbaudīt sirdī daudz svārstīgu domu —

Vai tam pavisam jau palikt uz dzīvi šeit sikulu druvās,

Aizmirstot likteņa lemto, vai doties uz itāļu krastiem.

Tobrīd sirmgalvis Nauts, Trīt6nīdas Pali ādas mācīts,

705 Kļuvis ar gudrību slavens un apveltīts Izcilu prātu,

Atbildes deva un teica, ko dievības īgušu prātu

Norāda ļaudīm, ko likteņa griba no mirstīgiem prasa.

Mierinot Eneja prātu, viņš Ieteic tam padomu šādu:

«Dievietes dēls, kurp liktenis sauc un aicina, iesim!

716 Lai ir kas būdams, ik likstu var pārspēt, ja gribam tik paciest.

Ir tev šeit Dardanīds Akests, no dievišķas atvases cēlies.

Apspriedies kopā ar viņu un ņem to par vēlīgu draugu!

Viņam tu uztici tos, kas zaudēto kuģu dēļ lieki,

Kam tavi nodomi dižie un rīcība kļuvusi nasta!

715 Sirmgalvjus, vecuma liektos, un jūrā jau gurušās mātes,

Gurdos un vārgos, kas grūtību baidās, tu atšķir no citiem,

Gādā par to, lai viņiem šai zemē ir cietokšņu mūri;

Tie lai ar atļauju tavu par Akestu pilsētu dēvē!»

Spēcīgi satrauca viņu šā draudzīgā sirmgalvja vārdi,

720 Bet tad jau tūdaļ tā sirdi sāk nomocīt dažādas rūpes.

Tobrīd jau melnīgā Nakts ar divjūgu pacēlās augšā;

Parādās tūdaļ pēc tam kāds attēls, no debesīm slīdot,

Sirmgalvja Anhīsa sejā, un saka tā viņam šos vārdus:

«Dēls mans, kas biji man toreiz, kad lemts vēl bija man

dzīvot,

725 Mīļāks par dzīvību, dēls, daudz cietušais Ilijas likstas,

Mani šurp Jupiters sūta, kas novērsis liesmu no kuģiem,

Beidzot vēl žēlojis tevi no augstajām debesu mītnēm.

Seko ar prieku tiem padomiem gudriem, ko tikko kā devis

Sirmgalvis Nauts: tik izlases vīrus, visdrošākās sirdis,

730 Noved uz itāļu zemil Cilts rūdīta raksturu stingru

Jāsalauž Latijā tev. Bet tomēr uz pazemes Dīta

Mitekļiem dodies vispirms un centies caur Avemu dziļo

Nonākt pie manis, mans dēls! Es neesmu drūmajās ēnās,

Tartarā noziedzīgajā, bet mītu Elīsija laukos

735 Tīkamā bijīgo saimē. Uz šejieni Sibilla šķīstā

Atvedīs tevi, ja melnsprogu avis tu ziedosi viņai.

Pēctečus savus un solītos mūrus tur varēsi skatīt.

Sveiks nu! Nakts rasotā debesu jumā jau pusceļam pāri.

Negantais Austrums man, sprauslājot zirgiem, jau uzpūta elpu.»

740 Teica un itin kā dūmi tas izklīda dzidrajā gaisā.

«Kurp tu tā traucies? Uz kurieni steidzies?» tam Enejs sauc pakaļ.

«Kāpēc no manis bēdz projām? Kas tevi nav ļāvis man

apkampt?»

Bilstot šos vārdus, viņš uguni uzpūš zem snaudošiem pelniem,

Pergamas laram un sirmajai Vestai ar zemīgu sirdi

745 Templī nes upuru miltus un trauku ar vīraku pilnu.

Tūdaļ viņš aicina biedrus pie sevis, bet Akestu pirmo,

Zevtēva pavēli stingro un Anhīsa padomu krietno

Izstāsta viņiem un kādi patlaban tam lēmumi prātā.

Nodomiem kavēkļu nav; pret visu to neiebilst Akests.

750 Mātes tie pilsētā atstāj un vīrus, kas paši to vēlas,

Arī tos visus, kam sirdī nav lielākas tieksmes uz slavu.

Paši nu izlabo solus un ugunī bojātos baļķus

Atjauno kuģiem, drīz sakārto virves un piegādā irkļus.

Skaitā gan viņu nav daudz, bet dedzības cīņai papilnam,

755 Enejs ar arklu pa tam jau apzīmē pilsētai vietu,

Loze tiem norāda māju; kur Trojas, kur Ilijas vieta,

Nosaka viņš. Jo priecīgs par valsti Ir trojietis Akests,

Forumu rīko un, sasaucis tēvus, dod likumus tautai.

Ērika kalngalā augstā, jo tuvu pie zvaigznēm, ceļ templi'

760 Venērai īdalijai, bet Anhīsa kapkalnam apkārt

Ierīko svētbirzl plašu, ko priesteris rūpīgi sargā.

Veselas deviņas dienas šeit mielojās tauta, daudz balvu

Ziedokļos nesot, un mierīgi vēji jau glāstīja viļņus;

Dienvldis, spēcīgi pūzdams, nu trojus sauc atpakaļ jūrā.

765 Līkajos krastos pa tam jau paceļas vaimanas skaļas;

Apkampjot cieši cits citu, tie paliek tur dienu un nakti.

Sievietes vārgās un tie, kam viļņi un bangainā jūra

Kādreiz tik drausmīgi likās, kam netikās dzirdēt tās vārdu,

Līdz jau grib doties un trimdnieku gaitās ciest grūtības visas.

770 Vēlīgais Enejs tiem mierina prātus ar draudzīgiem vārdiem,

Beidzot ar asarām acīs tos trojietim Akestam uztic.

Ērikam tūdaļ pēc tam liek ziedot trīs viengada teļus,

Vētrām — jērīti vienu un atraisīt virves pēc kārtas.

Pats viņš, sev apvijis galvu ar apcirptās olīvas lapām,

775 Stājas pie stūres ar lēzenu trauku, gāž sāļainos viļņos

Upuru dzīvnieku Iekšas un dzirkstošo vīnu lej jūrā.

Celdamies lēni no stūres, vējš braucējus pavada ceļā.

Biedri ar steigu sāk Irties pa viļņiem un vagas velk dzelmē.

Venēra tūdaļ pa tam ar rūpestu sagrauztu sirdi

780 Skatu pret Neptūnu vērš, tā sūdzībām plūstot no krūtīm:

«Jūnonas spēcīgās dusmas un nesamierināms bargums

Tagad spiež mani, ai, Neptūn, pie tevis ar lūgumu doties;

Remdēt šīs dusmas nav paspējis laiks, ne bijība visa;

Zevtēva gribas un likteņa lauzta, vēl pretojas viņa.

785 Nepietiek viņai ar briesmīgu naidu no frīģiešu vidus

Dižāko pilsētu izraut un uzkraut lai dažādas likstas;

Sagrautās īlijas drupas, tās atlieku pelnus un kaulus

Vajā vēl viņa. Tik vienīgi viņa tā iemeslus zina.

Pats man tu liecinieks esi, ka nesen tā Lībijas viļņos

790 Piepeši sacēla bangas un debesu jumu ar jūru

Sajauca kopā, bet paļāvās velti uz Aiola vētrām,

Pārdroši nākot uz valstību tavu.

Lūk, vēl uz rīcību ļaunu tā kūdīja trojiešu slevasl

Kuģus, ai, šausmas, tā atdeva liesmām un, atņemot kuģus,

795 Piespieda Eneju atstāt daudz savējo svešajā zemē.

Tiem, kas vēl atliek, dod iespēju, lūdzu, vest kuģus pār

bangām

Droši uz priekšu un sasniegt bez grūtībām laurentu Tibru,

Ja tas, ko lūdzu, ir ļauts, ja parkas tur pilsētu dāvā.»

Teica tā Saturna dēls, kas valda pār dziļajām jūrām:

800 «Paļauties, Venēra, vari uz mani, uz valstību manu,

Esi no šejienes pati; to pelnījis esmu, jo bieži

Apspiedu šausmīgās vētras, kad trakoja jūra un debess.

Arī virs zemes — Sim6enta, Ksanta ir liecniekl mani —

Rūpes par Eneju bija. Kad Ahillejs vajāja laukā

805 Gurušos trojiešu pulkus un atspieda viņus līdz mūriem,

Iegrūzdams nāvē daudz tūkstošiem vīru, kad pārpilnās upes

Vaimanāt sāka, jo atrast sev ceļu un aizplūst uz jūru

Nespēja Ksanta, es Eneju, redzot ar Pēleidu cīņā,

Glābu no nāves, jo nebija līdzīgi spēkiem, nedz dieviem,

8io Aizrāvu mākonī tukšā, kaut zvēresta lauzējas Trojas

Pamatus gribēju gāzt, ko uzcēlu kādreiz šīm rokām.

Arī vēl tagad man līdzīgas domas. Dzen projām šīs rūpes!

Gluži bez briesmām, kā vēlies, viņš nokļūs līdz Avema ostai;

Bojā ies tikai viens vīrs, ko laupīs tam bangainā jūrā;

815 Vairāku vietā tik viena tiks ziedota galva.»

Dievietes prātu šiem vārdiem tik draudzīgi nomierinājis,

Neptūns j ūdz divričus spožos, liek iemauktus steidzīgiem

zirgiem

Putainā mutē un grožus laiž vaļā no spēcīgām rokām;

Viegli viņš aizslīd ar divričiem ziliem pa ūdeņu virsmu.

820 Saplok drīz vilnis pēc viļņa; rimst pēkšņi zem trokšainām asīm

Satraukto ūdeņu virsma, zūd mākoņi debesīs plašās.

Pulcējas dažādi tēli: lūk, jūras dzīvnieki lielie,

Palaimons, Inojas dēls, lūk, Glauks tur ar sirmgalvju saimi,

Kustīgo Tritonu dzimta un Forka viss karaspēks kopā;

825 Tetida, Melita turas pa kreisi, Pančpēja košā,

Talīja, Nēsaja, Spīo un Kīmodokēja ar māsām.

Enejam tobrīd no jauna ar nemieru pildīto sirdi

Pārņēma tīkamā līksme: jo ātrāk viņš mastkokus visus

Augšup liek sliet un tūdaļ stiept buras visapkārt ap rājam.

830 Reizē lt visi tās pagriež pret vēju, tām brīžam pa kreisi,

Brīžam pa labi ļauj izplesties plaši, pie rāj galiem augstiem

Griež gan uz priekšu, gan atpakaļ virza; slīd kuģi ar vēju.

Palinūrs priekšgala visiem nu devās ar pulcēto floti;

Pārējie sekoja tūdaļ aiz viņa, kā pavēlēts tika.

835 Sasniedza rasainā nakts gandrīz jau vidējo mērķi

Debesu jumā, un jūrnieku saime uz cietajiem soliem

Izstiepa locekļus gurdos jo tīkamā mierā zem irkļiem;

Pēkšņi uz vieglajiem spārniem no spožajām debesu

zvaigznēm

Nolaidās Miegs pa krēslainiem ceļiem un kliedēja ēnas,

840 Meklēdams, Pallnūr, tevi un nesdams tev kļūmīgus sapņus.

Lai gan tu biji bez vainas; dievs sēdās pie izcilās stūres,

Pieņēma Forbanta skatu un bilda šos vārdus ar lūpām:

«Pallnūr Jasīd, nu jūra jau pati nes kuģus uz priekšu!

Vēlīgi vēji sāk pūst! Tev pienācis atpūtai bridis.

845 Noliec tu galvu un atrauj no darba šīs gurušās acis!

Aizstāšu tevi mazliet un uzsākšu vadīt šo kuģi.»

Tikko vairs paceldams acis uz augšu, tam Palinūrs saka:

«Vai tad tu liksi man paļauties jūrai, tās liekuļa sejai,

Lēnai un mierīgai dzīlei? Vai liksi šai briesmonei ticēt?

850 Kā lai es uzticēt varu šeit Eneju krāpīgiem vējiem?

Taču gan debesis skaidrās jau vairākkārt vīlušas mani!»

Teica tā viņš un turējās cieši pie stūres kā piekalts,

Nelaizdams vaļā vairs to un virzīdams acis pret zvaigznēm.

Tobrīd dievs paceļ, lūk, zaru, kas Lētes rasā jau gremdēts,

855 Stlgiskā mlegspēka pilnu, un pakrata viņam virs galvas,

Aizvērdams acis, kas cīnās ar miegu, pret stūrgalvja gribu.

Bet, kad jau negaidot miegs tā locekļus dari ja gurdus,

Metās dievs tūdaļ pret viņu un, atrāvis gabalu klāja,

Piepeši kopā ar stūri to nogāza dzidrajos viļņos

800 Lejup uz galvas, un velti tas biedrus sev palīgā sauca.

Pats viņš drīz pacēlās spārnos un aizlaidās dzidrajā gaisā.

Tomēr joprojām pa jūru tāpat skrien Eneja flote

Un, kā jau solījis Neptūns, vēl turpina ceļu bez kļūmēm.

Lūk, jau tie piebrauca tuvu pie šķautnainām sirēnu klintīm,

8*5 Kādreiz tik bīstamas vietas un pilnas ar balsenlem kauliem.

Tobrīd §īs klintis tik nošalca tālu zem brāzmainām bangām;

Tad tik vēl manīja Enejs, ka kuģim pēc stūmleka nāves

Svārstīga galta, un sāka to vadīt pa tumSajlem viļņiem,

Nopūties smagi un satrauktu sirdi par zaudēto draugu:

870 «Ai, tu pārlieku tā paļāvies jūrai un debesu zvalgznēml

Dusēsi, Pallnūr, tagad tu svešajās smiltis bez kapa!»

## Sestā grāmata

SAKA tā, asaras liedams, un tūda] ar pilnajām burām

Dodas uz priekšu, līdz nostājas beidzot pie Eibojas Kūmām.

Priekšgalus kuģiem tie pagriež pret jūru, un ķērīgiem zobiem

Enkurs pēc tam jau stiprina kuģus, un izliektās stūres

s Piekrasti grezno. Ar priecīgu prātu nu jauniešu bari

Izlec Hespērijas krastā. Dažs uzšķiļ jau dzirksteli gaišu,

Slēptu kramakmeņu dzīslās, dažs žagarus sameklē mežos,

Zvēru mitekļos biezos, un atrastos avotus rāda.

Bijīgais Enejs pa tam uz pakalnu kraujo, kur dižais

10 Apollons valda, un tālāk uz drausmīgās Sibillas mītni,

Milzīgo alu, steidz doties: tai diženas domas un garu

Pareģis Dēlietis iedveš un paver uz nākotni skatu.

Pienāk jau viņi pie Trivijas birzīm un zeltītiem jumtiem.

Daidals, kā runāt mēdz ļaudis, no Mīnoja zemes reiz bēgdams,

15 Iedrošinājies ar steidzīgiem spārniem pa debesīm traukties;

Ceļā tik neparastā līdz aukstajām Lāčmātēm nācis,

Beidzot uz Halkīdas klintīm viņš nolaidās vieglītēm lejup.

Cietzemei atdots šai vietā vispirms, viņš priecīgu prātu

Veltīja spārnus tev, Foib, un uzcēla milzīgo templi.

20 Redzam šeit vārtos Andr6geja nāvi; tur Kekropa ļaudīm

Jāmaksā piespriestais sods — pa septiņi dēli ik gadu,

Šausmas, ai, vai! Stāv vaļēja urna, jau izvilktas lozes.

Pretī tai knoslešu zeme, no ūdeņiem celdamās, atbild:

Šeit, lūk, ir briesmīgā kaisle pret vērsi, tam pievestā slēpu

25 Pasifāja un sajauktais dzimums, pusvērsis, puscilvēks,

Mīnotaurs pats vēl, kas bija šīs derdzīgās kaislības radīts;

šeit, lūk, ir bēdpllnā celtne un neatminamie māņi;

Vērodams spēcīgo mīlu, kas iemita valdnieka meitā, •

Atklāja viltu pats Daidals šai celtnē un melīgās ejas,

30 Vadīdams nedrošos soļus ar diegu. Ja atļautu skumjas,

Dalība krietna, ai, Ikar, tev būtu šai brīnišķā darbā:

Divreiz viņš apņēmās cieši šā krišanu attēlot zelta,

Divreiz slīd lejup tam tēvišķā roka. Joprojām vēl troji

Rūpīgi vērotu visu, ja iepriekš jau sūtītais Ahāts

35 Nebūtu nācis tam pretī un Glauka Dēifobe līdzi,

Foiba un Trlvijas reģe, kas valdniekam saka šos vārdus:

«Tagad nav pareizais laiks tam līdzīgus skatus šeit vēroti

Septiņus vēršus bez vainas tev tagad, vēl nejūgtus arkla,

Pienākas ziedot un septiņus jērus, kā paraža prasa.»

40 Teikusi Enejam to — un paklausa pavēlei svētai

Viri —, uz svētnīcu augsto šos trojiešus aicina reģe.

Izcirsta sānos ir Eibojas klintij jo milzīga ala.

Vada uz iekšu simt ieeju platu un arī simt vārtu;

Atskan no turienes arī simt balsu, kad Sibilla atbild.

45 Tuvojas troji nu slieksnim, un jaunava saka: «Laiks tagad

Likteni vaicāt! Dievs, redziet, lūk, dievs!» Kad Ieejas priekša

Beidza šos vārdus, jau seja un skatiens tai pārvērtās pēkšņi.

Sajuka arī tās vaļējie mati, krūts cilājās smagi,

Ārprāta lēkmē sirds pukstēja strauji, tā lielāka šķita,

50 Nebilda lūpas vairs mirstīgā balsī. Kad dievības tuvums

Apdveš jau viņu, tā saka: «Tu kavējies ziedot un lūgties,

Trojieti Enej! Kam kavējies tu? Jo apmātās mītnes

Varenā rīkle tev nevērsies agrāk!» To teikusi, tūdaļ

Apklusa viņa, un drebuļi auksti caur rūdītiem kauliem

55 Izgāja telkriem; plūst lūgšanas kvēlas no valdnieka lūpām:

«Apollon Foib, tu bēdās arvien pret trojiešiem vēlīgsl

Dardanu bultas ar Parīda roku tu vadīji tieši

Pretī Ajākīda miesai. Tu apkārt pa dažādām jūrām

Sargādams vadīji mūs līdz tālajām masīlu ciltīm,

oo Tālajiem laukiem un druvām, kas slēpjas aiz smilšainiem

sēkļiem.

Beidzot mēs sasniedzām arī jau bēgošos itāļu krastus;

Lai līdz šai vietai tik seko mums trojiešu liktenis jaunais!

Tagad jums arī ir atļauts jau pasargāt Pergamas cilti,

Dievi un dievietes visas, kas Iliju nīdāt un dižo

<5 Dardanu pēcteču slavu! Tu, pareģe svētā, jau zini

Nākotni visu uz priekšu, ļauj, — neprasu taču es valsti

To, ko man liktenis liedzis, — mums, trojiešiem, Latijā palikt,

Tālumā klīstošiem dieviem un vajātai Ilijas varai!

Folbam un Trivijai vēlāk no krāšņākā marmora celšu

70 Svētnīcu košu un nolikšu svētkus Ap611ona vārdā.

Arī tev svētnīca diža būs celta šai jaunajā valstī;

Es tavus pareģojumus un apslēptā likteņa gaitas,

Trojiešiem teiktās, šeit likšu un labākos izlases vīrus,

Vēlīgā, veltīšu tev! Tik neraksti likteņa lemto

75 Lapās, lai nejūk tās kopā un nekļūst par rotaļu vējiem!

Pareģo pati, es lūdzu!» Tad lūpās tam valoda rima.

Tomēr vēl Folbam tā pretojas spīvl, vēl pareģe alā

Nerimstas ekstāzē trakot, lai varētu vareno dievu

Nokratīt ātrāk no krūts; tās spītīgās lūpas un sirdi

80 Māc viņš vēl stiprākos žņaugos un savalda viņu ar spēku.

Pēkšņi simt varenu vārtu nu atvērās mitekļa alā

Paši no sevis un Iznesa gaisā šos pareģes vārdus:

«Beidzot tu izglābies esi no drausmīgām briesmām uz jūras!

Tomēr virs zemes tās lielākas būs! Drīz Dardana dēli

85 Nāks uz Lavīnijas zemēm. Par to lai tev nebūtu rūpju.

Jacieš būs viņiem, ka nākuši šeit. Tik karus un karus

Drausmīgus redzu un Tlbru jau pārplūstam asiņu straumēs.

Būs Slmoēnta tev, Ksanta un dorlešu nometne arī,

Drīzi pret tevi cits Ahillejs celsies, kas Latijā dzimis;

«o Arī viņš dievietes dēls. Bet Jūnona, naidīgā teikrlem,

Nevarēs atkāpties mūžam, kad pazemīgs apstākļos grūtos

Palīgā sauksi tu itāļu tautas un pilsētas visas!

Ciešanu avots būs sieviete atkal, kas vēlīga teikrlem,

Atkal jau svešzemes sieva.

05 Tomēr tu nebīsties likstu, ej paceltu galvu tām pretī

Tur, kur tev liktenis ļaus! Tev glābiņš no turienes sāksies,

Kur to vismazāk tu galdi, no grājlešu pilsētas kādas.»

Teicot šos vārdus no mitekļa svētā, tam Kūmu Sibilla

Vēstī šīs drausmīgās mīklas un atbild tam dobji no alas,

Patieso segdama tumsā; aiz pavadas iedvesmas pilno

Apollons spēcīgi rausta un dzenuļus virza zem krūtīm.

Tikko kā ekstāze rīmās un apklusa neprāts tās lūpās,

^Varonis Enejs tā valodu sāka: «Nekādas vairs likstas,

Jaunava, citādā veidā man nestājas negaidot ceļā!

105 Visu es nojautu iepriekš un agrāk jau apsvēru sirdī.

Vienu es lūdzu: ja durvis, kā stāsta, uz pazemes valsti

Atrodas šeit, ja izplūst šai purvā Ahēronta drūmā,

Vēlīga esi pret mani, ļauj nokļūt pie mīļotā tēva,

Runāt ar viņu! Jel parādi ceļu un durvis ver svētās!

110 Viņu no degošās Trojas caur tūkstošiem metamiem šķēpiem

Izrāvu ārā uz pleciem un glābu no naidnieka rokas;

Ceļā it visur viņš sekoja man, daudz dažādu bēdu

Pārcieta jūrā ar mani, daudz baismīgu negaisa vētru,

Nevarīgs pāri pār mēru un pāri pār vecuma spēkiem.

115 Bija tā sirsnīgais mājiens, lai, ejot uz mitekli tavu,

Tevi jo zemīgi lūdzu. Jel žēlo nu dēlu un tēvu,

Vēlīgā, lūdzos no sirds — tu vari jau visu, ne velti

Hekate likusi tev šeit apsargāt Averna birzis.

Ja jau reiz Orlejam iespēja bija no pazemes izraut

120 Sievu ar Trāķijas kitaras skaņām un skanīgām stīgām;

Dzīvību brālim reiz izpirka Polluks, jo pārmaiņus mira,

Staigādams ceļu uz gaismu un tumsu! Vai Tēsēju dižo

Minēt un Herkulu arī? Pats Jupiters taču mans vectēvs!»

Teica tā lūgdamies Enejs un ziedokli skāra ar rokām.

125 Pareģe valodu sāka: «No dievišķām asinīm cēlies,

Trojieti, Anhīsa dēls! Nav grūti uz Avernu ceļi;

Tumšajam Dītam kā nakti, tā dienu ir atvērti vārti;

Taču gan atpakaļ nākt, šurp pacelties augšējā gaisā,

Tas jau ir grūtāk, tas varoņa darbs. Tik daži, kas mīļi

130 Taisnajam Zevam, un tie, ko debesīs pacēlis tikums,

Dievdēli, varēja to. Līdz ieejai meži visapkārt,

Kokīta tumšajiem viļņiem tur aizvijas līkumu ločiem.

Bet, ja nu tomēr tev ilgas ir sirdī, ja tieksme tik liela

Peldēt divreiz pa stigiskiem viļņiem un apmeklēt divreiz

135 Tartaru tumšo, ja uzņemies labprāt šo bīstamo ceļu,

Uzklausi tagad, kas darāms tev iepriekš. Tur, ēnainā kokā,

Slēpjas kāds zars, tam zeltainas lapas pie lokanā stāva,

Pazemes Jūnonai lemts tas kā svētums; to biezoknis tumšais

Paslēpis sevī, to krēslainas ēnas sedz ielejās dziļās.

140 Agrāk nav liktenis lēmis speTt pazemes slēptuvēs soli,

Iekām tu nebūsi lauzis šo zaru ar zeltainām lapām.

To sev Prosērpina košā par tīkamu upura balvu

Likusi atnest. Ja pirmais ir norauts, tad tūdaļ tā vietā

Izaug jauns zars un atvase cita jau zaļot sāk zeltā.

145 Tāpēc jo vērīgi skaties uz augšul Ja atradis esi,

Plūc to, kā paraža prasa, jo labprāt un viegli tas sekos,

Ja tevi liktenis sauc, bet citādi vara nekāda

Nespēs to lauzt, ne arī to nocirst ar cietāko dzelzi.

Miris bez tam tev ir draugs, tā līķis nav atdots vēl zemei —

*50 Ai, tu to nezini vēl — un visu tev apgāna floti,

Kamēr man padoma prasi un kamēr šai miteklī gaidi.

Aiznes tu viņu uz pēdējo mītni un paglabā kapā!

Melnas ved aitas! Lai būtu tas galvenais izpirkums draugam!

Tad tik tev stigiskās birzis un valsti, kur nestaigā dzīvie,

*55 Skatīt.» Tā sacīja viņa un apklusa, slēgusi lūpas.

Enejs skumušu vaigu, pret zemi novērsis acis,

Aizgāja, atstādams alu, un apsvēra klusi pie sevis

Neskaidrās nākotnes gaitas, bet Ahāts, tam uzticīgs būdams,

Sekoja lēni aiz viņa ar līdzīgiem rūpestiem sirdī.

160 Atpakaļceļā pie kuģiem daudz prātoja pārrunās viņi,

Kuru no biedriem, kas piepeši miris, ir likusi reģe

Apbedīt smiltīs. Un tūdaļ, kad nāk tie pie piekrastes sausās,

Mīsēnu vēro bez elpas, jau aizrautu negoda nāvē,

Mīsēnu, Aiola dēlu, kas prata vislabāk par visiem

165 Pulcināt vīrus ar tauri un sparu tais iedvest ar skaņām.

Varenā Hektora draugs viņš bija un Hektoram blakus

Devās uz cīņu, un ieguva slavu ar tauri un šķēpu.

Vēlāk, kad Ahillejs bija jau dzīvību laupījis viņam,

Drosmīgais varonis Mīsēns Dardānīda Eneja pulkā

170 Stājās par biedru un sekoja atkal ne vājākam vīram.

Bet, kad reiz gliemeža vākam viņš atskanēt lika uz jūras,

Bezprātis, saukdams ar pūtienu skaļu uz sacīksti dievus,

Sāncensis Tritons, to satvēris pēkšņi, ja varam tam ticēt,

Iegrūda ūdenī vīru starp klintīm zem putainiem viļņiem.,

175 Tāpēc jau vaimanas skaļas tie sacēla visi ap līķi,

Sevišķi bijīgais Enejs. Tie Sibillas pavēli steidzas

Izpildīt nekavējoties ar asarām acīs, krauj sārtu

Tūdaļ no savestiem kokiem un cenšas līdz debesīm pacelt,

Dodas uz biezajiem mežiem, uz mežzvēru mitekļiem dziļiem,

īso Nogāžas priedes, dun akmeņu ozols no cirtieniem skaļiem,

Saskalda slaidenos ošus ar ķīļiem un ozolus skaldnos

Sadala šķilās, bet kalnošus dižos no kalniem veļ lejup.

Arī pats raženais Enejs šais darbos Iet visiem pa priekšu,

Mudina biedrus un bruņots kā viņi ar līdzīgu rīku.

185 Paceļot acis pret milzīgo mežu, ar skumušu sirdi

Apsver viņš dažādas domas un tūdaļ tā sirsnīgi lūdzas:

«Ai, kaut jel tagad man pēkšņi pie koka šai plašajā mežā

Atklātos zeltotais zars! Patiesi viss pareizi bija

Tā, kā par tevi, ai, Mīsēn, mums pareģe vēstīja alā!»

īoo Tikko viņš beidza šos vārdus, te piepeši baloži divi

Tieši priekš Eneja vaiga, no debesīm laizdamies lejup,

Nosēdās zaļajā zālē. Tad raženais varonis tūdaļ

Pazina māmuļas putnus un priecīgu prātu tā lūdzās:

«Esiet jūs vadoņi mani, ja ir kaut kur ceļi, pa gaisu

105 Virzieties projām uz birzīm, kur atvase mirdzošām lapām

Apēno auglīgo zemi! Tu, dievišķā māmuļa, mani

Neatstāj grūtajā brīdīl» Tā teicis, viņš soļoja lēnāk,

Vērodams visu, kurp baloži laižas un kādu dod zīmi.

Barību meklējot sev, tie lido arvien vēl jo tālāk,

200 Cik daudz ar vērīgu aci tiem varēja Izsekot līdzi.

Bet, kad jau baloži nāca pie smirdīgā Averna rīkles,

Ātri tie pacēlās augšup un, slīdot pa ēteru dzidro,

Nometās vēlamās vietās uz divveida ozola gala

Tur, kur starp zaļajām lapām zelts mirgoja, atspīdot koši.

205 itin kā āmuļi mežos, kad iestājas ziemainals aukstums,

Mirdzēt mēdz zaļumā svaigā, ko pašu koks neiespēj radīt,

Zeltzaļu atvasi vijot ap stumbra slaidajiem zariem:

Gluži tāds bija šeit skats zem ēnainā ozola zariem

Zaļajam zeltam, tā drebēja vēsmā šeit zeltainās lapas.

210 Tūdaļ Enejs stiepj roku uz priekšu, tver lokano zaru,

Lauž to ar steigu un nes to sev līdzi uz pareģes mītni.

Teikri pa tam, kā agrāk pie krasta, ap Mīsēna līķi

Asaras lēja un atdeva godu tā bezjūtu pelniem.

Sakrāva viņi papriekšu no ozolu šķilām un priedēm

215 Milzīgu sveķainu sārtu, ar tumšzaļām lapām tam sānus

Apvija tūdaļ visapkārt un nolika priekšā pie sārta

Cipreses sērās, tad greznoja to ar Ieročiem spožiem.

Daži ūdeni gādā, kas virmo varainos katlos,

Apmazgā stinguša līķi un svaida ar smaržīgām zālēm.

220 Vaidi sāk skanēt, un, asarām līstot, to spilvenos gulda,

Purpura drānas pēc tam, ko mēdza viņš valkāt ik dienas,

Pārsedz tam pāri. Tad pienāca daži pie nestāvām dižām —

Pienākums skumjais — un, griezdamies sānis, pēc paražas senas

Palika apakšā lāpas. Jau sanestie ēdieni liesmo,

225 Smaržīgās vīraka balvas un krāteri, pilni ar eļļu.

Bet, kad jau sakrita pelni un apdzisa gailošā liesma,

Aplēja kaulus ar vīnu un dzirdīja slāpstošos pelnus,

Korlnajs savāca kaulus un paslēpa varkaltā traukā.

Trīsreiz pēc tam ar ūdeni tīro viņš gāja ap biedriem,

230 Izslakot vleglīno rasu ar laimīgās olīvas zaru,

šķīstīja vīrus visapkārt un sacīja šķiršanās vārdus.

Raženais Enejs pēc tam šeit uzcēla kapkalnu dižu,

Mirušā ieročus visus, tā irkli un skanīgo tauri

Lika pie varenā kalna, ko tagad par Mīsēnu dēvē

235 Viņam par godu, un tas šeit uz mūžiem sev patur šo vardu.

Pabeidzis to, ar steigu viņš Sibillas pavēles pilda.

Bija tur ala jo dziļa un plaša, ar drausmīgu rīkli,

Stāva, ko sedza melns ezers un meži ar baismīgu ēnu;

Nespēja putni bez soda, tai laizdamies pāri ar spārniem,

240 Ieturēt vēlamo ceļu, jo tādi no baismīgās rīkles

Tvaikoja izgarojumi uz augšu līdz debesu jumam

[Tāpēc jau arī šai vietai dod grājieši Aorna vārdu].

Vērsēnus četrus ar mugurām melnām šai vietā papriekšu

Priestere ziedoklī lika un izlēja vīnu uz pieres,

2^5 Izgrieza augšgalus spalvām no pieres starp vērsēnu ragiem,

Iemeta ugunī svētā, tās lemdama pirmajam ziedam,

Piesauca Hekati skaļi, kas debesīs, Erebā stipra.

Pielika citi tiem nažus pie rīkles un asinis siltās

Savāca upuru traukā; tad jēru ar melnsprogu vilnu

250 Fūriju mātei pats Enejs un arī tās varenai māsai

Ziedo ar nazi, bet tev, Prosērpina, ālavas govi.

Pazemes valdniekam beidzot viņš uzcēla ziedokļus tumšus,

Gabalos negrieztas vērsēnu iekšas šeit lika uz liesmām,

Izliedams taukaino eļļu vēl virsū uz degošām iekšām.

255 Bet, kad, lūk, taisījās saule uz lēktu un atausa gaisma,

Ierēcās zeme zem kājām un trīcēja kalngali augstie,

Segti ar mežiem, un šķita, ka suņi sāk patumšā gaudot,

Dievietei nākot. «No šejienes projām jūs, neiesvētītie!»

Pareģe sauca jo skaļi, «jel atstājiet visu šo birzi!

260 Dodies tu ceļā uz priekšu un zobenu izvelc no makstīml

Drosmes patlaban tev vajaga, Enej, un stingrības sirdīl»

Teikusi' to, tā metās ar sparu uz vaļējo alu.

Tūdaļ uz priekšu ar drosmīgiem soļiem viņš vadonei seko.

Dievi, kam vara pār dvēselēm visām, ai, klusīgās ēnas,

265 Haos un Flegetont arī, visdziļākā klusuma vieta,

Ļaujiet man sacīt, ko dzirdējis esmul Lai būtu nu atļauts

Atklāt man to, kas dziļi zem zemes un pazemē paslēptsl

Tumsā un vienmuļā naktī tie soļoja abi pa ēnu,

Tukšajām Plūtona mītnēm un bezļaužu valstībai cauri.

270 Nedroši mēnesim spīdot, tāds trūcīgā gaismā pa nakti

Gājiens ir mežos, kad Jupiters sedzis ar mākoņu segu

Debesu jumu un nolaupa tumsa ik priekšmetam krāsu.

Tuvu pie priekšnama paša, kur Orkam ir atvērtas rīkles,

Mītni sev cēlušas Sēras, bet tuvumā Nožēlas domas.

275 Dzīvo visapkārt tām Slimības bālās un skumīgais Vecums,

Bailes un Bads, kas paved uz ļaunu, un riebīgais Trūkums,

Skatienam drausmīgi tēli; tiem Ciešanas seko un Nāve,

Tālāk vēl Miegs, kas Nāvei ir brālis, sirds Kaislības ļaunās,

Nāvi nesošais Karš ir pretējā pusē pie sliekšņa,

2»o Fūriju dzelžainās mītnes un blakus tām bezprāte Ķilda,

Pinusi čūskainos matus ar asinīs mirkušām saitēm.

Tieši šā priekšnama vidū visapkārt pleš zarus kā rokas

Ēnaina goba jo liela, kur bariem vien, ļaudis tā stāsta,

Pulcējas krāpīgie Sapņi, kur viņi zem lapas Ikkatras.

285 Bija tur arī bez tam daudz dažādu brīnišķu zvēru:

Kentauri stāvēja staļļos pie vārtiem un divveidu Skillas,

Briarejs, simtroku milzis, tam Lernas briesmone blakus,

Draudīgi Himaira šņāca un uguni spļāva no rīkles,

Harpijas, gorgonas īgnās un Gērions, trīskārtīgs milzis.

290 Nodrebot piepeši bailēs, šeit satvēra varonis Enejs

Zobenu rokā un asmeni kailo pret nācējiem vērsa,

Un, ja tam vadone gudrā jau nebūtu aizrādījusi

To, ka šeit bezmiesas ēnas mēdz lidot kā māņtēll tukši,

Mestos viņš virsū un veltīgi cirstu ar zobenu ēnām.

295 Tālāk no šejienes ceļš, kas aizved uz Tartara viļņiem.

Duļķains šeit atvars, ar gruvumu plašu jo milzīgs, kas augšup

Mutuļo dūņas un projām tās dzen uz Kokītas straumēm.

Drausmīgais Harons šīs straumes un ūdeņus vērīgi sargā,

Pretīgi netīrais plostnieks; gar vaigiem tam nekopto bārdu

300 Sudrabo sirmums, bet acīs joprojām vēl iemirdzas liesma;

Netīrais pārvalks, siets mezglā, tam karājas lejup no pleciem.

Pats viņš ar mietu stumj laivu uz priekšu un uzmana buras,

Pārceldams mirušo ēnas ar senuma sagrauzto laivu.

Viņš jau ir vecs, bet spēcīgs un ziedošs ir dievībai vecums.

305 Steidzīgi mirušie bariem uz šejieni metās pret krastiem,

Sievas un vīri tām līdzi, kas beiguši dzīvības laiku,

Diženu varoņu stāvi, pat zēni un meitenes mazas,

Jaunekļi zaļi, kas likti uz sārta priekš vecāku acīm:

Kaudzēm tā mežos, kad pirmoreiz aukstums uz zemi ir nācis,

3io Vītušās lapas krīt lejup vai putni uz sauszemi bariem

Dodas no bangainās dzīles, kad stindzīgās ziemeļu vētras

Pāri pār jūru tos dzen un raida uz saulainām zemēm.

Stāvēja viņi un lūdzās, lai pirmos tos pārceltu pāri,

Izstiepa rokas un liecās ar ilgām uz pēdējo krastu.

315 Taču laivinieks drūmais šeit pieņem gan vienus, gan otrus,

Citus viņš atpakaļ dzen un aizraida projām no krasta.

Brīnījās Enejs par to un sacīja, nemiera satraukts:

«Saki, ai, jaunava, man, ko vēlas šis pūlis pie upes?

Ko šeit šīs dvēseles tīko? Kur starpība tāda, ka citas

320 Atstāj šo krastu, bet citas ved pāri pār zilajiem viļņiem?»

Viņam nu sacīja īsi tā pareģe, veca jau gados:

«Varoni, Anhīsa dēls, tu patiesais dievību ciltszars,

Kokītas staignājus dziļos un purvaino Stlksu tu redzi,

Zvērēt un dievību krāpt šās vārdā pat mūžīgie bīstas.

325 Tiem, ko tu redzi, nav miera, jo kapā nav guldīti viņi.

Plostnieks ir Harons; pa viļņiem peld tie, kas aprakti smiltīs.

Pārcelties pāri pār drausmīgiem krastiem un šalcošiem viļņiem

Dvēselēm agrāk nav ļauts, līdz kapkalnā atdusas kauli.

Klaiņo tās apkārt simt gadus un apkārt ap krastu šo lido;

330 Tikai tad ielaiž tur viņas un skata tās vēlamos krastus.»

Apstājās Anhīsa dēls un sāka iet lēnākā solī;

Domās viņš iegrima dziļi, par netaisno likteni skumdams.

Drūmus tas redzēja biedrus — tie nebija guldīti kapā —

Lelkaspu, Orontu brašo, kas vadīja likiešu floti;

335 Abus, no Trojas tam sekojot līdzi pa bangalniem viļņiem,

Pārsteidza vētra un iegāza jūrā, kā vīrus, tā kuģi.

Pallnūrs, vērīgais stūrnieks, lūk, staigāja arī gar krastu;

Lībijas brauciena laikā, kad zvaigznājus vēroja nakti,

Nesen vēl iegāzās jūra no klāja un iegrima dzīlē.

340 Bet, kad jau skumušo draugu viņš pazina dziļajā tumsā,

Pirmais tā sacīja viņam: «Kas tevi no mūžīgiem dieviem,

Pallnūr, laupīja mums un iegrūda dzelmē starp bangām?

Saki man taču! Bet tomēr, kaut pienākts nav viltībā agrāk,

Tagad ar atbildi vienu man Apollons apkrāpis sirdi,

345 Vēstīdams to, ka vesels un sveiks no bangalnās jūras

Pārnāksi ausonu zemē. Vai varam nu solītam ticēt?»

Bilda viņš pretī: «Ai, Anhīsa dēls, nav piekrāpis Foiba

Pītljas trijkājis tevi, nav mani dievs iegrūdis jūrā!

Tikai sev stūri, kas atrāvās pēkšņi ar varenu spēku,

350 Pieķēries cieši ar rokām pie tās un vadīdams kuģi,

Gāzdamies aizrāvu līdzi. Es, pieminot bangaino jūru.

Zvēru, par sevi nekad vēl neesmu sajutis baiļu

Tik, dk par to, lai kuģis, kam stūre un vadonis laupīts,

Neietu bojā, kad sacēlās jūrā tik milzīgi viļņi.

355 Spēcīga dienvidu vētra trīs baismīgas naktis uz jūras

Svaidīja mani pa viļņiem. Tik ceturtā rītā ar ausmu

Redzēju Itāļu krastus, uz augstāka vlļņgala pacelts.

Lēnām es tuvojos zemei, jau sauszemi grasijos sasniegt.

Piepeši nekrietna tauta — es biju vēl mitrajās drēbēs,

360 Pieķēries rokām pie izcilām piekrastes klintīm —

Metās man virsū ar dzelzi, par guvumu uzskatot mani.

Viļņu nu varā es esmu, un vēji dzen mani gar krastu.

Tīkamas debesu gaismas un dzidrā ētera vārdā,

Arī vēl sirmgalvja tēva un augošā mantnieka Jūla

365 Vārdā es lūdzu, glāb mani no bēdām, ai, neuzvaramais!

Uzmet man zemi, jo vari, un dodies uz Vēlljas ostu!

Vai ar, ja tomēr tev iespēja kāda, ja dievišķā māte

Devusi tādu — jo liekas, bez mūžīgo ziņas šīm straumēm

Pāri tu nebūtu ticis un iekļuvis stiglskā purvā —,

370 Roku man, nabagam, sniedz un pārcel sev līdzi pār viļņiem,

Lai vismaz nāvē tur mierīgā vietā es varētu dusēt!»

Teica tā viņš, un pareģe tūdaļ tam bilda šos vārdus:

«Kāpēc gan, Palinūr, tevī tik liela šī negantā tieksme?

Neaprakts būdams, tu gribi šeit skatīt jau stigiskos viļņus,

375 Bargo Eimēnīdu upi, un nokļūt pie aizliegtā krasta?

Cerības atmet šeit likteņa lemto ar lūgšanām grozīti

Atmini labi šos vārdus, tie grūtajā brīdī dos mieru:

Kaimiņu ļaudis, ko ilgi un visur pa pilsētām apkārt

Aicinās debesu zīmes, tev paglabās kaulus zem zemes,

380 Sametīs kapkalnu augstu un svinīgi ziedos šai kalnā;

Palinūrs būs šā pakalna vārds uz mūžīgiem laikiem.»

Dzirdot šos vārdus, tas sajuta mieru, un skumušā sirdī

Izzuda bēdas uz brīdi; prieks viņam par kapkalna vārdu.

Iesākto ceļu tie turpina tālāk un nonāk pie upes;

385 Bet, kad no stigiskiem viļņiem jau laivinieks redzēja abus

Ejam pa birztalām klusām un virzāmies tuvāk pret krastu,

Pirmais viņš valodu sāk un uzkliedz tiem īgušā prātā:

«Lai tu ar būtu kas būdams, šurp nācis ar šķēpu pie upēm,

Teic, ko šeit meklē, no turienes jau! Ne soli vairs tālāk!

390 Enu un Sapņu valsts šeit! Te Nakts tik un Nāves miegs valda!

Cilvēkus dzīvus man liktenis liedzis vest stiglskā laivā.

Prieka maz atnesa Alkīds, kad, ceļoties ezeram pāri,

Uzņēmu viņu šai laivā, maz Tēsējs un Peiritojs arī,

Kaut gan tie dievdēli bija un neveicami ar spēku.

395 Tartara sargu ar spēcīgo roku viņš iekala važās

Valdnieka sēdekļa priekšā un drebošu aizrāva līdzi.

Abi tie Plūtona sievu no gultas pat tīkoja aizraut.»

Atbildot īsi, nu Amfrīsas pareģe teica šos vārdus:

«Viltības tādas pavisam šeit nav. Jel nebīsties velti!

400 Zobens tev nedarīs ļaunu. Lai milzīgais vārtu sargs alā

Nerimstas, mūžīgi riedams, joprojām vēl iebaidīt ēnas,

Lai vēl Prosērpina šķīstā tur paliek pie tēvbrāļa sliekšņa!

Trojiešu varonis Enejs, ar šķēpu un bijību slavens,

Dodas pie mīļotā tēva uz Ereba dziļajām ēnām.

405 Ja nu šāds bijības veids vēl nespētu ietekmēt tevi,

Pazīt tev nāktos šo zaru.» Tad zaru, kas paslēpts tai drēbēs,

Parāda viņa. Nu norimstas dusmas tam īgušā sirdī.

Tālāk viņš nebilst ne vārda, bet, apburts ar tīkamo balvu,

Likteņa nolemto zaru, kas ilgi jau nebija redzēts,

4io Tumšzilo laivu griež apkārt un virza to tūdaļ pret krastu;

Dvēseles visas pēc tam, kas sēdēja garajos solos,

Izraida ārā un atbrīvo vietas, lai uzņemtu laivā

Diženo Eneja stāvu. Zem smaguma čīkstēja laiva

Pītā, daudz plaisām, caur kurām tai iesūcās dūņainā valgme.

415 Beidzot viņš varoni dižo un pareģi izlika sveiku

Riebīgās dūņās pār upi uz krasta starp pelēkām niedrēm.

Milzīgais Kerbers šo valsti ar trij rīkļu riešanu pilda,

Gulēdams, briesmonis drausmais, pie ieejas klintsalas priekšā.

Sibilla viņam, jau redzot, ka saslienas čūskas ap kaklu,

420 Izmeta kumosu, jauktu ar burvības zālēm un medu;

Šis nu aiz salkuma kāri, trīs atvēris drausmīgas rīkles,

Satvēra pamesto devu, un atslāba mugura lielā;

Noliecās zemē un izstiepās tālu pa visu šo alu.

Ieeju ieņēma Enejs un, vārtsargu iemidzinājis,

425 Steidzīgi atstāja krastu un viļņus, ko nešķērso otrreiz.

Atskanēt sāka drīz dažādas balsis un vaimanas skaļas;

Bērniņu dvēseles tās, kas raudāja ieejas priekšā;

Viņas, no mātes krūts rautas un šķirtas no tīkamās dzīves,

Laupīja nebalta diena un iegrūda pāragri kapā.

430 Blakus mīt tās, ko melīga sūdzība iegrūda nāvē;

Nav tām dotas šīs mītnes bez likteņa ziņas vai tiesas:

Urnu pats tiesnesis Mīnojs šeit krata; viņš mirušo ēnas

Visas uz sapulci sauc un atsedz to dzīvi un darbus.

Tālāk aiz šām ir skumušo vieta, kas paši bez vainas

435 Cēluši roku pret sevi un, ienīstot spožbalto gaismu,

Metuši dvēseles projām. Ai, kā nu gan dzidrajā gaisā

Tagad tie vēlētos būt, ciest trūkumu, visādas mokasl

Likteņa vara to neļauj un nejaukā staignājā saista,

Deviņreiz Stiksa plūst apkārt ap viņiem un aiztur tos sprostā.

440 Tūdaļ netālu visapkārt, no šejienes plezdamies tālu,

Parādās Skumības lauki — tā visi tos vārdā mēdz dēvēt.

Šeit tos, kam nelaime mīlā ir sarūgtinājusi dzīvi,

Nomaļi taki slēpj mežos un slaidenās mirtes visapkārt

Birztalās sedz; pat nāvē tos neatstāj skumība drūmā.

445 Redz viņš šais mitekļos Prokrīdu, Faldru, Erifīli skumjo,

Pēdējā rādīja brūces, ko mantoja viņa no dēla,

Tālāk vēl arī Eiādni, Pasifaju; Lāodamija

Sekoja tām, reiz jauneklis Kainejs, bet sieviete tagad,

Liktenis nolēmis bija tam atgriezties agrākā kārtā.

450 Pūniete Dīdona šeit ar brūci vēl svaigu starp viņām

Maldījās lielajā mežā. Kad bija jau pienācis tuvu

Trojiešu varonis Enejs pie viņas un Ereba tumsā

Pazina viņu — tā mēnesī jaunā tu izliekto sirpi

Redzi vai domā, ka redzējis esi caur mākoņu segu, —

455 Nespēdams asaras valdīt, viņš teica ar sirsnīgu mīlu:

«Dīdona, nelaimes māktā, man pienāca patiesa ziņa,

Esot jau mirusi tu, sev radusi galu ar dzelzi!

Nāves cēlonis biju? Es zvēru, šeit piesaucot zvaigznes,

Debesu dievus — ja arī zem zemes kā vārdā var zvērēt —,

460 Valdniece, gluži pret gribu es šķīros no Āfrikas krasta!

Taču dievības pašas, kas tagad starp pazemes ēnām

Mani pa derdzīgām vietām caur šausmīgo tumsu spiež doties,

Aizdzina projām ar varu. Ne mirkli man nenāca prātā

Doma, ka šķiršanās brīdī tev nesu tik šausmīgas mokas.

465 Neej tik ātri uz priekšu un nenovērs skata no manis!

Kā tu šeit baidies? Mums pēdējo reizi ļauj liktenis runāt.»

Gribēja Enejs šiem vārdiem, jo īgni vēl raudzījās viņa,

Remdēt tās satraukto prātu, un asaras spiedās tam acīs.

Novērsās viņa no tā un raidīja skatu pret zemi;

470 Tomēr ar iesākto runu bez pārmaiņām paliek tās vaibsti,

It kā tā kramakmens būtu vai Marpēsas marmora attēls;

Beidzot tad trūkusies metās un, vērsdama naidīgu skatu,

Paslēpās ēnainā birzī, kur agrākais dzīves draugs Sihajs

Atbild tās sirsnīgai mīlai un atmaksā mīlu ar mīlu.

475 Taču vēl varonis Enejs, par bargo tās likteni satraukts,

Tālu tai raudādams seko un skumst, ka tā atstāja viņu.

Steigdamies projām pa atļauto ceļu, viņš sasniedza drīzi

Tālākos laukus, kur pulcējās tie, kas slaveni karā.

Nāca tam pretī šeit Tīdeja tēls, šeit Ieročiem veiklais

48o Varonis Partenopājs un bālganā Adrasta ēna,

Kritušie kaujās, par kuriem virs zemes daudz asaras lietas,

Dardana dēli. Viņš nopūtās smagi, šeit garajās rindās

Vērodams varoņu barus: Tersilohu, Glauku, Medontu,

Trīs vēl Antēnora dēlus, Polifoltu, Cereras kalpu,

485 Idaju arī, kas divričos bija ar ieročiem rokā.

Pulcējās dvēseles bariem ap viņu pa labi un kreisi.

Nepietiek tām tik novērot viņu, bet kavēties tīkas

Kopā ar viņu, iet līdzi un nākšanas iemeslus taujāt.

Bet, kad jau danaju dižie un Atreida falangu rindas

<90 Redzēja tuvu šo vīru un Ieroču mirdzumu tumsā,

Drebēja visi tie drausmīgās bailēs; dažs glābdamies bēga,

Gluži kā toreiz pie ahaju kuģiem, dažs savukārt sauca

Vājlņā balsī, bet apstājās vārdi tam atvērtās lūpās.

Tālāk viņš redzēja šeit Dēifobu, Priama dēlu;

405 Ķermenis viss tam saplosīts bija un sacirsta seja,

Salauztas rokas un deniņos abos bij redzamas brūces,

Atgrieztas ausis un sakropļots deguns visnekrietnā kārtā.

Tikko viņš pazina to, kas drebēdams drausmīgās brūces

Gribēja slēpt, jo draudzīgā balsī tam vaicāja tūdaļ:

500 «Ķēnišķā dzimuma ciltszars, ai, Dēifob, rūdītais cīņāsl

Kas tevi izvēlējies tik drausmīgam atriebes darbam?

Kas tā pret tevi ir iedrošinājies? Man pēdējā naktī

Pienesa vēstis, ka sīvajā cīņā pret pelasgu vīriem,

Izsīkstot spēkiem, tu saļimis zemē starp kritušo kaudzēm;

sos Tāpēc pie Rolteja krasta tev uzmetu kapkalnu tukšu,

Piesaukdams pazemes dievus jo skaļi trīs reizes pēc kārtas.

Vārdu šī vieta un Ieročus glabā, bet tevi, mans mīļais,

Nespēju saskatīt vairs un šķiroties dzimtenē glabāt.»

Priamīds sacīja viņam: «It visu, draugs, darījis esil

510 Vēlīgs tu bijis Dēifobam dzīvam un mirušā ēnai.

Vienīgi liktenis mans un nekrietnais Helenas nedarbs

Iegrūda mani šai postā: šo piemiņu atstāja viņa;

Labi tu zini, ka pēdējā naktī mēs pāragros priekos

Gavilēt sākām. Tev vajaga visu to iegaumēt labi!

515 Bet, kad jau kļūmīgais zirgs pār augstajām Pergamas

sienām

Pacēlās pāri un atnesa iekšās mums bruņotus vīrus,

Viņa tad, savācot kori un tēlojot gaviļu prieku,

Frīģietes vadīja apkārt un pacēla augstu starp viņām

Degošu lāpu, lai danajus sauktu no cletokSņa augstā.

520 Mani pa tam, jau rūpestu smagu un gurduma māktu,

Turēja istaba ļaunā un locekļus nomāca guļot

Dziļais un tīkamais miegs, kas līdzināms klusajai nāvei.

Lieliskā sieva pa tam no istabas ieročus visus

Aizvāca projām, pat zobenu drošo, zem pagalvja likto,

525 Sauca Menēlāju iekšā un durvis tam atvēra vaļā,

Cerot varbūt to mīļajam dāvāt par tīkamu balvu

Un lai, lūk, varētu izpirkt ar nedarbiem Iegūto slavu.

Kāpēc gan kavējos? Iebrūk tie istabā, Odisejs seko,

Nekrietno padomu devējs. Ai, dievi, jūs atriebiet grājiem

530 Tieši tāpat, jo bijīgās lūpas šīs atriebes prasa!

Saki man savukārt tu — kāds gadījums atnesis tagad

Tevi šeit dzīvu? Vai, atdzīts pa jūru, šurp atklīdis esi,

Jeb vai tā likuši dievi? Kāds liktenis nomoka tevi,

Ka tu šais bezsaules mītnēs, šais drūmajās vietās sper kāju?»

535 Kamēr šīs sarunas risa, Aur6ra četrjūgā sārtā,

Skrienot pa debesu jumu, jau pabrauca pusceļam garām.

Arī varbūt viss dāvātais laiks tiem paietu drīzi,

Nebūtu Sibilla viņiem, tos brīdinot, teikusi īsi:

«Enej, nakts tuvojas mums! Mēs raudot tā pavadām stundas.

540 šeit nu ir vieta, kur izšķiras ceļi uz abējām pusēm:

Tas, lūk, pa labi, mūs vada uz varenā Plūtona mūriem,

Nākam pa šo Elisija mītnēs; bet tas, tur pa kreisi,

Ļaundarus soda ar mokām, uz baismīgo Tartaru vezdams.»

Dēifobs teica tai pretī: «Jel nedusmo, pareģe dižā!

545 Atpakaļ iešu uz tumsu un skaitu tur papildināšu.

Ej nu, mans lepnums, jel ej, un liktenis labāks lai lemts tev!»

Pateicis to, viņš atpakaļ steidzās pēc pēdējā vārda,

Paveras atpakaļ Enejs un pēkšņi pie klintīm pa kreisi

Ierauga cietoksni plašu, ko iežogo trīskārši mūri.

550 Steidzīga upe ar svelmainu liesmu tam virzās visapkārt,

Tartara Flegetdnta, un šalcošas klintis veļ lejup.

Priekšā tai milzīgi vārti un stabi no dimanta cietā,

Lai to pat varoņu spēks un debesu dievi ar dzelzi

Nespētu gruvekļos gāzt; dzelzs tornis līdz debesīm slienas;

555 Sēž tur Tīsifone īgnā ar apmetni, asinīs mērktu,

Augām dienām un naktīm bez miega tā ieeju sargā.

Vaidi no turienes nāca un negantu sitienu skaņas;

Arī tur šķindēja šķēpi un žvadzēja velkamās važas.

Piepeši apstājās Enejs un apjuka, satraukts par troksni.

560 «Kas tie par sodību veidiem? Teic, jaunava, kādas šeit mokas

Sodāmiem nolemtas ciest? Kāds savādāks troksnis dun gaisā!»

Tūdaļ tā pareģe saka: «Ai, trojiešu vadoni cildais,

Tīrajam liktenis liedzis spert soli pār ļaundaru slieksni!

Hekate, ieceļot mani par valdnieci Averna birzīm,

565 Rādīja pati man mūžīgo sodus un vadāja visur.

Radamants, knosiešu ķēniņš, šai valstībā valda jo bargi,

Pārbauda, Izmeklē viltpllnos darbus un atzīties piespiež

Katru, kas virszemes dzīvē, par veltīgu krāpšanu priecīgs,

Atlicis nedarbus izpirkt līdz vēlajam miršanas brīdim.

570 Tūdaļ ar pātagu rokā Tīsifone vainīgos soda,

Zobojot tos, sāk sist un, čūskas jo niknas ar kreiso

Virzot tiem pretī, sauc baismīgās māsas no pazemes mītnēm.

Nočīkstot tapai ar drausmīgu troksni, tur atveras beidzot

Briesmīgie vārti. Vai tagad tu redzi, cik draudīga sardze

575 Sēž tur pie priekšnama vārtiem? Un briesmone kāda pie sliekšņa?

Milzīga auguma Hidra ar piecdesmit šausmīgām rīklēm,

īgnāka vēl, sēž Iekšā aiz vārtiem. Bet tālāk pats Tartars

Izplešas divreiz tik dziļi uz leju un stiepjas pret ēnām,

Skatiens cik debesīs sniedzas līdz Olimpa augstajam galam.

580 Seit, lūk, ir Zemes sensenējais dzimums — tā titānu saime,

Zibeņu notriekta lejup, un dibenā vāļājas viņi.

Āloidus abus, šos milzīgos dvīņus, tur redzēju pati;

Vareno debesu jumu tie tīkoja sagraut ar rokām

Un tad Jupiteru pašu gāzt lejup no debesu troņa.

585 Redzēja arī Salm6neju ciešam tur šausmīgu sodu;

Zevtēva liesmu un pērkona troksni šis atdarināja;

Četrjūga kumeļu vilkts un vicinot degošu lāpu,

Brauc viņš caur grājiešu tautu un Elidas pilsētām svētām,

Atskanot gavilēm skaļām un prasot sev dievišķu godu.

590 Nelga, viņš negaisa troksni un liesmu, ko atveidot nevar,

Gribēja tēlot ar skanīgo varu un kumeļu soļiem.

Tomēr visvarenais tēvs caur biezajām mākoņu gubām

Meta tam šautru, ne degošu lāpu, ne dūmaino skalu

Gaišumu spožo, un gāza to zemē ar viesuli strauju.

595 Redzēju arī vēl Titiju tur — tas Zemes dēls bija,

Milzīgais ķermenis viņam pa laukumu stiepās uz priekšu

Deviņus jūgerus tālu; liels vanags ar saliektu knābi

Plēsa tā mūžīgās aknas un mocībām auglīgās iekšas,

Meklēja barību tais un savija ligzdu tā krūtīs

600 Dziļi, vairs nedodot miera ne brīdi tā augošai miesai.

Vai šeit vēl lapitus minēt? Lūk, Iksīons, Peirltojs arīl

Klintsbluķis tumšs tiem pārkāries pāri, ik mirkli, lūk, lūk, jau

Atrausies tūdaļ virs galvas; tur svinību atzveltnēs augstās

Zeltītie pagalvji mirdz; priekš acīm jau gatavas dzīres

605 Ķēnišķā greznumā stāv, bet vecākā fūrija blakus

Atgultnē glūn un pieskarties neļauj ar rokām pie galdiem;

Pieceļas, vicinot lāpu, un pērkona balsī sāk rāties.

Bija šeit redzami tie, kas dzīvojot nīduši brāļus,

Cēluši roku pret tēvu un krāpuši klientu savu;

6io Arī vēl tie, kas gūlušies vieni uz saraustās mantas,

Nedodot savējiem daļu, — vislielākais vairums ir šādu,

Laulību laužot, kas gāzti, kas, nododot dzimteni savu,

Gājuši cīņās, kas zvērestu lauzt nav bijušies kungiem,

Ieslēgti važās, šeit sagaida sodu. Tu necenties vaicāt,

615 Kāds šiem būs sodības veids, kāds liktenis vīrus šos triecis.

Daži no viņiem vel akmeņus lielus, uz riteņu spieķiem

Izstiepti karājas citi; tur sēž jau un sēdēs vēl mūžam

Nelaimes vajātais Tēsējs, bet nelaimīgākais par visiem

Mudina Flegijs un spēcīgā balsī sauc mirušo ēnām:

620 «Mācieties taisnīgi dzīvot un sargieties nicināt dievus!»

Pārdeva tēvzemi šis par zeltu, tai varmāku stipru

Uzspieda, likumus deva un atcēla vēlāk par naudu,

Meitai šis uzmācās savai un aizliegtos sakaros stājās;

Visi tie kāroja to, kas ir liegts, un kāroto guva.

625 ja pat simt mēļu man būtu, Ja runātu arī simt mutēm

Tērauda balsī, es nespētu Izteikt šo ļaunumu veidus,

Nespētu nosaukt it visus šo drausmīgo sodību vārdus.»

Tikko kā beidza šos vārdus АрбИопа pareģe sirmā,

«Turpini ceļu,» tā saka, «un Izpildi nodomu sāktol

63 ū Steigsimies ātrāk uz priekšu! Jau redzu es varenās sienas,

Izkaltās kiklopu kalvē, un vārtus, lūk, iepretī spraišļos,

Vietu, kur likteņa lēmums lr nolicis atstāt šo balvu!»

Teica tā viņa, un, soļojot blakus pa ēnainiem ceļiem,

Tuvojas pusceļam abi un nonāk pie divviru vārtiem.

635 Varonis Enejs pie ieejas stājas un ķermeni savu

Slaka ar ūdeni svaigu un zaru sprauž pretī virs sliekšņa.

Beidzot, kad bija viss veikts un valdniecei atnestas balvas,

Nonāca viņi pie laimības laukiem un tīkamiem mauriem,

Tur, kur Ir laimīgo birzis un svētlaimes mierīgās mītnes.

640 Ēters šeit dzidrāks plūst pāri pār laukiem un purpura gaismā

Ietērpj it visu, tiem saule ir sava un zvaigznes ir savas.

Zālainās palestrās locekļus savus tur vingrina daži,

Izpriecu rotaļas rīko un cīņu sāk dzeltenās smiltīs;

Sitot ar kāju, cits rotaļas vada un skandina dziesmas.

645 Trāķijas dziesminieks arī tur purpura apmetnī garā

Pavada meldijas taktī ar septiņām kitaras stīgām,

Skardams tās pirkstiem vai arī tās sizdams ar ziloņa kaulu.

Bija šeit Teikra sensenējā dzimta, tā raženie bērni,

Varoņi, slavenie garā, kas dzimuši labajos laikos,

650 līs un tam Asaraks blakus, un Īlijas uzcēlējs Dardans.

Ieročus apbrīno viņš un divričus tukšos no tāles;

Metamie šķēpi ir samieti zemē, bet šur un tur vaļā

Klaiņo pa ganībām zirgi. Cik liela bij dzīvajiem kaisle

Doties ar šķēpiem un divričiem cīņā, cik liela bij tieksme

655 Ganīt tad spīdīgos zirgus, tik liela tā, nākot zem zemes.

Tālāk pa labi un kreisi, lūk, vēro viņš zālainās pļavās

Dzīrojam citus un paiānu jautru tur skandinām korī

Smaržīgo laurkoku birzī jo dziļi; no šejienes augšup

Aizplūst pilnā Eridanas straume pa ēnaino mežu.

660 Kopā šeit tie, kas, tēvzemi sargot, ir guvuši brūces,

Kopā šeit priesteri tie, kas gājuši šķīsti caur dzīvi,

Bijīgo dziedoņu saime, kas cienīgi kalpoja Foibam,

Tie, kas ar atrastām mākslām ir cēluši dzīvi uz augšu

Un kas ar nopelniem saviem virs zemes liek pieminēt sevi;

665 Matsaite balta kā sniegs tiem visiem ap deniņiem vijas.

Sibilla vaicāja tiem, kas drūzmējās zālainās pļavās

(Mūsajam vairāk par visiem, jo neskaitāms pūlis ap viņu

Sastājas apkārt un izcilos plecos ar izbrīnu raugās):

«Laimīgās dvēseles jūs, tu, dziedoni krietnais, jel sakait,

670 Kur šeit ir Anhīsa novads un mītne? Šurp viņa dēļ nācām,

Viņa dēļ pārbraucām pāri pār lielajām Ereba upēm.»

Atbildot viņai, šeit dziedonis Mūsajs tā sacīja īsi:

«Nav jau nevienam mums mājas; mēs dzīvojam ēnainās birzīs,

Tīkamos krastos un zālainās pļavās, ko veldzina strauti,

675 Mitekli rodam; bet tomēr jūs abi, ja tīkas tas sirdij,

Kāpiet šim pauguram pāri! Jums rādīšu drošāko taku.»

Teicis šos vārdus, viņš dodas uz priekšu un brīnišķus laukus

Rāda no kalna; no šejienes abi tie augstienes atstāj.

Skatīja sirmgalvis Anhīss patlaban šai zaļajā lejā

680 Dvēseles, ieslēgtas dziļi, kas dosies uz augšējo gaismu;

Rūpīgi vērodams tās, viņš pēcteču paaudzes visas

Skaitīja tieši šai brīdī un pētīja mazdēlus mīļos,

Likteņa nolemtās gaitas, to raksturu, laimi un darbus.

Tikko kā redzēja viņš pa ielejas zelmeni zaļo

685 Eneju nākam, ar sirsnību rokas tam izstiepa pretī:

Asarām ritot pār vaigiem, no lūpām tam plūda šie vārdi:

«Tātad tu atnāci beidzot! Ar sirsnību savu pret tēvu

Pārspēji grūtības ceļā! Tev drīkstu, dēls, skatīties vaigā,

Varu nu dzirdēt man zināmo balsi, tev atbildēt atkal!

690 Ticēju tam un nojautu sirdī, ka tiešām tā notiks.

Skaitīdams laiku, un cerībā, lūk, es neesmu vīlies.

Beidzot, dēls, esi pie manis, kaut svaidīts pa dažādām zemiem,

Mētāts pa dažādām jūrām un dažādu neveiksmju vajāts!

Balles man bija, ka Lībijas valsts tik neaiztur tevi!»

695 Enejs tam bilda: «Ai, tēv, tavs skumušais attēls man bieži

Rādījās sapnī un piespieda mani uz šejieni dotlesl

Tirrēnu jūrā man tagad stāv flote. Tēv, sadosim rokas!

Šurp sniedz man roku un ļaujies, lai apkampties varu ar tevi!»

Teikdams šos vārdus, ar asaru straumēm tas slaka sev vaigus,

700 Trīsreiz viņš mēģina rokas vīt apkārt ap Anhīsa kaklu,

Trīsreiz viņš velti to tvēra; tēls slīdēja ārā no rokām

Līdzīgi vēsmiņai vieglai un līdzīgi spārnotam sapnim.

Piepeši Enejs pa tam jau ierauga attālā lejā

Nomaļus atšķirtu birzi un apkārt tai šalcošus krūmus,

705 Lētes straumi, kas aizslīd uz priekšu gar klusajām mītnēm.

Lidoja apkārt ap upi daudz dažādu cilšu un tautu;

Tieši kā ziedošās pļavās, kad saulainā vasarā bites

Metas uz dažādiem ziediem un baltajām lilijām apkārt

Lidinās bariem, tā sanēja visa šī ieleja tālu.

710 Satraukts par brīnišķo skatu, tā cēloņus nespēdams izprast,

Vaicā nu Enejs: «Kas tālē tur tās par plūstošām straumēm,

Kāpēc šie vīri tik milzīgos baros tur pulcējas krastos?»

Sirmgalvis Anhiss tad bilda: «Šīm dvēselēm liktenis lēmis

Ķermeņus citus sev rast; pie Lētes ūdeņu straumes

715 Viņas dzer bezrūpju valgmi un iespēju aizmirst uz mūžu.

Zināmas darīt tev tās un izcelt tās tieši tev priekšā,

Parādīt pēctečus savus pēc kārtas sen biju jau lēmis,

Lai tev ar mani jo vairāk ir prieka par atrasto zemi.»

