# Rozes vārds

Umberto Eko

Umberto Eko

Rozes vārds

Par ko tad ir runa «Rozes vārdā»? No vienas puses, tas ir gotisks detektīvromāns, kura darbība norisinās XIV gadsima Itālijā, benediktiešu ordeņa klosterī, turklāt autora viduslaiku vēstures zināšanas ļāvušas bagātīgi papildināt vēstījumu ar kultūras reālijām un sadzīves detaļām. No otras puses, tas viss rakstīts tādēļ, lai runātu par tēmu, kura mūsdienās ir tikpat aktuāla, cik aktuāla tā bijusi tolaik. Tā ir cīņa starp divām dažādām pasaules uztverēm (gan personiskā, gan sabiedriskā līmenī): vienas uztveres nesēji cenšas par katru cenu negrozītas saglabāt esošās vērtības pat par savas dzīvības cenu, otri allaž tiecas pēc jaunas domas un attīstības — pat par savas dzīvības cenu.

Umberto Eko dzimis 1932. gadā. Viņš ir lingvists, filozofs un vēsturnieks, daudzu izcilu teorētisku darbu autors, semiotikas profesors Boloņas universitātē.

Romāns «Rozes vārds» (1980) saņēmis vairākas literārās prēmijas un tulkots 32 pasaules valodās. Lielu ievērību guvuši ari nākamie U.Eko romāni “Fuko svārsts» (1988) un "Viņdienu sala» (1994).

No itāliešu valodas tulkojusi Dace Meiere

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis imantslochmelis@inbox.lv

Jāņa Rozes Apgāds

UDK 821.131.1 -31 Fk 620

Umberto Eco il nome della rosa

© R.C.S. Libri S.p.A., Milano Boinpiani 1980

Literārā konsultante Tamāra Liseka Vēstures konsultants Ilmārs Zvirgzds Mākslinieks Valdis Villemšs

Grāmatas mākslinieciskajai apdarei izmantoti:

apvākam gobelēna “Martvre de St. Geivais c-t de St. I’rotais" fragments (autors nezināms; Francija, 16. gs.). vākam kokgriezuma fragments ilustrācija grāmatai “Toriia bruņinieks” (autors nezināms; Bāzele, 1493), titullapai kokgriezums “Apokalipse” ilustrācija Ķelnes Bībelei (autors nezināms; ap 1480.g.), dalu titullapām nezināma autora kokgriezuma fragments (1483.g.).

© Dace Meiere, tulkojums latviešu valodā, 1998 © Dace Meiere, paskaidrojumi, 1998 ©Valdis Villemšs, mākslinieciskais noformējums, 1998 © “Jānis Roze” SIA, 1998

ISBN 9984-623-07 6

Umberto Eko

Rozes vārds

lasītāju atsauksmes

«Kā detektīvromāns tas ir krietni pagarš, toties daudz aizraujošāks un nesalīdzināmi labāk uzrakstīts par jebkuru Agatas Kristi detektīvromānu.»

Amoniju Bērdžess rakstnieks (Lielbritānija) '

«Par ko tad ir runa «Rozes vārdā»? No vienas puses, tas ir gotisks detektīvromāns, kura darbība norisinās XIV gadsimp Itālijā, benediktiešu ordeņa klosterī, turklāt autora viduslaiku vēstures zināšanas ļāvušas bagātīgi papildināt vēstījumu ar kultūras reālijām un sadzīves detaļām. No otras puses, tas viss rakstīts tādēļ, lai runātu par tēmu, kura mūsdienās ir tikpat aktuāla, cik aktuāla tā bijusi tolaik. Tā ir cīņa starp divām dažādām pasaules uztverēm (gan personiskā, gan sabiedriskā līmenī): vienas uztveres nesēji cenšas par katru cenu negrozītas saglabāt esošās vērtības pat par savas dzīvības cenu , otri allaž tiecas pēc jaunas domas un attīstības — pat par savas dzīvības cenu.

Leonardo Bals literatūras kritiķis (Brazīlija)

«Umberto Eko raksta plašam lasītāju lokam, mācīdams pagājušo laiku zīmēs lasīt tās zīmes, kam sakars ar mūsdienām.»

Nuncija Rosi literatūras kiitiķe (Meksika)


..


.


.

## SATURS

PAR MANUSKRIPTU 13

Piebilde 19

PROLOGS 21

PIRMĀ DIENA 33 Pirmā stunda, kuras laikā viņi sasniedz abatijas mūrus un Viljams liek lietā savu aso prātu. 35 Trešā stunda, kuras laikā Viljams risina pamācošu sarunu ar abatu. 42 Sestā stunda, kuras laikā Adss apbrīno baznīcas portālu un Viljams pēc ilgiem gadiem satiek Kasāles Ubertino. 57 Ap devīto stundu; šajā laikā Viljams risina gudni sarunu ar botāniķi Severīnu. 87 Pec devītās stundas, kad viņi apmeklē skriptoriju un iepazīstas ar daudziem pētniekiem, pārrakstītājiem un ilustratoriem, un ar kādu aklu sirmgalvi, kas gaida Antikrista atnākšanu. 94 Vespere, kuras laikā viņi aplūko pārējo abatijas daļu, Viljams izsaka dažus secinājumus par Adelmo nāvi, risinās saruna ar brāli stiklinieku par lasāmajiem stikliem un spokiem, kas apmeklē tos, kuri kāro lasīt pārāk daudz. 109 Komplēta; Adss un Viljams bauda abata tīkamo viesmīlību un Horhes bardzību. 119

OTRA DIENA 125 Agrā stunda, kad mistiskas laimes pilmi cēlienu pārtrauc asiņains notikums. 127

Pirmā stunda, kuras laika Upsalas Bencs viņiem šo to atklāj un Anindelas Berengārijs izsūdz noslēpumus, bet Adss uzzina, kas ir īstena grēku nožēla. 137 Trešā stunda, kuras laika viņi dzird prastu ļaužu ķildu, Aimāro no Aleksandrijas dod neskaidrus mājienus, bet Adss prāto par svētumu un velna mēsliem.

Pēc tam Viljams un Adss atgriežas skriptorijā, Viljams pamana kaut ko interesantu, taču pēc trešās saninas par smieklu pieļaujamību viņam tomēr neizdodas aplūkot gribēto. 149

Sestā stundā; no Benca dīvainā stāstījuma par abatijas dzīvi viņi uzzina noslēpumus, kas nedara godu šķīstības miteklim. 166 Devītā stunda, kuras laikā abats lepni izrāda savas abatijas dārgumus un baiļu pilns runa par ķeceriem, un beigu beigās Adsam uzmācas šaubas, vai viņš rīkojies pareizi, dodamies plašajā pasaulē. 172 Pēc vesperes; kaut arī nodaļa ir īsa, tās laikā sirmais Alinardo pastāsta interesantas lietas par labirintu un veidu, kā tajā iekļūt. 189 Kompleta; pēc kompletorija Adss un Viljams iekļūst Torņēkā, sastop tur noslēpumainu apmeklētāju un atrod slepenrakstu ar nekromantu zīmēm; viņi iegūst un tūliņ atkal zaudē grāmatu, kuras meklējumi turpināsies vēl daudzās nodaļās, bet Viljama aceņu nolaupīšana nav pēdējā no šīs stundas nelaimēm. 194 Nakts, kad Adss un Viljams beidzot iekļūst labirintā, redz savādas vīzijas un, kā jau tas labirintos parasts, apmaldās. 204

TREŠ Ā DIENA 217 No laudētn lidzpirmajai stundai; šai laikā pazudušā Berengārija cellē liek atrasta asiņaina lupata, bet tas ari viss. 219 Trešā stunda, kuras laikā Adss skriplorijā apcer sava ordeņa vēsturi un grāmatu likteņus. 220 Sestā stunda; tās laikā Adss uzklausa Salvatores pagātnes noslēpumus, kurus tik viegli nemaz nevar pārstāstīt un kuri tiek Adsarn iegrimt bažīgās pārdomās. 22-1 Devītā stunda, kuras laikā Viljams stāsta Adsam par ķecerību plašo upi, par vienkāršo ļautiņu nozīmi Baznīcas dzīvē, par savām šaubām, vai iespējama vispārējo likumu izzināšana, un pie reizes izklāsta, kā atšifrējis Venancija atstātās nekromantiskās zīmes. 235 Vespere, kuras laikā viņi atkal runā ar abatu; Viljams izsaka dīvainas domas par iespējām atklāt labirinta noslēpumu, un viņam tas izdodas visracionālākajā veidā. Pēc tam viņi ēd apceptu sieru. 252 Pec komplētas, kad Ubertino stāsta Adsam par brāli Dolčino, bet citus, līdzīgus stāstus Adss atceras pats vai izlasa bibliotēka; pēc tam viņš sastop meiteni, skaistu un baismu ka kaujai nostājies karaspēks. 266 Nakts, kad satriektais Adss izsūdz savu grēku Viljamam un prāto par sievietes vietu pasaules radīšanas plānā; pēc tam viņi atklāj vīrieša liķi. 305

CETURTĀ DIENA 313 Laudes; šajā laikā Viljams un Severins izpēta Berengārija līķi un atklāj, ka tā mēle ir melna, kas slīkoņiem nebūt nav raksturīgi. Pēc tam viņi runā

par stiprām indēm un kādu jau piemirstu zādzību. 315 Pirmā stunda, kuras laika Viljams piespiež vispirms Salvatori un pēcāk mantzini atklat savu pagātni, Severīns atrod nolaupītās acenes, bet Nikola ir izgatavojis jaunus acu stiklus un Viljams ar sešām acīm ķeras pie Venancija rokraksta atšifrēšanas. 324 I'rešā stunda, kuras laikā Adss cieš mīlas mokas; tad ierodas Viljams ar Venancija tekstu, kas ari atšifrēts ir palicis nesaprotams. 336 Sestā stunda, kuras laika Adss iet lasīt trifeles un satiek uz klosteri soļojošos minorītus, kuri pēcāk ilgi apspriežas ar Viljamu un Ubertīno, un tiek bilsts daudz rūgtu vārdu par Jāni XXII. 349 Devītā stunda, kad ierodas Podžeto kardināls, Bernardo Gvidoni un pārējie Aviņjonas vīri, un pēc tam katrs pievēršas savām darīšanām. 365

Vespere, kad Alinardo, kā liekas, atklāj daudz vērtīgu ziņu un Viljams izklāsta savu metodi, ar kuras palīdzību caur skaidru kļūdu virkni var nokļūt pie neskaidras patiesības. 369 Komplēta, kuras laikā Salvatore melš par visuspēcīgu burveklību. 374

Pēc kompletorija, kad Viljams un Adss atkal apmeklē labirintu un stāv pie jinis Africae sliekšņa, taču nevar tur iekļūt, jo nav zināms, kas ir pirmais un septītais no četriem, un beidzot Adss atkal ļaujas, šoreiz gan smalkā veidā, mīlas kaitei. 378 Nakts, kad Salvatore nožēlojamā kārtā krīt Bernardo Gvidoni nagos, Adsa mīļoto meiteni notur par raganu un visi liekas gulēt vel vairāk norūpējušies un nelaimīgi. 398

PIEKTĀ DIENA 407 Pirmā stunda, kuras laikā brāļi diskutē par Kristus nabadzību. 409 Trešā stunda, kuras laika Severins pavēsta Viljamam par kādu savādu grāmatu un Viljams legātiem izklāsta visai neparastu pasaulīgās pārvaldes izpratni. 427

Sestā stunda, kuras laikā atrod nogalinātā Severina līķi, bet viņa uzietā grāmata ir pazudusi. 439

Devītā stunda, kuras laikā tiek spriesta taisnā tiesa, taču rodas nelāgs iespaids, ka taisnība nav nevienam. 452

Vespere, kad IJbertino bēg, Beries sāk ievērot likumus un Viljams spriež par dažādiem todien novērotiem baudkāres veidiem. 480

Komplēta; viņi klausās sprediķi par Antikrista atnākšanu, un Adss atklāj, cik svarīgi ir cilvēku kristāmvārdi. 488

SESTĀ DIENA 501 Agrā stunda, kad principes sederunt, bet Maleahijs nokrīt zemē beigts. 503 Laudes, kad tiek iecelts jauns mantzinis, bet bibliotekāra vieta paliek brīva. 508 Pirmā stunda, kuras laikā viņi kopā ar Nikolu apmeklē dārgumu kriptu un jaunais mantzinis atklāj viņiem daudz interesanta. 57 7

Trešā stundā, kuras laikā Adss, klausīdamies Diesirae, redz sapni vai vīziju, ko vērts atstāstīt. 520 Pēc trešās stundas, kad Viljams izskaidro Adsam tā sapni. 533

Sestā stunda, kuras laikā viņi noskaidro bibliotēkām pēctecību un uzzina šo to jaunu par noslēpumaino grāmatu. 537 Devītā stunda; abats atsakās Viljamu uzklausit, stāsta par dārgakmeņu valodu un izsaka vēlmi, lai skumjo notikumu izmeklēšana tiktu pārtraukta. 544 Starp vesperi un kompletoriju; še īsi atstāstītas ilgas apjukuma stundas. 555 Pēc kompletorija, kad teju nejauši Viljams atklāj ['mis Africae noslēpumu. 558

SEPTĪTĀ DIENA 563

Nakts; lai uzskaitītu visus gluži neticamos atklājumus, par kuriem stāstīts šajā nodaļā, virsrakstam būtu jābūt teju tikpat garam ka stāstījumam, bet tas ir pretrunā ar visām tradīcijām. 565 Nakts, kad izceļas pasaules ugunsgrēks un labā pārliekas centības pec virsroku gūst elles spēki. 585

PĒDĒJĀ LAPA 603 PĒCVĀRDS 1983. G. IZDEVUMAM 613 U.Eko ievērojamākie darbi 650 D.Meiere. Paskaidrojumi 651 l.Šuvajevs. Eko vārds 683

## PAR MANUSKRIPTU

1968. gada 16. augustā manās rokās nonāca ar abata Valē spalvu sarakstīta grāmata “Le manuscript de Dont Adson de Melk, traduit en franзais d'aprиs l’йdition de Dotn JMabUlon” (Aux Presses de l’Abbaye de la Source, Paris, 1S42).* Spriežot pēc diezgan trūcīgajām vēsturiskajām norādēm, grāmata bija uzskatāma par kāda XIV gadsimta manuskripta precīzu pārrakstījumu. savukārt šo manuskriptu Melkas klosteri bija uzgājis dižais XVII gadsimta erudīts, kuram mēs esam tik daudz pateicības parādā par benediktiešu ordeņa vēsturi. Šī trouvaille (manējā, tātad jau trešā pēc kārtas) man neļāva skumt Prāgā, kur uzturējos, gaidīdams sev dārgu cilvēku. Pēc sešām dienām padomju karaspēks iesoļoja nelaimīgajā pilsētā. Man veiksmīgi izdevās Linčā šķērsot Austrijas robežu, no turienes es aizbraucu uz Vīni un beidzot sastapos ar savu ilgoto būtni, un mēs kopā devāmies ceļā uz Donavas augšteci.

Sajūsmināts lasīju Melkas Adsa šaušalīgo stāstu; tik ļoti tas aizņēma manu satraukto prātu, ka teju vienā rāvienā to iztulkoju, pierakstīdams vairākas Papeterie Joseph Gibert biezās klades; īsta bauda ir rakstīt tajās ar mīkstu spalvu. Pa to laiku bijām nonākuši Melkas apkaimē, kur uz upes stāvās kraujas joprojām slejas gadsimtu gaitā vairākas reizes pārbūvētais Stift. Kā mīļais lasītājs droši vien jau būs nopratis, klostera bibliotēkā nebija ne miņas no Adsa sacerējuma.

* Tulkojumus, kā ari atsevišķu personvārdu un jēdzienu skaidrojumus sk. nodaļā “Paskaidrojumi” grāmatas beigās. (Red. piez.)

Pirms vēl bijām sasnieguši Zaleburgu, mūsu kopīgais ceļojums kādā traģiskā naktī spēji aprāvās mazā viesnīciņā Mondzē ezera krastā un mana ceļabiedre pagaisa, līdzi paķerdama ne jau aiz ļauna prāta, bet mūsu attiecību pēkšņās satrūkšanas juceklī abata Valē grāmatu. Tā es paliku ar kaudzīti pierakstītu klažu rokās un bezgalīgu tukšumu sirdī.

Pāris mēnešu vēlāk Parīzē nolēmu turpināt savus meklējumus. Starp skopajām ziņām, ko biju norakstījis no franču izdevuma, bija arī ārkārtīgi sīka un precīza avota norāde:

Vetera analecta, sive colleclio veterum aliquot opernm & opusculorum omnis generis, carminum, epistolamm, diplomaton, epitaphiorum, &, cum itineregermanico, adnotationibus aliqoi.it disquisitionibus R.P.D. Joannis Mabillon, Presbiteri ac Monachi Ord. Sandi Benedicti e Congregatione S. Mauri. — Nova Editio citi accessere Mabillonii vita & aliquot opuscula, scilicet Dissertatio de Pane Eucharistico, Azymo el Fermentato, ad Eminentiss Cardinalem Bona. Subjungitur opusculum Eldefonsi Hispaniensis Episcopi de eodem argumenta lit Husebii Romani ad Tbeophilum Galium epistola, De cultu sanctorum ignotorum, Parisiis, apud Levesque, ad Foniem S. Michaelis, MDCCXX1, cum privilegio Regis.

Senženevjēvas bibliotēkā tūlīt atradu Vetera analecta, taču, man par lielu pārsteigumu, šai izdevumā atšķīrās divas detaļas: tā izdevējs bija Montalant, ad Ripām P.P. Augustinianorum (prope Pontem S. Michaelis), un piedevām tas bija izdots divus gadus vēlāk. Lieki piebilst, ka šajos analecta nebija nekāda Melkas Adsa vai Adsona sacerējuma gluži otrādi, manu acu priekšā, par ko ikviens var pārliecināties pats, bija īsu un vidēja garuma stāstu krājums, turpretī Valē pārrakstītais stāstījums stiepās vairāku simtu lappušu garumā. Griezos pēc palīdzības pie tālaika ievērojamākiem medievālistiem, arī pie dārgā un neaizmirstamā Etjēna Žilsona, taču bija skaidrs, ka vienīgie Vetera analecta ir tie, kas atrodas Senženevjēvas bibliotēkā. Brauciens uz Sūrsas abatiju netālu no Pasī un tikšanās ar manu draugu, tēvu Arnē Lanštetu, mani pārliecināja, ka nekāds abats Vālē abatijas nekad neeksistējušajā spiestuvē grāmatas nav drukājis. Visiem labi zināma franču pētnieku paviršība, sniedzot bibliogrāfiskās norādes, taču šis gadījums pārsteigtu pat vislielākos pesimistus. Man radās aizdomas, ka esmu uzdūries viltojumam. Arī pati abata Valē grāmata bija neglābjami zaudēta (vismaz tai, kas bija mani aplaupījusi, es to neuzdrošinājos atprasīt). Man bija palikuši tikai savi pieraksti, un arī tos es jau sāku apšaubīt.

Mēdz gadīties brīnumaini fiziska pārguruma vai spēcīga uzbudinājuma brīži, kad redzam agrāk iepazītu cilvēku vīzijas (“en me retraзant ces dйtails, j'en suis а me demander s’ils sont rйels, ou bien si je les ai rкvйs”). Kā vēlāk uzzināju no lieliskās abata Bikū grāmatiņas, reizēm parādoties arī vēl neuzrakstītu grāmatu vīzijas.

Ja nebūtu atgadījusies kāda nejaušība, es vēl joprojām mocītos neziņā par Melkas Adsa stāsta izcelsmi, taču notikās tā, ka 1970. gadā Buenosairesā, ziņkārojoties pa kāda neliela Korjentes ielas antikvariāta plauktiem (netālu no Patio del Tango), manās rokās nokļuva Milo Temesvara grāmatiņas “Par īpašu paņēmienu pielietojumu šaha spēlē” kastiliešu tulkojums, ko man bija tas gods citēt (lai gan atsaucoties uz citu vārdiem) savā darbā “Apokaliptiskie un integrētie”, recenzējot viņa vēlāko darbu “Apokalipses pārdevēji”. Tas bija nu jau vairs neatrodamā gruzīnu oriģināla (Tbilisi, 1934) tulkojums, un, sev par lielu izbrīnu, es tajā atradu plašus citātus no Adsa stāsta, tikai šoreiz kā avots bija norādīts nevis Valē vai Mabijons, bet gan tēvs Anastasijs Kirhers (taču kurš viņa darbs?). Kāds pētnieks, kura vārdu šeit minēt, man šķiet, nebūtu īsti vietā, mani centās pārliecināt (no galvas citēdams grāmatas), ka godājamais jezuīts par tādu Melkas Adsu nekad nav pat ieminējies. Taču Temesvara lappuses bija man acu priekšā un tur piesauktās epizodes pilnībā atbilda manis iztulkotajām (sevišķi pārliecinošs bija labirinta apraksts). Vienalga, ko vēlāk būtu rakstījis Benjamino Plačido1 , abats Valē ir bijis reāla persona un gluži tāpat Melkas Adss.

Nospriedu, ka Adsa atmiņu grāmatas liktenis ir tikpat noslēpumains kā gaisotne, kas ieskauj tajā aprakstītos notikumus; stāstā patiesi netrūkst daudz dažādu neskaidrību, sākot ar autora personību un beidzot ar abatijas atrašanās vietu, ko Adss ietiepīgi noklusē, tā ka mums atliek vienīgi minēt., aptuveni iezīmējot nenoteiktu apvidu starp Pompozu un Konku, loti iespējams, ka turpat blakus Apenfnu kalnu grēdām starp Pjēmonti, Ligūriju un Kranciju (jeb, citiem vārdiem sakot, starp Lēriči un Turbiju). Ja runājam par laikaposmu, kurā risinās aprakstītie notikumi, varu galvot., ka tās bija 1327. gada novembra beigas, lai gan nav zināms, kad tos aprakstījis autors. Rēķinot, ka divdesmit septītajā gadā viņš bija novics, bet savas atmiņas izlika uz papīra, būdams jau tuvu nāvei, mēs varam diezgan droši apgalvot, ka manuskripts tapis XIV gadsimta pēdējos desmit vai divdesmit gados.

Ja labi padomā, nav jau nekādu nopietnu iemeslu publicēt šo manu itāļu tulkojumu no neskaidras franču neogotiskās versijas, kuras pamatā ir septiņpadsmitā gadsimta latīņu izdevums, kura oriģinālu savukārt četrpadsmitā gadsimta beigās sarakstījis kāds vācu mūks.

Visupirmām kārtām kādu stilu man vajadzēja izvēlēties? Kā gluži nederīgu es tūlīt noraidīju domu atdarināt tālaika itāļu autorus: Adss ne tikai rakstīja latīniski no teksta kļūst skaidrs, ka visa viņa kultūra (vai, pareizāk sakot, klostera kultūra, kas viņu nenoliedzami ietekmēja) ir daudz senatnīgāka; tas neapšaubāmi ir vēlīno viduslaiku latīņu valodai raksturīgo stilistisko līdzekļu un gadsimtu gaitā uzkrāto zinību kopums. Adss domā un raksta kā mūks, kas nav ļāvies tautā runātās latīņu valodas pārmaiņu ietekmei un palicis uzticīgs bibliotēkā (par kuru stāsta) lasītajiem manuskriptiem; visu viņa uzskatu pamats ir patristikas un

1 “La Repubblica", 1972. gada 22. septembri. (Autora piezīme.)

sholastikas teksti, un viņa stāsts (ja atmetam XIV gadsimta reālijās, kuru attēlošanā Adss nemaz neizceļas ar precizitāti, turklāt daudzus notikumus viņš aprakstījis, paļaudamies uz dzirdētiem atstāstiem) tikpat labi, spriežot pēc valodas un iepītajiem zinību vīru citātiem, varētu būt sacerēts XII vai XIII gadsimtā.

No otras puses, man ir visnotaļ pamatotas aizdomas, ka abats Valē, tulkodams Adsa latīņu tekstu savā neogotiskajā franču valodā, nav vairījies ieviest šādas tādas izmaiņas, un ne tikai stila ziņā. Piemēram, kad grāmatas varoņi apspriežas par dziedniecisko zāļu labajām īpašībām, tie atsaucas uz Noslēpumu grāmatu, par kuras autoru pieņemts uzskatīt Albertu Lielo un kura gadsimtu gaitā neskaitāmas reizes tikusi pārlabota. Protams, Adss labi pazinis šo grāmatu, taču nenoliedzams paliek fakts, ka viņš no tās citē fragmentus, kas pārlieku burtiski atgādina Paracelza izteikumus vai iespraudumus, kuri Alberta grāmatā parādījušies tikai Tjūdoru laikā.1 Protams, kā vēlāk uzzināju, tolaik, kad Valē pārrakstīja Adsa manuskriptu, Parīzē bija izplatīti Grand Albert un Petil Albert jau nelabojami izkropļoti XVIII gadsimta izdevumi. Un tomēr kurš var galvot, ka teksti, ko citē Adss vai pārējie mūki, kurn vārdus viņš atstāsta, starp glosām, sholijām un dažādiem pielikumiem nesaturēja arī piezīmes, kas varbūt ietekmē jušas visu vēlāko kultūru?

un visubeidzot vai man bija jāsaglabā fragmenti latīņu valodā, ko tas pats abats Valē nebija uzskatījis par vajadzīgu pārtulkot, varbūt lai saglabātu laikmeta garu? Man nebija nekāda cita iemesla atstāt tos neskartus kā tikai vēlēšanās varbūt gluži maldīga saglabāt uzticību pirmavotam… To, kas man šķita

1 Liber aggregationis seit liber secretorum Alberti Magni. Umdinium. juxta pontem qui vulgariter dicitur Fiele brigge, MCCCCI.XXXV.

1 Ix'S admirables secrets d'Albert le Grand. A Lyon. Chez les Hйritiers Beringos, Fratres, а VEnseigne d’Agrippa. MDCCl,XXV; Secrets merveilleux de la Magie Naturelle et Cabalistique du Petit Alben. A Lyon, ibidem. MDCCXXIX.

pārmērīgs, iztulkoju, daļa tomēr palika. Un tagad es baidos, ka līdzinos nemākulīgam romānu sacerētājam, kurš, iesaistīdams darbībā kādu francūzi, liek tam izsaukties Parbleu! un La femme, ab, la fem me!

Tā beigu beigās esmu šaubu mākts. Patiešām nezinu, kāpēc esmu saņēmis visu savu drosmi un nolēmis publicēt tekstu tā, it kā tas būtu autentisks Melkas Adsa rokraksts. Pieņemsim, ka  mani uz to mudina mīlestība. Vai arī, ja gribat, tas ir veids, kā atbrīvoties no neskaitāmām uzmācīgām un iesīkstējušām domām.

Es rakstu, nepievērsdams uzmanību šodienai. Tolaik, kad manās rokās nonāca abata Valē grāmata, valdīja plaši pieņemts uzskats, ka rakstīt drīkst vienīgi saistībā ar tagadni, izvirzot sev mērķi pārveidot pasauli. Nu pēc desmit gadiem spalvasvīri (kas atkal celti pienācīgā godā) sev par mierinājumu drīkst rakstīt arī tikai aiz tīras mīlestības uz rakstīšanu. Tā arī es jūtos brīvs izklāstīt Melkas Adsa stāstu vienkārši stāstītprieka pēc, un mani mierina un stiprina doma, ka tas risinās neaizsniedzami tālos laikos un tam laimīgā kārtā nav ne mazākā sakara ar mūsdienām (kad prāta nomods iztrenkājis visus miega dzemdinātos mošķus), un tas tik svešs mūsu priekšstatiem un centieniem.

Jo šis ir stāsts par grāmatām, nevis nožēlojamo ikdienu, un, to lasīdami, mēs varam izsaukties kopā ar dižo Kempijas imitatoru: In omnibus requiem quaesivi, et nusquam inveni nisi in angulo cum libro.

1980. gada .5. janvāri.

## PIEBILDE

Adsa manuskripts ir iedalīts septiņās dienās un katra no tām liturģiskajām stundām atbilstošos posmos. Trešajā personā rakstītos apakšvirsrakstus, visticamāk, pievienojis abats Valē. Tomēr tie palīdz lasītājam orientēties un to lietojums nav pretrunā ar tolaik tautas valodā sacerētajās grāmatās pieņemto, tāpēc neuzskatīju par vajadzīgu tos svītrot.

Mani mazliet mulsināja, ka Adss balstās uz klosteros pieņemto laika iedalījumu, mulsināja gan tāpēc, ka kanonisko stundu gamins mainās atkarībā no vietas un gadalaika, gan tāpēc, ka XIV gadsimtā diezin vai kāds vairs absolūti precīzi ievēroja Svētā Benedikta regulas norādījumus.

Tomēr, salīdzinājis ordeņa sākotnējo regulu ar Eduarda Šneidera grāmatā Les heures bйnйdictines (Paris, Grasset, 1925) sniegto klostera dzīves aprakstu, kā arī vadīdamies pēc teksta, es nospriedu, ka lasītājam palīdzēs orientēties šis laika iedalījuma skaidrojums:

Agrā stunda (Adss to reizēm nosauc arī senajā vārdā par nvigīliju.) No pustrijem vai trijiem naktī.

Laudes (Saskaņā ar senāku tradīciju šo sauc par agro mstundu)Sākas ap pieciem sešiem rītā un beidzas, gaismai svīstot.

Pirmā stunda Aptuveni no pusastoņiem rītā, īsi pirms saullēkta.

Trešā stunda Ap deviņiem no rīta.

Sestā stunda Ap dienas vidu (klosteros, kur mūki nestrādā uz lauka, tas ir ari pusdienu laiks).

Devītā stunda No diviem trijiem pēcpusdienā.

Vespere Ap puspieciem, saulrieta laikā (saskaņā ar regulu vakariņas jāietur vēl pirms tumsas iestāšanās).

Komplēta Ap sešiem vakarā (ap septiņiem mūki dodas pie miera).

Aprēķins pamatojas uz to, ka Ziemeļitālijā novembra beigās saule lec ap 7.30 un riet ap 4.40 pēcpusdienā.

## PROLOGS

Sasniedzis savas grēcīgās dzīves nogali, sirms un vecs kā pati pasaule, es, gaidīdams brīdi, kad ieniršu skaidrajā un klusajā dievišķības jūrā, saplūzdams ar eņģeļu kluscietīgās gudrības gaismu, un tikai savu stīvo un slimo miesu aizkavēts šajā celle manai sirdij tik dārgajā Melkas klosterī, uzdrošinos uzticēt šim pergamentam liecību par pārsteidzošajiem un šausminošajiem notikumiem, kuros man jaunībā nācās piedalīties, verbatim atkārtojot visu, ko redzēju un dzirdēju, neuzdrīkstēdamies tiesāt, tikai vēstīdams zīmju zīmes nākamajām paaudzēm, kuras (ja Antikrists tās neapsteigs) lai tad lūdz pēc to izskaidrojuma.

Ar Dieva tā Kunga žēlastību tapu liecinieks notikumiem, kas risinājās kādā abatijā, kuras vārdu būs labāk godbijīgi noklusēt; tuvojās beigām tā Kunga 1327. gads, kurā imperators Ludviķis ieradās Itālijā, lai pēc Visaugstākā gribas atjaunotu Svētās Romas impēriju…

Prologs. Pirmsākumā bija Vārds, un Vārds bija pie Dieva, un Vārds bija Dievs. Pirmsākumā tas bija pie Dieva, un uzticīga mūka pienākums ir ik dienu psalmos padevīgi slavināt šo vienīgo nemainīgo brīnumu, mkura patiesīgums ir nenoliedzams. Taču videmus nuncperspeculum et in aenigmate— jo patiesība, pirms tā pilnībā nostājas mūsu acu priekšā, atklājas atsevišķos vilcienos (ai, cik nesa- lasāmos!) pasaules jucekli, un pacietīgi jāburto viņas zīmes - arī tur, kur tās šķiet tumšas un ļaunas gribas ievītas.

Sasniedzis savas grēcīgās dzīves nogali, sirms un vecs kā pati pasaule, es, gaidīdams brīdi, kad ieniršu skaidrajā un klusajā dievišķības jūrā, saplūzdams ar eņģeļu kluscietīgās gudrības gaismu, un tikai savu slimo un stīvo miesu aizkavēts šajā cellē manai sirdij tik dārgajā Melkas klosteri, uzdrošinos uzticēt šim pergamentam liecību par pārsteidzošajiem un šausminošajiem notikumiem, kuros man jaunībā nācās piedalīties, verbalim atkārtojot visu, ko redzēju un dzirdēju, neuzdrīkstēdamies tiesāt, tikai vēstīdams zīmju zīmes nākamajām paaudzēm, kuras (ja Antikrists tās neapsteigs) lai tad lūdz pēc to izskaidrojuma.

Ar Dieva tā Kunga žēlastību tapu aculiecinieks notikumiem, kas risinājās kādā abatijā, kuras vārdu būs labāk godbijīgi noklusēt; tuvojās beigām tā Kunga 1327. gads, kurā imperators Ludviķis ieradās Itālijā, lai pēc Visaugstākā gribas atjaunotu Svētās Romas impēriju par apkaunojumu simonietim un ķecerību tēvam, uzurpatoram, kas Aviņjonā lika negodā svēto apustuļu troni Ces runāju par grēcīgo dvēseli Kaoras Žaku, ko bezdievji godāja kā Jāni XXII).

Varbūt, lai skaidrāki kļūtu notikumi, kuros tiku ierauts, nāktu par labu atcerēties, kas tajos laikos norisinājās. Izklāstīšu visu tā, kā to redzēju tolaik, visu piedzīvodams, un kā to saprotu tagad, kad mani bagātinājuši vēlāk dzirdētie stāstījumi, ja vien mana atmiņa spēs atmudžināt neskaitāmos jucekPrologs līgos notikumu pavedienus.

Jau šī gadsimta pirmajos gados pāvests Klements V pārcēla apustulisko sēdekli uz Aviņjonu, atstādams Romu par laupījumu vietas kungu patvaļai, un pamazām kristīgās pasaules visusvētākā pilsēta pārvērtās par cirku vai meitumāju. un to plosīja vietējo varasvīru savstarpējie cīniņi; tā uzdevās par republiku, bet tāda nebija bruņotu bandu postīta, atdota varmākām un laupītājiem. Pasaulīgām tiesām nepakļautie garīdznieki vadīja slepkavnieku pulkus, laupīja ar zobenu rokās un, ļaunprātīgi izmantodami savu varu, nodevās necienīgai tirdzniecībai. Kas gan spēja aizkavēt, lai Caput Mundi atkal gluži saprotamu iemeslu pēc netaptu par mērķi tiem, kuri gribēja piesavināties Svētās Romas impērijas kroni un atjaunot šīs pasaulīgās valstības spožumu, kāda tā bija mirdzējusi cēzaru laikos?

Tā nu 1314. gadā Frankfurtē pieci vācu firsti ievēlēja Bavārijas Ludviķi par impērijas augstāko valdnieku. Taču tai pašā dienā otrpus Maiņas Reinas grāfs un Ķelnes arhibīskaps tai pašā godā iecēla Austrijas Fridriķi. Divi imperatori uz viena troņa un tikai viens pāvests uz diviem sēdekļiem: stāvoklis, kas, protams, bija par iemeslu daudzām nekārtībām.

Pēc diviem gadiem Aviņjonā tika ievēlēts jauns pāvests, septiņdesmit divus gadus vecais Kaoras Žaks, kurš pieņēma Jāņa XXII vārdu un lai Dievs dod, ka neviens pāvests vairs nesauktos šai visu godīgu ļaužu nīstajā vārdā! Kā jau Francijas

karalim uzticīgs francūzis (šīs izlaidīgās zemes iedzīvotāji vienmēr tiecas gādāt tikai par savām interesēm un nespēj uzlūkot visu pasauli kā savu garīgo dzimteni), viņš atbalstīja Filipu Skaisto cīņā pret templiešiem, kurus karalis (domāju, ka nepatiesi) bija apsūdzējis visneģēlīgākajos noziegumos, lai ar Baznīcas atkritēja palīdzību uzkundzētos viņu mantai. Tostarp nolikumos iesaistījās Neapoles Roberto, kurš, lai paturētu savā pakļautībā Itālijas pussalu, bija pārliecinājis pāvestu neatzīt nevienu no abiem imperatoriem un tādējādi palika Baznīcvalsts galvenais pārvaldnieks.

1322. gadā Bavārijas Ludviķis sakāva savai sāncensi Fridriķi. Jānis, no viena imperatora bīdamies vēl vairāk nekā no diviem, izslēdza uzvarētāju no Baznīcas, šis savukārt viņu pasludināja par ķeceri. Jāpiebilst, ka tieši togad Perudžā Sapulcējās fran ciskāņu ordeņa kapituls un tā vadonis Cesenas Mikēle, uzklausījis “spirituāļu” (par kuriem man vēl būs iespēja pastāstīt) neatlaidīgos lūgumus, pasludināja Kristus nabadzību par ticības dogmu: ja viņam un apustuļiem ari kas piederējis, tad tikai kā ususfacti. Šis cēlais lēmums, kura mērķis bija nosargāt ordeņa tikumu skaidrību, varen nepatika pāvestam, kas droši vien tajā saskatīja draudus saviem Baznīcas galvas nolūkiem atņemt impērijai tiesības vēlēt bīskapus, saglabājot Svētā Troņa tiesības kronēt imperatoru. Šo vai citu apsvērumu vadīts, Jānis 1323. gadā ar dekretāliju Cum inter normullos nosodīja fran ciskāņu apgalvojumus.

Pēc manas saprašanas, tieši tobrīd Ludviķis saskatīja spēcīgus sabiedrotos par pāvesta ienaidniekiem kļuvušajos franciskāņos. Viņu sludinātā Kristus nabadzība savā ziņā stiprināja impērijas teologu Padujas Marsīlija un Jandunas Jāņa idejas. Un galu galā dažus mēnešus pirms notikumiem, par kuriem rakstīšu, Ludviķis, panācis vienošanos ar sakauto Fridriķi, ieradās Itālijā, Milānā tika kronēts, saķildojās ar Viskonti dzimtu, kas viņu tomēr laipni uzņēma, aplenca Pizu. iecēla par impērijas vikāru Lūkas un Pistojas hercogu Kastručo (te gan viņš, manuprāt, kļūdījās, jo neesmu sastapis otru tik nežēlīgu cilvēku, ja nu vienīgi I'adžolas Ugočoni) un jau posās ceļā uz Romu, kurp viņu aicināja vietējais valdnieks Šāra Kolonna.

Tāds bija stāvoklis, kad es, jau Melkas benediktiešu klostera novics, pēc tēva gribas tiku izrauts no klostera mierīgās dzīves viņš tolaik cīnījās kopā ar Ludviķa atbalstītājiem un nebija pēdējais starp viņa bruņiniekiem, un uzskatīja, ka man nāktu par labu ceļot viņam līdzi, lai iepazītu skaisto Itāliju un Prologs Komu un būtu klāt imperatora kronēšanā. Taču Pizas aplenkums piespieda viņu pilnībā nodoties kara lietām. To izmantodams, es klaiņoju pa Toskānas novada pilsētām, gan bezdarbības, gan zinātkāres dzīts; tomēr, pēc manu vecāku domām, tāds brīvs un dīkdienīgs dzīvesveids nebūt nebija piemērots jauneklim, kura aicinājums ir kontemplācija. Un, paklausījuši Marsīlija padomam, kurš bija mani iemīļojis, viņi uzticēja mani mācītam franciskānim, brālim Bāskervilas Viljamam tas devās veikt kādu misiju, un tā ceļam bija jāved cauri visskaistākajām pilsētām un senākajiem klosteriem. Tā es kļuvu par Viljama rakstvedi un mācekli reizē un nekad neesmu to nožēlojis, jo kopā ar viņu tapu aculiecinieks notikumiem, kuru izklāstu ir vērts uzticēt ko es pašlaik arī daru nākamajām paaudzēm.

Tolaik es nezināju, pēc kā tiecas brālis Viljams, un, taisnību sakot, to nezinu joprojām, tikai nojaušu, ka to nezināja arī viņš pats, viņu vadīja vienīgi patiesības slāpes un mūždien mokošās aizdomas, ka patiesība nav tā, kas acu priekšā. Šķiet, ka tajos gados pasaulīgās rūpes viņu bija atrāvušas no iemīļotajiem pētījumiem. Viljamam uzticētā misija visu ceļojuma laiku palika man nezināma, jo viņš par to nekad neizteicās. Tikai no sarunu druskām, ko dzirdēju, Viljamam apspriežoties ar abatiem

klosteros, kuros pa ceļam apmetāmies, man pamazām atausa kāda nojausma par viņa uzdevuma raksturu. Taču pilnībā to apjēdzu tikai tad, kad sasniedzām mūsu ceļamērķi, bet par to pastāstīšu vēlāk. Mēs virzījāmies uz ziemeļiem, taču mūsu ceļš neveda taisni, bet līkumoja no vienas abatijas uz otru. Gadījās, ka devāmies uz rietumiem (lai gan mūsu galamērķis palika austrumos), savā ceļā gandrīz sekodami kalnu grēdai, kas no Pizas stiepjas uz Svētā Jēkaba pāreju pusi, piestādami zemē, kuru man negribas nosaukt vēlāk tur risinājušos šaušalīgo notikumu pēc, lai arī tās kungi bija uzticīgi imperatoram un mūsu, benediktiešu, ordeņa abati vienoti stājās pretī ķecerīgajam zaimotājam pāvestam. Dažādiem piedzīvojumiem bagātais ceļojums ilga divas nedēļas, un man netrūka izdevību iepazīt (taču esmu pārliecināts, ka nekad līdz galam) savu jauno skolotāju.

Turpmākajās lappusēs es negribētu ielaisties cilvēku ārienes aprakstos ja nu vienīgi kāda sejas izteiksme vai žests taptu par mēmas, taču daiļrunīgas valodas zīmēm -, jo, kā saka Boēcijs, nekas nav zudīgāks par ārējo formu, kas vīst un mainās kā puķe uz lauka, rudenim pienākot, un kāda gan tagad būtu jēga stāstīt, ka, piemēram, abatam Abonem bija baigs skatiens un bāli vaigi, ja viņa un viņa pavadoņu miesas jau sen vērtušās pīšļos un pīšļu pelēcība tās ieskauj (un tikai viņu dvēseles, lai tāds ir Dieva prāts, mirdz mūžam nedziestošā gaismā)? Taču Viljamu es gribētu aprakstīt reizi par visām reizēm, jo mani valdzināja ari viņa vaibsti, kā jau tas jaunekļiem raksturīgi pieķerties vecākam un gudrākam vīram ne tikai viņa saistošo runu un asā prāta pēc, bet ari viņa tēla valdzinātiem; kad izpētītas viņa kustības un dusmu izpausmes, izzināts smaids, tas kļūst tik mīļš kā tēva tēls un pat ne vismazākā miesaskāres ēna neaptumšo šādu (varbūt vienīgo tik tīru) miesīgu mīlestību.

Kādreiz cilvēki bija liela auguma un skaisti, tagadējie šķiet bērni un punduri, taču šis ir rikai viens no novecojušās pasaules slimības apliecinājumiem. Jaunieši vairs nealkst pēc zinībām, zinātne ir pagrimusi, visa pasaule apvērsusies kājām gaisā, aklie ved aklos uz bezdibeni, putni pamet ligzdas, neiemācījušies lidot, ēzelis spēlē liru un vērši dejo, Marijai vairs nav mīļa apcerīgā un Maitai darbīgā dzīve, Lea ir neauglīga, un Rāheles acis ir iekāre; Katons apmeklē priekamāju, Lukrēcijs pārvērties par sievišķi. Viss izgājis no jēgas. Lai slavēts Kungs, ka tolaik no sava skolotāja pārņēmu vēlēšanos izprast taisno Prologs ceļu, kas nezūd, ari staigājot līkumotas takas!

Tātad gribu sacīt, ka brāļa Viljama āriene būtu piesaistījusi arī visizklaidīgākā vērotāja uzmanību. Viņa augums pārsniedza vidējo, un viņš bija tik kārns, ka šķita vēl garāks. Viņa skatiens bija ass un caururbjošs, un plānais, mazliet kumpais deguns piešķīra sejai modru izteiksmi, ja neņem vērā stinguma brīžus, kurus minēšu vēlāk. Arī viņa zods liecināja par stipru gribasspēku, kaut arī iegarenajā, vasarraibumotajā sejā, kādas bieži gadās starp Hibemiju un Nortambriju dzimušajiem, reizēm parādījās nedrošība un mulsa. Ar laiku es sapratu, ka tā, ko biju noturējis par nedrošību, bija ziņkāre, taču tolaik maz zināju par šo tikumu, uzskatīdams to par apmātas dvēseles kārību, kas saprātīgam garam jāatmet, pārtiekot tikai no patiesības, kura (kā es domāju) zināma jau no sākta gala.