«Vai gan, ai, tēv, mēs drīkstam tā domāt, ka dvēseles dažas

720 iet no šīs vietas uz zemi un atgriežas kūtrajā miesā?

Kāpēc šīs nabaga ēnas tik neganti tiecas uz gaismu?»

«Teikšu to, dēls, jo šaubās es tevi šeit negribu atstāt!»

Atbild tā Anhīss un atklāj nu viņam it visu pēc kārtas:

«Sākumā debesi, zemi un plūstošo ūdeņu straumes,

725 Spīdošo mēneša ripu un mirdzošās Titāna zvaigznes

Uztur kāds pasaules gars. Tas, izliets pa locekļiem visiem,

Darbina pārējo masu un saplūst ar ķermeni dižo.

Cilvēku dzimums un lopi no tā, un spārnotie putni,

Arī tie briesmoņi baismie, ko jūra slēpj dziļajā dzelmē.

730 Ugunīgs spēks ir šais visos un dievišķa izcelsme arī

Būtei ikkatrai, ja locekļi kūtrie tai nestājas pretī,

Nenomāc nīcīgās pasaules pīšļi un mirstīgās miesas.

Tāpēc tām bailes un ilgas, tām bēdas un prieki, un gaismu

Neskata viņas, kas ieslēgtas naktī un cietumā tumšā.

735 Tāpēc jau arī, kad pēdējā stundā tās šķiras no dzīves,

Neiziet tomēr no nelaimes māktām viss ļaunums un likstas

Tūdaļ pavisam no miesas, jo, dabiski, iespiedies dziļi

Brīnišķā kārtā it viss, kas ilgi jau saaudzis kopā.

Tāpēc šeit tīra tās sods, un tāpēc agrākās vainas

740 Jāizpērk viņām ar mokām, jo citas tur, paceltas gaisā,

Atdotas tukšajiem vējiem, daudz citām šais plašajās straumēs

Nomazgā ļaunuma traipus, bet citām tos ugunī šķīsta.

Ēnās it visi mēs sevis dēļ ciešam; Elīsijā plašā

Nākam pēc tam, bet laimības laukos tik nedaudzi mītam,

745 Kamēr garāka diena, kad ciešanu laiks jau ir beidzies,

Atņem mums radušos sārņus un, šķīstījot dvēseli tīru,

Ētera sastāvu atstāj un garu bez mazākiem traipiem.

Tagad tās visas, kad tūkstošiem gadu jau laikarats vēlies,

Izsauc kāds dievs pie Lētes upes šai lielajā barā,

750 Protams, lai, aizmirstot visu, uz augšieni skatienus vērstu

Un lai tās sajustu tieksmi no jauna uz ķermeni doties.»

Teica tā sirmgalvis Anhīss un dēlu ar Sibillu tūdaļ

Veda uz sanāksmes vidu, kur mudžēja dvēseļu bari,

Uzkāpa pakalna galā, no kurienes rindā jo garā

755 Varēja pārredzēt nācējus visus un skatīt to sejas.

«Zini nu beidzot, cik liela kļūs Dardana pēcteču slava!

Kādus tev vēlāk būs mazdēlus gaidīt no itāļu tautas,

Kādreiz jo slavenus garus, kas ieplūdīs mūsējo ciltī,

To lai tev vēstī šie vārdi, jo atklāšu likteni tavu.

760 Jauneklim šim, kas balstās uz šķēpa bez asmeņa galā,

Tuvākā vieta, kā liktenis lēmis, uz dzīvi, viņš pirmais

Pacelsies ētera gaismā, ar itāļu asinīm jaucies,

Silvijs, tavs pēdējais dēls, jo slavenais albiešu valdnieks —

Sieva Lavinija viņu tev vēlajās vecuma dienās

765 Audzēs par valdnieku mežos un priekšteci valdnieku dzimtai;

KJOs no tā mūsējo cilts par valdnieci Garajā Albā.

Tālāk aiz viņa ir Proka, lūk, trojiešu pēcteču slava,

Kapljs, tam Numitors blakus un tas, kas tev atjaunos vārdu,

Sllvijs Enejs, tev bijībā līdzīgs un arī jo slavens

770 Ieroču prasmē, ja kādreiz viņš kļūtu par valdnieku Albā.

Skati, lūk, jaunekļus šos! Cik droši un spēcīgi viņi,

Pilsoņu ozols it visiem tiem vijas ap deniņiem apkārt!

Viņi tev Nomentu cels un Gabijus, Fidēnas mūrus,

Augstajos kalnos pēc tam Kollātijas varenās sienas,

775 Inuja Kastru, Pomētiju arī, vēl Bolu un Koru.

Reiz tie būs slaveni vārdi, bet tagad vēl zemes bez vārda.

Māvorta pēctecis Romuls par palīgu vectēvam dosies,

Māmuļa īlija viņu no senā Asāraka dzimtas

Izvedīs gaismā. Vai redzi, kā divkārša sekste stāv galvā

780 Un kā pats mūžīgo tēvs to grezno ar dievišķu godu?

Redzi, šā vadībā, dēls, reiz dižā un slavenā Roma

Pakļaus sev pasauli visu un garā būs līdzīga dieviem,

Septiņus pakalnus viena tā apvienos sevī ar mūri,

Bagāta varoņiem dižiem: tā māmuļa Berekintiete,

785 Greznota torņiem, ar divričiem dodas pa Frīģijas ielām,

Līksma par dzemdētiem dieviem, simt pēcteču spiežot pie krūtīm,

Visus debesu dievus, it visi tie augstajās mītnēs.

Paver vēl arī uz šejieni acis! Tur redzi tu tautu,

Romiešus savus! Lūk, arī šeit Cēzars un visa no Jūla

790 Radusies cilts, kas gatava doties zem debesīm plašām.

Šeit, lūk, ir vīrs, šeit atrodas viņš, tik bieži tev solīts,

Augusts Cēzars, viņš, Dievišķā dēls, kas zeltlaikus atkal

Atgriezīs Latijas zemē, tās laukos, kur sensenos laikos

Valdīja Saturas; viņš pāri pār indiem un pāri pār afriem

795 Izplatīs varu; par zvaigznāju ceļiem šī zeme ir tālāk,

Tālāk par gada un saules ceļiem, kur debesu nesējs

Atlants starp mirdzošām zvaigznēm griež debesu jumu uz pleciem.

Ballēs jau tagad tā nākšanu gaida gan Kaspijas valstis,

Dievību lēmumus jaušot, gan arī Mai6tīdas zeme,

800 Gan arī izbaiļu pilni dreb septiņi Nīlupes vārti.

Nebija izgājis Alkīds tik attālas pasaules malas,

Caururbjot briežmāti veiklo ar šautru vai arkādu birzīm

Gādājot ilgstošu mieru un satraucot Lemu ar stopu,

Ne arī Lībers, kas tīģeru jūgu ar vīnstīgu grožiem

805 Uzvaras gājienā virza no Nīsas kalnāja lejup.

Vai tu vēl šaubies ar darbiem plest tikumam plašāku ce|u?

Jeb vai tu kavējies bailēs par savu gūt ausonu zemi?

Kas tas par vīru tur tālāk, kas, greznojies olīvu zariem,

Rokā tur priekšmetus svētos? Es romiešu valdnieka matus

8io Redzu un sirmumu vaigos, viņš likumiem pilsētu savu

Stiprinās pirmais, no mazajām Kūrēm un trūcīgas zemes

Sūtīts uz stipru un varenu valsti. Tulls sekos tam tūdaļ;

Traucēdams tēvzemes mieru, viņš aicinās atkal uz cīņu

Vīrus, ar ieročiem kūtrus, un triumfiem atradinātas

8is Kareivju rindas. Anks, lepnīgais garā, aiz viņa jau seko,

Arī jau tagad viņš pārlieku priecīgs par vēlību tautā.

Vai tu vēl gribi Tarkvinijus skatīt un dvēseli dižo

Atriebes alkstošam Brūtam, un atpakaļ atgūtos saiņus?

Konsula varu pēc tam un baismīgos cirvjus tai līdzi

820 Saņems tas pirmais, un dēlus, kas kurina karus no jauna,

Sodīs ar nāvi viņš pats, j o cildeno brīvību sargās,

Nabaga tēvs! Lai spriestu par to kā spriezdami jaunie —

Uzvarēs dzimtenes mīla un spēcīgā uzslavas kāre.

Apskati Decijus, Drūsus, tur tālāk vēl Torkvātu baismo —

825 Draud viņš ar cirvi — un Kamillu arī, kas atguvis zīmes.

Lūk, vēl šie abi, ko redzi tu vienādos ieročos mirdzam,

Draudzīgas dvēseles tagad, kad viņas sedz tumsa zem zemes,

Bet, ja, ai, vai! tie pacelsies augšup uz dzīvības gaismu,

Kādi būs kari, kā asinis plūdīs, kā nāve vāks ražu

830 Tobrīd, kad lejup no Alpkalnu vaļņiem un Monoika radzes

Sievastēvs dosies, bet meitasvīrs pretī ar Austrumu spēkieml

Bērni, lai tālu jums sirdis no tādiem tik drausmīgiem kariem!

Neraidiet mūžam pret tēvijas sirdi tik varenus spēkus!

Rimsties jel, rimsties tu pirmais, kas cēlies no Olimpa augstā!

835 Pēcteci manu, met ieroci nost!

Šis, lūk, kad Korintu gāzis, ar ahaju sakāvi slavens,

Dosies uz Kapitoliju pēc uzvaras triumfa ratos,

Argu graus gruvekļos tas, Agamēmnona Mikēnas augstās,

Ajaka pēcteci pašu, šo varenā Pēleida cilti,40 Atriebdams trojiešu senčus un pulgoto Minervas templi.

Kas var, Kos, neminēt tevi vai tevi, ai, vareno Katon?

Grakhus kas drīkstētu aizmirst? Kas Lībijas grāvējus, zibšņus,

Abus šos Scīpionūs? Kas, Fabricij, aizmirstu tevi,

Vienkāršo, dižo, vai tevi, ai, Serrān, kas graudus sēs vagā?

45 Kurp gan jūs raujat, ai, Fabijl, gurdo? Tu esi, al, Maksim,

Vienīgais tāds, kas vilcinoties mums tēvzemi glābsi!

Statujas liedinās citi un varam liks dzīvību dvašot,

Ticu es tam; no marmora dzīvus tie izveidos vaibstus,

Tiesnešu priekšā tie runās daudz dai|āk un spīdekļu ceļus

150 Novilks ar cirkuli labāk, un zvaigznāju kustības noteiks.

Romieti, iegaumē to, tev valdīt pār pasaules tautāml

Tāpēc būs uzdevums tavs: tās radināt mierīgai dzīvei,

Pakļautās žēlīgi saudzēt, bet spītīgās satriekt ar varu.»

Saka tā sirmgalvis Anhīss un piebilst, jo brīnījās viņi:

155 «Skaties, kur mirdzēdams Marcells ar dižajām trofejām dodas!

Uzvaru guvis, viņš paceļas augstāk par pārējiem vīriem!

Viņš tas, kas romiešu varu, kad drebēs tā nemieru vētrās,

Balstīs, triecot ar zirgiem gan pūņus, gan dumpīgo gailu;

Ieguvis trofejas krāšņās, viņš trešais tās Kvirīnam pakārs.»

160 Enejs vēl Izbrīnā vaicā, jo vēro šim soļojam blakus

Jaunekli augumu staltu un mirdzošos ieročos tērptu,

Taču ar skumušu seju un skatienu, vērstu pret zemi.

«Kas tas par jaunekli, tēv, kas seko šim varonim blakus?

Vai tas šā dēls vai arī kāds cits no pēcteču bara?

165 Klau, kāds tur troksnis ap viņiem visapkārt? Kāds lieliskums pašā!

Tomēr ap jaunekļa galvu nakts lidinās, klādama ēnu.»

Sirmgalvis Anhīss nu, asaras liedams, tā valodu sāka:

«Nevaicā, dēls, man patlaban par milzīgām tavējo sērām!

Liktenis parādīs viņu tik pasaulei tādu un ilgāk

J70 Neļaus tam dzīvot. Al, debesu dievi, jums romiešu tauta

Varena liktos pārlieku, ja balva šī paliktu viņai!

Ai, kā no Māvorta lauka pret varenā cietokšņa mūriem

Aizskanēs varoņu vaidi! Un kādas tu, Tiberīn, sēras

Redzēsi krastos, kad plūdīsi garām gar kapkalnu svaigo!

675 Spožākas cerības radīt cits trojiešu jaunekļu vidū

Nevarēs latīņu tēvos, un Romula dzimtenes zemei

Nebūs nekad vairs dižoties lemts ar audzēkni šādu!

Bijība senā! Ai, sentēvu godprāts un cīniņu laukā

Nepārspējamā roka! Nē, nebūtu nesodīts nācis

880 Cīņā pret viņu neviens, kad kājnieks pret naidnieku stātos

Jeb vai kad, putojot zirgam, tas iecirstu priekšplecos piešūsi

Nelaimes vajāto zēn, kaut lauztu tu likteni ļauno!

Marcells virs zemes tu būsi! Šurp sniedziet man lilijas klēpjiem!

Sarkanas puķes es kaisīšu viņam un pēctecim savam

885 Nesīšu balvas vismaz ar šiem ziediem, un rādīšu viņam

Veltīgo godu.» Tā staigā šeit viņi pa novadu visu

Plašajos miglainos laukos un novēro visu visapkārt.

Anhīss tā izvadā dēlu caur pazemes novadiem visiem,

Ielika karstākas ilgas tam sirdī pēc nākotnes slavas,

890 Stāstīja arī jau tūdaļ par drīzumā gaidāmiem kariem,

Minēja cīņas ar Laurentas tautu pie Latīna mūriem,

Mācīja, kā viņam novērst un pārvarēt tālākas likstas.

Miegam ir divēji vārti; ir vieni, kā stāsta, no raga,

Patiesām ēnām pa šiem uz ārieni iziet ir viegli;

895 Veidoti otri no spoža un gludena ziloņa kaula,

Mirušie krāpīgus sapņus no šejienes sūta uz augšu.

Sarunu beidzis šiem vārdiem ar dēlu un Sibillu sirmo,

Izved tos Anhīss pa vārtiem, kas tēsti no ziloņa kaula.

Enejs nu dodas pie kuģiem un ierauga biedrus no jauna,

900 Sasniedz tad Kājētas ostu gar piekrasti taisnākā ceļā.

Enkurs no priekšgala krīt, un kuģi stāv ostā pie krasta.

## Septītā grāmata

MŪSĒJAI piekrastei ari tu, Eneja audzinātāja

Kājēta, mirdama dāvāji slavu uz mūžīgiem laikiem;

Tagad tavs gods šo miervietu glabā un pīšļus šeit tavus

Rāda Hespērijā dižajā vārds tavs, tā slava jo liela.

5 Bijīgais Enejs, kad apraka aukli, kā paraža prasa,

Uzmeta kapkopu viņai no smiltīm; kad aprimās bangas

Atkal uz jūras, steidz ceļā ar burām un atstāj šo ostu.

Vēlīgi vēji pret vakaru pūš, pat spožbaltā Lūna

Neliedz tam ceļu, un trīsoša gaisma sāk zaigoties jūrā.

10 Pabrauca viņi jau garām gar Kirkes piekrastes zemi;

Hēlija raženā meita tur birztalās nepieejamās

Cītīgi skandina dziesmas un ķēnišķi lepnajās pilīs

Dedzina smaržīgo ciedru, lai varētu gaismu dot naktij,

Tekājot veikli gar audeklu smalko ar šķindošo šķietu.

»5 Lauvu rēcieni dobji un nikni no šejienes atskan;

Drebinot aizsprosta sienu, tie rūc tur līdz vakaram vēlam,

Sarainās mežcūkas arī un lāči aiz laidara sprostiem

Nemierā skraida, un gaudo tur milzīga auguma vilki:

Drausmīgā dieviete Kirke tos visus ar burvības zālēm

2o Pārvērta pinkainos zvēros no cilvēka veida un sejas.

Bet, lai tik bīstamās likstās šeit neiekļūst bijīgie troji,

Iedzīti tuvējā ostā, lai nenāk pie baigajiem krastiem,

Neptūns ar vēlīgiem vējiem sāk tūdaļ piepildīt buras,

Ātrāku gaitu dod kuģiem un vada gar bangainiem sēkļiem.

25 Drīzi vien saulstaros sārta kļūst jūra; no ētera augstā

Aurora divričos sārtos jau mirdzēja safrāna krāsā.

Bet, kad jau aprimās vēji un piepeši vēsmiņas visas

Stāvēja klusu, sāk spēkoties irkļi pa mierīgo virsmu.

Tobrīd jau ierauga Enejs no jūras šeit milzīgu birzi;

30 Pretī tai Tiberīns tūdaļ ar tīkamo ūdeņu straumi,

Griezdamies virpuļos straujos un aizraudams dzeltenās smiltis,

Laužas ar sparu uz jūru. Šeit tālu visapkārt un augšā

Dažādi putni, jau pazīstot labi tās krastus un gultni,

Trīcina gaisu ar dziesmām un laižas pa tīkamo birzi.

35 Biedriem šai vietā viņš iegriezties liek un priekšgalus kuģiem

Virzīt pret krastu, un pienāk ar prieku pie ēnainās upes.

Kādi bij valdnieki, Erato, tobrīd un apstākļi kādi,

Kāda valsts iekārta Latijā senā, kad karaspēks svešais

Tikko kā izkāpa malā no kuģiem pie ausonu krastiem,

40 Stāstīšu tagad un atpakaļ saukšu pie pirmajām cīņām.

Iedves to dzejniekam, dieve! Jums dziedu par drausmīgiem kariem,

Cīņām un vadoņiem tiem, aiz spītēs tik iedzītiem kļūmēs,

Tirrēnu palīgu pulkiem, par visu Hespērijas zemi,

Ierautu cīņās. Man atklājas lielāka diždarbu virkne,

45 Lielāku darbu es sāku! Šeit mierīgi ilgāku laiku

Valdīja sirmgalvis Latīns pār pilsētām daudzām un laukiem.

Radīja viņu reiz Fauns no Marīkas, laurentu nimfas,

Stāsta mums ļaudis; ir Fauna tēvs Pīks; šis savukārt tevi,

Saturn, par ciltstēvu sauc: tu priekštecis esi šai dzimtā.

50 Latīnam nebij ne dēlu, ne vīrišķu pēcteci citu

Devuši dievi, jo bija tas vītis jau jaunībā agrā.

Vienīgā meita tam sargāja māju un ķēnišķās mītnes,

Dodama bija pie vīra, jau pilnīgi līgavas gados.

Daudzi no Latij as plašās un arī no ausonu zemes

55 Tīkoja viņu, bet tomēr par visiem to tīkoja vairāk

Skaistulis Turns, jo slavens ar senčiem, un valdnieka sieva,

Sevišķu centību rādot, to taisījās pieņemt par znotu.

Tomēr to kavēja dievi ar dažādām brīnuma zīmēm.

Vidū starp kolonnām dižām bija lauru koks ķēniņa pilī,

eo Svētajām lapām un ilgāku laiku ar bijību sargāts.

Koku šo atradis Latīns, kad pirmos tur uzcēlis mūrus,

Pats, kā mums vēstīja ļaudis, to bijībā veltījis Foibam,

Pilsētas iedzīvotājus pēc tā par laurentiem saucis.

Laura šā virsotni augsto reiz aplido — neticams brīnums —

es Bites ar milzīgu troksni, pa ēteru laizdamās dzidro;

Apmetās galotnē tās un, ķerdamās cita pie citas,

Salipa piepeši pūlī pie zariem un zaļajām lapām.

Tūdaļ tā pareģis teica: «Mēs redzam no svešajām zemēm

Nākam uz šejieni vīru; no tās puses karaspēks arī

70 Dosies uz to pašu pusi, lai valdītu cietoksnī augstā.»

Arī bez tam vēl, kad valdnieks reiz aizdedz ar svētajiem skaliem

Ziedokļos liesmu un jaunā Lavinija tēvam stāv blakus,

Likās, ai, šausmas, ka liesmas tai vijas ap garajiem matiem,

Jaunavas galvastērps viss deg sprakšķēdams ugunī gaišā,

75 Uzliesmo ķēnišķie mati, un uzliesmo vainags tai galvā,

Rotāts ar pērlēm; tad, ietīta dūmos un dzeltenā gaismā,

Vulkānu izplata viņa it visur pa valdnieka namu.

Iedvesa bailes šis draudīgais brīnums, tik neparasts skatam.

Pati gan viņa ar likteni savu jo slavena kļūšot,

«o Pareģi teica, bet tautai tas vēstījot bīstamu karu.

Brīnumu satraukts, nu valdnieks pie Fauna orākula dodas,

Nākotnes pareģotāja, Albūnejas avota birzī

Padoma prasīt; no visām tā dižākā bija — tur avots

Burbuļo svētais un izgaro ēnā tā smacīgie tvaiki.

*5 Itāļu tautas šai vietā un enotru piekraste visa

Kļūmīgos apstākļos atbildes gaida. Kad balvas šai vietā

Priesteris nes, kad klusajā naktī uz nokauto aitu

Izklātām ādām tas uzgūlies virsū un izlūdzas sapņus,

Dažādus brīnišķus tēlus viņš lidojam vēro visapkārt,

«o Vērīgi klausās daudz dažādās balsīs, ar dievībām atrod

Patiku runāt, no Averna dziļā sauc pazemes varas.

Tobrīd pats Latīns uz šejieni devās un, atbildes gaidot,

Ziedoja šeit simt mīkstvilnas aitu pēc paražas senas.

Izklājis nokauto ādas un licies tām augšpēdu virsū,

^5 Gulēja viņš. Tad piepeši balss no augšienes atskan:

«Necenties velti, ai, pēcteci manu, siet laulības saitēm

Meitu pie latīņu vīra un netici sagatavotām

Laulības gultām! Nāks svešzemju znoti; to asins līdz zvaigznēm

Latīņu vārdu cels augšup, un vīri, kas celsies no viņiem,

100 Pakļaus sev pasauli visu, cik tālu Okēāniem abiem,

Ceļoties rītā un vakarā rietot, dos spožumu saule.» ,

Atbildes šādas un padomus krietnos, ko Fauns tam blj devis

Klusajā naktī, sev neslēpa lūpās vairs vienīgi Latīns;

Visu to Fāma, jau lidojot apkārt, pa ausonu krastiem

105 Aiznesa tālu uz priekšu, kad Iāomedčntiešu vīri

Piesēja atvestos kuģus pie zālainā piekrastes vaļņa.

Enejs šai vietā un vadoņi dižie ar tīkamo Jūlu

Noliek ķermeni savu zem kuplā un zarainā koka,

Sarīko mielastu tūdaļ un plēkšņkviešu plāceņus zālē

no Ēdieniem apakšā klāj —pats Jupiters lika tā darīt—,

Piepildot Cereras klonu ar laukos augušiem augļiem.

Bet, kad šeit citu tie apēda kāri, kad barības trūkums

Arī tos spieda jau vērsties ar zobiem pret liesajām maizēm,

Pieskārās viņi ar roku un čaklajiem žokļiem pie ripas,

H5 Cepuma, likteņa dotā, vairs nesaudzot paklātās šķēles.

«Šausmas!» tā izsaucas Jūls. «Mēs šeit arī apēdam galdus!»

Neteic viņš jokojot vairāk. Šie vārdi, atskanot pirmie,

Atnesa trojiešu ciešanām galu; tad varonis Enejs

Pārtrauca dēlu un valodu sāka, par atklāsmi pārsteigts:

120 «Sveika tu, zeme,» viņš sacīja tūdaļ, «man likteņa lemtā!

Sveicinu arī vēl jūs, ai, trojiešu penāti krietnie!

Šeit jums ir tēvzeme, māja! To atklāja sirmgalvis Anhīss,

Atceros tagad, mans tēvs, ko liktenis nākotnē lēmis:

Dēls, ja pēc uztura vāja, kad atdzīts pie svešzemju krastiem,

125 Tevi reiz piespiedīs bads tur barībai izlietot galdus,

Tad tev tur, gurdais, būs dzimtenes zeme, tur nekavējoties

Pamatus pilsētai liec un valni cel apkārt ap namiem!

Tātad šis bija tas bads, kas pārspējams bija visbeidzot,

Piepildot ciešanu mēru.

130 Tāpēc uz priekšu! Mēs tūdaļ ar prieku, kad atausīs gaisma,

Steigsimies izpētīt zemi un apkārtnes ļaudis, kur galvas

Pilsēta viņiem, un iesim no ostas uz dažādām pusēm!

Lejiet nu Zevam no paterām vīnu, ar lūgšanām sauciet

Tēva Anhīsa ēnu un salieciet vīnu uz galdiem!»

135 »Teicis šos vārdus, viņš deniņus apvij ar zaļlapu zaru,

Apkārtnes ģēniju pielūdz un pirmo no varenām dievēm

Zemi, un nimfas pēc tam, un straumes, kas svešas vēl viņiem

Tobrīd, tad Nakti, Nakts zīmes, kas uzaust pie debesu juma,

Arī vēl Idkalna Zevu un Frīģijas māti pēc kārtas,

140 Vecākus abus, kas Olimpā dzīvo un Ereba mītnēs.

Tūdaļ visvarenais tēvs no debesu virsotnes skaidrās

Ierūcas trīsreiz un mākoni spožu, kas saulstaros mirgo,

Parāda pats, to kratot ar roku, no ētera augstā.

Piepeši izplatās vēstis visapkārt starp trojiešu pulkiem,

145 Esot nu nākusi diena celt likteņa nolemtās sienas.

Tūdaļ tie atjauno dzīres un priekā par vēlīgo zīmi

Novieto maisāmos traukus, un kausus ar vainagiem grezno.

Tikko kā austošo rītu šeit vēstīja saulstari pirmie,

Zeltījot laukus, tie pilsētas krastus, cilts robežas pētī,

īso Dažādos virzienos ejot: šeit purvainais Numīka avots,

Tā, lūk, ir Tibra, tur tālāk vēl drosmīgie latīņi dzīvo.

Izrauga Enejs pa tam no trojiešu kopas ikkatras

Simtu vislabāko vīru, pie valdnieka augstajiem mūriem

Pavēl tiem iet un greznoties visiem ar Pallādas zariem,

1S5 Dāvanas valdniekam nest un izlūgties trojiešiem mieru.

Tūdaļ tie izpilda visu, kā vēlēts, un steidzīgā solī

Dodas uz priekšu. Ar nedziļu vagu pats apzīmē sienas,

Ēkas šai vietā sāk celt un piekrastē mitekļus pirmos,

Uzrobjus rīko, ar valni pēc nometnes parauga apjož.

160 Gājienu savu drīz jaunekļi beidza, un, vērojot augstos

Latīņu torņus un mājas, tie nāca pie pilsētas mūriem.

Pusaudži pilsētas priekšā un jaunekļi ziedošos gados

Vingrinās, jādami zirgos, un divričus vada pa lauku;

Citi tiem blakus velk sprindzīgo stopu, bet citi ar roku

165 Vicina šķēpus; tie aicina skrieties vai sacensties pīķiem.

Piepeši vēstnesis piejāj un, sirmajam valdniekam dzirdot,

Paziņo skaļi, ka svešajā tērpā uz šejieni nākot

Spēcīgi vīri. Viņš pavēli dod saukt svešniekus iekšā

Miteklī savā un sentēvu tronī starp savējiem sēstas.

170 Valdnieka milzīgā pils, simt kolonnām slieta uz augšu,

Atradās pilsētas vidū — tā laurentu Pīka pils bija,

Slavena birztalām tumšām un sentēvu paražām svētām.

Scepteri savu šeit saņemt un pirmoreiz rīkšsaišķi pacelt

Valdniekiem paradums bija: šis templis tiem sapulču telpa,

175 Svētajām dzīrēm šeit arī bij vieta; šeit, ziedojot aunu, ,

Sēdēja tēvi aiz garajiem galdiem un dzīroja ilgi.

Sentēvu attēli arī pēc kārtas šeit priekšnamā bija,

Griezti no sengadu ciedra: te Itāls un sirmgalvis Sabīns,

Vīnkopis senais, kas glabāja sirpi zem attēla sava,

180 Tālāk vēl sirmgalvis Saturns un Jāna divseju attēls

Stāvēja priekšnama telpā ar pārējiem valdnieku senčiem,

Brūces kas guvuši kaujās, par tēvzemi dodoties cīņā.

Arī bez tam tur pie aplodām svētām daudz ieroču bija:

Divriči, iegūti cīņā, un izliektie kareivju cirvji,

185 Ķiveres kopā ar sekstēm un milzīgi aizbīdņi vārtiem,

Vairogi, metamie šķēpi un kuģiem reiz atrautie knābji.

Greznots ar Kvirīna zizli un īsajā apmetnī tērpies,

Sēdēja svinīgā mierā un vairogu svēto ar roku

Turēja zirgvaldis Pīks; reiz, degdama kaislīgā mīlā,

190 Kirke to skāra ar zeltkaltu zizli un viņu ar indēm

Pārvērta putnā, tam notriepjot spārnus ar dažādām krāsām.

Dievību svētnīcā šādā pats Latīns uz sentēvu troņa

Sēdēja mierīgs un nākušos teikrus šurp aicināt lika;

Ienāca sūtņi, un pirmais tā Latīns tiem sacīja laipni:

195 «Runājiet, Dardana dēlil Nav Troja un trojl mums sveši.

Arī mēs dzirdējām to, ka virzāties šurp jūs pa jūru.

Ko jūs šeit lūdzat?Vai apstākli Jauni vai pārliecīgs trūkums

Atnesis kuģus pie ausonu krasta pa zilajiem viļņiem?

Vai jūs tik kļūdas dēl ceļā, vai arī šurp negaisu dzīti —

200 Daudz kas tamlīdzīgs it bieži ir jūrniekiem jāpārcieš jūrā —,

Stājušies esat pie krasta un metuši enkuru ostā,

Ejiet nu droši šais mītnēs un pazīstiet latīņu tautu,

Saturna cilti, kas augstu tur godu bez likuma žņaugiem,

Paši turas it labprāt un stingri pie sentēvu dieva!

205 Tagad es atceros vēl — ar gadiem šis nostāsts kļūst tumšāks:

Aurunku tēvi tā teica, ka Dardans, šais novados dzimis,

Pārcēlies kādreiz uz Frīģijas zemi pie Idas, bet vēlāk

Nonācis Trāķijas Samā, Sam6trāki tagad to dēvē,

Devies uz turienes laukiem no tirrēnu Koritas mītnēm;

210 Zvaigžņainā debesu pilī viņš tagad jau mirdzošā tronī

Ieņēmis vietu un dievību skaitu ar ziedokļiem vairo,»

Teica tā viņš, un Illonējs tam sacīja pretī:

«Valdniek, ai, Fauna cilts dižā, mūs, dzītus pa viļņiem un

bangām,

Nespieda drausmīga vētra spert kāju šeit jūsējo zemēs,

215 Nekrāpa zvaigzne, mūs novirzot tālu no ceļa un krastal

Nākam uz pilsētu šo ar nolūku, vēlīgām sirdīm;

Padzīti visi mēs esam no valsts, ko kādreiz tik dižu

Vēroja austošā Saule, no austrumu pamales nākot.

Cēlušies esam no Zeva, ir lepna par sentēvu Zevu

220 Dardana tauta. Pats valdnieks — viņš cēlies no varenā Zeva -

Trojiešu varonis Enejs, mūs sūtīja tagad pie tevis.

Kāda caur īdkalna druvām, no bargajām Mikēnām nākot,

Aizbrāzās viesuļa vētra, kā, likteņu satricinātas,

Cīnījās pasaules divas, pret Āziju Eiropai nākot,

225 Dzirdēja visu to tie, ko Okeāns, plūzdams ap zemi,

Atšķīris tālu no citiem, un tie vēl, ko tveicīgā Saule

Likusi karstajā joslā un vidū starp pārējām četrām.

Bēgot no posta un likstām pa dažādām plašajām jūrām,

Tēvzemes dieviem tik niecīgu vietu mēs lūdzam no tevis

230 Krastmalā drošā, vēl ūdeni, gaisu, kas kopējs ir visiem.

Nebūsim mēs šai zemei par kaunu, sev lielāku slavu

Iegūsit arī, un atmaksa sekos par krietnajiem darbiem.

Nežēlos ausoni to, ka klēpī sev ņēmuši Troju.

Zvēru šeit, vadoņa likteni minot, tā vareno roku —

235 Zināms tā godaprāts visiem, tā prasme karā un cīņās:

Vairākas tautas un ciltis — mūs nenīsti tāpēc, ka rokās

Nesam mēs olīvu zarus un lūgdamies nākam pie tevis —

Apmesties sauca pie sevis un saistīties cieši ar viņām.

Taču gan dievību griba mūs spieda ar pavēlēm savām

240 Meklēt šīs zemes. No šejienes arī ir iznācis Dardans;

Šurp mūs nu Apollons sauc un liek mums ar pavēli stingru

Uzmeklēt tirrēnu Tibru un Numīka avotus svētos.

Enejs bez tam vēl tev sūta no bijušām turības dienām

Balvu šo mazo, ko paguvis izraut no degošās Trojas.

245 Kādreiz no zelta šā Anhīss pie altāriem ziedoja vīnu.

Bija šis Priama tērps, ko ģērba, kad pulcētām tautām

Tiesu un taisnību sprieda. Lūk, scepteris, tiara svētā,

Drēbes, ko trojietes auda!» ,

Sacīja viņam tā īllonējs, bet valdinieks Latīns

250 Noliec galvu uz leju un skatās kā piekalts uz zemi,

Vērīgi grozīdams acis. Ne purpurs un šuvumi raibie

Saista tā valdnieka prātu, ne valdnieka Prlama zizlis

Saista tik daudz, cik kavējas domās par jaunavas kāzām,

Apsverot sirdī, ko priekštecis Fauns tam vēstījis kādreiz:

255 šis, lūk, tas esot, ko liktenis viņam no svešajām zemēm

Lēmis par znotu, un tāpēc šai valstij ar līdzīgu varu

Izraudzīts esot; tā pēcteči vēlāk ar vīrišķu drosmi

Slaveni kļūšot un pasauli visu ar varu sev gūšot.

Beidzot viņš sacīja priecīgs: «Lai vēlīgi nodomiem maniem

260 Dievi un iecerēm savām! Tā notiks, kā, trojieti, vēlies!

Pieņemu balvas ar prieku. Nemūžam, kad valdīs šeit Latīns,

Netrūks jums auglīgu lauku un trojiešu pilnības senās.

Tikai pats Enejs, ja tieksme tik liela uz šejieni viņam,

Ja viņš man viesis grib būt un vēlētos saukties par biedru,

265 Lai tad nāk šurp, lai nebaidās steigties pie draudzīgām sejām.

Draudzības sākums tas būs, ja pieskaršos valdnieka rokai.

Tagad jūs valdniekam savam šo atbildi atpakaļ nesiet:

Meita man viena, pie šejienes vīra to laulībā atdot

Sentēvu orākuls liedz, un vairākas debesu zīmes

270 Arī tam pretī. No svešajām zemēm man atnākšot znoti.

Latijal viņi ir lemti, kā stāsta; šo pēcteči kādreiz

Slavu mums celšot līdz zvaigznēm. Ka viņu man liktenis sūta,

Ticu un vēlos, lai taisnība būtu, ko nojaušu sirdī.»

Teicis šos vārdus, viņš izrauga sūtņiem vislabākos

zirgus.

275 Trīsreiz pa simtam jo stalti tie stāvēja augstajās kūtīs.

Tūdaļ viņš pavēli deva ik trojietim pievest pēc kārtas

Spārnkāju zirgus, ar izšūtu drēbi un purpuru segtus;

Zelta faleras karājās viņiem gar krūtīm un kaklu,

Ietērpti zeltā, ar zobiem tie košļāja zeltkaltus laužņus.

280 Enejam tālumā sūta viņš ratus un zirgpāri krāšņu,

Uguni sprauslāja viņi, jo bija no ētera sēklas,

Pēcteči tiem, ko viltīgā Kirke reiz, zogot no tēva,

Pieveda mirstīgām ķēvēm, tā veidojot bastarda sugu.

Atgriežas Eneja vīri ar Latīna balvām un vārdiem,

285 Sēdušies augstu uz zirgiem, un valdniekam ziņo par mieru.

Bet tad pa tam, lūk, no Inaha Argosas atpakaļ devās

Zevtēva bardzīgā sieva un traukdamās, viesuļu nesta,

Vēroja priecīgo Eneja seju no ētera tāles,

Arī vēl trojiešu kuģus no sikulu Pahīna klintīm.

290 Ierauga viņa: jau ēkas tie ceļ, jau uzticas zemei,

Atstājot kuģus. Aiz smeldzīgām sāpēm tā apstājās pēkšņi;

Purinot īgnumā galvu, šie vārdi tai plūda pār lūpām:

«Vai, vai, šī ienīstā ciltsl Ir manējo likteņiem mūžam

Frīģiešu liktenis pretējs! Vai ļima tie Sīgēja laukos?

295 Vai tie no gūsta nav kļuvuši brīvi? Vai, liesmojot Trojai,

Gāja tie bojā? Caur liesmām, caur kareivju rindām jau viņi

Lauzuši ceļu! Jā, redzams patlaban, sāk vara jau mana

Izsīkt pavisam! Sirds īgnuma pilna, bet tomēr es rimstos?

Naidīgi vajāt pa viļņiem no dzimtenes padzītos vīrus

300 Bija man drosme un bēgļiem stāt pretī it visur pa jūrām.

Jūras un debesu spēki ir izšķiesti visi pret teikriem.

Ko gan man līdzēja Sirtes, ko Skilla, ko Haribda plašā?

Tlbrīdas gultnē patlaban tie raduši tīkamu mītni,

Droši no manis un droši no bangām. Marss varēja satriekt

305 Vareno lapitu cilti, un arī mūžīgo valdnieks

Atdeva Diānas dusmām Kalidonu, pilsētu senol

Kāda bij lapitu vaina, kāds ļaunums Kalidonal bija?

Es taču, Zevtēva sieva, it visu jau izmēģināju,

Nelaimes māktā, cik spēju, un ķēros pie līdzekļa katra!

310 Uzvaru guvis nu Enejs! Ja tagad man vara tik maza,

Protams, sev palīgus lūgšu, lai būtu kur būdami viņi.

Piesaukšu pazemes dievus, ja nespēšu augšējos locīt!

Nespēšu atvairīt viņu (lai notiek!) no latīņu zemes,

Liktenis nolēmis tomēr Lavīniju viņam par sievu:

315 Vilcināt varu un sagādāt šķēršļus es visām šīm lietām,

Iznīdēt arī vēl varu es abu šo valdnieku tautas;

Savējo nelaimei pāri lai sievastēvs saistās ar znotu!

Teikru un rutulu asins tev, jaunava, pūrā es došu!

Bellona tev būs precību māte! Ne Kiseja meitai,

Kļuvušai grūtai no lāpas, tik piedzima laulībā uguns.

Tāds lai ir Venēras dēls, lai kļūst viņš par Paridu otru!

Postīgās lāpas lai uzliesmo atkal virs Pergamas jaunās!»

Beigusi runāt šos vārdus, tā draudīgi devās uz zemi.

Alekto, postnesi baigo, no drausmīgo fūriju mītnēm

Aicina viņa un pazemes tumsas; tai sagādā prieku

Asarām slacītie kari, naids, viltības, netikums sodāms.

Arī pats Plūtons to nīst, un pārējām Tartara māsām

Ienaids pret briesmoni bija; tā pieņem daudz dažādas sejas,

Izskats tik riebīgs ir viņai, ņudz odzes šai briesmonei apkārt.

Jūnona tūdaļ to kūda šiem vārdiem un saka tā viņai:

«Padari man šo derīgo darbu, Nakts radītā meita,

Pakalpo tagad, lai cieņa un gods man, iedragāts krietni,

Nezūd joprojām, lai Eneja ļaudis pie Latīna nenāk

Tīkot tā meitu par sievu un itāļu novadus sagrābt!

Citu pret citu tu sakūdīt vari vismīļākos brāļus,

Mājas tu ārdi ar naidu, tu pātagu ģimenēs ienes,

Nāves un nīcības lāpas; tev tūkstošiem iespēju kaitēt,

Tūkstošiem līdzekļu kaitēt. Sāc rīkoties visur ar viltu!

Visur lauz salīgto mieru, sēj ieganstus karam it visur!

Jaunie lai ieročus vēlas, lai tver tos un pieprasa tūdaļ!»

Alekto, pilna ar Gorgonas indēm, no turienes tūdaļ

Dodas uz Latijas pusi pie Laurentas valdnieka nama

Augstceltām mītnēm un sēstas pie Amātas mierīgā sliekšņa;

Trojiešu ierašanās un gaidāmās kāzas ar Turnu

Nesa tās satrauktai sirdij daudz sievišķu rūpju un raižu.

Dieviete vienu no čūskām, kas bija tai zilajos matos,

Iemeta azotē viņai, pie sirds to tai spiezdama tuvāk,

Lai tā, par riebekli dusmās, nu satrauktu visu šo namu.

Čūska šī tūdaļ, jau slīdot starp drēbēm un pilnajām krūtīm,

Aizvijas, neskarot miesu, un pati no satrauktās slēpjas,

Dvesdama rāpuļa elpu. Lūk, riebīgā odze ap kaklu

Kļūst gan par savītu zeltu, gan arī par matsaiti garu,

Ievijas viņai jau matos un slīdot ap locekļiem glaužas.

Kamēr sākumā sērga, kas radusies valgajā indē,

Pamazām jutekļus satrauc, ar uguni piepildot kaulus,

Kamēr krūtīs vēl sirds pavisam nav pārņemta liesmām,

Kautrāk vēl runāja viņa, kā paradums runāt ir mātēm,

Plūzdama asaru straumēs par meitu un frīģiešu kāzām:

«Kāpēc gan padzītiem teikriem tu atdosi meitu par sievu?

360 Vai tad patiesi tu, tēv, vairs nežēlo viņu un sevi?

Vai tev pat mātes nav žēl, ko, tikko būs cēlušies vēji,

Nekrietnais laupītājs atstās, tai aizvezdams meitu pa jūru?

Vai jau nav frīģiešu gans tā iezadzies Lakedaimonā,

Helenu, Lēdas meitu, sev aizvezdams līdzi uz Troju?

365 Kur ir tavs solījums svētais, par savējiem gādība senā?

Kur ir tā roka, kas radniekam Turnam tik bieži ir spiesta?

Ja jau nu latīņiem znots ir ņemams no svešajām zemēm.

Ja tas nav grozāms, ja nomāc tas sirdi, ko Fauns tev ir licis,

Tad es ik zemi, kas brīva un šķirta no latīņu varas,

370 Uzskatīt varu par svešu, to arī ir teikuši dievi.

Turnam jau arī, ja gribēsi pētīt, kā cēlusies dzimta,

īnahs un Akrisijs senči, un abi no Mikēnām viņi.»

Pārbaudot velti šiem vārdiem tā prātu, redz viņa, ka Latīns

Stājas tās nodomiem pretī; tad iespiedās dziji tās iekšās

375 Čūskas un fūrijas inde un izplūda tālāk pa miesu.

Uztraucas šobrīd jau nabaga sieva par iedomām baismām,

Bezprātā trakot sāk viņa bez mēra pa pilsētu plašo.

Parauts ar savītu auklu, tā dažreiz mēdz aizlidot vilciņš,

Apkārt ko līkumā lielā pa pagalmu plašo dzen zēni,

380 Pulcēti kaislīgā spēlē; tas, sparīgi palaists ar siksnu,

Drāžas pa līkajiem ceļiem, bet maziņie, pašķiebjot galvu,

Izbrīnā mulstot, to vēro un jūsmo par ritošo buksi;

Triecieni vairo tā sparu: ne kūtrāk par vilciņu viņa

Raujas uz priekšu pa pilnajām ielām caur gājēju pūli.

385 Un pat vēl vairāk, uz mežiem, kā bakhante sākdama trakot,

Stingdama lielākā vainā un lielāku niknumu rādot,

Dodas ar steigu un meiteni paslēpj tur ēnainos kalnos,

Lai tik to atrautu teikriem un varētu aizkavēt kāzas.

«Euoi, tev, Bakhl» tā izsaucas skaļi. «Tu vienīgais esi

390 Jaunavas cienīgs! Lai maiglapu tirsu tev nēsā nu viņa,

Dejo korī ap tevi un matus par godu tev audzē!»

Lido jau Fāma; bet mātēs, kam fūriju liesmas jau sirdīs.

Visās ir līdzīga steiga sev uzmeklēt mitekļus jaunus.

Pamet tās mājas, un purina vēji tām matus ap kaklu.

395 Citas jau piepilda gaisu ar drebošu saucienu skaņām; ,

Tērpušās ādās, tās vīnkoka zarus jau pacel uz augšu.

Pati starp pārējām vidū tā īgnumā degošu lāpu

Pacel ar roku un līgavas dziesmu dzied meitai un Turnam,

Vērsdama sarkušās acis visapkārt; tad piepeši nikni

400 Saka: «Ai, mātes, jūs, latīņu sievas, jel dzirdiet nu visas,

Ja jums vēl bijīgās sirdīs pret Amātu, nelaimes mākto,

Zēlums, ja nemiers jūs moka, ka laupītas tiesības mātei,

Matsaltes aizmetiet projām un orģijas sāciet man līdzi!»

Tā, lūk, pa biezajiem mežiem, pa mežzvēru mitekļiem tāliem

405 Alekto valdnieci visur ar bakhisko dzenuli vajā.

Bet, kad jau redzēja dieve, ka sākumam ārprāta niknums

Kāpināts diezgan, ka Latīna plāni un māja jau sabrūk,

Paceļas drūmīgā dieve no turienes melnajos spārnos,

Dodas pie rutula drošā uz pilsētas mūriem, ko, stāsta,

410 Danaja cēlusi kādreiz Akrisija izceļotājiem,

Spēcīga viesuļa nesta. Par Ardeju sentēvi kādreiz

Sauca šo vietu, un Ardejai tagad vēl slava Ir liela.

Taču šīs laimes vairs nav. Šeit, pilī zem augstajiem jumtiem,

Mierīgi dusēja Turns, kad pusnaktī valdīja tumsa.

415 Alekto riebīgo seju un fūriju locekļus baigos

Atmeta tūdaļ un pārvērtās pēkšņi par sirmgalvi vārgu;

Riebīgās grumbās tai savilkās seja, tad apsēja saites

Sirmajiem matiem un olīvas zaru vēl iepina iekšā:

Viņa par Kalibi kļūst, kas kalpoja Jūnonas templī,

420 Parādās jauneklim tūdaļ priekš acīm un saka šos vārdus:

«Turn, vai tu vari to pieļaut, ka pūliņi tavi būs velti

Un ka tavs scepteris pāriet pie trojiešu izceļotājiem?

Valdnieks tev nedod vairs meitu, ar asinīm iegūto pūru

Arī tev atņem, jo mantnieku valstij no ārienes meklē.

425 Apsmietais, dodies uz priekšu un noraidīts meties pret briesmāml

Dodies, triec tlrrēnu rindas un latiņus sargā ar mieru!

Pavēli saņēmu es no varenās Saturna meitas

Visu to skaidri tev teikt, kad dusi tu tīkamā miegā.

Tāpēc nu celies un apbruņo jaunos! No vārtiem liec doties

430 Jautri uz cīņu un frīģiešu dižos, kas krāšņajā upē

Raduši mītni, dzen projām un pīšļos triec krāsotos kuģus!

Debesu varenā griba ir tāda. Lai valdnieks pats Latīns,

Ja viņš vairs netur tev vārdu un nedod tev meitu par sievu,

Sajūt un beidzot lai paust viņš Turnu ar ieročiem rokā!»

435 Smējās par pareģi Turns un sacīja pretī šos vārdus:

«Vēstis, ka trojiešu kuģi ir nākuši Tibrīdas viļņos,

Nav gan, kā tagad tu domā, man gājušas garām gar ausīm;

Nebaidi mani ar līdzīgām briesmām, jo valdniece pati,

Jūnona, domā par mums!

440 Vecums tik tevi, kad melus no taisnības nespēj vairs atšķirt,

Veltīgi baida, ai, māmuļa sirmā, ar iedomām tukšām

Apmāj tas pareģi pašu, kad valdnieki ieročus krusto.

Rūpes tev sargāt tik mūžīgo tēlus un svētnīcas savas,

Vīri lai zina par kariem un mieru; tiem pienākas zināt!»

445 Alekto iedegās spēcīgās dusmās par valodu šādu.

Jaunekli, beigušu runāt, jau piepeši drebuļi krata,

Sastingst kā piekalts tā skatiens — tā iešņācās fūrijas odzes,

Tāda tai parādās seja; šī, paverot liesmainās acis,

Turnu, kas kavējās tālāk un gribēja runāt vēl vairāk,

450 Atpakaļ grūda un čūskpāri slēja no matiem uz augšu,

Cirta ar pātagu skaļi un bilda no īgušām lūpām:

«Es tā, ko vecums, kad nespēj u melus no taisnības atšķirt,

Apmāj ar iedomām tukšām, kad valdnieki ieročus krusto!

Paskaties šurp! No turienes nāku, kur māsas mīt baigās!

455 Nāvi un karus šai rokā es nesu!»

Bilstot šos vārdus, tā Izmeta lāpu pret Turnu un pēkšņi,

Nokūpot darvainiem dūmiem, tam ietrieca skalus zem krūtīm.

Satraukums lielais tam pārtrauca miegu; no locekļa katra

Aumaļām ritēja sviedri pa jaunekļa ķermeni visu.

460 Ieroču prasa viņš skaļi, pa namu un gultu tos meklē.

Trako jau kaisle uz dzelzi, un nekrietnais bezprāts brēc kara.

Arī vēl īgnums! Tā varena liesma ar spēcīgu troksni

Vijas ap verdošo katlu no apakšā paliktiem zariem;

Augstu lec vāroties valgme, jo spēcīgi mutuļo iekšā

465 Kūsājot ūdeņu straumes un putojot malām plūst pāri;

Nevar vairs valdīties ūdens, tvaiks gaisā blāvs paceļas augstu.

Tā kā bij noruna lauzta, viņš pirmajiem jauniešu vidū

Ceļu pret Latiņu rāda un ieročus gatavot pavēl,

Sargāt liek itāļu zemi, no robežām naidniekus padzīt.

<70 Gatavs viņš doties pret abiem, pret teikriem un latiņiem arī.

Tikko viņš beidza šos vārdus un soloties piesauca dievus,

Rutuli kūda cits citu ar steigu pie ieročiem ķerties.

Citus pie Turna velk diženais augums un jaunības krāšņums,

Citus velk ķēnišķie senči, bet citus tā slavenie darbi.

475 Kamēr ar drosmi un sparu Turns piepilda rutulu vīrus,

Alekto steidzīgi traucas ar stigiskiem spārniem pie teikriem.

Viltībai jaunai tā raudzīja vietu, kur tuvu pie krasta

Medīja raženais Jūls gan skrienot, gan izliekot cilpas.

Piepeši niknumu suņiem šeit iedvesa Kokītas meita,

480 Pievadot zināmu smaku pie jutīgām dzīvnieku nāsīm,

Lai tie jo strauji sāk dzīties pēc brieža. Tas ciešanām pirmais

Cēlonis k|uva un iededza cīņai daudz lauk)aužu siržu.

Bija kāds briedis tur augumu staltu un milzīgiem ragiem,

Tirrldi abi šo briedi, no briežmātes tesmeņa rautu,

485 Baroja ilgi un arī pats Tirrs, kā pārziņā bija

Valdnieka ganāmie pulki un ganības plašas visapkārt.

Silvija viņu, šo māsa, pie pavēlēm pieradināja,

Rūpīgi kopa un apvija viņam ar vainagiem ragus,

Sukāja dzīvnieka spalvu un mazgāja avotā dzidrā.

490 Briedēns, kas nāca pie rokas un arī pie saimnieka galda,

Bieži vien klīda pa mežiem, bet drīzi pie zināma sliekšņa

Atgriezās atpakaļ pats, kaut arī tik vakarā vēlu.

Viņu, kas tālumā klīda, šeit pacēla mednieka Jūla

Satrauktie suņi tai brīdī, kad, plūstošam strautiņam lejup

495 Pārpeldot pāri, tas zālē sev atrada vēsāku vietu.

Tīkodams iegūt sev izcilu slavu, pats Askanijs arī

Raidīja bultu no izliektā raga, un, palīdzot dievam,

Nedrošā roka to nešāva garām, bet, šņākdama skaudri,

Iestrēdza iekšās tā dziļi un tukšumiem izgāja cauri.

500 Tomēr vēl briedēns, kaut ievainots bija, uz zināmu kūti

Stenēdams atpakaļ devās un, asinīm aumaļām plūstot,

Itin kā palīgā saukdams, vēl pagalmā iebrēcās skaļi.

Piepeši Silvija pirmā, to māsa, tad, sasitot plaukstas,

Palīgā aicina skaļi un pulcina rūdītos ļaudis.

505 Sanāca viņi pēc mirkļa, jo klusajos mežos joprojām

Nekrietnā sērga vēl slēpās; kāds nāca ar pagali rokā,

Cits kāds ar zarainu rungu; kas gadījās katram pie rokas,

Dusmās to ierocim tvēra. Sauc kopā Tirrs satrauktos ļaudis;

Ozolu, iedzinis vadžus, viņš skaldīja četrējās šķilās

5io Tobrīd un, satvēris cirvi, vairs nespēja īgnumu valdīt.

Ļaunīgā dieve no kalna, jau vērojot laiku šeit kaitēt,

Aizlaižas ātri uz kūts jumta kraujā, no jumtgala augstā

Signāla tauri pūš ganiem. Jo tālu ar izliekto ragu

Raida tā Tartara balsi, un piepeši birzis it visur

515 Drebēja kalnājos apkārt un atsaucās ielejās meži.

Dzirdēja tālu to Trivijas ezers, to dzirdēja tālu

Sērainā baltupe Nāra un Vēlīnas avoti dzidrie;

Drebēja mātes aiz bailēm un piespieda bērnus pie krūtīm.

Bet tad pēc sauciena ātri, kad briesmīgā signāla taure

520 Padeva zīmi, jau metās uz priekšu un, ieročus tverot,

Saskrēja lauk]audis niknie; no atvērtas nometnes ārā

Trojiešu jaunatne traucas un aizsteidzas palīgā Jūlam.

Nostājas rinda pret rindu. Seit nerit vis laukļaužu cīņa,

Ne jau ar rungām un mietiem vai pagalēm apdedzinātām,

525 Bet gan ar dzelzi, ar abējup asu, un kaujas lauks drūmais

Šausmina tālu ar zobeniem kailiem; mirdz saulstaros spoži

Varkaltās bruņas un atspogo gaismu līdz mākoņu kaudzēm.

Ceļoties viesuļa vētrai, tā balta kļūst ūdeņu virsma,

Pamazām arī sāk bangoties jūra, ceļ vilni pēc viļņa

530 Augstāk un beidzot no dibena paša līdz ēteram slienas.

Sa)ima priekšējās rindās šeit jauneklis, nodžlnkstot bultai,

Cīnītājs Almons, tas vecākais bija starp Tirrīdiem abiem.

Iestrēdza bulta tam tieši zem kakla, un mitrajai balsij

Asinis noslēdza ceļu, tā izbeidzot dzīvību jauno.

535 Vairāki vīri tam ļima visapkārt un sirmgalvis Galēss

Tobrīd, kad mieram par starpnieku devās, jo taisnīgs tas bija

Pārējo vidū un ausonu zemē ar tīrumiem bagāts;

Pieci tam aitbari bija, un staigāja arī uz kūtīm

Govjbari pieci, bet tīruma zemi simt arkliem tas ara.

540 Kamēr pa laukiem visapkārt ar līdzīgām sekmēm rit cīņa,

Varenā dieve, kad solījums pildīts, jo iesāka ķildu,

575 Asinis lejot, un pirmajai cīņai jau gādāja līķus,

Atstāj Hespērijas zemi; tad, celdamās debesu jumā, •

Jūnonai saka tā spēcīgā balsī par uzvaru lepni:

545 «Redzi, ar bēdpllno karu tev radušās vēlamās ķildas!

Saki, lai vienojas viņi un draudzības līgumos saistās

Tagad, kad apšļācu es ar ausonu asinīm teikrus!

Pielikšu arī vēl to, ja vēlīga esi pret mani:

Izplatot baumas, es Ievilkšu karā drīz kaimiņu tautas,

550 Iedegšu sirdī ikvienam es bezprāta tieksmi uz ķildām,

Lai tie mums palīgā steidz! Pa druvām es kaisīšu šķēpus.»

Jūnona tūda) tai pretī: «Nu bai|u un krāpšanas gana!

Tagad ir cēloņi kariem, jau cīnās ar ieročiem rokā.

Kāds tik tiem ierocis bijis, tas krāsots ar asinīm svaigām.

555 Tādas lai rīko nu kāzas un laulību svinības jautras

Raženais Venēras dēls un laurentu vadonis Latīns!

Virzīties brīvi vēl tālāk pa dzidrajiem ētera laukiem

Neļauj tev varenais tēvs, kas augstajā Olimpā valda.

Vācies tik projām! Ja citādas pūles būs liktenis lēmis,

560 Kārtošu pati.» Šos vārdus tai runāja Saturna meita.

Alekto paceļas spārnos, kas pilni ar šņācošām čūskām,

Traucas uz Kokītas mītnēm un debesu augstumus: atstāj.

Itāļu novada vidū starp klinšaniem kalniem ir vieta,

Slavena ļoti, un vairākos krastos to daudzina ļaudis,

565 Amsanktes ieleja tā; pa labi un kreisi šai lejai

Uzmācas ēnaini meži, bet vidū starp šķautnainām klintīm

Aizrit kāds nevaldāms strauts un aizvijas līkumu ločiem.

Saskata ļaudis šeit baismīgu alu un Plūtona baismā

Ieejas vārtus; šeit pazemes rīkle, kas, vērusies vaļā,

570 Nāvīgus tvaikus verd ārā; tai fūrija, nīstamā vara,

Paslēpās tūdaļ un atstāja zemi un debesu telpu.

Tomēr valdniece, Saturna meita, šeit galīgi izbeidz

Iesākto karu ar ganiem. Uz pilsētu projām no cīņas

Aizsteidzas viņi it visi un kritušos aiznes sev līdzi,

Ј75 Almonu, jaunekli maigo, un Galēšu, kropļoto sejā.

Dievus tie palīgā lūdz, bet Latīnam lāstus krauj virsū.

Turns ir starp viņiem; tas, asinīm plūstot un trakojot liesmām,

Vairo vēl briesmas: uz šejieni teikri par valdniekiem saukti,

Pieņemta frīģiešu cilts, bet pats viņš no sliekšņa ir padzīts.

580 Arī tie visi, kam mātes pa biezokņiem dejoja baros

Bakhiskās sajūsmas skurbā — tā Amātas ietekme bija —,

Pulcējas kopā no dažādām pusēm un kūda uz cīņu.

Tātad jau neganto karu pret pareģu zīmēm, pret dieva

Lēmumiem pieprasa visi, tā sagrozot dievību gribu.

585 Sastājas cits paka) citam ap valdnieka Latīna pili.

Nekustot stāv viņš tur pretī, kā klintaine bangainā jūrā,

Itin kā klintaine jūrā, kad viļņi nāk brāzieniem straujiem;

Stingri tā turas, kad vilnis pēc viļņa bez gala tai apkārt

Brāzdamies trako; dreb velti tur šķautnes, dreb putās zem ūdens

590 Rifi, un vilnis no sāniem rauj atpakaļ piedzītās aļģes.

Tā kā patlaban nav iespējas viņam pret lēmumu aklo

Vērsties, tad ievirzās lietas, kā cietsirdel Jūnonai tīkas.

Vairākas reizes tēvs piesauca dievus un debesis kurlās.

«Vai mums,» viņš teica, «mēs, likteņa liektie, nes vētra

mūs projāml

595 Paši par nekrietno darbu ar asinīm maksāsit sodu,

Nožēlojamie! Ai, šaušalas, Turn! Tu saņemsi drīzi

Pelnīto algu! Tad vēlu būs lūgties un godināt dievus!

Tuvu man nāve un kaps, jau esmu pie ostmalas sliekšņa!

Zaudējis esmu sev laimīgu galu!» Vairs nebilzdams tālāk,

600 Tūdaļ viņš ieslēdzās pilī un pameta valdības grožus.

Rietumu Latijā paraža bija, ko turēja svētu

Albiešu pilsētas tālāk, bet tagad no visām visdižā

Roma to glabā, kad, sākoties karam, tā iziet uz cīņu —

Vai kad ar zobenu rokā tā getiem nes bēdpilnu karu,

605 Hirkāniem, arābu ciltīm vai gājienā dodas pret indiem,

Vai kad Aurčrai tā seko, lai atgūtu zīmes no partiem.

Kara vārti ir divēji templī — tā vārdā tos dēvē —,

Svēti aiz bijības dzijas un cieņas pret bardzīgo Marsu.

Vairākas varkaltas bultas un divvērtņu tērauda durvis

6to Cieši tos slēdz. It vērīgi Jāns tos sargā pie sliekšņa.

Bet, ja ir lēmuši tēvi ko galīgi izšķirt ar cīņu,

Kvirīna apmetnī greznā, pēc gabīņu paražas tērpies,

Konsuls pats attaisa durvis un vaļā ver čīkstošos vārtus,

Arī pats aicina cīņā, un jaunie tā saucieniem seko;

«15 Atskanot dobji, tam tūdaļ vēl piebalso varainie ragi.

Tobrīd, kā paraža bija, tie Latīnam padomu deva

Karu pret trojiešiem sākt un bēdīgos vārtus vērt vaļā.

Tomēr tos neskāra tēvs, bet atteicās, novērsies tālu,

Darīt šo nīstamo darbu un paslēpās vientuļā vietā.

«20 Mūžīgo valdniece pati nu laidās no debesīm lejup,

Atgrūda stingušos vārtus ar roku. un, apgriežot tapu,

Atlauza Kara templim dzelzs durvis Saturna meita.

Liesmot sāk ausonu zeme, tik klusa un mierīga agrāk;

Cits jau pa laukiem iet kājnieku gaitās, cits augstu uz zirgiem

«25 Putekļos traucas uz priekšu; it visi tik ieročus meklē.

Vairogus daži sāk spodrināt spožus un spīdīgos šķēpus

Ieziest ar taukiem, bet daži uz galodas asina cirvjus.

Patīk tiem karogus nest un klausīties trompešu skaņās.

Piecas pat pilsētas lielas sāk kaldināt, izliekot laktas,

«30 Ieročus jaunus: tās Atīna stiprā un Tībura lepnā,

Ardeja, Krustumerija un Antemnas vareniem torņiem.

Ķiveres drošas tur kaldina galvām un vītola zarus

Vairogu viducim pin, kaļ krūšbruņas citi no vara

Vai arī kāj bruņas spožās no kausēta sudraba veido.

635 Cieņa pret sirpi un lemesi zuda, un izsīka visa

Tieksme pret arklu, un sentēvu šķēpu jau atjauno kalvēs.

Signālu taures jau skan, un saukļi jau parādās karam.

Ķiveri steigā cits paķer no mājas, cits zviedzīgos zirgus

Piesien pie divriču jūga, cits vairogu paņem un bruņas,

640 Kaltas no trīskārša zelta, cits zobenu drošo kar sānos.

Atveriet Helikonkalnu, ai, dieves, un skandiniet dziesmas!

Kādi nu valdnieki cēlās uz cīņu, un kādas kam laukā

Sekoja kareivju rindas, cik tobrīd jo slavenu vīru

Plauka jau itāļu zemē, kā ieroči liesmoja viņiem?

645 Taču jūs atminat to, ai, dieves, un spējat to vēstīt!

Atbalss tik viegla var nokļūt līdz mums no senlaiku teiksmām.

Dodas pats pirmais uz cīņu no tirrēnu piekrastes bargais

Mezentijs, dievību nīdējs, un apgādā ieročus vīriem.

Lauss vēl tam līdzi, šā dēls, par viņu vairs nebija cita,

650 Atskaitot laurentu Turnu, kas būtu ar košāku seju;

Lauss tad, jo manīgais jātnieks un mežzvēru medītājs veiklais,

Tūkstoti kareivju veda, kas veltīgi sekoja viņam

Līdzi no Agillas mūriem, tā cienīgs, lai laimīgāks būtu,

Paklausot tēvam, lai Mezentijs viņam tēvs nebūtu bijis.

655 Divričus, greznotus palmām, un uzvarām bagātos zirgus

Vada pa laukiem pēc šiem vēl drosmīgā Herkula ciltszars

Aventīns košais. Uz vairoga viņam ir sentēvu zīmes:

Barā simt pūķu nes hidru, kas apvīta lokanām čūskām;

Herkula priestere Rej a reiz mežainā Aventīnkalnā

660 Paslepu dzemdēja viņu un palaida dzidrajā gaisā,

Kļuvusi grūta no dieva, kad Tīrintas varonis dižais,

Milzi Gērionu gāzis un sasniedzis laurentu laukus,

Mazgāja hlbēru govis reiz dzidrajos tirrēnu viļņos.

Metamie šķēpi tiem rokā un cīniņos baismīgie dunči,

665 Karo ar zobenu gludo un garajiem sabeilu iesmiem.

Pats viņš ir kājnieks; ar lauvādu lielu sev apsedzis plecus,

Briesmīgās pinkas un atvērto rīkli ar atņirgtiem zobiem

Uzlicis galvā — tā ģērbies, tas devās uz valdnieka namu,

Saceldams šausmas, jo Herkula tērps tam bija ap pleciem.

670 Tīburas mūrus pēc tam jau atstāj vēl dvīņbrāļi divi —

Dēvēja visi šo cilti to brāļa Tīburta vārdā —,

Arģiešu jaunekļi abi, jo sparīgais Kora un Katills;

Pirmajās rindās tie raujas uz priekšu, kur šķēpi krīt biežāk,

Itin kā kentauri divi, kas dzimuši mākoņos augstu,

675 Traucas, kad Homola kalnu un sniegainā Otrija galu

Trauksmīgā skrējienā atstāj; sils milzīgais skrējējiem straujiem

Ceļu ver vaļā, un atkāpjas krūmi ar varenu troksni.

Netrūka arī starp šiem vēl Prēnestes dibinātāja

Kēkula, Vulkāna dēla — par viņu tā domāja ļaudis,

680 Piedzimis esot starp lopiem un atrasts pie pavarda liesmām.

Leģions vīru tam sekoja līdzi no laukiem visapkārt:

Tie, kas ap Prēnestes kalniem, kas Gabiju Jūnonas laukos,

Vēsās Aniēnas krastos, kas apstrādā herniku klintis,

Slacītas rasainām upēm; Anāgnija dāsnā ko baro,

685 Arī ko Amasēns tēvs. Tie visi ar ieročiem nenāk,

Vairogs tiem nedun un divriči neskan, jo daudzi no viņiem

Zilganās svinlodes mētā, bet citiem ir rokā pa divi

Metamie šķēpi, un vīram ikkatram no vilkādas losās

Pinkainas cepures galvā; tiem kreisā kāja ir kaila,

«90 Stājoties cīņā, bet labā ar nemītu vēršādu segta.

Ari vēl zirgvaldis Mesāps, kas Neptūna pēctecis bija —

Viņu neviens nav spējis vēl gāzt ar dzelzi vai liesmu —,

Vada uz cīniņu tautas, jau mierīgas ilgāku laiku,

Karam jau atradinātas, un piepeši ķeras pie šķēpa.

«95 Sīs, lūk, Feskēnnijas rindas, šie savukārt faliski ēkvl,

Tie, lūk, no Soraktes kalna, tie tālāk no Flavīnas druvām,

Cimina kalna un ezera malām, no Kapēnas birzīm.

Gāja tie līdzenās rindās un vadoni slavēja dziesmām.

Dažreiz tā spožbaltie gulbji, kas, lidojot mākoņos dzidros,

700 Atgriežas mājup no ganībām savām un, Izstiepjot kaklus,

Meldijām atskanēt liek; skan upe, un Āzijas purvos

Atbalsi dzird.

Varētu domāt dažs labs, ne kareivji varkaltās bruņās

Dodas uz cīņu, bet putnu bars kustīgs, kas, kliegdams un ķērkdams

705 Pacēlies augšup no bangainās dzīles, pret piekrasti traucas.

Vada, lūk, arī vēl Klauss, no senajiem sabīniem cēlies,

Varenu kareivju baru, pats līdzināms kareivju baram;

Klaudiju triba un dzimta no viņa; tā Latijā dzīvo,

Sākot ar brīdi, kad dalīta Roma ar sabīnu cilti.

7io Līdz tam iet dižais amiternu bars un kvirīti senie,

Eretas vīri it visi, no Mutuskas, olīvām pilnās,

Tie, kas ap Nomentu dzīvo, ap Rožainā Vēlīna druvām,

Tie, kas mīt Tetrikas klintīs, kas apdzīvo Sevēra kalnu,

Tie, kas Kaspērijā mīt un Forulos, Himellas krastos,

715 Tie, kas dzer Tibras un Fabares viļņus, ko Nursija vēsā

Sūta uz cīņu, vēl vīri no Hortas un latīņu tautas,

Arī tie visi, kas kļūmīgās Allijas atšķirti dzīvo:

Bija to tik, cik bangaino viļņu ir Lībijas jūrā

Tobrīd, kad Orions bargais sāk gremdēties vētrainos viļņos,

720 Vai pat tik daudz, cik smagnēju vārpu briest spiedīgā saulē

Līdijas laukos ap Hermu vai Likijas dzeltenās druvās.

Vairogi nodun, un līgojas zeme zem gājēju soļiem.

Tad Agamēmnona radnieks, kas trojiešu vārdu pat nīda,

Vadonis Halaiss jūdz divričos zirgu un piegādā Turnam

725 Tūkstoti drosmīgu vīru, kas irdina Masika kalnu,

Tīkamo Bakham, ar kapļiem, un tos, ko no augstajiem kalniem

Sūtīja aurunku tēvi, un vīrus no Teanas lejām,

Vīrus, kas atstāja Kali, vēl tos, kas ap sēkļalnās upes

Voltumas piekrastēm mita, tiem blakus satīkulus bargos,

730 Osku jauniešu rindas; ir gludeni metamie šķēpi

Tālcīņā viņiem, tos raduši siet tie pie lokanās siksnas;

Kreiso sedz vairogs, iet tuvcīņā viņi ar zobeniem līkiem.

Neiesi arī tu garām šeit neminēts mūsējās dziesmās,

Raženo Oibal, ko radījis Tēlons ar Sēbēta nimfu,

735 Ļaudis kā runā, kad valdnieks tēlēboju Kaprejā bijis,

Būdams jau pavecāks gados; dēls tomēr ar mantotiem laukiem

Nebijis mierā; jo tālu pēc tam viņš sagrābis varu

Sarrastu tautā un auglīgās Iejās, ko apslaka Sarna,

Batulas pilsētā, Rufrās, visapkārt ap Kelemnas druvām,

740 Ciltīs, cik tālu var skatīt no Abellas, ābolu pilnās.

Metamās vāles kā teitoņu tautas tie raduši svaidīt.

Galvu tiem aizsargā miza, kas korķkoka ozolam rauta,

Varkaltie vairogi spīgo, un vara zobeni mirgo.

Sūtīja arī vēl tevi uz cīniņu kalnainās Nersas,

745 Ufent, kas diženu slavu ar laimīgiem ieročiem guvis.

Sevišķi rupja tev bija šī tauta, bet rūdīta mežos

Medībās daudzās un cīņā ar bargo ekvīkulu zemi;

Raduši apstrādāt zemi tie ieročiem rokā, un vienmēr

Laupīt no jauna tiem tīk un dzīvot no laupītās mantas.

750 Arī no marruvu cilts kāds priesteris palīgā nāca,

Laimīgās olīvas zars virs ķiveres greznoja viņu,

Bija tas drosmīgais Umbrons, ko sūtīja vadonis Arhips.

Odžu dzimumu viņš un naidīgi šņācošās hidras

Iemidzināja ar burvības vārdiem un, mādams ar roku,

755 Remdēja dusmas, ar mākslu to kodienus dziedināt prata.

Taču gan brūci no trojieša asmens tas neprata ārstēt,

Iemidzināšanas vārdi pret nāvīgiem ievainojumiem

Nespēja līdzēt, ne zāles, kas savāktas marsiešu kalnos.

Sēro par tevi Angitijas birzs un kristāla dzidrie

760 Fūkina ezera viļņi.

Raženais Virbijs, Hipčlita dēls, vēl devās uz cīņu;

Māte Arīkija viņu šurp sūtīja greznotu koši,

Uzaudzis tas Egērijas birzīs ap valgajiem krastiem

Vietā, kur ziedoklis trekns un tīkams Diānai bija.

765 Sendienu teika mums vēstī, ka Hipolits pamātes viltū

Kritis un tēva lāstu ar asinīm izpircis savām,

Trakojot satrauktiem zirgiem, daudz gabalos sarauts,

tad atkal

Nācis zem ētera zvaigznēm un debesu augšējā gaisā,

Atsaukts uz dzīvi ar Paiona zālēm un Diānas mīlu.

770 Tomēr visvarenais tēvs tad dusmās, ka mirstīgais cilvēks

Atgriezies atkal no pazemes ēnām uz dzīvības gaismu,

Triecis Ap611ona dēlu, kas zāles un burvības mākslu

Atradis tādu, ar zibeņa liesmu zem pazemes viļņiem.

Slēpusi Trivija laipnā Hipālitu vientuļā vietā,

775 Uzticot pasargāt viņu Egērijai, nimfai, un birzij,

Lai tur tas dzīvotu vientuļš un nepazīts itāļu mežos

Vadītu dienas, lai, pārmainot vārdu, par Virbiju sauktos.

Tāpēc vēl tagad no Trivljas tempļa un svētajām birzīm

Atvaira ragnagu zirgus: tie kādreiz tās jaunekli mīļo

780 izmeta jūrmalas krastā, kad iznira nezvērs no jūras.

Tomēr nebija bailes tā dēlam pa līdzeno lauku

Traukties ar dedzīgiem zirgiem un divričos mesties uz cīņu.

Priekšējo vidū pats Turns, starp pārējiem diženāks būdams,

Traucas ar ieročiem rokā un veselu galvu ir augstāks.

785 Trīskārša sekste virs ķiveres viņam, uz ķiveres pašas

Himaira īgnā, kas liesmu spļauj ārā no rīkles kā Etna;

Viņa jo vairāk vēl šņāc un niknāk spļauj draudīgās liesmas,

Tikko ar asiņu straumēm jo vairāk sāk uzliesmot kauja.

Vairogu spožo, kas kaldināts zeltā, tam greznoja īo

790 Paceltiem ragiem, jau segta ar spalvu, jau būdama tele —

Dzejniekam brīnišķa viela —, un jaunavu sargāja Arguss;

Lēja pats īnahs, tās tēvs, no veidotas urnas tur upi.

Kājnieku mākonis seko aiz viņa; ar vairogiem rokā,

Slēgušies rindās, tie dodas pa laukiem; tur arģiešu jaunie,

795 Aurunku nodaļas arī, vēl rutuli, sikani senie,

Sākrānu rindas aiz viņiem un labīki vairogiem raibiem;

Tie vēl, kas, Tiberīn, laukus ar tavus, kas irdina svētos

Numikas krastus ar arklu un apstrādā rutulu kalnus,

Kirkes paugurus stāvos, un ļaudis, kur Jupiters Anksurs

800 Tīrumos valda, kur zaļajā birzī Fērdnija līksmo,

Saturas purvājs kur melnais, kur ceļu lauž Dfenta saltā,

Meklējot zemāku vietu, un mierīgi aizrit uz jūru.

Arī bez šiem vēl Kamilla nāca no volskiešu tautas,

Vezdama jātnieku pulkus un kājniekus varkaltās bruņās;

805 Karot tai tika; nav vērpjamai vārpstai, nav Minervas grozam

Mācītas sievišķās rokas, bet radusi jaunava stingrā

Doties uz cīņām, un skriedama vējiem tā aizsteidzas priekšā.

Aizlaisties varētu viņa ar sirpi vēl nepļautās druvas

Zelmenim pāri, un neskartos soļi pie maigajām vārpām,

8io Vai pat pa atklāto jūru, kad trakotu brāzmainas bangas,

Pārskrietu aši, bet vieglinās pēdas tai negrimtu valgmē.

Jaunieši visi tai saplūda līdzi no mājām un laukiem.

Bariem to apbrīno mātes un vēro tās soli, un raugās

Viņā ar izbrīnu sirdī, ka ķēnišķā purpura sega

815 Apklāj tās apaļos plecus, ka zeltkaltā sprādze ap galvu

Mirgojot ievijas matos, ka Likijas bultu maks viņai

Plecos un ganiņu mirte tai rokā ar asmeni asu.

## Astotā grāmata

BET, kad jau pacēla Turns no Laurentas cietokšņa kara

Zīmi, kad trompete, nodārdot skarbi, jau sauca uz cīņu

Un kad viņš izveda rosīgos zirgus un šķindēja šķēpi,

Samulsa latīņiem prāti un zvērēja Latija visa,

5 Satraukta ieroču troksnī. Tad brāzmainā jaunatne tūdaļ

Rosīties sāk. To vadoņi pirmie — gan Mesāps, gan Ufents,

Dedzīgais Mezentijs, dievību nīdējs, pa apkārtni visu

Palīgā aicina ļaudis un arājus aizved no lauka.

Arī vēl Venulu sūta uz dižā D16mēda mītni

10 Palīgus meklēt un ziņot, ka Latljā iebrūkot teikrl,

Izcēlies Enejs ar vīriem un penātus, satriektus cīņās,

Atvedis līdzi un stāstot, ka itin kā liktenis viņu

Saucot par valdnieku kļūt, ka sekojot Dardana vīram

Vairākas ciltis un Latljā tālu tam pieaugot slava.

15 Kādi šīs rīcības mērķi un kādas, ja sekotu laime,

Vēloties Enejs šā cīniņa beigas, tas būšot daudz labāk

Saprotams Diomēdām nekā valdniekam Latīnam, Turnam.

Lati jā rīkojas karam, un Eneju, varoni dižo,

Visu to redzot, māc nemiers un spēcīgi rūpesti bango.

20 Liekas drīz viņam šis derīgs un labs, drīz atkal tas labāks,

Šaubās viņš traucas uz dažādām pusēm, vērš prātu uz visu,

Itin kā trīcoša gaisma, ko atspogo varkaltā traukā

Ielietais ūdens no saulstariem spožiem vai arī no mēness,

Aplido istabā visu jo tālu uz priekšu un gaisā

25 Nodrebot paceļas augstu līdz greznajiem kasētu griestiem.

Bija jau nakts, un radību gurdo virs zemes it visur

Pārņēma spirdzīgais miegs, gan spārnoto saimi, gan lopus.

Piekrastē arī pa tam zem vēsajiem debesu spraišļiem «

Nolikās Enejs uz dusu, kaut plosīja dziļi tā sirdi

30 Drausmīgais karš un ieplūda miegs tā locekļos vēlu.

Tiberīns, turienes dievs, tam parādās sirmgalvja skatā,

Pacēlies augšup no tīkamās upes starp papeļu zariem;

Smalkausta zaļgana drēbe visapkārt tam ķermeni klāja,

Sarmalnos matus ap galvu tam greznoja ēnainas niedres.

35 Tiberīns sacīja tā un novēla rūpes šiem vārdiem:

«Dievišķā dzimuma ciltszars, tu naidnieku sagrauto Troju

Atved mums atkal no jauna un Pergamu sargā uz mūžiem,

Gaidītais ilgi šeit laurentu zemē un latīņu druvās!

Tici, šeit droša būs māja, būs drošībā penāti tavi!

<o Velti tu bīsties no Māvorta draudiem: ir rimies pavisam

Dievību lepnums un naids.

Tuvu tas brīdis, kad — nedomā tikai, ka velti tu sapņo, —

Krastā zem ozolu zariem tu sastapsi milzīgu cūku,

Trīsdesmit galvu, tik tikko kā mestu, tur viņai būs blakus,

45 Baltu, un zemē ap tesmeni viņai būs sivēni balti.

Vieta šeit pilsētai būs, šeit atpūta droša pēc pūlēm.

Askanijs, nācis no tās, cels mūrus, kad aizritēs mūžos

Trīsreiz pa desmit gadu, ar vārdu jo slavenu Alba.

Pareizi tas, ko es saku. Kā grūtības tagad, kas priekšā,

50 Sekmīgi atrisināsi, to, Ievēro, teikšu tev īsi.

Arkādi nāca šais krastos, no Pallanta cēlušies viņi;

Eiandram, vadonim savam, tie nāca ar karogiem līdzi,

Atrada derīgu vietu un pilsētu uzcēla kalnos,

To par Pallānteju viņi sauc sentēva Pallanta vārdā.

55 >Tomēr joprojām tiem tieksme vēl karot ar latīņu tautu;

Pārvelc par draugiem tos nometnē savā un līgumu līgstil

Tieši pret straumi uz priekšu es vadīšu tevi starp krastiem,

Lai tu ar irkļiem trauc vieglāk uz augšu pret naidīgo straumi.

Celies nu, dievietes dēls! Kad tikko kā apdzisīs zvaigznes,

€0 Jūnonu pielūdz pēc paražas svētās, tās dusmas un draudus

Zemīgām lūgšanām remdē! Kad cīņā sev uzvaru gūsi,

Mani tu pagodināsi. Es esmu šeit zilganais Tlbrīds,

Debesu dieviem vistlkamā upe, ko redzi tu plūstam

Strauji gar pilnajiem krastiem un sašķeļam auglīgos laukus.

65 Šeit man ir varena mītne, bet augstajās pilsētās galva.»

Teica tā upes dievs Tibrīds un paslēpās dziļajā dzelmē,

Dibenā grimdams. Nakts pagāja ātri, un uztrūkās Enejs;

Piecēlās viņš un pavēra skatu pret austošo sauli,

ūdeni smēla no upes un, pildot pēc paražas svētās

70 Riekšavas pilnas, tā pacēla balsi un ēterā teica:

«Nimfas, ai, laurentu nimfas, no jums jau ir cēlušās upes,

Arī tu, radītāj Tibrīd, ar saviem jo svētajiem viļņiem,

Uzņemiet Eneju labprāt un atvairiet briesmas no manisl

Visur, kur ūdeņi tevi, tu, vēlīgais mūsējo likstām,

75 Avotā aptver, it visur, kur, krāšņais, tu iznāc virs zemes,

Mūžam es godāšu tevi un dāvanām slavēšu savām,

Ragainais upes dievs Tibrīd, Hespērijas ūdeņu valdniek!

Esi ar mani! Dod skaidrākas zīmes šiem pareģojumiem!»

Lūdzas tā viņš un divus sev izvēlas divrindu kuģus,

80 Apgādā irkļus un palīgiem saviem dod Ieročus rokā.

Bet te, lūk, pēkšņi tā acis šeit pārsteidza negaidīts brīnums:

Ēnainā mežmalā balta, ar sivēnu paaudzi baltu,

Garšļauku parādās cūka, tur gūlusies zaļajā krastā.

Viņu bijīgais Enejs šeit Jūnonai, valdniecei dižai,

85 Upurim ziedo un veselu baru ved ziedokļa priekšā!

Tibrīds šai naktī, cik gara tā bija, nu bangaino straumi

Remdēja upē, un atpakaļ plūda tā mierīgie viļņi,

Tāpēc šeit ūdens kā ezerā rāmā vai mierīgā dīķī

Radīja gludenu ceļu, lai nebūtu piepūles irkļiem.

90 Iesākto ceļu nu steidzina viņi, un vēlīgā gaitā

Darvotā egle pa sēkļiem slīd viegli; ar izbrīnu raugās

Viļņi, ar izbrīnu birzis par savādo skatu, kā upē

Iemirdzas vairogi tālu, kā aizdrāžas krāsotās stūres.

Dienu un nakti ar Irkļiem jo naigi tie pūlas uz priekšu;

95 Dodamies augšup ar līkumiem lieliem gar ēnainiem krastiem,

Izlaužas viņi caur mežiem, ko atspogo līdzenā virsma.

Bet, kad jau pacēlās saule līdz pusei pie debesu juma,

Parādās pamalē tālu tiem mūri un cietoksnis augstais,

Retumis j umti, ko romiešu vara līdz debesīm tagad

Cēlusi augšup, bet vienkārši Eiandrs te dzīvoja tolaik.

Ātri tie virza šurp kuģus un steidzas uz pilsētas pusi.

Bija patlaban tā diena, kad ziedoja arkādu valdnieks

Dižajam Amfitri6niādām un mūžīgiem dieviem

Birzī pie pilsētas vārtiem. Dēls Pallants tam stāvēja blakus,

Labākā jaunatne visa un nelielais pilsētas senāts.

Vīraku dedza, un asinis siltās pie ziedokļiem plūda.

Bet, kad jau redzēja tie, ka klusītēm augstceltie kuģi

Pienāk pie ēnainā krasta bez trokšņa ar paceltiem irkļiem,

Satrūkās viņi, to redzot, un, atstājot mielasta galdus,

Piecēlās visi; bet drosmīgais Pallants tiem pavēli deva

Nepārtraukt upurus svētos; pats, satvēris metamo šķēpu,

Dodas tiem pretī un vaicā no kalna: «Kāds cēlonis, vīri,

Spiedis jūs doties pa svešajiem takiem? Uz kurieni ceļā?

Kādas jūs dzimtas un valsts? Ko nesat, vai mieru vai karu?»

Raženais Enejs pēc tam tā teica no augstceltā klāja,

Pretī tiem izstiepis roku ar mierneses olīvas zaru:

«Trojiešus redzi patlaban un latīņiem naidīgos šķēpus;

Uzsākot spītīgi karu, mūs padzina viņi no zemes.

Eiandru meklējam mēs. Tam sakiet, ka nākuši troji,

Vadoņu izlases zieds, sev palīgus lūgdami cīņai.»

Pārsteigts par slaveno vārdu, ar izbrīnu sacīja Pallants:

«Iznāc jel ārā no kuģa, lai būtu kas būdams, pats tūdaļ

Runā ar tēvu, ai, viesi, un steidzies pie penātiem iekšā!»

Satvēris svešnleka roku, to sirsnīgi savējā spieda.

Abi nu dodas uz priekšu pa birzi un atstāj šo upi.

Apsveica valdnieku Enejs un teica tā draudzīgi viņam:

«Labākais grājiešu vidū, ar lūgšanām liktenis lēmis

Nākt man pie tevis un pasniegt šos zarus, kas apvīti saitēm!

Bailes es nejūtu sirdī, kaut danaju vadonis esi,

Arkāds turklāt un radinieks arī vēl Atreja dēliem.

Tikums, kas piemīt man pašam, un dievību lēmumi svētie,

Kopīgie abiem mums senči un tava šais novados slava

Saistīja mūs. Es nācu šurp, likteņa vadīts, bet labprāt.

Dardans, mums vecākais sencis, kas uzcēlis īlijas mūrus, —

Bijis viņš Elektras dēls, kā grājiem mēdz apgalvot teika, —

Atnācis kādreiz pie teikriem, bet Elektru Izveda gaismā

Varenais Atlants, kas debesu jumu sev licis uz pleciem.

Merkurijs taču jums ciltstēvs ir bijis, ko spožbaltā Maja

Dzemdēja, kļuvusi grūta, uz Killenes galotnes vēsās.

140 Taču gan Maju, ja teikai var ticēt, ir radījis Atlants,

Tieši tas varenais Atlants, kas debesīs tagad tur zvaigznes.

Tātad, lūk, abi mēs cēlušies esam no ciltskoka viena.

Labi to zinot, es necentos iepriekš ar sūtņiem vai viltu

Izzināt nodomus tavus, bet sevi, jā, sevi un savu

145 Galvu tev noliku priekšā un lūgdamies nācu pie tevis.

Uzbrūk mums rutulu cilts, tā pati, kas karā tik nikni

Vajāja tevi; ja padzītu mūs, kas spētu tos kavēt

Pilnīgi pakjaut Hespērljas zemi to verdzības jūgam,

Pārvaldīt abējas jūras, kas augšā un apakšā bango,

īso Būšu tev uzticams draugs, tāds esi man arī! Mums krūtis

Stipras ir karā, ir drosme un jaunatne, rūdīta darbos.»

Teica tā raženais Enejs. Tas, varoņa seju un acis,

Augumu visu ar vērīgu skatu jau pētīdams ilgi,

Bilda tā nedaudzus vārdus: «Ar prieku, visdrošais no teikriem,

3 55 Uzņemu tevi un ieraugu atkal! Nu atceros tūdaļ

Diženā Anhīsa balsi, tā valodu, ārējo skatu!

Gribēdams apciemot māsu Hēsioni, atceros tagad,

Lāomed6ntiāds Priams, Salāmīnas piekrastē nācis,

Iegriezās drīzi pēc tam Arkādijas vēsajos laukos.

160 Tobrīd man pirmoreiz vaigus jau greznoja dīgušās pūkas;

Brīnums man bija par dižajiem teikriem, jo brīnišķīgs šķita

Lāomed6ntiāds arī, bet augstāks par pārējiem teikriem

Gāja pats Anhīss. Sirds ilgojās karsti man jaunajās krūtīs

Sarunu uzsākt ar viņu, jo sirsnīgi roku spiest viņam.

165 Stājos tam blakus, ar prieku to vedu uz Fenejas mūriem.

Šķiršanās brīdī viņš bultmaku krāšņu ar likiešu bultām

Deva par piemiņas balvu, vēl hiamīdu, cauraustu zeltā,

Zeltkaltu iemauktu pāri, to īpašnieks tagad mans Pallants.

Tātad nu draudzībai ciešai, ko vēlaties, sniedzu es roku!

170 Tikko kā rītausmā gaisma nāks atpakaļ atkal uz zemi,

Iepriecināšu ar vīriem un došu tev līdzekļus arī.

Gadskārtas svētkus pa tam, kad kļuvuši tagad mums draugi,

Kopīgi sviniet ar mums, jo nevaram atlikt tos vēlāk!

Tūdaļ ir jāpierod jums pie draugu un labvēļu galdiem.»

175 Teicis šos vārdus, viņš ēdienu pavēl un aizvāktos kausus

Atpakaļ atlikt un novietot vīrus uz zālaina maura;Parādot sevišķu godu, ar pinkainu lauvādu segtā

Atgultnē Eneju pieņem, liek sēsties uz kļavkoka krēsla.

Izlases jaunekļi steigā ar ziedokļa priesteri kopā

80 Izceptu vēršgaļu nes, drīz pilda ar Cereras balvām,

Ugunī ceptām, tie grozus līdz malām un piedāvā Bakhu.

Bauda nu Enejs ar prieku un trojiešu jaunatne visa

Vērša muguru garu un upura dzīvnieka iekšas.

Bet, kad jau izsalkums rima un pārgāja ēšanas kāre,

185 Teica tā vadonis Eiandrs: «Nav nolikti svinīgie svētki,

Upura mielasta dzīres, celts dievībai ziedoklis dižais

Tukšu tik māņu dēļ vien, kas neatzīst senlaiku dievus:

Laimīgi glābti no drausmīgām briesmām, ai, trojiešu viesi,

Svinam šos svētkus, no jauna pēc nopelniem parādām godu.

i<jo Vēro šo klinti vispirms, kas pārkaras šķautnēm, lūk, pāri,

Vāļājas akmeņu blāķi tai tālu visapkārt, stāv kalnā

Vientuļa māja, un klintis tur sagāztas milzīgā kaudzē.

Bija šai vietā reiz ala, kas iegūlās klintainē dziļi,

Puscilvēks Kāks, jo drausmīga būte, te dzīvoja iekšā;

i'J5 Nespīdēja tai saule, ik dienas tur asinis siltas

Aumaļām plūda pa zemi; pie drausmīgiem ieejas vārtiem

Karājās cilvēku sejas, jau bālas un sākušas trūdēt.

Bija pats Vulkāns šā briesmoņa tēvs; tā melnējās liesmas

Vemdams no rīkles, viņš devās uz priekšu kā blāķis jo milzīgs.

200 Atnesa beidzot laiks ari mums glābiņu, gaidīto ilgi:

Dievs mums par palīgu nāca, jo ieradās atriebējs lielais,

Varenais Aikīds, kas, uzvaru guvis pār trijgalvu milzi,

Dzina ar lepnumu sirdī Gēriona milzīgos vēršus;

Aizklīda atdzītie vērši pa ieleju plašo gar upi.

2°5 Niknuma apmātais Kāks, lai nebūtu palicis pāri

Viltus vai noziegums kāds bez pārdroša mēģinājuma,

Nozaga četrus visdižākos vēršus no ganībām viņam,

Līdzi tiem skaitā tikpat vēl izcila auguma govju.

Bet, lai nu nebūtu pēdu, kas virzītos tieši uz alu,

210 Sajaucis pazīmes ceļam, viņš ievilka alā aiz astes

Aizrautos vēršus un teles un paslēpa tumšajā klintī.

Meklējot nebija zīmju nekādu, kas vestu uz alu.

Dzina jau ganāmo pulku, kad ganībās paēda govis,

Amfitri6niāds projām un mājup gribēja doties.

215 Piepeši iemāvās Šķiroties vērši, ar žēlabām savām

Pildīja birzi un atstāja kalnus ar māvieniem skaļiem.

Viena no govīm tiem atbildi deva un dziļajā alā

Iemāvās pretī; tā nodeva Kāķu, kaut turēta sprostā.

Iedegās Amfitrioniādām sirds briesmīgās dusmās.

220 Steidzīgi rokā viņš ieročus tvēra un ozola rungu,

Zaraino, smago, un steidzīgi metās uz pakalna galu.

Mūsējie pirmoreiz tobrīd tik redzēja satraukto Kāķu:

Bolīdams īgnumā acis, bēg ātrāk par rietumu vētru,

Dodas pret kalnu uz alu, jo bailes tam spārnoja kājas.

225 Bet, kad tas ieslēdzās iekšā un lejup no sarautām važām

Notrieca milzīgo klinti, kas Vulkāna izkaltā dzelzī

Karājās tur, un nodrošināja ar aizbīdni durvis,

Rau, tad ar īgnumu sirdī šurp Tīrintas varonis traucās,

Pētīja ieeju alā un skatienu vērsa visapkārt,

230 Zobus jo draudīgi griezdams. Seit trīsreiz viņš, īgnumā kaisdams,

Vērot sāk Aventīnkalnu, šeit trīsreiz viņš akmeņa slieksni

Mēģina pārvarēt velti un trīsreiz slīd ielejā guris.

Smaila tur rēgojās klints, it visur ar akmeņiem kraujiem

Sliedamās augšup uz muguras alai, visaugstākā skatam;

235 Vienīgi plēsīgiem putniem tā varēja noderēt mītnēm.

Klinti, kas noliecās sānis no kalna pa kreisi pret upi,

Atspiedis plecu pa labi, viņš kratīja stipri, to vaļā

Raudams no pamatiem pašiem un piepeši aizgrūzdams projām;

Varenais ēters no trieciena straujā dreb tālu visapkārt.

240 Saplaisā Tiberas krasti, plūst atpakaļ satrauktā upe.

Atvērās plaši šī milzīgā ala, un Kāķa pils lielā

Redzama kļuva, līdz dibenam pavērās ēnainais dobums.

Arī tā zeme, ja atvērtos pēkšņi ar milzīgu spēku,

Atsegtu pazemes mītnes un atslēgtu valstību bālo,

245 Nīstamu debesu dieviem, un bezdibens dziļais no augšas

Kļūtu līdz pamatam redzams, un drebētu saulstaros ēnas.

Negaidot atsegtam Kākam, nu pārsteigtam piepešā gaismā,

Ieslēgtam dobajā alā un brēcošam šausmīgā balsī,

Uzmācas Alkīds no augšas ar šķēpiem un ieročus visus

250 Palīgā sauc, tam mezdams ar baļķiem un akmeņiem smagiem.

Kāks nu pa tam — jo cerības citas vairs nebija glābties —

Mutujiem spļaudīja dūmus no rīkles, kāds šaušalīgs brīnums!

Aizsegdams mitekli savu ar necaurredzamu tumsu,

Acīm viņš laupīja skatu un tūdaļ sacēla alā

255 Dūmainu nakti, kur pazemes tumsa ar uguni jaukta.

Nespēja Alkīds vairs savaldīt sirdi; ar lēcienu strauju

Lejup viņš metās caur liesmu, kur pacēlās, mutuļus sitot,

Biezākie dūmi un plašajā alā vistumšākā migla.

Tumšajā dobumā Kāķu, kas veltīgi uguni vēma,

200 Sakampis rokā kā mezglā, viņš tvēra un žņaudza tik ilgi,

Kamēr tam Izspiedās acis un asinis izkalta rīklē.

Atveras tūdaļ šī drausmīgā mītne, kad atlauztas durvis, —

Alkīdam atņemtie lopi un noliegtā zādzība tūdaļ

Redzami debesīm kļūst. Aiz kājām šo riebīgo līķi

265 Izvelk no alas, un nevar vien ļaudis sev pamielot acu,

Redzot tik drausmīgu skatu, tā seju un puszvēra krūtis,

Klātas ar pinkainām spalvām, un dzisušās ugunis rīklē.

Turam šos svētkus šim brīdim par godu, šo dienu ar prieku

Turēja paaudze jaunā, bet Potītijs, svinību cēlējs,

270 Kopā ar Plnāra dzimtu, kas gādā par Herkula svētkiem,

Uzcēla birzī te ziedokli šo; par dižāko mūžam

Visi to dēvēs starp mums, un mūžam tas pastāvēs dižāks.

Tāpēc, ai, jaunekļi brašie, nu, Herkula nopelnus cienot,

Apvijiet galvu šīm lapām un paceliet rokās šos kausus!

275 Piesauciet kopējo dievu un labprāt tam ziedojiet vīnu!»

Teicis, ar Herkula ēnu, ar divkrāsu papeles zariem,

Sedza viņš galvu, un vainaga lapas tam ievijās matos.

Svinīgais kauss jau pildīja roku, un visi ar prieku

Izlēja steigdamies vīnu uz galda un piesauca dievus.

280 Tuvojās vakara zvaigzne pa tam, kad pagriezās Olimps.

Izgāja priesteri tūdaļ un Potītijs visiem pa priekšu,

Segušies ādām, kā paraža prasa, un nesa tie lāpas.

Iesākās dzīres no jauna; nes mielastam, rīkotam otrreiz,

Tīkamas balvas, un ziedokļus apkrauj ar pilnajām bļodām.

2«5 Saliji dodas ar dziesmām ap degošiem ziedokļiem apkārt,

Vijuši deniņus sev ar kuplajiem papeļu zariem;

Jaunekļu koris ir šeit, tur sirmgalvju; viņi ar dziesmām

Slavina Herkula darbus: kā maziņš vēl briesmones divas,

Pamātes sūtītās čūskas, viņš nožņaudzis, saspiezdams rokā,

290 Kā viņš reiz, dodamies karā, Oihāllju grāvis un Troju,

Pilsētas, bagātas mantām, kā tūkst ošiem smagāko darbu

Veicis Eiristeja labā pēc netaisnās Jūnonas prāta,

Grūtības ciezdams. «Tu, varoni, gāzi reiz Hilaju, Folu,

Divveida mākoņu dēlus, ar roku, tu saplēsi Krētas

295 Briesmīgo vērsi un milzīgo lauvu pie Nemejas klintīm.

Drebēja stigiskie purvi priekš tevis un vārtusargs Orkā,

Gulēdams apgrauztos kaulos ar asinīm slacītā alā.

Drausmīgās sejas, pats milzīgais Tifojs, ar ieročiem cēlies,

Nespēja nobaidīt tevi; tev nezuda saprāts, kad Lernas

300 Hidra ar septiņām galvām tik draudīgi ielenca tevi.

Sveicināts, Zeva dēls īstais, pie dievībām uzņemtais greznums!

Esi mums žēlīgsl Nāc vēlīgu prātu pie upura sava!»

Tā, lūk, tie slavina viņu ar dziesmām, bet vairāk par visu

Daudzina alu un Kāķu, kas kādreiz pat uguni vēmis.

305 Birztalas atskan visapkārt, un atsitas atbalss pret kalniem.

Visi pēc tam, kad izbeidzās dzīres un upura mielasts,

Tūdaļ uz pilsētu steidzas; pats vecuma sagrauztais valdnieks

Kopā ar Eneju gāja un veda tā dēlu aiz rokas.

Īsinot atpakaļceļu, tie dažādas sarunas sāka.

310 Enejs visapkārt met pētīgu skatu un izbrīnā raugās;

Tīkamās vietas tā vērību saista, ar prieku viņš sīki

Vaicā par visu un teiksmās dzird slavinām senlaiku vīrus.

Viņam tā sacīja Eiandrs, kas romiešu cietoksni cēlis:

«Vienīgi fauni un nimfas šeit senatnē dzīvoja mežos,

315 Arī tās ciltis, kas radās no celmiem un ozola cietā.

Likums un tikums tiem bija vēl sveši, tie neprata ari

Vēršus jūgt arklā, ne trūkumam krāt, ne sakrāto taupīt.

Zari tiem barību deva un medību pūliņi sūrie.

Pirmais no Olimpa augstā uz šejieni atnāca Saturns,

320 Bēgdams no Zevtēva šautrām, jau padzīts un zaudējis varu;

Viņš nu šo mežoņu cilti, kas izklaidus dzīvoja kalnos,

Pulcēja kopā, tai likumus deva un apkārtni visu

Latiju sauca, jo paslēpies bija šai novadā droši.Zeltlaiki jaukie, kā dzirdam mēs stāstām, šā valdnieka laikā

325 Nāca virs zemes, un tīkamā mierā viņš valdīja tautas.

Pienāca lēnām šā vietā jo nelāgs un izvirtis laikmets —

Plosījās niknākie kari, un mantkāre valdīja ļaudīs.

Ausonu pulki nu nāca un sikānu ciltis pēc viņiem;

Saturna zeme pēc tam jo bieži vien zaudēja vārdu.

330 Ķēniņi nāca tad šurp, pats niknais un milzīgais Tibrīds;

Nosaucām upi mēs, itāļi, vēlāk šā vārdā par Tibru;

Albulas senais un īstenais vārds drīz izgaisa ļaudīs.

Mani, kad biju es padzīts no mājas un nācu pie jūras,

Visuvarenā laime un liktenis nepārvaramais

335 Lika šais vietās, bet vadīja mani šurp māmuļas manas

Karmentas pavēle bargā un Apollons, nākotnes paudējs.»

Teicis šos vārdus, viņš soli sper tālāk un ziedokli rāda,

Blakus tam Karmentas vārtus, ko romieši Karmentas vārdā

Tagad vēl raduši saukt, tā godinot senatnes sirmās

340 Likteņa pareģotāju, kas Eneja pēcteču slavu

Skatīja varenu pirmā un jauta Palldnteju dižu;

Milzīgu birzi pēc tam — par patvertni dedzīgais Romuls

Nosauca to —, aiz klintaines vēsās vēl Vilkalu arī,

Likaja Pānam par godu pēc arkādu gaumes tā sauktu.

345 Tālāk viņš parāda arī vēl svēto Argilēta birzi,

Stāsta par vietu, kur saļimis Args, kāds Eiandra viesis.

Tālāk viņš ved šo uz Tarpējas klintīm un Kapitoliju;

Tagad tas zeltā mirdz spoži, bet tobrīd tur auga tik krūmi.

Vieta ar svētumu savu jau bailīgiem laukļaudīm toreiz

350 Iedvesa šausmas, jau toreiz tie bijās no meža un klintīm.

«Lūk, tur, šai birzī,» viņš teica, «šai kalnā, kas kokiem tik bagāts.

Dzīvo kāds dievs — nav zināms, kāds īsti; tic arkādu vīri,

Itin kā brīžam šeit redzēts pats Zevs, kad aigīdu tumšo

Kratījis spēcīgā rokā, lai saceltu negaisa vētru.

355 Tālāk bez tam vēl ir pilsētas divas ar sagrautiem mūriem;

Senatnes varoņu celtnes un gruvešu kaudzes tu redzi.

Jāns, lūk, šo nodibināja, to cietoksni uzcēla Saturns:

Jānikuls bija šim vārds, to sauca par Saturna kalnu.»

īsinot laiku šiem vārdiem, tie drīzi vien sasniedza abi

360 Trūcīgā Eiandra mītnes; tur Romiešu laukumā viņi

šur un tur redzēja lopus, kas māva starp Karīnām greznām.

Iegājis mītnē, viņš teica: «Pēc uzvaras pāri šim slieksnim

Staigāja kādreiz pats Alkīds, un māja šī uzņēma viņu.

Greznumu nicināt mācies, ai, viesi, un kļūsti tu arī

365 Dievības cienīgs! Nāc šurp tu ar prieku pie trūcīgā galda!»

Teica tā viņš un ieveda iekšā zem pajumtes šaurās

Eneju, varoni dižo, un lika tam atgultnē sēsties,

Klādams to mīkstu ar lapām un Lībijas lāčmātes ādu.

Atsteidzas nakts un tumšajiem spārniem klāj zemi visapkārt.

370 Venēra tūdaļ pa tam, ne veltīgi satrauktā māte,

Vērojot laurentu draudus un trokšņaino nemieru apkārt,

Mirdzošās telpās pie Vulkāna traucas un uzrunā vīru,

Valodu sākot, un dievišķo mīlu dveš viņa ik vārdā:

«Kamēr vēl postīja Troju Argdlīdas ķēniņi karā,

375 Graudami pilis, kam liktenis lēmis grūt naidīgās liesmās,

Netikās tikmēr ne palīgu tavu, ne ieroču varu

Nelaimes māktajiem lūgt; man nebija nodoma, mīļais,

Uzkraut tev veltīgas pūles un strādināt tevi šai darbā,

Kaut gan es Priama dēliem daudz parādā esmu, kaut arī

380 Bieži vien asaras lēju par Eneja pūliņiem sūriem.

Tagad, kā Jupiters lēmis, viņš stājies pie rutulu krastiem.

Nāku nu zemīgi šurp un lūdzu no dievības svētās

Ieročus dēlam kā māte; ar asarām Nēreja meita

Varēja kādreiz tev mīkstināt sirdi un Tītona sieva.

385 Redzi, kā pulcējas tautas, kā pilsētas, noslēdzot vārtus.

Asina šķēpus pret mani un manējiem visiem par postu!»

Teica tā dieve un, glauzdamās mīļi, ar baltajām rokām

Apkampa viņu, kas kavējās brīdi, bet tūdaļ pēc mirkļa

Parastā liesma tam iedegās sirdī, un zināmais karstums

390 Iespiedās smadzenēs dziļi un traucās caur gurdajiem kauliem.

Dažreiz tā arī caur mākoņu kaudzēm, kad iegrandas pērkons,

Izšaujas zibeņu svītras un mirgojot laužas caur tumsu.

Zinot skaistuma varu, par viltu šo triumfē sieva;

Viņai tā saka nu tēvs, jau padevies mūžīgai mīlai:

395 «Kāpēc tik tālu tu iemeslus meklē? Kam zudusi, dieve,

Ticība tava pret mani? Ja līdzīgi rūpētos agrāk,

Iespēja būtu jau toreiz ar ieročiem apgādāt teikrus.

Neliedza taču ne varenais tēvs, ne liktenis bargais

Pastāvēt Trojai, un desmit vēl gadus tad dzīvotu Priams.

400 Arī vēl tagad, ja vēlies tu karot un tādas tev domas,

Apsolīt varu tev visu, ko varēšu radīt ar mākslu,

Visu, ko veidos mums dzelzs, ko veidos mums sudrabzelts

kausēts,

Uguņu liesma un ētera vēsma. Beidz lūgšanas savas!

Šaubas met projām par spēku, kas tevī!» Tad, beidzis šos vārdus,

405 Vēlamos skāvienos metās tai pretī; tad iegrima tūdaļ

Vulkāns tīkamā miegā, kad piekļāvās sievai pie krūtīm.

Bet, kad jau spirdzīgā nakts tam aizdzina miegu no acīm,

Pārskrienot pusceļam pāri, kad sieva, kam liktenis lēmis

Maizi ar vērkuli pelnīt vai sīkākiem Minervas darbiem,

4>o Celdamās agri, pūš pavardā dzirkstis, kas snaudušas pelnos,

Darbu garinot naktī, un verdzenes, liesmojot skaliem.

Stumda jau agri pie vilnas, lai šķīsti var laulātam draugam

Uzturēt laulības gultu un maziņos audzināt krietni,

Tieši tā tobrīd, ne kūtrāk, pats varenais ugunsdievs Vulkāns

415 Ceļas no guļvietas mīkstās un steidzas uz kalvi pie darba.

Tuvu pie sikanu krastiem un Aiola Liparei sānis

Paceļas sala jo stāva, no kuras plūst mutuļiem dūmi.

Atrodas ala zem tās, un dzi|umā kiklopu mītnes,

Pilnas ar trokšņainām kalvēm; tur dobji uz smagajām laktām

420 Spēcīgi sitieni dun un kaitētais halibu metāls

Dziļajos dobumos švirkst, kad ugunis smagi elš krāsnīs.

Vulkāna miteklis šeit, par Vulkāna salu to dēvē.

Ugunsdievs tobrīd no debesīm augstām uz šejieni laidās;

Plašajā alā jau kiklopu rokas tur locīja dzelzi.

425 Bija šeit Sterops un Bronts, un Pirakmons locekļiem kailiem,

Iesākts ar kiklopu rokām un gludināts arī pa daļai

Bija tur zibens; pats radītājs bieži no debesu juma

Met tos uz zemi, bet daļa no tiem vēl nebija veikta.

Pielika viņi trīs starus no krusas, trīs straujākā lietus,

430 Arī trīs starus no sarkanās liesmas un spārnotās vētras.

Baismīgos zibeņu starus, vēl pērkona grāvienus, bailes

Piejauca viņi pie darba un dusmas pie klausīgām liesmām.

Cītīgi citi šeit divričus spožus un spārnotos ratus

Māvortam kala, no kuriem viņš vīrus un pilsētas kūda.

435 Citi vēl aigīdu drausmo, ko satrauktā Pallāda krata,

Rūpīgi gludināt centās no zelta un drakona zvīņām,

Līkumos vijušās čūskas un arī uz dievietes krūtīm

Gorgonu pašu, kas bola vēl acis, kaut atšķelta galva.

«Aizvāciet visu,» viņš teica, «un atstājiet iesāktos darbus,

440 Etnas kiklopu saime, un virziet uz šejieni domāsi

Drosmīgam vīram mums ieroči jākaļ! Nu vajaga spēka,

Steidzīgu roku, nu palīgā jāsauc mums radošā mākslai

Ilgāk vairs kavēties nedrīkst!» Ne vārda viņš nebilda vairāk.

Visi nu strādāja ātrāk un līdzīgi dalīja darbu.

445 Straumēm plūst kausētais varš un zelta metāls tam līdzās,

Dzēlīgo tēraudu kausē šeit plašajās krāsnīs it visur.

Milzīgu vairogu viņi šeit veido — būs viens tas pret visiem

Latīņu metamiem šķēpiem. Tie sasaista septiņas ripas

Citu uz citas; dažs gaisu pa tam ar piepūstām plēšām

450 Ievelk un izpūš pēc mirkļa, dažs savukārt šņācošo varu

ūdenī gremdē; dārd ala visapkārt, kad laktas sāk klaudzēt.

Visi pēc kārtas ar varenu spēku ceļ rokas uz augšu,

Ieturot takti, un apgroza blāķi ar ķērīgām knaiblēm.

Kamēr to Lēmnsalas tēvs vēl gatavo Aiola zemē,

455 Modina vēlīgā gaisma jau Eiandru zemajā mītnē,

Arī uz jumtgales putni, jau agri tur skandinot dziesmas.

Pieceļas sirmgalvis lēnām, ar tuniku locekļus apsedz,

Apsien sev pēdas pēc tam ar tirrēnu sandaļu siksnām,

Tegejas zobenu spožo tad piejož pie pleciem un sāniem,

46o Atmezdams kreisajā plecā vēl locītu panteras ādu.

Arī no augstā sliekšņa tam aizsteidzas līksmi pa priekšu

Divi suņi, kas raduši apsargāt saimnieka mantu.

Dodas pie Eneja viņš, pie viesa, uz iekšējo telpu,

Atminot visu, kas runāts, ko varonis solījis viņam.

465 Arī it agri no rīta jau piecēlās diženais Enejs,

Blakus šim sekoja Pallants, to vadīja savukārt Ahāts.

Sastopas viņi, sniedz draudzīgi rokas un nosēstas abi

Mitekļa vidū. īsts sarunu brīdis nu beidzot tiem rodas.

Saka tā Eiandrs:

<7t) «Kamēr tu esi vēl dzīvs, ai, vareno teikriešu valdniek,«

Nezudīs, atklāti sakot, ne Troja, ne trojiešu varai

Mazi pārlieku mums spēki, lai varētu palīdzēt karā

Tādam tik slavenam vārdam. Šeit robežā tuskiešu straume,

Rutull mācas tur virsū: to ieroči šķind ap šiem mūriem.

475 Tomēr jo varenas tautas un bagātas valstības spēkus

Gribu es saistīt ar tevi; it pēkšņi mums gadījums nejaušs

Norāda glābiņa ceļu. Šurp likteņa sūtīts tu esil

Samērā tuvu pie mums, uz klintaines senas un augstas,

Agillas pilsēta stāv; jau senatnē līdiešu tauta,

480 Slavena karā ar drosmi, tur apmetās etrusku klintīs.

Vairākus gadus tā plauka, līdz varmāka Mezentijs beidzot

Devās ar karu pret to un pilsētu ieročiem guva.

Ko lai par neģēli saku, par neģēļa asiņu darbiem?

Dievi lai sakrāj tās viņam un visai tā dzimtai uz galvas l

485 Mirušo ķermeņus viņš ar dzīvajiem sasēja kopā,

Salikdams kopā tiem roku ar roku un seju ar seju.

Mocītājs niknaisl Tie, plūzdami strutās un smirdīgos pūžņos,

Saistīti riebīgās važās, tā pamazām aizgāja bojā.

Apriebās pilsoņiem beidzot šā varmākas rīcība ļaunā —

490 Ieročiem rokā tie ielenc nu viņu un arī tā namu,

Notriec tā draugus gar zemi un apmētā jumtu ar lāpām.

Glābies no nekrietnās nāves, viņš izbailēs paslēpās droši

Rutulu zemē. Tums sargā tur viņu ar ieročiem rokā.

Tāpēc Etrūrija visa drīz sacēlās patiesās dusmās.

495 Pilsoņi tūdaļ to pieprasa sodīt ar ieroču varu.

Visiem šiem tūkstošiem tevi es, Enej, par vadoni likšu.

Pulcējas kuģi pie krasta, un īgnumā ļaudis sāk draudēt,

Pieprasot zīmi dot cīņai, bet attur kāds cienījams zīlnieks,

Sludinot likteņa gribu: «Ai, Līdljas jaunekļi brašie,

500 Senlaiku varoņu zieds, jūs virza pret naidnieku nikno

Pamatots īgnums, un pelnītas dusmas dedz Mezentijs jūsos!

Itālim pakļaut tik varenu tautu nav liktenis lēmis!

Meklējiet vadoņus svešus!» Tad apmetās etrusku pulki

Tur, lūk, šai laukā, jo satrauca viņus šie dievību baidi.

505 Sūtīja sūtņus pats Tarhons pie manis un ķēniņa kroni

Kopā ar ķēniņa zizli, pat valdnieka pazīmes arī,

Lai uz šo nometni eju un valdu pār tirrēnu valsti.

Vecuma sagrauztais mūžs un stingušās asinis dzīslās

Varu šo liedz, jo varoņu darbiem jau vāji man spēki.

510 Dēlu es iedrošinātu, bet sabella viņam ir māte;

Tāpēc pa da]ai viņš šejienes cilvēks. Bet liktenis taču

Labvēlīgs gadiem un dzimumam tavam, to dievības prasal

Tāpēc ej droši, ai, teikru un itāļu vadoni krietnol

Pallants bez tam, mans vienīgais prieks un cerība mana,

515 Ies tev par palīgu līdz. Lai vingrinās vadībā tavā

Kareivju mākslā un Māvorta darbos, lai jaunības gados,

Vērodams tavējās gaitas, jau pierastu apbrīnot tevi.

Divsimti jātnieku brašu, vislabāko arkādu vīru,

Dāvāšu viņam, un arī tikpat tev dāvinās Pallants.»

520 Tikko viņš beidza šos vārdus, jau nolieca galvu pret zemi

Enejs, Anhīsa dēls, un Ahāts, tam uzticams mūžam.

Pārdomas smagas vēl mocītu ilgi to skumušās sirdis,

Nebūtu devusi dieve no atvērtām debesīm zīmi.

Pēkšņi no debesīm raidītais zibens ar milzīgu troksni

535 Šāvās uz leju, un likās, ka viss jau gāzīsies tūdaļ:

Gluži tā tirrēnu taure pa ēteru skāņi mēdz dārdēt.

Skatās tie augšup, un atkal un atkal dārd grāvieni skaļi.

Skaidrajā debesu zilgmē zem mākoņa kāda tie vēro

Pamirdzam ieročus sārtus un gāžamies lejup ar troksni.

530 Satrūkās sirdis nu dažiem, bet trojietis, varonis dižais,

Pazina tūdaļ šo skaņu un dievišķās māmuļas balvu.

Tūdaļ viņš saka: «Jel necenties vaicāt, ai, viesi, ko vēstī

Brīnuma zīmes šīs svētās: nu Olimps jau aicina manil

Dievišķā māte man solīja kādreiz šo brīnuma zīmi

535 Rādīt, ja draudēšot karš, un Vulkāna bruņas pa gaisu

Palīgā atsūtīt man.

Ai, kā nu asiņu straumes šeit nabaga laurentiem plūdīs!

Sodu jo bargu, ai, Turn, tev samaksāt likšu! Drīz viļņos

Kritušo vairogus daudzus un ķiveres, varoņu līķus,

540 Tibrīd, tu velsi! Lai karu tie prasa, lai līgumus netur!»

Teicis šos vārdus, viņš pieceļas pēkšņi no sēdekļa augstā,

Herkula ziedokļos tūdaļ jau modina gailošās liesmas,

Dodas pie vakar vēl pielūgtā lara un penātiem maziem

Priecīgu prātu. Tad izlases aitas, kā paraža prasa,

545 Ziedo gan sirmgalvis Eiandrs, gan trojiešu jaunekļi arī.

Drīz vien pēc tam viņš dodas pie kuģiem un apmeklē biedrus;

Drošākos vīrus no visiem viņš paņem sev līdzi, lai kopā

Dotos ar viņiem uz cīņu, bet pārējā daļa ar steigu

Aizpeld uz leju pa viļņiem un aizslīd pa straumi bez pūlēm,

550 Nesot tev, Askanlj, vēsti par tēvu un paveikto darbu.

Teikriem vēl dāvina zirgus, ko doties pret tirrēnu zemi;

Enejam labāko pieved; tam lauvāda losa visapkārt

Muguru silda, un atmirgo spoži tās zeltītie nagi.

Piepeši izplatās baumas pa Elandra pilsētu mazo:

555 Jātnieki traucoties steigā pret tirrēnu valdnieka krastiem.

Mātes aiz bailēm nu divkāršo veltes, jo tuvējām briesmām

Sekot mēdz bailes, un parāda Marss jau baigāku seju.

Sirmgalvis Eiandrs aiz rokas tver dēlu, kas šķiras no viņa,

Raudādams skaļi, to nelaiž vairs vaļā un saka šos vārdus:

560 «Ai, kaut man Jupiters būtu vēl atgriezis agrākos gadus!

Kaut tāds es būtu kā toreiz, kad Prenestē naidnieku gāzu

Pirmoreiz, vairogu kaudzes pēc uzvaras sadedzināju!

Vadoni Erulu arī šī roka uz Tartaru trieca,

Māte Fērčnija viņam, kad piedzima, — šausmas to stāstīt! —

565 Deva trīs dzīvības līdz un spēju celt ieročus trīsreiz;

Trīsreiz to triecu gar zemi; tad visas trīs dzīvības arī

Erulam ņēma šī roka un trīsreiz vēl novilka bruņas.

Tagad ne mirkli es nebūtu atrauts no tavām jo maigām

Rokām, mans dēls, un Mezentijs tagad par kaimiņu savu

570 Nebūtu smējies un pilsoņus savus ar drausmīgo dzelzi

Nebūtu noslepkavojis, un pilsētu atstājis tukšu.

Taču, jūs, debesu dievi, tu, Jupiter, Olimpa valdniek,

Žēlīgi esiet, es lūdzos, pret arkādu valdnieku sirmo!

Uzklausalt to, ko lūdzas šeit tēvs! Ja dievišķā vara

575 Atdos man Pallantu sveiku un liktenis atgriezīs viņu,

Ja man vēl cerība būtu to redzēt un tikties ar viņu,

Dzīvību lūdzu un padodos tālāk visvisādām likstām.

Bet, ja tu, likteni, draudi ar neizsakāmām bēdām,

Lai tad jau tūdaļ, jā, tūdaļ, man pārtrūktu dzīvība sūrā,

Kamēr vēl šaubas lr manī un nedroši nākotnē skatos,

Kamēr, mans mīļais, vēl tevi, ai, vienīgā vēlīnā tīksme,

Rokās šais apkampis turu, lai drausmīgas vēstis par tevi

Neskan man ausīs!» Ar skumušu sirdi tā šķiršanās brīdī

Sacīja tēvs, un, ļimušu zemē, to aiznesa kalpi.

Jātnieku pulki pa tam jau devās pa vaļējiem vārtiem,

Enejs tiem jāja pa priekšu un Ahāts, tam uzticams mūžam,

Trojiešu dižie aiz viņiem, bet gājiena vidū pats Pallants,

Greznajā hlamīdā sedzies un bruņojies Ieročiem spožiem,

Itin kā Lucifers rītā, Okēāna ūdeņos mazgāts,

Venērai tīkams visvairāk par pārējām debesu liesmām,

Dievišķo galvu uz debesīm ceļ un izkliedē tumsu.

Māmuļas izbailēs stāv uz mūriem un pavada acīm

Putekļu mākoni biezu un pūli, kas spoži mirdz varā.

Kareivji pāri pār krūmiem, kur taisnākie ceļi līdz mērķim,

Dodas ar Ieročiem rokā. Skan sauciens, un slēgtajās rindās

Četrkāju nagi ar troksni nu drebina irdeno lauku.

Milzīga aizstiepās birzs gar ledaino Cēritas upi,

Sentēvi tālu to turēja svētu; it šķautnainl kalni

Ieslēdz to cieši visapkārt un apjož ar tumšzaļām eglēm.

Veltīja pelasgl senie, ja teiksmai mēs gribētu ticēt,

Silvānam, lopu un ganību dievam, šo birzi un dienu;

Senajos laikos kādreiz tie sagrāba latīņu laukus.

Tarhons šeit tuvumā mita un tirrēnu vīri ar viņu

Nometnē drošā; no pakalna augsta jau saskatāms bija

Leģions viss, un nometne stiepās jo tālu pa lauku.

Varonis Enejs uz šejieni dodas un jaunatne brašā.

Sajūtot gurdumu kaulos, šeit atpūšas paši un zirgi.

Spožbaltā Venēra tūdaļ no ētera mākoņiem nāca,

Dāvanas nesdama dēlam; kad viņa to ierauga vienu

Attālā lejā pie avota vēsa un šķirtu no citiem,

Parādās pati priekš acīm un saka tā viņam šos vārdus:

«Lūk, šeit ir solītā balva, ko vīrs mans ar prasmi ir veicis,

Lai no šā brīža tev nebūtu šaubu, dēls, stāties uz cīņu

Lepnajiem laurentiem pretī vai aicināt dedzīgo Turnu!»

Teicot šos vārdus, tā metās pie dēla un apkampa viņu,

Noliekot ieročus spožos zem pretējā ozola zariem.

Enejs jo priecīgs par dievietes balvām un godu tik lielu

Skatu vairs nevērš no tām un vērīgi aplūko katru,

Izbrīnā satver tās rokā un aptausta, grozīdams apkārt,

Ķiveri baigo ar seksti, kas izstaro gailošu liesmu,

Zobenu, nāvnesi drošo, un krūšbruņas stingušā varā,

Asiņu sārtās, jo dižās, kā kādreiz, kad mākoņi tumši

Iedegas Hēlija staros un izplata mirdzumu tālu;

Kājbruņas spožās pēc tam, ko veidojis sudrabzelts kausēts,

Šķēpu un vairogu spožo ar brīnišķi veidotiem tēliem.

Itāļu likteni šeit un romiešu triumfus dižos

Veidoja ugunsdievs Vulkāns, Jo zināja nākotnes gaitas,

Pareģu paudumus arī; šeit nākamā paaudze bija,

Kas no Askānija celsies, un turpmākie kari pēc kārtas.

Zaļajā Māvorta alā tur vilkmāte tēlota bija,

Garšļauku gūlusies zemē; tai puisēni divi pie krūtīm

Rotājās, kļaudamies cieši, un abi tie audžmāti zīda,

Nejūtot baiļu; bet viņa, sev atpakaļ liekusi kaklu,

Aplaiza pārmaiņus abus un ķermeņus pietur ar mēli.

Blakus viņš tēloja Romu un sabīņu meitas, ar varu

Izrautas ārā no cirka, kad risa tur svinīgās spēles,

Karu vēl jaunu šeit pielikdams klāt, kas Izcēlās pēkšņi

Romula ļaudīm ar Tatiju sirmo un kuriešiem bargiem.

Vadoņi abi pēc izbeigtas ķildas ar upura trauku

Stāvēja ieročiem rokā! Jupitera ziedokļa priekšā;

Ziedojot sivēnu dievam, tie draudzības līgumu līga.

Metiju četrjūga zirgi tur arī netālu aiz viņiem

Gabalos rāva — kaut, albieti, būtu tu uzticams bijis!

Zvērestu lauzušam vīram Tulls vazāja izgāztās iekšas

Apkārt pa mežu, un pilēja asins no asajiem ērkšķiem.

Porsenna lika Tarkviniju Lepno, kad bija tas padzīts,

Atpakaļ ņemt un aplenca Romu, to spaidīdams bargi.

Eneja cilts par brīvību savu pie ieročiem ķērās.

Īgnumu dvesa tā skats, tu varētu novērot arī

Draudus tā sejā, kad nebijās Koklits gāzt tiltu no balstiem.

Klēlija, saraujot važas, tur peldēja pāri pār upi.

Augšā uz Tarpējas klints bij Manlijs, tās aizstāvis modrais;

Stāvēdams svētnīcas priekšā, viņš sargāja Kapitoliju;

Redzama tālāk tur Romula pils ar salmjumtu svaigu.

655 Pacēlās sudraba zoss no zeltīta portika spārnos,

Vēstīja viņa, ka gaili jau klāt pie svētnīcas durvīm.

Devās gaili pa krūmiem uz augšu un ieņēma klintis,

Tāpēc ka tumsa un miglaina nakts tos sargāja droši;

Zeltaini mati ir viņiem, un zeltainās drēbēs tie tērpti,

660 Kakli tiem balti kā piens un apvīti apkārt ar zeltu,

Svītraini mēteli mirgo, un alpiešu šķēpi ikkatram

Divi dreb rokā, bet ķermeni sargā ar vairogiem gariem.

Lecošus saliešus šeit un luperkus ķermeņiem kailiem,

Smailās, vilnainās mitras un vairogus, mestus no gaisa,

665 Izkala viņš, un matronas tiklās caur pilsētas ielām

Svētumus veda ar lēnajiem ratiem. Seit pieliek viņš blakus

Tartara mitekļus tumšos un Plūtona vārtus zem zemes,

Nekrietno ļaundaru sodus un vēl, Katilīna, pat tevi,

Kaltu pie draudīgās klints un drebam priekš fūriju sejām,

670 Taisnīgos, šķirtus no citiem, un Katonu tiesājam viņus.

Zeltaini spoža starp šiem bij tēlota bangainā jūra

Tālu visapkārt, bet pelēkie viļņi tur putoja zilgmē.

Delfīni, līkumus metot un mirgojot sudrabā spožā,

Kulstīja jūru ar asti un vagoja viļņotās dzīles.

675 Varēja redzēt starp bangām tā vidū daudz dažādu kuģu,

Klātu ar varu, un Akti ja kauju; tur Leikāte visa

Mudžēja Māvorta rindās, un mirgoja zeltaini viļņi.

Cēzars Augusts uz cīņu šeit itāļus vada — ar viņu

Kopā ir tēvi un, tauta, vēl penāti, varenie dievi —,

680 Stāvēdams augstu uz klāja; no deniņiem atstaro viņam

Priecīga liesma, un ģimenes zvaigzne virs pakauša mirgo.

Agripa cltuviet, vēlīgu vēju un dievību balstīts,

Pacēlis galvu, ved rindas; tam izcila godzīme karā,

Deniņos laistās tam vainags, ar kuģu priekšgaliem greznots.

685 Pretī ar barbaru pulkiem, daudz dažādu ieroču balstīts,

Uzvaru guvis pār Auroras tautām un Sarkano krastu,

Antonijs Ēģipti ved un Austrumu spēkus, un tālās

Baktras sev līdz; tam seko, ai, šausmas, lūk, Ēģiptes sieva!

Reizē nu saskrēja visi, visapkārt tur putoja jūra,

690 Spēcīgi kulta ar irkļiem un šķelta ar trijzaru knābjiem.

Traucas tie jūrā; tu teiktu, pa jūru peld Kiklādu salas,

Rautas no pamatiem dzīlē, vai sasitas kalni ar kalniem:.

Vīri tik milzīgiem spēkiem šeit gāžas pret torņainiem kuģiem.

Pakulu lāpas ar roku, ar metamām ierīcēm raida

695 Spārnoto dzelzi, un jūra kļūst sārta šai drausmīgā cīņā.

Valdniece aicina pulkus starp kuģiem ar dzimtenes sistru,

Tomēr vēl nemana viņa aiz muguras čūskpāri draudam.

Dažādi Ēģiptes dievi un Anūbiss, riebīgais rējējs,

Virza pret Neptūnu dižo, pret Venēru, Minervu arī

7ūo Metamos šķēpus, un cīniņa vidū redz trakojam Marsu,

Prasmīgi kaltu no dzelzs, un gaisā fūrijas baismās.

Blakus tam skrandainā tērpā ar priecīgu seju iet Ķilda;

Tūdaļ tai Bellona seko ar pātagu, asinīs mērktu,

Apollons, Akti ja valdnieks, to redzot, velk stopu no augšas;

705 Šausmās dreb Ēģipte visa, un baiļojas Indijas zeme.

Bēg arī arābi visi un sabieši, muguru griežot.

Varēja vērot, ka valdniece pati, kad piesaukti vēji,

Izpleta buras un palaida brīvāk jau vaļīgās virves;

Bālu un vidū starp kritušiem līķiem, jau nojaušot nāvi,

7io Viļņu un Jāplga nestu, to tēloja ugunsdievs Vulkāns;

Iepretī upesdievs Nīls, ar spēcīgu ķermeni, skumīgs,

Izplezdams vaļīgi krokas un saukdams ar apģērbu visu

Satriektos zilajā klēpī un slēptuvēm bagātā straumē.

Cēzars, kad romiešu mūros ar triumfu iebrauca trīsreiz,

715 Veltīja itāļu dieviem par mūžīgu atziņas balvu

Trīssimt ziedokļu dižu un tempļu pa pilsētu visu.

Līksmība, sacīkšu troksnis un aplausi skanēja ielās;

Svētnīcās visās bij matronu kori un ziedokļi visās,

Ziedokļu priekšā ar nokautiem vēršiem bij noklāta zeme.

720 Sēdies uz spožbaltā sliekšņa pie mirdzošā Foiba, pats

Augusts,

Vērodams balvas, ko devušas tautas, pie pīlāriem lepniem

Stiprina tās, un pakļautās tautas iet garajās rindās;

Dažādas valodas, tērpi un dažādi ieroči viņām.

Ugunsdievs Vulkāns gan nomādu tautas, gan bezj ostas afrus,

725 Lelegus, kāriešu ciltis un gelonus, bruņotus šautrām,

Tēloja šeit; jau Eifrāta gāja daudz lēnākos viļņos,

Reina ar ietekām divām, tur morlni pasaules malā,

Dahi šeit nesavaldāmie un Araksa, tiltlauze straujā.

Vairoga tēlus šai Vulkāna darbā, ko dāvāja māte,

730 Apbrīno viņš un, nezinot jēgu, jūt prieku par gleznu,

Paceldams plecā nu pēcteču slavu un likteni lemto.

## Devītā grāmata

KAMĒR tas risinās viss no Eneja nometnes tālu,

Jūnona, Saturna meita, no debesīm Irldu sūta

Palīgā drošajam Turnam. Tad nejauši ielejā svētā,

Sentēva Pilumna birzī, šī dieve to atrada sēdām,

s Taumanta meita no rožainām lūpām tā bilda šos vārdus:

«Turn, ko dievi, tev lūdzot, tev nesolītu nemūžam,

Tagad pats ritošais laiks no sevis to piedāvā labprātl

Atšķirts patlaban no nometnes savas, no flotes un biedriem,

Ieradies Enejs Palātlja valstī pie Eiandra troņa.

10 Tas vēl nav viss: viņš iespiedies dziļi jau Koritas zemē,

Apbruņo līdiešu pulkus un pulcina laukļaudis kopā.

Ko vēl tu šaubies? Laiks tagad ir zirgus un divričus prasīti

Kavēties nenākas vairs! Steidz satraukto nometni sagrābt!»

Teica tā viņa un pacēlās gaisā ar līdzeniem spārniem,

is Laizdamās strauji pa vareno loku zem mākoņu kaudzēm.

Jauneklis, pazina viņu un, pacēlis piepeši abas

Plaukstas pret zvaigznēm, tā sacīja dievei, kas laidās jau projām:

«Irida, debesu greznums, kas tevi ar mākoņiem tumšiem

Sūtījis lejup pie manis? Kam kļuvusi pēkšņi tik skaidra

20 Tagad šī diena? Lūk, debesis redzu jau veramies vaļā,

Zvaigznes klīst debesu jumā! Es sekoju mājieniem taviem,

Lai kas pie ieročiem sauc!» Tā teicis šos vārdus, viņš metās

Steigā pie viļņiem un iesmēla valgmi no virpuļa virsmas,

Pielūdza dievus un pildīja gaisu ar solītām veltēm.

25 Kareivju pulki it visur jau gāja pa atklātiem laukiem,

Lepni ar zirgiem un lepni ar zelta cauraustām drēbēm.

Priekšējās rindas ved Mesāps uz cīņu, bet pēdējās valda ,

Tirrīdi, jaunekli braši. Turns, vadīdams vidējo daļu,

Virzās ar ieročiem rokā un veselu galvu ir augstāks.

30 Saplūstot septiņām mierīgām upēm, tā dzelmainā Ganga

Lēnītēm aizvada viļņus, un Nīla, ar auglīgo valgmi

Padzirdot slāpstošās druvas, no laukiem tek atpakaļ gultnē.

Ierauga tālumā teikri, ka putek)u mākoņi melni

Mutuļiem paceļas pēkšņi un tumši k]ūst lauki visapkārt.

35 Piepeši iesaucas Kaīks no cietokšņa priekšējā vaļņa:

«Kas tā par masu, ai, biedri, kas veļas kā baismīga migla?

Sniedziet jo ātrāk man šķēpus un metamos rīkus! Uz mūriem!

Lūk, lūk, jau ienaidnieks tuvu!» Ar spēcīgiem saucieniem teikri

Dodas caur vārtiem uz nometnes pusi un stājas uz sienām.

40 Drosmīgais karotājs Enejs tā aiziedams mācīja viņus:

Ja šeit, tam neesot klāt, kāds pārsteigums gadītos nejaušs.

Nedrīkstot viņi ne ierindā stāties, ne paļauties laukam,

Vienīgi nometni sargāt un aizstāvēt sienas ar valni.

Tāpēc, kaut īgnums un kauns tos aicina cīniņā doties,

45 Paklausa viņi, kā vadonis licis, un aizsprosto vārtus;

Dobajos torņos ar ieročiem rokā tie naidnieku gaida.

Steigdamies priekšā, Turns gājienam lēnām drīz aizlaižas garām.

Divdesmit izlases vīru tam aizsteidzas līdzi, un pēkšņi

Ir jau pie nometnes klāt; viņš trāķiešu zirgā sēž dārkā,

so Ķivere spoža ar purpura seksti tam aizēno pieri.

«Kurš no jums, jaunekļi, pirmais ar mani pret naidnieku dosies?

Redziet, tā iesākas cīņa!» To teicis, viņš atvēza šķēpu,

Izmeta gaisā un devās ar lepnumu sirdī pa lauku.

Biedri tam atbild ar gavilēm līksmām un saucieniem skaļiem

55 Seko aiz viņa; tie brīnās par teikriešu sirdīm tik gļēvām,

Tāpēc ka neiet uz laukuma klaja un vadoņi paši

Nestājas pretī, bet nometnē slēpjas. Turns satraukts it visur

Joņo ar zirgu ap sienām un slepenas pieejas meklē.