Manu zēna uzmanību vispirms piesaistīja dzeltenīgu spalvu kušķi, kas rēgojās brālim Viljamam no ausim, un kuplās, gaišās uzacis. Viņš varēja būt piedzīvojis kādus piecdesmit pavasarus, tātad bija jau ļoti vecs, taču viņa nenogurdināmais ķermenis kustējās ar veiklību, ko reizēm varēju tikai apskaust. Brāļa Viljama rosīguma uzplūdos likās, ka viņa enerģija ir neizsmeļama. Taču reizēm viņa dzīvīgais gars kā vēzis atpakaļrāpulīgi noslēpās bezdarbībā, un stundām ilgi viņu redzēju

nekustīgi guļam cellē uz lāvas stingu seju, nelabprāt izmetot pa kādam vienzilblgam vārdam. Tādos brīžos viņa acīs parādījās tukša un atsvešināta izteiksme, un man bija aizdomas, ka viņš atrodas kādu vīzijas izraisošu zāļu iespaidā, taču viņa atturīgais dzīvesveids šīs aizdomas man drīz lika noraidīt. Tiesa, mūsu ceļojuma laikā viņš reizumis apstājās pļavmalā vai meža ielokā, lai noplūktu kādu augu (domāju, ka vienmēr to pašu), ko vēlāk cītīgi košļāja. Viņam tas vienmēr bija līdzi, un viņš to zelēja liela saspringuma brīžos (un abatijā mums tādu netrūka). Reiz apjautājos, kas tā par zāli, un viņš smaidot atteica godīgs kristietis reizēm šo to varot mācīties no pagāniem, bet, kad lūdzu, lai iedod to pagaršot, viņš atbildēja tāpat kā runas, arī zāles esot ganpaidikoi, gan epbebikoi, gan gynaikeioi un tā tālāk, tāpēc augs, kas nāk par labu vecam franciskānim, nebūt neder jaunam benediktietim.

Mūsu kopā vadītajās dienās ne vienmēr bija iespējams ievērot regulu: arī abatijā naktīs bieži palikām nomodā un dienās pārguruši gulējām, pat nepiedalījāmies visos dievkalpojumos. Tomēr ceļojuma laikā Viljams gandrīz vienmēr likās gulēt tūliņ pēc kompletorija, un viņa dzīvesveids bija ļoti pieticīgs. Viņš spēja visu dienu klīst pa klostera dārzu (kā gadījās arī abatijā), pētīdams augus, it kā tie būtu hrizopāzi vai smaragdi, bet klostera dārgumu krātuvē redzēju viņu ar hrizopāziem un smaragdiem rotātu lādīti uzlūkojam kā velnābola čumuru. Reizēm viņš visu dienu pavadīja bibliotēkas lielajā zālē, šķirsti dams grāmatas, liekas, tikai sava prieka pēc (kamēr ap mums cits pēc cita gūlās nogalināto mūku līķi). Reiz es viņu pieķēru klīstam pa dārzu bez jebkāda redzama mērķa, it kā viņam nebūtu jāatbild tam Kungam par savām dienām. Melkas klosterī man bija mācījuši pavisam citādi iedalīt laiku, un es viņam to pateicu, bet viņš atbildēja, ka Visuma skaistums slēpjas ne tikai dažādības vienībā, bet arī vienības dažādībā. Man likās, ka uz šādu atbildi viņu var mudināt tikai neizkopta emplrija, taču vēlāk atklāju, ka viņa tautieši bieži izsakās tādā veidā, ka liekas, tos nekad nebūtu apspīdējusi saprāta gaisma.

Abatijā pavadītajā laikā viņa rokas vienmēr redzēju klātas ar grāmatu putekļiem, nenožuvušu miniatūru zeltu un Severīna laboratorijā aizskartā dzeltenīgā maisījuma traipiem. Likās, viņš spēj domāt tikai ar rokām; man gan šķita, ka tas drīzāk piedien mehāniķim (un man bija mācīts, ka mehāniķis ir moechus, kas nodod savu intelektuālo dzīvi, kurai pielaulāts ar visšķīstākās laulības saitēm); tomēr pat tad, kad viņš skāra vistrauslākās lietas pergamentus ar vēl nenožuvušām miniatūrām vai laikazoba sagrauztas lappuses, kas birza rokās kā dievmaizītes, viņa pieskārieni bija tikpat maigi kā cilājot savas mašīnas. Jāpaskaidro, ka šis zinātkārais vīrs savā ceļojuma maisā vienmēr stiepa sev līdzi man agrāk nekad neredzētas ierīces, ko sauca par savām brīnišķīgajām mašīnām. Viņš teica, ka mašīnas esot mākslas darbi mākslas, kura kā mērkaķis mēdoties pakaļ nevis dabas formām, bet gan tās darbībām. Tā viņš man izskaidroja pulksteņa, astrolaba un magnēta burvestus. Taču sākumā man tā šķita pesteļošana, un, kad skaidrās naktīs viņš ar dīvainu trijstūri rokās ņēmās pētīt zvaigznes, es izlikos aizmidzis. Franciskāņi, ko biju saticis Itālijā vai savā zemē, bija vienkārši ļaudis, bieži pat lasītnepratēji, un es apbrīnoju Viljama gudrību. Taču viņš smaidot atteica, ka viņu zemes franciskāņi esot taisīti no cita koka. “Rodžers Rēkons, ko godāju kā savu dižo skolotāju, mums mācīja, ka reiz dievišķie nodomi skars arī mehāniku, kas ir svēta un dabiska maģija. Un kādu dienu dabas spēki līdzēs radīt kuģošanas ierīces, ar kurām kuģi peldēs unico bomine regente, daudz ātrāki par airu un buru dzītajiem; un būs rati ut sine animali moveantur cum inipetu inaestimabili, et instrumenta volancli et homo sedens in medio instrumenti revolvens aliquod ingenium per quod alae artificialiter composilae aerem verberent, ad modum avis volantis. Un pavisam mazītiņi rīki, kas spēs pacelt neiedomājamus smagumus, un ierīces, kas ļaus nolaisties jūras dzīlēs.”

Kad apjautājos, kur tad ir visas šis mašīnas, viņš man atbildēja, ka tās jau izgudrotas senlaikos un dažas ari mūsu dienās. "Izņemot to lidošanas ierīci, ko neesmu redzējis, ne arī dzirdējis, ka to būtu kur manījuši citi, taču pazīstu vienu gudra vīra, kas par to prāto. Un var savienot upju krastus ar tiltiem, kam nav ne pāļu, ne citu balstu, un var radīt vēl milzumu citu nedzirdētu mašīnu. Bet tev nav jāuztraucas, ka to vēl nav, jo tas nenozīmē, ka to nebūs. Un es tev saku tas ir Dieva prāts, ka tām jārodas, un tās, protams, Viņa prātā jau pastāv, kaut ari mans Okamas draugs noliedz, ka idejas eksistē tādā veidā, un noliedz ne jau tāpēc, ka mēs varam spriest par dievišķo dabu, bet tieši tāpēc, ka mēs nedrīkstam to nekādi ierobežot ar saviem spriedumiem.” Tas nebija viņa vienīgais pretrunīgais apgalvojums; arī tagad, kad esmu vecs un labu tiesu gudrāks, neesmu vēl īsti sapratis, kā viņš varēja tik ļoti uzticēties savam Okamas draugam un tai pašā laikā dedzīgi aizstāvēt Bēkona viedokli, kā bija paradis. Tie patiešām bija drūmi laiki, ja pat gudrākais no vīriem domāja tik pretrunīgas domas.

Re, esmu sastāstījis par brāli Viljamu varbūt gluži nenozīmīgus niekus, it kā vākdams kopā tālaika iespaidu drumslas. Bet, kas viņš bija un ko darīja, mans mīļais lasītāj, to labāk sapratīsi no darbiem, kuras viņš veica, kamēr uzturējāmies abatijā. Nevaru apsolīt tev pilnīgu ainu, bet centīšos secīgi sarindot notikumus (jā, tos gan!), tik zīmīgus un šausminošus.

Tā, pa ceļam risinot stundām garas sarunas, kuras man ļāva no dienas dienā arvien labāk iepazīt savu skolotāju un par kurām, ja gadīsies, vēl ieminēšos, mēs sasniedzām kalnu, kura virsotnē slējās abatija. Laiks arī manam stāstam darīt tāpat un tuvoties abatijai, un lai nedreb mana roka, aprakstot tur notikušo!

## PIRMĀ DIENA

.

## PIRMĀ STUNDA, kuras laikā viņi sasniedz abatijas mūrus un Viljams liek lietā savu aso prātu.

Bija dzidrs rīts novembra beigās. Nakti bija mazliet snidzis, taču spirdzlgā sniega sega klāja zemi labi ja trīs pirkstu biezumā. Vēl tumsā tūliņ pēc laudēm bijām noklausījušies misi ielejas ciemā. Tad saullēktā devāmies tālāk uz kalnu pusi.

Kāpjot augšā pa stāvo taku, kas vijās ap kalnu, manam skatienam pavērās abatija. Mani nepārsteidza mūri, kas to ieskāva no visām pusēm un ne ar ko neatšķīrās no citur kristīgajā pasaulē skatītajiem, bet gan kāda milzīga celtne, kuru, kā vēlāk uzzināju, sauca par Torņēku. Tā bija astoņstūru ēka, kura pa gabalu izskatījās četrstūraina (vispilnīgākās figūras, kas izsaka Dieva pilsētas spēku un nepieejamību); tās dienvidu siena slējās abatijas kalngalē, bet ziemeļu siena šķita izaugam tieši no stāvajām klintīm. Brīžam no lejas likās, ka klints sniedzas augšup debesīs un, nemainot ne vielu, ne krāsu, piepeši pārvēršas torņos un korēs (to milžu darbs, kuri rados gan zemei, gan debesīm). Trīs logu rindas pauda trīsvienīgo, augšuptiecīgo ritmu, un tādējādi tas, kas bija četrstūris uz zemes, atklājās kā garīgais trijstūris debesīs. Pieejot tuvāk, tapa redzams, ka kvadrāta forma katrā stūrī dzemdina pa septiņstūru tornim, kura piecas sienas vērstas uz ārpusi, tātad četras no lielā astoņ stūra astoņām sienām radīja četrus mazākus septiņstūrus, kas uz āru parādījās kā piecstūri. Un ikviens var saskatīt, apbrīnojamo saskaņu statp tik daudziem svētiem skaitļiem, no kuriem katrs pauž smalku garīgu jēgu. Astoņi ir jebkura četrstūra pilnības skaitlis, četri evaņģēliju skaits, piecas ir pasaules joslas un septiņas Svētā Gara dāvanas. Gan pēc lieluma, gan formas Torņēka, man šķiet, līdzinājās pilīm, ko vēlāk redzēju Itālijas pussalas dienvidos Ursīno un Kasteldelmontē, taču nepieejamā vieta to vērta daudz drūmāku, likdama bailēs nodrebēt dažam labam ceļiniekam, kas tai lēnām tuvojās. Par laimi, bija ziemīgi dzidrs rīts un Torņēka man neatklājās tāda, kādu to var redzēt negaisa dienās.

Tomēr nevar sacīt, ka tā manī raisīja līksmas domas, drīzāk iedvesa bailes un vieglu nemieru. Dievs mans liecinieks, ka tie nebija manas nenobriedušās dvēseles maldi un ka pareizi izlasīju neapšaubāmās zīmes, kas ierakstītas akmeņos vēl tajos laikos, kad tos skāra milžu rokas, pirms vēl maldinātie mūku prāti tiem lēma sargāt dievišķo Vārdu.

Kamēr mūsu zirgēzeļi smagi kāpa pēdējā kalnu līkumā, kur galvenais ceļš sazarojās, aizplūzdams divās sānu takās, mans skolotājs brīdi apstājās, vērīgi nopētīdams gan ceļu, gan tā malas un pamezdams acis augšup, kur ceļam pāri liecās piesnigušu priežu zari.

-    Bagāta abatija, viņš teica, un abatam patīk to izrādīt.

Tā kā es jau biju pieradis uzklausīt visdīvainākos apgalvojumus, viņu neizjautāju. Es to arī nebūtu paguvis, jo pēc īsa brīža sadzirdējām troksni un no līkuma parādījās pulciņš satrauktu mūku un saimes ļaužu. Un viens no tiem, kolīdz mūs ieraudzīja, vēlīgi steidzās pretī.

-Esiet sveicināts mūsu abatijā, cienītais kungs! viņš teica.

-     Un nebrīnieties, ka nojaušu, kas jūs esat, jo par jūsu ierašanos esam jau brīdināti. Esmu Varādžinas Remīgijs, klostera mantzinis. Un, ja jūs, kā es domāju, esat brālis Viljams no Bāskervilas, jādod ziņa abatam. Tu, viņš vērsās pie viena no sekotājiem, steidzies augšā un ziņo, ka mūsu viesis tuvojas vārtiem!

-    Pateicos, mantziņa kungs! sirsnīgi atbildēja mans skolotājs. Vēl jo vairāk tencinu par jūsu laipnību, jo, mūs sveikdams, esat pārtraucis savus meklējumus. Bet neuztraucieties, zirgs gājis pa šo ceļu un tad nogriezies takā pa labi. Un tālu tas nevar būt ticis, būs apstājies pie mēslaines. Tas ir pārāk saprātīgs, lai mestos lejā pa stāvo krauju.

-    Kad jūs viņu redzējāt? jautāja mantzinis.

-    Patiesībā mēs viņu nemaz neredzējām vai ne, Ads? Viljams, neslēpdams smaidu, pagriezās pret mani. Bet, ja meklējat Melni, tam jābūt, kur teicu.

Mantzinis šaubījās. Uzlūkoja Viljamu, tad taku un beigu beigās noprasīja: Melni? Kā jūs to zināt?

-    Kā gan ne, atteica Viljams, ir taču acīm redzams, ka meklējat Melni, abata mīļāko zirgu, jūsu staļļu labāko auļotāju, melnu pēc spalvas, piecu pēdu augumā, ar zlžainu asti, maziem, apaļiem nagiem un līganu soli, ar nelielu galvu, smalkām ausim un lielām acīm. Es jums saku, tas aizgājis tur, pa labi, un būs labāk, ja pasteigsieties!

Mantzinis, bridi vilcinājies, pamāja saviem ļaudīm un metās takā pa labi, bet mūsu zirgēzeļi atsāka kāpienu. Ziņkāri bas pārņemts, jau grasījos izjautāt Viljamu, bet viņš, ar rokas mājienu mani apklusinājis, lika pagaidīt; un patiesi pēc īsa brīža izdzirdām gaviļu saucienus un no takas līkuma iznira mūki un kalpi, aiz apaušiem vezdami zirgu. Nemitēdamies mūs pār steigti uzlūkot, tie aizsteidzās mums garām uz abatiju. Manuprāt, Viljams tīši palēnināja soļus, lai ļautu viņiem izstāstīt notikušo citiem mūkiem. Jau biju novērojis, ka mans skolotājs, lai arī būdams visstingrāko tikumu iemiesojums, mēdza padoties lepnības grēkam, ja gadījās iespēja likt lietā savu aso prātu, turklāt, pazīdams viņa smalkās diplomāta spējas, nopratu viņš grib, lai gudra vīra slava steigtos viņam pa priekšu.

-    Un tagad stāstiet, es ieteicos, ilgāk vairs nespēdams nociesties, kā jūs to uzzinājāt?

-    Mans mīļais Ads, sacīja skolotājs, jau visu ceļu tev mācu saskatīt zīmes, pēc kurām mēs varam lasīt pasaulē kā atvērtā grāmatā. Jau Salinieks Alans teicis, ka

omnis mundi creatura quasi liber et pietura nobis est in speculum,

ar to domādams neizsmeļamos simbolu krājumus, caur kuriem Dievs mums vēsta par mūžīgo dzīvošanu. Taču Visums ir vēl runīgāks, nekā domāja Alans, un stāsta mums ne tikai par pastarām lietām (ko tas vienmēr pauž miglotā veidā), bet arī par tuvējām, un tās vienmēr izsaka skaidri. Man gandrīz kauns atkārtot to, kas tev pašam bija jāievēro. Ceļu sazarojuma svaigajā sniegā skaidri iezīmējās zirga pakavu pēdas, nogriezdamās takā pa kreisi no mums. Vienādais, stingrais atstatums starp šiem iespiedumiem rādīja, ka nagi ir mazi un apaļi un solis ļoti līgans, no tā es arī secināju zirga dabu un to, ka tas nav skrējis, kā mēdz skriet satrakojušies lopi. Tur, kur priedes veidoja pārjumi, daži zariņi piecu pēdu augstumā bija viegli ap lauzīti. Un vienā no kazenāju krūmiem, tai vietā, kur dzīvnieks, lepni vicinādams skaisto asti, bija nogriezies pa labi, tātad pa kreisi no mums, vēl karājās daži melni, gari, mirdzoši astri… Un tu taču man neteiksi, ka nezini, vai šī taka aizved pie mēslaines, jo, kāpjot kalnā, no zemākā takas līkuma redzējām no austrumu torņa lejup pa krauju sniegā melnējam atmetu sliedi, un ceļš sazarojas tādā vietā, ka ir skaidrs taka ved tieši uz turieni.

-    Labi, es teicu, bet nelielā galva, smalkās ausis un lielās acis…

-   Nezinu, vai viņam tādas patiešām ir, taču mūki par to ir cieši pārliecināti. Seviļas Izidors rakstīja, ka, lai zirgu varētu

saukt par skaistu, vajadzīgs ut sit exiguum caput et siccum /Tope pelle ossibus adbaerente, aures breves et argutae, oculi magni, narespatulae, erecta cervix, coma densa et cauda, unyjilarum soliditatefixa rotunditas. Un, ja zirgs, kura pēdas es nomanīju, patiesi nebūtu vislabākais viņu staļļos, vai tad pats mantzinis būtu devies to meklēt kopā ar staļļu puišiem? Un mūks, kas zirgu uzskata par lielisku, neņemot vērā tā dabas dotās formas, spēj to skatīt vienīgi tādu, kādu viņam to aprakstījuši auctoritates, sevišķi jau, te skolotājs mani apveltīja .ir viltīgu smīnu, ja viņš ir mācīts benediktietis…

-    Nu labi, bet kāpēc Melnis? es uzstāju.

-    Kaut nu Svētais Gars iedvestu tavā paurī kādu nieku vairāk prāta, mans dēls! iesaucās skolotājs. Kā gan citādi tu to sauktu, ja pat dižais Buridāns, kas drīz kļūs par rektoru Parīzē, runādams par skaistu zirgu, nerod tam piemērotāka vārda?

Tāds bija mans skolotājs! Viņš prata ne tikai lasīt lielajā dabas grāmatā, bet pazina ari veidu, kādā mūki lasīja rakstu grāmatas un pasauli caur tām. Šīs spējas, kā redzēsim, viņam lieti noderēja nākamajās dienās. Turklāt viņa skaidrojums man tobrīd šķita tik pašsaprotams, ka lepnums būt par tā līdzzinātāju pārmāca pazemojumu, ka neesmu to atradis pats, un es teju vai nopriecājos par savu aso prātu. Tik liels ir patiesības spēks, ka tā, līdzīgi labajam, izplatās pati. Un lai slavēts mūsu Kunga Jēzus Kristus svētais Vārds, kas man to atklājis!

Bet riti tālāk, mans vēstījum, jo šis vecišķais mūks pārlieku kavējas marginālijās! Stāsti labāk, kā ieradāmies pie abatijas varenajiem vārtiem un uz sliekšņa mūs sagaidīja pats abats, kam divi novici sniedza zelta bļodu ar ūdeni, un, tikko izkāpām no segliem, viņš nomazgāja Viljamam rokas, apskāva to, skūpstīdams uz lūpām, un sveica ar ierašanos; savukārt mantzinis pievērsās man.

-    Paldies, Abonē! teica Viljams. Man ir liels prieks apciemot jūsu klosteri, kura slava aizskanējusi tālu pāri šiem kalniem. Es nāku kā svētceļnieks mūsu Kunga vārdā, un kā tādam jūs man izrādāt godu. Bet es nāku arī ar mūsu šīszemes kunga vārdu, un to paudīs šī vēstule, ko jums sniedzu, un ari viņa vārdā pateicamies par laipno uzņemšanu.

Abats paņēma vēstuli ar imperatora zīmogiem un sacīja, ka ātrāka par Viljamu bijusi vēsts par viņa ierašanos, ko atnesuši Sv. Benedikta ordeņa brāļi (paskat, es sev teicu ar zināmu lepnumu, benediktiešu abatu ir grūti pārsteigt nesagatavotu!), tad lūdza mantzini pavadīt mūs uz mitekli, bet staļļu puišiem lika parūpēties par mūsu zirgēzeļiem. Abats solīja apmeklēt mūs mazliet vēlāk, kad būsim iestiprinājušies, un mēs iegājām aiz augstā nocietinājumu mūra. kur visā kalna virsotnes iedobē bija izvietojušās abatijas ēkas.

Par šo ēku izvietojumu man vēl nāksies stāstīt vairākkārt un daudz sīkāk. Tūlīt aiz vārtiem (kas mūrī bija vienīgie) sākās kokiem apstādīta gatve, kura stiepās līdz pat abatijas baznīcai. Pa kreisi no gatves pletās sakņu dārzi un, kā vēlāk uzzināju, botāniskais dārzs; tas ieskāva pirti un slimnīcu, kas atradās mūra līkumā. Tālāk pa kreisi no baznīcas slējās Torņēka, kuru no dievnama šķīra kapu krustiem klāta lauce. Baznīcas ziemeļu portāls bija vērsts pret Torņēkas dienvidu torni, bet tās rietumu tornis pirmais atklājās atnācēju skatieniem, kreisajā pusē savienodamies ar nocietinājumu mūri un aiz tā izliekdamies pāri bezdibenim, virs kura pacēlās arī no sāna skatāmais ziemeļu tornis. Pa labi blakus baznīcai, veidodamas krusteju, slējās vēl citas ēkas, manuprāt, dormitorijs, abata māja un svētceļnieku nams, kuru sasniedzām, iedami caur skaistu dārzu. Labajā pusē, otrpus plašam laukumam, gar dienvidu mūriem, aizstiepdamies uz austrumiem no baznīcas, rindojās kalpu mītnes, staļļi, dzirnavas, eļļas spiestuves, labības klētis, vīna pagrabi un ēka, kura man šķita esam noviču nams.

Līdzenais, tikai nedaudz viļņotais zemes gabals bija ļāvis senajiem svētās vietas celtniekiem ievērot celtņu izvietošanas priekšrakstus pat labāk, nekā to būtu varējis gribēt Augustodunas Honorijs vai Guljelmo Durando. Pēc saules stāvokļa nopratu, ka vārti veras tieši uz rietumiem, bet baznīcas koris un altāris vērsti uz austrumiem; pirmie saullēkta stari te varēja modināt mūkus dormitorijā un lopus kūtīs. Neesmu skatījis otru tik skaistu un debess pusēm apbrīnojami pieskaņotu abatiju, kaut arī vēlāk iepazinu Sanktgallenes, Klinī un Fontenē klosterus un arī vēl citus, varbūt pat lielākus, taču ne tik saskanīgi izvietotus. Atšķirībā no citām šī abatija izcēlās arī ar Torņēkas milzeni. Man nebija mūrniekmeistara zināšanu, taču es uzreiz ievēroju, ka Torņēka ir daudz vecāka par pārējām celtnēm, kuras to ieskauj; varbūt tā bija būvēta citiem nolūkiem un tikai vēlākos laikostai apkārt izveidojusies abatija, tomēr tās cēlāji bija darījuši tā, lai lielās ēkas novietojums atbilstu baznīcai, nevis otrādi. Jo no visām mākslām tieši arhitektūra viscentīgāk lūko savos ritmos atdarināt Visuma kārtību, ko senie sauca par kosmos, tas ir, izdaiļoto, jo tā ir kā liels dzīvnieks, kura visi locekļi pauž pilnīgu saskaņu. Un lai slavēts mūsu Radītājs, kurš, kā saka Augustīns, ir nolicis visu lietu mēru, svaru un skaitu!

## TREŠĀ STUNDA, kuras laikā Viljams risina pamācošu samnu ar abatu.

Mantzinis bija tukls virs, parupjš pēc skata, taču līksmas dabas, sirms, bet vēl miesās stiprs, zema auguma, bet skublgs. Viņš mūs aizveda uz mūsu cellēm svētceļnieku namā. Pareizāk sakot, uz manam skolotājam atvēlēto celli, solīdams, ka nākamajā dienā tikšot atbrīvota celle ari man, jo es, lai ari tikai novics, esot viņu viesis un kā tāds baudot visu cieņu. Šo nakti es varēšot pārgulēt plašajā nišā celles sienā, kur viņš bija licis paklāt labu kārtu svaigu salmu. Tā reizumis mēdzot iekārtot kalpus, kuru kungi ari miegā vēlas būt aprūpēti.

Tad mūki mums atnesa vīnu, sieru, olīvas, maizi un labas rozīnes un atstāja mūs vienus iestiprināties. Ēdām un dzērām ar īstu baudu. Manam skolotājam nepiemita bargās benediktiešu paražas, un viņam nepatika ēst klusumā. Taču viņš vienmēr mnāja par tik labām un gudrām lietām un tas bija tik derīgi, ka man likās es klausos mūka lasītus svēto dzīvesstāstus.

Es todien nenoturējos, vēlreiz neapjautājies par notikumu ar zirgu.

-Bet, skolotāj, es teicu, kad jūs sniegā un uz zariem lasījāt pēdas, jūs par Melni vēl neko nezinājāt. Zināmā mērā šis pēdas stāstīja par visiem zirgiem vai vismaz visiem tās šķirnes zirgiem. Tātad vai mēs nevaram teikt, ka dabas grāmata mums stāsta tikai par lietu esenci, kā māca daudzi ievērojami teologi?

Ne gluži tā, mīļais Ads, skolotājs man atbildēja Protams, šāda veida pēdu nospiedumi man izteica, ja tu tā vēlies, zirgu kā verbutn mērītis, un tie man būtu izteikuši to pašu, lai kur es tos būtu atradis. Bet nospiedumi tieši tai vietā un tajā dienas laikā man ziņoja, ka vismaz viens no visiem iespējamiem /ilgiem tur ir gājis garām. Tādējādi es atrados pusceļā starp /ilga vispārīgā jēdziena uztveri un atsevišķa zirga iepazīšanu. Katrā ziņā to, ko es zināju par vispārīgo zirgu, biju uzzinājis tieši no pēdām, kas bija konkrētas. Varētu teikt, ka tobrīd biju sapinies starp pēdu konkrētumu un savu nezināšanu, kas ieguva diezgan aptuveno vispārīgās idejas formu. Ja tu pa gabalu kaut ko ieraugi un nesaproti, kas tas tāds. tad apmierinies, apzīmēdams to par palielu ķermeni. Kad tas būs pievirzījies tuvāk, tu to apzīmēsi par dzīvnieku, pat ja vēl nezināsi, vai tas ir zirgs vai ēzelis. Un, kad tas būs pavisam tuvu, varēsi teikt, ka tas ir zirgs, arī ja vēl nezināsi, vai tam vārdā Melnis vai Sainis. Un, tikai kad būsi īstajā attālumā, tu redzēsi, ka tas ir Melnis (katrā ziņā tas un neviens cits zirgs; kā to nosaukt, vari izlemt pats). Un tā būs pilnīgā zināšana atsevišķā apjauta. Pirms stundas biju gatavs sastapt jebkuru zirgu un ne jau sava prāta plašuma, drīzāk vārgās apjautas pēc. Mana prāta bads tika remdināts tikai tad, kad ieraudzīju atsevišķo zirgu, ko mūki veda aiz apaušiem. Un tikai tad es patiešām pārliecinājos, ka iepriekšējie spriedumi mani noveduši pie patiesības. Zīmes, kas ļāva man iztēloties zirgu, kuru vēl nebiju redzējis, bija tikai tīras zirga idejas zīmes, tāpat kā pēdu nospiedumi sniegā; un zīmes no zīmju zīmēm mēs lietojam vienīgi tad, kad mums pietaikst pašu lietu.

Jau agrāk biju dzirdējis Viljamu ļoti skeptiski izsakāmies par vispārīgām idejām un ar lielu cieņu par atsevišķajām parādībām; un arī vēlāk man likās, ka šī viņa nosliece izskaidrojama gan ar viņa britu izcelsmi, gan franciskāņa būtību. Todien man nepietika spēku turpināt teoloģiskos disputus; es saritinājos man ierādītajā nišā, satinos segā un iegrimu dziļā miegā.

Nejaušs ienācējs būtu varējis mani noturēt par kaut kādu saini. Droši vien tā gadījās arī abatam, kad tas ap trešo stundu ieradās pie Viljama. Tā nu es nemanīts varēju noklausīties viņu pirmo sarunu. Un bez viltus, jo piepeši parādīties apmeklētājam būtu taču bijis vēl nepieklājīgāk nekā palikt slēpnī, kur arī pazemīgs paliku.

Tātad atnāca abats. Atvainojās par traucējumu, vēlreiz apsveica Viljamu ar ierašanos un teica, ka viņiem divatā jāaprunājas par kādu visai smagu gadījumu.

Izteicis savu sajūsmu par veiklību, ar kādu Viljams atrisinājis notikumu ar zirgu, abats apvaicājās, kā gan šis mācējis sniegt tik drošas ziņas par lopu, ko nekad nebija redzējis. Viljams īsi un atturīgi izstāstīja viņam savu domu gaitu. Abats varen nopriecājās par viņa aso prātu un apliecināja, ka no vīra, kuram pa priekšu steidz dziļas gudrības slava, neko citu nemaz neesot gaidījis. Viņš saņēmis Farfas abata vēstuli, kurā rakstīts ne tikai par imperatora Viljamam uzticēto misiju (par kuru vēl jāapspriežas nākamajās dienās), bet arī par to, ka mans skolotājs Anglijā un Itālijā bijis inkvizitors dažās prāvās, izceldamies ar savu asredzību, kurai netrūkusi arī liela tiesa cilvēcības.

-   Man bija liels prieks uzzināt, piebilda abats, ka daudzos gadījumos jūs izšķīrāties par labu apsūdzētā nevainībai. Domāju, ka šajos bēdīgajos laikos nelabais vairāk nekā jebkad jaucas cilvēku darīšanās, un viņš piesardzīgi palūkojās visapkārt, it kā ienaidnieks slapstītos turpat blakus, un domāju, ka nelabais bieži darbojas arī caur izpalīgiem. Un zinu, ka tas piespiež savus upurus darīt ļaunu tā, lai vaina kristu uz taisno, un tad priecājas, ka taisnais tiek sadedzi nāts sukuba vietā. Bieži inkvizitori aiz pārliekas centības par

katru cenu pūlas izplēst no apsūdzētā atzīšanos, domādami, ka tikai tas inkvizitors ir labs, kas procesu nobeidz, atradis grēkāzi…

-Arī inkvizitors var būt velna apsēsts, teica Viljams.

—Varbūt, piesardzīgi piekrita abats. Tā Kunga prāts ir neizdibināms, taču es neuzdrošinos turēt aizdomās tik godājamus vīrus. Un vēl jo vairāk jūs kā vienu no tiem, kuri man šodien esat vajadzīgi. Šajā abatijā ir noticis kas tāds, kam vajag gudra un piesardzīga vīra, kāds esat jūs, uzmanību un padomu. Gudra, lai atklātu, un piesardzīga (ja būs vajadzīgs), lai aiz klātu. Jo reizēm neizbēgami nākas vainu uzvelt cilvēkam, kuram vajadzētu rādīt citiem priekšzīmi ar savai svētumu,

-     taču tas jādara tā. lai tiktu novērsts ļaunuma cēlonis, reizē neļaujot pūlim vainīgo nicinājumā nobakstīt ar pirkstiem. Ja gans kļūdās, tas jānošķir no pārējiem, bet pasarg Dievs, ja avis zaudēs uzticību ganītājiem!

—Saprotu, teica Viljams. Jau agrāk biju ievērojis, ka viņš šādi, pieklājīgi un apdomīgi atbildēdams, godīgā veidā slēpa savu nepiekrišanu vai apjukumu.

-Tāpēc uzskatu, turpināja abats, ka jebkurš gadījums, kas vērtējams kā gana kļūda, var tikt uzticēts vienīgi tādam cilvēkam kā jūs, jo jūs protat ne tikai atšķirt labu no ļauna, bet arī zināt, kas un kad piedienas. Man patīkami apzināties, ka jūs esat spriedis sodu tikai tad, kad…

-… apsūdzētie bija vainīgi noziedzīgās izdarībās, indēšanās, nevainīgu zēnu pavedināšanā un citās neģēlībās, ko manas lūpas neuzdrošinās pat pieminēt…

—Ka jūs esat spriedis sodu tikai tad, abats turpināja, nepievērsdams uzmanību Viljama iebildei, kad nelabā gara klātbūtne visiem bijusi tik acīm redzama, ka cits spriedums nemaz nevarētu tikt pieņemts, jo nevainības atzīšana izraisītu lielāku sašutumu nekā pats noziegums.

-Kad atzinu kādu par vainīgu, tas patiesi bija paveicis noziegumus, precizēja Viljams, tā ka ar mierīgu sirdsapziņu to varēju nodot pasaulīgās varas rokās.

Abats brīdi saminstinājās. Kāpēc jūs, runādams par noziegumiem, tik uzstājīgi vairāties pieminēt to velnišķīgo cēloni? viņš jautāja.

-Tāpēc, ka spriest par cēloņiem un sekām ir pārlieku grūti un, manuprāt, vienīgais to šķīrējs var būt Dievs. Mums reizēm nav viegli saskatīt pat acīm redzamo sakarību starp sadegušu koku un zibeni, kas to aizdedzinājis, tāpēc mēģinājumi atšķetināt reizēm tik garās cēloņu un seku ķēdes man liekas tikpat liels neprāts kā pūles celt torni, kas iesniegtos debesīs.

-Akvīnas doktors nebijās tikai ar prāta spēku vien pierādīt Visaugstākā esamību, atkāpdamies no cēloņa pie cēloņa un tā līdz pirmajam bezcēlonīgiijam. iebilda abats.

Kas gan es esmu, pazemīgi sacīja Viljams, lai nostādītu sevi blakus Akvīnietim? Piedevām viņa Dieva esamības pierādījumi pamatojas uz daudzām citām liecībām, kas stiprina viņa domu. Dievs runā ar mums mūsu dvēseles dziļumos to zināja jau Augustīns, bet jūs, Abonē, dziedātu slavas dziesmas tam Kungam un Viņa acīm redzamajai klātienei, arī ja Toms nebūtu… Viņš aprāvās un piebilda: Vismaz es tā domāju.

-Jā, jā, protams, abats steigšus apstiprināja, un Viljams tādējādi bija veikli pārtraucis teoloģisko strīdu, kas viņam manāmi nepatika.

-    Bet atgriezīsimies pie prāvām, mans skolotājs turpināja. Pieņemsim, kāds cilvēks ir noindēts. Tas ir neapšaubāms notikums. Iespējams, ka es pēc nepārprotamām zīmēm secinu, kurš cilvēks varētu būt indētājs. Cēloņsakarību ķēde ir tik vienkārša, ka mans prāts to var atpīt, paļaudamies uz paša spēkiem. Bet kā gan es varu šo ķēdi papildināt, iedomājoties, ka nozieguma cēlonis ir citāda iejaukšanās nevis cilvēciska, bet velnišķa? Iis nesaku, ka tas ir neiespējami, jo arī velns

nodod savus ceļus, atstādams skaidras zīmes kā jūsu zirgs Melnis. Bet kāpēc man jāmeklē šie pierādījumi? Vai nepietiek, ka zinu vainīgais ir šis cilvēks un nododu viņu laicīgās varas rokās? Tik un tā viņa sods būs nāve, un lai Dievs viņam ir žēlīgs!

-Tomēr man šķiet, ka vienā prāvā, kura pirms trim gadiem risinājās Kilkenijā un kurā vairākas personas tika apsūdzētas nešķistos noziegumos, jūs ari pēc vainīgo noskaidrošanas nenoliedzāt nelabā iejaukšanos.

-    Bet nekad neesmu to vārdos apstiprinājis. Jā, neesmu to arī noliedzis. Kas gan es esmu, lai spriestu par ļaunā ceļiem, sevišķi, Viljams piebilda, likās, gribēdams šo domu īpaši uzsvērt, gadījumos, kad tie, kas uzsākuši inkvizīciju, kā arī bīskaps, pilsētas valde un visa tauta, varbūt arī paši apsūdzētie, patiesi vēlas izjust velna klātbūtni? Varbūt tas arī ir vienīgais īstais nelabā klātienes pierādījums spēks, ar kādu visi alkst apliecināt viņa darbošanos?…

-    Tātad jūs man sakāt, ka daudzās prāvās velns darbojas ne tikai vainīgajos, bet varbūt un pat vēl centīgāk tiesnešos? norūpējies jautāja abats.

-    Vai tad es varētu apgalvot ko tamlīdzīgu? jautāja Viljams, un es pārliecinājos, ka jautājums uzdots tā, lai abats nekādi nevarētu apstiprināt, ka Viljams to varētu; tostarp Viljams izmantoja klusuma mirkli, lai mainītu sarunas gultni. Bet galu galā tā ir tāla pagātne. Esmu pametis šo cēlo nodarbošanos un. ja esmu to darījis, tad tāpēc, ka tā ir gribējis Kungs…

-    Bez šaubām, — piekrita abats.

-…un tagad, Viljams turpināja, nodarbojos ar citiem delikātiem jautājumiem. Es labprāt gribētu pievērsties ari tam, kas nomāc jūs, ja vien man to izklāstīsiet.

Man likās, abats ir apmierināts, ka var beigt šo sarunu un pievērsties paša problēmai. Tad nu viņš ņēmās stāstīt, frāžaini, ar lielu piesardzību izvēlēdamies vārdus, par dīvaino notikumu, kas atgadījies pirms dažām dienām un pamatīgi satraucis mūkus. Un apgalvoja, ka to stāstot Viljamam, zinādams, ka viņš ir cilvēka dvēseles un ļaunā ceļu pazinējs, un cerēdams, ka viņš varēšot veltīt daļu sava dārgā laika šī sāpīgā noslēpuma atklāšanai. Un bija noticies, ka Otrantas Adelmo, gados jaunu, taču jau slavenu miniatūru meistaru, kas ar visskaistākajiem tēliem izgreznoja bibliotēkas rokrakstus, kazu gans kādu rītu bija atradis stāvās nogāzes lejpusē zem Torņēkas austrumu torņa. Tā kā citi mūki Adelmo bija redzējuši korī kompletorija laikā, bet agrajā dievkalpojumā viņš vairs nebija parādījies, Adelmo droši vien bija novēlies lejā panakts melnumu. Tonakt trakojusi sniega vētra, spēcīgs dienvidu vējš dzinis kā nažus griezīgas pārslas, kas drīzāk līdzinājušās kmsas graudiem. Kritienā pret klintīm sadragāto, vispirms kūstošā sniega izmērcēto un pēcāk ar ledus kārtiņu pārklāto augumu atraduši kraujas piekājē. Nabaga trauslās mirstīgās miesas, lai Dievs viņam žēlīgs! Krītot ķermenis šķita vairāk kārt atsities pret radzēm, tāpēc bijis grūti pateikt, no kuras vietas tas nogāzies, vienīgi skaidrs, ka tas izkritis pa kādu no logiem, kas trīs stāvu rindās paveras trijos pret krauju vērstajos torņa sānos.

-    Kur jūs apglabājāt nelaimīgā miesas? apvaicājās Viljams.

-    Protams, kapsētā, atbildēja abats. Varbūt ievērojāt, tā atrodas starp baznīcas dienvidu sienu, Torņēku un dārziem.

-    Es redzu, kas nomāc jūsu prātu: ja šis nelaimīgais, nedod Dievs, būtu pašnāvnieks (jo nav iespējams pieņemt, ka viņš nokritis nejauši), nākamajā dienā jūs būtu atraduši atvērtu logu, bet tie visi bija ciet un zem tiem nebija peļķu.

Abats, kā jau minēju, bija vīrs, kam piemita izcila diplomāta savaldība, bet šoreiz viņš bija tik ļoti pārsteigts, ka no šīs savaldības, kas, pēc Aristoteļa vārdiem, piederas cēlsirdīgiem un nopietniem ļaudīm, nepalika ne miņas.

-    Kas jums to teica? viņš iesaucās.

-Jūs man to pateicāt, atbildēja Viljams. Ja logs būtu vaļā, jūs tūliņ domātu, ka viņš pats pa to izmeties. Paguvu ievērot necaurredzamās vitrāžu rūtis, un tik lielās celtnēs logi pa rasti neveras cilvēka augumā. Tātad nav iespējams, ka nelaimīgais būtu izliecies pa to, skatīdamies ārā, un zaudējis līdzsvaru; ja logs būtu vaļā, jums neatliktu nekas cits kā domāt par pašnāvību. Bet tādā gadījumā jūs nebūtu pieļāvuši viņa apglabāšanu svētītā zemē. Tā kā jūs viņu esat apglabājuši kā kristieti. logiem bija jābūt ciet. Un, ja tie bija ciet, ir skaidri noprotams, ka šķietamo pašnāvnieku drīzāk pagrūdis vai nu cilvēks, vai kāds velnišķīgs spēks, jo pat raganu prāvās man nav nācies sastapties ar gadījumiem, kad Dievs vai velns pašslepkavam būtu devuši spēku uzcelties no bezdibeņa, lai izdzēstu sava nozieguma pēdas. Tā nu jūs lauzāt galvu, kas nelaiķi ir, neteiksim, nogrūdis bezdibenī, bet uzrāvis līdz palodzei, un esat satraukts, jo ļauns spēks, vienalga, dabisks vai pārdabisks, tagad klīst pa abatiju.

-Tiesa gan… noteica abats, un nebija skaidrs, vai viņš apstiprina Viljama vārdus vai piekrīt pats saviem spriedumiem, ko Viljams tik meistarīgi atveidojis. Bet kā jūs zināt, ka zem logiem nebija peļķu?

-    Tāpēc, ka jūs man teicāt pūtis dienvidu vējš, un tas nevarēja triekt sniegu logos, kas paveras uz austrumiem.

—Jūsu spējas man nebija cildinājuši pietiekami, teica abats.

-     Un jums taisnība, peļķu nebija, un tagad es zinu, kāpēc. Viss noticis tā, kā jūs to izklāstījāt. Nu jūs saprotat manu nemieru. Jau būtu gana ļauni, ja vienu no maniem mūkiem būtu aptraipījis pretīgais pašnāvības grēks, taču man ir pamats domāt, ka cits no viņiem ir aptraipījies ar tikpat briesmīgu grēku. Un ja vēl būtu tas vien…

-    Vispirms kāpēc viens no mūkiem? Abatijā ir daudz citu ļaužu zirgu puiši, kazu gani, kalpi…

-    Protams. Abatija ir maza, taču bagāta, ar lepnumu piekrita abats. Simtu piecdesmit saimes ļaužu uz sešdesmit mūkiem! Bet viss ir noticis Torņēkā. Tur, kā varbūt jau zināt, pirmajā stāvā ir virtuves un refektorijs, bet abos augšstāvos atrodas skriptorijs un bibliotēka. Pēc vakariņām Torņēku aizslēdz, un ir bargi noteikts, ka neviens nedrīkst tai ne tuvoties. Uzminējis Viljama neizteikto jautājumu, viņš tūlīt piebilda ar acīm redzamu nepatiku: Skaidrs, ka tas attiecas ari uz mūkiem, bet…

-    Bet?

-    Bet es pilnīgi izslēdzu saprotiet, pilnīgi! ka kādam no saimes ļaudīm būtu pieticis drosmes naktī tur ieiet. Viņa acīs mirkli pazibēja izaicinošs smaids, bet tik straujš kā zibens vai krītoša zvaigzne. Manuprāt, tie vienkārši baidītos. Zināt… reizumis vienkāršajai tautai dotās pavēles mēdz pastiprināt ar kādiem draudiem, piemēram, ar paredzējumiem, ka nepaklausīgajiem var notikt kas ļauns un noteikti pārdabisks. Turpretī mūki…

-Saprotu.

-Turklāt mūkam varētu būt arī citi iemesli, lai pārdroši ielauztos aizliegtajā vietā, gribu teikt, iemesli… nu, kā lai to saka? Saprātīgi, kaut arī pretrunā ar regulu…

Ievērojis abata apjukumu, Viljams uzdeva jautājumu, ar kuru varbūt gribēja novirzīt sarunu uz citu pusi, taču izraisīja vēl lielāku apjukumu.

-Runājot par iespējamo slepkavību, jūs teicāt “un ja vēl būtu tas vien…”. Ko jūs ar to gribējāt sacīt?

-    Es tā teicu? Nu, manuprāt, neviens nenogalina bez iemesla, lai arī cik kropls tas būtu. Un es nodrebu, domādams par tā iemesla kroplību, kas spēj pavedināt mūku nogalināt savai brāli. Tā tas ir.

-    Un nekā vairāk?

-    Neko vairāk nevaru jums atklāt.

-    Gribat teikt, ka neko vairāk nedrīkstat atklāt?

-   Es jūs lūdzu, brāli Viljam, brāli Viljam! abats lūdzās, uzsvērdams vārdu “brālis”. Viljams spēji piesarka un noteica:

-    Eris sacerdos iri aetemum.

-    Paldies! noteica abats.

Ak Dievs Kungs, cik briesmīgu noslēpumu tobrīd skāra mani neprātīgie vecākie brāļi, viens baiļu, otrs ziņkāres dzīts! Jo, lai ari biju tikai novics, kas tuvojas tā Kunga priesteribas noslēpumiem, tikai necils zēns, es sapratu abats zina ko tādu, kas viņam atklāts grēksūdzē. Kādas lūpas viņam bija uzticējušas sevišķi neķītru grēku, kam varbūt bija sakars ar Adelmo traģisko nāvi. IJn tāpēc viņš varbūt lūdza brāli Viljamu atklāt noslēpumu, ko pats nojauta, bet nedrīkstēja nevienam izpaust, un cerēja, ka mans skolotājs ar prāta spēku izgaismos to, ko Augstākās mīlestības vara pašam lika paturēt ēnā.

-    Labi, teica Viljams, vai es drīkstēšu iztaujāt mūkus?

-    Drīkstēsiet.

-    Drīkstēšu brīvi staigāt pa abatiju?

-    Dodu jums šīs tiesības.

-    Vai uzticēsiet man šo uzdevumu coram monachis?

-    Šovakar pat.

-Tad es sākšu tūlīt, pirms mūki uzzinājuši, kāds pienākums man uzticēts. Turklāt vienmēr esmu vēlējies un tas nebūt nav no nesvarīgākajiem mana šurpceļa iemesliem apmeklēt jūsu bibliotēku, par kuru ar apbrīnu runā visās kristīgās pasaules abatijās.

Abats uzrāvās kājās kā dzelts un saspringtu seju izgrūda:

-     Es teicu, ka varēsiet brīvi staigāt pa visu abatiju, taču, protams, es nerunāju par Torņēkas augšstāvu, bibliotēku!

-    Kāpēc?

-    Man jums to vajadzēja paskaidrot agrāk, bet domāju, ka jums tas zināms. Redzat, mūsu bibliotēka nav tāda kā citas…

-Zinu, ka tajā ir vairāk grāmatu nekā jebkurā citā kristīgā bibliotēkā. Zinu, ka blakus jūsējiem Bobio vai Pompozas,

KlinI vai Flerī grāmatskapji atgādina ābečnieka plauktiņu. Zinu, ka seši tūkstoši sējumu, ar kuriem pirms vairāk nekā simt gadiem tā lepojās Novalēza, salīdzinājumā ar jūsējiem ir nieks, un varbūt daudzi no tiem tagad atrodas šeit. Zinu, ka jūsu abatija ir vienīgā gaisma, ar kuru kristīgā pasaule var stāties pretī Bagdādes trīsdesmit sešām bibliotēkām, vezīra Ibn al Alkami desmittūkstoš sējumiem, ka jūsu bībeļu skaits līdzinās divitūkstoš četriem simtiem korānu, ar kuriem lepojas Kaira, un ka jūsu grāmatplaukti ir acīm gaiši skatāma patiesība pretstatā augstprātīgajām leģendām, ko savulaik neticīgie (tie vienmēr bijuši tuvi melu karalim) stāstīja par Tripoles bibliotēku, kurā esot seši miljoni sējumu un kurā mītot astoņi tūkstoši komentatoru un divsimt pārrakstītāju.

-Tā tas ir. lai slava tam Kungam!

-     Zinu, ka daudzi šejienes mūki ieradušies no citām, pa visu pasauli izkaisītām abatijām: dažs uz īsu laiciņu, lai pārrakstītu cituviet neatrodamus manuskriptus un tad pārnestu tos savā klosterī, protams, maiņai līdzi atnesis citu retu grāmatu, ko jūs pārrakstīsiet un novietosiet savā dārgumu krātuvē, cits uz ilgu laiku, lai paliktu šeit līdz pat nāvei, jo vienīgi te atrodami darbi, kas var izgaismot viņa meklējumus. Un tāpēc jūsu vidū ir ģermāņi un dāki, spāņi, franči un grieķi. Zinu, ka imperators Friciriķis pirms daudziem gadiem tieši jums lūdza sastādīt grāmatu par Merlina pravietojumiem un tad iztulkot arābiski, lai viņš to varētu nosūtīt dāvanā Ēģiptes sultānam. Un beigu beigās es zinu, ka tik slavenā abatijā, kāda reiz bija Murbaha, šais skumjajos laikos vairs nav neviena pārrakstītāja, ka Sanktgallenē palikuši tik pāris rakstītpratēju mūku un ka pilsētās rodas pasaulīgo ģildes un korporācijas, kas strādā universitāšu labā, un tikai jūsu abatija no dienas dienā atjauno, vēl vairāk ceļ neredzētos augstumos jūsu ordeņa slavu…

-     “Monasterium sine libris, ” aizgrābts citēja abats, “esi

sicut civilas sine opibus, castrum sine nunwris. coquina sine suppellectili, mensa sine cibis, bortus sine berbis, pratmn sine JJoribus, arbor sine foliis…" Un mūsu ordenis, augdams ap darba un lūgsnas bausli, vienmēr bijis gaisma visai pazīstamajai pasaulei, zinību krātuve un patvērums senajai gudrībai, kam draudēja bojāeja ugunsgrēkos, laupīšanās un zemestrīcēs, jaunu rakstu kalve un veco vairotava… O, jūs labi zināt, ka dzīvojam drūmos laikos; es sarkstu, atgādinādams jums, ka pirms pāris gadiem Vijēnas koncilam bija bargi jānorāda, ka ikviena mūka pienākums ir dot šķīstības zvērestu… Neskaitāmas abatijas, kas pirms divsimt gadiem staroja veselībā un spēkā, tagad pārvērtušās par liekēžu patvērumu. Ordenis vēl ir spēkpilns, taču mūsu svētās vietas no visām pusēm apdveš pilsētu nelabā smaka. Dieva bērni tagad alkst tirgošanās un karu; tur lejā, lielākajās pilsētās, kur svētuma gars nerod patvērumu, ne tikai runā (un no pasaulīgajiem neko citu arī nevar prasīt), bet arī jau raksta kroplajā tautas valodā, un kaut nemūžam neviens no šiem sējumiem nenokļūtu mūsu sienās tie caurcaurēm ir ķecerību avots! Cilvēku grēku pēc pasaule nonākusi bezdibeņa malā. bezdibeņa tumsa to apņem un vilina lejup… Un drīzā nākotnē, kā pareģoja Honorijs, cilvēku miesas būs sīkākas par mūsējām, tāpat kā mūsu augumi ir mazāki nekā priekšteču augumi. Munciussenescit. Un, ja Dievs mūsu ordenim uzticējis misiju, tad tā ir pretoties šim skrējienam uz bezdibeni, saglabājot, atkārtojot un sargājot no tēviem mantotos gudrības dārgumus. Dievišķā griba ir nolikusi tā, ka pasaulīga vara, kura laiku sākumā bija austrumos, pamazām pārvietojas uz rietumiem, lai brīdinātu mūs, ka pasaules gals ir tuvu, jo notikumu skrējiens sasniedzis pasaules robežas. Bet, kamēr vēl nav apritējusi tūkstošgade un kamēr kaut. uz neilgu brīdi tronī nav nācis nešķīstais zvērs, Antikrists, mēs esam tie, kam jāaizstāv kristīgās pasaules dārgumi un paša Dieva tā Kunga vārds, ko Viņš bilda saviem praviešiem un apustuļiem, ko nesagrozītu atkārtojuši Baznīcas tēvi, ko centušās izskaidrot skolas, kaut tagad pat skolās ieperinājusies lepnības, skaudības un neprāta čūska. Šai ticības rietā mēs esam kā lāpas un virs apvāršņa augstu pacelti gaismekļi. Un, kamēr stāvēs šie mūri, mēs būsim dievišķā Vārda sargi.

-Mūžīgi mūžos! bijīgā balsi noteica Viljams. Bet kāds tam sakars ar aizliegumu apmeklēt bibliotēku?

-    Redzat, brāli Viljam, turpināja abats, lai radītu šo bezgala lielo un svēto veidojumu, kas tagad ir mūsu abatijas lepnums, un viņš pamāja uz Torņēkas iespaidīgajiem apjomiem, kas vidēja pa logu, pārmākdami pat klostera baznīcu,

-     dievbijīgi vīri strādājuši gadsimtiem ilgi, pakļaudamies dzelžainiem likumiem. Bibliotēka veidota pēc zīmējuma, kas turēts noslēpumā visus šos gadus, un nevienam no mūkiem nav lemts to uzzināt. Tas pieejams vienīgi bibliotekāram, kurš to mantojis no sava priekšgājēja un, vēl dzīvs būdams, uzticējis savam palīgam, lai nāve, viņu pārsteigdama, nenolaupītu klosterim šīs zināšanas. Un viņu abu lūpas slēdz klusēšanas zīmogs. Vienīgi bibliotekāram ir tiesības ne tikai pārzināt grāmatu labirintu, bet ari uzturēties tajā, vienīgi viņš zina, kur ko atrast un novietot, vienīgi viņš ir atbildīgs par grāmatu saglabāšanu. Pārējie mūki strādā skriptorijā un var iepazīties ar bibliotēkā glabājamo grāmatu sarakstu. Taču nosaukumu saraksts bieži vien neko daudz neizsaka, jo tikai bibliotekārs zina katra sējuma vietu, tā pieejamības pakāpi un to, kādus noslēpumus, patiesības vai melus tas glabā. Tikai viņš nolemj, kā, kad un vai vispār dot mūkam pieprasīto sējumu, bieži vien pirms izlemšanas apspriezdamies ar mani. Jo ne visas patiesības ir domātas visu ausim; vienkārša dvēsele ne vienmēr spēj pazīt melus, un galu galā mūki atrodas skriptorijā, lai, galvu nepaceldami, darītu savu darbu, kam nepieciešamas tikai noteiktas grāmatas, nevis lai apmierinātu ikkatru ziņkāres iegribu, kas rodas no prāta nenoturibas vai lepnības, vai paša nelabā priekšā pačukstēta.

-    Tātad bibliotēkā ir arī grāmatas, kas satur melus?

-    Nezvēri pastāv tāpēc, ka arī tie ir dievišķā nodoma daļa, un to šausminošie vaibsti pauž Radītāja varenību. Un tāpat saskaņā ar dievišķo nodomu pastāv arī burvju grāmatas, jūdu kabalas, pagānu dzejnieku pasakas un neticīgo meli. Un šis abatijas cēlāji un uzturētāji cauri gadu simteņiem ir bijuši stingri un svēti pārliecināti, ka arī no melīgām grāmatām saprātīgam lasītājam var blāvi atspīdēt dievišķās gudrības gaisma. Tāpēc bibliotēka kļuvusi arī par tādu rakstu krātuvi. Bet tieši tāpēc, saprotiet, tā nevar būt pieejama kuram katram! Turklāt… abats piebilda, it kā atvainodamies, ka pēdējais arguments neskan īsti pārliecinoši, grāmatas ir nīcīgas, tās bojā laiks, kaitēkļi, mitrums un neveiklu roku pieskārieni. Ja visu šo gadu simteņu laikā ikviens būtu varējis brīvi aizskart mūsu sējumus, tad to lielākā daļa vairs nepastāvētu. Tātad bibliotekārs tās sargā ne tikai no cilvēkiem, bet arī no dabas, velta savu dzīvi cīņai ar patiesības ienaidnieces aizmirstības spēkiem.

-   Tātad neviens, ja neņem vērā šos divus cilvēkus, Toiņēkas augšstāvā nekad neiet…

Abats pasmaidīja. Neviens to nedrīkst. Neviens to nevar. Neviens, pat gribēdams, to nespētu! Bibliotēka pati sevi sargā, neaptverama kā patiesība, ko tā glabā, maldinoša kā meli, ko slēpj. Garīgais labirints ir labirints ari uz zemes. Jūs varētu ieiet un vairs neiziet. Un tāpēc es gribētu, lai jūs pakļautos abatijas kārtībai.

-    Bet jūs taču pieļāvāt, ka Adelmo varbūt izkritis pa vienu no bibliotēkas logiem. Kā gan es varu spriest par viņa nāvi. ja neredzu vietu, kura varbūt norāda uz tās cēloni?

-    Brāli Viljam, abats teica samierinošā balsī, vīram, kas aprakstīja manu zirgu Melni, to neredzējis, un Adelmo nāvi, gandrīz neko par to nezinādams, nebūs grūti spriest par vietām, kas tam nav pieejamas.

Viljams paklanīdamies nolieca galvu. Ari savā bardzībā jūs esat gudrs. Lai notiek jūsu prāts!

-   Varbūt esmu gudrs, bet tikai tāpēc, ka protu būt ari bargs, atbildēja abats.

-    Un vēl pēdējais jautājums, bilda Viljams. Kur ir Ubertlno?

-Šeit. Viņš jūs gaida. Atradīsiet viņu baznīcā.

-    Kad?

-Vienmēr, abats teica un pasmaidīja. Labi zināt, ka, pat būdams ļoti mācīts vīrs, viņš bibliotēku nevērtē augsti. Viņaprāt, grāmatas ir pasaulīgi maldi… Viņš vada laiku baznīcā lūgdamies un meditēdams…

-Vai viņš ir ļoti vecs? kā šaubīdamies vaicāja Viljams.

-    Cik sen neesat viņu redzējis?

-Jau ilgus gadus.

-Viņš ir noguris. Attālinājies no šīspasaules rūpēm. Viņam jau sešdesmit astoņi gadi, bet gars, manuprāt, vēl spirgts.

-Paldies! Tūlīt viņu sameklēšu.

Abats vēl apvaicājās, vai Viljams negribot dalīties ar brāļiem pusdienās, ko ietur pēc sestās stundas. Viljams atteica, ka nupat paēdis, turklāt ļoti sātīgi un tagad labprāt satiktu Ubertino. Abats atsveicinājās.

Viņš jau gāja ārā no celles, kad no pagalma atskanēja it kā nāvīgi ievainota cilvēka griezīgs kliedziens, kam sekoja tikpat spalgi spiedzieni. Kas tas?! apjucis jautāja Viljams.

-      Nekas, smaidot atbildēja abats. Šai gadalaikā kauj cūkas. Cūkganu darbs. Šis nav tās asinis, par kurām jums jāuz traucas.

Abats aizgāja, bet viņa viedīga vīra slava bija pagalam, jo nākamajā rītā… Taču valdi savu nepacietību, mana pļāpīgā mēle! Jo vēl tai pašā vakarā, pirms iestājās nakts, notika daudz lietu, kuras vērts pieminēt.

## SESTĀ STUNDA, kuras laikā Adss apbrīno baznīcas portālu un Viljams pēc ilgiem gadiem satiek Kasāles Ubertīno.

Baznīca nebija tik majestātiska kā citas, ko vēlāk skatīju Strasbūrā, Šartrā, Bambergā vai Parīzē. Drīzāk tā līdzinājās tām, kuras jau biju redzējis Itālijā un kuras netiecās galvu reibinošos debesu augstumos, bet gan pasmagi balstījās uz zemes, vairāk padevušās platumā nekā staltumā. Abatijas baznīcas pirmo stāvu kā cietoksni rotāja dzeguļu rinda, tam pāri slējās otra celtne, kas vairāk līdzinājās nevis tornim, bet atsevišķai, pamatīgai baznīcai; to vainagoja smails jumts un apvija bargas logu ailas. Tā bija kārtīga baznīca, kādas savulaik Provansā un Langedokā cēla mūsu priekšteči bez mūsdienām raksturīgajiem pārdrošajiem un pārliecīgajiem izgreznojumiem -, to rotāja vienīgi, liekas, vēlākos laikos virs kora piebūvēta smaile, kura droši tiecās zilajās debesīs.

Divas taisnas, nerotātas kolonnas slējās abpus ieejai; no pirmā acu uzmetiena tā likās esam tikai viena arka, taču aplodas sniedzās tālāk un tām pāri slējās neskaitāmas citas arkas, gluži kā bezdibenī vadīdamas skatienu dziļumā uz īsto ieeju, kura vīdēja pustumsā un virs kuras greznojās liels timpanons, ko no sāniem balstīja divas spraišļu pēdas, bet vidū slējās grie zumiem rotāts pilastrs, kas sadalīja ieeju divās daļās, un katm no tām sargāja ar dzelzīm apkaltas ozola durvis. Šai dienas laikā saulstari krita stāvus jumtā un gaisma slīdēja lejup- ) gar fasādi, neizgaismodama timpanonu, tā ka, izgājuši starp kolonnām, piepeši atradāmies zem rindas sazarotu spraišļu, kas izauga no mazākām kolonnām, kuras katra balstījās uz savas pamatnes. Kad acis beidzot bija apradušas ar krēslu, mani spēji apstulbināja akmens figūru mēmā valoda, kas pieejama ikviena skatiem un iztēlei (jo pietura est laicorum literatūra), un aizrāva vīzijas, ko mana mēle vēl šodien tik ar griitībām spēj izteikt.

Es redzēju debesīs liktu troni un šajā tronī Sēdošo. Sēdošā seja bija stinga un barga, plaši atvērtās acis meta zibšņus uz šīszemes cilti, kas sasniegusi sava gājuma galu, varenā bārda un mati plūda pār seju un krūtīm kā upes ūdeņi, vienādās straumītēs aizlocīdamies uz abām pusēm. Viņa kroni bagātīgi rotāja emalja un dārgi akmeņi, karaliskā purpursarkanā mantija platās krokās krita pār viņa kājām, rotāta mežģīnēm, izrakstīta zeltā un sudrabā. Viņa kreisā roka balstījās uz ceļiem, turēdama aizzieģelētu grāmatu, bet labā bija pacelta svētījošā vai draudīgā mājienā. Viņa seju drausmā dailē izgaismoja ziedošs krusta nimbs, un ap troni un Sēdošā galvu redzēju mirdzam smaragda varavīksni. Troņa priekšā pie Sēdošā kājām viļņoja kristāla jūra, bet viņam blakus ap troni un zem tā redzēju četrus briesmīgus zvērus briesmīgi tie šķita man. kas tos uzlūkoja ar bailēm un jūsmu, bet Sēdošajam, ko tie bez mitas teica savās slavas dziesmās, tie bija maigi un paklausīgi.

Tiesa, ne visus varēju saukt par briesmīgiem, jo skaists un vēlīgs man likās tas, kuram cilvēka vaigs un kurš, stāvēdams man pa labai rokai (bet pa kreisai Sēdošajam) sniedza tam grāmatu. Taču šausminošs man šķita ērglis pie otriem sāniem pavērtu knābi, saboztām spalvām kā bruņām, spēcīgiem nagiem un izplestiem vareniem spārniem. Un lejāk, zem pirmajām divām figūrām otras divas vērsis un lauva, un katrs no briesmoņiem nagos turēja pa grāmatai; to ķermenis bija pagriezies prom no troņa, bet galva pievērsta Sēdošajam, it kā

sprandu būtu atliecis pārvarigs spēks; sāni tiem trīsēja kā agonijā, rīkle bija ieplesta, bet aste savijusies un sagriezusies kā čūska, un galos tai plaiksnījās liesmu mēles. Abi bija spārnoti un nimbiem vainagoti, un, lai cik baigs būtu to izskats, tās nebija elles, bet debesu radības un baismīgas šķita, jo rēkdamas teica Tā godību, kas nāks tiesāt dzīvos un mirušos.

Blakus četriem zvēriem un pie Sēdošā kājām, it kā vīdēdami cauri kristāla jūras ūdeņiem un piepildīdami visu laukumu abpus tronim, izvietojušies, pieskaņodamies timpanona trijstūra formai, rindās pa septiņi, trīs un virs tām pa divi divdesmit četros krēslos sēdēja divdesmit četri vecajie baltos tērpos un zelta kroņiem galvā. Dažam rokās bija kokles, citam smaržzāļu kauss, bet tikai viens spēlēja visi pārējie, svētlaimē aizgrābti, pievērsušies Sēdošajam, dziedāja viņam slavas dziesmas, un arī šo locekļi bija sagriezušies līkumos tāpat kā zvēriem, lai visi varētu redzēt Sēdošo, taču tas viņus neizķēmoja, drīzāk likās, tie kustas ekstātiskā dejā, kā ap derības šķirstu bija dejojis Dāvids, un, lai kur tie stāvētu, pretēji visiem ķermeņus pārvaldošajiem likumiem to skati sastapās tai pašā mirdzošajā punktā. O, kāda cēlienu un kritumu saskaņa, nedabisku un tomēr graciozu kustību saderība šajā noslēpumaini no smaguma varas atbrīvoto locekļu valodā, it kā šo ar jaunu būtību pildīto svēto pulku trauktu nevaldāms vējš, dzīves pūsma, saldmes alkas, gaviļpilns aleluja, kas brīnumaini no skaņas pārvērties veidolā!

Augumi un locekļi, kuros mājoja Gars, starojoši atklāsmē, brīnā savilkti vaibsti, kvēli sajūsmas skatieni, mīlestībā kaistoši vaigi, svētlaimībā ieplesti redzokļi; viens sastindzis tīkamā apstulbumā, cits stulbinošas tīksmes pārņemts, dažs no brīnumiem pārvērstu vaigu, cits gaviļu atjaunots tā viņi visi ar sejas izteiksmi, tuniku krokām, skatiem un locekļu trīsām dziedāja jaunu psalmu, nemitīgai slavas dziesmai pavēruši smaidošās lūpas. Un gan zem sirmgalvju kājām, gan jumā pār troni un četriem zvēriem simetriskās vītnēs, ko mākslas izmaņa bija vērtusi tik saskanīgas, ka bija grūti atšķirt tās citu no citas, līdzīgi savā dažādībā un dažādi līdzībā, vienoti, būdami nošķinis, un nošķirti katrs savā izsmalcinātā saiknē, brīnumaini saderīgām daļām un tīkami maigās krāsās, atšķirīgu balsu harmonijas un saskaņas brīnums, vienkop kā cītaras stīgas, nemitīgā saskanīgi dvesmojošā tuvībā dziļa iekšēja spēka sieti spēka, kurš tiecas viest vienotu jēgu dažādu nozīmju mainīgajā spēlē, vienā sekā nesavērpjami un tomēr rotājumu virknēs kopā savīti, vienojošās reizē zemes un debesu mīlestības darbs (ciešs un noturīgs miera, mīlas, tikuma, kārtības, varas, spēka, izcelsmes, dzīves, gaismas, mirdzuma, veida un formas saaudums), rituma līdzsvars, starojošs matērijas daļu saderībai pāri stāvošās kārtības atspīdums tā bija savijusies visu zāļu, kurās rotājas debesu un zemes dārzi, ziedi un lapas, skaras, čemuri un ķekari: vijolīšu, kazāboliņa, timiāna, liliju, ligustru, narcišu, kolokāziju, akantu, dedestiņu, mirru un balzamīņu.

Bet, kamēr mana dvēsele, šīszemes dailes un diženo pārdabisko zīmju mūzikas aizgrābta, jau vērās gaviļu dziesmai, mans skatiens, sekodams ritmam, ko veidoja ziedošās pīnes zem sirmgalvju kājām, uzdūrās figūru savijumam, kas saplūda ar timpanonu balstošo centrālo pilastru. Kas gan bija un kādu simbolisku vēsti pauda tie trīs kolonnu apvijušie lauvu pāri, izslējušies tā, ka pakaļkājas balstās uz zemes, bet priekšķepas uzliktas uz biedra muguras, kuplās krēpes izlocījušās šķipsnās kā treknas čūskas, rīkles pavērtas draudīgā rēcienā un miesas piesaistītas pilastram, izaugdamas no tās pašas vielas? Lai nomierinātu manu garu, ber varbūt lai apvaldītu lauvu velnišķo dabu un pārvērstu tos par augstākas varas simboliskiem vēst nešiem, pilastra sānos slējās divas cilvēku figūras, izstieptas nedabiski garas līdz pat tā augšai, un tādas pašas tām vērās pretī no sānu kolonnām, pie kurām eņģēs bija piestiprinātas abas ozolkoka durvis, tātad pavisam četri sirmgalvju tēli, kuros pazinu Pēteri un Pāvilu, Jeremiju un Jesaju; arī šie bija sagriezušies it kā dejas soli, pacēluši kaulainās rokas ar pirkstiem, kas ieplesti kā spārni, un kā spārni plīvoja arī viņu pravietiska vēja purinātā bārda un mati, garo tērpu krokas kā dzī vas viļņojās un locījās ap garajām kājām; lai gan pretstatīti lauvām, tie bija no tās pašas vielas kā šie zvēri. Un, atrāvis aizgrābto skatienu no šīs svēto locekļu un ellišķīgo krēpju polifonijas. portāla sānos un zem dziļajām arkām, uz slaido kolonnu kontrforsiem, kas tās balstīja un rotāja, un uz katras kolonnas lekno augu apvītajiem kapiteļiem un no turienes augšup uz spraišļu sazaroto jumu ieraudzīju tiecamies citus baismīgus tēlus, kuru atrašanos še varēja attaisnot tikai to alegorijas un līdzības spēks un pamācības, ko tie pauda: redzēju tur kailu, briesmīgu krupju kodītu un čūsku zīstu baudkāru sievu, kas kopojās ar satīru uzpūstu vēderu, rupjām spalvām apaugušām grifa kājām, viņa neķītrā mute izbrēca lāstus sev pašam; redzēju skopuli, ko grezna baldahīna rotātā gultā bija apņēmis nāves stingums un jau ielenca velnu bars, un viens no tiem no sava nevarīgā upura gārdzošās rīkles rāva laukā dvēseli kā zīdāmu bērniņu (kurš, ak vai, nekad vairs neatdzims mūžīgai dzīvei!); redzēju augstprāti, kam nelabais bij uzsēdies uz spranda, ar nagiem plēsdams laukā acis, un redzēju divus negaušus, kas plosīja viens otra miesas, un vēl citas radības ar āža galvu, lauvas krēpēm un panteras rīkli, un visus tos laizīja liesmu mēles, kuru dedzinošo dvesmu varēja manīt pat vēro tājs. Un ap tiem, starp tiem, virs to galvām un zem to kājām vīdēja vēl neskaitāmas sejas un locekļi vīrs un sieva ieķērušies viens otram matos, divi zalkši, kas izzīda kāda nolādētā redzokļus, tēvainis ļaunīgi saviebtu vaigu, kas ar rokām kā āķiem plēsa hidras žokļus, un visi Sātana bestiārija zvēri, sapulcēti kā konsistorijā un likti par rotu un sargiem tronim, kas slējās tiem pretī, to sakāve pauda Sēdošā varenību; tur bija fauni, divdzimumu radības un kropļi ar sešpirkstu plaukstām.

sirēnas, hipokentauri, gorgonas, harpijas, inkubi, drakontopodi, mīnotauri, lūši un pardeļi, himēras, sumpurņi, kurn nāsis izdvesa liesmas, zobaini un daudzastaiņi, spalvainas čūskas un ragainas čūskas, salamandras, krupji un ķirzatas, divgalvji dzelkšņotām mugurām, hiēnas, ūdri, vārnas, krokodili, zāģragu hidropi, vardes, grifi un mērkaķi, leikroti un mantikoras, maitu lijas, tarantuli, zebiekstes, pūķi, pūces un pupuķi, baziliski, hipnāļi, presteri, aceņi, skorpioni un zauri, valzivis, zvlļčūskas, anfisbēnas, jakuļi, dipsādas, zaļatas, dēles, polipi, murēnas un rupuči. Likās, visi elles iemītnieki sapulcējušies baznīcas piedurvē, lai pārvērstu to mežā, tumsas tītā, atgrūsto bezcerības lejā zem timpanonā Sēdošā skatiem, Harmagedonā sakautie stājušies Tā priekšā, kas nāks, lai pēdējoreiz nošķirtu dzīvos no mirušajiem.

No šī redzējuma gandrīz pamiris, vairs nejēgdams, vai esmu drošā vietā vai pastarās tiesas ielejā, satriekts ar pūlēm valdīju asaras un šķitu dzirdam balsi (vai varbūt patiesi to dzirdēju?) un redzam vīzijas, kas bija pavadījušas mani, pusaudža gados caurām naktīm lasot Svētos rakstus un meditējot Melkas baznīcas korī, un savu pagurušo jutekļu nemaņā izdzirdu balsi, varenu kā bazūni, kas man vēlēja: "Ko redzi, raksti grāmatā!” (un to patlaban daru), un redzēju septiņus zelta gaismekļus un starp gaismekļiem Vienu, kas bija līdzīgs cilvēka dēlam, ar zelta jostu apjoztām krūtīm, gaišu vaigu un matiem, baltiem kā vilna, ar acīm kā gunīm, kājām kā liesmās kveldētu bronzu un balsi kā lielu ūdeņu rūkoņu; labajā rokā Tas turēja septiņas zvaigznes, un no mutes Tam vīdēja abpusgriezīgs zobens. Un redzēju debesīs atvērtas durvis, un Sēdošais man likās kā jašma un sardonikss, un varavīksne apvija troni, kas šķīla zibeņus un pērkonus. Un Sēdošais ņēma rokās asinātu sirpi un sauca: “Laid darbā savu sirpi un pļauj, jo pasaules druva ir pārpārēm nobriedusi!” un tad Tas nolaida savu sirpi pār zemi un zeme tika nopļauta.

Tad aptvēru, ka šī vīzija stāsta tieši par abatijā notiekošo, ko mums jau bija paudušas ari abata atturīgās lūpas, un nākamajās dienās vēl neskaitāmas reizes atgriezos vērot portālu, pārliecināts, ka pats piedzīvoju visu tajā ierakstīto. Un sapratu, ka bijām te ieradušies, lai taptu par lieciniekiem lielam, debesu lemtam slaktiņam.

Drebēju, it kā būtu izmircis ledainā ziemas lietū. Tad izdzirdu vēl kādu balsi, tikai šoreiz tā atskanēja man aiz muguras un bija citāda, jo cēlās no zemes, nevis no manas vīzijas zvērojošā kodola; vēl vairāk vīziju tā izkliedēja, un pat Viljams (šai brīdī atkal samanīju viņu sev blakām), kurš tāpat bija iegrimis vērošanā, pagriezās uz to pusi.

Radījums, kas stāvēja mums aiz muguras, likās esam mūks, lai gan netīrais un nodriskātais ģērbs to vērta līdzīgu klaidonim, bet seja daudz neatšķīrās no briesmoņu purniem, ko tikko biju skatījis uz kapiteļiem. Atšķirībā no daudziem ticības brāļiem mani nekad mūžā nav apmeklējis velns, bet domāju, ja tas kādu dienu mēģinātu man parādīties, tad, pēc Dieva lēmuma nevarēdams pilnībā noslēpt savu īsto dabu (lai arī cik ļoti tas pūlētos līdzināties cilvēkam), tas izskatītos taisni kā mūsu tābrīža sarunbiedrs. Viņš bija plikgalvis (no matiem viņu bija atbrīvojusi nevis grēknožēlas vadīta roka, bet gan kāda iesīkstējusi ēde), piere tik zema, ka, pat ja viņam bijuši mati, tie saplūstu ar uzacīm (kas bija biezas un izspūrušas), apaļajās acīs šaudījās mazas, varen kustīgas zīlītes, bet skatiens bija… grūti pateikt, nevainīgs vai ļaunīgs, varbūt brīžam tāds, brīžam citāds. Deguns diez vai par tādu bija saucams tā vietā starp acīm rēgojās kauls, kas, tikko no ģīmja paslējies, atkal tajā nozuda, pārvērzdamies divos tumšos caurumos spalvām piezēlušās milzīgās nāsīs. Mute, no kuras līdz pat nāsīm stiepās rēta, bija plata un šķībi savilkta uz labo pusi, un starp neesošo augšlūpu un gaļīgo, atkārušos apakšlūpu vīdēja greizi zobi, asi un melni kā sunim.

Viņš pasmaidīja (vismaz man tā šķita), kā brīdinādams izslēja pirkstu un teica:

-     Penitenziagite! Vide quando draco venturus est a rodegarla l’anima tua! La mortz est super nos! Prega che vene lo papa sauļo a liberar nos a malo de todas lepeccata! Ab ah, ve piase isla negromanzia de Domini Nostri lesu Cbrisli! Et ancojois >>i ’es dols eplazer m 'es dolārs… Cave el diabolo! Semper m ’aguaita in qualche canto per adentanne le carcagna. Ala Salvatore non est insipiens! Bonum monasterium. et aqui se magna et se priega dominum nostrum. Et el resto ualet un figo seco. El āmen. No?

Stāsta gaitā man vēl ne vienreiz vien nāksies pieminēt šo radījumu un atstāstīt viņa sacīto. Taisnību sakot, man tas padodas gaužām grūti, jo, kā nesapratu tad, tā arī tagad nemāku teikt, kādā valodā viņš īsti runāja. Tā nebija latīņu valoda, kurā sarunājāmies mēs, mācītie mūki, un nebija tās vai kādas citas zemes parasto ļautiņu mēle, ko es jelkad būtu dzirdējis. Ceru, ka man izdevies kaut pietuveni lādīt viņa runasveidu, tepat iepriekš atstāstot pirmos no viņa dzirdētos vārdus (kā nu tos atceros). Kad vēlāk klausījos stāstus par Salvatores piedzīvojumiem bagāto dzīvi un daudzajām vietām, kur viņš mitis, nevienā nelaizdams saknes, sapratu, ka viņš runā visās valodās un arī nevienā. Vai, drīzāk, viņš no visa dzirdētā druskām bija radījis pats savu valodu un es reiz prātoju, ka tā nelīdzinās Ādama valodai, kurā laimīgā cilvēce vienota sapratās no pasaules pirmsākumiem līdz Bābeles tornim, un nevienai no valodām, kas radās pēc to sajaukšanas posta, bet gan pašai Bābeles mēlei pirmajā dienā pēc Dieva soda, sākotnējā jucekļa valodai. No otras puses, Salvatores runāto pat nevarēja saukt par valodu, jo katrā valodā pastāv likumi un katrs vārds ad

placitum nemainīgā kārtībā apzīmē kādu lietu, jo nevar suni vienreiz saukt par suni, bet citu reizi par kaķi, tāpat kā nav nozīmes izrunāt balsienus, kam ļaužu vienošanās nebūtu piešķīrusi noteiktu jēgu, citādi tas būtu tas pats, kas atkārtot ' tram-ta-ram”. Bet, šā vai tā, gan es, gan citi sapratām, ko Salvatore gribēja teikt. Viņš nenmāja vienā, bet visās valodās un nevienā pareizi, paķerdams vārdus te no vienas, te citas. Vēlāk ievēroju, ka viņš kādu lietu varēja nosaukt te latīņu, te provansiešu valodas vārdā, un sapratu, ka viņš ne tik daudz veido pats savus teikumus, cik lieto kādreiz dzirdētu svešu teikumu gabalus atkarībā no situācijas un tā. ko grib izteikt, it kā viņš spētu runāt par kādu ēdienu tikai ar to ļaužu vārdiem, pie kuriem to nobaudījis, un paust savu prieku tikai ar saucieniem, ko dzirdējis no līksmojošajiem kādu dienu, kad pats bijis tikpat priecīgs. Viņa runa bija tāda pati kā viņa seja it kā salipināta no svešu seju gabaliņiem vai kā redzētie relikviju šķirstiņi (si licet magnis componere parūci), kur glabājas citu svētu priekšmetu atliekas. Todien, kad viņu ieraudzīju pirmoreiz, man nelikās, ka viņš daudz atšķirtos no tikko uz portāla skatītajiem spalvainajiem, nagainajiem nešķīsteņiem. Taču vēlāk pārliecinājos, ka šim vīram ir laba sirds un jautra daba. Vēl vēlāk… Taču neapsteigsim lietu kārtību! Arī tāpēc, ka, tikko viņš savai sakāmo bija pateicis, mans skolotājs ņēmās viņu ziņkāri izvaicāt.

-    Kāpēc tu teici penitenziagite? viņš tam noprasīja.

-    Dominē frate magnificentissimo, atbildēja Salvatore, nedaudz palocīdamies. Jesus venturas esi et li homini debent facere penitentia. i\o?

Viljams viņu cieši uzlūkoja. Vai tu te esi ieradies no minorītu klostera?

-    Nesaprot.

-    Prasu vai tu esi dzīvojis pie svētā Franciska brāļiem, vai pazini tā sauktos apustuļus…

Salvatore nobālēja, vai, drīzāk, viņa iedegušais, dzīvnieciskais ģīmis tapa pelēks. Viņš zemu paklanījās, ar pusmuti izgrūda: Vade retro! — bijīgi pārmeta krustu un bēga prom, ik pa brīdim atskatīdamies.

-   Ko jūs viņam prasījāt? vaicāju Viljamam.

Viņš bija mirkli iegrimis domās. Nav svarīgi, vēlāk tev pastāstīšu. Tagad ejam iekšā! Gribu satikt Ubertīno.

Tikko bija iezvanīta sestā stunda. Bālā saule pa pāris šauriem logiem no rietumpuses iespīdēja baznīcā. Smalks gaismas kūlis vēl skāra galveno altāri, un man likās, ka tā rotājumos iespīdas zelts. Sānu jomi grima puskrēslā.

Kreisajā jomā pie pēdējās kapelas altāra priekšā slējās slaiks postaments, uz kura stāvēja akmens Jaunava, izkalta mūsdienīgā manierē, ar neizsakāmi jauku smaidu, apaļīgu vēderiņu un bērnu rokās, tērpta glītā kleitā un smalkā ņieburā. Pie Jaunavas kājām lūgšanā bija sakņupis kāds vīrs Klinī ordeņa ģērbā.

Gājām viņam klāt. Izdzirdis mūsu soļu troksni, vīrs pacēla galvai. Tas bija sirmgalvis gludu vaigu, pliku pakausi, lielām, debeszilām acīm, smalku, sārtu muti un sniegbaltu ādu, kas tik cieši piegūla vaigukauliem, ka likās, mūsu priekšā ir pienā glabāta mūmija. Baltas bija arī rokas ar garajiem, smalkajiem pirkstiem. Viņš atgādināja meiteni, ko nolaupījusi pāragra nāve. Sirmgalvis mums uzmeta apjukušu skatienu, it kā mēs būtu iztraucējuši ekstātisku vīziju, bet tad viņa seja atmirdzēja priekā.

-  Viljam! viņš iesaucās. Mans visudārgais brāli! Ar pūlēm piecēlies, viņš panācās pretī manam skolotājam, to apskāva un skūpstīja uz lūpām. Viljam! viņš atkārtoja, un viņa acis pieplūda ar asarām. Tik daudz laika pagājis! Bet es tevi vēl pazinu! Tik daudz laika, tik daudz notikumu! Tik daudz Dieva uzliktu pārbaudījumu! Viņš raudāja. Arī Viljams viņu apskāva, acīm redzami aizkustināts. Mūsu priekšā bija Kasāles Ubertīno.

Daudz biju par viņu dzirdējis vēl pirms ierašanās Itālijā, bet vēl vairāk izdzirdu no franciskāņiem imperatora galmā. Kāds man bija pat stāstījis, ka mūsu laiku lielākais dzejnieks, florencietis Dante Aligjēri, kas miris pirms pāris gadiem, ar debesu un zemes spēku palīdzību sacerējis poēmu (to gan es nevarēju izlasīt, jo tā ir toskāniešu mēlē), kuras daudzi panti neesot nekas cits kā Ubertīno sarakstītā Arbor vitae crucifixae fragmentu parafrāzes. Un šī grāmata nebija vienīgais slavenā vīra nopelns. Taču, lai lasītājs labāk saprastu, cik nozīmīga bija šī tikšanās, centīšos atstāstīt to gadu notikumus tā, kā es tos uztvēru tolaik, īsu laiku uzturēdamies Itālijā, no sava skolotāja izteikumiem un klausoties viņa biežajās sarunās ar abatiem un mūkiem.

Tātad stāstīšu, kā tos sapratu, lai gan neesmu drošs par saviem vārdiem. Mani skolotāji Melkā daudzreiz tika man teikuši, ka ziemeļniekam ir ārkārtīgi grūti gūt skaidrību par Itālijas politiskajiem un reliģiskajiem notikumiem.

Šai pussalā, kur baznīcai bija lielāka vara nekā jebkurā citā zemē un kur vairāk nekā cituviet garīdzniecība dižojās ar savu varenību un bagātībām, jau vismaz pirms diviem gadsimtiem bija izveidojušās tādu ļaužu grupas, kuri savu dzīvi gribēja aizvadīt nabadzībā. Šīs gmpas nemitīgi ķildojās ar izvirtušajiem garīdzniekiem, no kuriem pat atteicās pieņemt sakramentus, tās apvienojās neatkarīgās kopienās, ko vienlīdz nīda gan sinjori, gan impērija, gan pilsētu valdes.

Beidzot nāca svētais Francisks un sludināja nabadzības mīlestību, kas nebija pretrunā ar Baznīcas priekšrakstiem, un, pateicoties viņam, Baznīca uzklausīja aicinājumu pēc stingrākiem tikumiem, kādi bija piemituši senajām kopienām, kurās tagad vajadzēja izskaust tur ieperinājušās nekārtības. Nu būtu bijis jānāk mērenības un svētuma laikmetam, taču, franciskāņu ordenim augot un piesaistot labākos vīrus, tas bija kļuvis pārlieku ietekmīgs un pārlieku pievērsās šīszemes lietām, tāpēc daudzi brāļi gribēja atjaunot tā sākotnējo šķīstību. Taču nenācās viegli to panākt ordenī, kas tolaik, kad viesojos abatijā, apvienoja sevī jau vairāk nekā trīsdesmit tūkstošus brāļu visā pasaulē. Daudzi no svētā Franciska brāļiem atteicās pakļauties ordeņa regulai, apgalvodami, ka ordenis pārņēmis tos Baznīcas vaibstus, kuru apkarošanai bijis radīts. Un tas esot noticis, vēl Franciskam dzīvam esot, un viņa vēlējumi un nodomi esot nodoti. Un tad daudzi no brāļiem pievērsās kādai aizmirstai mūsu ēras XII gadsimta grāmatai, ko sarakstījis cisterciešu mūks Joahims, kuram piedēvēja pravieša dāvanas. Un patiesi viņš bija paredzējis jaunu laikmetu, kurā Kristus gars, ko jau labu laiku zaimoja viltus apustuļu darbi, atkal izpaudīsies uz zemes. Un no viņa pravietotajām laika norādēm visiem šķita skaidrs, ka viņš, pats to nenojauzdams, runājis par franciskāņu ordeni. Un tas daudzus brāļus ielīksmoja, liekas, pat pārāk, jo gadsimta vidū Parīzē Sorbonnas doktori pasludināja abata Joahima izteikumus par ķecerībām, bet, liekas, to viņi darīja tikai tāpēc, ka franciskāņi (un dominikāņi) Francijas universitātēs kļuva arvien ietekmīgāki un viedīgāki un no tiem gribēja atbrīvoties kā no ķeceriem. Tomēr tā netika darīts, un baznīcai tas nāca par lielu svētību, jo tādējādi varēja izplatīties Akvīnas Toma un Banjo redžo Bonaventūras sacerējumi, kuri, protams, nebija ķecerīgi. Un tas viss rāda, ka pat Parīzē idejas bija juceklīgas vai kāds tās gribēja sajaukt sev par labu. Lūk, lielākais ļaunums, ko ķecerības nodara kristīgajai tautai, tās padara neskaidras domas un pavedina visus, dzenoties pēc pašlabuma, kļūt par inkvizitoriem. Bet tas, ko es pieredzēju abatijā (un par to vēl pastāstīšu), man liek domāt, ka ķecerību bieži rada paši inkvizitori. Un ne tikai iedomādamies ķecerus tur, kur to nemaz nav, bet arī ar tādu dedzību apkarodami ķecerību, ka izraisa riebumu pret sevi un daudzos modina vēlmi tai pieslieties.

Patiesi, paša velna izgudrots burvju loks, lai Dievs mūs no tā pasarga!

Ret es sāku stāstīt par Joahima ķecerību (diez vai tāda maz pastāvēja). Toskānā atradās kāds franciskānis, vārdā Džerardo no Borgo Sandonīno, kas ņēmās sludināt Joahima pravietojumus, dziļi satraukdams minorītus. Un starp tiem izcēlās kāds vecās regulas atbalstītāju pulks, kas pretojās dižā Bonaventūras, kurš vēlāk tapa par ordeņa mesjtru, uzsāktajiem pārkārtojumiem. Pagājušā gadsimta pēdējos trīsdesmit gados, kad Lionas koncils, glābdams franciskāņu ordeni no tiem, kuri gribēja to iznīdēt, visu mantību, kas bija tā lietošanā, pasludināja par ordeņa īpašumu, kā tas bija pieņemts arī vecākajos ordeņos, daži Marku novada brāļi sacēlās pret to, jo, viņuprāt, regulas gars nu bija pilnīgi izkropļots, jo franciskānim nedrīkst piederēt nekas, ne personīgais, ne klostera, ne ordeņa īpašums. Viņiem piesprieda mūža ieslodzījumu. Nedomāju, ka viņi būtu sludinājuši evaņģēlijam pretišķīgas idejas, taču, kad uz spēles likta pasaulīgā manta, cilvēki reti spriež pēc tiesas un taisnības. Man stāstīja, ka pēc daudziem gadiem ordeņa jaunais mestrs Raimondo Gaufredi esot atradis ieslodzītos Ankonā un, tos atbrīvodams, teicis: “Tāda ir bijusi Dieva griba, ka mūs un visu franciskāņu ordeni apzīmogotu šis noziegums." Un šie vārdi rāda, ka nav taisnība ķeceriem un mūsu Baznīcā joprojām sastopami augsti tikumīgi ļaudis.

Starp šiem atbrīvotajiem bija Andželo Klarēno, vēlāk viņš satika kādu brāli no Provansas, vārdā Pjetro di Džovanni Olīvi, kurš sludināja Joahima pareģojumus, pēc tam viņiem pievienojās Kasāles Ubertīno un tā radās spirituāļu kustība. Tais gados pāvesta tronī kāpa sirdsšķīstais vientuļnieks Pjetro Moronietis, kurš valdīja kā Celestīns V, un spirituāļi viņu uzņēma ar atvieglojuma nopūtām. “Nāks svētais,” tie teica, “un ievēros Kristus mācības baušļus, un viņa dzīve būs eņģeliski šķīsta, drebiet, jūs, grēkos grimušie prelāti!" Ret, kas zina, vai nu Celestīna dzīve bija pārāk eņģeliska, vai ari prelātu pulks ap viņu pārāk pagrimis, vai varbūt viņu nomāca ieilgušā spriedze, ko radīja ciņa ar imperatoru un citiem Eiropas karaļiem, lai būtu kā būdams, Celestīns atteicās no pāvesta goda un atgriezās vientuļnieka dzīvē. Tomēr, kaut ari valdījis pavisam īsi, tikai nepilnu gadu, viņš paspēja piepildīt visas spirituāļu cerības: tie ieradās pie Celestīna, un kopā ar tiem viņš dibināja kopienu, ko sauca fratres et pauperes heremitae domini Celestini. No otras puses, pāvestam bija jāpilda starpnieka loma varenāko Romas kardinālu vidū. un daži no tiem, kā Kolonna un Orsīni, slepus atbalstīja jaunās, nabadzību cildinošās kustības: tā patiesi bija dīvaina izvēle stāvus bagātiem, pie visiem labumiem pieradušiem cilvēkiem, un es līdz šai dienai neesmu sapratis, vai viņi izmantoja spirituāļus, lai nostiprinātu savu varu, vai cerēja tādējādi atpirkties no pašu miesas grēkiem, bet varbūt viņus vadīja abi šie nolūki, cik nu es vam spriest par itāļu būšanām. Piemēram, kardināls Orsīni pieņēma Ubertīno par savu kapelānu tieši tad, kad tas bija kļuvis par visietekmīgāko no spirituāļiem un tam draudēja pasludināšana par ķeceri. Šis pats kardināls bija viņu paglābis arī Aviņjonā.