Itin kā vilks, kas piezogas klusām pie aitu kūts pilnās,

eo Aploka tuvumā dreb, kad lietus un vēji to moka

Vēlajā pēcpusnakts stundā un, juzdamies droši pie mātēm,

Jēri sāk blēt; viņš, ļaunuma pilnais un asiņu kārais,

Niknumā traucas pret tiem, kas šķirti, jo sen jau māc viņu

Drausmīga rijības kāre un rīkle bez asinīm izkalst:

65 Tieši tā rutulam arī, kad vēro viņš nometnes vaļņus,

Uzliesmo dusmas un iedegas īgnums tā cietajos kaulos.

Domas tam prātā, kā piek)ūt šai vietai, ar līdzekļiem kādiem

Padzīt no nometnes teikrus un dabūt tos līdzenā laukā.

Pēkšņi viņš metas pret floti, kas atradās nometnei blakus,

70 Apjoztai apkārt ar uzmesto valni un plūstošiem viļņiem.

Atskanot gavilēm pūlī, viņš aicina dedzināt kuģus,

Iekaistot dusmās, jau degošu lāpu tver spēcīgā roka.

Visi šeit stājas pie darba — spiež vadoņa klātiene viņus.

Tūda) jaunieši visi sev apgādā pagales melnas,

75 Rautas no sakurta sārta, bet kūpošas lāpas visapkārt

Izplata darvainu gaismu, un Vulkāns cel pelnus līdz zvaigznēm.

Kurš tas no dieviem, ai, mūzas, kas novērsa tobrīd no teikriem

Draudīgo postu? Kas paglāba kuģus no postīgās liesmas?

Sakaiti Var senatnei ticēt, bet slava ir mūžīga mūžam.

«o Tieši tai laikā, kad pirmoreiz kuģus pie Frīģijas īdas

Cēla sev Enejs un gribēja doties pa atklāto jūru,

Ķibele Berekintiete, jo varenā dievību māte,

Teikusi, stāsta, tā lielajam Zevam: «Dod, dēls mans, ko tagad

Izlūdzas māmu|a mīļā no tevis, ai, Olimpa valdnieki

65 Kādreiz man priežu mežs bija, no senseniem laikiem jau tīkams,

Birzs tur uz kalngala augsta, kur frīģieši upurus nesa,

Klāta ar tumšzaļām priedēm un slaidajiem kļavkoku baļķiem.

Dardana jauneklim tos es devu ar prieku, kad toreiz

Kuģus sev cēla; bet rūpes patlaban sāk nomocīt mani.

90 Izkliedē bailes un liec, lai, vērojot lūgšanas manas,

Bangainos viļņos un viesu)u vētrās tie neietu bojāl

Lai tiem par labu nāk tas, ka dzimtene tiem ir šais kalnos!»

Pretī tai iebilda dēls, kas pasaules zvaigznājus vada:

«Vai tu jau gribi, māt, likteni grozīt? Ko tagad tiem prasi?

95 Vai tad ir tiesības kuģiem, ko veikušas mirstīgās rokas,

Mūžīgiem kļūt? Vai Enejs lai drošībā paļaujas briesmām,

Neziņas pilnām? Un kuram no dieviem ir dota šī vara?

Bet, kad tie, pārciešot likstas, reiz nokļūs pie mērķa vai nonāks

Ausonu ostās un, saudzēti vētrās un bangainā jūrā,

īoo Atvedīs Eneju dižo uz auglīgām Iaurentu druvām,

Atņemšu nīcīgo dabu un likšu par varenās jūras

Dievībām būt, lai kļūst tie kā Doto, Galāteja košā,

Nēreja meitas, kas, putojot dzīlei, šķel bangas ar krūti.»

Teica un apstiprināja to, piesaucot stigiskās upes,

105 Draudīgi verdošo darvu ar drūmajiem atvaru krastiem,

Māja un Olimpu visu ar mājienu satricināja.

Atnāca beidzot jau solītā diena, un parkas drīz arī

Atveda noteiktos laikus, kad Turna bardzība Māti

Mudīja atvairīt lāpas no svētajiem priežkoka kuģiem.

• Piepeši savāda gaisma tad spīdēja acīs, un visi

Redzēja mākoni lielu no austrumiem nākam pa gaisu

Kopā ar Idkalna koriem. Balss šausmīga skanēja gaisā,

Pildot ar troksni kā trojiešu pulkus, tā rutulu rindas:

«Teikri, jums nevajag izbīlī sargāt šos kuģus un rokās

līs Ieročus tverti Ir iespējams drīzāk, ka izdosies Turnam

Uzliesmot viļņus kā priedes šīs svētāsl Nu ejiet jūs brīvas,

Dievietes, ejiet uz jūrul Tā pavēl patlaban jums Māte.»

Piepeši atraisās kuģis pēc kuģa no krastmalas saitēm,

Nirdami jūrā ar knābjiem, un, līdzīgi delfīniem, virzās

20 Dziļajā dzīlē. No turienes tūdaļ, lūk, neticams brīnums —

Cik daudz pie krastiem bij stājušos kuģu ar varkaltiem knābjiem,

Tik daudz tur jaunavu ceļas un traucas ar steigu pa jūru.

Apmulsa pēkšņi nu rutullem prāti, un satrūkās zirgi;

Uztraucās arī pats Mesāps; plūst upe pat lēnākā gaitā,

125 Šņākdama dobji, un Tiberīns metas no jūras pret straumi.

Taču gan drošajam Turnam vēl nezuda cerība sirdī;

Pārējos visus viņš iejūsmot cenšas un sparīgi rājas:

«Trojiešus apdraud šīs brīnuma zīmes! Pats Jupiters arī

Iespēju glābties ir atrāvis viņiem. Vairs neuzbruks kuģiem

130 Rutulu šķēpi un lāpas. Pa jūru nav ceļa vairs teikriem,

Nav tiem pat cerības bēgt, jo puse no pasaules liegta,

Zeme ir mūsējo rokās; daudz tūkstošiem itāļu cilšu

Steidzas ar ieročiem šurp, un dievību atbildes baigās

Nevarēs iebaidīt mani, kaut frīģiešos lepnumu rada.

135 Piepildīts tas, ko liktenis lēmis, — nu Venērai pietiek:

Auglīgos ausonu laukus jau skāruši troji. Turpretī

Liktenis pavēl man deldēt ar šķēpu šo nekrietno cilti —

Sievu tā laupīja man! Ne vienus tik Atreja dēlus

Satrauc šīs bēdas! Ne Mikēnām vien tik pie ieročiem ķerties!

no Pietiek, ka reizi tie gājuši bojā! Vai nebūtu bijis

Agrāko grēku jau gana, lai sieviešu dzimumu viņi

Ienīstu tagad pavisam? Vēl ticība spītīgiem vaļņiem,

Ticība aizsprostu grāvjiem — pret nāvi tie niecīgi šķēršļi —

Iedvesmo viņus. Jeb neatmin viņi, kā sagruva liesmās

145 Varenie Ilijas mūri, kas uzcelti Neptūna rokām?

Kas nu, ai, draugi, no jums ir gatavi ieročiem rokā

Mesties uz priekšu pret žogu un satraukto nometni sagrābt?

Nevajag man ne Vulkāna šķēpu, ne tūkstošiem kuģu,

Stājoties trojiešiem pretī. Lai etniski kopā ar viņu

150 Seko tam līdzi! Lai nebīstas viņi no tumsas un viltus,

Arī no tā, ka Pallādas tēlu mēs nozagtu viņiem,

Notriecot svētnīcas sargus! Vai slēpties mums vēderā zirgam?

Atklāti, dienā, tas skaidri, mēs grausim to sienas ar liesmu.

Likšu tiem saprast, ka grāju nav šeit, ka nekaro tagad

155 Pelasgu vīri, ko atsita Hektors līdz desmitam gadam.

Taču patlaban, kad labākā daļa no dienas jau garām.

Vakaru pavadiet j autri un, sekmīgi beiguši darbus,

Atgūstiet spēkus sev, vīri, rīt gatavi esiet uz cīņu!»

Tūdaļ pēc tam viņš Mesāpam lika, lai modrīgu sardzi

160 Atved pie trojiešu vārtiem un nometni ielenc ar lāpām.

Četrpadsmit rutulus viņi tur savāc, lai ieročiem rokā

Sargātu sienas, bet seko ikkatram simt jaunekļu līdzi;

Jaunekļiem zeltā mirdz bruņas, virs ķiveres purpura sekstes.

Izklīst tie visi un apmaina sardzes, tad spirdzinās viņi,

165 Gūlušies zālē, ar vīnu, to lejot no varainām krūkām.

Ugunis mirgo visapkārt, un modrīgie sargi šo nakti

Pavada jautri bez miega.

Trojieši vēro to visu no vaļņa un ieročiem rokā

Uzrobjus sargā; ar drebošu sirdi tie aplūko vārtus,

170 Piegādā bultas un šķēpus un atbalsta punktus ar tiltiem

Savieno kopā; jau Mnestejs un Serests sāk centību rādīt:

Varonis Enejs šiem abiem, ja piepeši draudētu briesmas,

Vēlēja pilsētu sargāt un jaunekļus vadīt uz cīņu.

Visi jau stājušies mūros un, līdzīgi grūtības dalot,

175 Postenī stāv un sargā to vietu, kas katram ir likta.

Hirtaklds Nīss, jo manīgais cīņā, šeit sargāja vārtus; *

Eneja kareivjiem līdzi to sūtīja medniece Ida;

Metamo šķēpu un spārnotās bultas viņš raidīja veikli.

Eirials bija tam blakus, par viņu starp Eneja vīriem

īso Nebija košāka cita, kas tērpušies trojiešu bruņās,

Gluži vēl zēns, jo pūkas tik pirmās tam greznoja vaigus.

Mīlēja viņi viens otru, un vienlīdz tie rāvās uz cīņu.

Kopīgi abi tie stāvēja sardzē un sargāja vārtus.

Teica tā Nīss: «Vai dievi šo tieksmi mums likuši sirdīs?

185 Jeb vai mums, Eirial, abiem šī negantā tieksme kļūst dieve?

Sen jau uz cīņu vai citu tam līdzīgu varoņa darbu

Tiecas mans prāts, jo nemiers man sirdī, kad bezdarbā stāvu.

Redzi, kā rutuli snauž, jo droši par uzvaru savu!

Reti tur ugunis mirgo; tie, vīna un gurduma mākti,

190 Visi jau dus. It visur ir klusums. Jel uzklausi tālāk,

Kādas man domas un lēmumi kādi man radušies sirdī.

Pieprasa visi — kā tauta, tā tēvi — šurp Eneju atsaukt,

Nosūtīt vēstnešus tūdaļ pie viņa ar noteiktām ziņām.

Ja tev tik apsola dot, ko prasu — man pietiktu tomēr

195 Slavas par darbu —, es ticu un ceru aiz pakalna viņa

Uzmeklēt ceļus, lai rastu Pallāntejas pilsētas mūrus.»

Apmulsa Eirials pēkšņi aiz prieka, jo tieksme uz slavu

Satrauca viņu, un sacīja tūdaļ tā straujajam draugam:

«Vai tad, ai, Nīs, šai slavenā darbā tu neņemsi mani

200 Līdzi par biedru? Kā atlaist man tevi šais briesmās tik vienu?

Mani tā Ofelts, mans tēvs, ar rūdītu kareivja sirdi

Šausmīgās cīņās ar grājiem un Ilijas ciešanu dienās

Paceltu neaudzināja; gļēvs nebiju kopā ar tevi,

Sekodams dižajam Enejam līdzi un pārciezdams briesmas;

205 Arī šeit manī ir gars, kas nicina gaismu; viņš tīko

Lēti par dzīvību pirkt to godu, pēc kāda tu centies.»

Teica, tam atbildot, Nīss: «Par tevi man nebija šaubu.

Nešaubos, nē! Lai Jupiters atgriež ar gavilēm mani

Atkal pie tevis vai cits kāds, kas vēro mūs vēlīgām acīml

210 Bet, ja kāds — zini tu pats, tas iespējams briesmās ik brīdi —,

Ja man kāds dievs vai gadījums ļauns ir bojā iet lēmis,

Paliec starp dzīvajiem tu; tev ilgāk tiesība dzīvot.

Lai jel kāds mani, ja izrauj no kaujas vai izpērk par zeltu,

Zemei tad atdod, kā nākas, bet, ja nu to liktenis liegtu,

215 Mirušo upuri nes un vainagiem grezno man kapu.

Nabaga māmuļai tavai būt negribu sirdēstu iegansts,

Tai, kas no daudzajām mātēm, ai, jaunekli, drīkstēja viena

Doties tev līdzi, jo nerūp tai varenā Akesta mūri.»

Eirials atbild: «Tu velti tik iepin šeit ieganstus tukšus.

220 Nevaru grozīt vairs nodomu savu: tas paliek, kāds bijis.

Tūdaļ pie lietas!» Tā teicis, viņš modina citus. Pēc kārtas

Stājas tie vietā un nomaina viņu. Kad postenis atstāts,

Seko viņš Nīsam, un meklē nu abi tie valdnieka dēlu.

Pārējā radība visa virs zemes jau dusēja saldi,

225 Noveļot rūpes no sevis un aizmirstot grūtības darbā.

Vienīgi vadoņi pirmie, vislabākie jaunatnes vidū,

Sasauca padomi kopā, lai apspriestu svarīgas lietas,

Ko šeit tiem sākt, ko sūtīt ar vēsti pie Eneja paša.

Visi ar vairogiem rokā un garajiem metamiem šķēpiem

230 Stāvēja nometnes vidū uz lauka. Tad Eirials pēkšņi

Nāca ar Nīsu un lūdza, lai apspriedē pielaistu viņus.

Svarīga lieta tiem esot, tos uzklausīt nāktos. Tad pirmais

Steidzīgos pieņēma Jūls un Nīsam nu vēlēja runāt.

Teica tā Hirtaka dēls: «Jel uzklausiet mierīgu prātu,

235 Eneja vīri, mūs abus! Par visu, ko vēlamies runāt,

Nespriediet tikai pēc gadiem! Tur, miega un skurbuma mākti,

Rutuli klusē. Mēs atradām vietu, kur izlauzties varam,

Tuvu pie jūras, kur sadalās ceļi aiz nometnes vārtiem;

Reti tur ugunis mirgo, un dūmi jo melni pret zvaigznēm

240 Paceļas augšup. Ja izmantot ļausit šo vēlīgo brīdi

Uzmeklēt Eneju pašu un arī Pallāntejas mūrus,

Drīz vien jūs redzēsit paši, viņš pārnāks ar guvumu lielu,

Sakāvis rutulus cīņā. Ceļš nevils mūs, ejot uz priekšu.

Bieži mēs medībās bijām; ne reizi vien ielejās tumšās

245 Vērojām pilsētas mūrus un centāmies izpētīt upi.»

Alēts, jau pavecāks gados un briedušu prātu, tam teica:

«Tēvzemes dievi, par Troju ik brīdi jums bijušas rūpes,

Tomēr nav nodomā jums pavisam vēl iznīdēt teikrus,

Ja mums par palīgu sūtāt šo drosmīgo jaunekļu sirdis!»

250 Teicis šos vārdus, viņš apkampa katru un spieda tiem« rokas;

Asaras pēkšņi tam plūda no plakstiem un slacīja vaigus:

«Kādu lai balvu, kas cienīga jūsu, par nopelniem, vīri,

Varētu Izdomāt es? Viskrāšņāko balvu jums, pirmkārt,

Dāvinās dievi un vīrišķais raksturs, bet pārējo tūdaļ

255 Atmaksās bijīgais Enejs un Askanijs, gados vēl jaunais:

Mūžam viņš paturēs prātā šo diženo varoņa darbu.»

«Vienīgais glābiņš man tas, lai atgriežas,» Askanijs sauca,

«Atpakaļ drīzāk mans tēvs! Šeit minu, Nīs, penātus dižos,

Sirmās Vestas templi un arī Asāraka laru:

260 Visu, ai, Nīs, kas nestu man laimi, un cerību savu

Lieku patlaban jums rokās! Jo drīzāk man atdodiet tēvu!

Ļaujiet to redzēt! Ja atgrieztos viņš, prāts kļūtu man priecīgs.

Sudraba kausus tev dāvāšu divus ar izciliem tēliem,

Tos, ko reiz Enejs, mans tēvs, no sagrautās Arisbes guva.

265 Dāvāšu trijkājus divus un divus vēl talantus zelta,

Senīgo maisāmo trauku, ko Sīdonas Dīdona deva.

Ja nu man laimētos gūt pēc uzvaras itāļu zemi,

Iemantot valdnieka zizli un laupīto dalīt — tu zini,

Redzēju Turnu, kā greznojās zirgā un kādas blj bruņas,

270 Mirdzošas zeltā —, šo zirgu, šo vairogu, tumšsārto seksti

Došu virs piešķirtās daļas tev, Nīs, to par atziņas balvu.

Arī bez tam vēl mans tēvs tev divpadsmit labākās sievas

Dāvinās labprāt, tām gūstekņus līdzi ar ieročiem visiem;

Piedevām arī vēl laukus, kas tagad ir Latiņa rokās.

275 Pieņemu tagad, jo esam gandrīz mēs vienādos gados,

Tevi ar sirsnību īstu, ai, jaunekli mīļais, pie sevisl

Likstā ikkatrā es uzskatu tevi par biedru un draugu;

Slavas nekādas bez palīga tava sirds netīkos mūžam;

Pastāvot mieram vai karam, ik padomam tavam un vārdam

280 Ticēšu labprāt.» Tad Eirials tūdaļ, tam atbildot, teica:

«Nevarēs apvainot mani nemūžam, ka necienīgs bijis

Pārdroši darāmos darbos. Lai tikai nu liktenis būtu

Nodomiem vēlīgs, ne pretējs. Bet vairāk par pārējām balvām

Vienu vēl lūdzu no tevis: man māte no Priama nama,

285 Veca jau gados; ne Ilijas zeme, ne Akesta mūri

Nespēja aizturēt viņu; tā devās šurp kopā ar mani.

Atstāju viņu bez ardievām šeit, un nenojauš viņa

Tagad varbūt, cik tuvu man briesmas. Šī nakts un šī roka

Liecinieks man: es nespētu panest, ka raudātu māte.

290 Mierini viņu, es lūdzu, un palīdzi atstātai bēdās!

Cerība šāda nu pavadīs mani, tad likstai ikkatrai

Droši es so)ošu pretī.» Ar sagrauztu sirdi šai brīdī

Raudāja Dardanīdl, bet raženais Jūls jau pats pirmais,

Tāpēc ka cieņa pret tēvu nu sirdi tam aizkustināja.

295 TūdaJ viņš sacīja tā:

«Apsolu visu tev to, kas cienīgs šā varoņa darba.

Viņa būs tagad man īstena māte; tai Kreūsas vārda

Vien vairs tik trūkst; tā pelna patiesi vislielāko cieņu,

Tāpēc ka viņai tāds dēls. Lai kādas ar būtu tev sekmes,

300 Ķīlā es lieku šo galvu — tēvs agrāk jau mēdza tā zvērēt:

Tas, ko tev solīju dot, ja laimīgi pasākums veiksies,

Galīgi nolemts ir māmujai tavai un pēctečiem taviem.»

Teicis tā, asaras liedams, viņš noņēma tūdaļ no pleca

Zobenu, zeltītu spoži, ko knosiešu Likāons kādreiz

305 Kalis ar brīnišķu gaumi un ietvēris ziloņa kaulā.

Pinkainu ādu, reiz laupītu lauvam, šeit pasniedza Mnestejs

Nīsam, bet raženais Alēts ar viņu pat ķiverēm mijās.

Ieročiem rokā tie dodas uz priekšu. Tos pavada ceļā

Dardanu vadoņi dižie — kā jauni, tā veci — līdz vārtiem,

3io Vēlot tiem labu, un raženais Jūls, kaut jauns vēl ir gados.

Rāda jau drosmīgu prātu un brieduša vīrieša rūpes,

Likdams nest tēvam daudz dažādu ziņu, bet vēsmiņas vieglās

Kliedē it visu un veltīgās runas drīz aizpūš pa gaisu.

Izejot ārā pa vārtiem, tie dodas pār grāvjiem un tumsā

315 Naidnieku nometni meklē, bet iepriekš jau vairākiem vīriem

Sagādās nāvi. Visapkārt pa zāli tie kareivjus vēro

Garšļauku reibonī snaužam un piekrastē dīseles slietas,

Vīrus starp ratiem un siksnām, bet blakus tiem vairogus, šķēpus,

Vīnu vēl arī. Tad Hirtakīds pirmais tā sacīja draugam:

320 «Eirial, rīkoties laiks! Šie apstākļi sauc mūs uz darbul

Šeit, lūk, ir ceļš! Lai kareivji daži no muguras puses

Nespētu uzbrukt mums abiem, tu sargi un apkārtni vēroi

Pats es to attīrīt gribu, vest tevi pa platāku ceļu.»

Saka un apvalda balsi, bet tūdaļ ar zobenu pārsteidz

325 Ramnētu lepno, kas, sev tik par sodu uz spilvenu kaudzes

Izstiepies augumā visā, no pilnas krūts spēcīgi krāca;

Valdnieks viņš bija un valdniekam Turnam vismīļākais augurs,

Tomēr ar zīlnieka māku sev nespēja atvairīt nāvi.

Blakus trīs kalpus, kas gulēja zemē starp šķēpiem bez rūpēm,

330 Ieroču nesēju Remu un divriču kalpu pie zirgiem

Pēkšņi ar zobenu pārsteidz un pāršķeļ tam izliekto kaklu.

Arī tā saimniekam pašam šķir galvu no pleciem un pamet

Asinis šļācošo līķi, bet valga kļūst zeme un gulta,

Sildīta asinīs melnās. Tad nodur viņš Lamīru, Lāmu,

335 Serrānu, jaunekli staltu un košu, kas visu šo nakti

Dzīrodams jokojās jautri, bet iesnaudies dusēja saldi,

Bakhiskā gurduma mākts. Cik laimīgs viņš būtu, ja nakti

Izprieca ievilktos ilgāk, līdz rītā šeit ataustu gaisma!

Tieši tā neēdis lauva, kad iebrucis aitkūtī pilnā,

340 Salkuma ārprāta dzīts, plēš dzīvniekus biklos un maigos,

Beidzot vēl ierūcas skaļi ar asinīs notriepto rīkli.

Eirials arī ne mazāk triec zemē; viņš, iekarsis dusmās,

Trakoja īgni un apkāva ceļā daudz vīru bez vārda:

Miegā viņš pārsteidza Herbesu, Fadu un Abari beidzot,

345 Rētu pēc tam, kas nomodā bija un redzēja visu;

Gribēdams izbēgt no nāves, viņš slēpās aiz krātera lielā,

Bet, kad viņš pacēlās stāvu, šis šķēpu tam iedūra krūtīs

Tieši līdz kātam un, asinīm plūstot, to izvilka ārā.

Purpura sārtu viņš dvēseli vēma, un mirstot no viņa

350 Asinis verda un vīns. Sis nonāvēt slepeni nerimst.

Tālāk viņš metās pret Mesāpa vīriem, kur pavarda oglēs

Vēroja dziestošu liesmu un nometnē piesietus zirgus

Mierīgi plūkājam zāli. Nīss tūdaļ tam bilda ar steigu,

Jauzdams, ka asiņu kārē tā draugs jau aizraujas pārāk:

355 «Rimties nu laiks! Ir tuvu patlaban mums naidīgā gaisma!

Sodu mērs tagad jau pilns. Caur naidniekiem ceļš nu ir izlauzts!»

Atstāj tie ieročus daudzus, kas lieti no sudraba tīra,

Maisāmos traukus jo dārgus un paklājus, gaumīgi austus;

Ramnēta godzīmes ari un siksnu daudz zeltkaltām sprādzēm —<

3«o Tibura Remulam kādreiz to dāvāja bagātais Cēdiks,

Sūtot ar vēstnešiem saviem, kad draudzības līgumu līga;

Pienākot nāvei, viņš mazdēlam savam to atdeva glabāt,

Bet, kad šis bija jau miris, to rutuli ieguva kaujā;

Elrlals ņem to, bet velti to liek uz stiprajiem pleciem.

305 Mesāpa ķiveri ērto, kas greznota brīnišķām sekstēm,

Uzliek viņš galvā. Lai drošībā būtu, tie nometni atstāj.

Sūtītie jātnieku spēki pa tam jau no latīņu mītnes,

Kamēr kājnieku pulki vēl ierindā kavējas laukos,

Pienāca tuvu un steidzās ar vēsti pie valdnieka Turna,

370 Trīsreiz pa simtam, ar vairogiem visi; tos vadīja Volscents.

Bija jau viņi pie nometnes tuvu un nāca pie žogiem;

Pēkšņi tie ierauga šos, kas iegriezās takā pa kreisi:

Eirials, nejuzdams briesmu nakts pustumsā, mēnesim spīdot,

Nodeva sevi, jo ķivere staros tam spīgoja tālu.

375 Velti nav pamanīts viņš. Nu Volscents tam uzkliedz no bara:

«Stāviet! Ko meklējat šeit? E, vīri, kam ieroči rokā?

Teiciet, kurp dodaties jūs?» Tie, nebilstot pretī ne vārda,

Steidzīgi metas uz mežu, lai tumsa tos paslēptu naktī.

Jātnieki dodas tiem pakaļ pa takām, pa labi un kreisi

380 Krustceles ieņem un nostāda sardzi pie izejām visām.

Aizstiepās tālu šis mežs, viss pieblīvēts krūmājiem bieziem,

Ozoliem tumšiem un aizaudzis vidū ar dzēlīgiem dadžiem.

Reti kur spīgoja taka, kas aizvijās, izzūdot kokos.

Laupījums smagais un tumsa zem zariem Eirialu kavē,

385 Piepeši iedvešot balles un novirzot viņu no ceļa.

Atšķiras Nīss no drauga, kā apmāts no naidnieka glābjas

Tuvu pie vietas, ko ļaudis pēc Albas par albiešu lauku

Dēvēja vēlāk; tur Latīnam tolaik bij aploki augsti.

Apstājies šeit, viņš meklēja velti jau zudušo draugu.

390 «Eirial, nelaimes māktais,» viņš sauca, «kur atstāju tevi?

Kur lai es atrodu tevi, kad, ejot pa viltīgo mežu,

Atpakaļ atgriežos atkal?» Viņš tūdaļ pa agrāko ceļu

Atpakaļ virzīties steidzas un maldās pa klusajiem krūmiem.

Dzird viņš, jau aulekšo zirgi, kas rāda, ka dzenas tiem pakaļ.

395 Nav nu vairs jāgaida ilgi: skarbs kliedziens tam pēkšņi skan ausīs;

Eirials viņam jau priekšā; to jātnieki negaidot pārsteidz,

Aplenc visapkārt, jo sveša ir vieta; viņš tumsas dēj mežā

Uztraucies apjūk; viņš pretojas velti, tie aizrauj to projām;

Ko nu šim darīt? Kā draugu ar spēku, ar ieročiem kādiem

400 Tagad tam glābt? Vai doties tik nāvē un mesties uz priekšu

Naidnieku barā, lai nāvi jo skaistu sev rastu no brūcēm?

Ātri ar paceltu roku viņš vicina metamo šķēpu,

Acis ce| augšup pret Lūnu un lūdzas tā sirsnīgā balsī:

«Parādies, dieve, un esi mums klāt šai grūtajā brīdī,

405 Lātonas meita, kas valdi pār mežiem un zvaigznājiem spožleml

Klausi, ja Hirtaks, mans tēvs, tev kādreiz uz ziedokļiem taviem

Dāvanas manis dēļ nesis, ja pats tās pēc medībām devis,

Kārdams pie svētnīcas durvīm vai sizdams pie jumtgales svētās,

Palīdzi satraukt šo pūli un vadi šo šķēpu pa vējam!»

4io Teica tā viņš un izmeta dzelzi ar milzīgu sparu.

Aizlaidās metamais šķēps un pašķīra ēnas nakts tumsā,

Sulmonu mugura ķēra un salūza gabalos pušu;

Sašķēlies skabargās sīkās, tas dziļi šim ieurbās krūtīs.

Grīļojās Sulmons, un asinis karstas tam plūda no krūtīm,

<15 Krācieni skaļi un drebuļi auksti tam raustīja miesu.

Izbrīnā visi sāk skatīties apkārt. Ar lielāku sparu

Otru vēl raidīja viņš, virs auss to sev atvēzis augstu.

Uztraucās visi, bet metamais šķēps ar šņācienu skaļu

Ieurbās deniņos Tagam un sasilis lestrēdza galvā.

420 Dusmojās Volscents bez gala; viņš saskatīt nespēj, kas īsti

Raidījis šķēpu, uz kurieni mesties ar īgnumu sirdī.

«Tomēr tu man par abiem uzreiz ar asinīm siltām

Maksāsi sodu,» viņš teica un metās ar zobenu kailu

Tieši Eirialam virsū. Tad, zaudējis prātu aiz ballēm,

425 Skaļi sauc Nīss, jo biezokņa tumsā vairs nespēja ilgāk

Izmisis slēpties un nespēja paciest tik šausmīgas mokas:

«Šeit es, ai rutuli, šeit es! Pret mani jūs asmeni vērsiet!

Visa šī viltība mana! Viņš nebija taču šeit vainīgs,

Nespēja arī! Par llecnlekiem man ir debess un zvaigznesl

430 Mani tik, nelaimei nolemto draugu, viņš mīlēja ļoti!»

Tā viņš vēl runāja tobrīd, bet zobens, virzīts ar sparu,

Ietriecās dziļi Erialam sānos un pāršķēla krūtis.

Eirials saļima mirdams, un asins pa locekļiem krāšņiem

Aumaļām plūda, un noslīga galva tam lejup no pleciem.

435 Tieši tā purpura zieds, kad sakni tam nogriež ar arklu,

Novīst un sakalst vai magone sārtā virs gurušā stiebra

Galvu liec zemu uz leju, kad lietus to darījis smagu.

Tagad Nīss metas ar sparu pret pūli, viņš tikai starp visiem

Volscentu meklē un kavējas tikai pie Volscenta viena.

440 Stājušies cieši tam apkārt, no šejienes naidnieku bari

Projām to dzen. Viņš uzbrūk vēl niknāk un vicina augstu

Zibsnīgo zobenu savu, līdz rutulam, kliedzošam skaļi,

Ietrieca mutē un naidnieku mirdams vēl nogāza zemē.

Pats viņš pēc tam, ar zobenu šķelts, nu metās uz drauga

445 Stingušām miesām un iemiga lēni tur tīkamā nāvē.

Draugi, jūs laimīgi abi! Ja dziesmām šīm manām ir vara.

Nenāks nemūžam tā diena, kas paaudzēs laupīs jums slavu,

Kamēr vēl valdīs pār stingušām klintīm virs Kapitolija

Eneja pēcteču nams un vara būs romiešu Tēvam.

450 Rutuli uzvaru guva un novilka kritušo bruņas;

Stingušā Volscenta līķi tie raudot uz nometni nesa.

Sēroja visi jo skumji, kad redzēja Ramnētu zemē

Guļam bez elpas un vīrus tik daudzus, kas gājuši bojā,

Serrānu, Numu to skaitā. Nāk bariem vien ļaudis šurp skatīt

455 Pusdzīvo kareivju miesas un vietas, kas kūpēja siltas

Svaigajās asiņu peļķēs, un strautus, kur asinis puto.

Pazīst jau arī tie bruņas: lūk, Mesāpa ķivere spožā,

Godzīmes dažas, kas iegūtas cīņās ar pūliņiem sūriem.

Celdamās rītā jau agri no Tītona dzeltenās gultas,

460 Raidīja Aurora atkal uz pasauli mirdzumu savu.

Saule jau staroja spoži un apsedza visu ar stariem;

Vīrus pie ieročiem Turns, pats apjozies ieročiem spožiem,

Aicina ķerties un varbruņu rindas uz cīņu triec projām;

īgnumu vairo ikviens ar dažnedažādām baumām.

465 Lūk, divi galvas, jo augstu uz šķēpgaliem celtas, nes pūlis

(Šaušalīgs skats!) un dodas uz priekšu ar saucieniem skaļiem,

Abu šo draugu tās bija.

Rūdītie Eneja vīri nu kreisajā pusē pie sienas

Stājas tiem pretī uz cīņu — pa labi tos sargāja Tibra;

<70 Ieņem šie varenos grāvjus un stājas ar skumušu sirdi

Augstajos torņos, jo satrauca visus nu jaunekļu sejas,

Zināmas labi it visiem un notrieptas asinīm melnām.

Spārnotā vēstnese Fāma, pa satraukto pilsētu aši

Laizdamās apkārt, drīz aiznesa vēsti Eiriala mātei.

475 Nelaimes vajāto māti tad kratīja drebuļi auksti,

Spole tai krita no rokām, un dzija atrisa vaļā.

Nabaga māmuļa tūdaļ ar sievišķām vaimanām metas.

Plēsdama matus kā ārprāta lēkmē, uz priekšu pret mūriem,

Tieši pie pirmajām rindām; vairs nedomā viņa par vīriem,

480 Ieročus aizmirst un briesmas, ar žēlabām pildot tā gaisu:

«Eirial, tevi lai redzu es tādu? Tu vecuma vārgā

Vēlīnais atbalsts, kā varēji atstāt šeit vientuļu mani?

Cletsirdis tu! Vai nabaga mātei, kad gāji šais briesmās,

Nebija iespēja dota teikt pēdējo atvadu vārdu?

485 Svešajā zemē, ai, vai, tu dusi un laupījums esi

Latīņu suņiem un putniem! Un nespēja nabaga māte

Apbedīt tevi, tev nomazgāt brūces un acis tev aizspiest,

Uzsedzot virsū to drēbi, ko cītīgi dienām un naktīm

Steigdamās audu, ar stellēm tā remdējot sirmgalves bēdas.

49o Kur lai es meklēju tevi? Un kādā tu atdusies zemē,

Gabalu gabalos sarauts? Vai tiešām tu vēsti man šādu

Atnesi, dēls? Vai tādēļ pa jūru un sauszemi braucu?

Noduriet mani, ja jūtat man līdzi! Jel metiet nu visi,

Rutuli, šķēpus pret mani un aizraujiet pirmo ar dzelzi!

495 Varenais mūžīgo tēv, jel esi tu žēlīgs pret mani!

Nogāz šo nīstamo galvu ar zibeni Tartara tumsā,

Ja jau šīs šausmīgās mokas es nespēju citādi izbeigti»

Satrauca visus šīs asaras gaužās. Dzird nopūtas smagas

Kareivju rindās, un aizlauztie spēki stingst tālākai cīņai.

500 Aktors ar Idaju tūdaļ, kad redzēja sirmgalves, bēdas,

Pacēla māti uz rokām un aiznesa pajumtē viņu;

Illonējs un raudošais Jūls šo padomu deva.

Trompete skaļajā varā no tāles ar drausmīgu skaņu

Dārdēja baismi; tai saucieni seko un debesīs atskan.

505 Volski zem vairogu jumta ar steigu nu traucas uz priekšu,

Tīko tie piepildīt grāvjus un iedragāt aizsargu žogu;

Citi jau laužas uz vārtiem un rāpjas uz sienām ar kāpnēm

Tur, kur ir vājāki spēki, kur kareivji retākās rindās

Nestāv cits citam vēl blakus. Visvisādus ieroču veidus

sio Teikri tiem raidīja pretī un viņus ar garajiem pīķiem

Atgrūda grāvī, jo raduši karā jau aizsargāt sienas.

Akmeņus smagos tie vēla uz priekšu, jo domāja viņi

Sadragāt ierindu segto. Kaut arī šeit grūtības visas

Varētu pārvarēt viegli zem vairogu nojumes biezas,

515 Tomēr tā neturas ilgi, jo tur, kur visbiezākais pūlis,

Teikri veļ akmeņus lielus un lejup gāž naidniekam virsū;

Rutulu vīrus visapkārt tie notrieca, vairogu segai

Ielauza jumtu. Jau negrib vairs pārdrošie rutuli ilgāk

Paļauties aklajam Marsam, bet, mezdami šautras un šķēpus,

520 Cenšas tos padzīt no vietas.

Mezentijs drausmīgu skatu jau arī no pretējās puses

Kratīja etrusku priedi un izmeta kūpošu lāpu;

Arī vēl zirgvaldis Mesāps, kas Neptūna pēctecis bija,

Postīja valni un prasīja kāpnes, ko rāpties uz mūriem.

525 jūs, Kalličpe, es lūdzu, jel sajūsmu dziedonim dodietl

Teiciet, ko Turas šeit ar zobenu gāzis, cik varoņu līķu

Sakrāvis kaudzēs, cik vīru Ikviens ir nogāzis Orkāl

Atklājiet visus to varoņu darbus, kas bijuši karāl

Taču jūs zināt to, dieves, un vēstīt mums spējat it visu!

530 Redzams no tālienes bija kāds tornis ar vareniem tiltiem,

Pārvaldot apkārtni plašu; ar spēcīgu triecienu strauji

Itāļu ciltis to gribēja sagrābt un pamatus sagraut;

Pretojās trojiešu vīri un akmeņus meta no augšas;

Stādamies cieši, tie izmeta šķēpus caur vaļējiem logiem.

535 Lāpu, jau degošu spoži, Turas meta pats pirmais un liesmu

Pielika tornim pie sāniem; tā, lielāka kļuvusi vējā,

Tūdaļ aptvēra baļķus un degošās aplodās kļāvās.

Satraukums valdīja tornī, un veltīgi tīkoja viņi

Glābties no briesmām. Bet, kamēr tie slēpjas un pulcējas kopā

540 Vietā, kur netrako liesma, ar troksni zem smaguma nastas

Piepeši sagāžas tornis, un nodārd debess visapkārt.

Pudzīvi visi nu nokrita zemē, jo milzīgā celtne

Sekoja viņiem; tie uzdūrās paši uz asmeņiem saviem,

Jeb vai to krūtis šeit caururba baļķi. Tik vienīgais glābās

545 Helenors kopā ar Liku. Bij Helenors jaunības gados; ,

Lidijas valdniekam viņu Likimnija, verdzene košā,

Audzina slēpu un sūta pret Troju, kaut ieroči liegti,

Tam tik ar zobenu kailu, ar vairogu baltu, bez slavas.

Viņš šeit, kad redzēja vidū starp turniešu tūkstošiem sevi

550 Un kad pa labi un kreisi to ielenca latīņu rindas,

Itin kā zvērs, kad mednieku pūlis tam aizsprosto ceļu,

Saniknots traucas pret izšautām bultām un, zinādams labi,

Nāvei iet pretī un joņo uz priekšu pret naidnieku šķēpiem;

Tieši tā arī šis jauneklis metās pret naidnieku baru,

555 Dodamies nāvē, un vērsās tik turp, kur ieroču vairāk.

Likām ir ātrākas kājas; viņš glābjas no naidnieka bēgot,

Metas pret mūriem starp izšautām bultām un pieķerties cenšas

Augstajam jumtam, lai satvertu rokas, ko pretī stiepj draugi.

Dzīdamies pakaļ ar šķēpu, tam skaļi, ar īgnumu sauca

560 Uzvaru guvušais Turns: «Vai tiešām tu, bezprāti, domā

Tagad vēl izbēgt no manis?» Tad Liku, kas karājās rokās,

Atrāva pēkšņi ar sparu un daļu jo lielu no mūra.

Zevtēva bruņnesis tā, kad paceļas debesīs augstu,

Līkajos nagos nes bailīgo zaķi vai spožbalto gulbi;

565 Dažreiz tā jēru, ko blēdama māte sauc atpakaļ ilgi,

Māvorta vilks rauj projām no kūts. Jau kliedzieni skaļi

Atskan visapkārt. Nāk naidnieki virsū un piepilda grāvjus;

Citi nu pāri pār mūriem sāk raidīt jau degošas lāpas.

Nogāza Ilionējs ar akmeni, atlauztu kalnā,

570 Tuvu pie vārtiem Lūkētiju dižo, kas uguni nesa;

Ligers vēl Emati6nu, Korineju Asila trieca.

Manīgs šis bija ar šķēpu, tas atkal ar viltīgo šautru;

Cēnejs Ortigiju gāza, Turns viņu pēc uzvaras gūtās,

Itiju, Kloniju vēl, Di6skopu, Promolu dižo,

575 Sagari arī un Idu, kas sargāja uzrobjus tornī.

Privernu nolika Kapijs; to sākumā vieglītēm skāra

Temillas šķēps, bet neprātā viņš, lai sargātu sevi,

Aizsedza brūci ar roku; tad atsteidzās spārnotā šautra,

Ieurbās kreisajos sānos caur roku un, spiezdamās dziļāk,

580 Pārtrauca dzīvības elpu tam plaušās ar nāvīgu brūci.

Stāvēja Arcenta dēls tur apjozies ieročiem krāšņiem,

Sedzies ar blamīdu raibu un hibēru purpuru spožu,

Tīkamu seju; šurp sirmgalvis Arcents to sūtīja cīņā,

Augušu māmuļas birzī pie tīkamās Simaitas straumēm;

58s Palīkiem ziedoklis bija tur žēlīgais, slacīts ar taukiem.

Mezentijs nolika šķēpus un, sparīgi trīsreiz ap galvu

Sagriezis šņācošo lingu un sprindzīgi savilcis siksnu,

Meta ar kausēto svinu tam tieši pa deniņu vidu,

Sašķaidot gabalos galvu un nogāžot viņu uz smiltīm.

590 Askanijs arī šais cīņās jau izšāva pirmoreiz šautru;

Ļaudis tā teica, kaut tomēr līdz šim tik paradums bijis

Mežzvērus tramdīt, ka gāzis ar roku šeit Numānu brašo,

Arī par Remulu ļaudis to sauca; viņš valdnieka Turna

Jaunāko māsu nesen vēl par līgavu atveda mājā.

595 Iznācis priekšējās rindās, viņš raidīja spēcīgā balsī

Dažādus zaimus; ar lepnumu sirdī par ķēnišķiem radiem

Devās uz priekšu un, saceldams troksni, tā lielīgi sauca:

«Kā jums, jau ielenktiem otrreiz, nav kauna šeit slēpties aiz žoga,

Divreiz jau gūstītie frīģi, un glābties no nāves aiz mūriem?

«oo Tātad, lūk, tādi nāk līgavu meklēt šai zemē ar karul

Teiciet, vai dievs kāds vai bezprāts jūs dzinis uz itāļu zemi?

Nav šeit mums Atreja dēlu, nav Uliksa, valodā veiklā.

Esam mēs rūdīta cilts un tikko kā dzimušos bērnus

Nesam pie upēm, lai aukstajos viļņos tur rūdītu viņus.

«05 Modri ir jaunekļi mums, pa mežu tie medībās klaiņo;

Nieks tiem ir iedīdīt zirgus un šāvienus raidīt no raga.

Jaunatne tāda, kas nepagurst darbā, kas mierā ar visu,

Iekaro zemi ar kapli vai pilsētas drebina karā.

Jauniem un veciem ir Ieroči karā; ar apgrieztu šķēpu

«to Vēršus mēs mudinām arot; kad vecums mums pienācis sirmais,

Garā mēs esam vēl stipri un spirgti mums dzīvības spēki.

Sirmumu matos ar ķiveri sedzam, mums prieku arvienu

Sagādā laupījums jauns un dzīve no laupītās mantas.

Greznoti esat jūs safrānā gaišā un purpurā spilgtā.

«15 Kūtrums palaikam jums sirdīs, jūs raduši nodoties dejām;

Garas jums piedurknes drēbēm, un ķiveres apvītas saitēm.

Frīģietes jūs, ne frīģieši esatl Uz Dindima kalnu

Atpakaļ ejiet, kur lutekļiem dūda dod divtoņu skaņu!

Frīģiešu timpāni ari un Idkalna Māmuļas flauta

r>20 Aicina turp! Lai vīri šeit cīnās un ļimst tie pret dzelzi!»

Tādus tik lielīgus vārdus un trojiešiem draudīgus zaimus

Necieta Askanijs ilgāk; viņš, uzvilcis zirgastru stiegru,

Raidīja šautru no stopa, tad, pacēlis saliktās plaukstas,

Apstājās pēkšņi un, solīdams veltes, Jupiteru lūdza:

>25 «Jupiter, varenais, bargais, šos pārdrošos nodomus sekmē!

Pats es ik gadus uz svētnīcu tavu tev nesīšu balvas,

Spožbaltu vērsi ar zeltītiem ragiem pats ziedokļa priekšā

Vedīšu tev, lai augumā būtu jau mātei tas līdzīgs,

Badīties spējīgs ar ragu un zemi jau spārdīt ar kājām.»

>10 Jupiters dzirdēja lūgsnu, un pērkons no debesīm skaidrām

Grāva pa kreisi, un nāvnesis stops jau džinkstēja tūdaļ.

Aizlaidās uzvilktā šautra un, drausmīgi šņākdama gaisā,

lestrēdza rutulam galvā; dzelzs izurbās deniņiem cauri.

«Projām! Nu zobojies tagad jo lepni par trojiešu drosmi!

>35 Divreiz jau gūstītie frīģi šo atbildi rutuliem sūta!»

Tikko to Askanijs teica, ar gaviļu saucieniem skaļiem

Dardani rādīja prieku, un spars tiem līdz debesīm cēlās.

Debesu telpā jo augstu tad Apollons dzelteniem matiem

Ausonu pilsētu vēro un pulkus no debesīm augstām.

*o Mākonī sēžot, viņš saka tā uzvaru guvušam Jūlam:

«Slavēts lai, zēn, tavs varoņa darbs! Tā nokļūst līdz

zvaigznēm,

Dievietes mazdēl un dievību ciltstēvi Ar tiesību kari

Izbeigsies turpmāk, kad valdīs Asāraka pēcteču saime.

Troja tev niecīga pārāk!» To teicis, no ētera augstā

45 Nolaidās lejup uz zemi un, pašķirdams plūstošo gaisu,

Devās pie varoņa mazā. Tad, pārgrozot izskatu savu,

Pārvērtās sirmgalvī Būlā, kas Anhīsam, Dardana dēlam,

Senāk bij ieroču nesējs un sargātājs vērīgs pie sliekšņa;

Pielika tēvs šo Jūlam par sargu. Nu Apollons gāja,

'•0 Pilnīgi sirmgalvim līdzīgs: balss līdzīga bija un seja,

Mati bij sirmi kā sniegs, un ieroči žvakstēja baismi.

Pienācis tuvāk, viņš sacīja atkal tā brašajam Jūlam:

«Pietiek tā, Eneja dēls! Tu Numānu nesodīts gāzi

Ieročiem saviem gar zemi. Pret tevi pat Apolions dižais

655 Piekāpjas slavā; viņš neapskauž tevi ar līdzīgu stopu.

Tomēr, ai, zēn, tu vairies no kara!» Tā Apolions teica;

Pabeidzis pusvārdā runu, viņš atstāja mirstīgā skatu,

Izgaisa pēkšņi no acīm un pazuda dzidrajā gaisā.

Taču gan Dardana dižvīri visi te nojauta dievu,

€60 Dzirdēja dievišķās šautras un aizejot bultmaku šķindam.

Tāpēc tie nostājās pretī, Ap611ona mājienam klausot,

Cīniņa alkstošam Jūlam, bet paši jau atkal no jauna

Dodas uz kauju un dzīvību savu liek atklātās briesmās.

Atskan jau troksnis uz mūriem un arī priekšējos vaļņos

«65 Sprlndzīgos stopus tie velk un raida jau šķēpus ar siksnām.

Zeme it visur ir klāta ar bultām; dun vairogi cīņā,

Ķiveres tukšās šķind krītot. Nu iesākas dedzīga kauja.

Tā mēdz, no rietumiem nākot, kad parādās lietainie Āži,

Zemi pērt lietus jo spēcīgs un mākoņi, pilni ar krusu,

«70 Šņākdami gāzties uz jūru, kad Jupiters dusmās ar vējiem

Sūta mums lietainās vētras un mākoņus tukšos šķeļ zibšņiem.

Pandars un Bitijs — bij abi Alkānora Idaja dēli,

Mežnlmfa Jaira tos audzēja lielus Jupitera birzī,

Jaunekļus, līdzīgus eglēm un dzimtenes dižajiem kalniem —

«75 Vārtus jo plaši ver vaļā, ko vadonis licis tiem sargāt,

Ļaudamies ieroču spēkam, un tūdaļ lūdz naidnieku sienās.

Paši tie nostājas iekšā pa labi un kreisi kā torņi

Ieročiem rokā; tiem zlrgastru pušķi māj augstu virs galvas.

Tieši tā ozoli divi pie dzidrajiem krastiem, jo augsti,

«80 Auguši tuvu pie Padas vai tīkamiem Ateses krastiem,

lepni slien debesīs galvu, it bagātu kuplajām lapām,

Necirptu asajām dzirklēm, un purina galotni augsto.

Redzot, ka vārti ir vaļā, sāk rutull lauzties tur iekšā.

Tūdaļ mirklī šai Kvercents un Akvīkuls Ieročiem krāšņiem,

«85 Blakus tiem steidzīgais Tmārs un Māvorta pēctecis Hēmons

Vai nu ar pārējiem visiem, jau muguras pagriežot, bēga,

Jeb vai pie vārtiem uz sliekšņa no dzīvības šķīrās uz mūžu.

Rūgtuma pilnajās sirdīs jo lielāks ik brīdi aug niknums;

Trojieši, stādamies baros, uz turieni steidzīgi dodas,

«90 Drosmīgi tuvcīņā stājas un virzās vēl tālāk uz priekšu.

Varonim Turnam, kas mētājās tobrīd uz dažādām pusēm,

Satriecot rindas, drīz pienāca ziņa, ka naidnieks no jauna «

Iekarsis asinis lej un vārtus jau atvēris vaļā.

Pametis Iesākto cīņu un drausmīga īgnuma vadīts,

695 Metas pret trojiešu vārtiem, kur stāvēja diženie brāli.

Gāž viņš Antifatu pirmo, kas priekšā tam gadījās pretī —

Bija tas tēbietes dēls un dižā Sarpēdona bastards —,

Izmetot šķēpu; jo sparīgi drāžas pa plūstošo gaisu

Itā|u ķirškoka kāts un, iestrēgdams dzīli tā rīklē,

700 Ieurbjas krūtīs; daudz asiņu melno no vaļējās brūces

Putojot virmo; dzelzs caururbtās plaušās kļūst piepeši silta;

Meropu gāž viņš ar dūri, Erimantu, Afidnu vēlāk,

Bitiju dedzīgām acīm un nemieru sirdī; zem šķēpa

Neļima šis; šķēps nespēja izdzēst tam dzīvību krūtīs:

705 Šņākdama degoša šautra ar sparu tam uzdrāzās virsū,

Līdzīgi zibenim mesta; pat mežvērša muguras divas

Nespētu atvairīt to, ne krūšbruņu divkāršas plāksnes,

Segtas ar zeltu, un ķermenis dižais šeit nogāzās pīšļos.

Zeme zem kritušā vaid, un vairogs dreb pāri pār viņu.

7io Dažreiz tā arī pie Bājām, pie Eibojas šķautnainiem krastiem,

Lejup krīt akmeņa stabs, kas, veidots no milzīgiem bluķiem,

Gremdēts par pamatu jūrā; tas sākumā draudīgi liecas,

Pēkšņi tad iegāžas dzīlē jo dziļi ar milzīgu troksni;

Jūra nu bangojas tālu, un pace(as dūņas uz augšu.

7*5 Dobji šai troksnī dreb Prohita augstā, Inārimes šķautnes,

Spiedīgā gulta, ko Jupiters kādreiz bij Tīfonam lēmis.

Varenais karadievs Māvorts šeit dāvāja latīņu tautām

Spēku un drosmi, zem krūtīm tām virzīdams dzenuļus asus,

Bēgšanas tieksmi un drausmīgas bailes viņš uzlaida telkriem.

720 Pretnieki metas uz cīņu, jo visur ir iespēja dota,

Karadievs visiem šeit iejūsmo sirdis.

Tikko redz Pandars, ka brālis jau nogāzies garšļauku zemē,

Ka jau kļūst stāvoklis bīstams, ka nelaime vajāt sāk viņus,

Aizvēra vārtus, tiem griežoties virās ar varenu spēku,

725 Spiežot tos platajiem pleciem, un daudzus no savējo bara

Ārpusē atstāj aiz vārtiem, kur risinās drausmīga cīņa.

Citus turpretī viņš ieslēdz sev līdzi un bēdzējus uzņem,

Bezprātis, rutulu Turnu, kas ielauzies kopā ar citiem,

Nebija redzējis tas, bet ieslēdzis nometnē viņu

730 itin kā tīģeri lielu un niknu starp vārgajām aitām.

Savdabīgs spožums tam iemirdzas acīs, tā ieroči spožie

Šķindēt sāk baismi, un zirgastru pušķi virs pakauša līgo

Asiņu krāsā, no vairoga dižā lec zibeņu dzirkstis.

Satrauktie Eneja vīri nu pazīst tā ienīsto seju,

735 Spēcīgās rokas un kājas. Tam pretī nāk milzīgais Pandars;

Iekarsis dusmās par kritušo brāli, viņš saka tam skaļi:

«Seit jau nav līgavas pils, ko Amāta dotu tev pūrāl

Ardeja nesargā tagad šeit Turnu ar dzimtajām sienām!

Naidnieku nometni redzi! No šejienes netiksi ārā!»

740 Mierīgu prātu, ar smaidu uz lūpām Turns bilda tam pretī:

«Ja tev tik drosme ir sirdī, sāc divkauju tūdaļ ar mani!

Priamam varēsi stāstīt, ka arī šeit Ahillejs radies.»

Teica tā šis. Viņš ar milzīgu spēku pret Turnu met šķēpu,

Cirstu nesen, ar zarainu kātu un valgumu mizā.

745 Vēji to aiznesa projām, un Jūnona, Saturna meita,

Nākusi novērsa brūci, un šķēpa kāts Ieurbās vārtos.

«Tomēr no Ieroča šā, ko vicinu rokā patlaban,

Nespēsi Izbēgt! Būs citādāks sviediens, būs nāvīga brūcei»

Teicis, Turns saslienas spēji un, pacēlis zobenu strauji,

750 Sadragā Pandaram pieri, ar dzelzi tam iecirzdams brūci

Deniņu vidū un šķaidīdams drumslās tā bezbārdas žokļus.

Krakšķēja kauli, un drebēja zeme zem ķermeņa smagā.

Locekļi saļima viņam, bet vairogs, ar smadzenēm slacīts,

Sabrūkot izšļūk no rokas uz zemes, un līdzīgās daļās

755 Pāršķeltā galva tam kļaujas pie pleciem pa labi un kreisi.

Drausmīgās bailēs dreb troji un izklīst uz dažādām pusēm.

Bet, ja tik uzvaras guvējs šai mirklī vēl pasteigtos ātrāk

Sadragāt bultu ar roku un savējos ielaist pa vārtiem,

Pēdējā būtu šī diena gan karam, gan arī šai ciltij.

760 Bezprāta asiņu kāre un trakums šo, īgnumā kaistot,

Dzina pret naidnieku bariem.

Pāršķēlis paceles dzīslu, gar zemi gāž Faleri, Gigu,

Atņem šeit kritušiem šķēpus un met tos pret bēdzēju bariem.

Jūnona dāvā joprojām tam spēku un sajūsmu cīņā.

Gāž tad viņš Hali un, vairogu caururbjot, Fēgeju līdzās,

Tos vēl, kas, nezinot kļūmi, šeit aicina cīņā pie sienām;

Alkandru, Haliju drošo, Noēmonu, Pritani brašo,

Linkeju arī, kas metas pret viņu un mudina biedrus,

Vicinot zobenu rokā un balstoties cieši pret valni,

770 Negaidot pārsteidz; šim aizvēlās tālu ar cirtienu vienu

Atšķeltā galva ar ķiveri kopā; vēl Arniku arī,

Slaveno mežzvēru lāstu — vairs veiklāka nebij par viņu

Cita, kas apziestu šautras un notrieptu dzelzi ar indi;

Klitiju, Aiola dēlu, un Krēteju, tīkamo mūzām;

775 Krēteju mīlēja mūzas, jo kitara, dziesmas palaikam

Bija tam prātā un meldijām krāšņām viņš skaņoja stīgas,

Labprāt vēl dziedāja dziesmas par ieročiem, zirgiem un cīņām.

Dzirdot par savējo bēdām, sāk trojiešu vadoņi beidzot

Pulcēties kopā; nāk Mnestejs un drosmīgais cīnītājs Serests.

780 Vēro tie izklīstam biedrus un naidnieku nometnē pašā.

Mnestejs tiem saka: «Uz kurieni bēgat? Kurp dodaties visi?

Kādas jums citur vēl sienas? Kur tālāk vēl cietokšņa mūri?

Vai tad, ai, pilsoņi, viens, šeit iesprostots pilsētas vaļņos,

Paspējis rīkot bez soda tik šausmīgu asiņu pirti,

785 Labākos jaunekļus raidot tik milzīgā skaitā uz Orku?

Nelgas, vai trūkst jau jums kauna, vai žēl nav jums dzimtenes mīļās.

Sentēvu pielūgto dievu un Eneja, varoņa dižā?»

Ietekmē viņus šie vārdi; kļūst drošāki visi un stājas

Ciešākās rindās, sāk pamazām Turns no kauj lauka aiziet,

790 Virzās pret upi un tālāk uz vietām, ko aizsprosto viļņi.

Trojieši niknāk nu spiežas tam virsū ar saucieniem skaliem,

Sastājas slēgtajās rindās. Kad mednieki neganto lauvu

Vajā ar naidīgām šautrām, šis izbailēs, skatienu īgnu,

AtpakaJ traucas pār upi; ne īgnums, ne drosme vairs ne]auj

795 Naidniekam muguru griezt, bet doties uz priekšu, kaut arī

Ļoti viņš gribētu to, liedz metamie šķēpi un vīri:

Tieši tā arī pats Turns, kaut šaubas tam iezogas sirdi,

Lēnītēm atpaka) dodas, un prātu tam sabango īgnums.

Tomēr vēl divreiz ar sparu viņš metas pret naidnieku vidu,

800 Divreiz vēl satraukto pūli viņš vajā gar nometnes sienām.

Bet tad ar steigu jau nometne visa sāk pulcēties kopā.

Jūnonai, Saturna meitai, vairs pārdroši rīkoties netīk,

Dodot tam spēku, jo Jupiters tūdaļ no debesīm augstām

Irldu sūta uz zemi, lai māsai nes pavēli bargu,

Ja vēl nav atkāpies Turns no telkriešu augstajām sienām.

Tāpēc ar vairogu savu un arī ar atvēzto roku

Jauneklis nejūt vairs sekmes. Ar šķēpiem un šautrām it visur

Apmētā viņu; nu nerimstas dunēt ap deniņiem viņam

Ķivere tukšā, nu saliecas varš, ko akmeņi dauza.

Sajūk pat pinkās tā zirgastru pušķi; vairs nespītē vairogs

Metamiem šķēpiem; met šķēpu pēc šķēpa tam troji, visvairāk

Zibenim līdzīgais Mnestejs; pa ķermeni visu tam sviedri

Aumaļām plūst un līdzīgi darvai rit straumēm uz zemi.

Aizraujas elpa, un krata jau drudzis tā locekļus gurdos.

Pēkšņi pa galvu pa kaklu viņš beidzot ar ieročiem visiem

Metas uz upi, un uzņēma tā ar dzelteno straumi

Nākušo viesi, lai, aiznesot viņu uz maigajiem viļņiem,

Mazgātu asinis sārtās un sveiku to atdotu biedriem.

## Desmitā grāmata

ATVERAS vaļā pa tam visvarenā Olimpa vārti.

Dievu un cilvēku tēvs uz sapulci aicina dievus

Zvaigznājiem greznotā pilī un skatu no augšienes raida

Lejup pret zemēm, pret dardanu mītnēm un latīņu tautām.

5 Sasēstas visi nu divdurvju zālēs. Pats Jupiters saka:

«Kāpēc gan, varenie dievi, jums atkal uz agrākām ķildām

Vērsušies prāti, kam sākuši strīdu ar ienaidu sirdīs?

Noliedzu taču es itāļu ciltīm iet cīņā pret telkrlem!

Kādas vēl ķildas, ja aizliegtas tās? Kāds cēlonis īsti

10 Piespiedis vienus vai otrus pie ieročiem ķerties un karot?

Pienāks jums arī, tik nesauciet paši, reiz taisnīgais brīdis

Cīņai, kad Kartāga niknā pret romiešu cietokšņu mūriem

Postu un nīcību sūtīs un iebruks caur vaļējiem Alpiem.

Naidam tad varēs ļaut vaļu, tad atļauts būs ķerties pie darba!

is Beidziet! Ar priecīgu prātu nu vēlamu līgumu līgstiet!»

Teica tā Jupiters īsi, bet Venēra, zeltainā dieve,

Nebilst tam pretī tik īsi:

«Mūžam tu nomodā, tēv, par dievu un cilvēku darbiem!

Kur vēl mums būtu kāds cits, ko bēdās mēs varētu piesaukt?

20 Redzi, kā rutuli smejas, kā Turns, lūk, ar zirgiem jo lepni

Ielaužas trojiešu vidū un uzpūties, palīdzot Marsam,

Traucas uz priekšu! Vairs nesargā teikrus ne šautras, ne sienas.

Tieši jau pilsētas vārtos un tuvu pie pēdējā vaļņa

Sākusies kauja, līdz malām ar asinīm piepildās grāvji.

25 Enejs ir projām un nezina to. Vai mūžam tu liegsi

Ielenktiem uzelpot vieglāk? Vēl topošās Ilijas mūriem

Naidnieki atkal jau draud, un kareivji citi vēl ceļas: ,

Atkal no aitolu Arpiem jau dodas pret trojiešu vīriem

Tīdeja dēls. Šķiet, dzijušas nav man iecirstās brūces.

30 Tātad man, dzimumam tavam, būs mirstīgā Ieročus vairīti

Bet, ja pret pavēli tavu, pret dievišķo gribu ir trojl

Nākuši itāļu zemē, lai cieš tad tie sodu, un nesniedz

Pabalstu viņiem! Bet debesu dievu un mirušo garu

Mājieniem sekoja viņi. Vai tagad jau atļauts, kam tīkas,

35 Sagrozīt lēmumus tavus un nolemt tiem likteni jaunu?

Vai lai vēl minu tos kuģus, kas sadega Ērika krastos,

Viesuļu valdnieku arī un drausmīgo orkāna spēku,

Sauktu no Aiola zemes, vai īridu, mākoņu nesto?

Tagad, lūk, pazemes dievus — tik viena šo līdzekļu daļa

<0 Palika pāri — tā kūda un pēkšņi no pazemes augšup

Alekto sūta, lai ārprāts sāk trakot pa itāļu zemi.

Vara man nedara rūpes. Es cerēju arī to iegūt,

Kamēr man smaidīja laime. Lai uzvar, kam esi to lēmis!

Ja nav nekur virs zemes vairs vietas, ko sieva, tēv, tava

45 Nelaipnā atļautu telkrlem, tad, pieminot kūpošo Troju,

Tevi es lūdzu: ļauj aizraut man projām no ieroču trokšņa

Neskartu Jūlu, lai tomēr mans mazdēls vēl paliktu pāri.

Enejs lai atkal, jau mētāts tik ilgi pa svešajām jūrām,

Seko joprojām pa ceļu, pa kādu tam liktenis lēmis!

50 Viņu tik gribētu glābt un Izraut no šausmīgās cīņas.

Ir Amatūnta, ir Pafa man augstā, ir Kitēra arī,

Ir man īdālijas mītne. Lai ieročus noliek bez slavas,

Dzīvo tur tālāko mūžu! Lai Kartāga ausonu zemi

Nomāc ar milzīgo spēku! No tiem nu vairs nedraudēs

briesmas

55 Tlrlešu pilsētu saimei! Kāds labums šim vīram ir bijis

Glābties no posta un kara? Kam bēdzis no arģiešu uguns?

Cik gan nav pārciestu briesmu uz jūras un dažādās zemēs,

Kamēr nāk Lati jā teikri un atrod tur Pergamu jauno?

Vai tad nu nebūtu labāk tiem sēdēt uz vecajiem pelniem

oo Vietā, kur bijusi Troja? Dod Ksantu, Sim6entu, lūdzu,

Atpakaļ nelaimes māktiem! No jauna, tēv, Ilijas likstas

Trojiešiem pārdzīvot ļauj!» Tad, spēcīga īgnuma dzīta,

Valdniece Jūnona teica: «Kam piespiedi mani šeit pārtraukt

Klusumu dziļo un apslēptās skumjas man atklāti izpaust?

Kurš gan no dieviem un mirstīgiem vīriem ir Eneju spiedis

Meklēt tur ķildas un cīņā pret valdnieku Latīņu stāties?

Liktenis vedis, lūk, viņu uz itāļu zemi — lai būtu! —,

Kasandras ārprāts turp vadījis viņu. Vai nometni atstāt

Padomu devuši mēs un dzīvību uzticēt vējiem?

Uzticēt cietoksni zēnam un augstāko vadību karā?

Musināt mierīgas tautas un tlrrēniem līgumu uzspiest?

Vai to kāds dievs ir iegrūdis postā vai bardzība mana?

Kur tad šeit Jūnona būtu un īrlda, mākoņu nestā?

Nekrietni tas, ka itāļu tautas tur topošo Troju

Aizdedz visapkārt, ka dzimtenes zeme ir jāsargā Turnam,

Tam, kam par senci ir Pilumns, kam māte Venīllja krietnā!

Ko tad? Ar kūpošu lāpu nu latiņiem uzrīdīt trojus,

Tīrumus svešus ar varu sev pakļaut un laupīto aizraut?

Izraudzīt sievastēvus un līgavas atraut no klēpja?

Mieru lūgt, paceļot roku, un vairogus piesist pie kuģiem?

Ir taču iespēja Eneju izraut no giājiešu rokām,

Izveidot tēlu šā vietā un aizraut to projām ar vējiem!

Vari tu pārvērst tā kuģus par līdzīga daudzuma nimfām!

Vai tad turpretī man liegts kaut mazliet tik rutulus balstīt?

Enejs ir tālu bez vēsts. Bez vēsts lai viņš paliek tur tālul

Ir tev Idālija, Pafa, tev pieder vēl Kitēra augstā.

Kāpēc tu satrauc šīs drosmīgās sirdis, kam pilsētu satrauc,

Gatavu cīņām? Vai es tā, kas grimstošo Frīģijas valsti

Iegrūda postā? Es tā, kas atdeva nabaga trojus

Abajiem rokās? Bet kāpēc pret Āziju Eiropa cēlās

Ieročiem rokā? Kas draudzību seno ar zādzību lauza?

Vai tad es iekarot Spartu šim Dardana netiklim liku?

Vai es tam ieročus devu un sacēlu karu ar kaisli?

Rūpēties tobrīd par savējiem nācās, bet tagad ir vēlu

Netaisnas sūdzības celt un sarīkot veltīgas ķildas.»

Teica tā viņa, un debesu dievi ar dalītām jūtām

Piekrita, paklusām čukstot: tā zuzlna vēsmiņas pirmās,

Lauzdamās mežā caur biezajiem zariem, un šalkoņa dobja

Alzve)as projām uz tāli, lai vēstītu jūrniekiem vētru.

100 Tūdaļ visvarenais tēvs, kam pieder visaugstākā vara,

Valodu sāk. Rimst debesu pils, tam paverot lūpas.

Iedrebas pamatos zeme, gaiss augstumos klusē visapkārt.

Rāmi kļūst zefīri tobrīd, un jūra veļ maigākus viļņus.

«Vērīgi paturiet sirdī un uzklausait vārdus, ko teikšu!

105 Ja jau nu ausoni nespēj tur sadzīvot kopā ar teikrlem

Draudzīgā mierā un ķildām starp jums joprojām nav gala,

Tad, lai kāda kam laime patlaban, lai cerības kādas,

Lai tas lr trojs vai rutulu vīrs, būs līdzīgi visi;

Vai tā ir liktenis lēmis šo nometni itāļiem ielenkt,

no Vai tā tik trojiešu kļūda un krāpti ir viņi ar māņiem,

Rutull Izņēmums nebūs. Ikkatram savs liktenis jānes,

Vai tā lr laime vai likstas! Pret visiem ir Jupiters vienāds.

Liktenis atradīs ceļu.» — Viņš, piesaucot stlgiskās upes,

Draudīgi verdošo darvu ar drūmajiem atvaru krastiem,

līs Māja un Olimpu visu ar mājienu satricināja.

Izbeidzas runas ar to, un ceļas no mirdzošā troņa

Mūžīgo valdnieks, un debesu dievi to vada līdz slieksnim.

Nerimstas rutuli tomēr It visur ap trojiešu vārtiem

Neganti slepkavot vīrus un cietoksni ielenkt ar liesmām.

120 Ieslēgtie Eneja vīri pret rutuliem turas aiz vaļņiem.

Cerības nav vairs izbēgt no nāves. Uz augstajiem torņiem

Velti tie, nabagi, stāv, un paretas rindas ir mūros:

Imbrasīds Asijs ir tur, Hiketāona pēctecis Timoits,

Abi Asāraki, Kastors un Timbris, jau pavecāks gados,

125 Priekšējās rindās; aiz viņiem Sarpēdona drosmīgie brāļi,

Timoits un Klars, kas nākuši bija no Likijas kalniem.

Milzīgu akmeni nes, ne niecīgu klintsbluķa šķembu

Drosmīgais Llrnēses Akmons un cenšas, cik spēka tam

kaulos,

Tēvam Klitijam viņš un brālim Menēstejam līdzīgs.

130 Citi ar metamiem šķēpiem, bet citi ar akmeņiem cīnās,

Citi met liesmu, vēl citi ar stopu laiž vieglinās bultas.

Vidū starp citiem viņš pats, šis Venēras luteklis īstais,

Dardanu jauneklis, lūk, ar atsegtu mīlīgu galvu

Koši mirdz Itin kā pērle, kas, iekalta dzeltenā zeltā,

135 Greznums ir kaklam vai pierei; ne citādi apdarē krāšņā

Atspogo ziloņa kauls, ja ietverts buksī vai tumšā

Orlkas terpentīnkokā; no pakauša baltā slīd lejup

Cirtainie mati, kas k(auti pie galvas ar savītu zeltu.

Redzēja tevi vēl arī šeit cildenas ciltis, ai, Ismar,

140 Izdalām brūces visapkārt un notriepjam bultu ar indi,

Līdljas atvase dižā un greznums, — tur zemkopji čaklie

Apstrādā tīrumus treknus un Paktola slaka ar zeltu.

Bija ar viņiem šeit Mnestejs, ko nesen kā iegūtā slava

Izcēla augstu, jo atsita Turnu no nometnes sienām,

145 Arī vēl Kapijs — tā vārdā Kampānijas pilsēta saukta.

Kamēr pa tam tie sīvajās cīņās cits uzbruka citam,

Raženais Enejs nakts vidū jau atpaka) īrās pa jūru;

Nācis no Eiandra zemes, uz etrusku nometni dodas,

Uzmeklē vadoni pašu, tam paziņo vārdu un kārtu,

150 Ko viņš šeit atnācis lūgt, cik vīru ir pašam, cik vīru

Mezentljs pulcē, un stāsta, cik pārdroši nodomi Tumam;

Aizrāda arī uz to, cik cilvēka liktenis mainīgs,

Piepīdams lūgumu klāt. Tad Tarhons tam nekavējoties

Kareivjus sola un līgumu līgst, un Līdljas tauta,

155 Brīva no likteņa žņaugiem, pēc dievību prāta kāpj kuģos,

Svešzemju vadonim ticot. Pats pirmais Iet Eneja kuģis,

Frīģijas lauvas tā priekšgalā jūgti, bet īdkalns no augšas

Rēgojas pāri pār tiem, lūk, cerība padzītiem teikrlem.

Diženais Enejs tur sēdēja tobrīd un apsvēra sirdī

160 Dažādas iespējas karā; pa kreisi tam piekļāvās Pallants,

Vaicādams viņam par zvaigznēm, kas parāda tumšajā naktī

Ceļu, un arī par to, ko cietis virs zemes un jūrā.

Atveriet Hēllkčnu, ai, dieves, un skandiniet dzlesmasl

Teiciet, kas nākuši toreiz no etrusku krasta uz cīņu

165 Enejam līdzi, kas rīkojis kuģus un devies pa jūru!

Masiks pats pirmais šķeļ jūru ar «Tīģeri», iekaltu varā;

Tūkstoti jaunekļu brašu, kas Kļūsijas mūrus un Kosas

Atstāja, sekoja viņam; ar šautrām tie izgāja cīņās,

Kāra sev bultmakus vieglos un nāvnesl stopu aiz pleciem.

170 Blakus tam draudīgais Abants; bij izcilās krūšbruņās tērpti

Visi tā vīri, un Apollons zeltīts tur mirdzēja kuģī.

Sešsimt! jaunekļus tam Populdnija sūtīja karam,

Manīgus cīņā, bet trīssimti vīrus tam tuvējā Ilva,

Raktuvēm bagātā sala, kur ieguva hallbu rūdu.

175 Asila — trešais, kas zināja dievu un cilvēku domas,

Nojauta nākotni dzīvnieku iekšās un debesu zvaigznēs,

Spārnoto mežputnu runu un draudīgo zibeņu zīmes.

Tūkstoti šķēpmešu brašu viņš vadīja ciešajās rindās.

Visus šos vīrus tam uztic pie AIfējas sensenā Piza,

īso Pilsēta etrusku zemē. Vēl skaistais Asturs tam seko;

Zirgam viņš paļaujas droši un mirdzošo Ieroču spēkam.

Trīssimti vīru tas ved — prāts visiem tik ilgojas cīņas —,

Tos, kas ap Cērēti dzīvo, kas apstrādā Minjonas laukus

Un kas mīt senajos Pirgos un muktajās Gravisku lejās.

185 Nevaru paiet tev garām, ai, liguru vadoni cildo,

Kupāvon Kiknīd, kas nāci uz cīņu ar nelielu pulku!

Rēgojas augstu no ķiveres smailes tev gulbjspalvu pušķis —

Kaislīgās draudzības pēdas un tēva ārienes zīme.

Ļaudis mums stāsta, ka Kikns, par mīļo Faētontu skumdams,

īoo Papeļu birztalu vidū, zem māsu ēnainiem zariem,

Dziedājis dziesmas un remdējis mīlu ar sērīgām skaņām.

Dziedot šeit kļuvis viņš vecs un pārklājies maigajām spalvām,

Atstājis zemi un pacēlies augšup ar dziesmām pie zvaigznēm.

Tomēr šā dēls nu, pulcinot flotē sev līdzīgus gados,

195 Milzīgo «Kentauru» vada ar irkļiem uz priekšu; uz viļņiem

Virsū tas gulstas un paceļas augstu, ar milzīgu klinti

Draudēdams bangām, un garenais kuģis dzen vagu pa jūru.

Arī vēl aicina Okns no dzimtenes piekrastes vīrus,

Tuskiešu upe tā tēvs, bet māte ir pareģe Manto;

200 Ceļ viņš tev, Mantuja, mūrus un dēvē tos māmuļas vārdā!

Mantuja, bagātā senčiem! Nav visiem tiem vienāda sakne:

Tautas tai trīs, un pakļautas četras ikkatrai ir ciltis.

Pati šīm tautām ir galva, no tuskiešu asinīm spēki.

Mezentijs piecsimti vīru no šejienes bruņo pret sevi;

205 Viņus no Bēnāka tēva, ar zaļajiem meldrājiem sedzies,

Vadīja «Mincljs» ar naidīgo priedi uz dzelmaino dzīli.

Smagi uz priekšu iet Aulests; tas, sliedamies augstu, simt irkļiem

Pātago viļņus, un sakulto dzīli klāj putas visapkārt.

Milzīgais «Tritons» šo virza uz priekšu, ar gliemezi zilo

210 Baidīdams jūru; līdz gūžām šis peldētājs rāda ar sariem

Apklātu cilvēka skatu; no vēdera kļūst viņš par zivi.

Skalojot puszvēra krūtis, šalc putojot viļņi zem viņa.

Tādi bij diženie vīri, kas devās ar trīsdesmit kuģiem

Palīgā Trojai un īrās ar varkaltlem airiem pa dzīli.

215 Aizgāja diena no debesu juma, un vēlīgā Foibe

Brauca pa Olimpa vidu ar naktī klīstošiem ratiem.

Raženais Enejs — jo nedeva miera tā locekļiem rūpes —•

Sēdēja, vadīdams kuģi, pie stūres un virzīja buras.

Piepeši pusceļā, lūk, tam nimfu bars iznāca pretī

220 Pavadīt viņu: šīs nimfas — tām vēlīgā Ķibele pati

Lika par dievēm būt jūrā, jo pārvērta kuģus par nimfām —,

Šķeldamas plūstošos viļņus, nu Enejam peldēja pretī,

Tieši tik skaitā, cik stāvēja kuģu, pie krastmalas sietu.

Pazīst tās visas no tālienes viņu un dejo tam apkārt.

225 Kimodokēja no viņām, tā veiklākā valodā bija;

Paceļot muguru augšup un satverot stūri ar labo,

īrās ar kreiso pa klusajiem viļņiem un sekoja viņam.

Pēkšņi tā negaidot saka: «Vai nomodā, dievudēls, esi?

Esi tu nomodā, Enej, un virves velc burām vēl stingrāki

230 Priedes mēs, priedes mēs esam no Idkalna galotnes svētās!

Tagad mēs nimfas tik jūrā, lūk, kuģi mēs tavi! Kad rutuls,

Nelietis šis, mums tīkoja uzbrukt ar liesmu un dzelzi,

Virves pret gribu mēs sarāvām tavas un meklējam tevi

Tagad pa viļņiem. Šo veidu aiz mīlas mums dāvāja Māte,

235 Lika pār dievēm mums kļūt un pavadīt dzīvi zem viļņiem.

Askanijs mazais ir ielenkts aiz nometnes žogiem un grāvjiem,

Māvorta kūdītie latīņu pulki to apmētā šautrām.

Drošajiem etruskiem blakus jau arkādu jātnieki ieņem

Noteiktas vietas; šiem pretī triekt jātnieku pulkus uz cīņu

240 Stingri ir apņēmies Turns, lai nespēj tie nometni sasniegt.

Celies jau tagad! Kad atausīs gaisma, uz cīņu pats pirmais

Aicini biedrus, tver vairogu drošo, ko ugunsdievs Vulkāns

Dāvājis tev, tam apvilkdams malas ar mirdzošo zeltu!

Rītdiena agri jau skatīs, ja vari tu ticēt šiem vārdiem,

245 Saļimstam rutulu rindas un aumaļām asinis plūstam.»

Teica tā viņa un, virzoties projām, ar prasmīgu roku

Pagrūda augstcelto kuģi. Tas aizlaižas tūda) pa viļņiem

Ātrāk par šķēpu un šautru, kas ātrumā līdzīga vējam.

Citi tam līdz iet ātrākā gaitā. Ar izbrīnu lielu

250 Raugās trojs Anhīsa dēls, un drosmi tam iedveš šis brīnums.

Pavēris acis pret debesu jumu, viņš īsi tā lūdzas:

«Vēlīgā īdkalna dievību Māt, kam Dindiml mīļi,

Torņaino pilsētu mūri un divričos iejūgtie lauvasl

Pirmā tu aicini mani uz cīņu. Ved ātrāk nu galā

255 To, ko tu soli, un vēlīga esi pret friģiem, ai, dieve!»

Teica tā viņš, un tūdaļ pēc tam jau atgriezās diena,

Mirgojot spoži, un aizdzina nakti no debesu juma.

Biedriem vispirms viņš pavēli dod, lai seko tie zīmēm,

Ieročus nelaiž ne mirkli no rokām, ir gatavi cīņai.

260 Lūk, jau viņš ierauga tuvumā teikrus un nometni savu,

Iznācis ārā uz klāja un pacēlis vairogu spožo

Augstu ar kreiso. Skan gaviļu troksnis aiz žogiem līdz zvaigznēm

Trojiešu vidū, un drosme no jauna tiem iezogas sirdī.

Šķēpi kā krusa sāk birt: tā dažreiz zem mākoņiem tumšiem

265 Dzērves dod zīmi aiz prieka un aizpeld pa gaisu ar troksni,

Ja tās, no dienvidiem bēgot, redz Strīmonas purvājus atkal.

Rutulu valdnieks par to un ausonu vadoņi visi

Izbrīnā mulsa tik ilgi, līdz kamēr tie Ierauga stūres,

Vērstas pret krastu un virzāmies jūru ar kuģiem šiem virsū.

270 Ķiveres smaile virs galvas mirdz viņam, no zirgastru pušķa

Lejup plūst liesma, un zeltā kalts vairogs met uguni tālu:

Dažreiz tā dzidrajā naktī kļūst komētas draudīgi sārtas,

Sludinot dažādu postu, vai Sīrljs ar spožbalto liesmu,

Vārgajiem mirstīgiem mēri un ilgāku sausumu nesdams,

275 Aust ar kaitīgu staru un skumdina debesis skaidrās.

Taču gan drošajam Turnam vēl nezuda cerības sirdī

Piekrasti ieņemt vispirms un nācējus padzīt no zemes.

Pārējos visus viņš iejūsmot cenšas un sparīgi rājas:

«Sasniegsim to, ko gribējāt visi: tos trieksim ar roku.

280 Vīri, pats Marss jums ir rokās! Lai ieslēdzam sirdī jo dziļi

Sievas un pavardus savus! Lai slavenos sentēvu darbus

Pieminam visi un stājamies pretī jau tūdaļ pie krasta,

Kamēr tiem, satrauktiem izkāpjot malā, vēl soļi nav droši!

Laime tik uzsmaida drošiem!»

285 Teica tā Turns un apsvēra tūdaļ, ko vadīt uz cīņu

Naidniekam pretī, kā vadībā atstāt šeit apsēstos mūrus.

Izliek jau Enejs pa tam šeit biedrus no augstajiem kuģiem,

Izmetis tiltus. Nu vērojot mirkli, kad aizplūdis ūdens,

Daudzi seklajās vietās it drosmīgi ielēca jūrā,

290 Citi, balstoties irkļos. Bet, tikko kā redzēja Tarhons

Krastus, kur nešķeļas bangas, kur nebrāžas jūra pret šķautnēm,

Kur tā bez šķēršļiem pret piekrasti rāmi veļ vilni pēc viļņa,

Tūdaļ uz turieni novirza kuģi un biedriem sauc skaļi:

«Ķerieties, izlases vīri, ar sparu pie spēcīgiem irkļiem!

295 Paceliet, virziet šurp kuģus uz priekšu un naidīgo zemi

Iešķeliet knābjiem! Lai kuģis pats sev šeit izdzītu vagu!

Nebilstu pretī, ka piestātnē šādā pat sašķīstu kuģis,

Ja ir tik sasniegta zeme.» Vēl nebija vadonis Tarhons

Pabeidzis biedriem šos vārdus, kad viņi jau ķērās pie irkļiem,

300 Triekdami kuģus ar sparu pret latīņu naidīgiem krastiem,

Kamēr to knābji pie sauszemes skārās un nostājās kuģi

Visi bez vainas, gan, Tarhon, tik atskaitot vienīgi tavu.

Uzskrējis pēkšņi uz sēkļa un sasvēries sānis uz smiltīm,

Ilgi tas šūpojās tur un cīnījās spīvl pret straumi,

305 Gabalos izira beidzot un izmeta vīrus te viļņos;

Drumstalās salauzti irkļi un airnieku soli visapkārt

Neļauj tiem peldēt, un plūstošais vilnis velk atpakaļ kāju.

Kavēties ilgi šeit prātā nav Turnam; viņš iekarsis steigā

Aizrauj pret teikriem it visus un nostāda piekrastē pretī.

3io Atskan jau taures. Steidz Enejs pats pirmais pret laukļaužu pūli,

Gāzdams gar zemi daudz latīņu vīru, — tā vēlīga zīme —,

Teronu dižo vispirms, kas metās ar triecienu strauju

Enejam pretī. Tam zobenu trieca viņš, ieurbjot sānos,

Pāršķēlis gredzenu bruņas un tuniku, šūtu ar zeltu.

315 Lihu vēl nodur pēc tam, kas bija no mirušās mātes

Izgriezts un veltīts tev, Foib! Tik bērnībā agrīnā tevi

Varēja paglābt no dzelzs. Netālu vēl Kiseju bargo

Veltīja nāvei un spēcīgo Giju; tie abi ar rungu

Nāca uz cīņu; ne Herkula bruņas, ne spēcīgās rokas,

320 Ne ari Melamps, šo tēvs un Alkīda līdzgaitnieks visur,

Kamēr visgrūtākās mokas tas cieta virs zemes, šeit viņiejn

Nespēja līdzēt. Vēl Faram, kas svaidījās velti ar vārdiem,

Meta ar atvēztu šķēpu un kliedzējam aizbāza rīkli.

Arī tu, Kīdon, ai, nabags, tik tikko kā iesācis mīlēt

325 Klitiju, jaunekli maigu, ar dīgstošām pūkām ap vaigiem,

Būtu jau gulējis zemē, šeit nogāzts ar Dardana roku,

Aizmirsis kaislību savu, kas vilka pie jaunekļiem tevi,

Nebūtu ciešajās rindās šeit palīgā nākusi Forka

Paaudze dižā; to septiņi bija, katrs izmeta arī

330 Septiņus šķēpus; tie, ķiverē spožā vai vairogā krītot,

Atlec bez sekmēm; kas skārās pie miesas, tos Venēra krietnā

Novērsa sānis. Nu Enejs tā drošajam Ahātam saka:

«Pasniedz man metamos šķēpusl Šī roka pret rutuliem tagad

Nemetīs veltīgi tos, kas kādreiz jau dzēluši grājiem

335 Iiijas laukos!» Tad satvēra strauji viņš varenu šķēpu,

Meta uz priekšu, un džinkstot tas Majona vairoga varam

Izurbās cauri, šķeļ krūšbruņas pušu un ietriecas plaušās.

Alkānors, kritušā brālis, tam palīgā piesteidzas tūdaļ,

Balstīdams viņu ar roku; bet šķēps, tam caururbjot roku,

340 Aizlaižas strauji un, asinīm pilot, ar sparu iet tālāk;

Zaudējot spēku, tam nošļuka roka no pleciem uz cīpslām.

Numitors, Izrāvis šķēpu pēc mirkļa no ķermeņa brālim,

Izmet pret Eneju to, bet nebija liktenis lēmis

Varoni gāzt, jo gurnu tik dižajam Ahātam skāra.

345 Steidzas šurp kurietis Klauss un, ļaudamies jaunības spēkiem,

Skaudīgo šķēpu ar sparu triec Driopam iztālēm pretī,

Spiezdams to dziļi zem zoda, un runājošam tas laupa

Balsi un dzīvības elpu, kad asmens tam caururbis rīkli;

Driops krīt zemē uz pieres, vemj asinis biezas no mutes.

350 Vēl viņš trīs trāķlešus dižus no sensenās Boreja dzimtas,

Arī trīs vīrus, ko Idass un dzimtā Ismara sūta,

Vairākās sadursmēs gāž. Šurp atsteidzās arī vēl Halaiss

Kopā ar aurunku ļaudīm un slavenais zirgvaldis Mesāps,

Neptūna pēctecis dižais. Nu cenšas gan vieni, gan otri

355 Trojiešus padzīt no vietas, jo cīniņu sākuši viņi

Tieši pie ausonu sliekšņa. Tā dažubrīd pretēji vēji

Cīņu sāk debesu telpā ar vienādiem spēkiem un drosmi;

Piekāpties netīk nevienam, ne mākoņiem tumšiem, ne jūrai;

Ilgi ir šaubīga cīņa, jo pretojas spīvi it visi:

360 Tieši tā trojiešu rindas šeit cīnās ar latīņu rindām,

Apstājas kāja pret kāju, vīrs sparīgi traucas pret vīru.

Bet, kad jau pretējā pusē, kur kalnu strauts aiznesis tālu

Ritošos akmeņus laukā un piekrastēm atrautos krūmus,

Pallants redz arkādu vīrus, kam svešas ir kājnieku cīņas,

365 Muguru pagriežam gļēvi pret latīņiem vajātājiem,

Tāpēc ka piespieda viņus šā apvidus grumbainā daba

Nokāpt no zirgiem, viņš — apstākļos grūtos tas vienīgi atliek

Drošina tos, gan lūgdamies laipni, gan rādamies skarbi:

«Biedri, kurp tagad jums bēgt? Es jūsu un varoņu darbu,

370 Vadoņa Eiandra vārdā un slaveno uzvaru labad,

Manis dēļ lūdzu, jo negribu slavā būt iepakaļ tēvam,

Neticiet kājām! Ar metamo šķēpu caur naidnieku rindām

Jāizlauž ceļš! Kur naidnieku rindas jo biezākas spiežas,

Turp jūs sauc dzimtene svētā un vadoni Pallantu līdzi!

375 Dievi mums nestājas pretī! Mūs mirstīgos mirstīgie spaida;

Arī ne mazāk būs mūsējiem drosmes, ne mazāk būs roku!

Bangainā jūra kā varenais valnis, lūk, šķērso mums ceļu!

Zemes nav bēgšanai vairs! Kurp doties? Uz jūru vai Troju?»

Teica tā viņš un lauzās ar sparu pret naidnieku rindām.

380 Pirmo sev priekšā viņš sastapa Lagu, ko liktenis ļaunais

Dzina tam pretī; kad akmeni smagu Lags cēla uz augšu,

Šķēpu viņš trieca ar sparu tai vietā, kur mugurkauls ribas

Šķīra uz līdzīgām daļām, un pīķi, kas iestrēdza dziļi,

Atpakaļ rāva no kauliem; šai vietā to nepārsteidz Hisbons,

385 Lai gan to cerēja ļoti; bet Pallants, kad metās šis tuvāk,

Bezrūpīgs būdams un iekaisdams dusmās par kritušo draugu,

Satvēra viņu un paslēpa dzelzi tā piepūstās plaušās.

Steniju triec viņš pēc tam un Anhēmolu, valdnieka Rēta

Pēcteci kādu, kas pamātes gultu reiz apgānīt ņēmās.

390 Arī jūs, dvīņi, šeit saļimāt pīšļos uz rutulu laukiem,

Dauka cilts dižā un līdzīgie sejā, ai, Lārīd un Timber,

Māte un tēvs tos nespēja atšķirt un maldījās bieži!

Taču gan abus šos atšķīra Pallants ar šausmīgu zīmi:

Eiandra zobens, ai, Timber, šai cīņā tev laupīja galvul

395 Nocirstā roka, ai, Lārīd, nu aicina tevi pie sevis!

Pusdzīvie pirksti vēl raustās, lai zobenu atpakaļ tvertu.

Vadoņa saucienus dzirdot un vērojot slavenos darbus,

Arkādus īgnums un kauns pret naidnieku aicina cīņā.

Pallants nu Rēteju gāza, kas divjūgā laidās tam garām;

400 Tikai mazs starplaiks līdz dzīvības galam bij Ilam vēl atļauts,

Jo jau no tāles pret Ilu viņš virzīja varenu šķēpu,

Bet gan tik Rēteju nejauši ķerdams, kas, raženo Teitrant,

Bēga no tevis un brāļa Tira; no divričiem gāzies,

Sita šis, raustoties pusdzīvs, ar papēžiem rutulu laukus.

405 itin kā vasaras laikā, kad saceļas vēlami vēji,

Mežiem pie kūlas daudz vietās gans pielaidis liesmu un pēkšņi,

Laižoties biezoknī iekšā, sāk izplesties plaši visapkārt

Drausmīgais Vulkāna kaujlauks jo tālu pa plašajām ārēm;

Gans tad pēc uzvaras sēstas un vēro, kā gavilē liesma:

4io Tieši tā vīrišķā drosmē ap tevi šeit saslēdzas biedri,

Pallant, tev palīgu sniedzot. Bet Halaiss, daudz rūdītais cīņās,

Metas pret arkādiem nikni un liecas aiz vairoga sava.

Ladonu notriec viņš šeit, Dēmčdoku, Feretu brašo,

Arī Strīmčnijam roku, kas virzījās viņam pret rīkli,

415 Šķēla ar zobenu spožo; tā akmens ķer Toantu galvā,

Sašķaidot drumstalās kaulu, ar asinīm smadzenes jaucot.

Bēgot no likteņa lemtā, tēvs Halaisu paslēpa mežā;

Bet, kad jau sirmgalvis mira un aizvēra bālganās acis,

Parkas tam uzlika roku un dēlu par upuri lēma

<20 Eiandra šķēpiem. Šo panāca Pallants, tā lūgdamies iepriekš:

«Dod nu, al, Tlbrīda tēv, šim šķēpam, ko metīšu tūdaļ,

Laimīgu mērķi un Halalsam bargam to virzi pret sirdi!

Kāršu tad ozolā tavā šā ieročus visus un bruņas!»

Labvēlīgs bija tam dievs, jo, kamēr Imāonu Halaiss

425 Sedza, jau arkādu šautrai viņš atklāja vaļēju krūti.

Neļāva Lauss, ikvienam balsts drošais, skumt savējo rindām,

Lai gan tāds karotājs krita. Viņš Abantu pirmo triec pīšļos,

Cīņā tam stājušos pretī, visgalveno uzvaru šķērsli.

Gāž vēl tad arkādu jaunatni brašo, gāž etrusku pulkus,

430 Arī jūs, trojiešu vīrus, ko nebija liekuši grāji.

Sastopas rindas ar līdzīgiem spēkiem un vadoņiem drošiem.

Pēdējās rindas sāk traukties uz priekšu, un neļauj šeit drūzma

Pacelt ne rokas, ne šķēpa. No šejienes Pallants triec vīrus,

Lauss nāk no pretējās puses; tie ir gandrīz vienādos gados,

435 Sejā it koši, bet Fortūna tomēr uz dzimtenes zemi

Abiem tiem atgriezties liedz, pat stāties uz divkauju laukā

Nebija atļauju devis tiem varenais Olimpa valdnieks:

Stiprāka pretnieka roka drīz abu šo likteni izšķirs.

Nomainīt Lausu pa tam dod padomu vēlīgā māsa

440 Turnam, kas laužas pa rindām ar spārnoto divriču jūgu.

Ieraugot biedrus, viņš sauc: «Laiks pienācis pārtraukt šo cīņu!

Viens es pret Pallantu došos! Tik vienam man nolemts šis Pallants!

Kaut jel patlaban šeit būtu tā tēvs un skatītu viņu!»

Teica tā viņš, un atstāja biedri šo lauku, kā lika.

445 Rutuli klausa, un satrūkstas Pallants par pavēli lepno.

Mulsumā raugās viņš cieši uz Turnu, tā ķermeni dižo

Mērī ar acīm un aplūko visu ar īgušu skatu.

Atbildot lielībam īsi, viņš teica tam pretī šos vārdus:

«Vai nu es gūšu sev slavu, tev novilkdams trofejas dižās,

450 Vai šeit es miršu ar godu. Tēvs panesīs likteni katru.

Atmet šos draudus!» Tā teicis, viņš izgāja laukuma vidū.

Arkādu vīriem uz sirdi plūst asinis aukstas kā ledus.

Atstāja divričus Turns un tuvojās viņam nu kājām.

Itin kā spēcīgais lauva, kas vēro no pakalna augsta

455 Vērsi uz laukuma tālu un domās jau gatavs uz cīņu,

Metas uz priekšu: bij Turnam tāds skats, pret jaunekli nākot.

Bet, kad šo cerēja Pallants jau tvert ar izmesto šķēpu,

Pirmais viņš dodas tam pretī — var būt, ka var palīdzēt drosme

Vājākiem spēkiem — un saka tā augstajām debesīm skaļi:

460 «Pieminot draudzīgo galdu, pie kura tu biji reiz viesis,

Tevi es piesaucu, Alkīd! Dod pārdrošiem nodomiem sekmes!

Lai viņš redz mirdams, ka laupu tam asinīm notrieptās bruņas,

Un lai tā gurstošās acis redz uzvaras guvēju manī!»

Dzirdēja jaunekli Alkīds, bet nopūtas smagas jo dziļi

465 Žņaudza tā dievišķās krūtis, un veltīgas asaras lēja.

Pavēris draudzīgu skatu, tad Jupiters sacīja dēlam:

«Katram ir nolemts savs laiks, jo neatgriežama, īsa

Visiem ir dzīvības stunda; sev sagādāt slavu ar darbiem —

Tā, lūk, ir tīkama lieta. Pie augstajiem īlijas mūriem

470 Arī daudz dievdēlu krita. Vai tad tur nebija kritis

Sarpēdons dižais, mans dēls? Pat Turnu jau nolemtā diena

Aicina projām. Līdz robežas galam šai mūžā viņš nācis.»

Teica tā viņš un novērsa acis no rutulu laukiem.

Atvēza Pallants nu metamo šķēpu ar varenu spēku,

475 Izraudams zobenu spožo ar sparu no sedzošām makstīm.

Aizlaidās šķēps un tvēra to vietu, kur krūšbruņu sega

Apklāja plecu; tas, lauzdams sev ceļu gar vairoga malu,

Beidzot tik vieglītēm skāra šā milzīgā rutula miesu.

Satvēra Turns nu metamo šķēpu ar asmeni asu,

480 Vicinot ilgi, pret Pallantu trieca un teica šos vārdus:

«Uzmanies labi, vai nebūs mans šķēps par tavējo asāks!»

Teica tā viņš, un vairogu, segtu ar dažādiem šķēršļiem,

Varkaltām plāksnēm, ar dzelzi un vairākām vēršādas kārtām,

Pāršķēla metamais šķēps, ar sparīgu triecienu arī

485 Krūšbruņu kavēkli biezo un ieurbās spēcīgās krūtīs.

Velti viņš ieroci karsto no cirstās brūces rauj ārā;

Asinis plūst pa šo ceļu, un dvēsele seko tam līdzi.

Zemē viņš krita uz brūces, un šķindēja bruņas ap viņu;

Mirdams ar asinīm mutē viņš apkampa naidnieka zemi.

490 Stājies pie viņa, Turns teica:

«Arkādi, uzklausiet mani un Eiandram sakait šos vārdus:

Kādu ir pelnījis viņš, tam Pallantu atpakaļ sūtu.

Kapā likt ļauju ar godu un apbedot gremdēties skumjās.

Dārgas pārlieku kļūs draudzības saites ar Eneju viņam.»

495 Teica viņš un, uzminis kāju uz nedzīvām miesām,

Sparīgi aizrāva līdzi tā milzīgo zobena siksnu

Kopā ar tēloto grēku: tur pirmajā laulības naktī

Rēgojās apkautie vīri un asinīs laulības gultas;

Eiritīds Klons jo prasmīgi kalis šos attēlus zeltā,

soo Gavilē Turns — tam sagādā prieku šeit laupījums gūtais.

Nezina mirstīgā prāts, ko rītdien tam liktenis lēmis,

Nezina ieturēt mēru, kad lepni tas pacēlies! laimē!

Turnam tā stunda drīz sitīs, kad gribēs viņš Pallantu dzīvu

Atgriezt sev labprāt par dārgāko maksu, šo dienu un siksnu

^05 Apkraudams lāstiem. Bet draugi ar vaidiem un asarām gaužām

Pallanta līķi uz vairoga lika un aiznesa barā.

Ai, kādas sēras un godu tu atgriezies nesīsi tēvam!

Pirmā šī diena tev cīnīties lāva un pēdējā bija,

Tomēr tu atstāji laukā daudz kritušu rutulu vīru.

5io Ne jau tik baumas par likstām, bet atnāca vēstnesis ticams

Enejam sacīt, ka stāvoklis esot it sevišķi draudīgs,

Pienācis kļūmīgais brīdis sniegt palīgu sakautiem teikriem.

Visu, kas priekšā, viņš pļauj nu ar dzelzi; viņš iekarsis izlauž

Ceļu jo plašu ar šķēpu caur rindām un meklē, Turn, tevi,

515 Lepnu par uzvaru jauno. Priekš acīm stāv Pallants un Eiandrs

Viņam ik mirkli un galds, kam pirmoreiz, būdams tur viesis,

Tuvojies toreiz, un zvēresti dotie. Tad Sulmonas dēlus,

Jaunekļus četrus, tiem līdzi vēl Ofenta audzētos četrus,

Saņēma dzīvus, lai pazemes ēnām tos ziedotu tūdaļ

520 Un lai uz gailošā sārta jau gūstekņu asinis plūstu.

Naidīgo šķēpu pēc tam no tālienes met viņš pret Magu;

Lejup šis viltīgi liecas; šķēps drebēdams pārlido pāri.

Apkampdams Eneja ceļus, tas sāka jo sirsnīgi lūgties:

«Pieminot tēvu, kas miris, un ziedošo mantnieku Jūlu,

525 Lūdzos, šo dzīvību saudzē un pataupi dēlam un tēvam!

Augsta man māja; tur ierakta zemē un paslēpta dziļi

Kaudzēm vien sudraba nauda; daudz lietu man, izkaltu zeltā,

Arī daudz nekalta zelta. Nav droša šeit, notriecot mani,

Uzvara teikriem, un dzīvībai vienai nav nozīmes lielas.»

530 Teica tā viņš, un sacīja Enejs tam pretī šos vārdus:

«Zelta un sudraba kaudzes, ar kurām tu lielīties vari,

Pataupi pēctečiem saviem. Turns tiesību izpirkties karā

Pirmais ir zaudējis brīdī, kad Pallantu notrieca zemē.

Domā tā ziedošais Jūls, un domā tā mirušais Anhīss.»

535 Teica tā viņš un ķiveri tvēra ar kreiso, bet galvu

Atpakaļ lieca un paslēpa dzelzi tam kaklā līdz kātam.

Haimonīds, Foiba un Trivijas kalps, tam stāvēja blakus;

Galvsega svētā to sedza, gar deniņiem aizvijās saites,

Drēbes tam mirdzēja spoži, bij teicami ieroči rokā.

540 Sastapis šo, viņš vajā pa lauku; uz klupušā stājies,

Ziedo un sedz to ar milzīgu ēnu, bet ieročus Serests

Novelk no pleciem, lai, Grādīv, tev nestu par uzvaras zīmi.

Iesāka cīņu jau atkal no jauna šeit Vulkāna clltszars

Cekuls un Umbrons, šurp nākdams no marsiešu kalniem tiem pretī;

545 Trakoja Dardanīds Enejs; ar dzelzi viņš Anksura roku

Atcirta pēkšņi un pāršķēla pušu tā vairoga ripu.

Teica ko svarīgu šis, jo ticība bija, ka vārdam

Piemīt liels spēks, un garā varbūt jau debesīs cēlās,

Solīja gadus sev Ilgus un piedzīvot sirmumu matos.

550 Pēkšņi ar ieročiem spožiem šeit Enejam uzdrāžas Tarkvits —

Drlope, košmatu nimfa, to dzemdēja meždievam Faunam —,

Stādamies niknajam ceļā; viņš, atvilcis atpakaļ šķēpu,

Pārsita pušu tā vairogu smago un krūšbruņas spožās.

Velti šis mēģina lūgties un velti grib daudz ko vēl sacīt;

555 Enejs ar šķēpu tam zemē triec galvu un, ķermeni silto

Veldams pa pīšļiem, tā saka nu viņam ar īgnumu sirdī:

«Guli nu, riebekli, šeit! Vairs neglabās māmuļa labā

Smiltainē tevi, un dzimtenē kaps tev locekļus nesegsi

Saplosīs tevi šeit plēsīgie putni vai aiznesīs tālu

560 Viļņi un straume, kur rijīgās zivis tev nolaizīs brūces.»

Pēkšņi pret Antaju, Luku, kas priekšrindās gāja ar Turnu,

Metas, pret drosmīgo Numu, pret Kamertu, gaišmati brašo,

Raženā Volscenta dēlu, kas ausonu pēcteču vidū

Bija jo bagāts ar zemi un klusajās Amiklās valdnieks.

565 itin kā Aigaions dižais — simt roku tam bijis, teic ļaudis, *—

Liesmu no piecdesmit rīklēm un arī piecdesmit krūtīm

Spļāvis tai brīdī, kad, vērsies pret Zevtēvu zibeņu liesmām,

Piecdesmit vairogu cēlis un piecdesmit zobenu rāvis:

Trako tā, uzvaru gūdams, pa visu šo laukumu Enejs,

570 Ja jau tam iekarsis zobens. Vēl tālāk viņš metas ar sparu

Nifaja četrjūgam pretī un zirgiem iedrāžas krūtīs.

Tikko to redzēja viņi šurp nākam ar milzīgiem soļiem,

Draudīgu skatu, tie trūkās aiz bailēm un atpakaļ traucās,

Izmeta vadoni zemē un divričus rāva uz krastu.

575 Lukags pa tam jau metas uz vidu ar zirgpāri baltu,

Kopā ar viņu ir Ligers, šā brālis, kas vada ar grožiem

Zirgus, bet dedzīgais Lukags jau vicina zobenu kailu.

Necieta Enejs vairs ilgāk šo pārgalvju dedzību lielo:

Mezdamies pretī, viņš stājās to priekšā ar paceltu šķēpu.

580 Ligers tam teica:

«Nav šeit Dičmēda zirgu, nav Pēleida divriču arī,

Nav vairs šeit Frīģijas lauku. Drīz karam būs beigas! šais zemēs

Izbeigsies dzīvība tava!» Šie Ligera bezprāta vārdi

Aizlido tālu pa vējam, un trojiešu varonis viņam

585 Nesaka pretī ne vārda, bet naidniekam atbild ar šķēpu.

Mirklī, kad noliecas Lukags uz priekšu, ar metamo šķēpu

Mudīdams divriču zirgus, un, paspēris kāju pa kreisi,

Rīkojas stāties uz cīņu, šķēps mirdzošā vairoga malai

Izurbjas piepeši cauri un iestrēdz tam kreisajos cirkšņos.

590 Klupdams viņš izkrīt no ratiem un aizveļas mirdams pa lauku.

Bijīgais Enejs, to redzot, tam saka šos dzēlīgos vārdus:

«Lukag, nav nodevis tevi šo zirgu lēnīgais solis!

Atpakaļ nedzen tos bailes no tukšajām naidnieku ēnām!

Lēkdams no ratiem, tu atstāj man zirgus!» Tā sacījis, Enejs

595 Noķēra zirgu pāri. No divričiem gāzdamies zemē,

Nabaga brālis pret viņu bez ieročiem izstiepa rokas:

«Tevi es lūdzu un vecākus tavus, kas radīja tevi,

Trojieti, saudzē jel mani un esi pret lūdzēju žēlīgs!»

Tālāk vēl lūdzoties viņam, bilst Enejs: «Vai tādi pirms mirkļa

600 Bija tev vārdi? Nu mirsti! Lai brālis nu neatstāj brāli!»

Dzīvības mitekli, krūtis, viņš atver tam tūdaļ ar dzelzi.

Dardanu vadoņa roka šeit pārklāja laukus ar līķiem,

Līdzīgi spēcīgai straumei vai melnajai viesuļu vētrai

Trakojot visur; jau izlaužas beidzot un nometni atstāj

€05 Askanijs mazais ar jauniešiem visiem, tur ielenktiem velti.

Jupiters arī pa tam pret Jūnonu vēršas un saka:

«Māsa tu mana un sieva, arvien tu man tīkamā sirdij!

Tiešām, kā domāji tu — nav nojauta vīlusi tevi —,

Venēra pabalsta trojus! Nav roka tiem spēcīga karā,

«io Vīrišķas drosmes tiem trūkst, un neprot tie spītēt pret briesmām.»

Jūnona mierīgi bilda: «Bet kāpēc tu, mīļais un dārgais,

Satrauc man skumušo sirdi, ko pavēles bargās tā baida?

Ja jau tu mīlētu mani vēl tagad, kā mīlēji agrāk

Un kā to varētu gaidīt, tu nespētu, varenais, liegties

•615 Izpildīt lūgumu manu, lai iespēja būtu man Turnu

zraut no cīņas un veselu atdot to Daunam, tā tēvam.

Tagad lai bojā iet viņš, lai teikriem ar asinīm savām

Samaksā sodu! Viņš tomēr ir cēlies no mūsējo dzimtas.

Ceturtais sencis tam taču ir Pllumns; ar devīgu roku

A20 Bieži vien svētnīcas tavas viņš pildījis bagātām balvām.»

Gaišā Olimpa valdnieks, tai atbildot, sacīja īsi:

«Ja tu par jaunekli lūdz, jau nolemtu nāvei, ja vēlies

Atlikt tās laiku un domā, ka tā es to nokārtot varu,

Gādā tam iespēju bēgt un izrauj no likteņa baigāl

025 Piekāpties varu tik daudz. Ja tomēr aiz lūgumiem taviem

Slēptos vēl nodomi citi un domā, ka ievirzīt spēsi

Visu šo karu vēl citādā gultnē, tad velti to ceri.»

Saka tad Jūnona raudot: «Kaut to, ko ar lūpām man liedzi,

Dotu ar sirdi un paliktu Turnam vēl dzīvība droša!

030 Bet nu bez vainas to sagaida nāve! Jeb iedoma tukša

Maldina mani? Kaut maldi tik būtu šīs veltīgās balles!

Griez man par labu šo lēmumu savu, tu taču to vari!»

Teicot šos vārdus, tā piepeši metās no debesīm augstām,

Ietinās mākonī tumšā un, sace)ot vētru, pa gaisu

635 Devās pie trojiešu pulkiem un laurentu nometnes aši.

Jūnona tobrīd no mākoņa tukšā šeit ēnu bez miesas

Eneja sejā — tas bija patiesi kas neparasts skatam —

Dardanu ieročiem rotā, bet vairogu, ķiveres seksti

Izveido tādu, kāds Enejam bija; tā tukšus bilst vārdus,

640 Dažādas skaņas bez domām, un attēlo cilvēka soļus:

Mirušo ēnas pēc nāves, teic ļaudis, tā lidinās apkārt,

Dažureiz sapņi pa miegam tā maldina snaudošās jūtas.

Soļo šis krāpīgais attēls it jautri gar priekšējām rindām,

Ķircina Turnu ar šķēpu un aicina iznākt uz cīņu.

645 Vajā pa lauku šo Turns un pretī met džinkstošo šķēpu

Tālu uz priekšu; griež muguru ēna un atpakaļ metas.

Tobrīd jau domāja Turns, ka Enejs bēgot grib glābties,

Tāpēc ar satrauktu sirdi, jau lolodams cerības tukšas,

Kliedza: «Kurp, Enej, tu bēdz? Jel neatstāj līgavu savu!

650 Roka šī gādās tev zemi, ko meklēji, braukdams pa viļņiem!»

Teicis to, metas tam pakaļ un vicina atvēzto šķēpu;

Tomēr viņš nemana vēl, ka izkliedē vēji tā prieku.

Stāvēja tobrīd kāds kuģis pie šķautnainām piekrastes klintīm.

Izmetis kāpnes un vienots ar krastu ar gatavu tiltu;

«55 Osinljs, Klūsijas valdnieks, šai kuģī pie krasta šā stājās.

Bēgošā Eneja ēna it pēkšņi uz patvertni drošo

Metas ar milzīgu steigu; ne kūtrāk Turns dzenas tai pakaļ,

Pārspēdams kavēkļus ceļā un lēkdams pār augstajiem tiltiem.

Bet, kad šis bija jau augšā uz klāja, te Saturna meita

660 Virvi rauj pušu, pa atplūdiem kuģi velk projām no krasta.

Vieglīnā ēna jau tālāk vairs nemeklē patvertni citu,

Bet gan tā paceļas augšup un saplūst ar mākoni tumšu.

Tikmēr zudušo Turnu uz cīniņu aicina Enejs,

Vairākus vīrus, kas gadās tam ceļā, viņš sūta uz Orku.

665 Viesuļa vētra pa tam nes Turnu jau tālu no krasta;

Apkārt viņš neziņā skatās, par glābšanos nemierā būdams.

Paceļ viņš rokas uz augšu pret zvaigznēm ar lūgšanu šādu:

«Visuvareno tēv, vai turi par cienīgu mani

Pazemot tā un lēmis man ciest vissmagāko sodu?

670 Kurp es? No kurienes nācis? Kā tagad es atpakaļ tikšu?

Vai vēl es laurentu mūrus un nometni redzēšu atkal?

Ko gan man sacīs tie vīri, kas nāca uz cīņu man līdzi?

Viņus — ai, negods — it visus es atstājis drausmīgai nāveil

Tagad es redzu tos klīstam un dzirdu pat kritušo vaidusl

675 Ko lai es daru? Kaut atvērtos tagad it pēkšņi zem kājām

Bezdibens man! Jel pieņemiet drīzāk jūs mani, ai, vēji!

Aiznesiet kuģi pret klintīm, pret šķautnēm — Turns tagad tā lūdzas—,

Iemetiet tūdaļ to drausmīgos sēkļos un aprociet smiltīs!

Neskars tur mani tad nekrietnās tenkas, ne rutulu zaimi!»

680 Teikdams šos vārdus, viņš svārstījās domās uz pretējām pusēm,

Vai tam kā bezprātim mesties aiz negoda tāda jau tūdaļ

Zobenam virsū un neganto dzelzi caur ribām triekt sānos

Jeb vai gremdēties viļņos, lai peldēdams varētu sasniegt

Izliekto krastu un atkal pret teikriem ar ieročiem stāties.

685 Vienu un otru viņš mēģina trīsreiz, bet Jūnona dižā

Trīsreiz, to žēlojot, attur un savalda jaunekli straujo.

Kuģis slīd projām uz priekšu pa jūru, pa vēlīgiem viļņiem

Straume to aiznes uz pilsētu seno pie sentēva Dauna.

Dedzīgais Mezentijs tūdaļ, kā Jupiters padomu devis,

690 Traucas uz cīņu un metas pret teikriem, kas līksmoja skaļi.

Cīņu sāk ttrrēnu rindas; ar naidu pret vienu tik vīru

Raujas it visi, pret vienu it visi met šķēpu pēc šķēpa.

Viņš ir kā varena klints, kas paceļas augstu pār tāli,

Spītējot viesuļa vētrām un spītējot bangainai jūrai;

695 Nebaidās viņa, ka debesis draud vai uzbrūk tai viļņi.

Nekustot pati no vietas. Tas gāž Dolihāona dēlu

Hebru gar zemi, vēl Latagu arī un bēgošo Palmu;

Šķautnainu akmeņa lausku un klintsgalam norautu šķembu

Latagam pēkšņi triec sejā un, pārcirtis paceles dzīslu,

700 Ļimušam Palmam ļauj vāļāties zemē, bet trofejas gūtās

Dāvina Lausam likt plecos un greznot ar ķiveri galvu.

Arī vēl Eiantu, frīģieti kādu, un Mimantu gāza,

Parida biedru un draugu; to Teano naktī tai pašā

Amikam deva, kad dzemdēja Paridu Kiseja meita,

705 Kļūdama grūta no lāpas; dus dzimtenes pilsētā Parids,

Mimantu, svešu šai zemei, nu glabāja laurentu krasti.

Itin kā mežkuilis, rīdīts ar suņiem, no kalngala augsta

Metas uz leju, jo vairākus gadus to sargājis Vesuls,

Bagātais priedēm, vai vairākus gadus vēl laurentu purvi;

7io Uzaudzis mežā starp niedrēm un iekritis mednieku tīklos,

Apstājas pēkšņi, sāk īgnumā rūkt un priekšplecos bozties;

Neuzdrīkstas kāds iziet tam pretī vai tuvoties viņam,

Tikai no tālienes draud gan ar šķēpiem, gan saucieniem drošiem;

Tomēr bez bailēm viņš gaida vēl brīdi un raugās visapkārt,

7)5 īgnumā čirkstinot zobus, no muguras purinot šķēpus:

Tieši tā tiem, kam Mezentijs dusmas bij sacēlis sirdī,

Drosmes nevienam nav doties pret viņu ar zobenu kailu;

Tie tik ar šķēpiem un saucieniem skaļiem šo aicina cīņā.

Nāca no Koritas senajām zemēm uz cīņu vēl Akrons,

720 Grājs pats, no līgavas bēgdams, pat ardievas neteikdams viņai;

Mezentijs ievēro viņu, ka priekšējās rindās šis trako,

Mirgojot purpura sekstei un līgavas dāvātam tērpam.

Itin kā izsalcis lauva, kas velkas gar biezokņa malu,

Briesmīga salkuma dzīts, kad piepeši ierauga krūmos

725 Bailīgo kazu vai aizbēgam briedi ar izslietu galvu,

Sirdī jūt prieku, ver rīkli jo plaši, bož krēpes un plosa,

Mezdamies guvumam virsū; tad skalo tā nekrietno rīkli

Asinis tumšās:

Arī tā Mezentijs metas ar prieku pret naidnieku baru.

Nabaga Akrons krīt pīšļos un dauza ar papēžiem zemi,

Izlaizdams garu, un salauzto šķēpu ar asinīm slaka.

Netur par cienīgu darbu viņš Orodu, kamēr šis aizbēg,

Nogāzt gar zemi un negaidot šķēpu tam mugurā ietriekt;

Ceļā viņš iziet tam pretī, un vīrs nu pret vīru sāk cīņu,

Uzvaru negūst ar viltu, bet tikai ar spēcīgu roku.

Uzminis gāztajam kāju un balstoties šķēpā, tas teica:

«Vīri, nav kritis šeit cīnītājs vājš, lūk, diženais Orods!»

Kareivji gavilē skaļi un atbild ar palānu jautru.

Mirdams bilst kritušais pretī: «Lai būtu kas, varoni, būdams.

Drīz vien mans atriebējs nāks un neļaus tev priecāties ilgil

Liktenis līdzīgs tevi jau gaida. Tu ļimsi šais laukos!»

Smaidot ar īgnumu rūgtu, tam Mezentijs sacīja pretī:

«Tagad tev jāmirst! Par mani jau dievu un cilvēku valdnieks

Žēlīgi gādās.» To teicis, viņš izvilka šķēpu no miesas.

Baismīgais miers un dzelžainais miegs ver acis ciet viņam,

Skatienus gaišos uz mūžīgiem laikiem slēdz drausmīgā tumsa.

Cēdiks Alkātoju triec, bet Sakrators Hidaspu blakus,

Rapons Partēniju arī un Orsu, jo vareno spēkiem;

Gāž Erihētu, Likāona dēlu, un Kloniju Mesāps —

Pirmo kājnieku cīņā, bet šo, kad kritis no zirga,

Laista bez iemauktiem vaļā. Tad likietis Agīds nāk pretī;

Viņu gāž Valers, kam netrūka drosmes kā senlaikos senčiem,

Troniju savukārt Salijs, bet blakus tam Saliju Nealks,

Šķēpmetis slavens un manīgs ar tālumā krāpīgo šautru.

Dalīja bardzīgais Māvorts šeit līdzīgi sēras un līķus;

Vienādi upuri bija, un vienādi uzvarētāji

Gāzās un uzvarētie; šeit nebēg ne vieni, ne otri.

Dievi Jupitera pilī jau vēro ar žēlumu sirdī

Abēju veltīgās dusmas un mirstīgo ciešanas smagās;

Venēra skatās šeit lejup, tur Jūnona, Saturna meita;

ArīTīsifone bālā starp kareivjiem šausmīgi trako.

Vicinot milzīgo šķēpu, lūk, Mezentijs, iekarsis cīņai,

Draudīgi laukumā uznāk. Kā Orions, varenais milzis,

Soļodams mierīgā galtā pa Nēreja varenām dzelmēm,

765 Izlauž sev ceju un rēgojas pleci tam augstu virs viļņiem, «

Vai arī, nākdams no kalniem un aiznesdams simtgadu osi,

Mierīgi staigā pa zemi un galvu slēpj mākoņu gubās:

Tā arī Mezentljs traucas ar milzīgu vairogu rokā.

Raženais Enejs, to redzēdams nākam starp kareivju rindām,

770 Virza jau sojus tam pretī; bet Mezentijs stājas bez bailēm,

Ticēdams spēcīgai rokai un gaidīdams pretnieku dižo.

Mērīdams tālumu acīm, cik sniegt var ar šķēpu, viņš saka:

«Roka lai ir nu mans dievsl Lai šķēps, ko es metu, man palīdzi

Solu tev svēti, ai, Laus, šeit nelietim norautās bruņas

775 Likšu tev plecos par zīmi, ka cīņā ir uzvarēts Enejs!»

Teicis šos vārdus, viņš džinkstošo šķēpu no tālienes meta;

Cejā pret vairogu atsitās tas un tālu no mērķa

Cildajam Antoram iestrēdza sānos un vēderā dziji,

Antoram, Herkula biedram, kas, Iznācis kādreiz no Argām,

780 Sekoja Eiandram līdz un apmetās itāļu zemē;

Saļimst viņš, nabags, no šķēpa, kas izmests pret citu, un mirdams,

Acis uz debesīm cēlis, vēl atceras tīkamās Argas.

Bijīgais Enejs tad arī met šķēpu; tas, trīskāršo varu

Pāršķēlis pušu un linausto segu, trīs vēršādas biezas,

785 Vairogam uzvilktas virsū, šim iestrēdza cirkšņos jo zemu,

Tomēr jau zaudējis spēkus. Ar steigu rauj Enejs no makstīm

Zobenu, kārtu pie gurna, par tirrēna asinīm priecīgs,

Metas tam iekarsis virsū, kad Mezentijs grīļoties sāka.

Nopūtās sāpīgi Lauss aiz rūpēm par mī)oto tēvu,

790 Visu to redzot, un asaras gaužas tam plūda pār vaigiem.

Gribu šeit stāstīt par tevi, par taviem tik cildeniem darbiem,

Jaunekli cildo, un arī par tavu tik bēdīgo galu,

Ja tik šim krietnajam darbam spēs vēlākās paaudzes ticēt.

Mezentijs atpakaļ kāpās, jau ievainots, saistīts ar šķēpu,

795 Atkāpās, līdzi sev vilkdams ar vairogu naidīgo šķēpu.

Jauneklis metās uz priekšu un negaidot iejaucās cīņā;

Satvēra Enejs jau zobenu rokā un sitienam vēza,

Pēkšņi šis metās zem tā un, viņam stājoties ceļā,

Kavēja cirst. Ar saucieniem skaliem tā biedri tam seko,

800 Kamēr pats tēvs, ko aizsedzis dēls ar vairogu savu,

Atkāpjas sānis; tie, šķēpus un šautras no tālienes raidot,

Naidnieku padzen. Kaist īgnumā Enejs un aizsedzies turas.

It kā no mākoņiem tumšiem, kad pēkšņi tie nogāžas lejup,

Krusa birst šņākdama zemē; no laukiem bēg arāji projām,

805 Zemkopji visi, un ceļotājs arī uz pajumti steidzas,

Vai nu zem piekrastes klints, vai doba jā klinšalā dziļi,

Kamēr virs zemes līst lietus, lai varētu, atspīdot saulei,

Padarīt šīsdienas darbu: tā Enejs, šeit apbērts ar šķēpiem,

Draudīgo negaisu vaira, līdz kamēr pavisam tas rimstas.

810 Beidzot viņš uzkliedza Lausam un sacīja skarbi tā viņam:

«Kāpēc tu nāci šeit mirt? Kam uzņemies vairāk, kā vari?

Piesardzīgs neesi tu! Tavs godaprāts maldina tevi!»

Bezprātis spītē joprojām, bet dardanu vadonim sirdī

Ceļas vēl lielākas dusmas, un pēdējo vērpumu Lausam

815 Bardzīgās parkas jau vērpj: triec Enejs ar spēcīgu roku

Zobenu jauneklim pretī un noslēpj it visu tā krūtīs.

Izurbās asmens caur vairoga vidu, caur spītnieka bruņām,

Arī caur tuniku maigo, ko māte tam audusi zeltā.

Azoti pildīja asins, un dzīvība skumjā pa vējam

820 Devās pie mirušo ēnām un atstāja miesu uz mūžu.

Tomēr, kad Anhīsa dēls jau redzēja mirstošo Lausu,

Lūpas un seju, kas miroņa krāsā tam kļuvušas bālas,

Nopūtās smagi aiz žēluma sirdī un stiepa tam roku,

Tāpēc ka tēvišķā mīla nu sirdi tam aizkustināja.

825 «Nelaimes vajāto zēn, ko tagad par darbu šo krietno,

Kādu tev balvu, kas cienīga tevis, sniegs bijīgais Enejs?

Ieroci šo, kas priecēja tevi, ņem līdzi! Es likšu

Apbedīt tevi, kur sentēvi tavi, ja prieku tas dara.

Tomēr šo bēdīgo nāvi kāds apstāklis tīkamu dara:

830 Eneja roka ir gāzusi tevi.» Viņš, rādamies ska)i,

Brīdina tūļīgos biedrus un augšā no zemes cej Lausu

Asinīs mirkušiem matiem, pēc paražas rūpīgi koptiem.

Kritušā jaunekļa tēvs pie upes, kur Tiberīns valda,

Mazgāja brūces ar dzidrajiem viļņiem un atpūtu guva,

835 Ķermeni balstot pret koku. Uz zariem tur blakus pie viņa

Ķivere spožā, bet pļavā tā svarīgie ieroči klusē.

Izlases vīri stāv apkārt ap viņu; pats saguris, elsdams,

Atspiedis galvu pret celmu, sedz bārda jo garā tam krūtis.

Vairākas reizes viņš vaicā par Lausu un vēstnešus sūta ,

840 Atsaukt tā dēlu, tam ziņot par rūpestu sagrauzto tēvu.

Kritušo Lausu pa tam uz vairoga kareivji nesa,

Apraudot jaunekli cildo, ar spēcīgu triecienu pļauto.

Dzirdot no tālienes vaidus, sirds tūdaļ tam nojauta ļaunu:

Sudraba sirmumu matos viņš apber ar pīšļiem, ce] rokas

845 Abas pret debesīm augšup un saļimst pie stingušā līķa.

«Dēls mans, vai tiešām tik spēcīga tieksme ir sējusi mani

Cieši pie dzīves, ka ļāvu tev aizsteigties naidniekam priekšā

Ātrāk par mani? Vai neesmu glābies ar tavām šīm brūcēm,

Tavas tik nāves dēļ dzīvs? Ai, nelaime mana tik tagad

850 Kļūst man par patiesu lāstul Šī brūce man iecirsta dziļi!

Notriepis esmu, ai, dēls, es tevi ar neslavas vārdu,

Padzīts skaudības dēļ no troņa un sentēvu varas!

Pelnījis biju es sodu no tautas, no pilsoņiem naidu:

Kaut jel šī nekrietnā dzīve nu beigtos nāvē jebkurā!

855 Dzīvoju vēl un neesmu šķirts no ļaudīm un gaismas,

Tomēr pēc brīža jau šķiršos.» To teicis, uz vārgajiem gurniem

Slienas it pēkšņi, kaut iecirstā brūce tam laupīja spēkus.

Taču viņš neskuma tādēļ, bet lika vēl atvest sev zirgu,

Lepnumu savu; ar šo viņš jāj mājās pēc uzvaras katras;

860 Šodien tas galvu liec skumji, un Mezentijs saka šos vārdus:

«Diezgan jau ilgi, ai, Rēb, ja ilgs kas ir mirstīgām būtēm,

Dzīvojām abi! Nes šodien man asinīs slacītās bruņas,

Uzvaru guvis, man Eneja galvu nes, skumstot par Lausu!

Atrieb to kopā ar mani! Vai arī, ja spēki mums vāji,

8<>5 Saļimsti kopā ar mani! Es neticu, drošais, ka spēsi

Panest šo svešzemes jūgu un padoties teikriešu varai!»

Teica un locekļus savus, kā paradis, lika uz zirga,

Metamos šķēpus jo steidzīgi tvēra, cik spēja tā rokas,

Greznoja galvu ar ķiveri spožu un zirgastru pušķi.

870 Tā nu viņš ātri pret naidnieku metās; it pēkšņi tā sirdi

Spēcīgi satrauca kauns un pārmaiņus ārprāts ar sērām,

[Fūriju iedvestā mīla un varoņa krietnuma jūtas.]

Trīsreiz pēc tam jo spēcīgā balsī viņš Eneju sauca.

Dzirdēja Enejs un priecīgs tā lūdzās: «Kaut būtu man vēlīgs

875 Varenais mūžīgo tēvs un Apollons cildais, kaut cīņu

Sāktu tu atkal ar mani!»

Teica tā viņš un, atvēzis šķēpu, tam virzījās pretī.

Šis tam tā teica: «Kam, nelieti, mani patlaban tā biedē,

Laupījis dēlu? Tā tikai tu varēji iedragāt mani.

880 Nebīstos tagad no nāves un palīgā nelūdzu dievus;

Rimsties jel beidzot! Es atnācu šurp, lai mirtu! Tev nesu

Iepriekš šo balvu!» Tā teicis, viņš meta pret naidnieku šķēpu,

Tūdaļ vēl otru pēc tam, tad trešo vēl arī un ātri

Laižas tam apkārt, bet zeltkaltais vairogs jau atvaira šķēpus.

8#5 Virzoties aplī pa kreisi, viņš trīsreiz tam apjāja apkārt,

Raidīdams šķēpus ar roku, bet trojiešu varonis Enejs

Trīsreiz uz varkaltas segas tam pretī vērš milzīgo mežu.

Kavēties ilgāk, raut šķēpus bez gala no vairoga ārā

Apnīkst drīz viņam; viņš sašūt, ka cīņā nav vienādu spēku.

890 Apsverot prātā vēl ilgi, viņš piepeši traucas uz priekšu,

Kara zirgam triec šķēpu starp dobajiem deniņiem pierē.

Saslienas četrkājis strauji uz augšu un gaisu sit kājām,

Jātnieku nogāž no sevis; pats, garšļauku nokritis zemē,

Uzgāžas jātniekam virsū un spiež to ar priekšējo plecu.

895 Troju un latīņu vīri ar saucieniem trīcina gaisu.

Piesteidzas Enejs pie tā un, zobenu vilcis no makstīm,

Saka tā viņam: «Kur tagad ir Mezentljs straujais, kur viņa

Izcilā kareivja drosme?» Pret debesīm pacēlis acis,

Atvilcis elpu un atguvis maņu, tā sacīja tirrēns:

ooo «Ienaidniek bargo, kam zobojies vēl, kam draudi ar nāvi?

Pretnieku nokaut ir ļauts! Tā domādams, nācu uz cīņu.

Nebija arī mans Lauss ar tevi citādi līdzis!

Tomēr es vienu vēl lūdzu, ja žēlot var kritušo cīņā:

Ķermeni manu ļauj apglabāt smiltīs. Es zinu, pret mani

«05 Manējo īgnums ir liels; šo īgnumu vairi no manis;

Ļauj man vēl beidzot, lai kopā ar dēlu es dusētu kapā.»

Saka un zobenu kaklā, jau samaņu atguvis, pieņem,

Dzīvības elpu ar asiņu straumi uz ieročiem liedams.

## Vienpadsmitā grāmata

PIECĒLĀS Aurora tikmēr un atstāja bangaino jūru.

Tobrīd jau Enejs, kaut pienākums spieda dot atelpu biedriem

Kritušo apbedīšanai, kaut sēras tam satrauca prātu,

Nesa pēc uzvaras dieviem ar gaismu solītās veltes.

5 Milzīga ozola stumbru, tam apcirtis zarus visapkārt,

Novieto pakalnā viņš un apliek tam Ieročus spožos,

Kādreiz Mezēntija rotu, par godu tev trofejas nesdams,

Diženo Māvort, vēl zirgastru pušķus, ar asinīm trieptus,

Salauztos šķēpus un bruņas, kas caururbtas asmeņiem asiem

10 Divpadsmit vietās; pa kreisi tas varkalto vairogu pakar

Zobenu makstī, kas greznota krāšņi ar ziloņa kaulu.

Tad tik viņš vērsās pret līksmajiem biedriem — jau tobrīd ap viņu

Pulcējās trojiešu vadoņu saime —, tā valodu sākdams:

«Veikts ir, ai, draugi, vislielākais darbs! Par turpmāko karā

15 Nav vairs mums šaubu! Šeit kārtas ir lepnīgā vadoņa pirmās

Atņemtās bruņas! Lūk, Mezentijs pats, ko veidoju rokām!

Ceļš jau līdz valdniekam tagad ir vaļā un latīņu mūriem!

Gatavi esiet, uz cīņu ar prieku un cerību ejiet!

Bet, kad jūs debesu dievi sauks karogus virzīt uz priekšu,

20 Jaunatni izvest no nometnes cīņā, lai šķēršļi jums pēkšņi

Neaizgul ceļu un balles jums neiedveš kūtrumu sirdī!

Atdosim zemei vispirms vēl kareivjus neapbedītos,

Viņiem tas vienīgais gods ir tumšajās pazemes mītnēs!

Ejiet,» viņš teica, «un krietnajām sirdīm, kas asinīm savām

25 Deva mums dzimteni šo, nu parādiet pēdējo godu,

Nesot tām balvas! Vispirms lai uz Eiandra pilsētu skumjo

Pallantu vedam, jo viņu ar jaunekļa dedzību sirdī

Laupīja nebalta diena un iegrūda pāragri kapā!»

Teica tā raudādams viņš un virzīja soļus pret telti

30 Tur, kur jau stingušās Pallanta miesas, uz nestuvēm liktas,

Sargāja sirmgalvis Akoits — Pārrāsijas Eiandram kādreiz

Bija viņš ieroču nesējs, bet tagad gan skumjākā dienā

Vadīja audzēkni mīļo, par pavadoni tam piešķirts.

Stāvēja kalpi visapkārt un trojiešu jaunatne visa,

35 Trojiešu sievas, kā radušas sērās, ar vaļējiem matiem.

Tikko kā ienāca Enejs pa priekšnama augstajām durvīm,

Vaimanas skaļas tās sacēla tūdaļ līdz debesu zvaigznēm,

Sizdamas krūtis, un nopūtās skumjās pils skanēja baigi.

Ieraugot aizvērtās acis un bālgano jaunekļa seju

40 Pagalvī augstā, un vaļēju brūci tā maigajās krūtīs,

Ausonu asmeņu šķeltu, viņš sacīj a, asaras liedams:

«Vai gan patiesi, ai, nabaga zēn, man uzsmaidot laipni,

Fortūna nīdusi tevi, ka likteņa nolemto valsti

Nevari skatīt, ka nepārnāc mājās ar uzvaras lauriem?

45 Nebija solījums mans par tevi tāds sirmajam tēvam

Eiandram tobrīd, kad šķīros no viņa, kad sūtīja mani

Augstāko varu sev gūt; ar bažām viņš brīdināt steidzās,

Pretnieki būšot tur sīvi un cīņas ar rūdītu cilti.

Arī vēl tagad varbūt viņš, lolodams cerības veltas,

so Svinīgus upurus nes un ziedokļus dāvanām pilda;

Kritušo jaunekli tagad, kas debesu dieviem neko vairs

Parādā nav, mēs pavadām skumji ar veltīgu godu.

Nabaga Eiandr, tik stingušu līķi tu skatīsi dēlā!

Tāda mums atgriešanās, tāds cerētais uzvaras gājiens!

-55 Tāds ir mans solījums bijis! Tu nespēsi saskatīt, Eiandr,

Negoda brūces tā miesā! Nav jāalkst tev drausmīgas nāves —

Nav viņš ar negodu glābies! Vai, vai man! Jo spēcīgu balstu,

Ausona zeme un, Jūl, tu zaudēji līdzi ar viņu!»

Saka tā raudādams viņš un nabaga Pallanta līķi

'60 Iznest liek ārā. Viņš arī vēl tūkstoti izlases vīru

Sūta no savējiem līdzi tam parādīt pēdējo godu,

Asaras birdināt kopā ar tēvu — mazs iepriecinājums

Dziļās sērās ikvienam, bet vajadzīgs nabaga tēvam.

Savijot ķirškoka rīkstes un lokanos ozola zarus,

■65 Pārējie visi ar steigu tam gatavo nestāvās mīkstas,

Izcilu mirstamo gultu, to klājot ar lapotnes segu.

Augstu šeit jaunekli paceļ un gulda uz zaļajām cisām:

Tā arī tīkamā puķe, ko plūkusi jaunavas roka,

Smaržīgās lefkojas zieds vai hiacints, nokāris galvu,

70 Saglabā daiļumu savu un ārējo skatu, kaut arī

Māmuļa zeme to nebaro vairs un nedod tam spēku.

Iznesa Enejs pēc tam vēl divas jo brīnišķas segas,

Mirdzošas zeltā un purpurā tumšā; ar cītību lielu

Sīdonas Dīdona pati tās kādreiz ar prasmīgām rokām

75 Izauda viņam un izvilka cauri tām smalkvērptu zeltu.

Vienu no tām viņš jauneklim sedz, ar skumušu prātu

Parādot godu, ar otru klāj matus, kas liesmos drīz spoži,

Trofeju priekšmetus arī, kas iegūti laurentu cīņās,

Kaudzē liek kraut un svinīgā rindā tos līdzi nest visus,

80 Beidzot vēl zirgus un šautras, ko naidniekam atņēmis Pallants.

Saistīja rokas vēl arī aiz muguras gūstekņiem, lemtiem

Pazemes ēnām — uz sārta to asins drīz apslacīs liesmas.

Naidnieku ieročus nest uz apcirstiem ozolu stumbriem

Vadoņiem lika un rakstīt tur satriekto pretnieku vārdus.

85 Nabaga Akoits, jau vecuma liekts, iet gājienam līdzi,

Dauzīdams krūtis ar dūri un plosīdams vaigus ar nagiem,

Pīšļos krīt skumušu sirdi, pie zemes garšļauku ļimdams.

Pallanta divriči virzās, ar rutulu asinīm triepti;

Tālāk aiz sirmgalvja karazirgs Aitons bez falerām spožām

30 Raudādams seko, un asaru lāses tek viņam gar vaigiem.

Ķiveri spožo un šķēpu nes citi, jo pārējo ņēmis

Uzvaru guvušais Tums. Tad teikri iet ierindā skumji,

Tirrēni seko it visi un arkādi apgrieztiem šķēpiem.