Tomēr, kā jau šādos gadījumos mēdz būt, lai gan Andželo un Ubertīno sludināja saskaņā ar doktrīnu, vienkāršo ļaužu pūļi uzklausīja viņu sludināto un izplatīja pa visu zemi kā nu saprazdami. Tā Itālija drīz vien čumēja un mudžēja no nabadzīgās dzīves brāļiem jeb brālīšiem, kas daudziem šķita bīstami. Un bija grūti atšķirt spirituāļu skolotājus, kas bija saistīti ar baznīcas autoritātēm, no to vienkāršajiem sekotājiem, kuri bez jebkādas mantas dzīvoja ārpus ordeņa, lūgdami ubagdāvanas vai pārtikdami no pašu roku darba. Tautā viņus sauca par brālīšiem, un viņi vairs daudz neatšķīrās no Pjetro di Džovanni Olīvi iedvesmotajiem franču begīniešiem.

Celestlna V vietā stājās Bonifācijs VIII, un šis pāvests tūdaļ pauda savu neiecietību pret spirituāļiem un visu veidu brālīšiem: aizejošā gadsimta pēdējā gadā viņš izdeva bullu Firma cautela, kurā nosodīja gan bidzokus, ubagojošos klaidoņus, kas pinās ap franciskāņu ordeni, gan spirituāļus visus, kas nošķīrās no ordeņa, lai vadītu vientuļnieku dzīvi.

Vēlāk spirituāļi centās izlūgties no citiem svētajiem tēviem, arī Klementa V atļauju mierīgi atdalīties no ordeņa. Un, domāju, viņiem tas būtu izdevies, taču Jāņa XXII kļūšana par pāvestu laupīja viņiem šo cerību. Tikko ievēlēts, viņš 1316. gadā rakstīja Sicīlijas karalim, aicinādams to patriekt no savām zemēm šos brāļus, kas tur bija raduši patvērumu, bet Andželo Klarēno un Provansas spirituāļus viņš lika savažot.

Tik gludi Jānim nemaz negāja, arī kūrijā daudzi bija tam pretī. Visbeidzot Ubertīno un Klarēno tika atļauts atstāt ordeni; vienu no viņiem pieņēma benediktieši, otru celestīņi. Toties pret tiem, kas turpināja brīvo dzīvi, Jānis vērsās nesaudzīgi, lika inkvizīcijai tos vajāt, un daudzi no tiem ņēma galu uz sārta.

Viņš bija sapratis, ka, lai izravētu brālīšu nezāli, kas ārdīja Baznīcas autoritātes pamatus, par maldu mācību jāpasludina idejas, uz kurām balstījās viņu ticība. Viņi apgalvoja, ka Kristum un apustuļiem nav piederējis nekāds īpašums, ne personīgs, ne kopīgs, un pāvests šo apgalvojumu pasludināja par ķecerīgu. Liekas neticami kāpēc gan pāvestam doma par Kristus nabadzību būtu jāuzskata par zaimojošu? taču lieta tāda, ka tieši pirms gada Perudžā bija sapulcējies franciskāņu ģenerālkapituls, kas pievienojās šim uzskatam, un pāvests, tiesādams vienus, parakstīja spriedumu arī otriem. Kā jau teicu, kapituls bija pamatīgi traucējis pāvestam cīņā ar imperatom, tā nu tas bija. Un kopš tās dienas tika sadedzināti daudzi brālīši, kuriem nebija nekādas daļas ne gar impēriju, ne Perudžu.

To visu es pārdomāju, uzlūkodams šo leģendāro personu, Ubertlno. Skolotājs stādīja mani priekšā, un vecais noglāstīja man vaigu ar karstu, teju dedzinošu roku. Tai pieskaroties, es aptvēru daudzas par šo svēto vīru dzirdētās lietas un arī to, ko biju lasījis Arbor vitae lappusēs, un izpratu mistisko uguni, kas viņā kvēloja kopš jaunības, kopš tiem laikiem, kad viņš, Parīzē studēdams, bija pagriezis muguru teoloģiskajiem spriedelējumiem un iztēlojies sevi pārtapušu grēknožēlniecē Magdalēnā, un izpratu ciešās saites, kas viņu vienoja ar svēto Andželu no Folinjo, kura viņam bija atklājusi mistiskās dzīves dārgumus un ievadījusi krusta pielūgsmē, un apjautu, kāpēc Baznīcas varenie, viņa dedzīgās sludināšanas izbiedēti, bija izsūtījuši viņu trimdā uz Vernu.

Nopētīju viņa seju ar vaibstiem, tik maigiem kā svētajai, ar kurn viņu kā ar māsu bija vienojušas viscēlākās jūtas. Un nojautu, ka šī seja bijusi daudz bargāka, kad 1311. gadā Vijēnas koncils ar dekretāliju Exivi dc paradiso gan atstādināja pret spirituāļiem noskaņotos franciskāņu vadoņus, taču pa šiem spirituāļiem piekodināja rāmi dzīvot ordeņa klēpī, un viņš, šķīstības paraugs, nespēja samierināties ar šo izlīgumu un cīnījās par neatkarīgu ordeni, kuram piederīgie ievērotu visstingrāko askēzi. Toreiz nenogurdināmais kareivis cīņu zaudēja, jo tieši tajos gados Jānis XXII izsludināja krusta karu pret Pjetro tli Džovanni Olīvi sekotājiem (pie kuriem tika pieskaitīts arī Ubertīno) un pasludināja par ķeceriem Narbonnas un Bezjē brāļus. Taču Ubertīno nešaubīdamies aizstāvēja pāvesta priekšā sava drauga piemiņu, un pāvests, viņa svētuma satriekts, neuzdrīkstējās pasludināt Ubertīno par ķeceri (lai gan vēlāk tāds liktenis ķēra daudzus citus). Gluži otrādi, pāvests deva viņam iespēju glābties, vispirms iesakot un vēlāk pavēlot pā riet Klinī ordenī. Tomēr laikam Ubertīno (lai arī no skata tik trausls un neaizsargāts) apbrīnojami labi prata sameklēt sev sabiedrotos un aizstāvjus pāvesta galmā; viņš gan piekrita

doties uz Flandriju, lai iestātos Gemblahas klosteri, taču domāju, ka nekad to nav darījis; viņš palika Aviņjonā, kardināla Orsīni svītā, un turpināja aizstāvēt franciskāņus.

Tikai pavisam nesen, spriežot pēc neskaidrām baumām, viņa slavas spozme galmā bija apdzisusi un viņam nācies pamest Aviņjonu, turklāt pāvests pavēlējis vajāt šo nesalaužamo vīru kā ķeceri, kas per mundum discurrit vagabundus. Melsa, ka visas viņa pēdas pagaisušas. Un tikai tai pēcpusdienā no Viljama un abata sarunas uzzināju, ka viņš slēpjas šajā abatijā. Un nu es viņu skatīju savu acu priekšā.

-   Viljam, viņš teica, mani grasījās nonāvēt. Man vajadzēja bēgt nakts aizsegā.

-   Kas tevi gribēja nogalināt? Jānis?

-  Nē. Jānim es nekad neesmu bijis tīkams, taču viņš mani cienīja. Galu galā tas bija viņš, kurš pirms desmit gadiem man palīdzēja izvairīties no prāvas, ieteikdams pāriet benediktiešos un tā apklusinādams manus ienaidniekus. Ilgi viņi murdēja, smīkņādami, ka pats nabadzības pravietis stājoties tik bagātā ordenī un dzīvojot kardināla Orsīni galmā… Viljam, tu zini, cik maz man rūp šispasaules mantība! Bet tas bija veids, kā palikt Aviņjonā un aizstāvēt savus ordeņa brāļus. Pāvests bīstas no Orsīni un nebūtu man piedūris ne pirkstiņa. Vēl pirms trim gadiem viņš mani sūtīja kā vēstnesi pie Aragonas karaļa.

-   Kurš tad tev vēlēja ļaunu?

-  Visi. Kūrija. Divas reizes mēģināja mani noslepkavot. Gribēja mani apklusināt. Tu zini, kas notika pirms pieciem gadiem. Jau pirms diviem gadiem tika pasludināts spriedums Narbonnas begīniešiem, un Berengārijs Talloni, kas arī bija viens no tiesnešiem, griezās pie pāvesta pēc atbalsta. Tas bija grūts laiks, Jānis jau bija izdevis divas pret spirituāļiem vērstas bullas un pats Česenas Mikēle bija piekāpies starp citu, kad viņš ieradīsies?

-   Būs klāt pēc divām dienām.

-Mikēle… Tik sen neesmu viņu redzējis! Tagad viņš ir apķēries, sapratis, ko mēs gribam, turklāt Perudžas kapituls mūs atbalstīja. Bet tolaik, 1318. gadā, viņš piekāpās pāvestam un nodeva tā rokās piecus Provansas spirituāļus, kuri atteicās pakļauties. Sadedzināti, Viljam… Ak, tas ir šausmīgi! Viņš paslēpa seju rokās.

-   Bet kas tad notika pēc Talloni apelācijas?

-Jānim bija jāatsāk sarunas saproti? Viņam nācās to darīt, jo ari kūrijā bija šaubu māktie, pat kūrijas franciskāņi farizeji, trūdu pilnās izbalsinātās kapenes, gatavi pārdoties par vismazāko prebendu! ari tie bija sākuši šaubīties. Nu, un tad Jānis man lūdza sacerēt memoriju par nabadzību. Tas bija labs gabals, Viljam, lai Dievs man piedod lielību…

-Es to lasīju, man iedeva Mikēle.

-   Ari starp mūsējiem bija svārstīgie Akvitānijas provinciāls, Sanvitāles kardināls, Kafas bīskaps…

-Stulbenis! iestarpināja Viljams.

-Dus Dieva mierā jau divus gadus.

-   Dievs viņam nav bijis tik žēlsirdīgs. No Konstantinopoles atnāca maldīga ziņa. Viņš vēl ir dzīvajo vidū, un man teica, ka būšot delegācijā. Lai Dievs mums stāv klāt!

-Taču pret Perudžas kapitulu viņš ir labvēlīgi noskaņots, teica Ubertīno.

—Jā, patiesi! Viņš pieder pie to cilvēku sugas, kuri braši cīnās savu ienaidnieku rindās.

-Taisnību sakot, ari tolaik viņš daudz necentās lietas labā, noteica Ubertīno. Un beigu beigās tas viss ne pie kāda gala neveda, labi, ka vismaz mūsu idejas nepasludināja par ķecerīgām, un tas bija svarīgi. Tāpēc viņi nekad nav varējuši man piedot. Mēģināja man kaitēt visādos neiedomājamos veidos apgalvoja, ka es esot bijis Zaksenhauzenē, kad Ludviķis pirms trim gadiem pasludināja Jāni par ķeceri. Lai gan visi zināja, ka jūlijā es biju Aviņjonā kopā ar Orsīni…

Imperatora uzsaukumā viņi bija atraduši vietas, kas atgādinot manus izteikumus, kādas blēņas!

-   Nemaz ar ne. sacīja Viljams, tās domiņas viņam piegādāju es, norakstījis no tava Aviņjonas apcerējuma un dažām Olīvi lappusēm.

-Tu? priecīgi pārsteigts, izsaucās Ubertīno. Tad jau tu man piekrīti!

Viljams likās samulsis. Tās tobrīd bija imperatoram piemērotas idejas, viņš izvairīgi atteica.

Ubertīno viņu aizdomīgi uzlūkoja. Ak tā, bet tu pats tām netici, vai ne?

-  Stāsti vēl! mudināja Viljams. Pastāsti, kā tu izglābies no tiem suņiem.

-Jā, patiesi, Viljam, no trakiem suņiem! Vai zini, ka man iznāca saķerties ar pašu Bonagraciju?

-   Bet Bergāmas Bonagracija taču ir mūsu pusē!

-Tagad jā, pēc tam kad es ar viņu ilgi diskutēju. Tikai pēc tam viņš pārliecinājās par mūsu taisnību un protestēja pret Aci conditorem canonum. Un pāvests viņu uz gadu ieslodzīja cietumā.

-  Esmu dzirdējis, ka tagad viņš labi saprototies ar kādu manu draugu kūrijā, Okamas Viljamu.

-Es viņu nedaudz pazīstu. Bet Okamietis man nepatīk. Cilvēks bez degsmes, galva vien, no sirds ne vēsts.

-   Bet laba galva.

-   Var jau būt, bet tās dēļ viņš nonāks ellē.

-Nu tad mēs tur lejā atkal satiksimies un varēsim pastrīdēties par loģiku!

-   Labāk klusē, Viljam! Ubertīno mīļi pasmaidīja. Tu esi pārāks par visiem taviem filosofiem. Ja vien tu būtu gribējis…

-   Ko tad?

-   Atceries, kad mēs pēdējoreiz redzējāmies Umbrijā? Es tikko biju atlabis no savām ligām, pateicoties tai brīnišķīgajai sievietei… Klārai no Montefalko. Klāra… viņš murmināja ar starojošu seju. Kad sievišķo dabu, kas savā būtībā ir tik grēcīga, apgaro svētums, tā var kļūt par augstākās svētības nesēju. Vai zini, kā manu dzīvi iedvesmojusi šķīstība, Viljam, un viņš krampjaini ieķērās sarun biedra elkonī, vai zini, ar cik mežonīgām jā, tas ir īstais vārds ar cik mežonīgām grēknožēlas slāpēm es centos nomērdēt sevī miesas dziņas, lai mani visu piepildītu krustā sistā Jēzus mīlestība?… Un tomēr trīs sievietes manā dzīvē ir bijušas īstas debesu vēst neses. Andžela no Folinjo, Margerita no Čitadikastello (viņa mani skubināja pabeigt' grāmatu, kad vēl nebiju uzrakstījis ne trešo daļu) un beigu beigās Klāra no Montefalko. Tā bija debesu balva, ka tieši es piedzīvoju viņas brīnumus un varēju pasludināt pūlim viņas svētumu, pirms vēl bija sarosījusies māte Baznīca. Un tu biji tur, Viljam, un varēji man palīdzēt šajā svētajā darbā, bet negribēji…

-Bet svētais darbs, uz kuru mani mudināji, nozīmēja atdot sārtam Bentivengu, Jakomo un Džovanučo, klusi teica Viljams.

-Tie ar savām nešķīstībām apgānīja viņas piemiņu. Un tu biji inkvizitors!

-Un tieši toreiz lūdzu, lai mani atbrīvo no šī pienākuma. Tā lieta man nepatika. Un, taisnību sakot, man nepatika arī veids, kādā tu piespiedi Bentivengu atzīt savus maldus. Izlikies, ka gribi iekļauties viņa sektā, ja tāda vispār pastāvēja, izkrāpi viņa noslēpumus un liki apcietināt!

-   Bet tieši tā ir jācīnās ar Kristus ienaidniekiem! Viņi bija ķeceri, viltus apustuļi un smirdēja pēc brāļa Dolčīno sēra!

-Viņi bija Klāras draugi.

-   N'č, Viljam, tu pat ar visniecīgāko ēnu nedrīksti aptumšot Klāras piemiņu!

-Bet tie apgrozījās viņas grupā…

-Viņi bija minorīti uzdevās par spirituāļiem, bet patiesībā

bija komūnas brāļi! Tu taču zini pratināšanā noskaidrojās, ka Gubijas Bentivenga bija pasludinājis sevi par apustuli un tad kopā ar Bevanjas Džovanučo pavedinājis mūķenes, sacīdams viņām, ka elles neesot, ka miesas vēlmes varot apmierināt, neapvainojot Dievu, ka mūks varot pieņemt Kristus miesu (ak, Kungs, piedod man!) pēc tam, kad gulējis ar mūķeni, ka Kungam labāk patīkot Magdalēna nekā jaunava Agnese un ka tas, ko ļaudis saucot par velnu, esot pats Dievs, jo velns esot gudrs, un Dievs tieši ir gudrība! Un tad svētlaimīgajai Klārai, kas bija dzirdējusi šīs runas, vīzijā parādījās pats Dievs, teikdams, ka tie esot ļaundari, Spiritus Libertatis sekotāji!

-    Viņi bija minorīti, kuru prātus kveldēja tās pašas vīzijas, kas Klārai, un bieži ekstātiskas vīzijas no grēka neprāta šķir tikai viens solis, sacīja Viljams.

Ubertīno sažņaudza mana skolotāja rokas, un viņa acis at kal piepildījās asarām. Nerunā tā,Viljam! Kā tu vari jaukt kopā pacilātas mīlestības mirkļus, kas liesmo dvēselē, izplatīdami vīraka smaržu, ar brīžiem, kad jutekļus reibina sēra smaka? Bentivenga mudināja skart kailu miesu, apgalvodams, ka tikai tā varot atsvabināties no jutekļu varas, bomu titulus cum titula iacebat…

-   Fil noti commiscebantur ad invicem…

-Meli! Viņi meklēja baudu! Tiklīdz miesaskāre modās, viņi nevairījās grēka un, lai to apmierinātu, vīrietis un sieviete gūlās kopā un viens otru skāra un skūpstīja visās vietās, un viņš savienoja savai kailo klēpi ar viņas kailo klēpi!

Atzīstos, ka vārdi, ar kuriem Ubertīno attēloja citu netikumus. arī mani pavedināja uz netiklām domām. Nomanījis manu satraukumu, skolotājs pārtrauca svēto vīru:

-Tavs gars, Ubertīno, vienādi liesmo gan mīlestībā uz Dievu, gan naidā pret ļauno. Bet gribēju tev teikt, ka nav lielas atšķirības starp seraflmu un Lucifera degsmi, jo tās abas dzimst no gribas visaugstākās kvēles.

-         O, atšķirība ir gan, es zinu! iedvesmots teica Ubertlno.

-   Tu gribi teikt, ka no mīlestības līdz naidam ir viens solis, jo tās abas rada tā pati griba. Tomēr atšķirība ir objektā, uz ko tā vērsta, un tas vienmēr ir skaidri saskatāms. Šaipus ir Dievs, un taipus ir velns.

-Taču es baidos, ka vairs neprotu atšķirt, Ubertlno. Vai tā nebija tava Andžela no Folinjo, kas stāstīja, ka vienu dienu, garā aizgrābta, nokļuvusi Kristus kapā? Vai neteica, ka visupirms skūpstījusi Viņam krūtis un skatījusies, kā Viņš guļ aizvērtām acīm, tad skūpstījusi Viņa muti un jutusi no šīm lūpām kāpjam neizsakāmu saldini, un pēc brīža guldījusi savu vaigu blakus Kristus vaigam, un Kristus ar savu roku aizskāris viņas seju un piekļāvis to sev klāt tā viņa teica un viņu pārņēmis bezgalīgs prieks?…

-   Un kāds tam sakars ar jutekļu neprātu? brīnījās Ubertīno. Tas bija mistisks pārdzīvojums, un miesas bija tā mūsu Kunga.

-   Varbūt pārāk esmu pieradis pie Oksfordas, noteica Viljams. Tur mistiskie pārdzīvojumi bija citādi.

-Galvā vien, Ubertlno teica un pasmaidīja.

-Vai ar acīm. Dievs, sajusts kā gaisma, uztverts saules staros, spoguļu atspulgos, krāsu spēlēs, šīs vieliskās pasaules lietās, dienas atspīdumos, salijušās lapās… Vai šī mīlestība nav tuvāka tai, ko pauda Francisks, slavinādams Dievu Viņa radībās, ziedos, zālēs, ūdenī un gaisā? Nedomāju, ka šādā mīlestībā var slēpties kādi slazdi. Bet man nepatīk mīlestība, kas sarunā ar Visaugstāko izpaužas kā miesiskas saskares trīsas…

-Tu zaimo,Viljam! Tas nav tas pats. Nepārvarams bezdibenis šķir krustā sisto Jēzu mīlošas sirds līksmību no Montefalko viltus apustuļu neķītrajām baudām…

-Viņi nebija viltus apustuļi, bet gan Brīvā Gara brāļi tu pats to teici.

-   Un kāda atšķirība? Tu par šo prāvu visu nezini, bet es

dažas atzīšanās pat neuzdrošinājos uzticēt pergamentam, lai nelabā ēna ne uz brīdi neskartu svētuma gaisotni, ko šajā vietā bija radījusi Klāra. Bet es uzzināju briesmu lietas, briesmu lietas, Viljam! Naktīs viņi sapulcējās pagrabā, ņēma tikko dzimušu zēnu un mētāja to viens otram, līdz tas mira no sasitumiem… vai no kā cita… Un tas, kurš pēdējais to saķēra dzīvu un kura rokās tas nomira, kļuva par sektas vadoni… Un bērna miesas tie saplosīja un sajauca ar miltiem, lai ceptu dievu zaimojošas hostijas.

-  Ubertīno, stingri teica Viljams, šīs lietas armēņu bīskapi pirms vairākiem gadsimtiem stāstīja par paulikāņu sektu. Un par bogomiliem.

-   Un tad? Sātans ir truls, maldinādams un pavedinādams, viņš ievēro noteiktu ritmu un atkārto savus rituālus arī pēc tūkstoš gadiem; viņš vienmēr ir tas pats, un tieši tāpēc viņā var sazīmēt ienaidnieku! Kad es tev zvēru, Lieldienu naktī viņi mēdza aizdegt sveces un savest pagrabā meitenes, tad sveces apdzēsa un klupa tām virsū nešķirodami, arī ja bija saistīti asinssaitēm… Un, ja no šīs kopošanās dzima bērns, sākās cits ellišķīgs rituāls: visi sapulcējās ap lielu vīna trauku, ko viņi sauca par muldu, un apreibinājās, un graizīja gabalos bērnu un viņa asinis tecināja kausā, un vēl dzīvus bērniņus viņi meta ugunī un samaisīja to pelnus ar asinīm un dzēra!

-   Bet to grāmatā par sātana darbiem pirms trīssimt gadiem rakstīja Mikēle Psello! Kas tev to sastāstīja?

-   Viņi. Bentivenga un pārējie, spīdzināmi!

-   Ir tikai viena lieta, kas dzīvniekus kairina vairāk par baudu, un tās ir sāpes. Spīdzināms tu it kā nonāc vīzijas izraisošu zāļu ietekmē. Tavā prātā atgriežas viss, ko esi dzirdējis stāstām, viss, ko esi lasījis, itin kā pār tevi būtu nākusi atklāsme, tikai ne debesu, bet elles. Spīdzināms tu stāsti ne tikai to, ko grib inkvizitors, bet arī to, kas, tavuprāt, viņam varētu patikt, jo starp tevi un viņu ir izveidojusies saikne (jā, jā, patiešām velnišķīga!)… Tās lietas es pazīstu, Ubertīno, jo arī es piederēju pie tiem ļaudīm, kas tic, ka patiesību var izvilināt ar nokaitētu dzelzi. Taču zini — patiesībai liek kvēlot citādas liesmas. Spīdzināšanā Bentivenga varēja sarunāt visneprātīgākos melus, jo nerunāja vairs viņš, bet gan viņa baudkāre, viņa dvēseles dēmoni.

-   Baudkāre?

-Jā, ir sāpju baudkāre, tāpat kā baudkāre var būt pielūgsmē un pat pazemībā. Ja jau dumpīgajiem eņģeļiem pietika ar mazu nieku, lai to pielūgsmes un pazemības kaisle pārvērstos lepnuma un sacelšanās degsmē, ko gan var gribēt no cilvēka? Tagad tu zini atklājumu, kas mani satrieca manās inkvizitora gaitās. Tāpēc es atteicos no šiem pienākumiem. Man pietrūka drosmes tiesāt ļaundaru vājības, kad atklāju, ka tās piemīt arī svētajiem.

Pēdējos Viljama vārdus Ubertīno klausījās, it kā nesaprazdams to jēgu. Un no mīlestības pilnās līdzjūtības izteiksmes viņa sejā secināju Viljamu viņš uzskata par smagu maldu upuri un tam piedod tikai tāpēc, ka ļoti mīl. Viņš to pārtrauca, diezgan rūgtā tonī noteikdams: Nav svarīgi! Ja tā juties, pareizi darīji pārtraukdams. Ar kārdinājumiem ir jācīnās. Tomēr man pietrūka tava atbalsta; kopā mēs būtu varējuši piebeigt to neliešu bandu. Bet tā vietā vai zini, kas notika? mani pašu apvainoja, ka es esot pret viņiem pārāk iecietīgs, un teju apsūdzēja ķecerībā. Un arī tu izrādījies pārak vājš cīņā ar ļauno. Ļaunums, Viljam, vai tiešām nekad nebūs gala šim lāstam, šai ēnai, dūņām, kas traucē piekļūt pie avota? Viņš piekļāvās vēl tuvāk Viljamam, it kā baidīdamies, ka viņu kāds izdzirdēs. Arī šeit, starp šiem svētajiem mūriem… zini?

-Zinu, abats man stāstīja, viņš pat lūdza, lai palīdzu viest skaidrību šai notikumā.

-Nu tad meklē, pēti un ar lūša acīm veries divos virzienosuz baudkāri un lepnību…

-   Baudkāri?

-  Jā, baudkāri! Tai jaunekli, kas miris, bija kaut kas… no sievietes, tātad no velna. Viņam bija acis kā meitenei, kas grib saieties ar inkubiem. Bet es minēju ari lepnību, prāta lepnību šajā klosterī, kas nodevies vārdu tukšībai un maldiem, ko uzskata par gudrību…

-Ja tev kas zināms, palīdzi man!

-Es neko nezinu. Nav nekā, ko es zinātu. Bet ir lietas, ko sajūt sirds. Ļauj runāt savai sirdij, izjautā sejas, bet neklausies, ko maļ mēles… Bet kāpēc lai runājam par šīm skumībām un biedējam mūsu jauno draugu? Viņš mani uzlūkoja ar savām debeszilajām acīm, ar garajiem, bālajiem pirkstiem skardams manu vaigu, un es gandrīz vai neviļus atsprāgu atpakaļ, taču savaldījos un labi vien darīju, citādi būtu viņu aizvainojis, jo viņu vadīja vistīrākie nolūki. Pastāsti labāk par sevi! viņš teica, atkal pievērsdamies Viljamam. Ko esi darījis pa šo laiku? Ir pagājuši…

-  Astoņpadsmit gadi. Biju atgriezies savā zemē, lai turpinātu studijas Oksfordā. Pētīju dabu.

-   Daba ir laba, jo tā ir Dieva radīta, noteica Ubertīno.

-   Un Dievam jābūt labam, jo viņš radījis dabu, pasmaidīdams sacīja Viljams. Mācījos, ieguvu ļoti gudrus draugus. Iepazinos ar Marsīliju un mani aizrāva viņa domas par impēriju, tautu, par jaunu likumdošanu šīs zemes karalistēm, un tā es nokļuvu mūsu brāļu grupā, kas ir imperatora padomnieki. Bet tu jau to zini, es tev rakstīju. Nopriecājos, uzzinājis, ka mīti šeit. Domājām, ka esi pagalam. Tagad, būdams ar mums, tu varēsi būt labs palīgs, kad pēc pāris dienām ieradīsies arī Mikēle. Tā būs sīva cīņa.

-  Nevarēšu pateikt neko daudz vairāk kā pirms pieciem gadiem Aviņjonā. Kas ieradīsies kopā ar Mikēli?

-   Daži, kas piedalījās Perudžas kapitulā, Akvitānijas Arnaldo, Ugo no Ņūkāslas…

-   Kas? pārvaicāja Ubertīno.

-Ugo no Novokastro. Atvaino, arī runājot latiņu mēlē, reizēm iesprūk kāds angļu valodas vārds! Un vēl Vilhelms Alnviks. Un no Aviņjonas franciskāņiem varam rēķināties ar Džirolāmo, to Kafas stulbeni, un varbūt ieradīsies arī Berengārijs Talloni un Bergāmas Bonagracija.

-Cerēsim, ka tāds būs Dieva prāts, teica Ubertīno, bet tie divi pēdējie negribēs sanaidoties ar pāvestu. Un kas pārstāvēs kūriju es domāju, no tiem sirdī cietajiem?

-   No saņemtajām vēstulēm spriežu, ka būs Lorenco Dekoalkone…

-   Ļauns cilvēks.

-   Žans d’Anno.

-Tas ir smalks teologs, piesargies!

-   Piesargāsimies. Un beigu beigās Žans de Bons.

-Tas tūlīt saķersies ar Berengāriju Talloni.

-Jā, domāju, būs laba izrāde! jautrā omā noteica mans skolotājs.

-   Nesaprotu kad jūs, angļi, runājat nopietni? Kas gan tevi uzjautrina tik sarežģītā jautājumā? No tā atkarīga tava ordeņa, kas sirds dziļumos vēl ir arī mans, izdzīvošana. Bet es lūgšu Mikēli, lai nebrauc uz Aviņjonu. Jānis viņu meklē un aicina pārāk uzstājīgi. Neuzticieties tam vecajam francūzim! Ak. Kungs, kā rokās ir nonākusi Tava baznīca! Viņš pievērsa seju altārim. Tā kļuvusi par priekameitu, izlaidusies greznībā un baudkārē lokās kā čūska piesaulē! Betlēmes silīti, kas darināta no koka tāpat kā krusta lignum vitae, aizstājušas zelta un akmens bakhanālijas, arī šeit vai redzēji portālu? No tēlu tukšības nevar atraut skatienu! Beidzot tuvu ir pienākušas Antikrista dienas, un es baidos, Viljam! Ieplestām acīm viņš pavērās visapkārt, cieši lūkodamies tumšajās jomās, it kā kuru katru brīdi būtu jāparādās Antikristam, un arī es patiesi biju gatavs to ieraudzīt. Viņa vietnieki ir klāt, atsūtīti tāpat, kā

savus apustuļus pasaulē sūtīja Kristus! Tic māc Dieva Pilsētu, ccnšas pavedināt maldos, liekulībā un vardarbībā. Un tad Dievam būs jāsūta savi kalpi, Klija un Enohs, ko viņš dzīvus uzņēmis paradīzē, lai tie varētu satriekt Antikristu, un tie nāks un pravietos, tērpušies maisa ģērbos, un sludinās grēku nožēlu ar darbiem un ar vārdiem…

-  Tie jau ir klāt, Ubertīno, teica Viljams, norādot uz savu franciskāņa tēipu.

-   Bet vēl nav uzvarējuši. Ir brīdis, kad Antikrists, pilns niknuma, liks nogalināt Enohu un Eliju, lai ikviens varētu skatīt to miesas un baidītos tos atdarināt. Tā, kā gribēja nogalināt mani…

Tobrīd pārbijies domāju, ka Ubertīno ir kādas dievišķas apsēstības varā, un baidījos par viņa prāta gaismu. Tagad, zinādams to, ko zinu, tas ir, ka pēc pāris gadiem viņu noslēpumaini nogalināja kādā vācu pilsētā un slepkava tā arī netika atklāts, es bīstos vēl jo vairāk, jo tovakar Ubertīno pravietoja.

-   Zini, abats Joahims ir teicis taisnību. Esam sasnieguši cilvēces sesto ēru, kurā parādīsies divi Antikristi, mistiskais un īstais, tas notiek tagad, sestajā ērā, pēc tam, kad nācis Francisks, lai rādītu Krustā sistā Jēzus piecas brūces paša miesās. Bonifācijs bija mistiskais Antikrists, Celestīna atkāpšanās neskaitās, Bonifācijs bija zvērs, kas izkāpj no jūras, un tā septiņas galvas nozīmē septiņus nāves grēkus un desmit ragi baušļu pārkāpumus, un kardināli, kas bija ar viņu, ir siseņi, un to miesas ir Appolyoii! Bet zvēra skaitlis, ja tā vārdu lasi grieķu burtiem, ir Benedicti! Viņš mani uzlūkoja, lai pārliecinātos, vai esmu sapratis, un brīdinoši izslēja pirkstu. Benedikts XI bija pats Antikrists, zvērs, kas izkāpj no zemes! Dievs atļāva, ka šis netikumu un netaisnības iemiesojums valda pār pasauli, lai pēc tam viņa sekotāja tikumi atmirdzētu visspožākajā slavā!

-   Bet, svētais tēv, saņēmis drosmi, iebildu tikko dzirdamā balsī, viņa sekotājs ir Jānis!

Ubertīno pārvilka ar delnu pār pieri, it kā gribēdams aizgainīt ļaunu sapni. Viņš likās noguris un smagi dvesa. Jā, aprēķini bija nepareizi, mēs joprojām gaidām eņģelisko pāvestu… Bet pa to laiku ir nākuši Francisks un Dominiks. Viņš pavērsa acis pret debesīm un skaitīja kā lūgsnu (tobrīd es biju pārliecināts, ka viņš no galvas citē kādu lappusi no savas dižās grāmatas par dzīvības koku): Quorum primus seraphico calculo purgatus et ardore celico inflammatus totum incendere uidebatur. Secundus veru verba predicationis fecundus super mundi tenebras clarius radiavit… Jā, ja tādi ir bijuši apsolījumi, eņģeliskajam pāvestam ir jānāk.

-Kaut nu tā būtu, Ubertīno… teica Viljams. Bet es tostarp esmu šeit, lai neļautu gāzt pasaulīgo imperatoru. Par tavu eņģelisko pāvestu runāja arī brālis Dolčīno…

-   Nepiemini man šīs čūskas vārdu! Ubertīno iesaucās, un es pirmoreiz ieraudzīju viņa skumjo seju niknumā pārvēršamies. — Viņš izkropļoja Kalabrijas Joahima vārdus un pārvērta tos par nāves un nešķīstības avotu! Ja Antikrista vēstneši ir nākuši, viņš bija viens no tiem. Bet tu, Viljam, tā runā tāpēc, ka patiesībā netici Antikrista atnākšanai. Tavi Oksfordas skolotāji tev iemācījuši godināt prātu, nomācot sirds pravietiskās dāvanas!

-Tu maldies, Ubertīno, ļoti nopietni atteica Viljams. Tu zini, ka no visiem saviem skolotājiem visaugstāk es vērtēju Rodžcru Bēkonu…

-   Kurš murgoja par lidojošām mašīnām, iedzēla Ubertīno.

-Kurš skaidri un gaiši runāja par Antikristu un norādīja

tā zīmes pasaules pagrimumā un gudrības apsīkumā. Un viņš mācīja, ka ir tikai viens veids, kā sagatavoties tā atnākšanai: pētīt dabas noslēpumus un izmantot zinības, lai mainītu cilvēku dzimumu uz labo pusi. Vari sagatavoties Antikrista

atnākšanai, arī pētīdams ārstniecības augu labās īpašības, akmeņu dabu vai izgudrodams lidojošās mašīnas, par kurām tu smīni.

-Tavam Bekonam Antikrists bija tikai iegansts, lai koptu prāta lepnību.

-Svēts iegansts!

-   Neviens iegansts nevar būt svēts. Viljam, tu zini, ka esi man mīļš. Zini, ka es uz tevi paļaujos. Apvaldi savu saprātu, man iemācies raudāt par Pestītāja brūcēm, met prom tās grāmatas!

-   Paturēšu tikai tavējo, smaidīdams noteica Viljams.

Arī Ubertīno pasmaidīja un piedraudēja viņam ar pirkstu.

-    Ak tu muļķa angli! Nesmejies par saviem tuvākajiem! Un baidies no tiem, ko nespēj mīlēt! Piesargies šeit, abatijā… Šī vieta man nepatīk.

-   Bet es tieši gribu to kārtīgi izpētīt, atvadīdamies noteica Viljams. Iesim, Ads!

-   Es tev saku, ka tā nav laba, bet tu man atbildi, ka gribi to pētīt. Ek, tu! noteica Ubertīno, pakratīdams galvu.

-   Starp citu, ieteicās Viljams, aizgājis jau līdz joma vidum,

-   kas ir tas mūks, kurš izskatās pēc dzīvnieka un runā Bābeles valodā?

-Salvatore? Ubertīno teica, jau nometies ceļos, un atskatījās. Laikam tas biju es, kas viņu uzdāvināja abatijai… kopā ar mantzini. Kad novilku franciskāņa tērpu, uz laiciņu biju iegriezies savā vecajā Kasāles klosterī, un tur sastapu vairākus satrauktus mūkus, kurus apsūdzēja piederībā pie manas spirituāļu sektas… tā nu viņi izteicās. Taču es gādāju, lai arī viņiem tiktu ļauts sekot manam piemēram. Un, kad pagājušogad ierados šeit, priekšā atradu divus no viņiem, Salvatori un Remīgiju. Salvatore… patiešām izskatās pēc lopa. Bet ir pakalpīgs.

Viljams brīdi vilcinājās. Dzirdēju viņu sakām vārdu penitenziagite.

Ubertīno klusēja, tad atmeta ar roku, it kā aizgainīdams uzmācīgu domu. Nē, nedomāju vis. Zini, kādi ir šie nemācītie brāļi… Lauku ļautiņi, kas varbūt saklausījušies kādu klejojošu sludinātāju un paši nezina, ko ainā. Salvatorem var pārmest ko citu. tas ir rijīgs un baudkārs lops. Bet nekā pret ti čības patiesībām. Nē, abatijas ļaunums slēpjas citur, meklēto tajos, kas zina pārāk daudz, nevis pie tiem, kuri nezina neko. Necel aizdomu pilis no viena paša vārda!

-Nekad es tā nedarītu, atbildēja Viljams. Arī no inkvizitora pienākumiem atteicos, lai nenāktos to darīt. Taču man patīk ieklausīties vārdos un tad tos pārdomāt.

—Tu domā pārlieku daudz. Puisīt, Ubertīno pievērsās man,

-   neņem sliktu piemēru no sava skolotāja! Dzīves beigās esmu apjautis, ka vienīgā lieta, par kuru vērts domāt, ir nāve. Mors est quies viatorisfinis est omnis laboris. Ļaujiet man lūgties…

## AP DEVĪTO STUNDU; šajā laikā Viljams risina gudru sarunu ar botāniķi Severinu.

Devāmies ārā no baznīcas pa to pašu ceļu, pa kuru bijām ienākuši, cauri vidusjomam un portālam.

Man galva vēl dūca no visa Ubertīno sacītā.

-  Viņš ir… savāds cilvēks, uzdrošinājos bilst Viljamam.

-   Viņš ir vai ir bijis daudzējādā ziņā dižens cilvēks. Un tieši tāpēc savāds. Tikai sīki ļautiņi mums liekas normāli. Ubertīno būtu varējis tapt gan par vienu no tiem ķeceriem, ko viņš pats nosūtīja uz sārtu, gan par Svētās Romas baznīcas kardinālu. Viņš ir tuvai abām galējībām. Kad runāju ar Ubertīno, man rodas iespaids, ka elle irtā pati paradīze, tikai uzlūkota no citas puses.

Nesapratu, ko viņš ar to grib teikt. No kuras puses? es vaicāju.

-   Nu, redzi, vispirms jāzina, vai pastāv dažādas puses vai viens veselums. Bet neklausies, ko es melšu! Un pietiek lūrēt uz to portālu! Viņš man viegli iedunkāja pa muguru, kad atkal biju pagriezies, lai uzlūkotu skulptūras, ko biju redzējis ienākot. Šodien tevi ir biedējuši pietiekami. Visi.

Pavērsies atpakaļ pret izeju, ieraudzīju savā priekšā vēl kādu mūku. Tas varēja būt Viljama vecumā. Viņš mums uzsmaidīja un sirsnīgi apsveicinājās, sacīdams, ka esot Severīns no Santemmerānas, abatijas tēvs botāniķis, kura pārziņā atrodas pirts, slimnīca un dārzi; viņš esot mūsu rīcībā, ja mēs gribētu labāk iepazīt klostera plašumus.

Viljams tencināja un sacīja, ka, jau šurpu nākot, paguvis ievērot brīnišķīgu dārzu, kurā, šķiet, augot ne tikai ēdami, bet ari ārstniecības augi, cik nu viņš zem sniega segas varējis samanīt.

-Vasarā vai pavasari šī dārza augi, katrs izrotājies ar saviem ziediem, labāk teic slavai mūsu Radītājam, kā atvainodamies atbildēja Severīns. Bet ari šajā gadalaikā pieredzējusi botāniķa acs sausajos zaros saskata augus, kas sazaļos, un varu tev apliecināt, ka šis dārzs ir bagātāks un krāšņāks par jebkum herbāriju, lai arī cik skaistas miniatūras to rotātu. Turklāt dažas derīgas zāles zaļo ari ziemā, bet pārējās turu krājumā, noglabājis traukos laboratorijā. Ar zaķkāpostu saknēm, piemēram, var ārstēt kataru, bet no kāršrozes sakņu novārījuma gatavot apliekamos ādas slimībām; dadži dziedē ekzēmas, sasmalcināti un samalti sūrenes gumi caureju un dažas sieviešu kaites, pipari veicina gremošanu, bet māllēpes atkrēpošanu; vēl mums ir genciānas, tās ari nāk par labu gremošanai, lakrica un kadiķis dod labu labās uzlieves, plūškoka mizas novārījums der aknām, aukstā ūdenī izmērcētas ziepeņu saknes glābj no iekaisumiem un nevienam nav noslēpums, cik svētīgs ir baldriāns.

-   Kā jums padodas tik daudz labu augu, kuriem nepieciešami dažādi apstākļi?

-   No vienas puses, par to jāpateicas Dieva žēlastībai, jo Viņš novietojis mūsu abatiju uz kalnu grēdas; dienvidos tā sniedzas līdz jūrai, no kuras saņem siltus vējus, bet ziemeļos augstie kalni sūta spirgtumu. Un, no otras puses, varu pateikties saviem skolotājiem, pēc kuru gribas es, necienīgais, apguvu šī amata māku. Ir augi, kas padodas arī svešā klimatā, ja vien tos kopj un gādā par augsni un mēslojumu.

-  Bet vai jums ir arī derīgi augi, kas ir tikai ēdami vien? es iejautājos.

-Mans badīgais kumeliņ, nav derīgu ēdamu augu, kas nenoderētu arī ārstniecībā, ja vien tos lieto pareizā daudzumā!

Tikai bez mēra lietoti, tie izraisa slimības. Piemēram, ķirbis. Tam ir auksta un mitra daba, un tas remdē slāpes, bet, ja tu to saēdīsies bojātu, tas izraisīs tev caureju un savas zarnas tad varēsi valdīt ar sālījuma un sinepju maisījumu. Un sīpoli? Karsti un mitri, nelielā daudzumā tie stiprina vīrietību, protams, tiem, kas nav devuši mūsu solījumus, bet, pār mēru ēsti, dara galvu smagu, un to var novērst ar pienu un etiķi. Tāpēc jauniem mūkiem no tiem labāk atturēties, viņš smīnīgi piebilda. Drīzāk lai ēd ķiplokus. Tie ir karsti un sausi un pasargā no saindēšanās. Bet arī tos nedrīkst saēsties, jo tie dara gražīgu prātu. Pupiņas savukārt ir barojošas un urīndzenošas divas vērtīgas īpašības -, taču izraisa smagus sapņus. Protams, mazāk nekā daža laba zāle, kas var rosināt ari nešķīstas vīzijas.

-   Kuras tās ir?

-   Ehē, mūsu novics grib zināt pārāk daudz! Šīs lietas jāzina tikai botāniķim, citādi jau katrs lētprātis varētu klīst apkārt, maldinādams citus ar vīzijām, tātad melodams ar zāļu palīdzību.

-  Bet pietiek pakošļāt mazliet nātru, ierunājās Viljams, vai rūbiju, vai olieribus, un vīzijas vairs nevar kaitēt. Ceru, ka jums ir šīs labās zāles!

Severīns uzmeta neticīgu mirkli manam skolotājam. Tu interesējies par botāniku?

-Tikai mazulietiņ, pieticīgi atbildēja Viljams. Reiz manās rokās nonāca Theatrum Sanitatis, ko sarakstījis Ububhasims de Baldahs…

-   Abul Asans al Muhtars ibn Botlans.

-Jeb Ellukasims Elimitars, ja tev tā labpatīk. Diez vai te varētu atrasties kāda kopija?

-   Visuskaistākās un ar neskaitāmām smalkām ilustrācijām.

-Lai slavēts Dievs! Un Platērija De virtutibus berbarum?

-Jā, arī tā un Aristoteļa De plautis Sarešelas Alfrēda tulkojumā.

-   Dzirdēju, ka tā nemaz neesot Aristoteļa sarakstīta, iebilda Viljams, tāpat kā ir atklājies, ka viņa spalvai nepieder De causis.

-   Šā vai tā, diža grāmata, atteica Severīns, un mans skolotājs dedzīgi piekrita, nemaz neapvaicājies, vai botāniķis runā par Deplantis vai De causis, diviem man nepazīstamiem darbiem, ko gan no šīs sarunas nopratu esam ievērības cienīgus.

-   Būšu priecīgs, ja pagodināsi mani ar kādu sarunu par zālēm, teica Severīns.

-   Man būs vēl lielāks prieks, atbildēja Viljams, bet vai mēs nepārkāpsim klusuma regulu, kas, man šķiet, ir spēkā jūsu ordenī?

-   Regula gadsimtu gaitā ir pielāgota dažādu kopienu prasībām, teica Severīns. Regula paredz dievvārdu lasīšanu, nevis pētīšanu, tomēr tu zini, cik augstu mūsu ordenis ir attīstījis dievišķo un cilvēcisko lietu izziņu. Vēl regula nosaka kopīgu dormitoriju, taču pareizāk ir kā pie mums ja mūkam arī naktīs ir iespēja nodoties pārdomām -, tāpēc katram ir sava celle. Bargi ir regulas klusēšanas noteikumi, un arī pie mums ne tikai mūki, kas dara roku darbu, bet arī tie brāļi, kuri lasa un raksta, nedrīkstētu sarunāties. Taču abatija visupirmām kārtām ir pētnieku kopiena, un bieži ir svētīgi, ka mūki apmainās ar apgūtajiem doktrīnas dārgumiem. Tāpēc katra ar mūsu pētījumiem saistīta saruna tiek uzskatīta par atļautu un noderīgu, ja tik tā nenotiek refektorijā vai dievkalpojuma laikā.

-   Vai tev bieži iznāca runāties ar Adelmo? piepeši noprasīja Viljams.

Severīns nelikās pārsteigts. Acīmredzot abats tev jau stāstījis, viņš teica. Nē, mums neiznāca bieži runāties. Viņš vadīja savas dienas, zīmēdams miniatūras. Reizēm esmu viņu dzirdējis apspriežamies par savu darbu ar citiem mūkiem Salvamekas Venanciju un Burgosas Horhi. Turklāt es uzturos

nevis skriptorijā, bet gan savā laboratorijā. Un viņš pamāja uz slimnīcas ēkas pusi.

-  SaproUi, noteica Viljams. Tātad tu nezini, vai Adelmo ir rādījušās vīzijas?

-   Vīzijas?

-  Tādas, kādas, piemēram, varētu izraisīt tavas zāles.

Severīns sapīka. Es jau teicu, ka bīstamās zāles glabāju

rūpīgi.

-   Es nedomāju tā, Viljams steidzās paskaidrot, runāju par vīzijām vispār.

-   Nesaprotu, ko tu vēlies uzzināt, Severīns tiepās.

-   Es domāju vai mūkam, kas naktī klīst pa Torņēku, kur, pēc abata vārdiem, ar tiem, kas tur ielaužas neatļautā laikā, var notikt… šausmu lietas… nu, labi, es domāju vai tik viņš nevarētu būt redzējis velnišķīgas vīzijas, kas viņu būtu pagrūdušas uz bezdibeņa pusi?

-Jau teicu, ka es nemēdzu uzturēties skriptorijā, iegriežos tur, vienīgi kad man vajadzīga kāda grāmata, bet parasti man pietiek ar saviem herbārijiem, ko glabāju slimnīcā. Es tev teicu Adelmo bija labos draugos ar Horhi, Venanciju un… protams, ar Berengāriju.

Saklausīju Severīna balsī vieglu mulsu. Arī manam skolotājam tā nepaslīdēja garām nemanīta. Berengāriju? Kāpēc “protams”?

-   Arundelas Berengārijs ir bibliotekāra palīgs. Viņi bija viena gadagājuma, reizē bijuši novici; gluži dabiski, viņiem bija par ko aināt. Tā es to domāju.

-   Ak tā tu to domāji, novilka Viljams. Un es pabrīnījos, ka viņš vairs neuzstāja, gluži otrādi, novirzīja sarunu uz citu pusi.

-   Varbūt labāk dosimies uz Torņēku. Vai tu mūs pavadīsi?

-   Labprāt! atteica Severīns ar pārlieku manāmu atvieglojumu. Aizvadījis gar sakņudārziem, viņš pieveda mūs pie Torņēkas rietumu fasādes.

-   Dārza puses durvis ved tieši virtuvē, viņš teica, bet virtuve aizņem tikai pirmā stāva rietumu daļu, otrpus atrodas refektorijs. Dienvidu sienā, kurai var piekļūt, apejot baznīcas kori, ir divas citas durvis gan uz virtuvi, gan refektoriju. Bet iesim vien iekšā šepat, jo refektorijā varēsim nokļūt arī caur virtuvi.

Iegājis plašajā virtuvē, atklāju, ka Torņēkas vidū visā tās augstumā plešas astoņstūru pagalms; kā vēlāk sapratu, tas bija kā liela aka bez ieejām, un katrā stāvā uz to vērās plati logi, tādi paši kā Torņēkas ārsienās. Virtuve bija varen liela, dūmu pilna telpa, kur pulks saimes ļaužu jau steidza gādāt ēdienus vakariņām. Pie paprāva galda divi kalpi gatavoja sakņu, miežu, auzu un rudzu sautējumu un grieza gabaliņos rāceņus, kreses, redīsus un burkānus. Blakus divi citi pavāri nupat vīna un ūdens maisījumā bija izvārījuši zivis un nu tās pārlēja ar mērci, kas pagatavota ar salviju, pētersīļiem, timiānu, ķiplokiem, sāli un pipariem.

Rietumu tornī milzīgu muti plēta maizes krāsns, kurā jau plaiksnījās sarkanas liesmas. Dienvidu tornī uz neredzēti liela pavarda vārījās prāvi katli un grozījās iesmi. Pa durvīm, kas veda uz laukumu aiz baznīcas, cūkgani patlaban nesa iekšā svaigi kauto cūku gaļu. Izgājām pa šīm durvīm un nokļuvām saimniecības pagalmā abatijas austrumu malā, kur gar mūri rindojās daudzas ēkas. Severins paskaidroja, ka pirmās esot cūku kūtis, tālāk esot zirgu staļļi, tad govju un vistu kūtis un segts aitu aploks. Kūts priekšā cūkgani lielā mucā maisīja todien kauto cūku asinis, lai tās nesarecētu. Zināju ja tās kārtīgi samaisīs tūlīt pēc notecināšanas, šādā aukstumā tās saglabāsies vēl dažas dienas, un tad tiks taisītas asinsdesas.

Iegājām atpakaļ Torņēkā un brīdi aplūkojām refektoriju, dodamies tam cauri uz austrumu torni. Vienā no torņiem, kas paplašināja refektoriju, bija iebūvēta krāsns, bet pa otru augšup vijās vītņu kāpnes, kas veda uz skriptoriju otrajā stāvā. Pa tām

un divām citām mazāk ērtām, toties labi apsildītām kāpnītēm, kas slēpās aiz krāsns un virtuvē aiz maizes cepļa, mūki ik dienas devās uz darbu.

Viljams apvaicājās, vai gan mēs svētdienas dienā sastapšot kādu skriptorijā. Severlns pasmaidīja un atbildēja, ka benediktiešu mūkam darbs esot kā lūgšana. Svētdienās dievkalpojumi garāki, taču pie grāmatām nodarbinātie mūki tik un tā dažas stundas pavadot te augšā, parasti veltīdami tās prātīgām sarunām, derīgiem padomiem un Svēto rakstu apcerei.

## PĒC DEVĪTĀS STUNDAS, kad viņi apmeklē skriptoriju un iepazīstas ar daudziem pētniekiem, pārrakstītājiem un ilustratoriem, un ar kādu aklu sirmgalvi, kas gaida Antikrista atnākšanu.

Kāpdams redzēju mans skolotājs nopēta logus, kas apgaismo kāpnes. Droši vien pamazām kļuvu tikpat acīgs kā viņš, jo tūliņ ievēroju, ka tos būtu grūti aizsniegt. Taču arī refektorija logi (vienīgie, kas pirmajā stāvā vērās uz krauju) nebija viegli sasniedzami, jo zem tiem nestāvēja mēbeles, uz kā varētu pakāpties.

No austrumu torņa iegājām skriptorijā un man izlauzās sajūsmas sauciens. Otrais stāvs nebija pārdalīts uz pusēm kā pirmais, un manam skatam pavērās viss tā bezgalīgais plašums. Stingru pīlāru balstītas, ne pārāk augstas velves (zemākas nekā baznīcā, taču pārākas par jebkurā kapitula zālē redzētajām) juma telpu, kur pludoja brīnišķa gaisma, jo katrā garajā sienā bija trīs milzīgi logi, pieci mazāki šaurākajās torņu ārsienās, un visubeidzot astoņi šauri, augsti logi ļāva gaismai ieplūst no astoņstūru vidusakas.

Pateicoties logu pārbagātībai, visu zāli piepildīja vienmērīga, rāma gaisma, kaut arī bija ziemas pēcpusdiena. Vitrāžas nebija krāsainas kā baznīcā, svina spraišļi saturēja kopā caurspīdīga stikla riitis, lai telpā varētu ieplūst vistīrākā, cilvēka roku darba nemainīta gaisma un pildīt savu mērķi apgaismot rakstošos un lasošos. Vēlāk citur redzēju vēl daudzus skriptorijus, taču nekur telpu piestarojošās vieliskās gaismas mirdzošās straumes tik skaidri neizteica bezmiesīgās gaismas, claritas, garīgo būtību gaismas, kura ir skaistuma un gudrības avots un kura kā neatņemama daļa iekļāvās zāles formu saskaņā. Jo skaisto kopīgi veido trīs sastāvdaļas: visupirms veselums jeb pilnība, tāpēc nepabeigtas lietas mēs nepatikā atgrūžam, tad pareizas proporcijas jeb saskaņa, un, visubeidzot, skaidrība un gaisma un patiesi, par skaistām mēs saucam lietas dzidrās krāsās. Un, tā kā skaistā uzlūkošana vieš dvēselē mieru, bet savas alkas mēs varam remdēt gan mierā, gan labajā, gan skaistajā, es jutu, ka mani pārņem gaišs prieks, un nodomāju cik gan patīkami būtu strādāt šajā vietā!

Šajā pēcpusdienā atklājies manām acīm, skriptorijs šķita priekpilna gudrības kalve. Vēlāk Sanktgallenē gan redzēju proporcijās līdzīgu, no bibliotēkas nodalītu skriptoriju (cituviet mūki strādāja turpat, kur tika glabātas grāmatas), bet tas nebija tik lieliski ierīkots. Pie katra loga stāvēja pa galdam; antikvāri, grāmatnieki, mbrikatori un pētnieki sēdēja katrs pie sava galda. Un, tā kā logu pavisam bija četrdesmit (patiesi pilnīgs skaitlis, kas iegūts, desmitkāršojot četrstūri, it kā desmit baušļus būtu pastiprinājuši četri galvenie tikumi), tad te būtu varējuši vienlaicīgi strādāt četrdesmit mūki, lai gan patlaban te nebija ne trīsdesmit. Severīns mums paskaidroja, ka skriptorijā strādājošie mūki ir atbrīvoti no trešās, sestās un devītās stundas dievkalpojumiem, lai pa dienas gaismu nevajadzētu pārtraukt darbu to viņi beidz, tikai saulei rietot, ap vesperi.

Vislabākās, visgaišākās vietas bija paredzētas antikvāriem, pieredzējušākiem ilustratoriem, rubrikatoriem un pārrakstītājiem. Uz katra galda stāvēja viss zīmēšanai un rakstīšanai nepieciešamais: tintes radziņi, smalkas spalvas, ko daži mūki patlaban asināja ar maziem nazīšiem, pumeks pergamenta nogludināšanai un lineāli līniju vilkšanai, uz kurām pēcāk izvietot rakstu zīmes. Blakus katram rakstītājam vai ieslīpā galda galā stāvēja paliktnis, uz kura bija atbalstīts pārrakstāmais sējums; tā lappuses sedza aizklātnis. kas ierāmēja tobrīd pārrakstāmo rindiņu. Dažiem pārrakstītājiem bija arī zelta un citu krāsu tinte.

Daži citi vienkārši lasīja vai rakstīja piezīmes pašu burtnīcās vai tāfelēs.

Taču man nebija laika tuvāk aplūkot viņu darbu, jo mums jau nāca pretī bibliotekārs, ko pazinām kā Maleahiju no Hildesheimas. Viņš mēģināja savilkt seju laipnam sveicienam, taču man, tik dīvainu tēlu redzot, neviļus pārskrēja tirpuļi. Viņš bija gara auguma un gaužām tievs, bet viņa locekļi nesamērīgi lieli un neveikli. Kaut kas viņa izskatā iedvesa nemieru, kad viņš tāds ordeņa melnajā ģērbā milzu soļiem mums tuvojās. No āra nākdams, viņš vēl nebija nolaidis kapuci, tā meta ēnu pār bālo seju un piešķīra viņa lielajām, skumjajām acīm sāpju pilnu izteiksmi. I.ikās, viņa sejā bija atstājušas pēdas daudzas kaislības, ko savaldījis gribasspēks, jo tās vaibsti bija palikuši kā bez dzīvības. Skumjas un bardzība tagad valdīja šai sejā; viņa acis bija tik urbīgas, ka ar vienu pašu skatienu viņš spēja ielauzties samnbiedra sirdī un lasīt tur visslēptākās domas, un reti kurš spēja paciest to pētlgumu, tāpēc vairījās sastapt tās vēlreiz.

Bibliotekārs mūs iepazīstināja ar lielāko daļu tobrid strādājošo mūku. Viņš mums nosauca arī katra darāmo darbu, un es apbrīnoju, ka patiesi viņi visi bija veltījuši savu dzīvi izziņai un dievvārdu izpratnei. Tā es iepazinu Salvemekas Venanciju, tulkotāju no grieķu un arābu valodas, Aristoteļa cienītāju (kurš neapšaubāmi bijis gudrākais starp cilvēkiem), Bencu no Upsalas jaunu skandināvu mūku, kas nodarbojās ar retoriku, Amndelas Berengāriju. bibliotekāra palīgu, Aimāro no Aleksandrijas viņš pārrakstīja sējumus, kas bija aizdoti bibliotēkai tikai uz dažiem mēnešiem, un vēl veselu pulku ilustratoru no dažādām zemēm Patrisu no Klonmaknuā, Rabano no Tolēdo, Magnusu no Jonas un Herefordas Valdu.

Sarakstu, protams, vēl varētu turpināt un turpināt, un nav nekā brīnišķīgāka par uzskaitījumu, šo lielisko hipotipozes palīgu. Taču man jāatstāsta mūsu saninas, no kurām guvām

daudz derīga; tās ļāva saprast mūkus apņēmušo nemieru, kas, smags un līdz galam neizteikts, jautās visās runās.

Mans skolotājs uzsāka sarunu ar Maleahiju, slavēdams skriptorija skaistumu un mūku čaklumu, un apjautājās, kā šeit noris darbs, jo viņš izgudrēm piebilda malu malās viņš dzirdējis runājam par šo bibliotēku un labprāt iepazītos ar tajā glabātajām grāmatām. Maleahijs viņam paskaidroja šejienes kārtību, ko jau bijām uzzinājuši no abata: mūks lūdzot vēlamo grāmatu bibliotekāram, un tas, ja vien lūgums esot pamatots un dievbijīgs, sameklējot vajadzīgo augšstāva bibliotēkā. Viljams apvaicājās, kā varot uzzināt augšā, skapjos glabāto grāmatu nosaukumus, un Maleahijs viņam parādīja ar zelta ķēdīti pie galda pieslēgtu apjomīgu sējumu, kura lappuses klāja sīksīki saraksti.

Viljams iebāza roku sava ģērba krūšu kabatā un izvilka no tās kādu priekšmetu, ko jau agrāk ceļojuma laikā biju redzējis gan viņa rokās, gan uz sejas. Tā bija īpaša staklīte, ko varēja uztupināt uz cilvēka deguna (vislabāk jau uz Viljama deguna, kas bija liels un līks kā ērglim) kā jātnieku uz zirga, kā putnu uz zara. Katrā staklītes pusē, tā, lai atrastos iepretī acij, bija pa ovālam metāla ietvaram, kas saturēja divus mandeļveida stiklus, biezus kā glāzes dibens. Uzlicis uz deguna šo stakli, Viljams parasti lasīja, turklāt apgalvoja, ka šādi redzot labāk, nekā daba viņam lēmusi vai kā viņa ievērojamais vecums to ļautu, sevišķi kad diena sliecās uz vakaru. Tālumā skatoties, viņa acis bija asas diezgan, acu stikli noderēja, apskatot lietas tuvumā. Ar tiem Viljams lasīja vissīkākos rokrakstus, ko pat es tikai ar pūlēm spēju salasīt. Viņš man skaidroja, ka tad, kad sasniegts pusmūžs, pat ja redze vienmēr bijusi lieliska, cilvēka acs sabiezē un redzoklim ir grūti pielāgoties skatāmajam, tāpēc lielākā daļa pētnieku pēc piecdesmitā pavasara rakstīšanai un lasīšanai ir kā miruši. īsta sodība cilvēkiem, kas vēl ilgus gadus būtu spējuši dāvāt citiem savai gudrību! Tāpēc jāslavē Dievs,

ka šo riku kāds ir atklājis un izgudrojis. Un to visu mans skolotājs stāstīja, lai pamatotu sava Rodžera Bekona apgalvojumu, proti, ka viens no gudrības mērķiem esot paildzināt cilvēka dzīvi.

Citi mūki ieinteresēti pētīja Viljama acu stiklus, taču neuzdrošinājās uzdot jautājumus. Un es pārliecinājos, ka pat šajā cēlajā vietā, kuras iemītnieki dedzīgi nodevās lasīšanai un rakstīšanai, tāds brīnumains rīks vēl nebija nonācis. Un jutos lepns, ka pavadu vīru, kas spēj pārsteigt šos gudrības dēļ tālu izdaudzinātos cilvēkus.

Ar stakli uz acīm Viljams noliecās pār sarakstiem izraibinātajām sējuma lapām. Arī es tajās ieskatījos: mūsu priekšā bija bibliotēkai piederošo grāmatu nosaukumi, gan slaveni, gan nekad nedzirdēti.

-   Depentagono Salomonis, Ars loquendi et intelligendi in lingua hebraica, Herefordas Rodžera sarakstītā De rebus nietallicis, Roberto Angliko latīniski tulkotā AI Kuvarizmi Algebra, Silio Italiko sarakstītā Puniche, Gesta francomm, Rabano Maura Dc laudibus sanctae crticis un Flavii Claudii Giordani de aelate nttindi et hominis reservatis singulis litteris per singulos libros ab A usque Z, lasīja mans skolotājs.

-    Brīnišķīgi darbi! Bet kādā kārtībā tie ierakstīti? Un viņš citēja gabaliņu no man nezināma teksta, kas toties bija labi pazīstams Maleahijam: “Habeat I.ibrarius et registrum omnium librorum ordinatum secundum faeultates et auctores, reponeatque eos separatim et ordinate cum signaturis per scripturam applicatis. ” Kā jūs atrodat katras grāmatas vietu?

Maleahijs viņam norādīja uz piezīmēm, kas bija pie katra grāmatas nosaukuma: iii, IVgrādus, Vinprima graecoruni; ii, Vgrādus, VII in tertia anglorurn, un tā tālāk. Sapratu, ka pirmais cipars norāda grāmatas vietu, otrais plauktu jeb grādus, trešais norāda skapi, bet tālākie vārdi nosauc bibliotēkas istabu vai gaiteni; to sapratis, uzdrošinājos jautāt pēc sīkākiem

paskaidrojumiem par šīm pēdējām distinctiones. Maleahijs mani bargi uzlūkoja.

-  Varbūt jūs to nezināt vai esat aizmirsuši, taču bibliotēkā atļauts ieiet tikai bibliotekāram. Tātad ir pareizi un pilnīgi pietiekami, ka tikai bibliotekārs prot atšifrēt šis ziņas.

-   Bet kādā kārtībā grāmatas ierakstītas sarakstā? vai cāja Viljams. Man liekas, pēc satura.

Viņš pat neieminējās par iespēju, ka autoru vārdi būtu izvietoti alfabēta kārtībā cits aiz cita, jo šis atjautīgais izgudrojums ieviests tikai pēdējo gadu laikā, tolaik tas vēl nebija plaši pazīstams.

-   Bibliotēka dibināta senos laikos, un grāmatas ierakstītas tādā secībā, kādā tās, pirktas vai dāvinātas, ir nokļuvušas šajā krātuvē, teica Maleahijs.

-   Grūti sameklējamas, piezīmēja Viljams.

-   Pietiek, ka bibliotekārs tās visas zina no galvas un patur prātā katras ierašanās laiku. Pārējie mūki var paļauties uz viņa atmiņu. Likās, ka viņš mnātu par kādu citu, nevis sevi pašu,un es sapratu, ka viņš tikai stāsta par pienākumu, ko viņš, necienīgais, pašlaik pilda, tāpat kā pirms viņa to pildījuši simtiem citu, kas nu jau sen nodevuši tālāk savas zināšanas un pagaisuši nebūtībā.

-  Saprotu, teica Viljams. Tātad, ja es meklētu kaut ko par Zālamana piecstūri, pats īsti labi nezinādams, ko meklēju, jūs zinātu man pateikt, ka eksistē šī grāmata, kuras nosaukumu tikko izlasīju, un mācētu atrast tās vietu augšstāvā?

-Jā, ja jums patiešām kaut ko vajadzētu uzzināt par Zālamana piecstūri, — atteica Maleahijs. Taču, pirms jums dotu šo grāmatu, es aprunātos ar abatu.

-  Es uzzināju, ka pavisam nesen viņsaulē aizgājis viens no jūsu spējīgākajiem ilustratoriem. Abats man daudz stāstīja par viņa mākslu. Vai es varētu apskatīt sējumus, ko viņš izdaiļojis?

-Otrantas Adelmo bija tik jauns, ka strādāja vēl tikai ar marginālijām, Maleahijs teica, neuzticīgi uzlūkodams Viljamu. Viņam bija ļoti dzīva iztēle; apvienojot dažādas pazīstamas lietas, viņš mācēja radīt nepazīstamas un pārsteidzošas, piemēram, cilvēka miesām pievienodams zirga galvu. Lūk, tur stāv viņa grāmatas! Viņa galdu vēl neviens nav aizskāris.

Piegājām pie Adelmo bijušās darba vietas, kur joprojām stāvēja bagātīgi ilustrētas psalmu grāmatas lapas. Tās bija no vissmalkākā vellum, pergamentu karaļa, pēdējā lappuse vēl piestiprināta galdam. Nesen ar pumeku nogludināta, mīkstināta ar kritu, tā bija padarīta gluda jo gluda, un starp sīkajiem, ar smalku rakstāmirbuli lapas malās sabakstītajiem caurumiņiem vēl nebija novilktas visas līnijas, kam būtu jāvada mākslinieka roka. Toties citas lapas jau bija pabeigtas, un, tās aplūkojot, ne es, ne Viljams nespējām apvaldīt sajūsmas saucienus. Psalmu grāmatas lappušu malās ņirbēja ačgārna pasaule, pretēja tai, pie kuras pieraduši mūsu jutekļi. Blakus īstajai valodai, kura savos apzīmējumos ir pati patiesība, ar brīnumainu mājienu, in aenigmate, palīdzību, cieši ar pirmo savijusies ritēja otra melu valoda, stāstīdama par kājām gaisā apgrieztu pasauli, kur suņi bēg no zaķiem un brieži medī lauvas. Mazas galviņas ar putnu kājām, dzīvnieki, no kuru mugurām dīga cilvēku rokas, uz ķetnām uztupināti pinkaini pauri, svītraini pūķi, četrkāji ar kakliem, kas gari kā čūskas, turklāt sametušies neatpiņķējamos mezglos, mērkaķi ar briežu ragiem, sirēnas ar putna ķermeni un plēvotiem spārniem, bezroči, kuriem mugurā kā kupri tupēja citas cilvēciskas radības, tēli, kam vēdera vietā vērās zobainas rīkles, cilvēki ar zirgu galvām un zirgi ar cilvēku kājām, zivis ar putnu spārniem un putni ar zivju astēm, briesmoņi ar vienu ķermeni un divām galvām, bet citi ar vienu galvu un dubultām miesām, govis ar gaiļu astēm un tauriņu spārniem, sievas, kurn galvu kā zivs mugum klāja zvīņas,

divgalves himēras pamīšus ar ķirzatgalvēm spārēm, kentauri, drakoni, ziloņi un mantikoras, koku zaros ieķērušies plakanpēži, grifi, no kuru astēm izauga kaujai gatavi strēlnieki, velnišķas radības ar bezgalgariem kakliem, vesels lērums cilvēkveidīgu lopu un lopiem līdzīgu punduru, un tas viss sadzīvoja bieži vienā un tai pašā lappusē ar lauku ainiņām, kuras bija tik izteiksmīgas, ka likās dzīvas; tajās varēja skatīt laucinieku ikdienu arājus, augļu novācējus, pļāvējus, vērpējas un sējējus, un turpat tiem blakus ar arbaletiem bruņojušās zebiekstes un lapsas, kas lenca pilsētu staltiem torņiem, kunt aizstāvēja pērtiķi. Re, no lielā sākumburta L liekuma izvijas pūķis, bet, lūk, tur no “Vārda” lielā sākuma V kā vīnstīga tūkstoš līkumos aizlokās čūska, ap kuru kā lapas un skaras pinas daudzas citas…

Turpat acīmredzot nesen pabeigta gulēja brīnišķīga stundu grāmata, tik neticami maza, ka varēju to saņemt saujā. Blakus sīkajam rakstam miniatūras lappušu malās bija tikko saskatāmas, un, lai tās redzētu visā to skaistumā, grāmata bija jāpieliek tuvu pie acīm. Un es sev jautāju ar kādiem gan pārcilvēciskiem instrumentiem ilustrators spējis novilkt šīs līnijas, tik mazā laukumā panākdams tādu dzīvīgumu? Visas lappušu malas ņirbēja no sīkajām figūriņām, kas, likās, dabiski izauga no apbrīnojami izlocīto burtu astēm: jūras sirēnas, bēgoši brieži, himēras, bezrokaini cilvēku augumi, kuri kā sliekas līda laukā no rindu starpām. Kādā lapā, it kā tuipinot trīs Sonetus, Sanētus, Sarietus, kas atkārtojās trīs rindiņās, tiem blakus redzēju trīs dzīvnieku figūras ar cilvēku galvām; divas no tām tiecās saskarties, viena sniegdamās augšup, otra lejup, lai vienotos skūpstā, kuru es nevilcinādamies būtu nosaucis par neķītru, ja vien nebūtu cieši pārliecināts kāda dziļa, kaut arī skaidri neizprotama garīga jēga attaisno šī attēla atrašanos tieši šeit.

Es šķirstīju lapas, brīžam mēmas sajūsmas, brīžam jautrības pārņemts, jo šie tēli patiesi bija jocīgi, kaut ari rotāja svētu rakstu lappuses. Ari brālis Viljams tos pētīja smaidīdams un noteica: Babetvyn tā tos sauc manā salā.

-   Babouim tā tos sauc Gallijā, atteica Maleahijs. Patiešām, Adelmo savu māku apguva jūsu zemē, kaut gan pēc tam viņš mācījās arī Francijā. Babulni jeb Āfrikas pērtiķi mīt ačgārnajā pasaulē, kurnami balstās uz torņu smailēm un zeme karājas pār debesīm.

Un es atcerējos dzejas rindas, ko biju dzirdējis savas zemes mēlē, un nenoturējos, tās nenoskaitījis:

-  Aller Wunder si geswigen, tlas herde liimel hat ьberstigen, daz sull ir vьr ein Wunder wigen.

Un Maleahijs turpināja, citēdams t.o pašu tekstu:

-  Erd ob un liimel unter das sull ir luin besunder Vьr aller Wunder ein Wunder.

-   Lieliski, Ads! bibliotekārs turpināja. Patiesi, šie zīmējumi stāsta par zemi, kurā var nokļūt jāšus uz zilas zoss, kur var sastapt piekūnus, kas strautiņā zvejo zivis, kur lāči pa debesim trenkā vanagus, vēži lidinās kopā ar baložiem, bet trīs lamatās iekritušus milžus knābā viens gailis.

Un viegls smaids iezīmējās viņa lūpās. Tad arī citi mūki, kas bija bikli klausījušies sarunā, sāka no visas sirds smieties, it kā būtu gaidījuši bibliotekāra atļauju. Taču viņš tūdaļ atkal sadrūma, bet pārējie turpināja smieties, slavēdami nabaga Adelmo māku un rādīdami cits citam visneiedomājamākos tēlus. Smiekli vēl nebija apklusuši, kad mums aiz muguras atskanēja barga, svinīga balss:

-   Verba vana aut risui apļa non loqui.

Pagriezāmies uz to pusi. Runātājs bija gadu smaguma saliekts mūks, balts kā sniegs; balti bija ne tikai mati, bet ari seja un redzokļi. Sapratu, ka viņš ir akls. Viņa balss vēl bija skanīga un locekļi stipri, kaut arī augums sadudzis zem lielās vecuma nastas. Viņš bija pievērsies mums, it kā mūs redzētu, un arī vēlāk vienmēr manīju viņu kustamies un rnnājam tā, it kā acu gaisma viņam nebūtu laupīta. Viņa balss skanēja kā pravietim.

-Šis vīrs, kura vecuma un gudrības priekšā mums godinot jānoliec galva, ir Burgosas Horhe, Maleahijs teica Viljamam. norādīdams uz klātpienākušo. Viņš ir visvecākais no šī klostera iemītniekiem, ja neņem vērā Alinardo no Crotaferrātas; viņš ir tas, kuram lielākā daļa mūku grēksūdzē uztic savu grēku smagumu. Tad, pagriezdamies pret sirmgalvi, viņš piebilda: Un jūsu priekšā stāv brālis Viljams no Bāskervilas, mūsu viesis.

-   Ceru, ka mani vārdi jūs neaizvainoja! vecais teica asā balsī. Dzirdēju brāļus smejamies par smejamām lietām un atgādināju viņiem vienu no mūsu regulas noteikumiem. Ja mūkam jāatturas pat no krietnām sarunām, tad vēl jo vairāk tam jāatturas no nekrietnām. Un, tāpat kā ir nekrietnas runas, ir arī nekrietni attēli. Tie, kuri apvērš ačgārni radības veidus un rāda pasauli pretēji tam, kādai tai jābūt, kāda tā ir un kāda tā vienmēr būs, mūžīgi mūžos līdz laika galam. Bet jūs nākat no cita ordeņa, kur, kā esmu dzirdējis, pret nepamatotu jautrību izturas daudz iecietīgāk. Tas bija mājiens uz runām, kas benediktiešu vidū klīda par svētā Asīzes Franciska dīvainībām un tām dīvainībām, ko piedēvēja spirituāļiem un brālīšiem, franciskāņu ordeņa jaunākajiem un mulsinošākajiem atzariem. Taču Viljams izlikās nelaipno mājienu nesapratis.

-   Margināliju attēli bieži izraisa smieklus, taču tāpēc, lai pamācītu, viņš atbildēja. Tāpat kā sprediķī, lai iekustinātu vienkāršā pūļa iztēli, vajag ievīt exempla, bieži vien jokainus, tā ari attēlu valodai jābūt iecietīgai pret šīm nugae. Katram tikumam un grēkam te atbilst pa kādam dzīvnieku pasaules pārstāvim, un tie tikai tēlo cilvēku pasauli.

-Jā, jā, izsmējīgi teica Horhe pat nepasmaidījis, katrs tēls ir labs iedvesmotājs uz tikumiem, bet, otrādi apvērsts, radīšanas brīnumdarbs taču rosina uz smiekliem. Tad nu Dieva vārdu jums pauž ēzelis, spēlēdams liru, apogs, ar vairogu ardams zemi, vērši, kas paši iejūdzas arklā, pret savu straumi tekošas upes, degoša jūra vai vilks, kas pieņem mūka kārtu! Tad ejiet ar vēršiem medīt zaķus, mācieties gramatiku no pūcēm, un lai suņi kož blusām, aklie uzrauga mēmos, bet mēmie lai lūdz maizi, lai skudra dzemdē teļu, pa gaisu lidinās cepti cāļi un uz jumtiem aug plāceņi, papagaiļi lai māca retoriku un vistas aplec gaiļus; jūdziet vēršus aiz ratiem, saguldiet gultās suņus un staigājiet visi ar kājām gaisā! Ko gan panāk visas šīs nugae ? Ačgārnu pasauli, kas ir pretēja Dieva noliktajai kārtībai, piedevām to visu aizbildinot ar dievišķo baušļu sludināšanu!

-   Bet Areopagīts māca, pazemīgi bilda Viljams, ka Dievu mēs varam izteikt caur vissagrozītākajām lietām. Un Ugo no Sanvitores atgādina jo atšķirīgāks kļūst līdzīgais, jo skaidrāk caur briesmīgo un nešķīsto mums atklājas patiesība; jo retāk iztēle sātinās miesiskās baudās, jo biežāk tā cenšas atklāt noslēpumus, kas slēpjas aiz tēlu ķēmības…

—To visu esmu dzirdējis! Un man kauns atzīt, ka tieši tas bija mūsu ordeņa pamatarguments, kad Klinī abati cīnījās ar cisterciešiem. Bet svētajam Bernardam bija taisnība: cilvēkam, kas attēlo dabas izdzimumus un briesmoņus, lai šādi per speculum et in aenigmate paustu Dieva likumus, pamazām iepatīkas paša radīto briesmeklību iedaba, viņš sāk ar to tīksmināties un drīz vairs nespēj uzlūkot pasauli citādi kā vienīgi caur to. Pietiks, ja jūs, kas vēl esat redzīgi, paskatīsieties uz sava klostera iekšpagalma kapiteļiem. Un viņš ar roku pamāja uz baznīcas pusi. Ko gan lūgsnās nogrimušu mūku acu priekšā dara šie smieklīgie briesmekļi, ķēmīgie veidoli un veidolu guvušie ķēmi? Tie pretīgie mērkaķi? Tie lauvas, kentauri un puscilvēciskās radības ar rīklēm uz vēdera, vienu kāju un ausīm kā burām? Tie plankumainie tīģeri, cīņā iekarsušie kareivji un mednieki, kas pūš ragā, tie vienmieši ar daudzām galvām un galvas ar vairākiem ķermeņiem? Četrkāji ar čūsku astēm un zivis ar lopu galvām, un tas zvērs, kas no priekšas liekas zirgs, bet no pakaļas āzis, un tad vēl tas ragainais ērzelis, un notiek tā, ka mūkiem labāk tīk lasīt marmorā, nevis grāmatā, apbrīnot cilvēku radīto, nevis apcerēt Dieva likumus! Kaunieties par savu acu iekāri un saviem smiekliem!

Godājamais sirmgalvis aizelsies apklusa. Un es brīnījos, kā gan viņš, droši vien akls jau daudzus gadus, joprojām tik spilgti atceras tēlus, par kurn ķēmību bija ranājis. Man pat radās aizdomas, ka tolaik, kad viņš vēl bijis redzīgs, tie viņu smagi kārdinājuši, ja jau viņš joprojām prot tos aprakstīt ar tādu kaislību. Ne vienreiz vien viskārdinošākos grēku aprakstus man bija gadījies uziet tieši vistikumīgāko vīru sarakstītās lap pusēs, kas centās atmaskot apgrēcības valdzinājumu un tā sekas. Laikam gan viņus bija pārņēmusi tik dedzīga vēlēšanās apliecināt patiesību, ka viņi, Dieva mīlestībā gribēdami brīdināt cilvēkus par visiem velna izliktajiem pinekļiem, nešaubīdamies bija atklājuši visus kārdinājumus, aiz kuriem nelabais slēpjas. Un patiešām, Horhes vārdi manī pamodināja kāri apskatīt vēl neredzētos krustejas tīģerus un mērkaķus. Taču manu domu ceļus pārtrauca Horhe, atkal ierunādamies, tagad jau mierīgākā balsī:

-Mūsu Kungam nevajadzēja visu šo blēņu, lai norādītu mums pareizo ceļu. Viņa līdzībās nekas neraisa ne smieklus, ne bailes. Bet Adelmo, kura nu apraudat, tik ļoti tīksminājās par nešķīstībām, ko zīmēja, ka izlaida no acīm mērķi, kura tām vajadzēja sasniegt. Viņš izgāja visus kad es jums saku,visus! viņa balss ieskanējās svētsvinīgos draudos, visus nešķīstības ceļus. Bet Dievs prot sodīt!

Iestājās nomācošs klusums. To pārtraukt uzdrīkstējās Salvamekas Venancijs.

-Godātais Horhe, viņš teica, tikumība jūs dara netaisnu! Divas dienas pirms Adelmo nāves jūs piedalījāties disputā, kas risinājās tepat skriptorijā. Adelmo bažījās, vai viņa māksla, iecietīgi attēlodama dīvainas un fantastiskas lietas, patiesi kalpo Dieva godībai un noder dievišķo likumu izzināšanā. Brālis Viljams nesen citēja Areopagīta izteikumu par izziņu caur sagrozījumiem. Adelmo todien citēja citu lielu autoritāti, Akvīnas doktoru, tas teicis, ka dievišķo labāk rādīt ar niecīgā, nevis cēlā starpniecību. Pirmkārt, tāpēc, ka šādi cilvēka gars ir labāk pasargāts no kļūdīšanās, jo patiesi tā kļūst skaidrs, ka nicināmas īpašības nevar piedēvēt dievišķajam, ko varētu apšaubīt, ja mēs attēlotu vienīgi visu cēlo. Otrkārt, šāds attēlošanas veids ir piemērotāks Dieva izziņai šajā pasaulē, jo patiesi Viņš mums vairāk atklājas tajā, kas Viņš nav, nekā tajā, kas Viņš ir, tāpēc līdzības par lietām, kas mūs no Viņa attālina, mūs ved pie Viņa patiesākas pazīšanas, likdamas saprast, ka Viņš stāv augstāk par to, ko sakām vai domājam. Treškārt, tāpēc, ka šādi dievišķais tiek labāk paglabāts no necienīgo skatieniem. Vārdu sakot, todien mēs centāmies saprast, kā caur dīvainiem, asprātīgiem un noslēpumainiem paudumiem iespējams atklāt patiesību. Un es viņam atgādināju, ka dižā Aristoteļa darbā biju uzgājis pavisam skaidrus izteikumus šajā jautājumā…

-  Neatceros, viņu asi pārtrauca Horhe, esmu ļoti vecs. Neatceros. Varbūt es pārspīlēju savu bardzību. Vēls jau, man laiks iet.

-Savādi gan, ka jūs neatceraties! Venancijs uzstāja. Tas bija patiešām skaists un gudrs disputs, kurā iejaucās arī Renes un Rerengārijs. Spriedām, vai metaforas, vārdu spēles un

mīklas, lai ari tās liekas dzejnieku sagudrotas laika kavēklim, patiesībā mums neliek daudz ko ieraudzīt jaunā un pārsteidzošā veidā, un es teicu, ka gudrajam vajadzētu piemist ari šādam tikumam… Klāt bija arī Maleahijs…

-Ja godājamais Horhe neatceras, cieni taču viņa vecumu un pagurušo prātu. .. kas gan parasti ir tik možs! iejaucās kāds no mūkiem, kas klausījās strīdā, l-'rāze bija izmesta lielā satraukumā, vismaz tās sākums, jo runātājs, apķēries, ka, aicinādams sirmgalvi cienīt, īstenībā apvaino viņu nevarībā, apvaldīja savu straujumu un teikumu pabeidza gandrīz čukstus kā atvainodamies. lenmājies bija Arundelas Berengārijs, bibliotekāra palīgs. Tas bija jauneklis bālu vaigu, un, viņu uzlūkojot, man prātā ienāca vārdi, ar kādiem Ubertīno bija apveltījis Adelmo: viņam ir izlaidīgas sievietes acis. Visu skatieni tagad bija piзvкrsti viņam, un viņš stāvēja samulsis, žņaudzīdams pirkstus, kā gribēdams apspiest iekšēju nemieru.

Negaidīta bija Venancija atbilde. Viņš paskatījās uz Berengāriju tā, ka tas nodūra acis. Labi, brāli, viņš teica, ja jau atmiņa ir Dieva dāvana, tad diezgan laba un cienījama var būt arī spēja aizmirst. Un to es cienu sirmajā brālī, ar kuru runāju. No tevis gaidīju, ka tu gan labāk atcerēsies, kas notika, kad bijām te kopā ar tavu visudārgo draugu…

Nemāku teikt, vai vārdu “visudārgais" Venancijs uzsvēra, taču jutu, ka visi klātesošie apjūk. Ikviens centās novērst skatienu sāņus no pēkšņi nosarkušā Berengārija. Tūdaļ valdonīgā balsī iejaucās Maleahijs: Nāciet, brāli Viljam, parādīšu jums citas interesantas grāmatas!

Pulciņš izklīda. Pamanīju, ka Berengārijs apvelta Venanciju ar naidīgu skatienu un Venancijs viņam tāpat mēmā izaicinājumā atbild. Redzēdams, ka vecais Horhe dodas projām, es, pēkšņas goddevīgas pazemības pārņemts, pieliecos noskūpstīt viņam roku. Sirmgalvis pieņēma skūpstu, uzlika roku man uz galvas un jautāja, kas es esot. Kad pateicu savu vārdu, viņa seja atplauka.

-  Tu nes diženu un skaistu vārdu, viņš teica. Vai zini, kas bija Adsons no Montjērandēras? viņš jautāja. Atzinos, ka nezinu vis. Tad Horhe paskaidroja: Viņš bija lielas un briesmīgas grāmatas, Libellus cie Anticbristo, autors, un tajā viņš paredzēja visu, kam jānotiek, kaut viņu negribēja uzklausīt.

-  Tā grāmata ir sarakstīta pirms tūkstoš gadiem, teica Viljams, un nekas no tajā pareģotā nav piepildījies.

-Jā, tiem, kuriem nav acu pierē, lai redzētu, atteica aklais.

-   Antikrista ceļi ir lēni un līkumoti. Viņš atnāk negaidīts un ne jau tāpēc, ka apustuļa rēķini būtu kļūdaini, bet tāpēc, ka mēs neprotam tos izlasīt. Un, pagriezies pret zāli, viņš iesaucās skaļā balsī, tā ka atbalsojās skriptorija velvēs: Viņš nāk! Nezaudējiet pēdējās dienas, smiedami par ķēmekļiem ar plankumainu kažoku un likumos sagrieztām astēm! Neizšķiediet pēdējās septiņas dienas!

## VESPERE, kuras laikā viņi aplūko pārējo abatijas daļu, Viljams izsaka dažus secinājumus par Adelmo nāvi, risinās saruna ar brāli stiklinieku par lasāmajiem stikliem un spokiem, kas apmeklē tos, kuri kāro lasīt pārāk daudz.

Tai brīdi iezvanīja vesperi un mūki sāka trausties augšā no saviem galdiem. Maleahijs deva mājienu, ka arī mums laiks doties prom, bet viņš ar palīgu Berengāriju palikšot sakārtot grāmatas un (tā viņš izteicās) sagatavot bibliotēku naktij. Viljams iejautājās, vai viņš pēcāk aizslēgs durvis.

Nav durvju, kas sargātu ieeju skriptorijā no virtuves un refektorija, tāpat durvis nenoslēdz arī ceļu no skriptorijā uz bibliotēku. Stiprākam par jebkurām durvīm ir jābūt abata aizliegumam. Mūki drīkst lietot virtuvi un refektoriju līdz kompletorijam. Taču, lai neļautu Torņēkā iekļūt svešiniekiem vai dzīvniekiem, uz kuriem aizliegums neattiecas, es pats ik vakarus aizslēdzu virtuves un refektorija ārdurvis, un no tā brīža Torņēka kļūst nepieejama.

Nokāpām lejā. Kamēr mūki virzījās uz kora pusi, mans skolotājs nolēma tas Kungs mums piedos, ja nepiedalīsimies dievkalpojumā (arī nākamajās dienās tam Kungam netrūka, ko mums piedot), un ierosināja pastaigāt pa abatiju, lai labāk sarastu ar šo vietu.

Izgājām no virtuves un devāmies cauri kapsētai; te bija gan nesen raktas kapu kopiņas, gan tādas, uz kurām manīju senlaiku zīmes, kas stāstīja par pagājušo gadu simteņu mūku aizvadītajiem mūžiem. Kapi bija bez vārdiem. Virs tiem slējās tikai akmens krusti.

Laiks mainījās uz slikto pusi. Bija sacēlies auksts vējš un debesis nomākušās. Caur mākuļiem tikko varēja nomanīt aiz sakņu dārziem rietošo sauli, un austrumpuse jau metās tumša. Sasniedzām pašu kalngalos malu. Šeit, gandrīz pie paša mūra, kur tas saplūda kopā ar Torņēkas austrumu torni, atradās kūtis; cūkgani pašlaik ar vāku nosedza cūku asiņu mucu. Ievērojām, ka aiz kūtīm žogs ir zemāks, te pat varēja palūkoties tam pāri. Aiz sienas pa stāvo klints krauju lejup stiepās melna šļūce, ko pat sniegs pilnībā nespēja noslēpt. Sapratu, ka šeit tiek izgāzti mēsli, kas tad pa kraujumu slīd lejā līdz pat kalnu ceļa atzaram, kur piedzīvojumus bija meklējis izbēgušais Melnis. Es saku mēsli, jo tā bija nelabi smirdošu atmetu sliede, kurn smaka cēlās līdz pat žogmalei, kur stāvējām; acīmredzot apakšā zemnieki tās smēla, lai mēslotu laukus. Kopā ar cilvēku un dzīvnieku izkārnījumiem te bija sajaukušās citas izmestas lietas, visas mirušās vielas, ko abatija izgrūda no savām miesām, lai paliktu tīra un skaidra savā saiknē ar kalna virsotni un debesīm.