Bet, kad jau pavadītāji šeit pagāja krietni uz priekšu,

"95 Apstājās Enejs un, nopūties smagi, tā valodu sāka:

«Atkal pie asarām citur sauc mani no šejienes kara

Liktenis baismais. Uz mūžu nu sveiks tu, raženo Pallant!

Pēdējās ardievas tevi» Vairs nebildis vārda, viņš tobrīd

Virzīja atpakaļ soļus pret nometnes mūriem un vaļņiem,

īoo Ieradās tūdaļ pēc tam no latīņu pilsētas sūtņi,

Nesdami priekšā sev olīvas zarus un lūgdami žēlot,

Kritušos atpakaļ dot, kas, nogāzti cīņā ar dzelzi,

Gulēja laukos visapkārt, un atļaut tiem nokļūt zem zemes,

Nevērst vairs dusmas pret sakautiem laukā, kam laupīta gaisma,

105 Saudzēt tos, kas kādreiz ir saukti par viesiem un radiem.

Piekāpjas raženais Enejs un lūdzējus neraida projām,

Uzklausa labprāt to balsis un piebilst vēl viņiem šos vārdus:

«Kāda nekrietna liksta jūs Ievilka, latīņu vīri,

Bīstamā karā un vairīties spieda no draudzības saitēm?

110 Esat jūs nākuši šurp, lai kritušiem Māvorta cīņā

Izlūgtos mieru no manis. To dāvātu dzīvajiem arī.

Nebūtu nācis, ja liktenis man šo vietu un valsti

Nebūtu lēmis. Es nevēlos karot ar tautu: ir valdnieks

Norunu lauzis un pieņēmis Turnu par aizstāvi savu.

115 Būtu daudz pareizāk bijis šai laukā ļimt Turnam pret mani.

Bet, ja viņš karu grib izšķirt ar spēku, ja tīko vēl tomēr

Teikrus no šejienes padzīt, tad cīņa tam jāsāk ar mani;

Dzīvos tik tas, kam dzīvību dievs vai roka var gādāt!

Tagad nu ejiet un sakuriet sārtu šiem nelaimes māktiem!»

120 Teica tā Enejs, bet viņi kā apmāti klusumā stinga;

Paverot skatu cits citā, tie klusējot stāvēja visi.

Beidzot šo vecākais Dranks, kas jaunajam Turnam palaikam

Pretinieks bija un naidīgs, tā sacīja, valodu sākdams:

«Dižu tu guvis sev slavu, vēl dižāki ieroči tavi,

125 Trojieti brašo! Kā pacelt man tevi līdz debesīm slavā?

Ko man nu apbrīnot vairāk? Vai taisnīgumu vai drosmi?

Nesīsim visi mēs atbildi šo ar priecīgu prātu

Pilsētai savai, jo cieši ar Latīņu vienosim tevi,

Ja mums to liktenis ļaus. Lai Turns tad kur citur gūst draugusl

130 Pat vēl tev palīgā nāksim celt likteņa nolemtos mūrus,

Akmeņu bluķus uz pleciem mēs gatavi piegādāt Trojai.»

Teica tā Dranks, un visi kā viens tam piekrita skaļi.

Nolika divpadsmit dienas, un, vērojot pamiera laiku,

Teikri un latīņi kopā pa gravām un kalniem bez bailēm

135 Klīda kur kurais. Drīz oši zem divcirvja, abējup asa,

Saļimst ar troksni; gāž priedes, līdz debesīm slējušas galvas;

Nerimstas ozolus cirst un smaržīgos ciedrus ar ķīļiem

Gabalos skaldīt, ar čīkstošiem ratiem vest nogāztus ošus.

Piepeši paceļas Fāma, lai atnestu drausmīgo vēsti,

140 Piepilda Eiandra sirdi, tā namu un mūrus, no kuriem

Pallanta uzvaru slava nesen vēl pa Latiju plūda.

Arkādi metās pret vārtiem un, vērojot paražu seno,

Līķlāpas tvēra ar steidzīgu roku; cejš laistījās spoži,

Mirgojot uguņu rindai, un atšķīra laukus visapkārt.

145 Gājienam pieslēdzas frīģi un, atskanot vaidiem, sit krūtis.

Tikko kā ierauga mātes, ka tuvojas mūriem šis gājiens,

Satrauc tās pilsētu skumjo visapkārt ar saucieniem skaļlem.

Nespēja vara nekāda šai brīdī vairs Eiandru valdīt;

Gājiena vidū viņš metās. Kad nestāvās nolika zemē,

150 TūdaJ viņš ļima pie līķa un vaidēdams asaras lēja;

Sāpes un ciešanas beidzot nu atvēra ceļu tā balsij:

«Vai tad tu, Pallant, man, tēvam, tā turēji solīto vārdu?

Būtu tu piesardzīgs bljlsl Kaut mazāk tu ticējis Marsam!

Labi es zināju to, cik liela ir nozīme jaunai

155 Ieroču slavai, cik tīkama bauda ir cīniņi pirmie.

Jauneklim rūgta šī mācība bija, šī pārbaude pirmā

Karā ar kaimiņu ļaudīm! Nav bijušas tīkamas dieviem

Solītās veltes un lūgšanas manas! Tu, svētīgā sieva,

Laimīga mirusi esi, jo dzīvai nav jāredz šīs bēdas!

160 Likteni savu nu pārspējis esmu, viens palicis pāri

Ilgāk par dēlu. Kaut trojiešiem līdzi es sekojis būtu,

Ļimis zem rutulu šķēpiem un atdevis dvēseli savu!

Mani šis gājiens tad vadītu mājā, ne Pallanta līķi!

Nepeļu, teikri, ne jūs, ne sirsnīgi sadotās rokas,

165 Draudzības līgumu līgstot! Sen bija šis liktenis rūgtais

Sirmajam vecumam lemts. Kaut dēls mans ir pāragri kritis,

Tomēr es sajūtu prieku, ka, nogāzdams tūkstošiem volsku,

Saļimis zemē un pavēris ceļu uz Latiju teikriem.

Pallant, ar lielāku godu es nespētu pavadīt tevi

170 Kā šeit raženais Enejs, kā varenie frīģi, kā dižais

Tirrēnu karaspēks viss un tlrrēnu vadoņi cildie!

Tagad to trofejas nes, ko nāvē tu raidījis esi.

Arī tu, Turn, kā milzīga kārts patlaban te būtu

Ieročos savos, ja gados un spēkā tev būtu viņš līdzīgs!

175 Kāpēc es, nekrietnais, teikrus vēl atturu tagad no cīņas?

Ejiet! Šo paturiet prata, ta ziņojiet vadonim savam:

Tā kā man kritis ir Pallants, es velku šo ienīsto dzīvi,

_ «

Ticēdams rokai tik tavai; tu tēvam un dēlam nu Turnu

Parādā esi, kā redzi. Šeit vienīgi atliek vēl vieta

īso Tikumam tavam un drosmei. Man nemeklēt prieka vairs dzīvē!

Netīk man tas! Tik pazemē dēlam to paziņot vēlos!»

Aurora atkal pa tam jau izveda augšup no jūras

Mirstīgiem vēlīgo gaismu, tiem nesdama pūles un darbus;

Tobrīd jau varonis Enejs un vadonis Tarhons pie krasta

185 Sakrāva vairākus sārtus. Pēc paražas senās šurp visi

Atnesa savējo līķus; tad pielika uguni sārtiem;

Debesis augstās visapkārt drīz aizsedza tumsa kā naktī.

Apjozti ieročiem spožiem, tie trīsreiz ap kūpošiem sārtiem

Mudīgi soļoja apkārt, vēl trīsreiz šos miroņu sārtus

190 Apjāja viņi ar zirgiem un sacēla vaimanas skaļas.

Asaras slaka nu zemi, mirkst asarās ieroči arī;

Kareivju vaidi un trompešu skaņas līdz debesīm ceļas.

Daži jau trofejas savas, kas gūtas no latiņiem cīņā,

Ugunī met, gan ķiveres spožās, gan zobenus krāšņos,

195 Iemauktus arī un steidzīgos ratus, vēl zināmas balvas,

Kritušo vairogus, šķēpus, kas nebija nesuši laimi.

Vairākus vēršus pēc tam tie ziedoja Nāvei visapkārt;

Sarainās cūkas un aitas, kas laupītas tuvējos laukos,

Nokauj pie sārta un ugunī met. Tad piekrastē visi

200 Novēro degošos biedrus un pelnus, kas paliek pēc sārta,

Uzglabā urnās un atrauties nespēj, līdz kamēr nakts mitrā

Apkārt griež debesis plašās, kas greznotas mirdzošām zvaigznēm.

Nabaga latiņi arī jau rūpējas pretējā pusē,

Sakraujot vairākus sārtus. Tie kritušo kareivju līķus

205 Aprok pa daļai tik zemē, pa daļai uz tuvējiem ciemiem

Aizved sev tūdaļ tos līdz vai sūta uz pilsētu dzimto.

Pārējos, sakrautus milzīgās kaudzēs, bez skaita un goda

Dedzina viņi uz aizkurtiem sārtiem, un cits pakaļ citam

Uzliesmo ugunīs spožās it visur šai apkārtnē lauki.

210 Trešoreiz aizdzina diena no debesīm ledaino ēnu;

Skumušu sirdi tie atraka pelnus no dzisušiem sārtiem,

Savāca kaulus un remdeno zemi tiem uzbēra virsū.

Pilsētas mītnēs it visur un bagātā Latīna namā

Neparasts vaimanu troksnis — te zaudējums jūtams vissmagāk.

215 Māmuļas, līgavas, bēdām nu lemtās, un mīļoto māsu

Skumstošās sirdis, pat bērni, kam vecāki krituši cīņās,

Lādēt sāk nekrietno karu un precību kārīgo Turnu.

Pieprasa šās, lai iziet viņš pats uz cīņu ar dzelzi,

Ja jau grib lielāko godu un valdīt pār itāļu zemi.

220 Dedzīgais Dranks vēl īgnumu vairo; viņš apgalvo: tikai

Aicinot Turnu uz cīņu un pieprasot vienīgi viņu.

Vairākas balsis pa tam jau paceļas tūdaļ visapkārt

Turnam par labu, bet valdnieces vārds to pavēnī sargā;

Palīdz tam varoņa slava, kas izcilām trofejām gūta.

225 Kamēr šeit norisa cīņas un satraukums valdīja visur,

Atnāca atpakaļ sūtņi no dižās Dičmēda mītnes,

Nesdami bēdīgu vēsti: par spīti visllelākām pūlēm,

Neesot panākts nekas; ne zeltam, ne lūgšanām, balvām

Ietekmes neesot bijis; nu vajagot latiņiem citus

230 Ieročus meklēt vai mieru no trojiešu valdnieka prasīt.

Valdniekam Latīnam spēki sāk pagurt aiz milzīgām bēdām.

Bija nu redzams jau skaidri, ka Eneju liktenis vada;

Rāda to dievību dusmas un kapkopas svaigās priekš acīm.

Tāpēc uz apspriedi augsto viņš padoma devējus savus

235 Aicina, pavēli devis, un pulcina augstajās mītnēs.

Sanāca viņi un plūda uz pili pa pilnajām ielām.

Vecākais gados par visiem, starp scepteru nesējiem pirmais,

Apspriedes vidū sēž tronī pats Latīns ar skatienu drūmu.

Pavēl viņš sūtņiem, kas nākuši mājās no aitolu mītnes,

240 Paziņot atnestās vēstis un pieprasa stāstīt pēc kārtas

Visu, kā īsteni bijis. Tad iestājas pēkšņi dziļš klusums.

Valdnieka pavēlei klausot, tā valodu iesāka Venuls:

«Redzējām, vīri, Di6mēdu pašu un arģiešu mītnes.

Iedami tālāku ceļu un pārspējot šķēršļus it visus,

245 Skārām tā varoņa roku, kas sagrāva Priama valsti.

Uzvaru guvis, Argiripu ceļ viņš pie Gargāna grēdas

Jāpigu laukos un dāvā tai dzimtenes pilsētas vārdu.

Bet, kad mēs iegājām namā un dota bij iespēja runāt,

Pasniedzām balvas, tad teicām, kas esam, no kurienes nākam,.

250 Kas mums ir pieteicis karu, kas spiedis mūs doties uz Arpiem.

Dzirdējis mūs, viņš sāka tā runāt ar mierīgu prātu:

'Laimīgās itāļu tautas, kur senatnē valdīja Saturns,

Slavenās ausonu ciltis, kāds liktenis traucē patlaban

Mierīgo dzīvi, dod padomu akli pie ieročiem ķerties?

255 Visiem, kas postījām kādreiz ar zobenu īlijas laukus

(Eju tam garām, ko cietuši mēs pie augstajiem mūriem,

Simoents arī tik daudzus sedz dzelmē), pa pasauli plašo

Bija daudz moku, līdz izcietām sodu par nekrietniem darbiem;

Priams pat justu mums līdz! To Minervas saceltā vētra

260 Liecina, Eibojas klintis un Kafērejs, atriebes nesējs.

Vētra pēc kara mūs kliedēja visus pa dažādiem krastiem;

Menelājs, Atreja dēls, pie tālajiem Proteja stabiem

Svešumā dzīvo, bet Ullkss redz kiklopus baigos pie Etnas.

Vai lai vēl minu šeit Nēoptolēmu un īdomeneja

265 Penātus gāztos vai lokrus, kas apmetās Lībijas krastos?

Mikēnu pavēlnieks arī, pats ahaju vadonis dižais,

Nekrietnai sievai par upuri krita, kad pārkāpa slieksni:

Gaidīja pavedējs ļaunais šeit Āzijas uzvarētāju.

Neļāva dievi man arī vairs atgriezties dzimtenes krastos,

270 Redzēt sirds mīļoto sievu un krāšņās Kalidonas laukus.

Arī vēl tagad it visur man rēgi jo drausmīgi seko;

Pazuda biedri man visi un aizlaidās spārnos pa gaisu;

Pārvērsti putnos, tie lido gar upēm — cik šausmīgas mokas

Jācieš šiem biedriem! —, un piekrastes klintīs to vaidi skan žēli.

275 Bet jau man jābaidās bija no visām šīm šausmīgām likstām

Tobrīd, kad, bezprātis lielais, ar dzelzi pret debesu miesu

Izgāju cīņā un Venēras roku ar asmeni skāru.

Nē gan, vairs nesauciet mani jūs atkal uz līdzīgām cīņāml

Negribu karot ar teikriem pēc tam, kad sagrauti drupās

280 Pergamas mūri; nav prieka man pieminēt sendienu likstas.

Visas šīs balvas, ko nesat jūs man no dzimtenes krastiem,

Enejam dodiet! Es stāvēju viņam ar ieročiem pretī,

Divkaujā devos pret viņu. No pieredzes zinu, jel ticiet,

Strauji viņš metas ar vairogu celtu, vēl šķēpmetis straujāks.

285 Bet, ja bez tam vēl Idkalna zeme tiem devusi būtu

Divus šim līdzīgus vīrus, uz īnaha pilsētām troji

Nākuši būtu un Grieķija skumtu par likteņu maiņu.

Tam, ka mums jāsēž bij ilgi pie īlijas stiprajiem mūriem,

Vainīgs ir Hektors un Enejs, kas grājiešu sekmes ar spēku

290 Izlīdzināja; tā Ievilkās cīņa līdz desmitam gadam.

Abi tie līdzīgi drosmē, ar ieročiem izcili abi;

Bijībā Enejs bij pārāks. Jūs draudzīgi sadodiet rokas,

Ja vēl to varat. Tam vairieties stāties ar ieročiem pretī!'

Tagad tu, raženo valdniek, D16mēda atbildi dzirdi,

295 Dzirdi vēl arī D16mēda domas par svarīgo karu.»

Tikko kā pabeidza sūtņi, no satraukto ausonu lūpām

Atšalca nemiera skaņas: tā arī, kad spēcīgu straumi

Klintaine aizgulst, sāk ieslēgtā dzelmē drīz satraukums celties;

Nerlmus brāžoties straumei, ar šalkoņu piekraste pildās.

300 Bet, kad jau aprima prāti un apklusa drebošās lūpas,

Piesaucis dievus vispirms, no izcilā troņa sāk valdnieks:

«Latiņi, svarīgo lietu es gribēju izlemt jau agrāk,

Būtu tas bijis daudz labāk; nav vietas tik kļūmīgā brīdī

Senāta sēdēm, kad ienaidnieks glūn pie pilsētas vārtiem.

305 Pilsoņi, grūtu karu pret spēcīgiem vīriem un tautu,

Dievību sargātu, vadām; vissīvākās cīņās un karos

Nepagurst tie un, sakauti laukā, vēl nepamet dzelzi.

Neceriet velti, ja cerējāt kādreiz uz altolu šķēpul

Paši tik sev mēs cerība esam! Tā niecīga taču,

310 Redzat jūs skaidri. Valsts drošības lietās ir apjukums radies,

Zināms tas skaidri ikkatram un taustāms ikkatram ar rokām.

Negribu vainot nevienu. Cik spējāt ar vīrišķu drosmi,

Darījāt jūs; valsts spēki jau visi ir stājušies cīņā.

Kādas patlaban man domas ir modušās šaubīgā prātā,

315 Paskaidrot gribu to nedaudzos vārdos — tik uzmaniet labi:

Ir man kāds lauks, kas atrodas tuvu pie tuskiešu upes,

Tālu tas stiepjas uz rietumu pusi līdz sikanu zemei;

Rutuli tur un aurunki sēj, ar lemesi savu

Apstrādā klinšaino zemi un augstienes ganībām lieto.

320 Visu šā novada daļu un kalnaino joslu ar priedēm

Atdosim teikriem par draudzības balvu; pēc tam mēs ar viņiem

Taisnīgus līgumus līgsim un uzņemsim valstī par biedriem.

Lai tie tur dzīvo, ja sirds to tiem vēlas, un ceļ sev tur mūrus!

Bet, ja nu tomēr tie tiecas uz robežām citām un citu ,

325 Tautu sev vēlas, tad viegli var arī šo zemi tie atstāt;

Uzcelsim divdesmit kuģus no itāļu ozola viņiem

Vai pat vēl vairāk, ja spēj tie tos pildīt; jau tuvu pie ūdens

Savesti baļķi; lai skaitu un samēru ceļamiem kuģiem

Noteic tie paši; tiem dosim gan varu, gan rokas, gan virves.

330 Arī bez tam, lai paustu šo vēsti un draudzību līgtu,

Simtu vislabāko vīru no vecākām latīņu dzimtām

Domāju sūtīt, lai, iedami turp ar olīvas zariem,

Dāvanas nestu, daudz talantu zelta un ziloņa kaulu,

Apmetni, ķēniņa krēslu, šīs valdnieka godzīmes visas.

335 Ņemiet valsts labumu vērā un palīdziet apstākļos grūtos!»

Tad tas pats naidīgais Dranks, kas slepeni apskauda Turna

Augošo slavu, kam skaudība nedeva mieru ne mirkli —

Bija viņš bagāts un izveicīgs runā, ar vēsāku roku,

Stājoties cīņā, bet ietekme liela tam sapulcēs bija,

340 Meistars uz nemieriem kūdīt; tā māte, no augstākas kārtas,

Deva tam raksturu lepnu, tēvs nezināmas bij cilmes —,

Ceļas no vietas, sāk nozākāt Turnu un īgnumu vairo:

«Lietu, kas skaidra ikkatram un neprasa padoma mana,

Tagad tu iztirzā, valdniek! Kas vajadzīgs laimīgai tautai,

345 Visi mēs sajūtam sirdī, bet baidāmies atklāti sacīt.

Brīvi lai izteic šeit spriedumu savu un izmet no krūtīm

Lepnumu tas, kā rīcība kļūmā un spītīgais raksturs —

Taču to teikšu, kaut draudētu viņš man ar šķēpu vai nāvi —

Liels iet bojā daudz varoņiem dižiem; nu pilsētu savu

350 Redzam mēs sērās tai laikā, kad trojus viņš nometnē ielenc,

Uzticas bēgšanai gļēvi un debesis ieročiem baida.

Vienu pie visām tām balvām, ko liki tik bagāti sūtīt

Dardanu vīriem, vēl piedevām pieliec, al, raženo valdniek,

Vienu tik balvu: neviens lai vairs nepiespiež tevi ar varu

355 Neatdot meitu, tēv, svešzemju znotam un cienīgām kāzām,

Nesalīgt mieru patlaban ar mūžīga līguma saitēm!

Bet, ja patlaban vēl bailes no Turna mums bango tā prātus,

Liksim tam solīties svēti un lūgsim, lai būtu tas žēlīgs:

Lai viņš piekāpjas — tēvam un dzimtenei tiesības atdod.

360 Kāpēc tu iegrūd tik bieži šos nelaimes vajātos vīrus

Dzīvības briesmās, al, Latijas likstu un neveiksmju cēlēj?

Karā jau glābiņa nav. No tevis, Turn, vēlamies visi

Vienīgi mieru un līdzi tam ķīlu, kas galvo par mierul

Pirmais es šeit — tu uzskati mani par naidnieku savu,

365 Tiešām tāds esmu — ar lūgumu nāku. Jel savējos žēlo,

Spītību atmet, ej, uzvarēts esil Mēs, sakautie, līķus

Skatījām veselām kaudzēm un pamestus ciemus visapkārt.

Bet, ja nu slava sauc tevi, ja arī tu sajūti krūtīs

Varenu spēku, ja Latīna valsti sirds vēlētos pūrā,

370 Paļaujies droši uz sevi, ar krūti pret naidnieku stājiesl

Tātad, lai valdnieka meitu mēs iegūtu Turnam par sievu,

Visiem mums, vienkāršiem ļaudīm, bez kapa un neapraudātiem,

Jāsaļimst laukosl Ja tomēr kaut cik vēl palicis tevī

Spēka un sentēvu drosmes, tad droši tam paveries pretī,

375 Kas tevi sauc!»

Iedegās īgnumā lielā sirds Turnam pēc valodas šādas;

Nopūties smagi, viņš dvesa no krūtīm tam pretī šos vārdus:

«Taisnība, Drank, tev vārdi bez gala plūst līdzīgi straumei

Tobrīd, kad jāstājas karā ar darbiem; uz senāta sēdēm

380 Atsteidzies pirmais. Bet nevajag pildīt šo kūriju vārdiem,

Kas tev tik pārdroši skaļi, kad pilsētas mūri un vaļņi

Tevi no naidnieka šķir, kad asinīm nepārplūst grāvji.

Ārdies ar dalļrunu savu, tā paradis esi, un mani

Gļēvumā apvaino, Drank, kad teikrus ar spēcīgu roku

385 Kaudzēm tu nogāzis pīšļos, kad uzvaras trofejām visur

Laukus tu izgreznot vari! Ko spējam ar vīrišķu drosmi,

Tagad mēs pārbaudīt varam; un, protams, mums nenāksies ilgi

Naidniekus meklēt! Tie stājas patlaban it visur ap mūriem.

Iesim uz cīņu! Ko kavējies vēl? Jeb tomēr tev Māvorts

390 Atrodas tikai uz šaudīgās mēles un steidzīgās kājās

Būs vēl joprojām?

Uzvarēts es! Kas varēs gan sacīt, ka uzvarēts esmu,

Nelieti lielo, jo zinās ikviens, ka trojiešu asins

Pludoja Tlbrā, ka Eiandra cilti ar pašu tās celmu

395 Nogāzu pīšļos un arkādu vīriem es laupīju bruņas?

Bitijs un milzīgais Pandars jau mērījās spēkiem ar mani,

Tūkstošiem citu pat vienā tik dienā es ietriecu Orkā,

Ieslēgts starp mūriem, no savējiem atšķirts ar naidnieku valni.

Karā jau glābiņa nav? Šo dziesmu tu, bezprāti, dziedi

400 Dardanu galvam un labumam savaml Jel turpini tālāk

Briesmīgi baidīt it visus un slavināt vārdiem tās tautas

Spēkus, kas satriekta divreiz, bet Latīna ieročus nievāti

Tagad pret frīģiešu šķēpiem dreb dižākie mlrmldonieši,

Tagad dreb Tīdeja dēls un Lārisas Ahillejs arī,

405 Aufīda atpakaļ tek un vairās no Adrijas viļņiem.

Pat jau ar piezīmēm manām šis rūdītais viltību meistars

Apdraudēts jūtas un īgnumu vairo ar sūdzībām savām.

Dvēseli tādu šī roka nekad — jel nedrebi velti! —

Nelaupīs tev! Lai mīt tā pie tevis, lai paliek šais krūtīs!

4io Atgriežos, tēv, es pie tevis un svarīgiem lēmumiem tavieml

Ja jau tu netici vairs, ka sekmes ar ieročiem gūsim,

Ja mēs tik atstāti esam, ja, vienreiz tik atvelkot rindas,

Galīgai nīcībai lemti un negriežas atpakaļ laime,

Lūgsim no naidnieka mieru un bailīgi izstiepsim rokasl

415 Kaut mums mazliet kas palicis būtu no senākās drosmesl

Tādu es uzskatīt drīkstu par laimīgu sadzīves kļūmēs,

Arī par pārāku drosmē, kas, negribot piedzīvot kaunu,

Saļimis mirdams un vienreiz par visām ir iegrauzies pīšļos!

Bet, ja mums pieder vēl vara, ja neskarti jaunatnes spēki

420 Un ja mums itāļu tautas un pilsētas palīgā stājas,

Ja arī trojiešu slava ir mazgāta asiņu straumēs —

Liesmoja arī tiem līķi un plosījās pāri par visiem

Vienāda vētra—, tad kāpēc ar kaunu jau sākumā pašā

Pagurst mums spēki, tad kāpēc pirms taures mūs drebuļi krata?

425 Bieži vien laika zobs pats un dzīves ritošās galtas

Daudz ko mums vērsa par labu. Kam šodien nav vēlīga laime,

Rītdien tā mainās un stiprina atkal jau drošībā viņu.

Nenāks uz cīņu ar palīgu pulkiem ne Aitols, ne Arpi,

Tomēr nāks Mesāps, nāks Tolumnijs arī, nāks vairāku tautu

430 Palīgā sūtītie vīri, un pavadīs varena slava

Latijas zemē un laurentu laukos šos izlases vīrus.

Arī vēl Kamilla nāks no slavenās volskiešu tautas,

Vezdama jātnieku pulkus un kājniekus varkaltās bruņās.

Bet, ja nu mani tik vienu uz cīniņu aicina teikri

435 Un ja tā tīk, ja kavēklis esmu es kopīgai lietai,

Šeit tad ir rokas, ko Uzvaras dieve nav nīdusi mūžam;

Tāpēc es darīšu visu, lai cerības nebūtu veltas.

Droši pret naidnieku iešu, kaut būtu viņš Ahillejs dižais

Un kaut viņš ietērpies bruņās, ko kalušas Vulkāna rokas.

440 Draugi, jums taču it visiem un Latīnam, līgavas tēvam,

Dzīvi ir atdevis Tums, kas drosmē nav mazāks par senčieml

Vienīgi Enejs uz cīņu sauc mani! Es tieši to lūdzu,

Lai jel viņš sauc! Tas nebūs gan Dranks, kas dievību dusmas

Izpirks ar nāvi vai atņems man vīrišķo drosmi un slavu!»

445 Apspriedās viņi tā dedzīgiem vārdiem par stāvokli kļūmo.

Enejs pa tam jau virzījās tālāk un rīkojās cīņai.

Pēkšņi uz valdnieka pili, lūk, elsdams un pūzdams kāds satraukts

Vēstnesis steidzas un pilsētu visu ar šaušalām pilda:

Teikri ar ieročiem rokā un rindās no Tibrīdas upes

450 Nākot it visur pa laukiem un tirrēnu pulki tiem līdzi.

Apjuka latīņi tūdaļ, un satraukums pildīja sirdis;

Pamodās nemiers un īgnums, ar spēcīgu dzinekli radīts.

Šķēpu ar steigu tver roka, brēc ieroču jaunatne straujā,

Sačukstas skumušie tēvi ar asarām acīs, it visur

455 Troksnis līdz debesīm ceļas, jo ļaudis ir dažādās domās:

Dažreiz tā gājputnu bari, kad nosēstas biezoknī dziļi,

Nerimstas gavilēt skaļi vai Padūsas zivīgos krastos

Gulbju bars ceļoties ķērc un staignājus gavilēm pilda.

Aptvēris pareizo mirkli, Turns sauca: «Nu tūdaļ pie lietas!

460 Pilsoņi, sapulces sauciet un mieru tik slaviniet sēžot!

Viņi lai šurp ar ieročiem nāk!» Vairs nebildis tālāk,

Piecēlās pēkšņi un iznāca ātri no valdnieka nama.

«Volus, dod pavēli volskiem pie ieročiem ierindā stāties!

Ved arī rutulus cīņā!» viņš teica. «Bet jātniekus bruņās,

465 Mesāp un Kora ar brāli, jūs izvērsiet plaši pa laukiem!

Citi lai ceļus uz pilsētu sargā, lai citi kāpj torņos!

Pārējie visi ar ieročiem rokā man sekos, kur likšu!»

Tūdaļ pēc tam ar steigu tie dodas uz pilsētas mūriem.

Arī pats sirmgalvis Latīns, par nejaušo pārvērsmi pārsteigts,

470 Atstāja sapulci pēkšņi un atlika nodomus krietnos.

Daudzkārt viņš pārmeta sev, ka Eneju, Anhīsa dēlu,

Labprāt nav pilsētā saucis un pieņēmis viņu par znotu.

Citi rok grāvjus pie vārtiem, šurp baļķus un akmeņus citi

Pajūgos ved, un sīvajai cīņai dod drausmīgo zīmi

475 Trompete skaļā; jau stājas raibs pūlis ap pilsētas mūriem —

Sievas un bērni. Pie darba sauc visus šis kļūmīgais brīdis.

Valdniece arī uz templi un Pallādas cietoksni augsto

Pajūgā dodas. Tai matronas baros ar bijību seko,

Nesdamas dāvanas dievei, un, noliecot mīlīgo galvu,

480 Visu šo ciešanu vaina, Lavīnija, dodas tai blakus.

Mātes iet priekšā un piepilda templi ar vīraka dūmiem.

Viņas jau tūdaļ pie sliekšņa tā lūdzās ar drebošu balsi:

«Dieve, ar ieročiem stiprā, Trīt6nija, varenā cīņās!

Salauz ar spēcīgu roku šim frīģiešu nelietim šķēpu,

485 Nogāz tu viņu gar zemi un satriec pie augstajiem vārtiem!»

Apjoza cīņai pats drosmīgais Turns ar steigu sev jostu,

Uzvilka plecos sev rutulu bruņas, kas mirdzēja spoži,

Segtas ar varainām zvīņām, un aplika zeltu ap ceļiem;

Galva tik nesegta bija, bet zobenu joza pie sāniem.

430 Zeltā viņš mirdzēja viss, no cietokšņa traukdamies lejup;

Līksmo tas priekā un naidnieku redz jau satriektu pīšļos:

Tieši tā atpūties zirgs, kad pārrāvis saites pie siles,

Brīvībā traucas no staļļa un, ticis jau atklātos laukos,

Vai nu pie ķēvēm uz aploku steidzas un ganībām treknām,

495 Jeb vai uz zināmo strautu, kur paradis peldēties viļņos,

Drāžas un, pacēlis galvu uz augšu, vēl iezviedzas skaļi,

Straujuma pilns, un krēpes pland viņam gar kaklu un pleciem.

Tobrīd ar volskiešu pulkiem šim Kamilla Izjāja pretī;

Nolēca ķēniņa meita no zirga, to sveicot pie vārtiem;

500 Jātnieku kohorta visa, tai sekojot, atstāja zirgus,

Nokāpa veikli uz zemes no tiem; tad saka tā viņa:

«Ja jau ar tiesību, Turn, var paļauties drošais uz sevi,

Drīkstu tad solīt, ka došos uz cīņu pret Eneja vīriem,

Viena es iziešu tūdaļ šiem tirrēnu jātniekiem pretī.

505 Atļauj man pārbaudīt pirmai ar roku šā gājiena briesmas!

Stājies pie vaļņa tu pats un sargi ar kājniekiem mūrus!»

Pavēris skatu pret jaunavu dīvo, Turns bilda šos vārdus:

«Jaunava daiļā, tu itāļu greznums, kā Izteikt to vārdiem,

Kā tev to atmaksāt darbiem? Bet tagad, kad vairāk par visiem

510 Pierādi vīrišķu drosmi, mēs dalīsim kopīgi darbul

Nekrietnais Enejs, kā vēstis un izlūki atnesa ziņas,

Jātnieku nodaļas vieglas jau izsūtīt licis uz priekšu,

Lai tie šurp dodas pa lauku, bet pats viņš pa vientuļām aizām,

Pārspēdams šķautnainos kalnus, jau tuvojas pilsētas vārtiem.

515 Mežā, kur līkums ir takam, es Enejam rīkoju slazdus,

Nolikdams bruņotus vīrus pie aizas, kur pašķiras ceļi.

Iesākot atklātu cīņu, pret tirrēnu jātniekiem dodies!

Kopā ar tevi būs dedzīgais Mesāps un latīņu pulki,

Arī vēl Tīburta vīri. Tu uzņemies vadoņa lomu!»

520 Teica un līdzīgiem vārdiem vēl Mesāpu aicina cīņā,

Draudzīgos vadoņus arī un tūdaļ pret naidnieku metas.

Ielejas vidū ceļš pagriežas strauji; jo derīgs šis līkums

Slazdiem un ieroču viltum; tumšs Iapumežs, saaudzis kupli,

Uzmācas nogāzēm abām; tur kājceliņš tikko kā manāms

525 Ievijas šaurajā spraugā un ievada bīstamā ceļā.

Tieši virs lejas uz kalna, no kurienes vērot var visu,

Bija kāds līdzenums vientuļš un noderīgs slēptuvei drošai.

Vai nu pa labi, vai kreisi tu vari šeit mesties uz cīņu,

Vai pat, uz kalngala stājies, velt milzīgus akmeņus lejup;

530 Jaunekļa soļi pa zināmiem ceļiem uz turieni virzās;

Steigšus viņš ieņēma vietu un paslēpās bīstamā mežā.

Diāna augstajās mītnēs pret nimfu, pret mudīgo Opi,

Vienu no jaunavām svētām tās mīļāko draudzeņu barā,

Pavēra skatu pa tam un viņai ar skumušu sirdi

535 Teica: «Ai, jaunava, tagad iet Kamilla drausmīgā cīņā!

Ieročus tādus kā mums tā velti sev apjož ap pleciem.

Sevišķi mīļa man viņa; nav bijusi Diānai mīla

Jauna pret viņu, nav iededzies maigums tās sirdī it pēkšņi.

Metabs, no valsts aiz ienaida padzīts, par patvaļu lepno

540 Pilsoņu atstumts, kad šķīrās no Privernas, pilsētas senās,

Paņēma meiteni mazo, jau plosoties karam visapkārt,

Trimdnieka gaitās sev līdz un māmuļas Kasmillas vārdā,

Grozot pa daļai tik to, par Kamillu meiteni sauca.

Piespiedis bērnu pie krūts, pa vientuļām birzīm un kalniem

545 Klīda viņš tālu, kaut spārnotās šautras jau šņāca it visur,

Volskl kaut, ielencot ieročiem rokā, tam virzījās apkārt.

Tā nu šās bēgšanas laikā sāk Amasēns pacelties strauji,

Plūzdams pār krastiem; it spēcīgas straumes no mākoņiem gāžas.

Būtu viņš peldējis pāri, bet, mīlēdams meiteni mazo,

sso Kavējas vēl, jo baidās par nastu šo viņam tik dārgo.

Piepeši, apsvēris visu, šis pieņēma lēmumu šādu:

Turēja spēcīgā rokā viņš, karotājs, milzīgu šķēpu,

Zarainu, cietu, jo sīksta un kaltēta ozola koka.

Meiteni mazo pie tā, jau ietītu korķkoka mizā,

555 Manīgi, lika un piesēja veikli pie šķēpkāta vidus.

Pacēlis bērnu ar spēcīgu roku, viņš pielūdza dievi:

'Vēlīgā Lātonas meita, kas pārvaldi mežus un birzis,

Dod šo pats tēvs par kalponi tev! Tā ieroci tavu

Pirmoreiz lūgdamās tur, no naidnieka bēgot! Šo, dieve,

560 Pieņem, es lūdzu, un nedrošiem vējiem nu uzticu viņu!'

Teica tā viņš un, šūpodams šķēpu ar atvēztu roku,

Izmeta to, un iešalcās viļņi, un pāri pār straumi

Aizlaidās švirkstošā šķēpā šī nabaga Kamilla arī.

Metabs, kad kareivju bars Jau pienāca tuvāk pie viņa,

565 Ielēca upē un šķēpu ar meiteni, Trivijas balvu,

Izrāva ārā no velēnām zaļām ar uzvaras prieku.

Nebija pilsētas tādas, kas pajumti dotu tam mūros;

Protams, tik mežonīgs būdams, nevienam viņš nesniegtu roku;

Vientuļos kalnos pie ganiem tam ritēja tālākā dzīve.

570 Meiteni savu šeit krūmos un biezokņu midzeņos baigos

Baroja viņš ar mežzvēru pienu un pielika bērnu

Ķēvei pie pupiem vai ieslauca pienu tai maigajās lūpās.

Tikko kā meitene mazā jau kājās pacelties sāka,

Metamo šķēpu jo asu viņš ielika Kamillai rokās,

575 Stopu un šautras bez tam vēl pakāra maziņai plecos.

Sieviešu matsprādzes spožās un garā apmetņa vietā

Sedza to tīģera āda no galvas līdz papēžiem lejup.

Rotaļu šautras ar bērnišķo roku jau mētāja viņa;

Sagriežot spēcīgi lingu ap galvu ar savītu siksnu,

580 Spožbalto gulbi tā nogāza zemē vai Strīmonas dzērvi.

Velti to vairākas mātes pa tirrēnu pilsētām plašām

Vēlējās dēlam par sievu. Tai vienīgi Diāna tīkas,

Mūžīgi šautras tik prātā, jo cītīgi saglabāt cenšas

Jaunavas godu bez vainas. Kaut nebūtu aizrāvis viņu

585 Nekrietnais karš, kaut netrauktos viņa tik strauji pret teikriem,

Tagad tā būtu man mīla un viena no draudzenēm manāmi

Tagad tu, nimfa, jo liktenis rūgtais tai lēmis iet bojā,

Lejup no debesīm laidies un dodies uz latīņu zemi,

Kur jau patlaban rit drausmīga cīņa ar k)ūmīgām zīmēm!

590 Nem te šo stopu, velc atriebes šautru no bultmaka ārā!

Tieši ar šo es sodīšu katru, kas ķermeni svēto

Skartu ar dzelzi, kaut būtu tas trojs vai itālis arī.

Varones miesu ar visām tās bruņām es mākonī tukšā

Nesīšu projām uz kapu un guldīšu dzimtenes zemē!»

595 Teica tā dieve, bet Ope it viegli no debesīm lejup

Metās ar troksni, un viesulis tumšs tās ķermeni sedza.

Trojiešu rindas pa tam jau tuvojas pilsētas mūriem,

Etrusku vadoņi drošie un jātnieku nodaļas visas,

Stājušās kopā pēc skaita. Zviedz līdzenā laukā visapkārt

«00 Lēkdami skaņkāju zirgi un pretojas savilktiem grožiem,

Novirzot galvu pa labi un kreisi. Jau rēgojas smailes

Ielejā tālu, jau ieroči laukā sāk ugunīs liesmot.

Art jau Mesāps tiem pagadās pretī un latīņl straujie,

Kopā ar brāli trauc Kora, un ierodas laukā ar viņiem

«05 Jaunavas Kamillas pulki; tie, atvelkot atpakaļ rokas,

Izvirza šķēpus uz priekšu un vicina asmeņu smailes.

Nācēju soji dun dobji, kļūst kumeļu zviegšana skaļa;

Apstājas vieni un otri, kad bija tik tuvu, cik sniedzas

Metamie šķēpi; ar kliedzieniem pēkšņi nu metas uz priekšu,

6io Steidzinot dedzīgos zirgus; kā sniegpārslas metamie šķēpi

Lido no pretējām pusēm, un klājas pār debesīm ēna.

Raženais Akontejs tūdaļ ar Tirrēnu, izstiepjot šķēpus,

Sastopas tuvcīņā sīvā, un gāžas ar milzīgu troksni

Aulekšos vadītie zirgi, jo abi tie saduras kopā,

615 Sasitot krūti pret krūti; tad Akontejs, nogāzies pēkšņi,

Itin kā zibens vai akmens, ko metamā Ierīce raida,

Aizveļas tālu uz priekšu un dzīvību izkliedē vējos.

Tūdaļ sāk grīļoties rindas, jo latīņi, muguras griežot,

Pamet jau vairogus laukā un aizvirza zirgus pret mūriem.

620 Trojl tos vajā pa lauku, un Asila nodaļu vada.

Tuvojas viņi nu pilsētas vārtiem, bet latiņi atkal,

Iekliedzas skaļi un zirgiem griež atpakaļ lokanos kaklus.

Palaižot pavadas brīvi, nu trojl sāk atpakaļ doties.

Dažreiz tā jūra, kad banga pēc bangas sāk velties uz priekšu,

625 Brāžas ar sparu pret krastu un viļņus met pāri pār klintīm,

Sedzot tās baltajām putām un apslakot piekrastes smiltis,

Beidzot bēg atpakaļ strauji un līdzi uz dzīli rauj oļus,

Kaudzēm tur saveltus malā, līdz krītoties krastmalu atstāj.

Rutulus aizdzina tuski jau divreiz līdz pilsētas mūriem;

630 Atsisti divreiz, tie muguru sedz un atpakaļ skatās.

Tomēr pēc tam, kad trešoreiz cīņā bij iepīti visi,

Sajuka rinda ar rindu, vīrs iesāka cīņu pret vīru.

Mirstošo vaidus dzird apkārt it visur, slīkst asiņu straumēs

Ieroči, kritušo līķi, un blakus ar kritušiem vīriem

635 Aizveļas pusdzīvie zirgi; nu sākas vissīvākā cīņa.

Orsilohs Remula zirgam, jo sastapties bijās ar pašu,

Ietrieca metamo šķēpu un atstāja deniņos dzelzi.

Asmens dūriena tverts, zirgs piepeši saslienas stāvu

Drausmīgās sāpēs, ceļ krūtis uz augšu un tirina kājas.

640 Nomests no zirga, viņš gāžas gar zemi. Tad Katills vēl Jollu,

Blakus Herminij u, augumā lielo un izcilo drosmē,

Notriec gar zemi; no nesegtās galvas tam dzeltenie mati

Plīvo pār kailajiem pleciem, no brūcēm viņš vairīties negrib:

Šautras var iedzelt it visur. Jau pēkšņi šim platajos plecos

645 Nodrebot ieurbjas asmens, un sāpes liec līkumos viņu.

Asinis melnās visapkārt plūst straumēm; gāž vīri ar šķēpu

Līķi pēc līķa un diženu nāvi sev vēlas no brūcēm.

Asinis visur jau plūst; amāzone Kamilla līksmi,

Atsedzot cīņai sev labējo krūti, ar bultmaku auļo;

650 Gan tā ar spēcīgo roku ber spīdīgos šķēpus kā krusu,

Gan atkal, negurstot spēkiem, tver varenu divcirvi rokā.

Zeltā kalts stops šķind varonei plecos un Diānas šautras.

Bet, ja ir piespiesta kādreiz pret pārspēku atkāpties steigā,

Pagriežot atpakaļ stopu, tā raidīt sāk bēgošās bultas.

655 Izlases biedres it visur tai apkārt: gan Lārīna jaunā,

Tulla, gan Tarpēja drošā ar spēcīgu divcirvi rokā,

Itāļu meitas, ko Kamilla dīvā sev pašai par rotu

Atsauca līdzi, lai karā un mierā tai kalpotu krietni.

Trāķijas varones tā, kad aizsalst Termčdontas straume,

€60 Traucas pa ledu un dodas uz cīņu ar vairogiem raibiem;

Sekojot Hipolitei vai Māvorta Pentesilejai

Nākot pēc uzvaras mājās, tā apkārt tai gavilē skaļi

Sieviešu bari un dejo ar vairogiem, puslokā liektiem.

Ko šeit ar ieroci pirmo, ko pēdējo gāz tu ar stopu,

665 Jaunava skarbā? Cik mirstošu vīru tu triec šeit gar zemi?

Klitija Eineju pirmo; tam, iznākot pretī uz cīņu,

Nesegtās krūtis tā caururbj ar egļkoka metamo šķēpu.

Asinis aumaļām vemdams, viņš nogāžas pīšļos un zemi,

Asinīm slacīto, grauž un vāļājas mirdams uz brūces.

670 Līri un Pagasu tūdaļ pēc viņa — viens, satvēris grožus,

Krita zem Ieroča caururbtā zirga, otrs, pienācis tuvu,

Ļimstošam palīgu sniedza, tam roku bez ieroča stiepdams;

Gāžas tie reizē uz galvas. Šiem pievieno Amastru viņa,

Hlpota dēlu, un tūdaļ ar metienam atvēztu pīķi

675 Tērēju, raženo Hromi, Harpāliku, Dēmofoontu;

Cik vien ar atvēztu roku šeit Kamilla metusi šķēpu,

Tik daudz ir ļimušu frīģu. Lūk, tālumā dīvainās bruņās

Piepeši parādās Ornits uz steidzīgā jāpigu zirga.

Spēcīgie mednieka pleci tam segti ar ādu, kas kādreiz

680 Laupīta mežvērsim niknam; šā cīkstoņa milzīgo galvu

Atņirgta vilkrīkle klāja un žokļi ar spīdīgiem zobiem.

Bruņojis spēcīgās rokas ar mednieku šķēpu, viņš barā

Virzās uz priekšu un veselu galvu ir augstāks par citiem.

Viņa to panāk un notriec ar šķēpu — tas nebija grūti

685 Bēgošās rindās — un īgušā balsī tam saka šos vārdus:

«Tirrēn, vai tiešām tev prātā, ka mežā tu izgājis medīt?

Šodien ir pienācis laiks ar sievietes ieroču spēku

Atmaksāt lielību tukšo! Ne mazu tu nesīsi slavu

Sentēvu ēnām, ka esi tu kritis no Kamillas šķēpa.»

690 Tālāk Orsilohu arī un Būtu, vislielākos vīrus

Trojiešu vidū: no muguras puses tā caururba Būtu

Tieši starp bruņām un ķiveri tur, kur jātniekam nesegts

Iemirdzas kakls un atslīdis vairogs pie elkoņa kreisā.

Dzīta pa garāko loku, Orsilohu piekrāpa viņa,

Mazāku līkumu metot, un vajāja dzinēju pašu;

695 Tverdama spēcīgu cirvi un sliedamās augstāk, triec viņam

Reizi pēc reizes pa bruņām un galvu, kaut gauži tas lūdzas.

Smadzenes siltās pa brūci plūst ārā un slaka tā seju.

Sastapās pēkšņi ar viņu un sastinga izbaiļu skatā

700 Auna dēls, drosmīgais karā, kas dzīvoja Apenīnkalnos,

Liguros slavenais krāpnieks, cik viņam to liktenis ļāva.

Bet, kad šis redzēja to, ka nevarēs ilgāk šeit glābties,

Bēgot no cīņas, un atsist no sevis vairs valdnieka meitu,

Pēkšņi viņš ķērās pie viltus un sacīja, valodu sākdams:

705 «Kas gan te būtu tik sevišķs, ja, sieviete, drosmīgam zirgam

Paļauties vari? Jel atteicies bēgt, nāc līdzenā laukā,

Stājies tu blakus pret mani un rīkojies kājnieku cīņai,

Redzēsi tūdaļ, kam lielība tukšā šeit sagādās slavu!»

Teica tā viņš; šī, kļuvusi nikna un piktumā kaistot,

7io Atdeva biedrenei zirgu un līdzīgos Ieročos stājās,

Kājām, ar zobenu kailu, bez ballēm, ar vairogu tīru.

Jauneklis, ticēdams viltībai savai, pats aizlaižas veikli,

Pagriezis grožus tad pretējā pusē, un glābiņu meklē,

Mudīdams četrkāji ātro uz priekšu ar asajiem piešiem.

715 «Lielīgo ligur, tu lepnībā savā tik uzpūties velti!

Dzimtenes blēdīgo mākslu bez sekmēm tu izmēģināji!

Neskartu nenesīs tevi šis viltus pie melīgā Auna!»

Saka tā varone jaunā; tad mudīgām kājām kā zibens

Aizlaižas zirgam pa priekšu un, satverot iemauktus rokā,

720 Metas pret viņu, lai sodītu bargi, tā asinis lejot.

Tieši tik mudīgi svētais putns vanags no klintaines augstās

Metas uz leju pret dūju, kas paceļas mākoņos augstu,

Cieši tur guvumu savu un plosa to līkajiem nagiem;

Spalvas tik lido pa gaisu, un asinis sārtās slīd lejup.

725 Dievu un cilvēku tēvs no Olimpa galotnes augstās,

Sēdēdams augstajā tronī, jo vērīgi noraugās cīņā.

Tuskieti Tarhonu Tēvs pie ieročiem aicina ķerties,

Modinot pēkšņi tam niknumu sirdī ar dzenuļiem asiem.

Tāpēc caur kritušo līķiem un ļimstošām rindām ar zirgu

730 Aizsteidzas Tarhons un aicina pulkus šeit nepagurt cīņā,

Katru sauc vārdā un padzītās daļas triec atpakaļ cīņā:

«Tirrēni vienaldzīgie, kur kauns un kur vīrišķā drosme?

Kāpēc tāds gļēvums un kāpēc tāds kūtrums jums nomācis sirdis?

Sieviete kliedētos dzen un ierindas atpakaļ virza!

Kāpēc mums šķēpi un kāpēc mums velti šie Ieroči rokā?

Veikli jūs tad, kad Venēra sauc un naksnīgie prieki

Vai kad, ja izliektā flauta jums piesaka bakhlskās dejas,

Jāiet uz rīkotām dzīrēm, kur galdi pilni ar kausiem.

Lūk, te jums bauda un prieks, kad aicina vēlīgais zīlnieks

Upuru svētkos un maltīte trekna sauc ēnainās birzīs!»

Teicis šos vārdus, pats negaidot metas pret pūli ar zirgu,

Gatavs jau mirt, un strauji kā vētra pret Venulu traucas.

Norāvis viņu no zirga un satvēris pēkšņi ar roku,

Spiež to ar varenu spēku pie klēpja un steidzīgi aiznes.

Troksnis līdz debesīm ceļas, un latiņi visi šai mirklī

Skatienus virza pret viņu. Pa lauku kā zibens skrien Tarhons,

Vīru ar ieročiem nesdams; tad, nolauzis asmeņa galu

Pretnleka metamam šķēpam, viņš ierauga ķermenī vietu,

Kurā šo pārsteigt ar nāvnesi dzelzi; tas, sargādams sevi,

Atvaira roku no rīkles un pretojas spēkam ar spēku.

Itin kā dzeltenais ērglis, kas, satverdams drakonu pēkšņi,

Projām to augstu pa gaisu nes, iecirtis spēcīgos nagus;

Ievainots, asinīm pilot, tas līkumu līkumos lokās —

Zvīņas aiz īgnuma božas — un, paceldams kaklu uz augšu,

Spēcīgi šņāc; bet ērglis joprojām ar izliekto knābi

Plosa tik viņu un ēteru dauza ar spēcīgiem spārniem:

Tieši tā guvumu savu no drosmīgiem tīburtu pulkiem

Tarhons ar gavilēm nes. Uz cīņu nu etruski dodas,

Vadoņa piemēra saukti. Tad nāvei jau nolemtais Arrunts,

Šķēpmetis stiprais un rūdītais viltū, drīz Kamillal veiklai

Aizsteidzas priekšā un pētī, kur smaidītu laime visvieglāk.

Kur tik vien jaunava dodas starp pulkiem un īgnumā kaisa,

Visur tur tuvojas Arrunts un vērīgi seko tās gaitai.

Kur vien tik, naidnieku triecot, ar uzvaru atgriežas viņa,

Visur viņš seko tai slēpu un pavadas virza turp veikli.

Takus un ceļus nu jauneklis vēro pa labi un kreisi,

Jādams tai apkārt, un, nekrietnais, krata jau dzēlīgo šķēpu.

Gadījās arī tur Hlorejs, reiz Ķibeles priesteris teicams;

Frīģiešu Ieročos tērpies, It tālu viņš mirdzēja spoži;

Trieca viņš putās jau saskrietu zirgu, ko apsedza āda,

Sasprausta zeltainām sprādzēm un pārklāta varainām zvīņām.

Pats viņš, tērpts svešzemju drēbēs un mirdzēdams purpurā tumšā,

Raidīja Gortīnas šautras ar teicamo Likljas stopu;

Zeltā kalts bultu maks bija tam plecos, un ķivere galvā

Mirdzēja zeltā, bet safrāna drēbes un audekla maigā

Čaukstošās krokas tam savilktas mezglā ar dzelteno zeltu;

Raiba tam tunika šūtā un barbaru apvalki stilbiem.

Viņa — vai tādēļ, lai varētu piesist pie svētnīcas durvīm

Trojiešu bruņas vai pati lai greznotos spožajā zeltā —

Dzinās šim pakaļ un vienu tik viņu, kas bija šai cīņā,

Vajāja akli; tai, visā šai drūzmā vairs neredzot citu,

Pamodās sievišķa kaisle šim nolaupīt greznuma rotas.

Pienākot vēlīgam brīdim, no slēptuves noraida Arrunts

Metamo šķēpu un debesu dievus tā sirsnīgi lūdzas:

«Apollon, Soraktes sargs, visaugstais no debesu dieviem,

Tevi mēs pielūdzam pirmo, tev uzturam priežkoka liesmu

Sakrautā pagaļu grēdā un, mīdami degošas ogles,

Mierīgi bijībā savā mēs ejam bez bailēm caur liesmām!

Liec, ai, visvareno tēv, lai varam ar ieročiem novērst

Negodu šo! Ne jaunavas tērpa, ne trofeju spožu

Nevēlos sev, ja uzvaru gūšu. Man citādi darbi

Atnesīs slavu. Ja ļimst tik zem šķēpa šī nekrietnā sērga,

Atpakaļ došos bez slavas uz dzimtenes pilsētu tūdaļ.»

Apollons dzirdēja viņu un pirmo šīs lūgšanas daļu

Apņēmās pildīt, bet otru viņš kliedēja klīstošos vējos.

Lūdzējam iespēju deva gāzt satraukto Kamillu tūdaļ

Piepešā nāvē, bet atpakaļ pārnākt uz dzimtenes kalniem

Neļāva pašam, jo aiznesa vētra šos vārdus pa vējam.

Tikko viņš izmeta šķēpu, kas džinkstēdams drāzās pa gaisu,

Volski it visi ar satrauktu sirdi pret valdnieci savu

Skatienus vērsa. Bet nedzird viņa ne vēju, ne skaņas,

Nedzird džinkstošo šķēpu, kas lido pret viņu pa gaisu,

Kamēr tas nāca pie vaļējās krūts un ķermenī dziļi

Ieurbās pēkšņi ar sparu, lai jaunavas asinis dzertu.

805 Biedrenes izbailēs metas un ļimstošo valdnieci savu

Satyer uz rokām. Pats Arrunts bēg satrūcies visiem pa priekšu,

Drebēdams bailēs un priekā. Nav jauneklim tālāk vairs drosmes

Paļauties metamam šķēpam un stāties pret jaunavas šautrām.

Itin kā vilks, lai mednieka bultas to nespētu panākt,

810 Metas ar steigu no ceļa, lai paslēptos augstajos kalnos,

Tāpēc ka saplēsis ganu vai mežmalā dižāku vērsi;

Saprazdams labi šo nekrietno darbu, velk drebošu asti

Vēdera apakšā sev un dodas uz biezokni mežā:

Tieši tik pēkšņi no acīm šeit nozuda satrauktais Arrunts;

815 Priecīgs, ka izdevies bēgt, tas iejaucās kareivju rindās.

Mirdama šķēpu grib Izvilkt vēl viņa no miesas, bet kaulos

Iestrēdzis izmestais asmens, tur sēzdamies dziļi pie ribām.

Sabrūk nu viņa bez spēka; drīz aizveras jaunavas plaksti

Saltajā nāvē, un parastais sārtums tai izzuda sejā.

820 Beidzot vēl, izlaižot garu, tā skatienu paver pret Aku,

Draudzeni savu — par visām visvairāk mīl Kamilla viņu,

Daloties rūpēs ik dienas ar viņu, — un saka šos vārdus:

«Māsa, ai, Aka, te galtas man galā! Nu nekrietnā brūce

Salauž man spēkus, un tumsa visapkārt jau aizēno acis.

825 Tagad tu steidzies pie Turna un aiznes tam pēdējo vēsti!

Tālāk lai vada viņš kauju un trojus no pilsētas vaira!

Dzīvo nu sveikai» To teikusi, grožus tā palaida vaļā,

Slīdēja lēnām, pret gribu uz zemi; tad, kļūstot tai aukstai,

Locekļus pamazām raisa tās augums, un, noliecot galvu,

830 Nolemtu pazemes dieviem, tai ieroči izslīd no rokām.

Dvēsele satraukta steidzas ar vaidiem pie pazemes ēnām.

Spēcīgi saucieni ceļas uz augšu līdz zeltainām zvaigznēm,

Iedegas karstāka cīņa it visur pēc Kamillas nāves.

Reizē nu slēgtajās rindās gan trojieši metas uz cīņu,

835 Tirrēnu vadoņi visi, gan Eiandra arkādu kopas.

Trivijas modrīgā sardze jau augstajos kalngalos ilgi,

Jaunava Ope, sēž viena un mierīgi vēro šo kauju.

Bet, kad no tālienes viņa šeit redzēja Kamillu arī

Dedzīgu jaunekļu vidū jau ļimušu drausmīgā nāvē,

840 Nopūtās smagi un teica šos vārdus no dziļajām krūtīm:

«Samaksāt nācās tev sodu, ai, jaunava, bargu jo bargu,

Tāpēc ka bija tev drosme uz cīniņu aicināt teikrusl

Nespēja līdzēt tev tas, ka Diānai vientuļos mežos

Kalpoji labprāt un bruņoji plecus ar mūsējo bultām.

845 Taču gan valdniece tava šeit neatstās tevi bez goda

Pēdējā dzīvības brīdī; tad nerimsies tālu pa tautām

Daudzināt teiksmās šo nāvi, tā nebūs bez atriebes slavas.

Katram, kas ķermenī tavā ar asmeni Iecirtis brūci.

Sekos pēc nopelniem nāve.» Šeit bija pie pakalna augsta

850 Laurentas ķēniņa Dercenna kaps, kas senatnē kādreiz

Uzmests no pievestas zemes un apaudzis ozoliem tumšiem.

Mīlīgā dieviete Ope vispirms ar trauksmīgu steigu

Stājas šai vietā un Arruntu vēro no pakalna augsta.

Bet, kad tā redzēja viņu šeit līksmu un iedomu pilnu,

855 Sauca šim tūdaļ: «Kam vairies no manis? šurp, nīcībai lemtais!

Soli sper atpakaļ šurp un saņem par Kamillas nāvi

Cienīgu balvu! Tev arī ir jāmirst no Diānas šautrām!»

Teica tā Trāķljas nimfa un izrāva spārnoto šautru

Ārā no zeltītās maksts, un uzvilka īgnumā ragu,

660 ilgi jo ilgi to velkot, līdz kamēr tā atliektie gali

Sanāca kopā un kamēr pa kreisi pie Izstieptās rokas

Neskārās asmeņa gals, bet stiegra pa labi pie krūtīm.

Lidojam džinkstošu šautru un viesuļa šņākšanu gaisā

Dzirdēja piepeši Arrunts, un asmens tam iestrēdza miesā.

865 Tikko kā apstājas elpa un norimstas pēdējie vaidi,

Novēršas biedri no viņa un atstāj to svešumā pīšļos.

Ope aizlaižas tūdaļ ar spārniem uz Olimpu augsto.

Zaudējot vadoni savu, bēg Kamillas jātnieces pirmās;

Rutuli bailēs tām seko, bēg drosmīgais Atināts līdzi.

870 Vadoņi izklīst pa lauku, steidz atstātās kareivju daļas

Glābiņu meklēt un, pagriežot zirgus, uz pilsētu dodas.

Nespēj neviens vairs atvairīt teikrus, kas, nesdami nāvi,

Strauji nāk virsū ar ieročiem rokā, vai stāties tiem pretī;

Visi tik gurdajos plecos nes vaļīgi atlaistos stopus.

875 Rikšojot četrkāju nagi jau drebina Irdeno lauku.

Putekļu mākoņi tumši pret pilsētu mutuļiem ceļas;

Mātes to vēro no augstajiem torņiem un, dauzot sev krūtis,

Sievišķās vaimanas skaļas līdz debesu zvaigznājiem raida.

Pirmos, kas ielauzās iekšā pa plaši atvērtiem vārtiem,

880 Dodoties strauji uz priekšu, vēl spaidīja satrauktais pūlis;

Nespēj tie izbēgt no drausmīgās nāves, bet tieši uz sliekšņa,

Tieši jau dzimtenes mūros, kur būtu visdrošākā vieta,

Caururbti izlaiž drīz garu. Slēdz daži jau pilsētas vārtus;

Kareivjiem nedrīkst tie atvērt vairs ceļu, ne pilsētas mūros

885 Lūdzējus uzņemt pie sevis. Visdrausmīgā asinspirts tagad

Sākas starp ieejas sargiem un tiem, kas šeit laužas pa vārtiem.

Raudošo vecāku priekšā no tiem, kas ārpusē paliek,

Ieveļas daži šeit dziļajos grāvjos, jo uzmācas pūlis;

Daži pat, palaižot grožus, bez apdoma, satrauktu prātu

890 Metas ar sparu pret vārtiem, lauž durvis un spēcīgās bultas.

Māmuļas, cenzdamās cita par citu, no pilsētas mūriem —

īstenu dzimtenes mīlu tām rādījis Kamillas piemērs —

Raida šķēpus ar drebošu roku, met ozola rungas,

Pietrūkstot dzelzij, met mietus, kas rūdīti degošās liesmās,

895 Dedzīgi traucas uz priekšu, lai mirtu par dzimteni pirmās.

Mežos pa tam šī baismīgā ziņa drīz nonāk pie Turna,

Arī vēl jauneklim Aka nes milzīgu nemieru sirdī:

Sakautas volskiešu rindas, un Kamilla kritusi cīņā,

Uzbrūkot strauji naidnieka spēki un, palīdzot Marsam,

900 Sagrābjot visu; līdz pilsētas mūriem jau spiežoties briesmas,

īgušu prātu — jo Jupiters bargais tā bija jau lēmis —

Atstāj Turns ieņemtos kalnus un meža biezokņus pamet.

Tikko viņš nozuda skatam un izgāja līdzenos laukos,

Tūdaļ Enejs, caur atstātām aizām jau izspraucies cauri,

905 Pārvarot kalnāju grēdas, no biezokņa izlaužas ārā.

Viņi tā abi ar kareivjiem saviem pret pilsētas mūriem

Traucas ar steigu, un nedaudz tik soļi šķir citu no cita.

Reizē vēroja Enejs šai brīdī ielejā tālu

Putekļu mākoni kūpam un skatīja laurentu rindas,

910 Eneju, naidnieku īgno, Turns ierauga, tērpušos bruņās,

Nācēju soļus dzird tuvu, aiz muguras sprauslājam zirgus.

Tūdaļ tie trauktos uz cīņu un iesāktu mēroties spēkiem,

Nebūtu rožsārtais Foibs jau mazgājis gurušos zirgus

Hibēru viļņos un, aizslīdot dienai, jau atvedis nakti.

915 Apstājas viņi pie pilsētas vārtiem un vaļņus met apkārt.

## Divpadsmitā grāmata

BET, kad jau redzēja Turos, ka salauzti latīņu spēki

Un ka tos atstājis Marss, ka solīto galda no viņa,

Skatienus vēršot pret to, viņš neapvaldāmās dusmās

Iedegas, īgnuma pilns. Tā Lībijas tuksnesī lauva

5 Saslienas pēkšņi, kad ievainots krūtīs ar mednieka šautru;

Tad tik tas traucas uz cīņu un, sajuzdams prieku, ap kaklu

Purina pinkainās krēpes, ar ilkņiem lauž bezbailīgs šautru,

Nelieša mestu, rēc ska]i ar asinīs notrieptu rīkli:

Spīvajam Turnam ne mazāk sirds uzliesmo, niknuma pilna.

10 Saka tā Latīnam viņš un iesāk ar satrauktu sirdi:

«Kavēties radis nav Turns! Nav pamata gļēvajiem trojiem

Vārdu vairs atpakaļ ņemt un noraidīt piedāvājumu!

Eju uz cīņu. Steidz upurēt, tēvi Teic līguma vārdus!

Vai nu ar roku šo tūdaļ es sūtīšu lejup uz Orku

15 Dardanu, Āzijas bēgli — lai latīņi sēž tik un vēro! —

Un tā ar dzelzi viens pats šeit dzēsīšu kopējo kaunu,

Jeb vai viņš uzvarēs mūs, Lavīniju gūstot par sievu.»

Viņam pēc tam ar mierīgu prātu tā sacīja Latīns:

«Jaunekli, krietnākā sirds! Jo pacelies pārāks par citiem

20 Vīrišķā drosmē un sparā, jo vairāk man pienākas tagad

Nopietni brīdināt tevi un kļūmīgas iespējas apsvērt.

Valsts tev ir pašam no Dauna, no tēva, un pilsētas daudzas,

Iegūtas cīņā. Ir Latīnam zelts, ir drosme vēl viņam.

Lati jā pašā un laurentu laukos ir līgavas citas,

25 Augstākas kārtas. Jel ļauj man, lai skarbāku vārdu tev bilstu,

Neslēpjot itin neko, un sacīto ievēro labi!

Agrāko precnieku vidū vēl nebija tāda, kam meitu

Atdot par sievu; tā dievi it visi un ļaudis man teica.

Tomēr aiz cieņas pret tevi, aiz cieņas pret radnleku savu,

30 Sievas asaru mākts, es galīgi sarāvu saites;

Līgavu atrāvu znotam un nekrietnos ieročus tvēru.

Kādas man likstas no tā un kādi mums sekoja kari,

Zini jau, Tumi Visvairāk tev pašam ir ciešanu bijis!

Divreiz mēs sakauti cīņā, ar pūlēm šīs pilsētas mūros

35 Itāju cerību sargām. Vēl mūsējo asinīs silta

Tibera pludo, it visur pa ielejām balinās kauli.

Kāpēc es šaubos tik bieži? Kāds neprāts man sagroza domas?

Bet, ja nu tomēr es gatavs pēc Turna tos pieņemt par draugiem.

Kāpēc nav labāk, vēl dzīvojot viņam, man izbeigt šīs ķildas?

<o Ko gan tad rutuli sacīs, mums radniekl tuvie, ko citas

Itāļu tautas, ja tevi — lai liktenis neļauj tam notikt —

Iedzīšu nāvē, kad tīkoji meitu par laulātu sievu?

Zini, ka laime ir mainīga karā! Jel pažēlo tēvu,

Vecuma liekto, kas, atšķirts no tevis, skumst Ardejā tālu!»

45 Nespēja tomēr šie vārdi lauzt spītīgo straujumu Turnā.

Spītī viņš Iekarst vēl vairāk un ārstēts sasirgst vēl ļaunāk.

Tikko bij iespēja runāt, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Atmet šīs rūpes par mani, ai, mīļais, to sirsnīgi lūdzu!

Atļauj man to, lai slavu ar nāvi sev iemantot varu!

50 Metamos šķēpus un dzelzi, ai, tēv, ar sparīgu roku

Protam mēs kaisīt, un asiņo brūces, ko cērt mūsu rokas!

Dieve, šā māte, tam nespēs šeit līdzēt, lai sievišķā miglā

Bēdzēju rautu sev līdz un slēptos tas mākonī tukšā.»

Satrauca Amātu tas, ka citādi Ievirzās cīņa;

55 Raudot, kā iedama nāvē, tā apkampa dedzīgo znotu:

«Turn, jau šo asaru dēļ, ja tomēr pret Amātu sirdī

Ir vēl tev cieņas kaut cik — tu vienīgā cerība mana

Drūmajās vecuma dienās, valsts spožums un Latīna vara

Ir tikai tevī, tu vienīgais balsts šim grūstošam namam —,

60 Vienu tad lūdzu: jel atsakies doties uz cīņu ar teikriem!

Kādas tev kļūmes būs liktenis lēmis šai baismīgā cīņā,

Tādas, Turn, lēmis būs man. Tev līdzi no nīstamās dzīves

Iešu, jo nevēlos gūstā sev Eneju redzēt par znotu!»