Blakus, staļļos zirgu puiši meta redelēs barību. Pagājām garām kūtīm, kas rindojās gar mūri, korim un mūku dormitorijam, un atejām. Tur, kur austrumu mūris pagriezās uz dienvidiem, nožogojuma iestūrī atradās kalve. Pēdējie tur palikušie kalēji vāca kopā darbarīkus un apdzēsa ēzes, lai dotos uz dievkalpojumu. Viljams ieinteresēts devās uz to kalves daļu, kura bija gandrīz atšķirta no pārējās darbnīcas; tur kāds mūks kārtoja savas lietas. Uz viņa galda bija brīnišķīgs mazītiņu stikla gabaliņu krājums, bet blakus pret sienu bija atbalstītas lielākas plātnes. Viņa priekšā stāvēja vēl nepabeigts relikviju šķirstiņš; pagaidām to veidoja tikai sudraba ietvari, kuros viņš droši vien grasījās iestiprināt stiklus un citus akmeņus, ko ar saviem instrumentiem bija noslīpējis kā mazas pērles.

Tā mēs iepazināmies Nikolu no Morimondo, abatijas stiklinieku. Viņš mums paskaidroja, ka aiz smēdes atrodas arī

stikla pūtēju darbnīca, bet te, kalvē, stikli tiekot iestiprināti svinā, lai veidotu vitrāžas. Taču lielās vitrāžas, kas rotā baznīcu un Torņēku, esot darinātas vismaz pirms diviem gadsimtiem. Tagad tiekot veikti tikai sīki darbiņi vai laboti negaisu nodarītie postījumi.

-   Un pat tas sagādā grūtības, viņš teica, jo mēs vairs neprotam iegūt tādas krāsas kā senos laikos, sevišķi jau zilo, ko vēl varat apbrīnot baznīcas korī, tā ir tik skaidra, ka pusdienas saule pārplūdina baznīcas jomu ar paradīzes gaismu. Stikli joma rietumpusē, kas izgatavoti ne tik senos laikos, vecajiem vairs nespēj līdzināties, un vasaras dienās to it labi var manīt. Veltīgas pūles, viņš noteica, mums vairs nepiemīt priekšteču gudrība, milžu laikmets ir pagājis!

-   Mēs esam punduri, piekrita Viljams, taču punduri, kas stāv uz milžu pleciem, un savā niecībā reizēm redzam tālāk par viņu apvāršņiem.

-   Nu tad pasaki ko tādu mēs protam labāk par viņiem? iesaucās Nikola. Ja nokāpsi kriptā zem baznīcas, kur glabājas abatijas dārgumi, redzēsi tik izsmalcināti skaistus relikvārijus, ka šī nožēlojamā ķēmeklība, ko taisu, un viņš pamāja uz savu darbu, tev liksies izsmiekls!

-   Bet nav taču teikts, ka stikliniekiem arvien jāveido vitrāžas, bet zeltkaļiem relikviju šķirstiņi tikai tāpēc, ka pagātnes meistari pratuši darināt tos tik skaistus un izturīgus. Tā jau pasaule drīz būs pilna ar Šķirstiņiem bet svētie, kuru relikvijas tajos varētu novietot, šajos laikos ir liels retums! nosmējās Viljams. Arī logi nav vienā laidā jāstiklo. Starp citu, dažās zemēs esmu redzējis jaunus stikla darbus, kas liek domāt par rītdienas pasauli, kurā stikls ne tikai greznos dievnamus, bet arī palīdzēs cilvēkiem pārvarēt savas miesas vājumu. Gribu tev parādīt kādu mūsdienu darinājumu, ko man ir tas gods lietot. Viņa roka ienira ģērba krokās un izvilka acenes, un tās patiesi pārsteidza mūsu sarunbiedru.

Nikola ar lielu interesi paņēma rokās stakllti, ko Viljams viņam sniedza.

-   Ocnli de vitro cum capsula!viņš iesaucās. Riju dzirdējis par tiem stāstām kādu brāli Džorclāno, ar ko iepazinos Pizā. Viņš teica, ka nav vēl pagājuši ne divdesmit gadi, kopš tie izgudroti. Ret arī ar viņu es runāju pirms gadiem divdesmit.

-   Domāju, ka tie izgudroti daudz agrāk, teica Viljams, tikai tos ļoti grūti izgatavot, un meistariem jābūt īsti pieredzējušiem. Te vajadzīgs laiks un pacietība. Pirms desmit gadiem šādu uitrei ab oculis ad legendum pāris Roloņā tika pārdots par sešiem solīdiem. Man tādus pirms vairāk nekā desmit gadiem uzdāvināja liels meistars, Salvīno no Annāti, un es visu šo laiku esmu tos saudzējis, it kā tie būtu un nu jau ir manis paša ķermeņa daļa.

-Ceru, ka tu man tos kādu dienu iedosi papētīt. Arī man nebūtu nekas pretī tādus uztaisīt! dedzīgi teica Nikola.

-Protams, Viljams piekrita. Tikai ņem vērā, ka stikla biezumam jāatbilst acij, kurai tam būs jākalpo, un nākas izmēģināt daudzus stikliņus, līdz atrasts vajadzīgais biezums.

-   Tīrais brīnums! turpināja jūsmot Nikola. Kaut gan ne viens vien te runātu par burvestībām un velna iejaukšanos…

-          Te patiešām var runāt par maģiju, piekrita Viljams.

-   Taču pastāv divu veidu maģija. Ir velnišķa maģija, kas cenšas sabendēt cilvēku ar nelietībām, par kurām nemaz neklājas runāt. Un ir maģija, kas nāk no Dieva: tajā Dieva gudrība izpaužas caur cilvēku gudrību, tā tiecas pārmainīt dabu, un viens no tās mērķiem ir paildzināt cilvēku dzīvi. Tā ir svēta maģija, un mācītiem vīriem vajadzēs tai nodoties arvien nopietnāk, ne tikai lai atklātu jauno, bet arī, lai no jauna atrastu dabas noslēpumus, ko dievišķā gudrība bija uzticējusi ebrejiem, grieķiem un citām senajām tautām un pat mūsdienu neticīgajiem (tu ne iedomāties nevari, cik daudz brīnumaina par optiku un redzes zinībām sarakstīts neticīgo grāmatās!).

Kristīgajai zinātnei jāiegūst visa šī gudrība, jāpārņem no pagāniem un neticīgajiem tamquam ab iniustis possessoribus.

-   Bet kāpēc tie, kuri šīs zinības ieguvuši, neuztic tās visiem Dieva bērniem?

-Tāpēc, ka ne visi Dieva bērni ir gatavi uzklausīt noslēpumus; bieži ir gadījies, ka zinību sargātāji noturēti par burvjiem, nelabā kalpiem un par vēlēšanos padarīt citus par savu gudrības dārgumu līdzzinātājiem samaksājuši ar dzīvību. Arī es pats, piedalīdamies prāvās, kurās kāds tika apsūdzēts sakaros ar velnu, piesargājos, nelietodams acenes un izmantodams pakalpīgu rakstvežu palīdzību, kuri man lasīja priekšā visu vajadzīgo, citādi brīžos, kad nelabā klātiene bija tik jūtama, ka, ja tā var izteikties, visi saoda sēra smaku, es būtu noturēts par apsūdzēto līdzzinātāju. Un visubeidzot, kā brīdināja dižais Rodžers Bēkons, ne visiem zinātnes noslēpumiem ir jākļūst ikvienam zināmiem, jo dažs labs tos var izmantot ļaunos nolūkos. Tāpēc reizēm, lai pasargātu no ziņkārām acīm, kā maģiskas ir jāslēpj grāmatas, kas satur nevis burvestības, bet tikai labas zinības.

-Tātad tu baidies, ka vienkāršie ļautiņi šos noslēpumus var izmantot, lai darītu ļaunu?

-   Nē, par vienkāršajiem ļaudīm baidos tikai, ka tie varētu pārbīties, noairēdami šīs zinības par velna darbiem, par kuriem tik bieži sprediķo viņu gani. Esmu pazinis spējīgus ārstus, kas mācēja gatavot zāles, kuras uzreiz palīdzēja slimniekam. Taču vienkāršajiem ļaudīm savas ziedes vai uzlieves viņi deva, pavadīdami tās ar svētiem vārdiem vai skandinādami ko līdzīgu lūgsnām. Ne jau tāpēc, ka šīm lūgsnām piemistu ārstniecisks spēks, bet gan tāpēc, ka ļautiņi, ticēdami, ka viņus dziedina lūgšanas, dzēra uzlieves un ierīvējās ar ziedēm, daudz par to neprātodami. Turklāt dvēsele, ko saviļņojusi ticība lūgšanas varai, palīdz atlabt miesai. Taču parasti zinātnes dārgumi tiek slēpti nevis no vienkāršās tautas, bet no citu pētnieku acīm. Mūsu laikos jau radītas brīnumu mašīnas, par kurām tev kādu dienu pastāstīšu, un ar tām patiesi var valdīt pār dabu. Taču posts, ja tās nokļūs tādu vīru rokās, kas alkst izplest savu pasaulīgo varu un apmierināt naudaskāri! Man stāstīja, ka Ķīnā viens gudrais uztaisījis tādu pulveri, kas, saskaroties ar uguni, ar lielu blīkšķi uzliesmo, visu iznīcinādams. Laba manta, ja to lietos, lai mainītu upju gultnes vai skaldītu klintis tur, kur jāiekopj zeme. Bet ja kāds to izmantos, lai kaitētu saviem ienaidniekiem?

-   Nebūtu slikti, ja tie būtu arī Dieva ienaidnieki, dievbijīgā balsī atteica Nikola.

-Varbūt, piekrita Viljams. Bet kas mūslaikos ir Dieva ienaidnieks? Imperators Ludviķis vai pāvests Jānis?

-   Ak Dievs! pārbijies iesaucās Nikola. F.s viens pats negribētu izšķirt tik sāpīgu jautājumu.

-Redzi nu! noteica Viljams. Tāpēc ir labi, ka daži noslēpumi vēl paliek tīti slepenībā. Un dabas mīklas arī nav tik viegli atklājamas. Aristotelis savā Noslēpumu grāmatā rakstīja, ka izpaust pārlieku daudz dabas un amatu mīklu nozīmē salauzt debesu zieģeli, un no tā varot izcelties daudz nelaimju. Ar to, protams, nav teikts, ka visām zinībām jāpaliek slepenām, taču gudriem vīriem ir jālemj, kad un kā tās atklāt.

-Tāpēc šādās vietās kā mūsu abatija ir no svara, ka ne visas grāmatas ir katram pieejamas, teica Nikola.

-Tā jau ir cita lieta. atbildēja Viljams. Grēkot var gan ar pārlieku pļāpīgumu, gan apzinātu noklusēšanu. Es negribēju sacīt, ka jāslēpj zinātnes avoti. Gluži otrādi manuprāt, tas ir grēks. Gribēju tikai teikt, ka, runājot par noslēpumiem, no kuriem var celties gan labums, gan ļaunums, zinību vīra tiesības un pat pienākums ir izsacīties neskaidrā valodā, kas saprotama tikai viņam līdzīgajiem. Grūts ir zinātnes ceļš, un grūti tajā atšķirt labo no ļaunā. Un bieži jaunāko laiku pētnieki ir tikai punduri uz citu punduru pleciem.

Laipnā saruna ar manu skolotāju rosināja Nikolu uz atklātību; viņš piemiedza aci, kā sacīdams: mēs abi saprotamies, jo runājam par vienu un to pašu. Tur augšā, viņš pamāja uz Torņēkas pusi, zinātnes noslēpumus droši sargā maģijas burvekļi…

-Jā? tēlotā vienaldzībā atvaicāja Viljams. Varu iztēloties: slēgtas durvis, bargi aizliegumi, draudi…

-   Nē, nē, kas vairāk…

-   Piemēram?

-   Redzi, es tieši nezinu, es nodarbojos ar stikliem, nevis grāmatām, taču klosterī klīst runas… dīvainas runas…

-   Kādas tad?

-   Dīvainas. Teiksim, par mūku, kas naktī iekļuvis bibliotēkā, lai atrastu šo to, ko Maleahijs negribējis dot, un redzējis tur čūskas un cilvēkus bez galvām, un cilvēkus ar divām galvām. Daudz netrūka, lai būtu iznācis no labirinta muļķa prātā…

-   Kāpēc tad tu runā par maģiju un nevis par velnišķīgām parādībām?

-   Kaut arī esmu tikai nabaga stiklinieks, neesmu tik vientiesīgs. Velns (lai Dievs mūs no viņa pasargā!) nekārdina mūku ar čūskām vai divgalvjiem. Ja nu vienīgi ar jutekliskām vīzijām, kādas tuksnesī redzēja svētie tēvi. Turklāt, ja nav labi aizskart šīs grāmatas, kāpēc lai velns kavētu mūku noziegties?

-   Veiksmīga entimēma, piekrita mans skolotājs.

-   Un, visbeidzot, kad stikloju logus slimnīcā, prieka pēc pašķirstīju dažas Severina grāmatas. Tur bija noslēpumu grāmata, ko, šķiet, sarakstījis Alberts Lielais; manu uzmanību piesaistīja dažas savādas miniatūras, un tā es izlasīju dažas lappuses, kurās bija teikts, kā ieziest eļļas lampiņas degli, lai tās dūmi cilvēkam izraisītu vīzijas. Droši vien esi ievērojis nē, vēl ne, jo neesi pārlaidis abatijā nevienu nakti, ka tumšajās nakts stundās Torņēkas augšstāvs ir gaišs. Dažviet aiz vitrāžām plaiksni maza gaismiņa. Daudzi ir lauzījuši galvu, kas

tas varētu būt; ir mēļots par maldugunīm un nelaiķu bibliotekāru dvēselēm, kas atgriežas aplūkot savu valstību. Daudzi tam tic. Es domāju, ka rēgus saceļ īpašas lampas. Zini, ja ņem suņa auss taukus un ar tiem ierīvē gaismekļa degli, tas, kurš ieelpos lampas dūmus, ticēs, ka viņam ir suņa galva, un, ja kāds tam stāvēs blakus, arī to viņš redzēs ar suņa galvu. Un ir cita ziede, kas tiem, kuri stāv ap lampu, liek justies lieliem kā ziloņiem. Un ar ziedi no sikspārņa acīm, divām zivīm, kuru nosaukumus neatceros, un vilka žults var sagatavot degli, kas degdams liks skatīt dzīvniekus, kuru tauki ir izmantoti. Gruzdot ķirzakas astei, viss apkārt izskatīsies kā no sudraba, bet, kvēpinot melnas čūskas taukus un līķauta gabaliņu, istaba liksies pilna čūsku. Es to zinu! Kāds bibliotēkā ir varen slīpēts…

-   Bet varbūt ar šim burvestībām noņemas nelaiķu bibliotekāru dvēseles?

Nikola apmulsa un kļuva nemierīgs. To es nebiju iedomājies… Var jau būt… Pasarg mūs Dievs! Ir vēls, vespere jau sākusies. Ar Dievu! Un viņš aizsteidzās uz baznīcu.

Devāmies tālāk gar dienvidu mūri; pa labi palika svētceļnieku mītne un kapitula zāle ar dārzu, pa kreisi eļļas spiestuve, dzirnavas, klētis, pagrabi un noviču nams. Un visi ceļā satiktie steidzās uz baznīcu.

-   Ko jūs domājat par Nikolas vārdiem? es jautāju.

-Nezinu. Bibliotēkā kaut kas notiek, un nedomāju, ka tur

rosās nelaiķa bibliotekāri…

-   Kāpēc?

-Tāpēc, ka tie, man domāt, ir bijuši tik šķīsti, ka tagad mīt debesu valstībā un noraugās tā Kunga vaigā, ja tāda atbilde tevi apmierina. Un, ja lampas tur ir, mēs tās redzēsim. Taču, kas attiecas uz mūsu stiklinieka pieminētajām ziedītēm… Ir arī daudz vienkāršāki veidi, kā izraisīt vīzijas, un Severīns tos zina ļoti labi, tu pats par to šodien pārliecinājies. Un kāds

abatijā nevēlas, ka citi naktīs apmeklētu bibliotēku, taču daudzi ir mēģinājuši un joprojām mēģina tur iekļūt.

-Vai noziegumam ar to visu ir kas kopīgs?

-   Noziegumam? Jo vairāk par to prātoju, jo ticamāk man šķiet, ka Adelmo pats atņēmis sev dzīvību.

-   Kāpēc?

-   Vai atceries šorīt ievēroju atmetu sliedi? Kad mēs nogriezāmies ceļa līkumā, virs kura slejas austrumu tornis, arī zem tā manīju atkritumu pēdas; acīmredzot aptuveni no tās vietos, kur uzkrājas mēsli, zemes blāķis būs nobmcis un aizslīdējis līdz pat torņapakšai. Lūk, kāpēc, kad šovakar nolūkojāmies no augšas, mēslaini sedza tik plāna sniega kārtiņa: tas bija tikai vakardienas un nevis iepriekšējo dienu sniegs. Abats taču mums teica, ka Adelmo ķermenis bijis sašķaidīts uz klintīm, bet zem austrumu torņa tūliņ zem sienas krituma aug priedes. Klintis turpretī ir aiz mūra zemākā posma, kur izgāž mēslus.

-   Tātad?…

-Tātad padomā pats, vai nebūs… kā lai to saka?… mazāka prāta izšķērdība pieņemt, ka Adelmo vēl neskaidrotu iemeslu pēc spunte situ meties pār mūri, atsities pret klintīm un miris vai savainots iekritis mēslainē. Pēc tam vētra naktī izraisījusi nobrukumu un zemes blāķis ar atmetām un nelaimīgā augumu aizslīdējis līdz austrumu tornim.

-  Kāpēc jūs teicāt, ka šāds pieņēmums ir mazāka prāta izšķērdība?

-  Mīļais Ads, nekad nav jēgas vairot skaidrojumus un cēloņus, ja pēc tā nav īstas nepieciešamības. Ja Adelmo ir nokritis no austrumu torņa, vajag, lai viņš būtu iekļuvis bibliotēkā, lai kāds cits viņu vispirms būtu ievainojis, bet viņš lai nebūtu pretojies, lai slepkava ar pamirušo augumu būtu uzkāpis uz loga, to atvēris un izgrūdis nelaimīgo laukā. Turpretī manā pieņēmumā vajadzīgs tikai Adelmo, viņa paša griba un mēslaine. Viss top skaidrs, pielietojot vismazāko cēloņu skaitu.

-   Bet kālab lai viņš būtu tīši meklējis galu?

-Bet kālab lai viņš būtu nogalēts? Arī šāda iespēja katrā ziņā jānoskaidro. Un nešaubos, ka tāda pastāv. Torņēkā valda saspringums, visi kaut ko slēpj. Pagaidām esam jau izdzirduši mājienus, patiesībā tikko manāmus, par dīvainām attiecībām, kas saistījušas Adelmo un Berengāriju. Tas nozīmē, ka nenolaidīsim acu no bibliotekāra palīga.

Kamēr tā runājāmies, vespere jau bija beigusies. Saimes ļaudis vēl steidzās pirms vakariņām apdarīt darbus, bet mūki devās uz refektoriju. Debesis jau bija satumsušas, sāka snigt. Laikam gan vieglās, sīkās pārslas turpināja sijāties visu nakti, jo nākamajā rītā abatiju sedza žilbinoši balta sniega sega, kum vēl pieminēšu.

Biju krietni izsalcis un labprāt paklausīju aicinājumam doties vakariņās.

## KOMPLĒTA; Adss un Viljams bauda abata tīkamo viesmīlību un Horhes bardzību.

Refektoriju apgaismoja lielas lāpas. Mūki sēdēja ap veselu rindu garu galdu, kurai šķērsām valdonīgi pacēlās uz plaša paaugstinājuma novietotais abata galds. Otrā pusē stāvēja pults, pie kuras jau bija ieņēmis vietu mūks, kam vakariņu laikā jālasa. Pie ūdens trauka mūs gaidīja abats ar baltu drānu, lai noslaucītu mums rokas, kā ieteicis svētais Pahomijs.

Abats ielūdza Viljamu pie sava galda, piebilzdams, ka šovakar arī es, ciemiņš būdams, varēšot baudīt tādu privilēģiju, lai arī esmu tikai benediktiešu novics. Nākamajās dienās, kā viņš tēvišķi paskaidroja, es varēšot sēsties pie galda kopā ar pārējiem mūkiem vai arī, ja būšot aizņemts, pildot sava skolotāja rīkojumus, pirms vai pēc ēdienreizēm ieturēties virtuvē, kur par mani gādāšot pavāri.

Pa to laiku mūki bija piecēlušies kājās un nu nekustīgi stāvēja ap galdiem, kapuces pār acīm nolaiduši un rokas zem skapulāriem saņēmuši kopā. Abats nostājās savā vietā un norunāja Beneclicite. Kantors pie pults uzsāka Eclent pauperes. Abats deva svētību, un visi apsēdās.

Mūsu ordeņa dibinātāja regula paredz, ka maltītēm jābūt pieticīgām, un ļauj abatam noteikt, cik daudz ēdiena katram mūkam nepieciešams. Taču jāteic, ka tagad mūsu abatijās lielākoties pārāk iecietīgi izturas pret vēdera baudām. Un es nemaz nerunāju par tām abatijām, kas pārvērtušās par negausīgu rimu midzeņiem; ari tajās, kur tiek turēti tikumi un valda grēku nožēlas gars, gurdinošajos prāta darbos nopūlētie mūki parasti saņem visai sātīgu, kaut ari ne pārsmalcinātu ēdienu. Taču, no otras puses, abata galds vienmēr bauda priekšrocības, jo pie tā bieži tiek sēdināti augsti ciemiņi, turklāt abatiem tīk lepoties ar savu lauku un staļļu labumiem un pavāru izmaņu.

Maltīte noritēja klusumā, kā jau tas mūsu ordeņa mūkiem pieņemts, savā starpā sazinoties pierastajā zīmju valodā. Pirmos apkalpoja novičus un jaunākos mūkus; bļodas ar visiem paredzēto ēdienu, atstājušas abata galdu, vispirms tika piedāvātas viņiem.

Pie abata galda kopā ar mums sēdēja Maleahijs, mantzinis un abi vecie mūki Burgosas Horhe, aklais sirmgalvis, ko biju iepazinis jau skriptorijā, un visvecākais, Alinardo no Grotaferrātas, teju simtgadīgs, klibs, miesās gurdens kā man likās, jau viņā pasaulē mītošs. Abats mums teica, ka Alinardo dzīvojis abatijā jau kā novics un atceroties visus notikumus, kas te risinājušies vismaz pēdējos astoņdesmit gados. To viņš mums pusbalsī pavēstīja vakariņu sākumā, jo vēlāk pakļāvās ordeņa kārtībai un klusēdams klausījās lasījumā. Tomēr, kā jau teicu, pie abata galda valdīja lielāka brīvība, un gadījās, ka mēs paslavējām piedāvātos ēdienus, bet abats cildināja savu vīnu un eļļu. Reiz, atšķaidīdams mums vīnu, viņš pat atgādināja to vietu no regulas, kur mūsu ordeņa svētais dibinātājs izsacījies, ka mūkam gan neklātos dzert vīnu, bet, tā kā mūslaikos mūkus no vīna atturēt nevar, tad vismaz lai tie nedzerot līdz reibumam, jo, kā rakstīts Zālamana Mācītāja grāmatā, vīns sajauc pat visgudrāko vāru prātus. Benedikts rakstīja “mūslaikos", domādams savus, nu jau tik tālos, laikus, tad ko lai sakām par laiku, kad vakariņojām abatijā? No senajiem to šķīra tikumu pagrimums (un par šiem laikiem, kad rakstu, nemaz nerunāsim, vienīgi te, Melkā, iecienītāks ir alus!): dzerts tika ar baudu, lai arī bez pārmērībām.

Ēdām uz iesma ceptu nesen kauto cūku gaļu, un es ievēroju, ka pārējo ēdienu gatavošanā te izmanto nevis dzīvnieku taukus vai rapšu eļļu, bet gan labum labo olīveļļu; tā laikam nāca tepat no abatijas zemēm, kuras pletās kalna nogāzē uz jūras pusi. Abats mums piedāvāja vienīgi viņa galdam paredzēto cāli, ko virtuvē biju redzējis gatavojam. Ievēroju, ka abats lieto lielu retumu metāla dakšiņu, kas pēc formas atgādināja mana skolotāja acenes; abats bija smalks vīrs un negribēja notraipīt rokas ar ēdienu, savu galdarīku viņš piedāvāja arī mums, vismaz lai mēs ņemtu gaļas gabalus no lielā trauka un liktu savās bļodiņās. Es atteicos, bet redzēju, ka Viljams labprāt piekrīt un bezrūpīgā vieglumā lieto šo kundzisko daiktu, varbūt gribēdams abatam pierādīt, ka franciskāņi nav sliktāk audzināti un zemākas cilmes.

Mielodamies ar gardajiem ēdieniem (ilgajās ceļojuma dienās bijām ēduši, kā nu pagadījās), biju laidis pa ausu galam lasījumu, kas tostarp dievbijīgi ritēja. Manu uzmanību tam atkal piesaistīja Horhes apmierināta ieņurdēšanās; sapratu, ka pienācis brīdis, kad parasti tiek lasīta kāda īpaša regulas nodaļa. Un, pēcpusdienā Horhes runas dzirdējis, nojautu, kāpēc viņš šķiet tik apmierināts. Patiesi, atskanēja vārdi: Un sekosim pravieša piemēram, kurš saka: es nolēmu uzmanīt savus ceļus, ka negrēkotu ar savu mēli, es aizslēdzu savas lūpas, tapu mēms pazemībā un atturējos runāt pat par godīgām lietām. Un, ja šajās rindās pravietis mums māca, ka reizēm klusuma mīlestības pēc būtu jāatturas pat no dievbijīgām runām, tad vēl jo vairāk mums jāatturas no tukšajām, lai nesaņemtu sodu par savas mēles grēkiem! Un vēl: Lai mūsu lūpas vienmēr ir slēgtas rupjībām, tukšvārdiem un ģeķībām, un tā katrā vietā, un arī saviem mācekļiem lai mēs neļaujam atdarīt muti tādām runām.

-Tas attiecas arī uz tām šīsdienas marginālijām, Horhe nenovaldījās, klusā balsi neizteicis savu spriedumu. Jānis Zeltamute teic, ka Kristus nekad nesmējās.

-   Bet viņa cilvēciskā daba to neliedza, atteica Viljams, jo smiekli, kā māca teologi, ir cilvēkam iezīmīgi.

-Forta potuit sed non legitur eo usns fuisse, citēdams Pjetro Kantori, stingri teica Horhe.

-   Manduca, jam coctum esi, nočukstēja Viljams.

-   Ko? noprasīja Horhe, domādams, ka mans skolotājs izsakās par kādu no tikko pasniegtajiem ēdieniem.

-Tie ir vārdi, ko Ambrozijs piedēvē svētajam Labrencim; viņš tos teicis saviem mocītājiem, kas viņu cepinājuši uz restēm, aicinādams apgriezt uz otriem sāniem, un ari Prudencijs tos piemin savā Peristephanon, ar īsta svētā seju paskaidroja Viljams. l’ātad svētais Labrencis mācēja smieties un jokot un ar saviem jokiem pat pazemot ienaidniekus.

-  Tas tik rāda, ka smiekli stāv tuvu nāvei un miesas bojāejai! nikni atņurdēja Horhe, un man bija jāatzlst, ka viņš atbildējis kā izcils loģiķis.

Tai brīdī abats samierinoši lūdza ievērot klusumu. Arī vakariņas jau nāca uz beigām. Abats piecēlās un iepazīstināja mūkus ar Viljamu. Gana slavējis viņa gudrību un cildinājis labo slavu, viņš paziņoja, ka lūdzis Viljamu izskaidrot Adelmo nāvi, aicināja mūkus atbildēt uz viņa jautājumiem un pieteikt saviem padotajiem saimes ļaudīm darīt tāpat, un lūdza palīdzēt viņa meklējumos; protams, abats piebilda, ja brāļa Viljama vēlēšanās nav pretrunā ar klostera kārtību. Tādos gadījumos padoms esot jāprasa pašam abatam.

Vakariņas bija galā, un mūki cēlās, lai dotos uz kompletoriju. Atkal viņi nolaida pār sejām kapuces un nostājās rindā pie durvīm. Tad garā virtene devās uz baznīcu cauri kapiem, lai ieietu kori caur ziemeļu portālu.

Izgājām ārā kopā ar abatu. Vai tagad Tomē kas durvis tiks aizslēgtas? ievaicājās Viljams.

-Tikko kalpi būs nokopuši relektoriju un virtuves, pats bibliotekārs aizdarīs durvis, aizbultēdams tās no iekšienes.

-   No iekšienes? Un pa kurieni tad viņš izies?

Abats nopietnu seju uzlūkoja Viljamu. Virtuvē jau nu negulēs, viņš asi atbildēja un pielika soli.

-   Lieliski! Viljams man čukstēja. Tātad ir vēl cita izeja, tikai mums par to nav jāzina. Un es pasmaidīju, lepns par viņa dedukcijas spējām, bet viņš mani aprāja: Un beidz smieties! Tu taču redzēji, ka šajos mūros smiekli nav nekādā cieņā.

Iegājām korī. Dega tikai viens gaismeklis, novietots uz masīva bronzas trijkāja divu vīru augumā. Mūki klusi izvietojās solos, bet tikmēr priekšlasītājs lasīja gabalu no svētā Gregora homīlijas.

Tad abats deva zīmi un kantors uzsāka Tu autem Domine miserere nobis. Abats atbildēja ar Adjutorium nostrum in nomine Domini, un visi korī turpināja Quifecit coelum el terram. Tad sākās psalmu dziedājumi: Uzklausi manu saukšanu, manas taisnības Dievs/; Es pateikšos tam Kungam no visas savas sirds; Teiciet jūs, Dieva kalpi, teiciet tā Kunga vārdu! Mēs nestāvējām korī, bijām apmetušies vidusjomā. Un ieraudzījām no kādas sānu kapelas tumsas iznirstam Maleahiju.

-   Ievēro labi to vietu! Viljams man teica. Tur varētu būt eja, kas ved uz Torņēku.

-   Zem kapiem?

-   Kāpēc gan ne? Turklāt, ja labi padomā, kaut kur taču jābūt osārijam, nevar būt, ka viņi vairākus gadsimtus apglabā visus mūkus tajā mazajā zemes gabaliņā.

-   Un jūs patiešām gribat nakts laikā iekļūt bibliotēkā? vaicāju, šausmu pārņemts.

-Tur, kur klīst mirušie mūki, ložņā čūskas un mirkšķina noslēpumainas gaismas tā, mīļo Ads? Nē, manu zēn! Šodien gan grasījos to darīt un nevis ziņkārības pēc, bet lai noskaidrotu, kā gājis bojā Adeltno. Tagad, kad man, kā jau tev teicu, ir loģiskāks skaidrojums, es tomēr gribu cienīt šīs vietas paražas.

-Tad kāpēc jums tas jāzina?

-Tāpēc, ka gudrība nesastāv tikai no zināšanām par to, ko vajag un drīkst darīt, to veido arī zināšanas par to, ko būtu iespējams un arī ko labāk nevajadzētu darīt. Lūk, tāpēc es šodien brālim stikliniekam teicu, ka gudrajam ir gan jāatklāj izzinātie noslēpumi, gan arī jāprot tos glabāt, lai citi tos neizmantotu ļaunos nolūkos. Šī bibliotēka man šķiet vieta, kur noslēpumi tiek turēti slepenībā.

To sacījis, viņš devās uz baznīcas izeju, jo dievkalpojums bija beidzies. No garās dienas gaitām abi bijām pārguruši un devāmies uz savu celli. Es saritinājos savā “kapličā”, kā Viljams to pa jokam nosauca, un tūliņ aizmigu.

## OTRĀ DIENA

.

## AGRĀ STUNDA, kad mistiskas laimes pilnu cēlienu pārtrauc asiņains notikums.

Neviens dzīvnieks nav lik neuzticams kā gailis, reizēm velna, reizēm atdzimušā Kristus simbols.

Mūsu ordenim ir gadījušies pat tādi sliņķi, kas, saulei lecot, neparko negribēja dziedāt. Turklāt nta dievkalpojums, sevišķi jau ziemas laikā, notiek, kad laukā vel valda dziļa nakts un daba guļ; jo mūkam jāceļas tumsā un ilgi jālūdzas, gaidot dienu un kliedējot tumsu ar savas ticibas kvēli. Tā radusies saprātīgā paraža nozīmēt mūkus, kuri nedodas pie miera kopā ar saviem brāļiem, bet pavada nakti, ritmiski skaitot noteiktu daudzumu psalmu: tas viņiem ļauj mēri! aizritošo laiku un modināt brāļus, kad pagājušas to miegam atvēlētās stundas.

Arī tonakt mūs pamodināja brāļi, kas apstaigāja dormitoriju un viesu namu, šķindinādami zvaniņu, turklāt viens no tiem gāja no celles cellē, uzsaukdams Beneclicamus Domino un katrā saņemdams atbildi Deo gmtias.

Mēs ar Viljamu ievērojām benediktiešu kartību un pēc nepilnas pusstundas jau bijām gatavi sagaidīt jauno dienu, tātad ieradāmies kori, kur muki, ceļos nometušies, jau skandēja pirmos piecpadsmit psalmus, gaidīdami, lidz sava skolotājā pavadibā ieradīsies novici. Tad katrs apsēdās savā solā un koris uzsaka Dominē labia rnea aperies e.t os metini annuntiabit Unulem tītam. Skaņa cēlās pret. baznīcas velvēm kā bērna lūgšana. Pēc tam divi muki kāpa kancelē un uzdeva toni deviņdesmit ceturtajam psalmam Venite exultemus, un tam sekoja pārējie šai stundai priekšrakstitie. Un es jutu sevi ar jaunu degsmi uzliesmojam ticibu.

Mūki sēdēja solos sešdesmit stāvi, kuais vienādus vērta apmetņi un kapuces, lielā trijkāja gaismas tikko iezīmētas sešdesmit ēnas, sešdesmit balsis, kas teica tā Kunga godību. Klausīdamies šajā aizkustinošajā saskaņā, kurā jautās paradīzes svētlaimība, vaicāju sev, vai patiesi abatija ir pilna smagu noslēpumu, drūmu draudu un slepenu mēģinājumu tos atklāt. Jo šai stundā tā man likās svēto patvērums, tikumu mītne, zināšanu relikvārijs, apdomības šķirsts, gudrības tornis, lēnprātī bas mājoklis, izturības cietoksnis, šķīstības kvēpināmais trauks.

Pēc sešiem psalmiem sākās Svēto rakstu lasījums. Daži mūki samiegojušies klanīja galvu, un viens no nakts uzraugiem staigaja gar soliem ar mazu lampiņu rokās, modinādams aizsnaudušos. Ja kādu pieķēra guļam, tam par sodu bija jāņem gaismeklītis un jāturpina pārbaudes riņķojums. Tad atkal nodziedājām sešus psalmus. Pēc tam abats visus svētīja, tāsnedēļas lūgšanu vadītājs noskaitīja lūgsnas, tad visi noliecās pret altāri klusi sakopot domas un šī mirkļa saldini nesapratīs neviens, kas pats nav piedzīvojis mistiskas degsmes un dziļa sirdsmiera brīžus. Visbeidzot, atkal nolaiduši kapuci par seju, mūki apsēdās un svinīgi uzsāka Te Deum. Un arī es slavēju to Kungu, kas mani bija atbrīvojis no šaubām un izkliedējis nomāktību, ko manī bija viesusi pirmā abatijā pavadītā diena. Mēs esam vājas radības, es sev sacīju, arī starp šiem mācītajiem un dievbijīgajiem mūkiem nelabais kaisa vieglu skaudību un sīkas ķildas, taču tie ir tikai dūmi, ko vienā mirklī izkliedē varenais ticības vējš, kad visi sapulcējas Tēva vārdā un viņu vidū nokāpj pats Kristus.

Starp matutinu un laudēm muki nemēdz atgriezties cellēs, kaut ari vēl ir dziļa nakts. Novici sekoja savam skolotājam uz kapitula zāli mācīties psalmus, daži muki palika baznicā kārtot altārtraukus, bet vairākums, iegrimuši klusā apcerē, pastaigājās klosterdārzā; tā darijām ari mēs ar Viljamu. Saimes ļaudis gulēja un nebija vēl modušies, kad pirms rītausmas atgriezāmies kori uz laudēm.

Atkal dziedājām psalmus, un viens no šiem pirmdienai paredzētajiem man uzdzina pirmītējās bailes. “Grēks čukst bezdievīgajam viņa sirdī: nav jābīstas Dieva Viņa acu priekšā. Viņš pats sevi mierina: noziegums paliks apslēpts, nebūs tam atriebēja. Viņa vārdi ir nelietīgi un pilni viltības, viņš vairs nedara, kas sapratīgs un labs.” Man tā likās ļauna zīme, ka tieši šai dienai regula bija noteikusi tik briesmīgu brīdinājumu. Un manas nemiera trīsas neremdēja arī slavas psalmiem sekojošais ierastais Apokalipses lasījums; man prātā ienāca portāla tēli, kas bija pakļāvuši manu sirdi un acis iepriekšējā dienā. Drīz pēc responsorija un himnām, kad sākās evaņģēlija dziedājums, kora logos tieši virs altāra pamanīju blāvu gaismiņu, kas jau lika dažādās krāsās iezīmēties vitrāžu rūtīm, kuras pirms tam bija klājusi melna tumsa. Tā vēl nebija rītausma, uzvarošajai gaismai bija jānāk tikai pirmās stundas laikā, kad koris dzied Deus qui est sanctorum splenclor mirabilis un Iam lucis orto siclere. Tā bija tikai ziemīgās gaismas svīduma pirmā vēstnese, bet ar to bija diezgan, lai palsnējā krēsla, nakts tumsības vietā ieplūzdama baznīcas jomā, atdotu mieru manai sirdij.

Dziedājām rindas no dievišķas Grāmatas, liecinādami Vārdu, kas nācis dol cilvēkiem gaismu, un man likās, ka dienas spīdeklis visā sava mirdzumā pārplūdina svētnīcu. Vēl netveramā gaisma likās starojam no katra dziedājuma vārda, kā smaržaina lilija noslēpumaini uzplaukstam velvju krustos. “Tev pateicos, Kungs, par šo neizsakāmo gaviļu bridi,” es klusi lūdzos un aprāju savu sirdi: “Ko gan tu, ģeķīgā, bīsties?”

Piepeši izdzirdām troksni, kas nāca no ziemeļu portāla puses. Nobrīnījos, kā gan kalpi, dienas darbiem gatavodamies, tā uzdrīkstas traucēt svētos ritus. Tai brīdī iesteidzās trīs cūkgani šausmu pilnām sejām un, pieskrējuši pie abata, kaut ko čukstēja tam ausī. Abats tiem mierinoši pamāja, it kā negribēdams pārtraukt lūgšanas, bet šurpu steidzās citi kalpi un kliedzieni pieņēmās skaļumā. Tur ir cilvēks! Beigts cilvēks! sauca viens, un cits piebilda: Tas ir mūks, vai tad neredzēji apavus?

Lūgsnas aprāvās. Abats steigšus devās laukā, dodams mantzinim zirni sekot. Viljams steidzās aiz viņiem, un nu jau ari pārējie mūki cēlās no soliem un mudījās nopakaļ.

Gaisma jau bija uzaususi, un sniega sega kalna virsu darīja vel gaišāku. Aiz baznīcas kora pie kūtīm, kur jau kopš vakardienas rēgojās liela, arcuku asinīm piepildīta muca, virs trauka malas vīdēja dīvains, gandriz krusta formas priekšmets, kas atgadināja divas zeme iespraustas kārtis, kuras vēl tik jāapsien ar lupatām putnu biedēšanai.

Taču tās bija cilvēka kājas, cilvēka, kurš ar galvu uz leju iegremdēts asiņu traukā.

Abats pavēlēja izvilkt līķi (diemžēl bija skaidrs, ka tādā necienīgā stāvoklī neviena cilvēciska būtne nevarētu palikt dziva) no riebīgā šķidmma. Cūkgani vilcinādamies piegāja pie trauka un, ar asinīm nošļakstīdamies, izvilka no tā nelaimīgā asiņainās miesas. Kā jau iepriekš sacīju, asinis, tūliņ pec saliešanas traukā kārtīgi izmaisītas un atstātas aukstumā, nebija sarecējušas, bet ta kārtiņa, kas klāja līķi un bija iesūkusies drānās, nu saka biezēt un liedza brāļiem pazīt tā vaibstus. Pienāca kalps ar spaini ūdens un iešļāca to nabaga mironim sejā, kāds cits pieliecies ar lupatu noberzēja tā vaigu. Un mūsu acīm atklājās bāla seja, kas piederēja Salvamekas Venancijam, grieķu

rakstu pratējam, ar kuru vakar bijām runājušies pie Adelmo grāmatām.

-Var jau būt, ka Adelmo pats laupīja sev dzīvību, teica Viljams, raudzīdamies šaja sejā, taču šis gan ne, un mēs nevaram pieņemt, ka viņš gadījuma pēc uzkāpis uz mucas malas un ievēlies iekšā.

Viņam pienāca klāt abats. Brāli Viljam, kā redzat, abatijā notiek briesmu lietas, kuni izskaidrošanai būs vajadziga visa jūsu gudrība, tāpēc es jūs lūdzu, pasteidzieties!

-Vai viņš rīta lūgšanu laikā bija korī? norādot uz līķi, jautāja Viljams.

-   Nē, atbildēja abats, ievēroju, ka viņa vieta bija tukša.

-   Vai trūka vēl kāda?

-Liekas, ne. Vismaz es nemaniju.

Viljams vilcinājās, pirms uzdeva nākamo jautājumu, un to viņš iečukstēja abatam ausī, uzmanīdamies, lai citi nedabū dzirdēt: Vai Berengārijs bija savā vietā?

Abats uzmeta viņam apbrīnas pilnu mirkli, kurā jautās ari nemiers, kā pauzdams pārsteigumu, nojaušot, ka mans skolotājs tur aizdomās to pašu, pret kurn aizdomas bija cēlušās arī viņam, taču daudz saprotamāku iemeslu pēc. Tad viņš ātri attrauca: Jā, bija, viņa vieta ir pirmajā rindā, teju pie manas labās rokas.

-   Protams, teica Viljams, tas neko nenozīmē. Jo nedomāju, ka, dodamies uz kori, kāds būtu gājis gar apsīdu, tātad iespējams, ka liķis te mircis jau vairākas stundas, varbūt jau no tā briža, kad visi devās pie miera.

-Jā, un kalpi ceļas ar rītausmu, tāpēc viņu uzgāja tikai tagad.

Viljams noliecās pār līķi, it kā miroņi viņam būtu pierasta lieta, saslapināja lupatu un kārtīgāk noberza Venancija seju. Pa to laiku pārējie mūki, pārbiedēti sastājušies visapkārt, cēla varenu troksni, bet abats centās tos noklusināt. Caur pūli šurpu lauzās Severins, kuram slarp citiem pienākumiem bija uzticētas ari rūpes par abatijas mirušo miesām. Ari viņš notupās līdzās manam skolotājam. Un es, lai dzirdētu viņu sarunu un varētu padot Viljamam tiru, slapju lupatu, pievienojos viņiem, pārvarēdams bailes un riebumu.

-Vai tev ir gadījies redzēt slikoni? jautāja Viljams.

-Ne vienreiz vien, atbildēja Severins. Un, ja noprotu, ko tu gribi teikt, tie izskatās citādi to sejas ir piepampušas.

-Tātad šis vīrs bija jau miris, kad viņu kāds iemeta mucā.

-Bet kāpēc tā būtu vajadzējis darīt?

-Bet kāpēc viņu vajadzēja nogalināt? Mūsu priekšā ir kropla prāta darbs. Tagad derētu apskatīt, vai uz ķermeņa ir brūces vai sitienu pēdas. Vislabākais būtu aiznest miesas uz pirti, tur noģērbt, nomazgāt un kārtīgi izpētīt. Drīz tev tur piebiedrošos.

Severins, saņēmis abata atļauju, norīkoja cūkganus nest līķi, bet Viljams tostarp lūdza abatu pavēlēt mūkiem, lai dodas atpakaļ uz kori pa to pašu ceļu, pa kuru bija nākuši, un tāpat sūtīt prom saimes ļaudis, lai laukums paliktu tukšs. Abats, iemesla nevaicājis, izpildīja viņa lūgumu. Tā mēs palikām vieni. Velkot ārā līķi, asinis bija šļakstījušās pāri malām un sniegs visapkārt mucai iekrāsojies sarkans, turklāt pakusis vietās, kur nesot izlaistījies ūdens, bet tur, kur bija gulējis mirušais, vīdēja liels, tumšs traips.

-   īsta putra, teica Viljams, norādīdams uz mūku un kalpu atstāto pēdu jucekli. Sniegs, mīļais, ir brīnišķīgs pergaments, kurā cilvēku miesas atstāj viegli salasāmas zīmes. Taču šis ir slikti noskrāpēts palimpsests, un, liekas, te nekā interesanta neizlasīsim. Uz baznīcas pusi sniegu nobradājuši mūki, bet no šejienes lidz kūtīm un zirgu staļļiem nomīņājuši kalpi. Vienigā neskartā vieta ir no kūtīm uz Torņēkas pusi. Raudzīsim, varbūt atrodam ko interesantu.

-Bet ko jūs gribētu atrast? es jautāju.

-Ja viņš tai kublā neielikās pats, tad kads viņu uz turieni aiznesa, man domāt, jau mirušu. Un tas, kurš nes otra ķermeni, atstāj sniegā dziļākās pēdas. Tātad skaties, vai nemanīsi pedu nospiedumus, kas izskatās citādi nekā tie, kūms atstāja bļaurigie mūki, sapostīdami mums visu pergamentu.