Dzirdot šos māmuļas vārdus, Lavīnljai asaru straumes

65 Aumaļām plūda no plakstiem un iedegās spēcīgā liesmā

Vaiggalos sārtums, kas pārskrēja mirklī pār tvīkušo seju.

Itin kā purpurā sārtā kāds Indijas ziloņa kaulu

Gremdējis krāsot, kā lilijas baltās starp sarkanām rozēm

Sārtumā piepeši notvīkst, tā notvīka jaunavas seja.

70 Mīlā sirds strauji pukst Turnam, pret jaunavu skatienu

vēršot.

Cīņas nu alkst viņš vēl vairāk un saka tā Amātai īsi:

«Nevadi, māmuļ, mani, es lūdzu, ar nojautu baigu,

Asarām gaužām, kad eju uz bardzīgā Māvorta cīņu!

Turnam nav iespējas pašam pēc patikas atlikt sev nāvi.

75 Paziņo, vēstnesi Idmon, nu frīģiešu vadonim vārdus,

Ne jau tik tīkamus viņam: kad tikko kā atausīs gaisma,

Uzbraucot Aurorai debesu jumā ar purpura ratiem,

Teikrus lai neved pret rutuliem cīņā, lai kopā ar teikrlem

Rutulu Ieroči rimstas; ar asinīm izšķirsim karu.

80 Tieši šai laukā ar cīņu Lavīnlju gūšu par sievu!»

Teicis šos vārdus, viņš devās ar steigu uz mitekli savu;

Prasa viņš zirgus un prieku jūt sirdī, ka zviedz tie šā priekšā;

Pllumnam kādreiz Orītija pati tos deva par rotu,

Spožbaltus, līdzīgus sniegam, un ātrus kā viesuļa vējus.

85 Divriču kalpi ar steigu tiem nostājas apkārt, tos glauda,

Pliķē to krūtis ar plaukstu un sukā tiem cirtainās krēpes.

Tūdaļ viņš apliek ap pleciem sev krūšbruņas, mirdzošas spoži,

Kaltas no zelta un vara, tad pielāgo rīcībai veiklai

Zobenu, vairogu savu un ķiveres sarkano smaili;

90 Zobenu šo reiz Daunam, tā tēvam, pats ugunsdievs Vulkāns

Izkalis deva un stlgiskos viļņos to rūdīja karstu.

Tūdaļ ar spēcīgo roku viņš satvēra vareno šķēpu,

Pieslietu pašā istabas vidū pie spēcīgā staba,

Aktoram, aurunkam dižam, reiz ņemtu. To sparīgi kratot,

95 Izsaucās viņš: «Tev tagad, mans šķēps, kas saucienus manus

Dzirdi ik reizes, Ir pienācis laiks! Reiz Aktoram dižam

Klausīji tu, nu klausi tu Turnam! Jel ļauj man, lai gāžu

Līķi gar zemi un saplosīt varu ar spēcīgu roku

Frīģiešu pusvīra bruņas un notraipīt putekļos matus,

»00 Savītus cirtās ar karsētu dzelzi un svaidītus mirrēm.»

Tā, lūk, viņš niknumā kaist. Visapkārt no īgušās sejas

Dzirksteles lido, un ugunis spīgo tā dedzīgā skatā.

Arī tā spēcīgais vērsis, kad gatavs ar pretnieku cīņai,

Drausmīgi maurodams, draud un niknumu rāda ar ragiem;

105 Kārpīdams priekškājām zemi, viņš piepeši vēršas pret stumbru,

Vicina ragus pret vējiem un cīniņam vingrina spēkus.

Tobrīd ne mazāk pats Enejs, ar māmuļas ieročiem draudīgs,

Kāpina drosmi uz cīņu un skubina īgnumu sevī,

Cerēdams izbeigt šo karu ar divcīņas piedāvājumu,

no Arī viņš drošina draugus un mierina satraukto Jūlu.

Tulkodams likteņa lemto, viņš sūta pie Latīna vīrus

Atbildi skaidru tam nest un līguma saturu ziņot.

Tikko kā austošā diena ar saulstariem iesāka zeltīt

Kalngalu virsotnes augstās, kad cēlās no bangainās dzīles

H5 Hēlija zirgi un izdvesa gaismu no izslietām nāsīm,

Rutulu vīri un teikri jau rīkoja divkaujai lauku,

Mērīja sacīkstei vietu pie diženās pilsētas vārtiem,

Pavardus laukuma vidū un velēnu altārus cēla

Kopējiem dieviem. Cits uguni nesa, cits avota valgmi,

120 Tērpušies priekšautā svētā un sējuši zarus ap galvu.

Ausoni bariem jau steidzas uz priekšu, ar asmeņiem rokā

Rindas pa vārtiem plūst ārā. Turp, dažādos ieročos tērpti,

Trojieši traucas uz priekšu un tirrēni kopā ar viņiem,

Bruņoti visi ar metamiem šķēpiem, kā sauktu pats Māvorts

125 Viņus uz dedzīgo kauju. Starp tūkstošiem vadoņi paši,

Tērpušies zeltā un purpura drēbēs, pa laukumu traucas,

Drosmīgais Asila, Mnestejs, Asāraka pēcteči abi,

Arī vēl zirgvaldis Mesāps, kas Neptūna atvase bija.

Atskanot signāla taurei, it visi drīz ieņēma vietas,

130 Iemēja asmeņus zemē un vairogus lika uz zemes.

Ziņkārē ļaudis bez ieročiem plūda no pilsētas ārā,

Sievas un sirmgalvji vārgi; tie torņus un augstākos jumtus

Ieņēma tūdaļ, pat sastājās daži uz augstajiem vārtiem.

Saturna meita no kalna, ko tagad par Albiešu dēvē, —

135 Nebija senāk šim kalnam ne vārda, ne goda, ne slavas —

Skatienus raidīja tālē, lai vērotu abas šīs rindas,

Troju un laurentu pulkus, un Latīna pilsētu ari.

Dieviete, valodu sākot, tā dievietei Juturnai teica,

Turna māsai, kas ezeros visos un avotos straujos

140 Valda — pats Jupiters augstais, visvarenais debesu valdnieks.

Iecēla viņu par dievi, tai laupījis jaunavas godu:

«Nimfa, tu avotu rota, jau ilgi man tīkamā sirdij,

Zini, tik tevi no latīņu meitām, kas kāpušas kādreiz

Netīkamajā gultā pie debesu valdnieka dižā,

145 Vērtēju augstu un piešķīru labprāt tev debesu godul

Juturna, klausies, tev arī draud briesmas, bet nevaino mani:

Kamēr vēl likās, ka liktenis ļauj un neliedza parkas

Latijai zelt, es sargāju Turnu un pilsētu tavu.

Cīnāmies jaunekli redzu patlaban ar likteni ļaunu;

150 Pēdējais brīdis un naidīgā vara jau tuvojas viņam,

Nevaru saskatīt es ne cīņu, ne līgumu pašu.

Ja tu ar sekmēm ko brālim vēl palīdzēt gribi, tad tūdaļ

Vajag to darīt! Varbūt pēc šīm likstām nāks labāka laime.»

Teica tā viņa, bet Juturnai acīs jau asaras plūda;

155 Vairākas reizes tā sita ar plaukstu pa krāšņajām krūtīm.

«Tagad nav asarām laika,» teic Jūnona, Saturna meita,

«Pasteidzies ātrāk, glāb brāli no nāves, ja iespēja dota!

Karus visapkārt sev cel un nokrati līguma saites!

Dodu šīs tiesības tev!» To teikusi, atstāja viņu

160 Šaubās un satrauktu dziļi ar sāpīgu brūci tās sirdī.

Ierodas ķēniņi abi. Ar svinīgu greznumu Latīns

Četrj ūga divričos virzās uz priekšu — ap deniņiem sirmiem

Mirgo visapkārt it spoži tam divpadsmit zeltīti stari,

Vectēva Hēlija rota. Turns parādās divjūgā baltā,

165 Vicinot šķēpkātus divus ar asmeni platu to galā.

Gaida šeit viņus jau varonis Enejs, pats romiešu ciltstēvs,

Zvaigžņainā vairogā mirdzot un ieročos, debesu dotos;

Blakus tam Jūls, lūk, tālākā ķīla tev, varenā Roma!

Iznāk no nometnes viņi; jau priesteris svinīgā tērpā

170 Sarainās mežcūkas atvasi nes un jēru, ne reizes

Necirptu dzirklēm, un lopus pie degoša ziedokļa bīda.

Tūdaļ, paceļot acis uz augšu pret austrumu pusi,

Miltus tie kaisa un sāli ar rokām, tad apcērp ar dzelzi

Deniņus kaujamiem lopiem un ziedokļus slaka no bļodām. ,

175 Zobenu vilcis no maksts, nu bijīgais Enejs tā lūdzas:

«Saule, man liecniece esi! Šī Zeme, es piesaucu tevi!

Tevis dēļ tikai šīs ciešanas smagās es varēju pārciest!

Arī visvareno Tēv un Jūnona, Saturna meita,

Laipnāka esi, ai, dieve, es lūdzos! Ai, slavēto Māvort,

180 Karus it visus tu paradis virzīt pēc patikas savasl

Avoti, upes, es piesaucu jūs! Jūs, dievišķās varas

Debesīs augstās, jūs, dievības visas, kas zilajā dzīlē!

Ja varbūt ausonu Turns šeit iegūtu uzvaras laurus,

Sakautiem atkāpties nāktos uz Elandra pilsētu tūdaļ,

185 Atkāpsies Jūls no šīs zemes un Eneja kareivji turpmāk

Nenāks ar ieročiem šurp un neskars šo valsti ar dzelzi.

Bet, ja nu uzvaras dieve mums izšķirtu cīņu par labu, —

Šķiet man, tā pareizāk būtu, lai dievi mums arī to dotu, —

Neļaušu notikt es tam, ka itāļi pakļautos teikriem,

190 Netiekšos arī pēc varas. Lai vienojas abas šīs tautas,

Neuzvarētas cīņā, ar mūžīga līguma saitēm!

Dievus un ziedokļus došu. Lai ieročus pārvalda Latīns,

Lai tam joprojām ir augstākā vara! Man pilsētu jaunu

Teikri šeit cels, bet pilsētas vārdu Lavīnija dāvās.»

195 Teica tā Enejs vispirms. Tad Latīns tā valodu sāka,

Pacēlis acis uz augšu un izstiepis roku pret zvaigznēm:

«Zvēru to pašu es, Enej, šeit pieminot Zemi un Jūru,

Debesu zvaigznes un Lātonas dvīņus, un divseju Jānu,

Pazemes dievību spēku, un baismīgā Plūtona mītnes!

200 Arī lai dzird to pats Tēvs, kas līgumus zibeņiem svētī!

Ziedokļus skardams, es piesaucu dievus un arī šīs liesmas!

Nenāks nemūžam tā diena, kas traucētu itāļu tautu

Mieru, šo līgumu laužot, lai būtu kas būdams; nekāda

Vara vairs nesalieks mani, kaut jauktu tā bangainos viļņos

205 Zemi ar ūdeni kopā un debesi Tartarā gāztu.

Gluži kā scepteris šis» — tam scepteris tobrīd bij rokā —

«Nedos vairs mūžam ne atvases maigas, ne ēnainus zarus,

Ja tas jau biezoknī kādreiz, kad atcirsts no stumbra pie

saknes,

Zaudējis māti un atdevis cirvim kā zarus, tā lapas;

210 Reiz tas bij koks, nu meistara roka tam spīdīgo varu

Likusi apkārt un devusi nest to latīņu tēviem.»

Svinīgus līgumus viņi cits citam tā apliecināja

Dižvīru skatienu priekšā un svinīgi svētītos lopus

Nodur ar dunci, lej asinis liesmās, ar steigu vēl dzīviem

215 Iekšas rauj ārā un ziedokļus pilda ar piekrautām bļodām.

Tūdaļ Jau sākumā pašā šī divkauja rutuliem likās

Nevienlīdzīga; dažādas domas tiem satrauca sirdis,

Tāpēc jo vairāk, ka tuvāk redz viņi to dažādos spēkus.

Nemieru vairo pats Turns, kad, lēnām pie ziedokļa iedams,

220 Novērsa acis uz zemi un lūgšanā bijīgi liecās;

Asarās mirka tā vaigi, un bālēja jaunekļa seja.

Redzēja Juturna tūdaļ, šā māsa, ka vairojas tautas

Nemiers it visur, ka šaubas un izmisums visiem ir sirdīs.

Pieņemot Kamerta skatu, tā pēkšņi starp kareivju rindām, —

225 Milzīga slava tā sentēviem bija, ar kareivja drosmi

Izslavēts arī šā tēvs, pats cīnītājs dedzīgs un drosmīgs, —

Metas uz priekšu starp kareivju rindām un, zinot, kas darāms,

Izplata dažādas baumas un, valodu sākdama, saka:

«Vai jums nav, rutuli, kauna, tik daudzu un drosmīgu vietā

230 Upurēt dzīvību vienu? Vai neesam līdzīgi viņiem

Spēkā un skaitā? Lūk, visi, gan troji, gan arkādi kopā,

Likteņa sūtītais spēks, šie etruski, naidīgie TurnamI

Nebūs pa naidniekam katram, ja viens tik no diviem ies cīņā.

Slavā viņš nokļūs līdz debesu dieviem, ja upurēs sevi

235 Altāros tiem, un dzīvos joprojām vēl pēcteču mutē.

Zaudējot dzimteni savu, mēs kalposim verdzības jūgā

Bargajiem kungiem, jo sēžam patlaban bez darba šais laukos.»

līdzīgu valodu dēļ jau Iedegas jaunekļu sirdis

Vairāk un vairāk; starp rindām it visur sāk kareivji kurnēt.

240 Pārvērtās laurentu prāti, un pārvērtās latīņi paši.

Tie, kas nesen vēl tīkoja miera un drošību valstī

Vēlējās sargāt, nu Ieročus prasa un nevēlas turpmāk

Līgumu turēt, bet sūdzas par Turna likteni skarbo.

Citu ko dižāku vēl pie visa tā Juturna saista.

245 Viņa no debesīm augstām dod zīmes, kas vairāk par visu

Satrauc itāļu prātus, ar brīnumu maldinot viņus:

Lidojot rītausmā sārtā, Jupitera dzeltenais ērglis

Tramdīja tālu pa piekrasti putnus un spārnotā bara

Skanīgo drūzmu. Te, meties pret viļņiem, viņš, rijīgais, pēkšņi

Satvēra brīnišķu gulbi un aiznesa līkajos nagos.

Itāļi vērīgi skatus vērš augšup. Nu spārnotie visi,

Brēkdami skaļi — kāds neparasts skats! — jau bēgšanu pārtrauc,

Veidot sāk mākoni gaisā un aptumšot debesi spārniem,

Uzmācas naidniekam pēkšņi, līdz beidzot, drīz uzveikts ar spēku,

Noguris, smagumu nesot, pats ērglis no līkajiem nagiem

Izmeta ūdenī gulbi un pazuda mākoņos augstu.

Rutuli apsveic šo brīnuma zīmi ar saucieniem skaļiem;

Rokas pie ieročiem ķeras, un zīlētājs Tolumnijs saka:

«Tiešām tas bija jau tas, ko sirsnīgās lūgšanās lūdzos!

Pieņemu, atzīstu dievību gribu! Man sekojiet līdzi

Ieročiem rokā, ai, nelaimes māktie! Jūs tagad kā putnus

Nekrietnais atnācējs baida ar karu un piekrasti jūsu

Drausmīgi posta. Lai bēg nu viņš projām, lai viļņos jo dziļi

Aiznes to buras! Jūs vienprātis visi nu stājieties rindās,

Sargait ar ieročiem valdnieku savu, ko tagad jums atrauj!»

Teica tā viņš un izmeta šķēpu pret naidnieku rindām,

Skriedams uz priekšu. Švirkst ķirškoka kāts un triecienam drošam

Aizlido gaisā. Skan kliedzieni tūdaļ, un ķīļveida rindas

Izirst it visas jukjukām, un nemiers jau visiem deg sirdīs.

Aizlaižas spārnotā šautra, kur stāvēja barā tai pretī

Deviņi teicami brāļi — tik viena vien tirrēnu sieva,

Vīram jo uzticama, tos arkādam Gilipam deva.

Vienam no viņiem tā ieurbās miesā, kur apsaite šūtā

Piekļaujas vēdera vidum un sprādze jož siksngalus kopā,

Jauneklim augumu daiļu un mirdzošos ieročos tērptam

Iestrēdza sānos un nogāza viņu uz dzeltenām smiltīm.

Tūdaļ brāļi, šī falanga straujā, ar sagrauztu sirdi

Zobenu velkot no maksts vai satverot metamo šķēpu,

Dodas kā akli uz priekšu, bet pretī ar sparu tiem raujas

Laurentu bari. Šeit plūst nu kā bangaini viļņi no jauna

Troji un Agillas vīri, un arkādi ieročos raibos.

Visiem nu tieksme ir viena — šo lietu ar ieročiem izšķirt.

Apgāza ziedokļus pūlis; birst visur no debesīm lejup

Brāzmaina metamo ieroču krusa, un gāžas dzelzs lietus.

235 Traukus un pannas ar oglēm rauj projām. Bēg arī pats Latīns,

Līdzi sev paķerdams dievus, šeit apsmietus, līgumu laužot.

Citi pēc tam jūdz divričos zirgus, bet citi ar steigu

Sēstas uz zirgiem un traucas uz priekšu ar zobeniem kailiem.

Aulestu, tirrēnu dižo, kas nācis ar scepteri rokā,

200 Mesāps sāk vajāt pa lauku un, alkdams lauzt līguma saites,

Metas ar zirgu tam pretī; šis, atpakaļ traukdamies, nabags,

Krita uz galvas un pleciem, un viņu no muguras puses

Apbēra ziedokļa drupas. Nu dedzīgais Mesāps ar pīķi

Steidzas pie viņa un zirgā no augšas, kaut sirsnīgi lūdzas,

205 Sparīgi triec tam ar ieroci smago, vēl bilzdams šos vārdus:

«Tā viņam vajag! Ir labākais zieds dots lielajiem dieviem!»

Itāļi saskrien tam apkārt un aplaupa locekļus siltos.

Steidzas tur Korinajs arī; no ziedokļa pagali tvēris,

Sejā to Ebusam triec, kas, pacēlis sitienam roku,

300 Metas pret viņu, un milzīgā bārda tam uzliesmo spoži,

Izplatot sviluma smaku. Nu Korinajs metas tam pretī,

Satraukto naidnieku satver ar kreiso aiz pinkainiem matiem,

Pagrūž vēl viņu ar celi un, piespiedis cieši pie zemes,

Asmeni skaudro ar sparu triec sānos. Tad trojs Podalīrijs

305 Aitganu AIsu, kas laužas caur šķēpiem uz priekšējām rindām,

Panāk un draud tam ar zobenu kailu; šis, atvēzis cirvi,

Vidū šķeļ pretnieka pieri un saskalda drumstalās žokli;

Asinis tālu plūst apkārt un šļakatām Ieročus slaka.

Baismīgais miers un dzelžainais miegs ver acis ciet viņam,

3io Skatienus gaišos uz mūžīgiem laikiem slēdz drausmīgā tumsa.

Bijīgais Enejs pa tam bez Ieročiem pacēla roku,

Atsedza galvu un spēcīgā balsī tā savējiem sauca:

«Kurp jums tā steigties? Un kāpēc tik pēkšņi šeit sākušās ķildas?

Savaldiet dusmas! Jau līgums ir salīgts un nosacījumi

315 Pieņemti visi! Tik vienīgi es šeit stāšos uz cīņu!

Ļaujiet to man un atmetiet bailes! Ar spēcīgu roku

Līgumus līgšu. Šie upuri Turnu sauks cīņā pret mani.»

Kamēr viņš bilda šos vārdus un kamēr vēl aprāja biedrus,

Raugi, te spārnotā šautra pret Eneju aizlaidās švirkstot;

320 Palika apslēpts, kā roka to trieca, kā raidīta nāca,

Kas šeit, vai dievs kāds, vai gadījums nejaušs, ir atnesis slavu

Rutulu tautai; dzi)š klusums tik klāja šā dlždarba godu;

Arī neviens nav dižojies vēlāk, ka Eneju ķēris.

Vērojot to, ka atkāpies Enejs, ka satrauktas apmulst

325 Vadoņu sejas, no jauna aust piepeši cerība Turnam;

Zirgus viņš prasa un ieročus tūda), ar lēcienu strauju

Iemirdzas divričos augstu un pavadas virza ar rokām.

Vairākus drosmīgus vīrus viņš traukdamies notriec gar zemi,

Vairākus pusdzīvus gāž, ar divričiem kareivju rindas

^30 Sašķaida pīšļos un pakamptos šķēpus met bēdzējiem pakaļ.

It kā pie ledainās Hebras ar asinīm slacītais Māvorts

Satrakots šķēpu pret vairogu dauza un, Iesākdams cīņu,

Brāzmainos zirgus laiž vaļā; tie traucas pa vaļējo lauku

Ātrāk par Notu un Zefīru straujo; zem kumeļu nagiem

335 Trāķijas zeme dun tālu, aiz muguras lidinās viņam

Draudīgās Briesmas un Viltība, īgnums, kas pavada dievu:

Tieši tā dedzīgais Turns šeit zirgus, kūpošus sviedros,

Virza uz priekšējām rindām un samītos naidnieku līķus

Pavada naidīgiem zaimiem; pār asinīm slacīto zemi

340 Joņo tie strauji, un vētrainie nagi šļāc asiņu rasu.

Stenelu, Tamiru, Folu viņš raidīja ieročiem nāvē,

Tuvcīņā šos, bet tālcīņā pirmo; ar atvēztu šķēpu

Tālcīņā tūdaļ vēl Glauku un Lādu, ko sirmgalvis Imbrass

Audzēja Llkijā pats un līdzīgos ieročos tērpa,

345 Likdams iet kājnieku cīņās vai viesuļus pārspēt ar zirgu.

Arī no pretējās puses jau traucas uz cīniņu Eimēds,

Slavenā Dolona pēctecis cildais, jo manīgais karā —

Vārds tam no vectēva bija, bet vīrišķā drosme no tēva:

Kādreiz šis senāk, kad izlūkos devās uz danaju mītni,

350 Pieprasīt iedrošinājās Ahilleja divričus algai;

Taču gan Tīdeja dēls tam deva par pārdrošo darbu

Citādu balvu; vairs nesapņo viņš par Pēleida zirgiem.

Bet, kad no tālienes Turns šo ierauga atklātā laukā,

Vieglīno šķēpu vispirms tam raidīdams pakaļ pa gaisu,

355 Aptur tā divriču zirgus, no divričiem izlec un tūdaļ

Stājas uz ļimušā pīšļos, vēl dzīva pa pusei, tad, kāju

Spēris uz kakla, rauj zobenu spožo no rokas, it pēkšņi

Gremdē to rīklē jo dziji un saka tā, valodu sākdams:

«šeit tev būs, trojieti, lauki, ko tīkoji iegūt sev karā!

360 Mērī nu gujot Hespērljas zemi! Lūk, šādu sev algu

Iegūs ikviens, kas stāsies pret mani! Tā mūrus ceļ viņi!»

Šim vēl par biedru viņš Asbūtu sūta ar raidītu šķēpu,

Hlorēju, Sibari arī, Tersilohu, Darētu straujo,

Timoltu tālāk, ko satrūcies zirgs šeit nometis zemē.

365 Itin kā Boreja elpa, no Trāķijas nākdama strauji,

Sabango Aigeja jūru un viļņi pret piekrasti šķeļas,

Ceļoties vējiem, bēg mākoņi projām no debesu juma, —

Tā šeit no Turna, lai kur tas lauž ceļu, bēg pretnieku bari,

Satriektās rindas ļimst zemē; uz priekšu rauj cīņas spars viņu,

370 Līgojas vējā tā sekste, kad divričos aizjoņo strauji.

Necieta Fēgejs šo nākam tik strauji un trakojam īgni;

Metas viņš divričiem pretī, tver skrējēju pavadas rokā

Cieši pie putainiem laužņiem un atpakaļ virza to galvas.

Ieķēries jūgā, viņš velkas tiem līdzi, bet atsegto vietu

375 Pārsteidz plats metamais šķēps un izurbjas krūšbruņām cauri,

Pītām no divkāršām stieplēm, un vieglītēm skāra tā miesu.

Tomēr viņš, vairogu cēlis, pret naidnieku vērsdamies gāja,

Zobenu vilka no maksts un palīgu meklēja dzelzī.

Bet te, lūk, divriču rati, tiem traucoties ātri uz priekšu,

380 Notrieca garšļauku viņu gar zemi. Turns, meties tam virsū,

Atšķēla galvu ar dzelzi tai vietā, kur ķiveres mala

Kļaujas pie krūšbruņām klāt, un līķi pameta smiltīs.

Kamēr pa lauku Turns, uzvaru gūstot, triec vīru pēc vīra,

Raženais Ahāts un Mnestejs, tiem Askanijs seko pa pēdām,

385 Eneju, asinīm plūstot, pa tam uz nometni vada;

Lēnām iet klibodams viņš, ar šķēpkātu balstīdams kāju.

Satvēris aizlauzto niedri, tas saniknots mēģina šautru

Izraut no miesas un palīgu prasa visdrīzākā laikā:

Pāršķelt šo brūci ar zobenu platu, no slēptuves dziļās

390 Asmeni izraut un nosūtīt viņu no jauna uz cīņu.

Atri turp ieradās Jasija Jāpīds — no visiem visvairāk

ApoIIons mīlēja viņu; reiz, iededzies spēcīgā kaislē,

Gribēja dāvāt dievs labprāt tam dažādas mākslas un balvas —

Nākotnes nojautu, kltaras spēli un steidzīgās šautras.

395 Viņš tad, lai slimajam tēvam var sagādāt ilgākas dienas,,

Vēlējās izzināt zā)u spēku, gūt iemaņu ārstēt

Cilvēku kaites un dzīvot bez slavas ar māku šo kluso.

Zobus aiz īgnuma griezdams, uz milzīgā atspiedies šķēpa,

Stāvēja Enejs, tam jaunekļi apkārt ar skumstošo Jūlu.

400 Nesatrauca tam prātu pat asaras. Sirmgalvis, tūdaļ

Uzspraudis virsdrēbes augstāk, kā raduši Paiona vīri,

Daudzkārt ar dziednieka roku, ar Foiba spēcīgām zālēm

Veltīgi drebēdams pūlas; viņš veltīgi dzēlīgo smaili

Rausta ar roku un kustina dzelzi ar kniebīgām knaiblēm.

405 Fortūna nerāda ceļu nekādu, pats Apollons, meistars,

Palīgā nenāk, un briesmas ik mirkli kļūst lielākas laukā;

Tuvojas nelaime ļaunā. Tie vēro, jau putekļi biezi

Debesis klāj, jau jātnieki tuvu, un nometnes vidū

Ielido metamie šķēpi, un debesīs paceļas drūmās

410 Drosmīgo jaunekļu balsis, zem cietsirža Marsa tiem ļimstot.

Venēra rūpēs par dēlu, ko mocīja smeldzīgas sāpes,

Diktama stublāju plūc, šā māte, pie Krētsalas Idas

Augušu, sulīgām lapām un purpura sarkaniem ziediem;

Pazīstams labi šis dziedīgais stāds ir mežkazu ciltij

415 Kalnos, kad mugurā viņām ir dzēlušas spārnotās šautras.

Venēra, aizsedzot seju ar mākoni tumšu, šo stādu

Atnesa šurp, to piejauca klāt pie mirdzošā katlā

Ielietās valgmes un, stiprinot slēpu tās dziedīgo spēku,

Lēja ambrdsijas sulu un zāles, kas dziedina visu.

420 Mazgāja sirmgalvis Jāpīds šai šķidrumā sāpīgo brūci,

Nezinot pašam, un pazuda sāpes it pēkšņi no miesas,

Pārstāja asinis tecēt pavisam tā dziļajā brūcē.

Šautra nu sekoja rokai un tūdaļ bez mazākām pūlēm

Iznāca ārā, bet agrākie spēki tam atgriezās atkal.

425 «Ieročus ātrāk jūs dodiet šim vīram! Ko stāvat?» Tā Jāpīds

Iesaucās skaļi un pirmais pret naidnieku aicina cīņā.

«Nav šeit ar cilvēka pūlēm vai prasmīga dziednieka mākslu

Panāktas sekmes, ai, Enej, nav glābusi tevi šī roka!

Stiprāks par mani ir dievs, kas tevi sauc dižākos darbos!»

430 Raudamies atkal uz cīņu, viņš kāj bruņas, mirdzošas zeltā,

Apliek ap lieliem un vicina šķēpu, jo kavēties netīk.

Sedzis ar vairogu sānus un uzvilcis mugurā bruņas,

Apkampj viņš dēlu, Askāniju mazo, tam apvīdams rokas,

Skūpsta ar lūpgaliem viņu caur ķiveri spožo un saka:

435 «Vīrišķu drosmi, dēls, mācies no manis un varoņu darbus,

Laimīgas dienas — no citiem! Šī spēcīgā roka vēl šodien

Cīņā šeit pasargās tevi un dos tev visspožāko balvu.

Atmini labi to, dēls, un, pieaugot vīrišķos gados,

Paturi sirdī joprojām par priekšzīmi trojiešu senčus,

440 Paturi prātā sev tēvu un Hektoru, tēvoci savu!»

Teicis šos vārdus, viņš devās ar sparu caur nometnes vārtiem,

Kratīdams rokā jau milzīgu šķēpu, un ciešajās rindās

Aizdrāžas Antejs un Mnestejs tam līdzi; viss pārējais pūlis

Nometni atstāj un plūst, un putekļu mākonī biezā

445 Ietinas lauks, un zeme dreb baigi zem gājēju soliem.

Redzēja Turns šeit nākošo baru no pretējā va)ņa,

Redzēja ausonu pulki, un ledaini drebuli viņiem

Gāja caur kauliem. Bet Juturna ātrāk par latiņiem visiem

Pazina troksni, to dzirdot, un satraukta atstāja viņus.

450 Draudīgo baru rauj Enejs sev līdzi pa atklāto lauku.

Itin kā viesulis straujš, no mākoņiem brāzdamies lejup,

Traucas pār jūru un zemi; jau ilgi dreb zemkopjiem sirdis,

Nojaušot nelaimi nākam; tas aplauzīs kokus visapkārt,

Sējumus nopostīs laukos un nīcību nesīs it visur;

455 Vēji tam steidzas pa priekšu un aiznes līdz piekrastei troksni:

Tā šeit pret naidnieku bariem ved Roitejas vadonis pulkus;

Sastājas visi jo cieši un saslēdzas ķīļveida rindās.

Spēcīgo Osīri pēkšņi ar šķēpu triec Timbrajs gar zemi,

Ahāts Epūlotu gāž, bet Mnestejs Arhētiju straujo,

460 Ufentu — Gija, un, beidzot, krīt arī pats Tolumnijs, zīlnieks;

Bija tas viņš, kas izmeta pirmais pret naidnieku šķēpu.

Troksnis līdz debesīm ceļas, un rutuli, sakauti atkal,

Traucas pa laukiem un muguras pagriež, ar putekļiem segtas.

Netur vairs Enejs par vērtu ar dzelzi gāzt bēgošos zemē,

405 Tuvcīņā kājniekus triekt vai tālcīņā šķēpmešus vajāt.

Biezajā miglā tik vienīgi Turnu ar vērīgu skatu

Meklē un vienīgi viņu uz divkauju aicina laukā.

Tāpēc, lūk, Jūtamas vīrišķā sirds jo strauji pukst bailēs;

Metisku, divriču važoni, viņa, tam joņojot strauji,

470 Izgrūž no ratiem un atstāj to laukā aiz dīseles tālu;

Pati kāpj divričos iekšā un rokās tver viļņainos grožus,

Pieņemot Metiska balsi, tā ieročus, ārējo skatu.

Itin kā dažubrīd pēkšņi mēdz ielidot bagātā namā

Melnspārnu bezdelīga un ātriju augsto skart spārniem,

475 Savācot barību sīko un runīgai ligzdiņai ēsmu;

Iečirkstas viņa drīz tukšajās telpās, drīz skandina dziesmu

Atkal pie dīķa: tā Juturna zirgos starp naidnieku bariem

Metas uz priekšu un laižas pa lauku ar ātrajiem ratiem;

Līksmojam brāli drīz rāda šeit viņa, drīz atkal kur citur,

480 Neļauj tam sastapties cīņā un aizlido sānis ar viņu.

Tomēr tam Enejs trauc pretī pa dažādiem aplinku ceļiem,

Meklē visapkārt tā pēdas un viņam pa kliedētām rindām

Skaļi sauc pakaļ, un, cikreiz viņš skatu pret naidnieku meta,

Tīkodams panākt šeit spārnkāju zirgus, tiem dzīdamies pakaļ,

485 Tikreiz ar divričiem veikli jau Juturna pagriezās sānis.

Ko gan tam darīt? Ai, vai! Nu velti tam dažādas jūtas

Sirdi un dvēseli plosa un virza uz pretējām pusēm.

Mesāps ar lēcienu strauju šim tēmē, jo tobrīd tam rokā

Metamie šķēpi blj divi it asi un ietverti dzelzī;

490 Vienu no tiem viņš vicinot raida ar triecienu drošu.

Apstājās Enejs šai mirklī un liecās aiz vairoga sava,

Plakdams uz ceļgaliem zemē; bet tomēr šis steidzīgais pīķis

Aiznesa ķiveres smaili un notrieca seksti no galvas.

Vairo tas īgnumu viņā, māc nodevīgs uzbrukums sirdi;

495 Vēro viņš arī, ka atpakaļ zirgi ar divričiem traucas.

Piesaucis Zevu un līgumu, lauzto ar altāriem gāztiem,

Beidzot pret naidnieku metas un, Māvorta vēlības vadīts,

Saceļ jo drausmīgu asiņu pirti; kas gadās tik ceļā,

Notriec gar zemi un atriebes jūtām dod pilnīgu vaļu.

soo Kas man no dieviem par drausmīgām cīņām, par asiņu plūdiem

Dziesmā nu stāstīs, par varoņiem dižiem, ko laukā pēc kārtas

Raida uz Orku gan Turns, gan trojiešu varonis dižais?

Vai tu tā, Jupiter, lēmis, lai sastaptos naidīgā cīņā

Abas šīs tautas, kas mūžīgā mierā drīz vienotas dzīvos?

505 Rutulu Sukronu Enejs (šī cīņa bij pirmā, kas teikrus

Uzbrūkot apstādināja), kam nelika kavēties ilgi,

Ievaino sānos un tur, kur asmens visātrāk nes nāvi,

Skaudīgo dzelzi ar sparu triec ribās un krūškurvī dziļi.

Arniku, piepeši gāztu no zirga, un Dioru, brāli,

5io Kājnieku kaujā triec Turns; šo, pienākot tuvāk, ar pīķi,

Viņu ar zobenu gāž un, atcirtis kritušo galvas,

Divričos pakar tās abas, tās līdzi rauj, asinīm pilot.

Enejs gar zemi triec Talu un Tanaji, Cetēgu brašo,

Sadursmē vienā trīs vīrus, un arī vēl Onītu skumjo,

515 Drošā Ehiona dēlu — tā māte Perldija bija;

Turns nu gāž Likijas brājus, ko sūta Ap611ona lauki,

Menoitu jauno tam blakus, kas velti bij pretinieks kariem,

Arkādu kādu; tam bija reiz darbs pie zivīgās Lernas

Dzidrajiem viļņiem un neliela māja; ar bagātiem ļaudīm

520 Nebija sagājies viņš, tēvs sēja tik nomātā zemē.

Itin kā uguns, kas, pielaista mežam no dažādām vietām,

Trako pa biezokni sausu un laurkoku sprakšķošiem zariem,

Vai kā, krītot no augstajiem kalniem, ar troksni un putām

Nogāžas upes un traucas ar steigu uz lejām, un katra

525 Noposta visu, kas gadās tai ceļā, — ne kūtrāk šie abi,

Enejs un Turns, pa kauj lauku plosās; patlaban tiem dusmās

Bangojas krūtis, lūst sirdis tiem nepārvaramā kaismē;

Visiem spēkiem tie abi patlaban jau traucas pret brūcēm.

Murrānu tūdaļ, kas lielīties mēdza ar slaveniem senčiem —

530 Valdnieki bijuši visi tie sendienās Latijas zemē —,

Dardanīds iztriec no ratiem ar milzīgu klintsradzes šķembu,

Noguldot garšļauku zemē; zem jūga, kad sapinies grožos,

Rati to aizrāva projām, un, aizmirstot vadoni savu,

Zirgi ar steidzīgiem nagiem drīz samina viņu no augšas.

535 Hillam, kas metas pret viņu un laužas ar sparu un draudiem,

Traucas Turns pretī un zeltītos vaigos triec metamo šķēpu.

Izurbās viņam caur ķiveri asmens un smadzenēs stājās.

Neglāba tevi no Turna, ai, Krētej, visdrošals no grājlem,

Spēcīgā roka, un dzimtenes dievi, šurp Enejam nākot,

540 Nespēj Kupenku glābt. Viņš, nabags, nu Eneja šķēpam

Atdeva krūtis; pat vairoga varš tam nebija šķērslis.

Arī vēl laurentu lauki, ai, Aiol, šeit redzēja tevi

Saļimstam nāvē un apsedzam zemi ar muguru plato;

Kritis tu esi, kaut nespēja tevi ne arģiešu rindas ,

545 Noguldīt zemē, ne Pēleids, kas sagrāva Priama valsti.

Šeit tev bij dzīvības gals; pie Idas tev māja bij augsta,

Lirnēsā māja bij augsta, bet kaps tavs būs laurentu zemē.

Visi pret visiem nu traucas uz cīņu: iet latīņi visi,

Dardana pēcteči visi, iet Mnestejs un dedzīgais Serests,

550 Slavenais zirgvaldis Mesāps un Asila, vadonis drošais,

Tuskiešu falanga arī un Eiandra arkādu kopas.

Uzvarēt cenšas ikviens, šeit ziedojot labākos spēkus.

Miera un atpūtas nav; iet plašumā draudīgā cīņa.

Iedvesa dievišķā māte šeit Enejam padomu krietnu —

555 Doties uz priekšu pret pilsētas mūriem, ar triecienu strauju

Virzīt turp vīrus un sakāvē pēkšņā jaukt latīņu rindas.

Enejs starp naidnieku pulkiem jo vērīgi sekoja Turnam;

Skatienu vērsdams pa labi un kreisi, viņš plisētu vēro,

Neskartu drausmīgā karā un netraucētu vēl tobrīd.

560 Piepeši tēlojas prātā tam dižāka cīniņa aina;

Mnesteju, Serestu drošo un Sergestu sauc viņš pie sevis,

Vadoņu saimi, un pakalnu ieņem; turp pārējais troju

Karapulks steigdamies traucas un, stādamies vadoņiem apkārt,

Nenoliek ieročus zemē. No kalngala saka tā Enejs:

565 «Izpildiet tūdaļ it visu, ko prasul Mums Jupiters vēlīgs!

Draudzīgi visi uz priekšu, kaut pavēle dota tik pēkšņi!

Pilsētu šo, kas cēlusi ķildas, un Latīna valsti,

Ja tā šeit nenoliec galvu un neatzīst salauztu sevi,

Satriekšu šodien un kūpošos namus līdz pamatiem graušu.

570 Vai varbūt gaidīt man to, kad patiktos Turnam uz cīņu

Doties pret mani, kad, sakauts jau reizi, no jauna vēl celtos?

Vīri, šeit perēklis ļaunais, vissvarīgais mērķis šai karā!

Lāpas šurp nesiet ar steigu, ar uguni līgumu prasiet!»

Teica tā Enejs, un tūdaļ it visi steidz parādīt drosmi,

575 Sastājas ķīlī un slēgtajās rindās pret pilsētu traucas.

Negaidot paceļ jau kāpnes, un uzliesmo ugunis apkārt.

Aizsteidzas citi līdz vārtiem un vārtsargus notriec gar zemi,

Citi sāk kauju ar dzelzi un debesis aizēno šautrām.

Raženais Enejs Iet priekšējās rindās, pret pilsētas mūriem

580 Roku stiepj augšup un spēcīgā balsī par Latīņu sūdzas,

Saukdams par liecnlekiem dievus, ka otrreiz spiests doties

uz cīņu,

Itāļi naidnieki atkal, jo lauzuši līgumu vēlreiz.

Tobrīd jau iesākas arī starp satrauktiem pilsoņiem ķilda;

Daži pat pavēl slēgt pilsētu vaļā un Dardana dēliem

585 Vārtus vērt plaši un valdnieku pašu velk augšā uz mūriem;

Daži tver ieročus rokā un sargāt grib pilsētas mūrus:

Itin kā bites, kas slēpušās spraugās starp klintaines šķautnēm,

Uzgājis gans un pildījis mītni ar kodīgiem dūmiem;

Ballēs par likteni savu pa vaskalno nometni visas

590 Nemierā skraida un kāpina dusmas ar sīkšanu skaļu;

Indīgais tvans to pajumtē spiežas un kurnoņa dobja

Izplatās klintainē dzi]l, līdz dūmi klīst brīvajā gaisā.

Gurdajiem Iatīņiem tobrīd vēl uzbruka nelaime jauna —

Pilsētas iedzīvotājiem tā pildīja sirdis ar sērām.

595 Redzēja valdniece tobrīd no jumta, ka tuvojas naidnieks,

Rāpjas uz sienām, ka ugunis lido pa pilsētas jumtiem,

Rutulu rindu nekur vairs nav pretī, nav Turna vairs arī;

Domā nu nelaimes māktā, ka dedzīgais jauneklis cīņā

Niknajā dabūjis galu, un, apmulstot piepešās bēdās,

600 Sevi par cēloni atzīst un vainīgu visās šais likstās,

Dažādus vārdus, kā apmāta prātā, bez sakara runā,

Purpura drēbes, sev lemjot jau nāvi, nu gabalos plosa,

Beidzot pie bēniņu baļķa sien cilpu sev riebīgai nāvei.

Bet, kad šī nelaimes vēsts jau nāca līdz latīņu sievām,

605 Tūdaļ Lavīnija pirmā no galvas plēš dzeltenos matus,

Saskrāpē rožainos vaigus, bet pārējās, sanākot kopā,

Raudāt sāk skaļi; skan vaimanas tālu pa Latīna pili.

Izplatās ātri pa pilsētu visu šī drausmīgā ziņa;

Izmisums valda, un saplēstās drēbēs iet arī pats Latīns;

6io Amātas likteņa baismā un pilsētas krišanas sagrauzts,

Apkaisa deniņus sirmos ar netīro putekļu kārtu.

Daudzkārt viņš pārmeta sev, ka Eneju, Anhīsa dēlu,

Labprāt nav pilsētā saucis un pieņēmis viņu par znotu.

Drosmīgais karotājs Turns gar līdzenā laukuma malu

615 Kūtrāk jau vajāt sāk tos, kas klīduši tālāk no citiem,

Mazāk ik brīdi jūt prieku par zirgu lēnīgo gaitu. «

Aiznesa plūstošie vēji šos izbaiļu saucienus baigos

Tobrīd līdz viņam, un sasniedza pēkšņi tā dzirdīgās ausis

Satrauktās pilsētas troksnis un vaimanu atbalsis drūmas.

620 «Vai, man! Kas pilsētas mūrus tik baismīgiem saucieniem satrauc?

Kas tas par spēcīgu troksni, kas atskan no pilsētas puses?»

Teica tā viņš un apjucis stājās ar savilktiem grožiem.

Pieņemot Metiska skatu, — tas divriču vadītājs bija, —

Māsa, gan zirgus, gan grožus, gan divričus vadot uz cīņu,

625 Steidzas tam pretī un saka: «Sai vietā, Turn, vajāsim trojus!

Uzvara pati vispirms mums ceļu šeit plaši ver vaļā!

īr jau vēl citi, kas pilsētu sargās ar bruņotu roku.

Dodas patlaban pret Itāļiem Enejs un iesācis cīņu;

Asiņu plūdus ar spēcīgu roku nu rīkosim teikrlem!

630 Tu ne ar mazāku skaitu un godu no cīniņa nāksi.»

Teica tā Turns:

«Pazinu tevi, ai, māsa, jau agrāk, kad pirmoreiz pati

Līgumu lauzi ar viltu un iejaucies pēkšņi šais cīņās!

Velti to slēp, ka dieviete esi. Kas sūtījis tagad

635 Tevi no Olimpa šurp un licis ciest visas šīs likstas?

Jeb vai tu gribēji redzēt, kā nabaga brālis iet bojā?

Ko lai es daru? Vai Fortūna beidzot man glābiņu sola?

Savām pats acīm es redzēju skaidri, ka palīgā mani

Skaļi sauc Murrāns, kas bija par visu man mīļāks virs zemes.

640 Ai, kā viņš saļima, dižais, tur nopļauts ar milzīgu brūci!

Saļima ari jau nabaga Ūfents, lai acis vairs neredz

Mūsējo kauna. Ir guvuši teikri tā bruņas un līķi.

Vai tad lai pilsētas namus — tā vienīgi nelaimei trūktu —

Ļauju es graut? Vai atspēkot Dranku vairs nespēj šī roka?

645 Vai tad man muguru griezt, lai zeme šī Turnu redz bēgam?

Vai tad pavisam jau nāve tik drūma? Jūs, mirušo ēnas,

Vēlīgas esiet patlaban, jo novēršas dievi no manis!

Apskaidrots iešu pie jums un palikšu brīvs no šīs vainas;

Nekļūšu necienīgs dēls es dižajai sentēvu saimei.»

650 Tikko viņš beidza, te putainā zirgā caur naidnieku rindām

Piepeši atsteidzas Saks, ar šautru jau ievainots sejā;

Tūdaļ viņš metas pie Turna un, saukdams to vārdā, tā lūdzas:

«Zēlo jel savējos, Turn! Tu pēdējais glābiņš mums esi!

Līdzīgi negaisa vētrai ar ieročiem Enejs gāž vīrus,

655 itāļu pilsētas augstās draud pārvērst par gruvekļu kaudzēm.

Lāpas jau lido virs jumtiem! Pret tevi vērš latiņi skatus,

Raugās it visi uz tevi. Pats Latīns vēl neziņā šaubās,

Ko lai par znotu sev sauktu, ar ko lai viņš līgumu līgtu.

Valdniece arī bez tam, kas mūžam tev vēlīga bija,

660 Laupīja dzīvību pati sev, izbailēs bēgot no gaismas.

Vārtprlekšā vienīgi Mesāps un blakus tam Atīnāts cildais

Atvaira naidnieku rindas. Jau stājas visapkārt ap viņiem

Falangas biezas, un zobeni kaili kā dzelžaina druva

Apdraud tur viņus; tu braukā ar ratiem pa atstāto zāli.»

665 Apmulsa Turns, un apstākļu maiņa to satrauca dziļi;

Stājas viņš tūdaļ un raugās kā mēms; it pēkšņi tā sirdi

Spēcīgi pārņēma kauns un pārmaiņus ārprāts ar sērām,

Fūriju iedvesta mīla un krietnuma apziņa mostas.

Bet, kad jau izklīda ēna un atgriezās saprāts tam skaidrais,

670 īgnumā kalstošās acis viņš vērsa pret pilsētas mūriem,

Skatījās satraukts no divričiem saviem uz pilsētu dižo.

Rau, tur no stāva uz stāvu, pret debesīm veldamās augstu,

Pacēlās mutuļiem liesma un apņēma torni visapkārt,

Tieši to torni, ko cēlis viņš pats no saslietiem baļķiem,

675 Palicis apakšā ratus un augšā tam piekāris tiltus.

«Liktenis pieveic nu, māsa! Šeit neturi mani vairs ilgāk!

Došos es turp, kur dievs mani sauc un liktenis bargais!

Nolēmis esmu pret Eneju doties! Nu gatavs es pārciest

Visu, kas rūgtākais nāvē! Tev neredzēt turpmāk, ai, māsa,

680 Mani bez slavas! Ļauj iepriekš vēl, lūdzu, šai trakumā trakot!»

Teica tā viņš un izlēca ātri no divričiem zemē,

Traucās caur naidnieku rindām, caur šautrām un atstāja māsu

Skumušu sirdi, un ielauzās rindās ar lēcienu strauju.

Itin kā klintsgabals smags no virsotnes noveļas lejup,

685 Spēcīga orkāna atrauts vai aizskalots negaisa straumē,

Jeb vai kad laikazobs pats, tam piezadzies, atraisa vaļā;

Klintsgabals smagais ar varenu spēku uz ieleju traucas,

Palecot augšup no zemes, un cilvēkus, lopus un mežus

Strauji aizrauj sev līdz: tā traucās caur kliedētām rindām

690 Turns šeit pret pilsētas mūriem, kur, aplieta asiņu straumēm,

Pludoja zeme visapkārt un džinkstēja šautras pa gaisu.

Zīmi nu dod viņš ar roku un saka tā spēcīgā balsī:

«Rutuli, ieročus nostl Vairs nemetiet, latīņi, šķēpus!

Lai ir kas būdams, pats izšķiršu visu! Ir taisnīgāk vienam

695 Līgumu izpirkt par jums un izšķirt šo cīņu ar dzelzi!»

Pašķīrās vidū it visi un deva tam kustībai telpu.

Raženais varonis Enejs, kad dzirdēja pieminam Turnu,

Atstāja aplenktos mūrus un steidzās no cietokšņa lejup,

Kavēkļus pārspēja steigā un pārtrauca iesāktos darbus,

700 Līksmodams priekā, un ieroči baigi tam dārdēja apkārt.

Tiešām ir Atons tik varens vai diženais Ēriks, vai ari

Apenīns, sirmgalvis tēvs, kad, ozoliem liecoties vētrās,

Sniegaino virsotni gaiši slien augšup pret debesīm dzidrām.

Rutuli cits pakaļ citam un itāļi visi, un troji

705 Pavēra skatus pret šiem, — kā tie, kas jau torņgalos pašos

Pacēlās augstu, tā tie, kas dragāja mūrus ar aunu, —

Ieročus noliekot zemē. Mulst Izbrīnā arī pats Latīns,

Redzot šos spēcīgos vīrus no dažādām pasaules malām

Sanākam kopā uz cīņu, lai izšķirtu ķildu ar šķēpu.

710 Tūdaļ tad abi, kad atvēra lauki tiem plašumu savu,

Traukdamies triecienā pretī un metot no tālienes šķēpus,

Māvorta cīņu ar vairogiem sāk un skanīgo varu.

Līgojas zeme tiem apkārt; ar zobeniem cirtienus straujos

Divkāršo viņi, un laimi no drosmes šeit nevar vairs atšķirt.

715 Itin kā mežainā Sīlā vai Taburna virsotnes galā

Piepeši sastopas vērši un, sākdami naidīgo cīņu,

Pieres griež pretī; ar satrauktu sirdi tad atkāpjas gani,

Pārējie lopi stāv izbailēs klusi, bet gotiņas jaunās

Gaida, kas pavēlēs birzij, kam pārējais ganāmpulks sekos;

720 Viņi ar milzīgu spēku cits citam cērt brūci pēc brūces,

Caururbjot sānus ar ragiem, un varenas asiņu straumes

Kaklus un krūtis tiem krāso; mežs ievaidas māvienos skaļos:

Tieši tā trojietis Enejs un dauniešu varonis trieca

Vairogu vairogam pretī, un dunoņa pildīja gaisu.

725 Līdzinot svarkausu mēli, pats Jupiters svarus ceļ augšā,

Likteņa kauliņus divus liek virsū un vērīgi skatās,

Kurš šeit būs paguris cīņā, kam nāve lieks svarkausu lejup.

Strauji Turns metas uz priekšu, jau domādams triecienu drošu;

Piecēlies augumā visā un pacēlis zobenu augstu,

730 Cērt viņš ar sparu. Sāk trojieši kliegt un Iatīņi drebēt.

Satrauktas abēju rindas; bet nodevējs zobens lūst drumslās,

Atstādams cirtiena vidū šo dedzīgo varoni nāvei,

Ja vien tik neglābtos bēgot. Turns bēgt sāk vēl ātrāk par Eiru,

Ieraugot spalu sev svešu, bez ieroča paliekam roku.

735 Runāja ļaudis, ka tobrīd, kad iekāpis sajūgtos zirgos,

Traukdamies ātri uz cīņu, viņš, pametot mantoto šķēpu,

Steigā to zobenu tvēris, kas Metiskam divričos bijis.

Ilgāku laiku, kad bēgdami teikrl vēl vairījās cīņas,

Bija tas derīgs, bet, skaries pie dievišķā Vulkānā bruņām,

740 Līdzīgi trauslajam ledum, šis zobens, ko mirstīgā rokas

Kalušas, salūst, un dzeltenās smiltīs mirdz spoži tā drumslas.

Turns nu pa līdzeno lauku kā apmulsis dodas uz priekšu,

Drīz viņš pa labi, drīz atkal pa kreisi met nedrošus lokus;

Trojieši, stājušies rindās, to ielenca cieši visapkārt;

745 Purvāji plaši ir šeit, tur rēgojas vareni vaļņi.

Savukārt Enejs, kaut viņu patlaban vēl kavēja brūce,

Ceļgali atteicās klausīt un neļāva kustēties brīvi,

Dzenas tam pakaļ un iekarsis seko šim bēglim pa pēdām.

Dažreiz tā ielenktu briedi, kam aizsprosto ceļu visapkārt

750 Upe ar līčiem vai biedēklis baigs ar purpura spalvām,

Dzenāt sāk mednieka suns un vajā ar riešanu skaļu;

Briedis nu, satraukts par izliktiem slazdiem un piekrasti stāvo,

Tūkstoškārt traucas pa labi un kreisi; bet umbrietis modrais,

Atvēris rīkli, jau taisās to satvert, tad, zobiem jau tverot,

755 Noknlrkšķ tam žokļi un pieviļ viņš sevi ar kodienu veltu.

Apkārt skan kliedzieni skaļi; no krastiem un ezeriem tālu

Atbalss skan pretī, un nemiera pilnas dun debesis visas.

Reizē Turns traucas uz priekšu un reizē rāj rutulus visus,

Minēdams vārdā ikkatru, un pieprasa zobenu savu.

760 Enejs turpretī draud skaldīt ar zobenu savu uz vietas

Katru, kas pienāktu tuvāk; viņš bailes un šaušalas iedveš,

Draudēdams pilsētu sagraut; kaut ievainots, uzbrūk vēl viņiem.

Piecreiz tie dodas pa laukumu apkārt un piecreiz no jauna

Atpakaļ traucas, jo nemeklē vieglu vai sacīkšu balvu —

765 Turna dēļ risinās cīņa, tā asiņu, dzīvības tīko.Stāvēja mežolīva tur kāda, tā Faunam ir svēta,

Rūgtenām lapām; ar bijību klāt tai gāja ik jūrnieks,

Glābies no bangainiem viļņiem, lai noliktu balvas tās zaros

Laurentu dievam un pakārtu tur tam solītās drēbes;

770 Nesaudzot tomēr šeit olīvu svēto, to trojieši tobrīd

Iznīcināja, lai atklātā laukā var cīnīties vieglāk.

Eneja šķēps, šeit iedūries, stājās; ar triecienu strauju

Pēkšņi tas atbrāzās šurp un iestrēdza sīkstajā celmā.

Noliecās Dardanīds šeit un gribēja izraut ar roku

775 Dzelzi no celma un sasniegt likt šķēpam, ko skrējienā tobrīd

Nespēja panākt. Tad šausmīgās bailēs, kā samulsis prātā,

Izsaucās Turns: «Jel pažēlo, Faun, un žēlo tu, Zeme,

Turiet šurp raidīto dzelzi, jo vienmēr ar bijību svētu

Godāju jūs pie šā koka, ko apgāna Eneja vīri!»

780 Teica tā viņš un nesauca velti sev palīgā dievu.

Iesācis cīņu pie sīkstsaknes celma, kaut kavējās ilgi,

Nespēja Enejs ar spēcīgo roku no stiegrainā celma

Izraut šo šķēpu. Bet, kamēr ar dusmām viņš raujas un pūlas,

Dauniešu dieve, jau atkal par Metisku pārvēršot sevi,

785 Traucas ar steigu pie brāja un atdod tam zobenu cīņai.

Nespēja Venēra paciest, ka pārdrošai nimfai tas atjauts;

Piesteidzās viņa un izrāva šķēpu no spēcīgās saknes.

Abi nu lepni, jo viņiem ir drosme un ieroči jauni:

Viens ir ar zobenu drošs, otrs sparīgs un spītīgs ar šķēpu,

790 Abi nu nostājās atkal, lai dotos uz Māvorta cīņu.

Jūnonai tūdaļ pēc tam visvarenā Olimpa valdnieks

Teica, kad vēroja viņa no mirdzošā mākoņa cīņu:

«Kāda būs jēga, ai, sieva, šīm pūlēm? Kas beidzot vēl atliek?

Zini jau pati un atzīsti to: ir debesīm nolemts

795 Enejs par apkārtnes dievu, un liktenis cel to līdz zvaigznēm.

Ko vēl tu domā, ko ceri, šeit aukstajos mākoņos sēžot?

Vai tad jau mirstīgam vīram mēs atļausim ievainot dievu?

Jeb vai šo dzelzi — bez tevis gan Juturnai nebūtu spēka —,

Atņemtu Turnam, tam atdot un satriektiem pavairot spēku?

800 Rimsties jel beidzot un lūgumiem maniem bez pretrunas klausi!

Apslēptas bēdas lai nesagrauž tevi! Jel neliec tik bieži

Lasīt man rūpes un raizes uz tavas tik mīlīgās sejas!

īgnuma mērs jau ir pilns. Tu trojus pa zemēm un jūrām

Varēji dzenāt, tu varēji sakurt šo drausmīgo karu,

805 Apgānīt valdnieka namu, tu pārvērti kāzas par sērām;

Liedzu tev tālāk vēl trojiešus vajāt!» tā Jupiters teica.

Noliecot bijīgi galvu, tā sacīja Saturna meita:

«Jupiter dižo, man nodomi tavi jau zināmi bija,

Tāpēc ar rūgtumu sirdī es atstāju Turnu un zemi.

810 Nebūtu tagad tu redzējis mani šai mākonī vienu

Paciešam priekus un bēdas, es stāvētu liesmainā tērpā

Ierindā pati un aizrautu telkrus uz naidīgo cīņu.

Atzīstos, Juturnai liku, lai palīdz tā nabaga brālim,

Dzīvības labad tai atļāvu ķerties pie pārdrošā darba,

815 Tomēr ne tik daudz, lai izšautu šautru no savilkta stopa:

Pieminot stigisko straumi, šo nepielūdzamo, zvēru,

Vienīgi debesu dieviem šis svinīgais zvērests ir piešķirts.

Tiešām es piekāpjos tagad un atstāju derdzīgās cīņas.

Tikai gan vienu no tevis, kas nebūs ar likteni saistīts,

820 Latljas labad vēl lūdzu un tavējo dižuma labad.

Tikko kā salīgs tie mieru un laimīga laulības dzīve

Uzplauks no jauna — lai notiek! —, kad likums un līgums

tos vienos,

Nepieļauj senlaiku vārdu tu turienes latīņiem mainīt,

Nepieļauj viņiem par trojiešiem kļūt vai saukties par teikriem,

825 Latīņu valodu aizmirst un valkāt tiem citādas drēbes!

Mūžam lai Latlja dzīvo, lai albiešu vīri tur valda!

Lai tur plaukst romiešu cilts jo stipra ar itāļu drosmi!

Iznīka Troja, lai arī tās vārds drīz iznīkst pavisaml»

Lietu un cilvēku tēvs tā smaidīdams sacīja viņai:

830 «Esi tu tiešām Jupitera māsa un Saturna meita,

Tāpēc, lūk, sirdī tev plosās tik spēcīgi īgnuma bangas!

Taču jau pietiek! Jel apvaldi tagad šīs neprāta dusmas!

Došu, ko vēlies; es uzvarēts esmu un piekāpjos labprāt.

Ausoni sentēvu mēli un paražas paturēs senās.

835 Vārds būs tiem arī tas pats, bet, saplūstot kopā ar tautu,

Paliksies teikri šai zemē, tik paražas, upurus nesot,

Došu tiem citas, un visi tie latīņu valodu runās. «

Cilts, kas no šejienes nāks, ar ausonu asinīm jaukta,

Pacelsies bijībā pāri pār ļaudīm un pāri pār dieviem;

840 Godinās tevi šī tauta kā cita neviena virs zemes.»

Jūnona māj tam ar galvu un atsakās tūdaļ no ķildas,

Aiziet pa tam no debesīm viņa un mākoni atstāj.

Pārvērtis Jūnonas prātu, Tēvs atkal ko citu jau prāto,

Domā viņš Juturnu atraut no palīga sniegšanas brālim.

845 Stāsta, ka divas ir briesmones ļaunas, tās dēvē par dīrām,

Dziļā Nakts šīs abas un Megairu, Tartara šausmas,

Radīja dzemdībās vienās un matos izliektas čūskas

Līdzīgi ievija abām, tām dāvājot viesuļa spārnus.

Abas pie Zevtēva troņa un bardzīgā valdnieka sliekšņa

850 Kalpo un kāpina bailes šeit rūpestu nomāktiem ļaudīm

Tobrīd, kad mūžīgo valdnieks ar slimībām ļaunām un nāvi

Piemeklē tautas vai pilsētas karā pēc nopelniem soda.

Jupiters sūtīja vienu no viņām no Olimpa augstā,

Ātrāko, likdams par nelaimes zīmi pie Juturnas doties.

855 Aizlaižas viņa un traucas uz zemi kā viesuļa vētra.

Gluži kā spārnotā šautra, ko, iemērktu nāvīgā indē,

Raidījis manīgais parts ar stiegru caur mākoņu kaudzi,

Parts vai kāds kidons, nes nošvirkstot brūci mums nedziedināmu

Un caur dūmaku, neredzot acij, klāt piezogas pēkšņi:

860 Tieši tā traucās Nakts meita un steidzīgi laidās uz zemi.

Ieraugot trojiešu pulkus un rindas, kas bija ap Turnu,

Piepeši saruka viņa par nelielu putnu, kas sēstas

Dažreiz uz kapkalna augsta vai arī uz vientuļiem jumtiem,

Gaudojot vakarā vēlu pa tumsu un nelaimi vēstot.

865 Pieņemot izskatu šādu, šī nekrietnā sērga nu švirkstot

Lidinās Turnam pa priekšu un vairogam skaras ar spārniem.

Pēkšņi viņš stinga aiz ballēm un locekļi atteicās klausīt,

Šausmās tam saslējās mati, balss piepeši aprāvās rīklē.

Dzirdot no tālienes dīru un nojaušot švirkstam tās spārnus,

870 Juturna, nabaga māsa, jau plosīja risušos matus,

Dauzīja krūtis ar dūrēm un skrāpēja seju ar nagiem:

«Ko gan patlaban, ai, Turn, tev varētu palīdzēt māsa?

Kas man vēl, cietsirdel, atliek? Vai stāties pret briesmoni varu?

875 Nu jau es atstāju rindas. Jel nebaidiet mani vairs turpmāk,

Nekrietnie putni! Es dzirdu it skaidri, kas švirkstina spārnus,

Dzirdu šis baismīgās skaņas. Jupitera pavēli bargo

Saprotu es. Vai atmaksa tā par jaunavas godu?

Kāpēc viņš devis man mūžīgu dzīvi? Kam liktenis mani

880 Nāvei nav lēmis? Nu varētu izbeigt šīs šausmīgās mokas,

Nabaga brālim es sekotu līdzi pie pazemes ēnām.

Nāvei es neesmu lemta. Kāds prieks man vēl dzīvot virs zemes,

Brāli mans mīļais, bez tevis? Kur bezdibens atvērsies zemē

Pēkšņi zem kājām un nogremdēs mani pie pazemes ēnām?»

885 Teica tā viņa un apklāja galvu ar šķidrautu zilu;

Nopūtās dieve jo smagi un iegrima dziļajā dzīlē.

Enejs jau metas tam pretī un vicina milzīgu šķēpu,

Līdzīgu kokam, un saka tā skaļi ar īgnumu sirdī:

«Ko vēl tu kavējies, Tum? Kam tagad vēl pretojies velti?

890 Jāizšķir cīņa ne skrienot, ar ieročiem — krūti pret krūti!

Pārvērties, kā vien tev tīkas! Sauc palīgā visu, ko vari,

Viltu vai vīrišķo drosmi. Es Jauju tev pacelties spārnos

Augšup līdz debesu zvaigznēm vai paslēpties dziļi zem zemes!»

Kratīdams galvu, Turns saka: «Šie zaimi vairs nebiedē mani,

895 Nekrietno spītniek, bet dievi nīst mani un Jupiters naidīgs!»

Neteicis vairāk neko, viņš Ierauga akmeni lielu,

Akmeni lielu un vecu, kas nejauši atradās laukā,

Tīrumā nolikts par zīmi, lai izšķirtu robežu ķildas;

Veseli divpadsmit vīri, vislabākie izlases ļaudis,

900 Kādus mums tagad dod zeme, tik tikko to paceltu plecos.

Varonis pacēla to ar drebošu roku un meta,

Skriedams uz priekšu un sliedamies augšup, pret naidnieku savu.

Tomēr viņš nevar vairs pazīt pats sevi ne skrienot, ne ejot,

Ne arī ceļot ar roku vai kustinot akmeni lielo.

905 Grīļojas ceļi zem kājām, un asinis stingst jau tam dzīslās.

Arī šis milzīgais akmens, ko varonis meta pa gaisu,

Nespēja nonākt līdz galam un triecienu nonest līdz mērķim.

Itin kā dažubrīd sapņos, kad gurdajā mierā pa naktīm

Aizveras plakstiņi acīm, mēs, sākdami skrējienu strauju,

910 Veltīgi kustinām kājas un, nespējot traukties uz priekšu,

Ļimstam bez spēka; vairs neklausa mēle, un ķermenim arī

Parasto spēku jau trūkst, nav balss vairs un vārdu nav lūņās:

Tieši tā Turnam it visur, kur ceļu viņš lauza ar drosmi,

Bardzīgā dieviete tūdaļ liedz sekmes, un dažādas jūtas

915 Cīņu sāk krūtīs — tas rutulus vēro un pilsētu arī,

Kavējas satraukts un nodreb, kad ierauga draudīgo šķēpu;

Nav tam ne iespējas glābties, ne spēka pret naidnieku stāties,

Divričus neredz nekur, nav arī vairs braucējas māsas.

Likteņa ieroci baigo jau Enejs pret mulsušo paceļ,

920 Pētīdams triecienam vietu, un pēkšņi ar milzīgu sparu

Triec to no tālienes Turnam. Tā nedun ne ballistas mestais

Akmens pret cietokšņa mūri, ne pērkona spēcīgais grāviens,

Atspīdot zibenim pēkšņi. Šķēps, drausmīgu nīcību nesdams,

Aizlido ātri kā viesulis melnais, šķeļ krūšbruņas lejā

925 Pušu un vairoga malu, ar septiņām vēršādām segtu,

Švirkstēdams beidzot dzeļ augšstilba vidu, un, trieciena

salauzts,

Nogāžas milzīgais Turns, uz ceļgaliem ļimdams pie zemes.

Rutuli ceļas un ievaidas skaļi, bet kalni visapkārt

Atkārto vaidus, un birztalas augšā tiem atsaucas pretī.

930 Pacēlis zemīgi acis un izstiepis lūgdamies roku,

Saka tā Turns: «To pelnījis esmu un nelūdzu žēlot!

Baudi nu uzvaras augļus! Ja rūpes par nabaga tēvu

Vari tu sajust kaut cik, tad lūdzu — tev pašam bij arī

Sirmgalvis Anhīss tāds tēvs — ,jel pažēlo sirmgalvi Daunu!

935 Mani vai miesu, ja vēlies, kad laupījis dzīvību manu.

Manējiem atdod! Tu uzvaru guvi. Es, ausoniem redzot,

Izstiepju rokas pret tevi. Lavīnija tagad ir tava!

Tālāk lai nesniedzas naids!» Tad Enejs, jau triecienam gatavs,

Apstājās satrauktām acīm un atrāva roku uz brīdi.

940 Vairāk un vairāk ar mirkli ikkatru šī valoda viņu

Ietekmēt sāka; te pēkšņi viņš ierauga augstu tam plecā

Zobena siksnu, kur zināmas sprādzes tam spīgoja pretī —

Kritušā Pallanta siksnu. Turns, uzvaru guvis ar šķēpu,

Jaunekli gāza un naidnieka rotu sev pakāra plecos.

945 Enejs nu, paverot acis pret Pallantam atņemto siksnu,

Atceras sirdssāpes smagās un, iededzies drausmīgās dusmās.

Spēcīgi sauc: «Vai, tērpies šai rotā, kas laupīta draugam,

Izbēgsi man? Ar asmeni šo šeit upurē tevi

Raženais Pallants, un slepkavas asins nes atmaksu viņam.»