Tā ari darījām. Un tūliņ jāsaka pasarg, Dievs, mani no lielības! ka tas biju es, kurš kaut ko atklāja laucē starp mucu un Torņēku. Tie bija diezgan dziļi cilvēka pēdu nospiedumi, kas stiepās nenobradātajā sniegā, un, ka tūlīt ievēroja mans skolotājs, neskaidrāki neka kalpu un mūku atstātie tas nozīmēja, ka tos aizvilcis svaigais sniegs, tātad iets bija pirms laba laiciņa. Taču mūsu vērību piesaistīja vēl kas: līdztekus pēdām stiepās vienlaidu sliede, it kā tur būtu vilkts kas smags. Un no asiņu mucas tā sniedzas līdz pat refektorija durvīm, kas atradās starp Torņēkas austrumu un dienvidu torni.

-         Refektorijs, skriptorijs, bibliotēka… novilka Viljams.

-    Atkal bibliotēka! Venancijs miris Torņēkā, visticamāk, bibliotēkā.

-   Kāpēc tieši bibliotēkā?

-   Mēģinu iejusties slepkavas ādā. Ja Venancijs būtu miris vai nogalināts refektorijā, virtuvē vai skriptorijā, kāpēc lai viņu neatstātu turpat? Bet, ja viņš ņēma galu bibliotēkā, viņu noteikti vajadzēja iznest laukā gan tāpēc, ka bibliotēkā līķi neviens nebūtu atradis (ja nu slepkavam bija svarīgi, lai to atrod?), gan tāpēc, ka slepkava varbūt negrib piesaistīt uzmanību bibliotēkai.

-Bet kamdēļ slepkavam būtu vajadzīgs, lai līķi atrod?

-Nezinu, es tikai izsaku pieņēmumu. Kas tev teica, ka slepkava nogalināja Venanciju tāpēc, ka viņu ienīda? Varbūt viņš nogalināja, kā būtu nogalinājis jebkum, lai atstātu zīmi, kas pauž ko citu.

-   Omnis rnundi creatura, quasi liber et scriptura… es nomurmināju. Bet ko gan var paust tāda zīme?

-To es nezinu. Bet neaizmirsti, ka pastav zimes, kas šķiet jēgpilnas, taču patiesībā neko nenozīmē, gluži kā “ti-ti-ti” vai “tutu-tū”…

-  Briesmīgi, es teicu, ja var nogalināt cilvēku, lai pateiktu “ti-ti-ti”!

-Briesmīgi, ja var nogalināt cilvēku, lai pateiktu Creclo in unum Deutn… atbildēja Viljams.

Tai brīdī pie mums pienāca Severīns. Līķis esot nomazgāts un mpīgi pārbaudīts. Nekādu briiču, nekādu sasitumu uz galvas. Miris kā no burvestības.

-  Vai ari kā no Dieva soda? vaicāja Viljams.

-Varbūt, atbildēja Severīns.

-Bet no indes?

Severīns vilcinājās. Arī iespējams.

-Vai tev laboratorijā ir indes? noprasīja Viljams pa ceļam uz slimnīcu.

-Jā. Bet viss atkarīgs no tā, ko sauc par indi. Ir vielas, kuras mazās devās dziedē, bet lielās izraisa nāvi. Kā jebkurš prātīgs botāniķis es tās glabāju, taču lietoju piesardzīgi. Sava dārzā audzēju, piemēram, baldriānu. Citu zāļu novārījumā iepilināti, daži baldriāna pilieni nomierina sirdsklauves. Bet lielā daudzumā tas uzdzen miegu vai pat nonāvē.

-Vai tu uz līķa neievēroji nekādas īpašas, indes atstātas zīmes?

-Nevienas pašas. Bet daudzas indes zīmju neatstaj.

Bijām sasnieguši slimnīcu. Venancija miesas, pirtī apmazgātas, lagad bija atnestas šurp un gulēja uz Severina laboratorijas lielā galda. Instrumenti, mēģenes un citi stikla un māla trauki man atgādināja alķīmiķa darbnīcu (par tām es biju dzirdējis tikai nostāstus). Garajos plauktos, kas stiepās gar ārsienu, bija sarindotas dažnedažādas pudelītes, krūkas un podiņi, pilni ar vielām visādās krāsās.

-  Lielisks ārstniecisko zaļu krājums, sacija Viljams. Vai viss izaudzēts tepat jūsu dārzā?

-Ne, teica Severīns, daudzas zāles, kas šaipusē neaug, man gadu gaitā no visām pasaules malām sanesuši mūki. Man ir gan retas un dāigas vielas, gan tādas, ko var viegli iegūt no vietējiem augiem. Paskaties… malts agalings, tas nāk no Ķīnas, to es ieguvu no kāda arābu gudrā. Un te sukutras alveja no Indijas, lieliski aizvelk brūces. Dzīvsudrabs ceļ augšā no miroņiem vai, citiem vārdiem sakot, liek atgūties noģībušajiem. Arsēns ļoti bīstams, nāvīga inde tam, kas to norij. Gurķzāle noder slimām plaušām. Sārmene palīdz, ja lauzts galvaskauss. Mastikkoka sveķi palīdz atkrēpot un un ārstē bronhus. Mirres…

-Tās, ko nesa Austrumu gudrie? es iejautājos.

-Tās pašas, bet paglābj arī no augļa izmešanas, un tās ievāc no koka, ko sauc Balsamodendron rnyrra. Un šis ir mūmijs, ārkārtīgi reta viela, tā rodas, noārdoties mumificētiem līķiem, un no tās var pagatavot neskaitāmas brīnum spēcīgas zāles. Un Mandragola officinalis, labs miega līdzeklis…

-Un miesaskāres rosinātājs, piebilda mans skolotājs.

-Tā jau stāsta, bet pie mums to šim mērķim neizmanto. Severīns pasmaidīja. Un tuiiya dara brīnumus ar redzi.

-Un kas ir šis te? moži ievaicājās Viljams, pieskardamies pie kāda akmens, kas gulēja plauktā.

-Tas? To man uzdāvināja pirms laba laiciņa. Domāju, ka tas ir Iapris amatiti jeb lapis ematitis. Esmu dzirdējis, ka tam piemītot dažādas dziednieciskas īpašības, bet vēl neesmu atklājis, kādas. Tu to pazīsti?

-Jā, teica Viljams, bet ne kā ārstniecisku līdzekli. Viņš izvilka no kabatas nazīti un lēnām tuvināja to akmenim. Kad nazis, ko Viljams pavisam lēni virzīja, sasniedza noteiktu attālumu, redzēju, ka tā asmens strauji sametas, it kā Viljams būtu sakustinājis roku, taču viņš to bija turējis mierīgi. Notinkšķēdams nazis pielipa pie akmens.

-Redzi, Viljams man teica, tas ir magnēts!

-   Un kam tas noder?

-Dažādām lietām, vēlāk pastāstīšu. Bet vispirms, Severīn, es gribētu zināt, vai te nav kaut kas tāds, kas varētu nogalēt cilvēku.

Severīns apdomājās bridi, kas man likās pārāk garš tik vienkāršai atbildei, tad sacīja: Daudz tādu vielu. Es jau teicu, ka novilkt robežu starp zālēm un indēm ir gandrīz neiespējami, grieķi tās visas sauca par pharmacon.

-   Un pēdējā laikā nekas no tām nav pazudis?

Severīns atkal padomāja un atbildēja, uzsvērdams pēdējos vārdus: Nekas. Pēdējā laikā.

-   Un agrak?

-   Kas to lai zina! Neatceros. Esmu šajā abatijā jau trīsdesmit gadus un slimnīcu pārzinu jau divdesmit piecus.

-Jā, cilvēka atmiņai tas par ilgu, piekrita Viljams. Tad negaidīti ieteicās: Vakar mēs runājām par zālēm, kas var izraisīt vīzijas. Kur tās atrodas?

Severīns atvēcinājās ar rokām, arī viņa seja pauda vēlēšanos izvairīties no šis tēmas. Man jāpadomā. Te ir tik daudz brīnumainu vielu. Labāk parunāsim par Venanciju! Ko tu par to saki?

-Man jāpadomā, atteica Viljams.

## PIRMĀ STUNDA, kuras laikā Upsalas Bencs viņiem šo to atklāj un Arundelas Berengārijs izsūdz noslēpumus, bet Adss uzzina, kas ir īstena grēku nožēla.

Briesmīgais atgadījums bija satricinājis kopienas dzīvi.

Līķa atradēju saceltās jukas bija pārtraukušas dievkalpojumu, lai gan abats tūlīt bija sūtijis mūkus atpakaļ uz kori aizlūgt par brāļa dvēseli.

Mūki dziedāja aizlūzušās balsis. Iekārtojāmies tā, lai varētu nopētīt viņu sejas izteiksmi brīžos, kad saskaņā ar liturģiju kapuces tika paceltas. Pirmo ievērojām Berengārija seju. Bāla, krampjaini savilkta, sviedriem noplūdusi. Iepriekšējā dienā jau divas reizes bijām dzirdējuši mājienus par viņa īpašajām attiecībām ar Adelmo, taču mūsu interesi saistija ne jau divu viena vecuma jaunekļu draudzība, bet gan izvairīgais tonis, kādā citi par to izteicās.

Viņam blakus ievērojām Maleahiju. Dnimu, uzacis saraukušu, neizdibināmu. Blakus Maleahijam tikpat nepieejama aklā Horhes seja. Toties Upsalas Bencs, retorikas pētnieks, ar kurn vakardien bijām iepazinušies skriptorijā, nemierīgi mīdījās, un mēs pamanījām viņa zaglīgo, uz Maleahija pusi mesto skatienu. Bencs ir satraukts, Berengārijs izbijies, secināja Viljams. Vajadzēs viņus tūliņ nopratināt.

-Kāpēc? es vientiesīgi jautāju.

-lnkvizitora amats ir nežēlīgs, atbildēja Viljams. Nežēlīgs amats, jo jāsit paši vājākie un tad, kad to nespēks ir visdziļākais.

Un patiesi, tikko lūgsnas apklusa, mēs steidzāmies pie Benca, kas devās uz bibliotēkas pusi. Viņš nebūt nelikās priecīgs, izdzirdis Viljama saucienu, un mēģināja aizbildināties ar neatliekamiem darbiem. Likās, viņš deg nepacietībā nokļūt skriptorijā. Taču mans skolotājs viņam atgādināja, ka veic abata uzticētu izmeklēšanu, un aizvadīja viņu uz klosterdārzu. Apmetāmies uz margām, kas savienoja divas kolonnas. Bencs sēdēja un gaidīja, kad Viljams ierunāsies, palaikam raidīdams skatus uz Torņēku.

-Tātad, iesāka Viljams, par ko īsti bija runa todien, kad jūs tu, Berengārijs, Venancijs, Maleahijs un Horhe strīdējāties par Adelmo marginālijām?

-Jūs jau vakar dzirdējāt. Horhe izteicās, ka neklājas ar smieklīgiem zīmējumiem pieraibināt patiesību saturošas grāmatas. Bet Venancijs teica ja jau pats Aristotelis rakstījis par jokiem un vārdu spēlēm kā labiem līdzekļiem patiesības skaidrākai izpratnei, tad smiekli, būdami patiesības atklājēji, nevarot būt no ļauna. Horhe iebilda, ka, ja atmiņa viņu neviļot, Aristotelis to “Poētikas” grāmatā sacījis par metaforām. Un te nu esot divi satraucoši apstākļi: pirmkārt, “Poētika" ilgu laiku palikusi nezināma kristīga jai pasaulei — un tāds droši vien bijis Dieva prāts -, turklāt tā pie mums nonākusi no neticīgajiem mauriem…

-  Bet latīniski to iztulkoja eņģeliskā Akvinas doktora draugs, piezīmēja Viljams.

-   Arī es viņam lo teicu! jau možāk turpināja Bencs. Grieķiski es lasu pavisam slikli un šo lielo grāmatu varēju iepazīt, lieši pateicoties Merbekas Vilhelma tulkojumam. Tā es viņam ari pateicu. Tad Horhe piebilda, ka otrs nemieru izraisošais apstaklis esot tas, ka šaja grāmatā Stagirietis runā par dzeju, visnožēlojamāko no rakstu mākslām, kura pārtiek vienīgi no meliem. Venancijs sacīja, ka ari psalmi ir dzeja, tajos izmantotas metaforas, bet Horhe noskaitās un teica, ka psalmi ir dievišķas iedvesmas raditi un metaforas izmanto, lai paustu patiesību,

turpretī pagānu dzejniekiem tās kalpo, lai sludinātu melus, un tikai pašu priekam; šie vārdi mani dziļi aizvainoja…

-   Kāpēc?

-Tāpēc, ka es nodarbojos ar retoriku, daudz lasu pagānu dzejniekus un zinu… vai, pareizāk, esmu pārliecināts, ka viņu vārdi pauž ari naturaliter, kristīgas patiesības… Un, ja es pareizi atceros, viss beidzās ar to, ka Venancijs ierunājās par citām grāmatām un Horhe traki pārskaitās.

-   Par kādām grāmatām?

Bencs vilcinājās. Neatceros. Vai gan svarīgi, par kādām grāmatām tika runāts?

-   Pat ļoti svarīgi, jo mēs cenšamies saprast, kas noticis starp cilvēkiem, kuri dzivo ar grāmatām, starp grāmatām un no grāmatām, un tātad arī viņu vārdi par grāmatām ir no svara.

-Tiesa gan! piekrita Bencs un pirmoreiz pasmaidīja, kļūdams gaišāks no vaiga. Mes dzīvojam grāmatām. Svētīga sūtība šai pasaulē, kurā valda juceklis un pagrimums! Tad jūs varbūt sapratīsiet, kas todien notika. Venancijs, kas ļoti labi prot… prata grieķiski, ieminējās, ka “Poētikas" otro grāmatu Aristotelis veltījis tieši smiekliem un, ja tik izcils līlosofs veltījis smiekliem veselu grāmatu, tad tiem jābūt svarīgai parādībai. Horhe atteica, ka daudzi svētie tēvi veltījuši veselas grāmatas grēkam, kas nenoliedzami ari ir svarīga, taču ļauna parādība, bet Venancijs atcirta, ka, ciktāl viņam zināms, Aristotelis par smiekliem runājis kā par patiesības paudējiem un tikai labu. Tad Horhe izsmējīgi noprasīja vai tik viņam neesot gadījies lasit šo Aristoteļa grāmatu, un Venancijs atbildēja, ka vēl neviens nav varējis to izlasīt, jo tā vel nav atrasta, droši vien pazaudēta uz visiem laikiem. Un patiešām, neviens nekad nav lasījis “Poētikas” otro grāmatu, arī Merbekas Vilhelms nav to turējis rokās. Tad Horhe teica ja jau tā nav atrasta, tad, visticamāk, tāpēc, ka nekad nav tikusi sarakstīta, jo dievišķā Providence nav gribējusi, lai tiktu slavināti tukši nieki. Horhe ātri aizsvilstas dusmās, bet Venancijs viņu tīši izaicināja, tāpēc es, gribēdams nomierināt satrauktos prātus, teicu, ka mums pazīstamajā “Poētikas" daļā, tāpat “Retorikā” ir daudz gudni spriedumu par miklām un to asprātību, un Venancijs man piekrita. Toreiz ar mums kopā bija ari Paeifiks no Tivoli, kuram ļoti labi pazīstami pagānu dzejnieki, un viņš teica, ka nepārspējamas esot Āfrikas dzejnieku mīklas. Viņš pat noskaitīja Simfosija mīklu par zivi:

Est domus in terris, clara quae voce rйsultat.

Ipsa domus resonat, tacitus sed non sonat hospes.

A tnbo tamen currunt, hospes simul et domus una.

Tad Horhe teica, ka Jēzus mums piekodinājis, lai mūsu vārdi būtu “jā, jā” un “ne, nē”, un viss cits nāk no ļauna; un tāpēc, lai nosauktu zivi, pietiek pateikt “zivs”, nevis slēpt tās jēdzienu aiz melīgas liekvārdības. Un piebilda, ka viņam neliekoties prātīgi ņemt afrikāņus par paraugu… Un tad…

-   Un tad?…

-Tad atgadījās kaut kas man nesaprotams. Berengārijs sāka smieties, Horhe viņu aprāja, bet viņš teica, šim iešāvies prātā ja labi pameklētu pie afrikāņiem, varētu atrast ne tādas mīklas vien un ne jau tik vieglas kā ši par zivi. Maleahijs, kas bija turpat tuvumā, kļuva vai traks no dusmām, teju sagrāba Berengāriju aiz skausta un tūliņ aizsūtīja pie darba… Berengārijs, jus jau zināt, ir viņa palīgs…

-Un tālāk?

-1 lorhe aizgāja, ta darīdams galu strīdam. Visi ķērāmies pie saviem darbiem, taču strādādams redzēju, ka vispirms Venancijs un pēc tam ari Adelmo pieiet pie Berengārija un tam ko prasa. No tālienes manīju, ka viņš liedzas, taču vēlāk abi atkal pie viņa atgriezās. Un tai vakarā pirms došanās uz refektoriju redzēju Berengāriju un Adelmo mnājamies klosterdārzā. Tā, tas ir viss, ko zinu.

—Tātad tu zini, ka abi nesen noslēpumainos apstākļos minišie kaut ko lūdza Berengārijam, teica Viljams.

Bencs samulsa. Tā es neteicu! Es tikai, jums atbildēdams, pastāstīju, kas todien notika… Mazliet padomājis, viņš nervozi izgnida: Bet, ja gribat zināt manas domas, Berengārijs runāja par kaut ko, kas atrodas bibliotēkā, un tieši tur jums vajadzētu meklēt.

-Kāpēc tu domā, ka bibliotēkā? Un ko Berengārijs gribēja teikt ar vārdiem, ka labāk jāpameklē pie afrikāņiem? Vai viņš ieteica cītīgāk lasīt Āfrikas dzejniekus?

-Var jau būt, bet kāpēc Maleahijs pārskaitās? Galu galā tas atkarīgs no viņa dot vai nedot kādam lasīt Āfrikas dzeju grāmatas. Taču es zinu vēl ko: ja pašķirstīsiet bibliotēkas grāmatu katalogu, starp tām norādēm, kas vienīgi bibliotekāram saprotamas, ievērosiet nereti pavīdam vārdu Africa, un man pat ir gadījies atrast norādi Jtnis A/ricae. Reiz es sev palūdzu vienu no tā apzīmētām grāmatām, vairs neatminos, kuru, mani bija darījis ziņkam nosaukums, bet Maleahijs atteica, ka grāmatas ar tādu norādi ir gājušas zudībā. Ta, redz! Tāpēc es jums saku: pieskatiet Berengāriju, nenolaidiet no viņa bibliotēkā ne acu! Nekad jau nevar zināt…

-Nekad jau nevar zināt, atvadīdamies noteica Viljams. Tad viņš ņēmās staigāt pa klostedārzu, izteikdams man savus spriedumus: pirmkārt, Berengārijs vēlreiz kritis par upuri brāļu aprunām, otrkārt, liekas, ka Bencam tā vien gribētos iedabūt mūs bibliotēkā. Es teicu varbūt viņam gribas, lai mēs tur, augšā, atklātu ko tādu, ko gribētu zināt ari viņš; Viljams man piekrita, bet piebilda var gadīties, ka, norādīdams uz bibliotēku, Bencs cenšas mūs aizmānīt prom no kādas citas vietas.

-   No kuras tad? es jautāju. Un Viljams atteica, ka to viņš nezinot, tā varot būt skriptorijs vai virtuve, koris, dormitorijs vai slimnīca. Iebildu, ka vēl vakar Viljams ļoti kārojis iekļūt bibliotēkā, bet Viljams atcirta viņam patīkot kārot pēc tā, ko izvēlas viņš pats, nevis ko iesaka citi. Taču bibliotēka esot jāpatur acis, un nebūtu jau nemaz slikti tur iekļūt, lai gan apstākļi viņa ziņkārei neļaujot pārkāpt vietējās kārtibas un pieklājības robežas.

Devāmies prom no klosterdārza. Bija beigusies mise, un kalpi un novici plūda laukā no baznīcas. Apgājuši tās rietumu galu, ieraudzījām pa transepta durvīm iznākam Berengāriju un caur kapiem ejam uz Torņēkas pusi. Viljams uzsauca; viņš apstājās un pagaidīja, lidz pienākam. Viņš izskatījās vēl vairāk satriekts nekā pirms laiciņa korī, un Viljams acīmredzot nolēma izmantot viņa dvēseles stāvokli, tāpat kā bija izrikojies ar Bencu.

-   Tātad tu esi pēdējais, kurš redzējis Adelmo dzīvu, viņš tam teica.

Berengārijs sagrīļojās, kā grasīdamies krist ģīboni. Es? viņš pārvaicāja vārgā balsī. Viljams savu jautājumu bija izmetis uz labu laimi, varbūt tāpēc, ka Bencs teicās abus redzejis pēc vesperes runājamies klosterdārza. Jautājums bija trāpījis mērķi, un skaidri varēja redzēt, ka Berengarijam prātā cita, patiešām pēdējā tikšanās; viņš aizlūzušā balsi izdvesa: Ko jūs gribat sacīt? Es biju kopā ar visiem citiem, redzēju viņu, kad devāmies pie miera…

Viljams nolēma nedot viņam atelpu. Nē, tu viņu redzeji ari vēlāk, un tev zināms vairāk, nekā gribi atklāt! Un tagad, kad ir jau divi līķi, tu vairs nedrīksti klusēt! Un tu ļoti labi zini, ka cilvēku var piespiest runāt ar dažādiem līdzekļiem!

Viljams vairākkārt bija man stāstījis, ka pat inkvizitora amatā vairījies no spīdzināšanas, taču Berengārijs viņu pārprata (vai arī Viljama nodoms bija tikt pārprastam); katrā ziņā šie vārdi līdzēja.

-Jā, jā, izmocīja Berengārijs, izplūzdams nevaldāmās raudās, -es tonakt redzēju Adelmo, bet jau mirušu!

-Kur tad? jautāja Viljams. Kraujas piekajē?

-   Nē, nē, es viņu redzēju šeit, kapsētā; viņš klīda starp kapiem kā ēna starp ēnām. Viņu saticis, es tūlīt sapratu, ka mana priekšā nav dzīvs cilvēks, viņa seja bija kā mironim un acis jau skatīja mūžīgās ciešanas. Protams, tikai nākamajā rītā, uzzinot par viņa nāvi, sapratu, ka esmu mnājis ar spoku, bet jau tobrīd man bija skaidrs, ka redzu vīziju, ka mani uzruna nolādēta dvēsele, lemurs… Ak Dievs, kādā aizkapa balsī viņš runāja!

-   Un ko viņš teica?

-   “Esmu nolādēts!” tā viņš teica. “Tas, ko tu redzi savā priekšā, no elles ir nācis, un ellē tam būs jāatgriežas.” Un es kliedzu, prasīdams: “Adelmo, vai patiesi tu nāc no elles? Saki kādas ir elles mocības?” Mani kratīja drebuļi, jo nācu tieši no kompletorija, kur biju klausījies lasām briesmīgas lappuses par Dieva dusmām. Un viņš man teica: “Mūsu mēle nevar izteikt elles mocības, tik briesmīgas tās ir. Vai redzi,'’ viņš teica, “šo sofismu apmetni, kurā tērpos līdz šai dienai? Tagad tas nospiež manus plecus kā augstākais no Parizes torņiem, kā srnagakais no pasaules kalniem, un nekad vairs es nespēšu no ta atbrīvoties. Šīs mocības ir dievišķā taisnīguma uzlikts sods par manu godkāri, par iedomām, ka mans ķermenis ir baudu rīks, par to, ka iztēlojos esam gudrāks par citiem, par to, ka tīksminājos par briesmoņiem, kas, manas iztēles izloloti, dzemdināja vēl briesmīgākus neradījumus manā dvēselē, ar kuriem man būs jādzīvo mūžīgi. Vai redzi? Šī apmetņa odere ir ka kvēlojošas ogles un uguns liesmas, un tās dedzina mani par nešķisto miesas grēku, kuram ļāvos; ta ir uguns, kas mani svilinās un dedzinās mūžam. Sniedz roku, mans daiļais skolotāj,” viņš teica, “lai šī tikšanās tev ir mācība, ar ko tev atlīdzinu mācības, kuras saņēmu no tevis! Sniedz roku, mans daiļais skolotāj!” Un viņš pakratīja savu liesmojošo pirkstu, un degošu sviedru lāse uzkrita man uz rokas, iededzinādama zīmi, ko nēsāju vairākas dienas, slēpdams no citiem. Tad viņš nozuda starp krustiem, bet no rīta uzzināju, ka miesas, kas mani tik ļoti bija izbiedējušas, atrastas guļam klints piekājē.

Berengārijs raudāja elsādams. Viljams viņam jautāja: Kāpēc viņš tevi sauca par savu daiļo skolotāju? Jūs taču bijāt viena gada gājuma. Vai varbūt tu viņam ko iemācīji?

Berengārijs aizsedza seju, pārvilkdams kapuci zemu pār acīm, un sakņupa Viljamam pie kājām. Es nezinu, nezinu, kāpēc viņš mani tā nosauca! Neesmu viņam neko mācījis! viņš šņukstēja. Tēvs, man bail, ļaujiet izsūdzēt grēkus, apžēlojieties, nelabais plosa man iekšas!

Viljams viņu atstūma un palīdzēja piecelties. Nē, Berengārij, viņš teica, neprasi, lai uzklausu tavu grēksūdzi! Neaizslēdz manas lūpas, atdarīdams savējās! To, ko gribu par tevi uzzināt, tu man pateiksi citādi. Un, ja neteiksi, atklāšu pats. Ja gribi, vari lūgt manu žēlastību, bet neprasi, lai ciešu klusu! Pārāk daudzi šai abatijā klusē. Saki man labāk kā tu varēji saskatīt viņa bālo seju, ja bija dziļa nakts, kā varēji apdedzināt roku, ja no debesīm nāca lietus, krusa un sniegs, un ko tu dariji kapsētā? Runā, un viņš to parupji sapurināja aiz pleciem,

-   pasaki kaut to!

Berengārijs trīcēja pie visām miesām. Es nezinu, ko darīju kapsētā, neatceros. Nezinu, kā saskatiju viņa seju, varbūt man bija gaismeklis… nē… gaismeklis bija viņam, tad varbūt tā gaismā es viņa seju saskatīju…

-Kā tad viņam rokās varēja būt gaismeklis, ja tonakt lija un sniga?

-Tas bija uzreiz pēc kompletorija, un vēl nesniga, snigt sāka vēlāk… Atceros kad skrēju uz dormitoriju, jutu pirmās sniega brāzmas. Bēgu uz dormitoriju, rēgs bija nozudis pretējā virzienā… Vairāk neko nezinu, es jūs lūdzu, neizjautājiet mani, ja negribat uzklausīt grēksūdzi!

-Labi, teica Viljams, tagad ej, ej uz kori, runā ar mūsu Kungu, ja jau negribi runāt ar cilvēkiem, vai arī ej sameklē

mūku, kas varētu pieņemt tavu grēksūdzi, citādi, (ik ilgi grēkus nesūdzējis, vari apgānīt sakramentus. Ej! Mēs vēl tiksimies.

Berengārijs skriešus metās prom. Viljams tiksmīgi berzēja rokas, kā biju viņu citkārt redzējis darām apmierinātības brīžos.

-Labi, viņš noteica, daudzas lietas tagad kļūst skaidras.

-  Skaidras, skolotāj? es brīnījos. Skaidras tagad, kad klāt nācis vel Adelmo rēgs?

-   Mīļais Ads, sacīja Viljams, tik rēgains tas rēgs nemaz nebija, turklāt citēja lappusi, ko jau esmu lasījis kadā sprediķotajiem domātā grāmatā. Tie mūki laikam pārāk daudz lasa, jo satraukuma brīžos no jauna skata grāmatu izraisītās vīzijas. Es nezinu, vai Adelmo patiesi to visu teicis vai ari Berengārijs to dzirdēja, tāpēc ka viņam vajadzēja to dzirdēt. Svarīgākais, ka Berengārija stāstītais apstiprina vairākus manus pieņēmumus. Piemēram: Adelmo ir nonāvējies, un Berengārija vārdi mums apliecina, ka pirms nāves viņš klīdis apkārt ārkārtīgi uzbudināts, pārdzīvodams kadu savai nodarījumu. Un satraukts un baiļu pārņemts viņš bija, jo kāds viņu bija pārbiedējis, varbūt sastāstīdams tieši to visu par elles mokām, ko vēlāk Adelmo tik meistarīgi atainoja Berengārijam. Un caur kapiem Adelmo gāja, jo nāca no kora, kur kādam bija uzticējis (varbūt grēksūdzē) savu grēku, bet šis “kāds” viņam bija iedvesis šausmas un nožēlu. No kapiem, kā varēja noprast no Berengārija sacītā, viņš devies uz dormitorijam pretējo pusi. Tātad uz Torņēku vai ari, ticamāk, uz mūra zemāko daļu aiz kūtīm, kur, ka iepriekš secināju, viņš varēja mesties lejā. Un to viņš ari darīja, pirms vētra bija sākusies, un tikai pēc tam zemes nogruvums aiznesa viņa līķi uz nogāzi starp ziemeļu un austrumu torņiem.

-   Bet degošo sviedm lāse?

-Vai nu lā jau bija stāstā, ko viņš bija dzirdējis un pēcāk atkartoja, vai ari savā satraukumā un sirdsapziņas ēdās to iztēlojās Berengārijs. Jo tu taču dzirdēji, ka stāstijums, kas liecina par Adclmo pārdzīvojumiem, pauž arī Berengārija nožēlu. Turklāt, ja Adelmo nāca no kora, viņam rokās varbūt bija svece un dedzinošā lāse uz drauga rokas bija tikai vaska piliens. Taču Berengāriju tā dedzināja tāpēc, ka Adelmo šo nosauca par savu skolotāju, pārmezdams, ka šis viņam iemācījis ko tādu, kas tagad viņu dzen nāvīgā izmisuma. Un Berengārijam tas labi zināms, viņš cieš, jo apzinās, ka iegrūdis draugu nāvē, likdams tam darīt, ko neklājas. Un, mans nabaga Ads, spriežot pēc visa, ko esam dzirdējuši par mūsu bibliotekāra palīgu, nav giīiti iztēloties, kas tas bija.

-Liekas, saprotu, kas starp viņiem noticis, es atteicu, kaunēdamies par savu apķērību. Bet vai tad mēs visi neticam žēlastības Dievam? Jūs sakāt, ka Adelmo varbūt bija sūdzējis grēkus, tad kāpēc viņš mēģināja gandarīt pirmo grēku ar citu, vēl smagāku vai vismaz tikpat smagu?

-Kāda sacītais viņu dzina izmisumā. Es jau teicu kāds pārbiedēja Adelmo ar citātu no sprediķu grāmatas, bet Adelmo ar to pārbiedēja Berengāriju. Nekad agrāk sprediķotāju runas nav bijušas tik nežēlīgas, drausmas un biedējošas kā mūsu dienās, ar tām viņi cer iedzīt tautai dievbijību un bailes, tāpat ari dedzību un paklausību Dieva un cilvēku likumiem. Nekad agrāk llagelantu gājieni nav dziedājuši tik daudz svēto dziesmu, ko iedvesmojušas Kristus un Jaunavas ciešanas, nekad agrāk vienkāršās tautas ticību nav centušies panakt, piesaucot elles mocības, ka tas tiek darīts pēdējos gados.

-Varbūt tā ir nepieciešamība pēc šķīstīšanās.

-Ads, es nekad vēl neesmu dzirdējis tik daudz aicinājumu nožēlot grēkus kā tagad, laikos, kad ne sludinātāji, ne bīskapi un pat ne mani «ordeņa brāļi vairs nav spējīgi iedvesmot uz patiesu greknoželu…

-Bet trešais laikmets, eņģeliskais pāvests, Perudžas kapituls… es apjucis murmināju.

-Ilgas pēc pagājušā! Lielais grēku nožēlas laikmets ir

beidzies, un tāpēc par grēku nožēlošanu var runāt pat ordeņa ģenerālkapituls. Pirms simt, divsimt gadiem tas bija svaigs atjaunotnes vējš. Tolaik ikviens, kurš aicināja atdzimt patiesai ticībai, nožēlojot grēkus, vienalga, ķeceris vai svētais, nokļuva uz sārta. Tagad par to runa kurš katrs. Par to spriež pat pavests. Netici cilvēka atdzimšanai, kad par to ninā galmi un kūrija!

-Bet brālis Dolčino… uzdrošinājos bilst, gribēdams uzzināt ko vairāk par šo viru, kura vardu vairākas reizes biju dzirdējis pieminam iepriekšējā dienā.

-Viņš mira tikpat nešķisti, ka dzīvoja, jo ari viņš bija nācis pārāk vēlu. Bet ko tu par to zini?

-Neko. Tāpēc jau jums jautāju…

-Man negribētos par to runāt. Man iznāca sadurties ar dažiem ta sauktajiem apustuļiem, varēju viņus labi iepazīt. Skumjš stāsts! Tas tev laupītu sirdsmieru. Vismaz mani tas satrauca. Bet vēl vairāk tevi satriektu mana nespēja tiesāt. Viņš bija cilvēks, kurš darīja neprātīgus darbus, mēģinādams piepildīt to, ko bija sludinājis ne viens vien svētais. Pēkšņi es vairs nesapratu, kurš tai visā ir vainīgs, biju ka… apmāts, redzēdams, ka tās pašas pūsmas nāk no pretējām nometnēm, no svētajiem, kas sludina grēku nožēlu, un no grēciniekiem, kuri to mēģināja iedzīvināt, bieži uz citu rēķina… Bet nu es runāju par ko citu. Tomēr ne, tas pats vien ir: kad beidzās grēku nožēlas laikmets, nožēlniekiem vajadzību pēc pašas nožēlas aizstāja nāves alkas. Savukārt tie, kuri, lai padarītu neiespējamu īsteno, nāvi nesošo nožēlu, slepkavoja prātu zaudējušos nožēlniekus, nāvi atlīdzinādami ar nāvi, dvēseles nožēlu aizstādami ar iztēles nožēlu, ar tieksmi pēc pārdabiskām, asiņu un ciešanu pilnām vīzijām, saukdami tās par īstās nožēlas spoguli. Spoguli, kas vienkāršo ļautiņu, bet reizēm arī skolotu cilvēku iztele jau zemes dzīves laika iedzīvina elles mocības. Un viņi saka tas tālab, lai neviens negrēkotu. Ar bailēm viņi cer atturēt dvēseles no grēka un ir pārliecināti, ka šis bailes nomāks dumpības gani.

-Bet vai patiesi tad vairs netiks grēkots? es satraukts vaicāju.

-Viss atkarīgs no tā, ko sauc par grēku, Ads, atbildēja mans skolotājs. Es negribētu būt netaisns pret šis zemes iedzi votājiem mītu šeit jau vairākus gadus -, taču man liekas, ka, pat ja itāļi, kuriem nepiemīt sevišķa tikumība, reizēm negrēko, tad tikai baidīdamies no kāda elku dievekļa, kaut arī to sauc svētā vārdā. Viņi vairāk bija svēto Sebastiānu vai svēto Antoniju nekā Kristu. Ja šeit kādu vietu grib pasargāt tini un neapmīztu, vajag tik uzmālēt virs tās svēto Antoniju ar koka piķi rokās un ar to pietiks, lai turētu pa gabalu no tās itāļus, kuri citādi miž pa suņu vīzei. Tā sludinātāju vainas pēc itāļiem draud atgriešanās pie vecajiem aizspriedumiem; viņi vairs netic uz miesas augšāmcelšanos, tikai baidās no nelaimēm un ķermeņa vainām, tāpēc bijā svēto Antoniju, nevis Kristu.

-Bet Berengārijs nav itālis, es iebildu.

-Tas nav svarīgi, es runāju par noskaņām, ko Baznīca un sludinātāju ordeņi izplatījuši pa visu pussalu un kas no šejienes izplatās arī citur. Un tās sasniedz ari šo godājamo abatiju, kurā mīt mācīti mūki.

-Vismaz tie negrēko! es nepiekāpos, gatavs pieņemt kaut šo niecīgo mierinājumu.

-Ja šī abatija būtu speculum mundi, tev jau butu atbildēts.

-   Bet vai tā ir?

-Lai pastāvētu pasaules spogulis, vajag, lai pasaulei piemistu forma, atbildēja Viljams, bet šī atbilde manam pusaudža prātam bija pārāk filosofiska.

## TREŠĀ STUNDA,  kuras laikā viņi dzird prastu ļaužu ķildu, Aimāro no Aleksandrijas dod neskaidrus mājienus, bet Adss prāto par svētumu un velna mēsliem. Pēc tam Viljams un Adss atgriežas skriptorijā, Viljams pamana kaut ko interesantu, taču pēc trešās sarunas par smieklu pieļaujamību viņam tomēr neizdodas aplūkot gribēto.

Pirms kāpām augšā uz skriptoriju, iegriezāmies virtuvē mazliet iestiprināties, jo kopš paša rīta nebijām vēl neko ēduši. Izdzēris kausu silta piena, es tūliņ jutos labāk. Dienvidu torņa pavardā jau plaiksnīja liesmas ka kalēja ēzē, bet. krāsnī cepās šīsdienas maize.

Divi gani patlaban vilka nost adu tikko kautai aitai. Starp virtuves ļaudīm ievēroju arī Salvatori, kurš, mani ieraudzījis, savilka smaidā savu vilka purnu. Pamanīju, ka viņš pievāc no galda vakardienas cāļa paliekas un paslepšus dod tās ganiem, kuri, apmierināti smīkņādami, tās pagrūž zem saviem adas uzsvārčiem. Taču virspavārs, to manījis, uzklupa Salvatorem ar pārmetumiem: Mantzini, mantzini, tev abatijas labumus vajadzētu glabāt, nevis izšķiest!

-   Filii Dei sono, atbildēja Salvatore. Ciesu ha detto che facite per liti quello chefacite a uno di questi pueri!

-Ak, tu, šekuma brālītis, minoritu perdelis! kliedza virspavārs. Tu vairs neesi pie saviem vazaņķiem! Par Dieva bērniem pratis panī pēties visužēligais abats!

Salvatores vaigs sadrūma, un viņš pārskaities apsviedās pret runātāju. Non sono unfraticello minorita! Sono un monaco Sancti Benedicti! Merdre ā toy, bogomilo di merda!

-Bogomile tā nešķīstene, kurai tu naktis grūd dirsā savu ķecera rīksti, tu, kuili tāds! pavārs brēca.

Salvatore pasteidzās izvadīt laukā ganus un, garām iedams, uzmeta mums norūpējušos mirkli. Brāli, viņš teica Viljamam, aizstāvi lu ordeni, kas nav manējais, pasaki viņam, ka filios Francisci non ereticos est! Un pēc tam iečukstēja man ausi: Jlle menteur, puah, un nospļāvās uz gridas.

Pavārs ar dunku mugurā izgrūda viņu ārā un aizcirta durvis. Cienītais kungs, viņš godbijīgi uznināja Viljamu, es nerunāju ļaunu ne par jūsu ordeni, ne par tā visusvētajiem brāļiem. Runāju par šo viltus minoritu un viltus benediktieti, kurš nav ne šis, ne tas.

-Zinu, no kurienes viņš nāk, samierinoši atteica Viljams,

-   bet tagad Salvatore ir tāds pats mūks kā tu, un tev viņš jāciena kā brālis.

-Bet viņš baž degunu, kur nevajag! Mantziņa aizbilstamais būdams, pats iztēlojas sevi par mantzini. Dienu un nakti rīkojas pa abatiju kā pa savu kabatu!

-Kāpēc nakti? jautāja Viljams. Pavārs atmeta ar roku, ka negribēdams runāt par necienīgām lietām. Viljams, neko vairāk nevaicājis, pievērsās savam piena kausam.

Mana ziņkārība auga augumā. Tikšanas ar Ubertīno, neskaidrie mājieni par Salvatores un mantziņa pagātni, arvien biežākā brālīšu un minoritu ķeceru piesaukšana, ko te dzirdēju, skolotāja izvairīšanās runāt par brāli Dolčino… Manā prātā pamazām virknējās agiāk skatīti tēli. Piemēram, ceļā vismaz divreiz bijām satikuši flagelantu gājienu. Pirmoreiz miestiņa iedzīvotāji uzlūkoja viņus kā svētos, bet otrā pilsētiņā dzirdēju runājam, ka šie esot ķeceri, lai gan tie bija tie paši nožēlnieki. Gani virtenē pa divi tie soļoja pa ielām, atmetuši pēdējās kauna paliekas, (ikko pieseguši gurnus. Katram rokās bija ādas pātaga, ar ko tas līdz asinīm šaustīja sev plecus, asaras liedams, il kā varēdams skatīt Pestītājā ciešanas, un ar žēlabainām dziesmām viņi piesauca palīgā to Kungu un Dievmāti. Ne tikai dienas laikā caurām naktīm tie, degošas sveces rokas sažņauguši, pat ziemas salā veseliem pūļiem klīda no baznīcas

uz baznīcu, krizdami kņūpus altāra priekšā. Un priesteri ar svecēm un karogiem vadīja viņu gājienus, kuros soļoja ne tikai vienkāršas tautas viri un sievas, bet arī tirgoņi un augstdziinušas dāmas… Tad varēja skatīt nožēlas uzplūdus, zagļi atdeva laupijumu un nelieši atzinās noziegumos…

Taču Viljams nolūkojās uz viņiem saltā vienaldzībā, sacīdams, ka tā neesot īstenā grēku nožēla. Viņš runāja, ka bija izteicies šorīt: lielais grēku nožēlošanas laikmets pagājis, un šis esot tikai veids, kā sludinātāji ievada sev tīkamās sliedēs pūļa dievbijību, lai to neapņemtu alkas pēc citas grēku nožēlas ķecerīgas, visus biedējošas. Taču es nespēju saskatīt atšķirību, ja tāda vispār pastāvēja. Man likās, ka atšķirība slēpjas nevis vienu vai otru rīcībā, bet gan Baznīcas attieksmē pret vieniem vai otriem.

Atcerējos sarunu ar Ubertīno. Viljams iespītigi bija centies viņu pārliecināt, ka Ubertīno mistiska (un ortodoksālā) ticība un ķeceru sagrozījumi teju ne ar ko neatšķiroties. Ubertīno apvainojās, kā jau cilvēks, kas šo atšķirību skaidri saskata. Un man šķila tieši tāpēc, ka spēja to saskatīt, viņš bija citāds. Viljams bija atkāpies no inkvizitora pienākumiem, jo bija zaudējis spēju izšķirt. Tāpēc viņš izvairījās runāt ari par noslēpumaino brāli Dolčīno. Bet tad jau sanāk (es sev teicu), ka Viljams zaudējis Dieva atbalstu, kurš ne tikai māca saskatīt atšķirības, bet ari apdāvina ar izšķiršanas spēju savus izredzētos! Ubertīno un Montefalko Klāra (gan grēcinieku ielenkta) tikai tāpēc nosargāja svētumu, ka viņiem piemita ši izšķiršanas dāvana. Tieši tā un nekas cits ir svētuma pamats.

Bet kāpēc tad šīs atšķirības neredzēja Viljams? Viņš taču bija tik acīgs, dabā viņš manīja visniecīgākās nesaskaņas, prata sazimēt pat vissīkākās saites starp parādībām…

Kamēr gremdējos šajās domās, bet Viljams pabeidza dzert savu pienu, piepeši izdzirdām sveicienu. Tas bija Aleksandrijas Aimāro, ar kurn bijām iepazinušies jau skriptorijā un kura sejas izteiksme man bija iespiedusies atmiņā: nemitīgs smīns, it kā viņš nekādi nespētu samierināties ar visu cilvēcisko būtņu ģeķību un tomēr nepiegrieztu pārāk daudz vērības šai kosmiskajai traģēdijai. Nu, brāli Viljam, vai esat jau apradis ar šo neprāšu patversmi?

-Šķiet., ka ši klostera iemītnieku svētums un gudrība ir apbrīnas vērti, piesardzīgi atbildēja Viljams.

-Tādi tie reiz bija. Tolaik, kad abati bija abati un bibliotekāri vel bija bibliotekāri. Bet tagad jūs tak augšā redzējāt, viņš pamāja uz augšstāvu, tas pussprāgušais vācietis, kuram acis ka aklajam, pazemīgi uzklausa katnj vārdu, ko bilst tas aklais spānis ar acīm kā sprāgonim, tā vien liekas, kuru katru dienu būs klāt Antikrists! Vēl jau tiek skrāpēts pergaments, bet jaunas grāmatas klāt tikpat kā nerodas… Mēs te augšā nīkuļojam, bet lejā, pilsētās, verd dzīvība… Savulaik mūsu abatijas pārvaldīja pasauli. Tagad imperators tās izmanto tikai kā vietu, kur viņa draugi var sastapties ar viņa ienaidniekiem (zinu šo to par jūsu misiju, jo mūki tenko, tenko… viņiem jau nekas cits neatliek), taču, lai pārvaldītu šis zemes lietas, viņš pats apmetas pilsētās. Mēs te augša kopjam labību un audzē jam vistas, bet lejā zīda baķi tiek mainīti pret linaudekla rituļiem un audekla rituļi pret garšvielu maisiem, un tas viss ienes labu naudiņu. Mēs slēpjam savus dārgumus, bet tur, lejā, tiek uzkrātas arvien jaunas bagātības. Arī grāmatas, Un vēl skaistākas par mūsējām.

-Protams, pasaulē rodas daudz jauna. Bet kāpēc, jūsuprāt, visā vainojams abats?