950 Teikdams šos vārdus, viņš šķēpu triec dziļi tam pavērstās krūtīs,

Iekaisis dusmās, un aukstumā tūdaļ stingst locekli Turnam;

Dvēsele satraukta steidzas ar vaidiem pie pazemes ēnām.

## PASKAIDROJUMI

Pirmā grāmata

1.  Dziedu par cīņām un viru — Vergilijs sāk savu poēmu, sekodams Homēra

«Ulādas» paraugam. — 111 ] a — Troja.

2.   Lavlnijas krastos — ar 51em vārdiem dzejnieks apzīmē Itālijas rietumu kras-

tus, kur vēlāk nodibināja pilsētu, kas nosaukta Latiņa meitas un Eneja sievas

Lavlnijas vārdā. Vergilijs bieži vien šai poēmā stāsta par tādām vietām un lietām,

kas neattiecas uz attēlojamo laikmetu (anahronismi).

4. J ū n o n a (atbilst grieķu Hērai) ir Saturna meita, Jupitera (gr. Zeva) māsa un sieva,

laulību un ģimenes dzīves sargātāja. Viņa nīst Eneju un trojiešus, jo Parids viņa

nav atzinis par skaistāko, un palīdz itājlem.

6.   Dievus uz Latiju nesa — trojieši, pārceldamies uz jaunu vietu, ņēma līdzi

dzimtenes dievus, sevišķi Vestu, mājas pavarda sargātāja, un penātus, ģimenes

sargdlevus.

7.   Albiešu sentēvi — Albalongas senie valdnieki. Albu jeb Albalongu nodibināja

Latijā Askanijs Jeb Jūls.

8.  Mūza, paud visu man to — mūzas Ir dzejas, mākslas un zinātnes dieves,

Apollona palīdzes. Episkie dzejnieki aicina sev pailga Kalllopl, episkās dzejas mūzu.

10. Izcilam bijībā vīram — Enejam, ko Vergilijs apveltī ar cildenām rakstura

īpašībām, ar tēvijas mīlestību, pienākuma apziņu pret vecākiem, ģimeni un drau-

giem; tāpēc arī viņš tam piešķir epitetu «plus» — bijīgais, dievbijīgais, taisnīgais,

krietnais.

12. Bija reiz pilsēta sena — sena tikai no Vergilija viedokļa, jo Enejs nonāk

Kartāgā, kad pašlaik Dīdona to cel.

16. Sama — ievērojams Jūnonas kulta centrs senajā Grieķijā. Tur atradās viens no

vecākajiem Jūnonas tempļiem.

20. Celšoties dižena cilts, kas tiriešu mūrus reiz graušot — no-

rādījums uz to, ka romieši kādreiz izpostīs Kartāgu.

22. Ar vārdu LI b i j a apzīmēja galvenokārt Āfrikas ziemeļu piekrasti. — P a r k a s

(gr. moiras) bija likteņa dieves, trīs māsas. Pirmā vērpa cilvēka dzīves pavedienu,

otrā lēma šā pavediena garumu, trešā to pārgrieza.

24. Par Argosu mīļo — Argosa (ari: Arga, Argas) bija sena Jūnonas kulta vieta;

Selt — «par grieķiem». Trojas karā Jūnona atbalstīja grieķus prqt trojiešiem.

27.  Parida spriedums — Jūnona (gr. Hēra), Mlnerva (gr. Atēna) un Venēra (gr.

Afrodlte) ieradušās pie Trojas valdnieka dēla Parīda ar lūgumu Izšķirt, kura no tām

skaistākā. Parids par skaistāko atzinis Venēru.

28.  Ienīstais dzimums — visi trojieši. Jūnona aiz grelzsirdibas nīda trojiešus,

tāpēc ka tie bija Dardana pēcteči. Dardans bija Jupitera un Atlanta meitas Elektras

dēls. Viņš ieceļoja Trojā no Itālijas, apprecēja Trojas valdnieka Troja meitu.

Jūnona dusmojās ari par to, ka Jupiters bija reiz nolaupījis Trojas valdnieka Troja

skaisto dēlu Ganlmēdu un iecēlis to par vlndevl Olimpā, nobīdot pie malas

pašas Jūnonas meitu Hēbl, kas līdz tЈm bija šai amatā.

30.   Dana j 1 — grieķi. Citās vietās Vergilijs tos dēvē gan par grājlem un arģlešiem, gan

ahajiem un pelasglem.

34.   Slkulu zeme — Sicīlija.

35.   Sālsputas — jūra.

38. T e 1 k r i e š 1 — Telkras pēcteči, trojieši.

40.   P a 11 ā d a — Atēnas (rom. Minervas) pavārds.

41.  Kaut tik Oīleja Ajants viens vainojams neprāta darba —

lokrletis Oīleja dēls Ajants sagūstīja Priama meitu Kasandru, kas bija apveltīta ar

pareģes spējām, un darīja tai pāri. Mlnerva atrieba šo nedarbu un, Ajantam atgrie-

žoties dzimtenē, lika tam aiziet boja pie Elbojas salas.

51.   Aiola sala — viena no Llparu salu grupas salām ziemeļos no Sicīlijas. Te mita

vēju dievs Alols.

67.   Tirrēnu jūra — apskalo Itālijas rietumu un Sicīlijas ziemeļu krastu.

85. E1 r s — dienvidaustrumu vējš, Nots — dienvidu vējš, A f r 1 k s — dienvidrie-

tumu vējš ar vētru un lietu.

97. Tideja dēls — Diomēds, pēc Ahilleja drošsirdīgākais grieķu cīnītājs Trojas karā.

99.  Hektors — Trojas valdnieka Priama dēls, Kreūsas brālis, tātad Askanija mātes

brālis. — Aļakīds — Ahlllejs; Ajaks — Ahilleja vecaistēvs.

100. Sarpēdons — liklešu vadonis, ko nogalināja Patrokls. — Slmoents (Simo-

enta) — Skamandras pieteka Troadas apgabalā.

102.Akvllons — ziemeļvējš.

113.L1 k i e š 1 — Llkijas, Mazāzljas novada Iedzīvotāji. — Oronts — to vadonis.

120—121. Seit minētas personas ir atsevišķu kuģu vadītāji.

124.Neptūns — Saturna dēls, Jupitera un Jūnonas brālis, Jūru dievs; viņa varas

simbols — trijzaru dakša.

131.Z e 1 ī r s — rietumu vējš.

144.Ki moto ja — kāda jūras nlmia. — Tritons — kāda jūras dievība, Neptūna

un viņa sievas Amfitrītes dēls, pa pusei cilvēks, pa pusei zivs.

174. Ahāts — drosmīgais Eneja pavadonis un viņa ieroču nesējs.

177. Cereta — Saturna meita, Jupitera un Piūtona māsa, Proserplnas māte, zemko-

pības un augļu dieve. — Cereras rīki — maizes pagatavošanas piederumi.

182.Antejs — Eneja līdzgaitnieks (sk. arī 510 un XII, 443), kāda kuģa vadītājs. —

Blrēmas — kuģi, kur airētāju soli novietoti divos stāvos.

183. K a p 1 j s, Kalks — trojieši, Eneja līdzgaitnieki.

195. A k e s t s — valdnieks Sicīlija, upes dieva Krīnīsa un trojletes Egestas dēls,

viesmīlīgi uzņēma Eneju un Anhīsu apbedīja Ērika kalna.

196.  Trlnakrlja — senais Sicīlijas nosaukums.

200.  S k 111 a — Itālijas piekrastes klints, kas Ievirzās Mesīnas jūras Šauruma. Tai

pretī atrodas Haribda. Jūrnieki ple šīm klintīm bieži cieta avāriju, jo ūdens te

strauji mutuļoja. Sklllu iztēloja par briesmīgu nezvēru ar sešām pūķa rīklēm. T3

uzglūnējusi garāmbraucēju kuģiem, sadragājusi tos, bet jūrniekus aprijusi.

215.  Ar sengadu Bakhu dzēš slapēs — t. 1., ar vecu vīnu, vīna dieva Bakha

balvu.

216.  Aizvākti mielasta galdi — dzejisks Izpušķojums, jo avāriju cletuSajlem,

protams, galdu nebija.

220—222. Seit minētās personas ir Eneja līdzgaitnieki.

227.  Kad pilda tā sirdi tik svarīgas rūpes — par Eneju.

242.  Antēnors — Prlama radinieks, pēc Trojas krišanas aizvedis savus tautiešus uz

Itāliju un Adrijas jūras piekrastē dibinājis Pataviju (Paduju).

248. Uzkāra trojiešu bruņas — nodibināja mieru ar kaimiņiem.

257. Kltēreja — Venēras pavārds. Venēra, piedzimusi no Jūras putām, iznākusi mala

Kitēras salā.

266. R u t u 11 — itāļu tauta senajā Latlja; to galvaspilsēta bija Ardeja.

273.  111 j a — ta dzejnieki sauc Seju Silviju, Romas dibinātāju Romula un Rema mati,

jo ta cēlusies no IlIJas.

274.  Marss (jeb Māvorts) — Jupitera un Jūnonas dēls, Romula un Rema tēvs,

romiešu ciltstēvs, kara dievs.

275—            276. Tad Romuls turpinās Eneja cilti — ar Numltora un Amullja

nāvi Alba Izbeidzās Eneja valdnieku nams. Numltora meitai Rejal Silvijai no Marsa

piedzima Romuls un Rems, un tādējādi Romuls turpina Eneja cilti.

282.  Tērpušies toga — toga ir romiešu miera laika apģērbs.

284—            285. Asaraks — Trojas valdnieka Troja dēls, Ila brālis, Anhīsa vectēvs, tātad

Eneja un romiešu ciltstēvs. — Mlkēnas — Agamemnona, grieķu karaspēka

virspavēlnieka (Trojas karā) rezidence. — Ftīja — pilsēta un novads Tesālljā,

Ahlleja dzimtene. — Argosa — pilsēta Peloponēsas ziemeļdaļa. Ar šīm pilsētām

apzīmēta visa Grieķija. Pēc romiešu karavadoņa Mummlja uzvaras ple Lelkopetra

zemesraga 146. gadā p. m. ē. tā kļuva par Romas provinci.

286.  Cēzars ■— šeit ķeizars Augusts Oktaviāns, kas bija Jūlija Cēzara adoptētais dēls.

Augusta slavināšanai Vergilljs veltī tālākās vārsmas (287—296); sal. arī VI, 792—800.

289.  Pēc uzvarām austrumu zemēs — pēc Ēģiptes pakļaušanas un partlešu

sakāves.

290.  Debesīs uzņemsi viņu — romieši Augustu vēl dzīvu uzskatīja par dievu.

292.  K v I r ī n s — Romulu pēc nāves un pasludināšanas par dievu sauca par Kvlrinu.

294. Kara templim — Jāna templim Romā. Sākoties karam, konsuls atvēra šā

tempļa vārtus. — Ārprāts — kas izraisīja pilsoņu karu, šeit ka personificējums.

297.  Majas dēlu — dievu Merkuriju, dievu vēstnesi. Spārnotās zelta kurpes pēc

mirkļa viņu aiznesa tur, kur tam bl]a Izpildāms kāds uzdevums. ,

300.   D ī d o n a — Kartāgas dibinātāja un tās valdniece. Kad Plgmalions, Dīdonas brālis,

aiz mantkārības nogalinājis viņas viru, Dīdona bēgusi no brāļa vajāSanas un bei-

dzot nonākusi Ziemeļāfrikas krastā (tagadējā Tunisijā), kur dibinājusi Kartāgu (sk.

piezīmi 367. vārsmai). Plisēta ātri uzplaukusi, un getūlu valdnieks Jarba piedāvājis

Dīdonal savu roku, bet viņa to noraidījusi. Lai Izvairītos no tālākas vajāSanas, viņa

izdarījusi paSnāvību. Vergllijs šo teiku pielāgojis savai poēmai, likdams Dīdonal

dzīvot dažus gadsimtus agrāk, kad Enejs pēc Trojas krišanas dodas uz Itāliju. Par

tās vīru viņS min Slhaju. Dīdona iemīlas Enejā, bet tas viņu paslepu atstāj un dodas

uz Itālijas krastiem, kā tam norādījis liktenis. Dīdona izmisumā Izdara pašnāvību.

Vergllijs Dīdonu dažās vietās dēvē par Ellsu.

302. P ū n i e š i — kartāglešl.

313.   <=XH, 165.

316. Harpalike — Trāķljas valdnieka meita, mednlece, Izcila skrējēja.

329.   F o 1 b s — Apollons.

336.   Tlrtešu jaunavas — kartāglešl bija Tīras lzgātņl. Tīru nodibināja un uzcēla

feniķiešu ciltstēvs Agēnors. Tirleši senatnē bija slaveni tirgotāji un kolonizatori.

337.   K o t u r n i — šeit: senlaiku mednieku zābaki, kas bija sasienami ar auklām gandrīz

pie pašiem ceļiem.

343. S i h a j s — feniķietis, Dīdonas vīrs. — F o 1 n 1 k 1 — feniķieši.

367. B1 r s a (gr. byrsa — āda) — saskaņā ar teiku Dīdonal Āfrikas pirmiedzīvotāji

atļāvuši apmesties krasta uz neliela zemes gabala, cik varētu apņemt viena vēršāda.

Dīdona sagriezusi vēršādu tievās siksnās un tā Ieguvusi diezgan prāvu gabalu,

apvelkot apkārt tam siksnās sagriezto ādu. Selt viņa uzcēlusi cietoksni, ko sauca par

Biršu.

374.   Vespers — vakarzvaigzne.

375.   Olimpu slēdzis — saules dievam Foibam ar saviem divričiem Iebraucot

Olimpā, tā rietumu vārtus slēdz Vespers. — Olimps — augstākais kalns Tesālija,

dievu miteklis.

380.   Sava senča Dardana dzimteni Enejs uzskata arī par savu tēviju.

381.   Frīģijas Jūra — Egejas jūras daļa pie Troādas krastiem. Vergllijs bieži vien

ar Frīģiju un frīģiešiem saprot Troādas apgabalu un trojiešus.

394.   Jupitera ērglis — ērgli uzskatīja par Jupitera varas simbolu.

403. Ambroslja — smaržīga ziede, ar ko grieķu un romiešu dievi svaidījuši savu

miesu un matus, arī dievu barība.

415.   P a f a — pilsēta Klptas salas rietumos, kur Venērai bija slavens templis.

417.   Sabiešu vīraks — arābu vīraks: sableši bija tirgotāju cilts Arābijas dienvid-

rietumos (tagadējā Jemenā), kur iegūst virakkoka smaržīgos sveķus.

436.   Timiāns — augs ar spēcīgu smaržu.

443.   Kumeļa galva — zirga galva, sastopama uz kartāglešu monētām.

446.   Sīdonas — pūnlešu; Sīdona bija sena Feniķijas plisēta.

458.  Atreldus — Atreja dēlus Agamemnonu un Menelāļu.

466—493. Enejs vēro Kartāgas tempļa sienu gleznojumus ar Trojas kara ainām.

467.  G r a J i — grieķi.

468.   Sekstalnais P ē 1 e 1 d s — ar seksti greznotais Ahlllejs, Pēlēja dēls. Sekste

(iat. crista) šeit un turpmāk ir bruņu cepures zirgastru pušķis.

469.  Rēss — trāķlešu valdnieks, trojiešu sabiedrotais, ko nogalinājaTīdejadēlsDlomēds.

474. T r o i 1 s — Prlama jaunākais dēls, ko nogalināja Ahlllejs.

480.  Vaļējiem matiem — tā bija sēru zīme. — Pep 1 s — sieviešu vlrstērps, ar

ko reizēm rotāja dievju, it īpaši Atēnas statujas.

484. Tā tēvam — Prlamam.

488.  A h a j 1 — grieķi.

489.  Memnons — Etlopljas valdnieks, kas ar melnajiem etioplešiem ieradās trojiešiem

palīgā.

490—            491. Amazonīdas — amazones, kas bija bruņotas ar peltiem (viegliem vai-

rogiem), Trojas karā cīnījās trojiešu pusē; to vadone bija Pentesileja.

494. Dardanids — Dardana pēctecis.

498.  K1 n t s — kalns Dēlas salā, kur piedzima Apollons un Diāna.

499.   EI r o t a — upe Lakontjā.

502.   Litona — Apollona un Diānas māte.

505—508. Romieši noturēja senāta un tiesas sēdes templi. So romiešu paraiu dzejnieks

pārnes uz leģendāro Kartāgas senatni.

530—533. «III, 163—166.

532.  Enotru viri tur mita — enotri (sabīņl) ir senās Enotrljas, Dienvidaustrumu

Itālijas iedzīvotāji.

533.  Par Itāliju leģendārajā senatnē saukuši tikai Itālijas dienvidaustrumu daļu, ko

apdzīvojuši klejotāji enotri. Itāls, enotru vadonis, tos iemācījis nodarboties ar

zemkopību, un visa zeme dabūjusi šā vadoņa vārdu, saukdamās par Itāliju.

535.   O r i o n s — mednieks milzis, pēc nāves uzņemts debesīs un pārvērsts par

zvaigznāju; tam paceļoties virs apvāršņa vai rietot, sākas lietus periods.

557.  S1 k a n i j a — senais Sicīlijas nosaukums.

568. Doma: neesam ziemeļzemju iedzīvotāji, bet labsirdīgi dienvidnieki.

570. Ēriks — kalns Sicīlijas rietumu krastā.

593. Pariešu akmens — Paras marmors. Parā, Egejas jūras salā, ieguva

labāko marmoru.

598.  Danaju atliekām, mums — tiem, ko danaji atstājuši dzīvus cīņās pie

Trojas.

611.  Serests — trojietis, Eneja līdzgaitnieks.

616.  Pie drausmajiem krastiem — Kartāgas apkārtnē, kur dzīvoja mežonīgie

getūll un numīdicši.

619—621. Te ikrs —šeit Salamīnas valdnieka Telamona un Hēsiones dēls, Ajanta

brālis, izcils strēlnieks Trojas karā; tam atgriežoties dzimtenē bez brāļa, tēvs viņu

vairs ģimenē neuzņem, tāpēc tas meklē palīdzību Tirā, un tās valdnieks B ē l s,

Dīdonas tēvs, to ieceļ par Klpras valdnieku.

649.  Dzeltenais akants — Ēģiptes akācija; ar šā auga lapu formām senatne

rotāja dažādus mākslas un greznuma priekšmetus.

650.  H e 1 e n a — Spartas valdnieka Menelāja sieva, ko nolaupīja Parlds, Trojas vald-

nieka Prlama dēls.

651.  Pergama — Trojas cietoksnis. — Neiesvētīto gultu -r tāpēc ka Parlds

bija nolaupījis Helenu Menelājam.

652.  Māmuļa — Lēda, Spartas valdnieka Tlndareja sieva, Helenas, Klltalmnestras,

Kastora un Polluka māte. Visu šo bērnu tēvs bija Jupiters.

653.  11 i o n e — Prlama vecākā meita, Trāķijas valdnieka Pollmnēstora sieva.

658—663. Kupīdons (jeb Amors) — Venēras un kara dieva Marsa dēls, mīlestības

dievs. Viņu attēloja spārnota zēna izskatā ar stopu un šautrām.

665. Spēktēva šautrām, pret Tifoju vērstām, tu vienīgais

spītē — tu vienīgais vari pretoties Jupitera šautrām (zibeņiem), kas Tifoju nogāza

pazemē. — T1 f o j s — slmtgalvu milzis, kas sacēlās pret Jupiteru un mēģināja to

nogāzt no debesu troņa, bet Jupiters ar saviem zibeņiem to notrieca pazemē. Lai

uzskatami rādītu lielo mīlas spēku, senie mākslinieki Amoru tēloja laužam Jupitera

zibeņus.

680.   S o — Askanlju.

681.   I d a 11 j a — pilsēta Klpras salā ar Venēras templi un svētbirzl.

686.   Llaja valgme — vīns. — L1 a j s (gr. lyalos — rūpju raisītājs) — vīna

dieva Bakha pavārds.

691. Tam — Askanljam.

700.   Atgulstas — senlaiku dzīru dalībnieki nesēdēja; tie atgūlās pussēdu, pus-

guļu uz īpašiem dīvāniem — atgultnēm.

719.   Sis —Kupīdons.

720.   Māmuļu Akldallju — Venēra šeit nosaukta pēc Akīdalljas avota pie Orho*

menas pilsētas Bolotljā, kur viņa mēdza peldēties ar savām pavadonēm grācljām.

724.   Zālē nes krāterus lielus un grezno ar vainagiem kausus —

krāteris ir lielāka apmēra lēzens trauks, kurā maisīja tīrvīnu ar ūdeni, jo senās

tautas parasti dzēra ar ūdeni atšķaidītu vīnu. Te dzejnieks pūnlešiem piedēvē romiešu

paražu dzīrēs greznot krāterus un kausus ar vainagiem.

729.  B ē 1 s — šeit Tīras dibinātājs, nevis 621. vārsmā minētais Dīdonas tēvs.

734. B a k h s — Jupitera un Semeles dēls, vīna un vīnkopības dievs.

736. Upurējot vīnu dieviem, senās tautas pirms dzeršanas to lēja altāra liesmā vai uz

galda.

738.   B 11 i j s — kāds dižciltīgs kartāgietis Dīdonas galmā.

741. Kuplmatu dziedonis Jopa, ko mācījis diženais Atlants —

senie dziedoņi audzēja garus matus. — Atlants — Mauretānljas valdnieks, kas

bija slavens ar savām zināšanām astronomijā. Persejs, Jupitera un Danajas dēls, viņu

pārvērtis par kalnu, kas nosaukts tā vārdā. Viņam uz saviem pleciem bija jātur

debess jums.

744.   H13 d a s — septiņas zvaigznes, kas atrodas Vērša zvaigznāja galvā. To parādīša-

nos pie apvāršņa un norietēšanu pavadīja spēcīgs lietus un vētras. — Arktūrs —

spoža zvaigzne Boota (Vēršgana) zvaigznājā. Uzskatīja, ka Arktūrs Ietekmē laika

apstākļus. — Trloņu zvaigznāji abi — Lielais un Mazais Lāča zvaigznājs.

745.   Okeāns — lielā upe, kas tek apkārt zemes ripai.

746.Un garajām naktīm kāds šķērslis stāv ceļā — garās naktis ir tik

lēnas, it kā to galtu kavētu kāds Šķērslis.

751. Auroras dēls — Memnons. Sk. piezīmi. 489. vārsmai.

Otrā grāmata

2.  Eneja stāsts turpinās līdz trešās grāmatas beigām.

6—7. Mirmidonieši, dolopi — Tesālljas ciltis, ko atveda pie Trojas Abillejs. —

U1 i k s s — Odiseja latīniskais vārds.

15. Pallāda — grieķu jaunavīgā dieve Atēna (rom. Mlnerva), gudrības dieve, pilsētu

un mierīgas dzīves sargātāja, arī sieviešu rokdarbu veicinātāja.

26.  T e i k r ij a — Troja.

28. Doriešu nometne — grieķu nometne.

32. Ti m o ti s — dižciltīgs grieķis.

35. K a p i j s — Eneja līdzgaitnieks.

41.  Lāokoonts — Neptūna priesteris.

55.  Viņš — Lāokoonts.

76. = 111, 612.

79. Fortūna — likteņa un laimes dieve. — S1 n o n s — viltīgais grieķis, kas pieru-

nāja trojiešus Ievest pilsētā koka zirgu, kura vēderā slēpās grieķu karavīri.

81.  Palamēds — Elbojas valdnieka NaupUJa dēls, piespieda Uliksu piedalīties Trojas

karā, atklādams tā simulēto ārprātu. Apskauzdams Palamēda slavu, Ullkss apvainoja

viņu nodevībā, un grieķi to nomētāja akmeņiem.

82.  B ē 11 d s — Ēģiptes valdnieka Bēla pēctecis.

84.  Apkraujot neķītriem meliem — Ullkss sacerēja it kā Prlama rakstītu

vēstuli un paslēpa to līdz ar it kā Prlama sūtītu zeltu Palamēda teltī.

88.  S1 s — Palamēds.

91.  Augšējos krastus — virszemi.

96.  T o — Uliksu.

100.Kalhants — pareģis grieķu nometnē.

104.Itakas vīrs — Ullkss, Jo Ir Itakas salas valdnieks.

114.Elripils — kāds tesālietis.

133.Gan milti un sāls — upurējamam dzīvniekam apkaisīja galvu ar miltiem

un sāli.

183.P a 11 ā d i j s — Trojas valdnieka Ila valdīšanas laikā no debesim nokritušais un

Pergamas cietoksnī novietotais Atēnas tēls. No šā tēla atrašanās Pergamā bija atka-

rīgs Trojas liktenis. Tāpēc Ullkss ar Diomēdu reiz nakti paslepu ielauzušies Trojā

un atveduši Pallādlju grieķu nometnē.

193. Pret Pelopa sienām — pret Pelopa celtajām sienām; te domātas Peloponēsas

pilsētas Argosa un Mlkēnas. — P e 1 o p s, Atreja dēls, Mikēnu valdnieks.

197.Larisas Ahlllejs — Lārisa ir Tesālljas apgabala pilsēta, no kurienes cēlies

Ahillejs.

203. T e n e d a — sala Troādas piekrastē.

221.   Saites — priestera saites.

226.   Trltonīda — Atēnas jeb Mlnervas pavārds, kas cēlies sakara ar kādas Bolotljas

upes nosaukumu. Vēlāk šis nosaukums saistīts ar Trītonidas ezeru Ubljā, kura kras-

tos esot dzimusi Mlnerva.

250. Pagriežas debess — pēc priekšstata, ka debesu jums griežas ap zemi.

257. Iedegas signāla uguns — norunātā zīme Slnonam.

263.   Pēleids Neoptolems — Ahllleja dēls, Tesālljas valdnieka Pēlēja dēladēls,

saukts arī par Plrru. — Mahāons — izveicīgs ārsts un drošsirdīgs kareivis.

264.   E p ē J s — Trojas zirga izgatavotājs.

270—273. Ahillejs nogalināto Hektoru divričos vilka pa zemi ap Trojas mūriem.

275.—276. Trojas kara sākumā Agamemnons apvainoja Ahllleju, atņemdams tam sagūs-

tīto Briseīdu. Tāpēc Ahillejs atteicās piedalīties tālākajās cīņās. Tad trojleSl guva

pārsvaru visās kaujās, un Hektors aizdedzināja pat grieķu kuģus. To redzēdams,

Ahillejs iedeva savas bruņas un Ieročus Patroklam, bet Hektārs to nogalināja, no-

vilka tam Ahllleja bruņas un pēc uzvaras atgriezās ar tām Trojā.

281. Dardanija — Dardana dibinātā pilsēta un valsts, ko tas cēlis pirms Trojas

(II. XX, 216) pie Hellesponta. Te Trojas kara laikā valdīja Enejs (II. II, 819).

Šeit dzejnieks ar So nosaukumu apzīmē Troju un Trojas apgabalu. Dardana

vārdu mūsu dienās vēl atgādina Dardane)!.

282—286. Šie jautājumi neliksies dīvaini, ja paturēsim prātā to, ka tie uzdoti sapni.

310.   Kļuva nu redzams — Enejs atceras Slnona izdomātos apgalvojumus. —

D ē 1 f o b s — Prlama dēls. Kad Parlds īsi pirms Trojas krlSanas dabūja galu, Dēlfobs

apprecēja savu brāļasievu Helenu. Grieķi, ieņēmuSl pilsētu, metas vispirms pret

viņa namu, to izposta, bet paSu Dēlfobu, ko nodod Helena, nogalina Menelājs.

312. Ukalegonts — kāds dižciltīgs trojietis, Selt — Okalegonta nams. — SIgēJs —

zemesrags pie Hellesponta.

338.   E r ī n 1 j a — atriebes dieve, šeit — Iznīcība, lāsts.

342.   Mlgdons — Frīģijas valdnieks.

370.   Androgejs — kāds grieķis; cits Androgejs, Mīnoja dēls, minēts VI, 20.

398.   O r k s — pazemes jeb ēnu valsts, arī tās valdnieks.

417.   N o t s, Z e f ī r s, E1 r s — sk. piezīmes I, 85 un 131.

418.   Joņodams austrumu zirgos — dzejnieks Selt tēlo vējus jājam uz zir-

giem. — Nērejs — Egejas jūras valdnieks, pakļauts Neptūna varai. Viņam

dzejnieki piedēvē 50 meitas, ko sauc par nēreīdām. Selt Nērejs parādās ar Neptūnam

parasto atribūtu — trijzaru dakSu.

423.   Runājam Izloksnē sveSā — Homēra epos grieķi un trojleSi runā tai paSā

valodā. Arī Sī Eneīdas vieta nav pretrunā ar So priekšstatu, jo te minētas izloksnes

vai izrunas īpatnības.

424.   P ē n e 1 e j s — bolotieSu vadonis.

431. Enejs Iedomājas, ka degoSā Troja lr it kā milzīgs sārts, kur sadeg viņa krltuSo

biedru līķi.

435—436. 1111 s, P e 11J s — trojieši.

456.   Andromahe, Hektora sieva — pēc Trojas krišanas to ieguva Neoptolems,

Ahllleja dēls; vēlāk viņš to atdeva Prlama dēlam Helenam par sievu.

457.  Astlanakts — Hektora un Andromahes dēls.

476.  Perilants — argosieSu vadonis.

477.  SklrieSu jaunatne visa — Plrra jeb Neoptolema vaditie Skīras salas vīri.

Skīra — sala Egejas jūrā pie Elbojas krasta.

483.  Atriji garie — ātrljs bija dzīvojamā Istabā, romiešu mājas da)a, kurā Iekļuva

tieši no ieejas; te atradās ģimenes senču attēli, un te namamāte strādāja ar savām

kalponēm; vēlāk par ātriju sauca pieņemamo istabu.

491.  Ar spēku kā tēvs — ar Ahilleja spēku.

492.  Auns — mūru dragājamais baļķis; tā priekšgals bija apkalts ar cietu metālu, kas

bija veidots auna galvas izskatā.

501.  H e k u b a (gr. Hekabe) — Prlama sieva. Parīda māte.

539.  Apgāni tēvam tu valgu ar nāvi — pamatojas uz uzskatu, ka dzīvais

sevi apgāna, ja tas vēro mirušo vai tam pieskaras. Sai gadījumā vēl turklāt tās ir dēla

nedzīvās miesas.

558.  Bez vārda — nevienam nav zināms, kā līķis tas ir, jo tam nav galvas.

562.  Ereūsa — Eneja sieva, Prlama un Hekubas meita, pazuda, bēgot nakti no Trojas.

Sk. 735. un sek.

568. Sedzu Tindareja meitu — Helenu. Enejs to ierauga pie Vestas ziedokļa,

kas atradās Pergamas cietoksnī, jo viņa te cer atrast patvērumu.

587. Tās asinīm remdēt — uzskatīja, ka ar atriebes aktu saņem gandarījumu ne

tikai dzīvie, bet arī mirušie. Sai gadījuma ar Helenas asinīm būtu atriebti Eneja

kritušie tuvinieki un dzīvi palikušie trojieši.

589. Vēlīgā māte — Venēra.

613. Stājas pie Rietumu vārtiem — pret jūru un grieķu nometni vērstie vartl.

615—616. Pat Trojas aizstāve Mlnerva ir kļuvusi īgna un draud Trojai ar gorgonu. Gor-

gonas ir triju Jūras dievju kopnosaukums. Viņām matu vietā bija čūskas; ar

šaušalīgo skatienu tās pārvērta akmenī katru, kas uz viņām paskatījās. Mlnervas

vairogā bija attēlota visšaušalīgākā no gorgonām — Medūza.

623.  Naidīgi trojiešu tautai — Neptūns, Minerva, Jūnona.

625. Neptūna Troja — Neptūns un Apollons palīdzējuši ķēniņam Lāomedontam

uzcelt Trojas mūrus.

636.  Pārnest — Anhīss, zibens tverts, ir zaudējis spēju pārvietoties. Sk. 649. vārsmu.

644. Atstājot šeit mani, ardievas sakiet un pametiet miesu —

Anhīss Iedomājas sevi jau mirušu un runā par atvadu vārdiem, ko sacīja, šķiroties

no mirušā.

647—649. Sen Jau es, dievību nīsts — tāpēc ka izpaudis savus sakarus ai

Venēru. Jupiters, sodīdams Anhīsu par to, tam metis zibeni, bet to glābusi Venēra.

648. Mūžīgo tēvs un mirstīgo valdnieks — Jupiters.

693.  Dārdēja pērkons pa kreisi — pērkona grāvienu pa kreisi romieši uzska-

tīja par labu zīmi.

696. Paslēpās Idkalna mežā — Idas kalns ir ne visai augsta kalnu grēda Maz-

āzijā. Tā sākas Misijā un stiepjas cauri Frīģijai līdz pašam Hellespontam.

714.  Atstātu Cereras templi — šo svētnīcu troji pa kara laiku nav apmeklējuši,

tāpēc ka tā atradās ārpus pilsētas.

719.Nedrīkstu skarties pie tiem — svētos priekšmetus skāra tikai tīrām

rokām. ,

761. F o i n 1 k s — Ahilleja audzinātājs un pavadonis Trojas karā.

782. Līdtešu Tlbra — Tibras upe sākas etrusku zemē, bet etniski esot Ieradušies

Itālijā no Līdljas.

788.Varenā dievību māte — Ķibele Jeb Reja (Saturna sieva), kuras kults bija

sevišķi Izplatīts Frīģijā. Viņas bērni bija Jupiters, Plūtons, Neptūns, Jūnona, Cerera

un Vesta (mājas pavarda sargātāja).

Ј01. Lucifers — rīta zvaigzne.

Trešā grāmata

6. Antandra — ostas pilsēta Misijas piekrastē, no kuras paceļas Idas kalnu grēda.

13.  Māvorta novads — Trāķlja, kuras Iedzīvotāji bija ļoti kareiviski.

14.  Trākl — trāķlešl. — Llkurgs — ēdonu valdnieks Trāķljā. Dievi to padarīja

aklu, jo viņš no savas zemes padzina Bakhu.

18.  Saucu par Eneādlem — Enejs pēc Antandras ostas atstāšanas dibina Trāķijas

krastā pie Hebras upes Jaunu pilsētu un dod tai vārdu «Eneādl» («Eneja līdzgait-

nieki»).

19.  Māmuļai, Dlones meitai — Venērai. Dione ir Venēras māte no Jupllera.

Pēc cita mīta varianta Venēra dzimusi no jūras putām.

35.   Piesaucu Grādīva tēvu — kara dievu Marsu (lat. gradivus — uz cīņu soļo-

jošs). — G e 11 e š 1 (jeb getl) — trāķlešu tauta.

45.   Polidors — Prlama dēls. Hiāda vēstī, ka viņu nogalinājis Ahillejs. Selt sniegts

cits viņa bojā ejas variants.

48. = 11, 774.

54.   Sekoja Agamemnonam — t. 1., pārgāja grieķu pusē.

62. Apbedīt tūdaļ Polldoru steidzam — Polidors nebija apbedīts pēc vaja-

dzīgajām ceremonijām.

66—68. Uz miruša kapa lēja pienu, medu, vīnu un upurdzīvnleku asinis, šķiroties no

mirušā, bēru dalībnieki skaļi sauca tā vārdu.

74.   Nēreldu mātei — Dorīdal, Nēreja sievai. — Neptūnam Aigeja jūrā —

domāja, ka Neptūns uzturas galvenokārt Aigeja (tagad Egejas) jūrā.

75.   Vēlīgais stopnesls — Apollons, ko attēloja ar stopu rokā. Salu — te

domāta Dēla, kas līdz Apollona piedzimšanai esot bijusi klejojoša.

79. Apollona mītni — Apollonam Dēlā bija slavens orākuls.

81.   Laurzarl svētie tam vīti ap valgiem un priestera sai-

tes — priesteri upurējot apvija ap matiem īpašas saites. Laurs Apollonam bija

svēts koks.

85. T i m b r i e 11 — Apollonam Timbras ielejā Troādā bija svētbirze un templis.

88.   Šī vārsma ir pretrunā ar Kreūsas pareģojumu par nokļūšanu Itālijā (sk. II, 780—782).

91.   Kalns — Kinta kalns, kur Apollons piedzima.

92.   Trijkājis māva — trijkājis bija pītljas, Apoliona prlesteres sēdeklis, no kurie-

nes tā pasludināja savus pareģojumus.

97.   Eneja nams — Jūliji.

104.  Jupitera varenā sala — Jupiters piedzima un uzauga Krētā.

105.  I d k a 1 n s jeb Ida — šeit kalns Krētā.

108. R o 11 ē j s — zemesrags Troādā, Trojas tuvumā.

110.  Māte — Ķibele (sk. piezīmi II, 788).

111.  Kibela apstrādātāja — Klbels, kalns Frīģijā, kur mitusi Ķibele. — Ko ri-

fa a n 11 — Ķibeles priesteri.

112.  Solījums klusēt par paražām svētām — Ķibeles svinību dalībnieki

deva stingru solījumu turēt slepenībā kulta paražas.

113.  Ari Iauvpāris tur •— Ķibeles ratus velk lauvu pāris.

115.  Dosimies tālāk uz knosleSu valsti — dzejnieks Krētu šeit dēvē pat

knoslešu valsti; Knosa bija viena no salas lielākajām pilsētām.

122. Idomenejs — Krētas valdnieks, krētiešu vadonis Trojas karā. Pēc atgriešanā»

no Trojas pilsoņi viņu padzina no troņa, apvainojot to dēla slepkavībā. Atpakaļceļā

viņš bija apsolījis Neptūnam upurēt to, kas pirmais tam Iznāks pretī. Tas bija viņa

paša dēls, un, pildot solījumu, viņš nogalināja to.

124.  O r 11 g I j a — senais Dēlas nosaukums.

125.  Bakhlskal Naksal — Naksa Ir Bakha dzimtene un slavena šā dieva kulta

vieta.

126.  Mirdzošai Parai — Paras sala bija slavena ar baltu marmoru.

127.  K1 k 1 ā d a s — nelielu salu grupa ap Dēlu.

131.  Kūrētl —Krētas senledzlvotāji.

141.  Sīrija tveicē — Sīrljs ir spoža zvaigzne Suņa zvaigznājā. Ar tā uzlēkšana

Jūlijā sākas karstuma un sausuma periods. Domāja, ka tas nes neauglību un slimības.

161. D ē 1 i e 11 s — Apollons.

163—166. = I, 530—533.

167.  Dardans — Jupitera un Elektras dēls, Dardanljas dibinātājs (sk. piezīmi II, 281).

168.  J a s i j s — Jupitera un Elektras dēls, Dardana brālis.

170.  K o r i t a — Etrūrljas pilsēta Itālijā; no turienes, kā stāsta, nācis Dardans. — Au-

sonu zeme — Itālija; ausonl (vēlāk aurunki) — tauta Latljā.

171.  Diktē — kalns Krētā. Šā kalna alā kūrētl pēc Rejas lūguma slēpa tikko kā

piedzimušo Jupiteru, lai viņa tēvs Krons to neaprītu.

177. Pavardā — pavardu sargāja penātl, tāpēc Enejs tiem ziedo, vīnu lejot pavardā.

201.  P a 1 i n ū r s — Eneja kuģa vadītājs.

209. Strofādu krastos — Strofādas ir divas nelielas salas JonIJas jūrā, kur mitušas

harpijas.

211—212. Kelaino — viena no harpijām, kas Strofādu salās Enejam vēstīja tālākā

ceļa likstas. — Harpijas bija spārnoti, putniem līdzīgi nezvēri.

212. Fīneja namā — Fīnejs, kāds neredzīgs Trāķijas pareģis, padarīja aklu savu

dēlu. Dievi par to viņu sodīja, likdami harpijām nolaupīt vai sabojāt viņam sagatavoto

ēdienu. Argonauti padzina harpijas no Fīneja nama. Pēc tam tās apmetās Strofādās.

224. Saceļam atgultnes — no velēnām.

239.   М 1 s ē n s — Eneja līdzgaitnieks, Izcils taurētājs.

248. Lāomedontiešu vīri — trojieši.

250.   =X, 104.

252. Fūrijas — briesmones vajātājas, atriebes personiīlcējums; daži mītu varianti tās

identificēja ar harpijām.

255—257. Sis pareģojums vēlāk piepildījās (sk. VII, 107—129). Tiešām, Izraugot Lavīnl-

jas pilsētas dibināšanai vietu, Enejs un viņa biedri aiz izsalkuma apēda no kviešu

miltiem ceptās plāceņu ripas, uz kurām kā uz galdiem bija novietoti ēdieni.

270—             272. Sals vārsmās minētās salas atrodas Grieķijas rietumos.

271.   Nērita klintis — Itakas ziemeļos.

272.   Lāerta valsts — Itaka; Lāerts — Ullksa (Odiseja) tēvs.

274.   Lelkāta kalns — Lelkādas salas augstāka vieta.

275.   А p о 11 о n s — Apollona templis; tas atradās Akarnānljas krastā uz Aktlja zemes-

raga; tā tuvumā bija jūrniekiem bīstamas zemūdens klintis.

280. Aktlja krasti — Aktljs — zemesrags Akarnānljā. Tā tuvumā Augusts 31. gadā

p. m. ē. sakāva Antonija floti un uzvarai par piemiņu uzcēla šeit greznu templi

Apollonam. — Ilijas sacīkstes — Enejs pēc šķīstīšanās upura (sk. 279. v.),

ko viņš atnesa Jupiteram pēc cīņas ar harpijām, sarīko tās Aktlja krastā, bet

vēlāk Augusts pēc uzvaras pār Antoniju tās atjauno Romā. VerglUjs liek jau Ene-

Jam, Augusta nama ciltstēvam, ar šīm krāšņajām sacīkstēm slavināt uzvaras vietu.

286.   A b a n t s — grieķu varonis, ko Enejs uzvarēja pie Trojas. Tā vairogu Enejs plesll

pie Apollona tempļa durvīm Aktlja ragā.

287.   Rakstu šo pantu tam virsū — romieši ienaidniekam atņemtās trofejas

veltīja dievam, norādot uzvarēto un uzvarētāju.

291.   Faiāku kalni — Korkīras (tagad Korfu) salas kalni; Homēra faiākus Iedo-

mājās dzīvojam šai salā.

292.   H ā о n 1 j а — novads ziemeļrietumu Epelrā (sk. 335. v.).

293.   Būtrota — Hāonijas pilsēta.

296.   Arī AJakīda Plrra tas sievu un scepteri guvis — Ajakīds —

«Ajaka pēctecis». Plrra senči ir Algīnas salas valdnieks AJaks (vecvectēvs), Pēlējs

(vectēvs), Ahlllejs (tēvs).

297.   Dzimtenes vīram par sievu Andromahe piešķirta otrreiz —

pēc Trojas krišanas Andromahi ieguva Ahllleja dēls Plrrs, kas viņu vēlāk atdeva

Helenam (sk. 326—329).

302.   Pie svešās Simoentas vljņlem — trojiešu lzgātņl Būtrotas apkārtnē

vietas dēvēja savas dzimtenes vārdos. Helens kādu Epelras upi nosauc Troādas upes

Simoentas, Skamandras pietekas vārdā.

311—312. Andromahe domā, ka Enejs nācis no ēnu valsts. — Ja atstājis vēlīgo

gaismu, kur tad IrHektors? — t. 1., kāpēc tad nevar nākt arī Hektors?

321. AI, Prlama meita — Poliksena, ko grieķi upurēja pie Ahllleja kapa. Andro-

mahe to dēvē par laimīgu, jo tai nebija jākļūst par verdzeni.

323.   Uzvarētāji gūsteknes sadalīja pēc lozes.

327.   Hermlone — Menelāja un Helenas meita, Plrra, vēlāk Oresta sieva.

330.   O r e 81 s — Agamemnona un Klltalmnestras dēls; atriebdams sava tēva nāvi,

nogalināja māti un tās mI]āko Alglstu. Pēc tam viņu sāk vajāt fūrijas.

335. Hāons, HSonlJa — Prlama dēls, Helena brālis. Helens medībās neplesardzības

dēj nogalinājis savu brāli un tā vārdā nosaucis ziemeļrietumu Epelras daļu.

340. Sī ir vienīga nepabeigtā vārsma, kas Ietver nepabeigtu teikumu.

346. Priamīds — Prlama dēls.

350.   Ksanta — sk. piezīmi 302. vārsmai.

358.   Eju pie pareģa es — pie Helena, kam bija pareģa spējas.

360.  Trijkājus — Delfu Apollona pareģojumus. Delfos pītija, sēdēdama trijkāju

krēsla, vēstīja pareģojumus. — KlarleSa laurus — Klarletls Ir Apollons.

Klara — Jonljas pilsēta pie Kolofonas ar skaistu lauru birzi un Apollona templi.

361.  Senatnē nākotni pareģoja arī pēc putnu lidojuma.

385.   Ausonu saļainās dzīles — Tlrrenu Jūra, kas apskaloja Itālijas rietumu

piekrasti (no Ligurijas līdz Sicīlijai).

386.  Pazemes ezers — Helens te pareģo Eneja nokāpSanu pazemē, kas attēlota

VI grāmatā. Ieeju pazemē Iedomājas pie Avema ezera. Aiajas sala, kur

mitinās Klrke — romieši So salu meklēja Itālijas rietumu piekrastē, kur tagad

lr zemesrags Clrcei, ko senāk jūra atdalīja no sauszemes. — Klrke — burve, pie

kuras savos klejojumos nonāca Odisejs (sk. «Odlsejas» X grāmatu).

389.   Kādreiz ar rūpestiem sirdi — neziņā, kur atrast vietu Jaunceļamai

pilsētai.

397.   Mūsējā Jūra — Jonljas Jūra.

399.  Narlkas Iokrl — Nārikas plisētas lokrl dibināja koloniju Dlenviditālljā —

Brutijā.

400.   SallentīnleSl — tauta Kalabrljā.

401.   L1 k11 e11 s Idomenejs — Idomenejs valdīja Krētas salā, Liktas pilsēta. —

Petēllja maza — Flloktēts, Tesālijas plisētas Melibojas valdnieks; pēc Trojas

kara apmetās Brutlja un stāvās klintīs uzcēla Petēlljas mūrus.

405. Sedzies ar purpura drēbi — ticēja, ka purpura krāsa pasargā no Jaunās

acs.

411.  Pelora Šaurums — tagad Mesīnas Šaurums. — P e 1 o r s — zemesrags Sicīlijas

ziemeļos, tuvu Itālijas krastam.

420. Skllla — sk. piezīmi I, 200. — Haribda — klints Sicīlijas krastā; gar to

plūst jūras straume. Mitoloģija So vietu iztēloja par bīstamu nezvēru, kas, trīsreiz

ierijot un trīsreiz atrijot Jūras ūdeni, liek Iet boja kuģiem un jūrniekiem. Tagadēja

jūras straume pie Sīm klintīm bīstama tikai mazākiem kuģiem vētras laikā.

429. Pabīna rags — Sicīlijas dienvidaustrumos.

441. KūmleSu pilsēta — Kūmas, sena Kampānljas ostas pilsēta, ko nodibināja

Elbojas salas Halkīdas pilsētas lzgātņl.

443.  Pareģi — Sibillu Dēlfobl, kas Eneju vadīja pa ēnu valsti (sk. VI grāmatu).

444.   Gan zīmes, gan vārdus — savus pareģojumus.

466.   D o d o n e — sena pilsēta Epelrā, pazīstama ar savām ozolu birzīm, kur atradās

slavenais Zeva orākuls.

474. Folba pareģis — Helens.

476. Izglābtais divreiz — Troju pirms grieķiem jau izpostījis Hērakls.

479. Tālu tā ausonu zeme'— kaut gan no Epelras krastiem Itālija vairs nav

sevišķi tālu, tomēr Enejam, lai sasniegtu tās rietumu piekrasti, jābrauc apkārt Itālijas

zābaka dienvidu daļai un visai Sicīlijai.

484. H 1 a m ī d a — apmetnis, sevišķi karavīru.

489.   Astianakts — Hektora un Andromahes dēls.

502—505. Sals vārsmās pasvītrota Romas tuvība ar Troju un visu trojisko.

506. Keraunljas klintaine — kalnu grēda Epelrā pie Adrljas jūras.

509.   Vēlamai zemei — Jo tā lr tuvākā Itālijai.

510.   Irkļus dalām pēc lozes — jau iepriekš ar lozi nozīmēja airētājus tālākajam

braucienam.

512. Horas — personificētas stundas; tās velk Nakts ratus.

516.   O r 1 o n s — sk. plez. I, 535.

517.   Arktūrs, Hlādas mitrās — ar šo zvaigznāju rietu sākās lietus un vētru

periods (sk. piezīmi I, 744).

537. Nokļūstot kādā vietā, romieši piešķīra lielu nozīmi tam, ko pirmo Ieraudzīja. Zirgi

bija kara simbols.

547. Arģietei Jūnonal — dzejnieks Jūnonu dēvē par arģietl, jo tā sargāja grieķus.

551—553. Tarentas licis — pašos Itālijas dienvidos. Par Tarentas dibinātāju uzska-

tīja Hēraklu (rom. Herkuls, Herkuless). — Laklnijas templis — Laklnlja,

Jūnonas pavārds, cēlies no Lakīnlja zemesraga Krotonas pilsētas tuvuma Brutlja.

Sai vietā Jūnonal bija slavens templis.

553.   Skllakejas krasti, kur kuģi Iet bojā — Skilakeja atradās pie vētrām

pieejama līča.

554.   E t n a — vulkāns Sicīlijā, kur Iedomājās ugunsdteva Vulkāna (gr. Hēfaista) un

klklopu kalvi.

563. Kohorta — 1/10 leģiona daļa; šeit — bars.

578. Enkelāds — viens no gigantiem, kas uzrāpās debesīs, lai nogāztu Jupiteru no

debesu troņa. Jupiters to notrieca ar zibeni zemē un uzgāza tam virsū Etnas kalnu.

612.   =II, 76.

613.   Es klīstošā Ullksa ceļbledrs — Ullkss, tāpat ka Enejs, klīda apkārt pa

jūrām, lekam sasniedza savu dzimteni Itaku.

629.   Aizmirsis nebija ltaks šai kļūmīgā stāvoklī sevi — Ullkss

liek lietā savas spējas — atjautību un viltību. — 11 a k s — ltakietls.

637.   Foiba Apollona lāpa — saule.

687.   B o r e j s — ziemeļu vējš. — P e 1 o r s — zemesrags Sicīlijas ziemeļaustrumos.

688—699. Seit minētās vietas atrodas Sicīlijas austrumu krastā.

694.—696. Alfējas upes dievs Alfējs Elidā iemīlējies avota nimfā Aretfisā. Tā bēgusi pa

zemes apakšu uz Sicīliju, bet Alfējs dzinies pakaļ. Selt Sicīlijā viņi abi nu saplūst

kopā.

698. H e 1 o r a — upe Sicīlijas austrumos.

700.   Kamarīna atradās purvainā vieta. Iedzīvotāji sākuši nosusināt apkārtējos pur-

vus, bet orākuls aizliedzis to darīt, lai neatvērtu ienaidniekiem pieejas pilsētas

mūriem.

700—             704. Sals vārsmas minētās vietas atrodas Sicīlijas dienvidu krasta.

701—             702. G e 1 a — pilsēta un upe.

703.  Akraganta (jeb Agrigenta) •— pilsēta kalnā, slavena ar saviem zirgiem.

705.  Selinunta — pilsēta rietumos no Akragantas.

706.  L11 i b e ] s — zemesrags Sicīlijas rietumos; ap to daudz sēkļu un zemūdens klinšu.

707.  Drepana — ostas pilsēta Sicīlijas rietumu krastā pie tāda paša nosaukuma

zemesraga.

715.  Braucot no Šejienes —no Drepanas.

Ceturtā grāmata

18. Un ja man nebūtu riebums pret laulības gultu un lāpām —

lāpas bija laulību simbols.

21.   Slbajs — Dīdonas vīrs, ko nogalināja tās brālis Plgmalions. Lari — mlruSo

senču gari, kas sargā mājas pavardu un ģimeni.

26.   Bālajās Ereba ēnas — Erebs, Haosa dēls, Nakts brālis, Ir pazemes tumsas

personificējums; arī pazemes valsts.

28. Viņš — Slhajs.

36.   J a r b a — getūlu valdnieks.

40.   G e t ū 11 — mežonīga tauta ziemeļrietumu Āfrika.

41.   Nu mīdi — ganu tauta Ziemeļāfrika, Kartāgas rietumos. — Neviesmīlīgās

Slrtes — jūras līči Ziemeļāfrikas krastos ar smllSalnlem sēkļiem un vētrām.

43.   Barkajl — Barkas pilsētas iedzīvotāji Ziemeļāfrika.

44.   Brālis — Plgmalions.

58.   Cereru romieši uzskata ne tikvien par lauku auglības dievi, bet arī par kultūras

un laulības dzīves nostiprinātāju, par likumu devēju. — Llajs — sk. piezīmi I, 686.

59.   Viens no Jūnonas uzdevumiem bija sargāt laulības dzīvi.

94.   Puisēns'— Venēras dēls Kupīdons jeb Amors.

119. Titāns — saule, titāna Hlperiona dēls; titāni bija Urāna (Debess) un GaJas (Zemes)

dēli. Pazīstamākie no tiem lr Saturns (gr. Krons), Okeāns un Japets, Prometeja tēvs.

128. Smaidīja sevī par atklāto viltu — zinot Jupitera solījumu, ka Eneja

likteni tas viss nevar grozīt (sk. I, 257—258).

132.  Masīll —numīdu cilts Āfrikā.

143—145. Apollons ziemas mēnešus uzturējās LIkIjā, Pataras pilsēta, pie Ksanlas. Seit

tam bija slavens templis, kurā viņS pareģoja nākotni. Iestājoties vasarai, tas atgrie-

zās Dēlā, kur viņu saņēma ar dziesmām un dejam.

146.  Drlopl — pelasgu cilts, kuras dzimtene atradās Parnāsa kalna tuvuma. — Aga-

ti r s i — skitu cilts Sarmātljā; viņi tetovēja seju un rokas.

163. Dardanīds, Venēras mazdēls — Askanljs Jeb Jūls.

166.  Zeme — visa radītāja un uzturētajā. Hēsiods liecina, ka ta Ir visvecākā no die-

viem. Līdz ar Jūnonu ta Ir laulību sargātāja.

167—168. Senajās kāzās līgavu atveda pie līgavaiņa lāpu gaismā, atskanot mūzikai un

dziesmām. Sals kāzās alā, negaisam brāžoties, lāpas aizstāj zibens, kāzu dziesmas un

mūziku — nimfu leloSana kalnos.

173. Fāma (baumas) — jaunākā Zemes meita, baumu personifikācija. Tā piedzima

Zemei, pēc tam kad Jupiters bija guvis uzvaru pār gigantiem (giganti bija Zemes

dēli). Lai atriebtos dieviem, tā Izplatīja vēstis par to nekrietnajiem darbiem.

177.= X, 767.

179. EnkelSds un Kojs — giganti, Zemes dēli.

198. Bija šis Hammonadēls — Hammons (Ammons) — Ēģiptes un Lībljas die*

vība, ko Romā Identificēja ar Jupiteru. — Garamantlda — kāda Lībljas nimfa.

206.   Maurūslja — Mauretānlja, 8eit — Āfrika.

207.   Bakhlsko upuri — vīnu.

215.   Sls Parlds — Jarba salīdzina Eneju ar Parīdu, jo Enejam viņa uztverē Kartāgā

lr tāda pati loma, kāda bijusi Spartā Parldam, kas tur ieradies, lai nolaupītu Mene-

lāja sievu Helenu. Tik pusvīri vien — trojiešus to Ienaidnieki mēdza Iden-

tificēt ar frīģleSiem, kam bija Izlutinātu, mīkstčaulīgu cilvēku slava.

216.   Apsedzis zodu un pakausi valgo ar Lidijas mitru — pakausis

valgais — ar dažādām smaržīgām ziedēm ieziesti mati. Lidijas mitra — frīģiešu

galvsega ar lentām, ko sasēja zem zoda.

222.   Merkurljs (atbilst grieķu Hermejam) — Jupitera un Majas dēls, dievu vēstne-

sis; tam ir spārnotas zelta kurpes, kas viņu mirklī nones tur, kur to sūta Jupiters, un

brīnumzlzlls, ap ko vijas divas čūskas. Viņš vada (audis pa ceļiem, mirušās dvēseles

novada pazemē; Merkurljs Ir arī tirgotāju dievs.

228.   Divreiz — pirmoreiz Trojas karā no Dlomēda, otrreiz Trojas krišanas laika

degošajā Trojā.

243.   Ved projām uz Tartaru skumjo — Tartars — vieta pazemē, kur mirušie

Izcieš sodu par noziegumiem, ko tie virs zemes Izdarījuši.

244.   Miegu tas sūta vai atrauj — šeit Merkurljam piedēvētas arī miega dieva

īpašības: ar savu burvja zizli viņš ļaudis Iemidzina vai modina no miega.

246—231. šeit Atlants lr jau pārvērties par kalnu (sk. piezīmi I, 741).

252. Killēnes dievs — Merkurljs, jo piedzimis Klllēnes kalnā Arkādijā.

263.   Lena — plats apmetnis.

264.   =XI, 75.

280.-XII, 868.

285—             286. =Vni, 20—21.

288.   =XII, 561.

287.   Apsverot radušās šaubas — t. 1., paziņot savu nodomu vai to slēpt.

298.   Šaubas tai rada pat drošais — t. 1., viņa šaubās pat par to, par ko

nebūtu vairs jāšaubās.

301.   T i j 3 d a — cits bakbantes nosaukums.

302—303. Trljgadu svētki — šos svētkus svinēja katru trešo gadu. — Kltai-

г о n s — svētki ar orģijām Bak’ am par godu notika naktī Tēbu pilsētas apkārtnē,

Kltalrona kalnā. Bakhantes, tērpušās briežādās, no tempļa uz šo kalnu Iznesa svētos

priekšmetus — upuru traukus.

320. N o m ā d 1 — šeit ganu tautas Zlemelāfrlkas krastos, numīdl.

324.  Tagad tikai šis vārds man palicis pāri no vira! — t. 1., «sveš-

nieks» (sk. 323. vārsma).

335. Ellsa — otrs Dīdonas vārds. VergiUJs formu «Dido» lieto tikai nominatīva un

akuzatīvā.

343. Tad stāvētu cildenas Priama pilis — t. I.f Enejs tās uzceltu no jauna.

345.  Grīni Ja — pilsēta Mazāzijas krastā, kur atradās Apoliona templis un orākuls.

346.  Likljas orākuls — Pataru plisētā, slavas ziņā gandrīz līdzīgs Delfu orākulam.

356. Dievību vēstnesis — Merkurljs.

361. Dodos nelabprāt uz ltā|u zemi — t. 1., tā ir dievu griba, kas viņam

to liek darīt.

367. Hlrkānu tigēru mātes tev devušas pienu — hlrkani ir Hlrkānijas

novada iedzīvotāji; tas atradās Kaspijas Jūras dienvidaustrumos.

379.  Tātad par to tik mūžīgiem domas — Ironiski.

420.  Varēšu, māsa, to pārciesti — Dīdona maldina masu, izlikdamās, ka viņa

samierinājusies ar savu likteni.

425. A u 1 ī d a — ostas pilsēta Boiotijā, Vidusgrieķijā; šai ostā Agamemnons sapulcināja

grieķu ekspedīcijas karaspēku un no šejienes devās cīņā pret Troju.

427.  Skārusi neesmu ari ne Anhīsa pīšļus, ne ēnu — Anhīss, kā zināms,

miris un apglabāts Sicīlija. Dīdonas vārdi saprotami tādējādi, ka viņa nav izdarījusi

nevienu tik briesmīgu noziegumu (piemēram, Eneja tēva kapa apgānīšanu), ka9

attaisnotu Eneja cietsirdīgo rīcību pret viņu.

462. Opl uzskatīja par nelaimes vēstītāju putnu.

469.  Ārprāta mirkli tā Pentejs — Pentejs, Tēbu valdnieks, ienīda Bakhu un

aizliedza savā zemē šā dieva kultu. Bakhs par to Pentejam atriebās, uzsūtot tam

ārprāta lēkmi. Bakbantes, staip kurām bija ari Penteja māte Agave, sagūstīja viņu

un meta priekšā niknam zvēram, kas to saplosīja.

470.  Prātā jukušais Pentejs redz divas saules un divējas Tēbas.

471.  Mītu par Orestu savos darbos izmantojuši grieķu un romiešu traģēdiju rakstnieki.

473. Atriebes dīrās — fūrijas.

481.  Atrodas tālā etlopu zeme — uzskatīja, ka etiopi dzīvoja pašā Okeāna

malā, tuvu pie rietošās saules. Par Okeānu dēvēja Iedomāto upi, kas apņem Zemes

ripu.

484.  Drakons — pūķis.

502.  Negaida vairāk par to, kas bijis pēc Sihaja nāves —

1.1., ka Dīdonas izmisums nebūs lielāks kā pēc vīra Sihaja nāves.

510.  Haoss — sākotnējā tumsa; arī bezgalīgā tumšā telpa pazemē; ari šīs telpas perso-

nifikācija, Nakts un Ereba tēvs.

511.  Trljveldu Hekates būti — Hekate, mēness, ce]u un burvību dieve, kurai

piedēvēja trīs ķermeņus un galvas. Hekatl bieži identificēja ar Diānu un

Proserpinu.

512.   No Averna smeltu — šā ezera ūdeni lietoja burvībās, lai tām piešķirtu

lielāku spēku. Ne katru reizi burvībām varēja sagādāt šādu ūdeni, tāpēc šādos

gadījumos lietoja arī parasto ūdeni.

513—514. Burvībām domātās zāles pļāva mēness gaismā un ar vara sirpjiem; tā Ievāk-

tām zālēm piešķīra sevišķi lielu spēku.

515.  Gļotas, ko atrod uz tikko kā piedzimuša kumeļa pieres, Izlietoja burvībām, sevišķi

pagatavojot dzērienu, ar ko domāja pieburt kādas personas mīfestību.

516.  Ķēvmātel atrauto tīksmi — uz kumeļa pieres sakrājušās gļotas burvību

nolūkam ievāca tūliņ pēc tā piedzimšanas, jo ķēve tās pēc īsa brīža nolaiza.

517.  Pati — Dīdona.

528.  Sīs vārsmas nav labākajos manuskriptos, un to uzskata par vēlāku iespraudumu.

529.  P 0 n i e t e 1 — Dīdonal.

542.  Lāomedontlešu — trojiešu.

584—585. =IX, 459—460. — Tītons — Trojas valdnieka Lāomedonta dēls, Auroras vīrs.

624.  Draudzības saites un līgums lai nesaista mūlam Sīs tau-

tas — lai nekad nav draudzības starp pūnlešiem un romiešiem.

625.  Kāds atriebes nesējs — Hannibals, kartāglešu vadonis 2. pūnlešu karā;

viņš iebruka Itālijā un vairākās kaujās sakāva romiešus, sevišķi smagi pie Trašu-

mēna ezera 217. gadā p. m. ē .

628. Dīdona vēlas, lai naids valdītu starp abiem krastiem, starp Kartāgu un Romu.

638.  Pazemes Zevam — Plūtonam, pazemes valdniekam.

656. Atriebjot viru — Slhaju.

671. Pār dievu un cilvēku jumtiem — pār tempļiem un mājām.

694.  I r i d a — dievu, sevišķi Jūnonas vēstnese, varavīksnes dieve.

698—699. Proserplna — Jupitera un Cereras meita, Plūtona sieva, pazemes vald-

niece. Saskaņā ar mītu viņa stājas pie katra mirēja galvas un atcērp tam no pieres

matu cirtu, bet nāvei lemtajiem upuru dzīvniekiem spalvu kušķi no pieres vidus.

Mirējus uzskatīja par upuriem pazemes dieviem, tāpēc arī tiem veltīja atcirpto

matu cirtu, tāpat kā upuru dzīvniekiem atgriezto spalvu kušķi. Taču Dīdona nemirst

ne pēc likteņa prāta, ne pelnīta nāvē, bet pirms noteiktā laika. Tāpēc Proserplnal

nav vēl uz to tiesības, un tāpēc Jūnona sūta Irldu atraisīt Dīdonas dvēseli.

702.  Šo upuri — t. i., Dīdonal atcirptās matsprogas.

703.  D ī t a m — Plūtonam.

Piektā grāmata

8—11. Gandrīz tās pašas vārsmas jau lasījām III, 192—195.

24. Draudzīgā Ērika krasti — draudzīgās Sicīlijas krasti, kur valdīja trojietis

Akests. — Ēriks — 1) kalns un pilsēta ziemeļrietumu Sicīlija, 2) Būta un

Venēras dēls, Eneja brālis no mātes puses, elimu tautas valdnieks Sicīlijā, Erlka

kalna apkārtnē, Izcils dūru cīņā, Hērakla nogalināts. — S 1 k a n 1 — kāda blbēru

cilts, iecejoja Itālijas rietumu piekrastē, vēlāk pārcēlās uz Sicīliju.

38. No Krīnīsa upes — Krīniss — Krīnisas upes dievs; upe atradās Sicīlijas

dienvidrietumu krastā.

59.  L ū g s i m nu vējus — lai varētu laimīgi turpināt braucienu.

64.   Kad devīto dienu — devītajā dienā pēc miruša nāves grieķi un romieši

mēdza sarīkot bēru dzīres un piemiņas sacīkstes, kas beidzas ar bagātiem upuriem.

69.   Ar dūrēm un savītām siksnām — dūru cīkstoņi apvija plaukstas ar

vēršādas siksnām, kurās bija Iešūti svina vai dzelzs gabali; šis cīņas nereti beidzās

ar kāda partnera n3vl.

72.   Ar māmuļas mirti — mirte, pirmkārt, ir Venērai svēts stāds, otrkārt, apbedī-

šanas ceremonijas piederums.

73.   H e 11 m s — trojietis, Akesta līdzgaitnieks, uzvarētājs skriešana (ellmi — sena tauta

Sicīlija, sk. piezīmi 24. vārsmai).

85. Septiņos līkumos liecās — skaitu septiņi uzskatīja par svētu.

95.   Vai bijis tas ģēnijs, kas pakalnā mitis — grieķi un romieši ticēja,

ka katrai vietai lr savs ģēnijs — gars, kas sarga šo vietu.

96.   Jeb vai to sūtījis tēvs — lai paziņotu dēlam, ka pie kapa atvestie upuri

pieņemti.

99.   Aberonts (Aheronta) — grieķu mitoloģijā bieži minēta upe pazemē; tā tek paze-

mes valstij apkārt un Ietek Koklta; šeit metonlmlskl — pazemes valsts.

105.  Faetonts — 1) Hēlija, Saules dieva dēls, 2) pati Saule.

110.  Trijkājus svētos — trijkājis — uz trim kājām nostiprināts vara katls; node-

rēja 1) vārīšanai vai tīrvīna maisīšanai ar ūdeni, 2) istabas greznošanai. Trijkājus

dāvināja sacīkšu uzvarētajiem.

112. Talantu zelta — apmēram 26 kilogrami. Eneīda šis termins lietots nenoteikta

zelta daudzuma nozīmē.

116.  «Valzivs» — kuģa nosaukums, tapāt taiak «Himaira», «Kentaurs». Šiem kuģiem

priekšgala attiecīgi bija valzivs, himairas un kentaura tēls.

117—123. Dažas romiešu aristokrātiskās dzimtas par saviem priekštečiem uzskatīja tro-

jiešus, Eneja līdzgaitniekus: Memmiji — Mnesteju, Sergijl — Sergestu, Kluentijl —

Kloantu, Atijl — Atiju. Te jāpiebllst, ka pie AUJu dzimtas piederēja Oktaviana mate.

143.  = VIII, 690. — šķelta ar trijzaru knābjiem — grieķu un romiešu kuģiem

bija trīs knābji: viens galvenais, divi mazāki sānos.

170.  Viņš — Kloants. — Priekšējam — Gijām.

172.  Sa jaunekļa — Gijas.

192.  Getūlu sēkļos — pie Āfrikas krastiem.

193.  Vētraina Jonljas jūra — kad pirmoreiz Eneja floti pārsteidza vētra.

236.  Spožbaltu vērsi — baltas spalvas dzīvniekus upurēja, izsakot prieka ud

pateicības jūtas.

240.  Forka un nēreldu koris — jūras dievi. — Forks — Ponta un Gajas dēls,

kāds zemāks jūras dievs. — Panopēja — kāda nēreīda.

241.  Portūns — dievība, Jūras ostu sargātājs.

251.  Mellbojas purpurs — Zlemeļgrleķljas pilsēta Mellbojā pagatavots purpurs.

252.  Ķēnlšķais zēns — Trojas valdnieka Troja skaistais dēls Ganlmēds, ko Jupiters

uzņēma debesīs par vīndevl.

255. Jupitera Ieroču nesējs — ērglis, kas Jupitera uzdevuma uznesa debesis