-Tāpēc, ka viņš nodevis bibliotēku svešzemnieku rokās un pārvalda abatiju, it ka tā būtu tikai cietoksnis bibliotēkas apsargāšanai. Benediktiešu klosterim šajā zeme vajadzētu būt vietai, kur itāļi lemj par itāļu lietām. Ko gan itāļi dara tagad, kad tiem nav pat pāvesta? Viņi tirgojas un ražo, un ir bagātāki par pašu Francijas karali! Nu tad rīkosimies arī mēs tā! Mēs

protam darināt skaistas grāmatas nu tad darināsim tās universitātēm! Un paskatīsimies taču, kas notiek ielejā ar visu cieņu pret jūsu misiju, brāli Viljam, es ar to nedomāju imperatoru, bet to, ko dara florencieši un boloņieši. No šejienes mēs varētu valdīt pār piligrimu un tirgoņu ceļiem, kas savieno Itāliju ar Provansu. Atvērsim bibliotēku tautas valodā sarakstītām grāmatām un šurp nāks ari tie, kuri vairs neraksta latīniski. Taču te visu nosaka saujiņa ārzemnieku, kuri joprojām vada bibliotēku tā, it ka Klini vel valdītu labais abats Odijons…

-Abats taču ir itālis, piezīmēja Viljams.

-   Abatam te nav nekādas teikšanas, vēl arvien smīnēdams, atbildēja Aimāro. Galvas vietā viņam ir bibliotēkas grāmatskapis. Turklāt ķirmju sagrauzts. Lai ieriebtu pāvestam, viņš ļauj, ka abatijā apmetas paklīduši brālīši… es domāju tos ķecerus, brāli, kas pametuši jusu svēto ordeni… un, lai izdabātu imperatoram, viņš sasauc šurp mūkus no visiem ziemeļu klosteriem, it ka mums pašiem tnīktu labu pārrakstītāju vai cilvēku, kas prot grieķiski un arābiski, it kā Florencē vai Pizā nebūtu bagātu un dāsnu tirgoņu, kuru deli labprāt stātos ordenī, ja vien tas ļautu nostiprināt tevu vam un labo slavu. Taču šeit iecietība pret pasaulīgām lietām sastopama vienīgi tad, kad vāciešiem jāatļauj… Ak Dievs, sasper zibeņiem manu mēli, kas grasās runāt par nepiedienīgām lietām!

-Vai tad abatijā notiek kas nepiedienīgs? ar izklaidīgu sejas izteiksmi jautāja Viljams, ieliedams sev vēl mazliet piena.

-Ari mūks ir cilvēks, teica Aimāro. Tad piebilda: Bet šeit tie ir mazāk cilvēki nekā citur. Un skaidrs, ka es neesmu sacījis to, ko sacīju.

-Ļoti interesanti… novilka Viljams. Un tas ir tikai jūsu viedoklis, vai arī tā te domā daudzi?

-Daudzi, daudzi! Daudzi no tiem, kuri tagad sēro par nabaga Adelmo nāvi, bet kuri neskumtu vis, ja viņa vietā bezdibeni būtu iegāzies kāds cits, kurš vazājas pa bibliotēku vairāk, neka tam pieklātos.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-Jau tā esmu pateicis pārāk daudz. Visi šeit pārāk daudz runā vai esat ievērojis? No vienas puses, neviens vairs neciena klusumu. No otras puses, to godā pārlieku. Taču šeit vajadzētu rīkoties, nevis runāt vai klusēt! Mūsu ordeņa ziedu laikos, ja kādam abatam nebija ķēriena uz valdīšanu, viņš dabūja sazāļota vīna kausu un lieta darīta. Saprotiet, brāli Viljam, es lo visu nesaku, lai celtu neslavu abatam vai brāļiem, pasarg Dievs! Par laimi, es neesmu mēlnesis. Taču es nepriecātos, ja abats būtu jums licis izsekot mani vai kādu citu, kaut vai Pacifiku no Tivoli vai Pjetro no Santalbāno. Mums nav nekādas daļas gar bibliotēku. Un tomēr gribētos, lai ari mums būtu kāda teikšana. Tāpēc izvelciet dienasgaismā to čūsku pūzni, jus, kas esat sadedzinājis tik daudzus ķecenis!

-  Es nekad nevienu neesmu dedzinājis, sausi atbildēja Viljams.

-Es tik tā teikšanas pēc, plati pasmaidīdams, noteica Aimaro. Veiksmīgas medības, brāli Viljam, un naktī esiet vērīgs!

-  Kāpēc ne dienā?

-Tāpēc, ka dienā šeit ar labām zālēm ārstē, bet naktī ar ļaunām aptumšo prātu. Neticiet, ka mirstīga rokas pārmetušas Adelmo pār krauju vai iegrūdušas Venanciju asiņu mucā! Šeit kādam nepatīk, ja mūki paši izlemj, kurp iet, ko darīt un ko lasīt. Tad palīgā tiek ņemti ellišķi spēki vai elles draugi nekromanti, lai sajauktu ziņkārīgo prātus…

-Vai jūs runājat par tēvu botāniķi?

-Severins no Santemmerānas ir krietns cilvēks. Protams, vācietis tāpat kā Maleahijs…

Tā vēlreiz pierādījis, ka nebūt nav mēlnesis, Aimaro kāpa augšā pie darba.

— Ko viņš mums īsti gribēja teikt? es jautāju.

-Visu un neko. Abatijas jau vienmēr bijušas vietas, kur mūki savā starpa cīnās par varu. Arī Melkas klosteris varbūt tev kā novicam to vēl nav nācies manīt. Taču Vācijā iekarot varu abatijā nozīmē kļūt par noteicēju vietā, no kuras var piekļūt imperatoram. Šai zemē viss ir citādi. Imperators ir tālu, pat ja viņam reizumis labpatīk ierasties Romā. Šeit nav galma, pat pāvesta galms nu ir prom. Te ir vienīgi pilsētas to tev vajadzēja ievērot.

— Protams, tās mani pārsteidza. Pilsētas šeit, Itālijā, ir pavisam citādas nekā manā zemē… Tās nav tikai dzīvojamās apmetnes, bet vietas, kur tiek lemts un ne vienmēr tautas sapulcē laukumā, un pilsētas galva te ir varenāks par imperatoru vai pāvestu. Tās ir… kā mazas karalistes…

-Bet to karaļi ir tirgoņi. Un viņu ieroči ir nauda. Naudas loma Itālijā ir pavisam citāda nekā tavā vai manā zemē. Nauda riņķo visur, taču lielākoties dzīvi pie mums nosaka un kārto preču maiņa: maina vistas un labības maisus, sirpjus un ratus, un nauda vajadzīga tikai šīs mantas iegādei. Turpretī itāļu pilsētās, kā būsi ievērojis, manta kalpo naudas ieguvei. Arī mācītāji un bīskapi, pat ticīgo ordeņi visus darījumus kārto naudā. Un tāpēc ir pats par sevi saprotams, ka sacelšanās pret varu izpaužas ka aicinājumi uz nabadzību, un pret varu saceļas tie, kas nav tikuši pie naudas, tāpēc katra nabadzības pieminēšana izraisa tādus strīdus un nemieru, un visa pilsēta, sākot ar bīskapu un beidzot ar valdi, uzskata par savu ienaidnieku katru, kas pārak dedzīgi sludina atteikšanos no bagātības. Inkvizitori uzož nelabā smaku it visur, kur kāds mēģinājis sacelties pret velna meslu smirdoņu. Tagad tu saproti, kas prātā Aimāro. Ordeņa zelta laikos benediktiešu abatijas bija vietas, no kurienes gani varēja vadīt ticīgo ganāmpulkus. Aimāro grib atgriezties pie šīs vecās kārtības. Taču ganāmpulka dzīve ir mainījusies, un abatija spēs atkal nodibināt veco kārtību (un reizē atgūt kādreizējo slavu un varu) tikai tad, ja pieņems ganāmpulka jaunās paražas, pati mainīdamās. Un, tā kā šeit avis var valdit nevis ar ieročiem vai rituālu spožumu, bet ar naudu, tad Aimāro grib, lai visa abatija, ari bibliotēka, kļūtu par tās kalvi.

-Un kāds tam visam sakars ar noziegumiem vai noziegumu?

-To es vēl nezinu. Bet nu es gribētu kāpt augšā. Nāc!

Mūki jau bija ķērušies pie darba. Skriptorijā valdīja klusums, taču tas nebija klusums, kas apņem mierīgas, darbīgas sirdis. Berengārijs, pats ieradies pavisam nesen, sagaidīja mūs, neslēpdams mulsumu. Pārējie muki pacēla acis no darba. Viņi zināja mēs esam ieradušies šeit, lai atklātu ko tādu, kas saistīts ar Venanciju, un viņu skatieni, pavērsti uz vienu pusi, tūdaļ piesaistīja mūsu uzmanību tukšajai vietai pie loga, kurš bija vērsts uz iekšējo astoņstūri.

Lai gan diena bija iegadījusies salta, skriptorijā nemaz tik auksts nebija. Ne velti tas bija ierīkots virs virtuves, no kuras augšup kāpa siltums, turklāt abi virtuves pavardu dūmvadi bija paslēpti pilastros, kas balstīja vītņu kāpnes rietumu un dienvidu torņos. Ziemeļu torni zāles pretējā galā kāpņu nebija, toties tur kurējās liela krāsns, izplatīdama tīkamu siltumu. Piedevām grīda bija nosegta ar salmiem, kas klusināja mūsu soļus. Tā vissliktāk apsildīts palika austrumu torņa kakts un patiešām, es ievēroju, ka muki, kuru te bija mazāk nekā darba vietu, labprāt nesēžas pie galdiem, kas tur novietoti. Vēlāk, uzzinājis, ka kāpnes austrumu tornī ir vienīgās, kas ved ne rikai lejup uz refektoriju, bet ari augšup uz bibliotēku, es prātoju, vai tik zāles apsildīšana nav ierikota ar viltīgu aprēķinu, lai turētu mūkus tālāk no bibliotēkas un bibliotekāram būtu vieglāk uzraudzīt ieeju tanī. Tomēr varbūt es pārspīlēju savu aizdomīgumu, kļūdams par sava skolotāja smieklīgu atdarinātāju, -

tā man tūliņ ienāca prātā, jo vasarā no šādiem rēķiniem nebūtu nekāda labuma, ja nu vienīgi (tā es sev teicu) vasarā šis gals būtu saules visvairāk apspīdētais un tāpēc atkal nebūtu iecienīts.

Nabaga Venancija galds bija novietots tā, ka sēdētāja mugura bijusi pievērsta krāsnij; droši vien tā bija viena no viskārojamākām vietām. Tolaik es skriptorijos vel nebiju necik uzturējies, taču vēlāk tur aizvadīju lielu dzīves daļu, tāpēc zinu, kādas ciešanas pārrakstītājam, ilustratoram vai pētniekam sagādā garo ziemas stundu aizvadīšana pie rakstāmgalda, stingstošiem pirkstiem žņaudzot spalvu (ja pat siltā laikā pēc sešu stundu rakstīšanas piemetas briesmīgie mūku krampji un ik šķis smeldz kā sadragāts). Tāpēc uz rokrakstu malām nereti var atrast pārrakstītāju atstātas liecības viņu ciešanām (vai nepacietībai), piemēram, “Paldies Dievam, drīz satumsīs!” vai “Ak, ja man būtu kauss vīna!”, vai arī “Šodien ir auksts, gaismas nav, pergaments nelīdzens, neiet nekādā jēgā.” Ka apgalvo vecs sakāmvārds, trīs pirksti tur spalvu, bet strādā viss augums. Un viss smeldz.

Taču es sāku runāt par Venancija galdu. Tas, tāpat ka visi pie iekšlogiem novietotie un pētniekiem paredzētie, bija mazāks nekā pārējie, kuri stāvēja gar ārsienām un bija domāti pārrakstītājiem un ilustratoriem. Tomēr arī uz Venancija galda stāvēja paliktnis droši vien pret to viņš atbalstīja abatijai uz laiku aizdotos rokrakstus, ko tulkoja. Zem galda bija pazems plauktiņš, uz kura kaudzē bija samestas kopa nesasietas lapas, un, tā ka tās visas klāja raksts latīņu valodā, secināju, ka tie ir Venancija pēdējie tulkojumi. Tās nebija grāmatas lappuses, tikai atsevišķas steidzīgā rokrakstā aprakstītas lapas, kam vēlāk jānonāk pārrakstītāja un ilustratora rokās. Tāpēc tās bija gnlti saburtojamas. Starp lapām bija kāda grāmata grieķu valodā. Cita atvērta grieķu grāmata balstījās pret paliktni tas bija sacerējums, pie kura Venancijs pēdējās dienās bija strādājis, veikdams savus tulkotājā pienākumus. Es tolaik vēl nepratu grieķiski, bet mans skolotājs teica, ka to sarakstijis kāds Lukians un tā stāstot pārcilvēku, kurš pārvērsts par ēzeli. Atcerējos līdzīgu Apuleja pasaku, ko novičiem uz visstingrāko bija aizliegts lasīt.

-  Kāpēc Venancijs tulkoja šo grāmatu? Viljams jautāja blakus stāvošajam Berengarijarn.

-To lūdza kāds Milānas kungs, un pretī abatija saņems ārkārtas tiesības vīna darīšanā dažās austrumpuses muižās. Un Berengārijs pameta ar roku tālumā, tūliņ piebilzdams:

-   Nedomājiet, ka abatija pārdodas lajiem! Taču pasūtītājs līda vai no ādas laukā, lai Venēcijas dodžs, kurš šo ārkārtīgi vērtīgo grieķu rokrakstu saņēmis no Bizantijas imperatora, to aizdotu mums, un, kad Venancijs pabeigtu tulkojumu, mēs būtu uztaisījuši divas kopijas vienu pasūtītājam, bet otm mūsu bibliotēkai.

-Kura tātad vāc arī pagānu pasakas, noteica Viljams.

-Bibliotēka ir gan patiesības, gan melu lieciniece, -ierunājās balss mums aiz muguras. Tas bija Horhe. Atkal viņš bija mani izbrīnījis (bet nākamajās dienas man vēl daudzreiz bija lemts brīnīties), ierazdamies tik pēkšņi un negaidīti, it kā nevis viņš, bet mēs būtu akli. Un es prātoju ko gan šis aklais dara skriptonjā? bet. vēlāk sapratu, ka Horhe ir klat vienmēr un visur. Viņš bieži uzturējās skriptorijā, sēdēdams uz soliņa pie krāsns, un likās uzraugām visu, kas notiek zālē. Reiz dzirdēju viņu no savas vietas skaļā balsi jautājam: “Kurš kāpj augšā?” un viņš pagriezās pret Maleahiju, kas salmu klusinātiem soļiem devās uz bibliotēkas pusi. Visi mūki Horhi dziļi cienīja un bieži vērsās pie viņa, lasidami grūti izprotamus fragmentus, lūgdami atšķetināt kādu sholiju vai lūgdami padomu, kā attēlot dažu labu svēto vai dzīvnieku. Un viņš vērās tukšumā ar savam izdzisušajam acīm, kā skatīdams atmiņā vēl spilgtas lappuses, un stāstīja viltus pravieši jaietērpj kā bīskapi, bet vardes

lai birstot viņiem no lūpām, vai arī skaidroja, ar kādiem dārgakmeņiem jāizrotā debesu Jeruzalemes mūri un ka arimaspi kartē jāattelo netālu no Pravieša Jāņa zemes, un piekodināja neattēlot briesmoņus vilinošus savā baismigumā, pietiekot, ja tie esot pazīstami kā simboli, taču ne pavedinoši vai atbaidoši līdz smieklīgumam.

Reiz dzirdēju viņu kādam sholistam iesakām, kā — saskaņā ar svētā Augustīna uzskatiem pareizāk, turklāt bez donātistu ķecerībām interpretēt recapitulatio Tikonija darbos. Citu reizi dzirdēju, ka viņš dod padomus, kā, komentārus rakstot, atšķirt ķecerus no shizmatiķiem. Vēl c itreiz viņš kādam padomu zaudējušam pētniekam ieteica grāmatu, ko sameklēt bibliotēkas katalogā, pat aptuveni norādīdams, kurā kataloga lappusē tā varētu būt ierakstīta, un drošinot piebilda, ka bibliotekārs to noteikti došot, jo tas esot Dieva iedvesmots darbs. Citudien dzirdēju viņu apgalvojam, ka tāda un tāda grāmata gan esot norādīta katalogā, taču neesot vērts to meklēt, jo jau pirms gadiem piecdesmit to sakapājušas peles un tā varot sabirzt putekļos no visniecīgākajiem pieskārieniem. Vārdu sakot, viņš bija bibliotēkas atmiņa un skriptorija dvēsele. Nereti, izdzirdis mūkus mēļojam savā starpā, viņš atgādināja: “Steidzieties atstat patiesības liecību, jo tas laiks ir tuvi]!” norādīdams uz Antikrista atnākšanu.

Tātad Horhe teica: Bibliotēka ir gan patiesības, gan melu lieciniece.

— Protams, Apuleju un Lukiānu var vainot daudzās kļūdās, sacīja Viljams. Taču šī pasaka zem izdomājumu plīvura slēpj arī morāli, jo rāda, cik dārgi nākas samaksāt par paša kļūdīšanos, turklāt man šķiet, ka stāsts par cilvēka pārvēršanos ēzeli var liecināt arī par grēkā kritušas dvēseles metamorfozi.

-   Var jau būt, noteica Horhe.

-Tagad man beidzot skaidrs, kāpēc tā strīda laikā, par kuru Venancijs vakar stāstīja, viņu tik ļoti aizrāva komēdijas problēmas; tiešam, ari šādas pasakas var pielīdzināt senajam komēdijām. Ne vienas, ne otras nestāsta par kādreiz patiesi dzīvojušiem cilvēkiem, ka to dara traģēdijas; lzidora vārdiem sakot, tās ir izdomājumi Fabulae poetae a fan do nominaventur quia non sunt res f a c ta e sed tantum loquendo fictae…

Vispirms nesapratu, kāpēc Viljams uzsācis šo diskusiju, turklāt ar vīru, ko zināja neesam līdzīgu jautājumu cienītāju, taču Horhes atbilde man pierādīja, cik smalki viltīgs ir mans skolotājs.

-Todien neviens nestrīdējās par komēdijām, tikai par smieklu pieļaujamību, Horhe iebilda, saraukdams pieri. Un es skaidri atcerējos, ka iepriekšējā dienā, kad šo strīdu bija pieminējis Venancijs, llorhe tika apgalvojis, ka neko neatminoties.

-Ak tā, bezmpīgi novilka Viljams, es domāju, ka jūs runājāt par dzejnieku meliem un asprātīgām mīklām…

-Mēs ninājām par smiekliem, — sausi teica Horhe. Pagani rakstīja komēdijas, lai skatītājus sasmīdinātu, un tie bija pagānu maldi. Mūsu Kungs Jēzus nekad nestāstīja ne pasakas, ne komēdijas, viņš runāja skaidrās līdzības, kuras mums māca, kā izpelnīties paradīzi un kaut tā notiktu!

-Nevani saprast, teica Viljams, kāpēc jums tik nepieņemama ir doma, ka Jēzus smējies! Manuprāt, smiekli, tāpat kā vannas, noder, lai ārstētu gara un miesas kaites, sevišķi jau grutsirdību.

-Ja, vannas ir laba lieta, piekrita Horhe, ari pats Akvinietis tās iesaka, lai atvairītu skumjas, kas var kļūt par ļaunu kaislību, ja vien to iemesls nav ļaunums, kas iznīdējams tikai ar drosmi. Vannas atdod gara lidzsvam. Turpretī smiekli satricina miesu, izķēmo sejas vaibstus un padara cilvēku līdzīgu pērtiķim.

-   Pērtiķi nesmejas, smiekli raksturīgi cilvēkam, tie ir viņa saprāta pazīme, teica Viljams.

-Arī vārdi ir cilvēka saprāta pazīme, bet ar vārdiem var zaimot Dievu. Ne viss, kas raksturīgs cilvēkam, ir labs. Smiekli ir ģeķibas zīme. Smējējs netic tam, par ko smejas, taču nejūt arī naidu. Tātad smieties par ļauno nozīmē nebūt gatavam ar to cīnīties, bet smieties par labo neatzīt spēku, ar kurn labais paštiecīgi izplatās. Tāpēc regulā teikts: Decimus bumilitatis graclus est si non sit facilis ac promptus in risu, quia scriptum est: stultus in risu exaltat vocem suam.

-Kvintiliāns teicis, mans skolotājs viņu pārtrauca, ka smiekli jāapvalda, skanot cildinājuma dziesmām, lai neizrādītu necieņu, taču pārējā laikā tie visnotaļ veicināmi. Tacits slavina Kalpurnija Pizona ironiju, bet Plīnijs, jaunakais, rakstīja: Aliquando praeterea rideo, jocor, ludo, homo sum.

-Viņi bija pagāni! atcirta Horhe. Regulā teikts: scurrilitates vero vel verba otiosa et risum moventia aeterna clausum in omnibus locis damnarnus, et ad talia eloquia discipulum aperire os non permittimus.

-Taču tolaik, kad Kristus vārds jau tika godināts zemes virsū, Kirēnas Sinēzijs teica — dievišķā griba ir saskanīgi savijusi komisko un traģisko, un Elijs Spartietis rakstīja par imperatom Hadrianu, augstu tikumu un naturaliter kristīga gara cilvēku, kā viņš pratis pamīšus nodoties priekam un skumībai. Un, visbeidzot, arī Ausonijs iesaka apdomīgi samērot nopietno un rotaļīgo.

-Bet Paolīno no Nolas un Aleksandrijas Klements mums piekodināja sargāties no šīm neldzībām, un Suplīcijs Severs raksta, ka neviens nekad nav redzējis svēto Mārtiņu ne dusmu, ne jautrības varā.

-Taču viņš piemin dažas šī svētā spiritualiter salsa atbildes, atteica Viljams.

-Tās bija apķērīgas un gudras, nevis smieklīgas. Svētais Efraims ir sarakstījis pret mūku smiekliem vērstu parenēzi, un savā De habitu et conversatione monachorum viņš liek mums pie sirds vairīties no nepiedienīgā un jautrā ka no čūsku indes!

-Turpretī Hildebcrts rakstīja: “Admittenda tibi joca sunt post sena quaedarn, sed tamen et dignis ipsa gerenda modis”. Un arī Solsberijas Jānis atzina mērenu līksmību, un galu galā Zālamans Mācītājs, no ka jūs tikko citējāt fragmentu, uz kura pamatojas jūsu regula, apgalvodama, ka smiekli ir ģeķības zīme, tas pats Zālamans Mācītājs pieļauj vismaz klusus smieklus, kas nāk no lēnprātīga gara.

-Gars ir lēnprātīgs, vienīgi kad apcer patiesību un paveiktos labos darbus, bet par patiesību un labiem darbiem nemēdz smieties. Tāpēc arī Kristus nesmējās. Smiekli rada šaubas.

-Bet reizēm šaubas ir svētīgas.

-Neredzu tam nekāda pamata! Kad pārņem šaubas, jāgriežas pie kādas autoritātes, jāiedziļinās svēto tēvu vai doktoru darbos un šaubu iemesls zudīs. Liekas, jūs piekrītat strīdīgām doktrīnām, tādām kā Parīzes loģiķu izdomājumi. Taču svētais Bernards labi prata stāties pretī tam kastrātam Abelāram, kurš visus jautājumus gribēja pakļaut auksta un nedzīva, Svēto rakstu neapgaismota prāta spriedumam, daudzinādams savu “tā tas ir, bet tā tas nav”. Saprotams, ka šīs bīstamās idejas pieņēmušie spēj tīksmināties arī par nelgu, kurš apsmej lietas, par kurām jāzina tikai viena vienīgā patiesība, kas jau teikta reizi par visām reizēm. Tāpēc smejoties nelga teic savā sirdi: Dem non esi.

-Godātais Horhe, man liekas, jūs esat netaisns, saukdams Abelāni par kastrātu, jūs taču zināt, ka šai nožēlojamajā stāvoklī viņš nonāca cita cilvēka zemiskuma pēc…

-  Paša grēku pēc! No savas lielmanīgās ticības cilvēka pratām! Kad tapa izsmieta vienkāršo ļaužu ticība, apgānīti Dieva noslēpumi (vai vismaz tos centās apgānīt nelgas un ģeķi),

pārdroši lika runāts par visaugstākajām lietām un ņirgts par tēvu ticību, kuri uzskatīja, ka šie svetie jautājumi drizāk jāslēpj, nevis jāatklāj.

-   Nekādi nevaru piekrist, godātais Horhe! Dievs grib, lai liekam lietā savu prātu, izskaidrodami to, uz ko Raksti mums nav devuši atbildi. Un, iekāms mēs noticam kādam pieņēmumam, mums vispirms jāpārbauda, vai tas ir pieņemams, jo mūsu prātu ir radījis Dievs, un tas, kas tik mūsu prātam, nevar nepatikt dievišķajam saprātam, par kuni savukārt zinām vienīgi to, ko ar analoģijas vai bieži vien ar nolieguma palīdzību esam atvedinājuši no pašu prāta norisēm. Tad nu iznāk, ka reizēm, lai sagrautu kāda absurda, prāta atstumta pieņēmuma viltus autoritāti, kā labs līdzeklis var noderēt arī smiekli. Nereti smiekli palīdz sajaukt galvu ļaundariem un atklāj viņu muļķību. Stāsta, ka svētais Maurs, kurn pagāni iemetuši verdošā ūdenī, žēlojies, ka vanna esot pārāk auksta, un pagānu valdnieks, gribēdams pārbaudīt, savā muļķībā iegrūdis roku ūdeni un applaucējies. Tā šī svētā jokošanās padarīja smieklīgus ticības ienaidniekus.

Horhe nosmīkņāja. Arī sludinātāju atstāstītajos notikumos var uziet daudz blēņu. Verdošā ūdenī iegremdēts svētais cieš Kristus vārdā un pūlas apvaldīt kliedzienus, nevis dzen bērnišķīgus jokus ar pagāniem.

-Redzat nu! teica Viljams. Šis stāsts jums liekas prātam nepieņemams, un jūs to apsūdzat smieklīgumā! Kaut ari klusēdams un valdīdams par savām lūpām, jūs tomēr par kaut ko smejaties un gribat, lai ari es to neņemtu nopietni. Jūs smejaties par smiekliem, taču smejaties!

Horhe atmeta ar roku, pauzdams nepatiku. Mēļodams par smiekliem, jūs mani ievelkat tukšās pļāpās. Vai jūs zināt, ka Kristus nekad nesmējās?

-Neesmu par to pārliecināts. Kad viņš aicināja farizejus mest pirmo akmeni, kad jautāja, kā vaigs redzams uz nodevās maksājamās monētas, kad rotaļājās ar vārdiem, sacīdams "Tu es Petrus”, manuprāt, viņš izteicās asprātīgi, lai samulsinātu grēciniekus un uzturētu savu mācekļu garu. Asprātības viņam netrūkst arī, kad viņš atteic Kaiafam: “Tu to saki.” Un Hieronīms, komentēdams Jeremijas grāmatu, kur Dievs teic Jeruzalemei: “Nudavifernora contra faciem tuam, to skaidro: “sive nudabo et relevabo femora et posteriora tua”. Tātad pat Dievs izjoko tos, kurus grib sodīt. Un jums ļoti labi zināms, ka tolaik, kad ciņa starp kliniešiem un cisterciešiem bija visasāka, pirmie izsmiedami pārmeta otrajiem, ka šie nenēsājot bikses. Bet Speculum Stultorum tiek stāstīts par ēzeli Bmnello, kurš prāto, kas gan notiktu, ja naktī spēji sacēlies vējš nopūstu segas un mūki ieraudzītu savas pudenda…

Apkārt stāvošie mūki smējās, bet Horhe iedegās dusmās.

-   Jūs gribat ieraut manus brāļus ārprātīgo dzīrēs! Zinu, ka franciskāņu vidū pieņemts pielabināties tautai ar šādām glupībām, un uz jūsu jociņiem atbildēšu ar rindu, ko dzirdēju no viena jūsu sludinātāja: Turn podex carmen extultit horridulum.

Pārmetums bija tā kā par asu Viljams gan bija ninājis izaicinoši, taču Horhe tagad viņu apvainoja ar muti maitājam gaisu. Prātoju, vai tik vecā mūka mpjā atbilde nenozīmē uzaicinājumu pamest skriptoriju. Taču vēl pirms brīža tik kareivīgais Viljams piepeši kļuva padevīgs kā jērs.

-  LUdzu, piedodiet, godātais Horhe! viņš teica. Mana mute nodeva manas domas, taču negribēju izrādīt pret jums necieņu. Varbūt jums ir taisnība un es kļūdos.

Horhe, dzirdēdams šos pazemības pilnos vārdus, noburkšķēja kaut ko, kas varēja paust gan apmierinātību, gan piedošanu, un viņam neatlika nekas cits kā atgriezties savā vietā. Mūki, kuri pamazām bija sapulcējušies ap strīdniekiem, aizgāja atpakaļ pie saviem darba galdiem. Viljams atkal notupās pie Venancija galda un sāka rakņāties pa papīriem. Ar savu

pazemīgo atbildi viņš bija izpelnījies dažus mirkļus miera. Un tas, ko viņš šajā laika sprīdī paguva ieraudzīt, viņu iedvesmoja tās nakts meklējumiem.

Taču tie patiesi bija tikai daži mirkļi. Tūliņ piesteidzās Bencs, izlikdamies, ka, Viljama un Horhes sarunā klausoties, aizmirsis uz Venancija galda savu rakstāmirbuli, un, iečukstējis Viljamam ausī, ka viņam kas steidzami atklājams, nolika tikšanos aiz pirts. Lai Viljams dodoties prom pirmais, viņš pats tam drīz vien sekošot.

Viljams brīdi vilcinājās, tad pasauca Maleahiju, kurš no savas vietas pie bibliotekārā galda bija vērojis visu notiekošo, un, pamatojot savu lūgumu ar abata dotajām pilnvarām (neaizmirsdams uzsvērt šīs priekšrocības), pieprasīja nolikt kādu par uzraugu Venancija galdam, jo izmeklēšanai esot no svara, lai visu dienu neviens tam neietu tuvumā, līdz viņš pats varēšot atgriezties. To visu viņš noskaldīja skaļā balsī, tā likdams ne tikai Maleahijam uzraudzīt mūkus, bet arī mūkiem pieskatīt Maleahiju. Bibliotekāram atlika vienīgi piekrist, un mēs ar Viljamu devāmies prom.

Ejot cauri sakņu dārzam uz pirts pusi, kas atradās turpat blakus slimnīcas ēkai, Viljams noteica:

-Liekas, daudziem netīk, ka es pieduru nagus kaut kam, kas stāv uz Venancija galda vai zem tā.

-   Un kas tas varētu būt?

-  Man ir iespaids, ka to nezina pat tie, kuriem nepatīk mana rakņāšanās.

-Tad jau Bencam nemaz nav, ko teikt, un viņš tikai cenšas dabūt mūs prom no skriptorija?

-To mēs tūlīt redzēsim, atbildēja Viljams. Un patiešām, pēc mirkļa Bencs bija klāt.

## SESTĀ STUNDA; no Benca dīvainā stāstījuma par abatijas dzīvi viņi uzzina noslēpumus, kas nedara godu šķīstības miteklim.

Benca stāsts bija diezgan juceklīgs. Patiesi, likās, ka viņš mūs atsaucis šurp, tikai lai aizvilinātu no skriptorija, taču šķita ari, ka, nespēdams izgudrot kaut cik ticamu aizbildināšanos, Bencs mums atklāj daļu patiesības, kas gan ari viņam pašam nav līdz galam skaidra.

Viņš teica, ka no rīta esot bijis vārdos atturīgs, bet tagad, pamatīgi apdomājies, uzskatot, ka Viljamam jāzina visa patiesība. Tai sarunā par smiekliem Berengārijs pieminējis finis Africae. Kas tas esot? Bibliotēka ir noslēpumu pilna, un tajā glabajas vesels lērums grāmatu, kas nekad nav izsniegtas mūkiem lasīšanai. Bencu esot dziļi iespaidojuši Viljama vārdi par visu pieņēmumu racionālu pārbaudi. Viņaprāt, mūkam, pētniekam, esot tiesības iepazīt visu, kas nobēdzināts bibliotēkā, un ugunīga naida vārdus viņš veltīja Suasonas koncilam, kas bija vērsies pret Abelāru; Bencarn runājot, es sapratu, ka šo jauno mūku, kas aizrāvies ar retoriku, plosa neatkarības alkas un viņam ir bezgala gmti pakļauties abatijas kārtībai, kas cenšas iegrožot viņa prāta zinātkāri. Man allaž bija mācīts uz šādu kārību raudzīties neuzticīgi, taču zināju, ka manam skolotājam tādi uzskati tīri labi patīk, un redzēju, ka Bencs viņam ir pa prātam un viņš tam uzticas. Vārdu sakot, Bencs apgalvoja, ka viņam neesot zināms, par kādiem noslēpumiem runājušies Adelmo, Venancijs un Berengārijs, tomēr viņam patiktu, ja šie skumjie notikumi palīdzētu izgaismot bibliotēkas kartību, un viņš nezaudējot cerību, ka Viljams, atrisinājis šo lietu, lai arī cik samudžināti liekoties visi pavedieni, pratīšot atrast veidu, ka pārliecināt abatu atlaist vaļīgāk prāta dzīvei uzliktos žņaugus, kas tik ļoti nomāc mūkus, kuri, tāpat kā viņš, Bencs, ieradušies no tālienes, lai pamielotu savus prātus ar bibliotēkas neaizsniedzamajās krātuvēs paslēptajiem brīnumiem.

Esmu pārliecināts, ka Bencs no visas sirds cerēja tieši uz tādu izmeklēšanas iznākumu, taču vienlaikus, ziņkārības mocīts, gribēja kā jau Viljams to bija nojautis pirmais parakņāties pa Venancija galdu un, lai turētu mūs no tā pa gabalu, bija gatavs šo to pastāstīt. Lūk, ko viņš atklāja.

Berengāriju pārņēmusi (un lielai daļai muku tas vairs neesot bijis noslēpums) neprātīga kaislība pret Adelrno, ta pati nelaimīgā kaislība, par kuru Dieva dusmas ķērušas Sodomu un Gomoru. Tā Bencs izteicās, varbūt saudzēdams manu jaunību, taču ikvienam, kurš pusaudža gadus aizvadījis klosterī, pat ja paša šķīstība nosargāta, ir nācies dzirdēt par šādām kaislībām un reizēm pat vairīties no tās upuru izliktajiem slazdiem. Vai tad es pats, jauns mūciņš būdams, Melkā nebiju saņēmis no vecākiem mūkiem vēstulītes ar dzejām, kādas laji parasti velta sievietēm? Mūka solījums mūs pasargā no grēka pūžņiem, kas ir sievietes miesa, taču bieži uzvedina uz citām kļūdām. Un vai gan lai noklusēju, ka vēl šobaltdien mani, vecu mūku, sagrābj dienvidus dēmons, kad kori manam skatam gadās aizkavēties pie kāda noviča bezbārdainās sejas, tīras un svaigas kā jaunai meitenei?

To nesaku, apšaubīdams savu izvēli, kas man likusi iet mūka ceļu, bet gan lai attaisnotu daudzus, kuriem šī svētā nasta izradās par smagu. Un varbūt lai attaisnotu Berengārija baismo noziegumu. Taču no Benca vārdiem izrietēja, ka viņa nodalījums bijis vēl smagāks, jo ar draudiem un pierunāšanu viņš mācējis panākt no citiem mūkiem to, no kā tikumībai un piedienībai vajadzēja viņus atturēt .

Tātad jau labu laiciņu mūki smīkņājuši par maigajiem skatieniem, ko Berengārijs raidījis uz Adelmo pusi, kurš, liekas, bijis glits jauneklis. Taču Adelmo, pilnībā iegrimis savā darbā, kas bijis viņa vienīgais prieka un baudas avots, nemaz nelicies zinis par Berengārija kaislību. Bet, kas zina, varbūt ari viņa sirds dziļumos, pašam neapjaušot, slēpusies nosliece uz šo grēku. Svarīgākais, ka Bencs teicās dzirdējis Adelmo un Berengārija sarunu, kuras laikā Berengārijs, pieminēdams kādu noslēpumu, kurn Adelmo lūdzis atklāt, piedāvājis nešķīstu vienošanos un pat visnevainīgākais lasītājs spēj iedomāties, par ko bijusi runa. Un Bencam licies, ka viņš dzird Adelmo izrunājam piekrišanas vārdus teju ar atvieglojumu. It ka Bencs uzdrošinājās minēt viņš pats neko citu nemaz nekārotu un viņam vajadzētu tikai atrast ieganstu, lai apmierinātu miesas dziņas. Un, pēc Benca domām, tas liecinot, ka Berengārija solītajam noslēpumam jābūt saistītam ar gudrības mīklām, jo tā Adelmo būtu varējis sevi mānīt, ka piekāpjas miesas grēkam, tikai lai remdētu prāta vēlmes. Un cikreiz viņu pašu Bencs smaidot atzinās esot apņēmusi tik nevaldāma prāta iekāre, ka viņš, lai to apmierinātu, būtu gatavs izdabāt citu miesaskārei pat pret paša miesas gribu!

-Vai jums nav gadījušies brīži, viņš jautaja Viljamam,

-    kad jūs būtu ar mieru darīt vispeļamākos darbus, lai tikai turētu savās rokās gadiem ilgi meklētu grāmatu?

-   Pirms vairākiem gadsimtiem viedais un visutikumigais Silvestrs II atdāvināja neizsakāmi vērtīgu debess globusu, lai iegūtu kadu manu skriptu, liekas, Lukāna vai Stacija, teica Viljams. Tad prātīgi piebilda: Tā gan bija debesu lode, nevis paša tikumība.

Bencs piekrita, ka savā dedzībā aizrāvies par mēru, un turpināja stāstu. Adelmo nāves nakti viņš, ziņkārības dzīts, esot abiem sekojis. Un pēc dievkalpojuma redzējis tos kopā dodamies uz dormitoriju. Ilgi viņš gaidījis pie savas celles

puspievērtajām durvīm turpat netālu no viņējām un, kad klusums jau skāvis aizmigušos mūkus, redzējis Adelmo ieslīdam Berengārija cellē. Miegs vairījies no Benca, un tā viņš palicis nomodā, lidz dzirdējis atveramies Berengārija celles durvis un pa tām teju skriešus izmetamies Adelmo, ko draugs velti pūlējies aizkavēt. Adelmo un Berengārijs tam pa pēdām nokāpuši apakšstāvā. Bencs piesardzīgi tiem sekojis; lejas gaiteņa galā viņš ieraudzījis kaktā ierāvušos Berengāriju, kurš, trīcēdams pie visām miesām, stingi vēries Horhes durvis. Bencs nojautis, ka Adelmo meties pie vecākā brāļa kājām, lai grēksūdzē uzticētu savu nodarījumu. Un Berengārijs drebējis, zinādams, ka viņa noslēpums tiek atklats, lai arī grēksūdzes sakraments liegs Horhem to izpaust citiem.

Tad iznācis Adelmo; bāls no vaiga viņš atstūmis draugu, kurš mēģinājis uzsākt sarunu, izsteidzies laukā no dormitorija un, apmezdams līkumu baznīcas apsīdai, pa ziemeļpuses durvīm (ko nemēdz slēgt pat nakti) iegājis kori. Droši vien viņš gribējis lūgties. Berengārijs gājis nopakaļ, taču nespēris kāju baznicā, tikai, rokas lauzīdams, riņķojis starp kapu kopiņām,

Bencs, prātodams, ko nu lai dara, pēkšņi tuvumā nomanījis ceturto stāvu. Arī tas bija sekojis abiem draugiem, bet, protams, nebija ievērojis Benca klātieni, jo viņš slēpās, piekļāvies pie kapsētas malā augoša ozola stumbra. Nācējs bijis Venancijs. Berengārijs, viņu ieraudzījis, ierāvies kapakmeņu aizsegā, un ari Venancijs iegājis kori. Tad Bencs, baidīdamies tikt pamanīts, atgriezies dormitorijā. Nākamajā rītā kraujas piekājē atrasts Adelmo līķis. Vairāk nekas Bencam neesot zināms.

Jau tuvojās pusdienu laiks. Mans skolotājs neko vairs nejautāja, un Bencs mūs pameta. Mēs vēl brītiņu uzkavējāmies aiz pirts un pēc tam laiciņu pastaigājāmies dārzā, apdomādami dīvainos jaunumus.

-Krūklis, piepeši bilda Viljams, noliecies aplūkot kādu ziemigi kailu krūmu. Mizas uzlējums lieti der pret hemoroīdiem. Bet šis ir arctium lappa, tā svaigu sakņu apliekamie dziedē ēdes.

-Jūs esat viedīgāks par Severīnu, es viņam teicu. Bet tagad sakiet man ko jūs domājat par Benca vārdiem?

-Mīļais Ads, tev derētu iemācīties domāt pašam ar savu galvu! Visticamāk, Bencs mums teicis taisnību. Turklāt viņa stāsts sakrīt ar šorīt dzirdēto Berengārija stāstījumu, kurā darbojas rēgs. Mēģini prātā atjaunot notikušo! Tātad Berengārijs un Adelmo kopā pastrādā visai riebīgu grēku. Un Berengārijs droši vien atklāj Adelmo kādu noslēpumu, kas mums diemžēl tāds arī paliek. Adelmo, pret .šķīstību un dabas likumiem noziedzies, alkst drīzāk to kādam uzticēt un saņemt grēku piedošanu. Tālab viņš steidz pie Horhes, kurš savā bardzībā, par ko mums bija iespeja pārliecināties, netaupa biedējošus pārmetumus. Varbūt viņš nedod Adelmo grēku atlaidi, varbūt uzliek neizpildāmi smagu grēku izpirkumu to mēs nezinām un no Horhes nemūžam neuzzināsim. Adelmo skrien uz baznīcu, lai kristu ceļos altāra priekšā, taču sirdsapziņas mokas nespēj remdēt. Tad ierodas Venancijs. Nezinām, par ko viņi runā. Iespējams, ka Adelmo uztic Venancijam noslēpumu, kurn kā dāvanu (vai kā samaksu) saņēmis no Berengārija, bet kurš zaudējis jebkuru nozīmi, kopš daudz briesmīgāks noslēpums svilina viņu pašu. Kas notiek ar Venanciju? Varbūt, tās pašas nevaldāmās ziņkāres vadīts, kas šodien apsēdusi arī mūsu Bencu, viņš, par uzzināto līksmodams, pamet Adelmo vienu viņa ēdās. Adelmo, sajuties visu atstāts, nolemj nonāvēties un, izmisuma mākts, iziet ārā kapsētā, kur sastop Berengāriju. Viņš tam saka baismus vārdus, sviež sejā tā vainu un sauc to par sava pagrimuma skolotāju. Esmu pārliecināts, ka Berengārija stāsts, ja tam noloba visas vīzijas, ir patiesīgs. Adelmo viņam teic tos pašus nosodījuma vārdus, ko dzirdējis no Horhes. Tad satriektais Berengārijs pagriežas uz vienu pusi, bet Adelmo dodas uz pretējo nonāvēties. Un tam seko notikumi, kam teju bijām liecinieki. Visi ir pārliecināti, ka Adelmo noslepkavots, bet Venancijam šādi rodas iespaids, ka uzzinātais noslēpums ir vēl svarigaks, nekā viņš domājis, un jaunais mūks turpina meklējumus uz savu galvu. Līdz kāds viņu aptur, pirms vai pēc tam, kad viņš sasniedzis gribēto.

-Kas viņu nogalināja? Berengārijs?

-Varbūt. Vai arī Maleahijs, kura pienākums ir sargāt bibliotēku. Vai varbūt kāds cits. Berengārijs turams aizdomās tieši tāpēc, ka viņš ir pārbijies, turklāt zināja, ka viņa noslēpums ir Venancija rokās. Ari Maleahijs ir jātur aizdomās, jo viņš, būdams bibliotēkas neaizskaramības sargs, varēja atklāt, ka to kāds pārkāpis, un pārkāpēju nogalēt. Horhe zina visu par visiem, viņam uzticēts arī Adelmo noslēpums, un viņš negrib, ka es atklātu, ko varējis paust Venancijs… Daudzi fakti liek aizdomām vērsties pret viņu. Bet saki tu man kā akls sirmgalvis var nogalināt puisi speķa gados, turklāt ka viņš, lai arī cik sparīgs būdams, varētu aizgādāt tā līķi līdz asiņu kublam? Un galu galā kāpēc slepkava nevarētu izrādīties tas pats Bencs? Viņš, nez kādu apsvērumu vadīts, varēja mums samelot. Un kāpēc mēs aizdomās turamo lokā iekļaujam tikai tos, kuri piedalījās strīdā par smiekliem? Varbūt noziegumam bija citi cēloņi, kam nav ne visniecīgākā sakara ar bibliotēku. Katrā ziņā tagad mums vajag divu lietu: noskaidrot, kā nakts laikā var iekļūt bibliotēkā, un iegul gaismekli. Par pēdējo gādāsi tu. Pusdienu laikā iegriezies virtuvē un paņem kādu…

-   Nozagt?

-Nē, aizņemies par godu un slavu mūsu Kungam!

-Nu, ja tā, varat uz mani paļauties.

-Lieliski! Noskaidrosim ari, kur ir ieeja Torņēkā, mēs taču redzējām, no kurienes vakarnakt iznira Maleahijs. Šodien izpētīšu baznīcu un īpaši to kapelu. Pēc stundas dosimies pusdienās. Pēc tam mūs gaida tikšanās ar abatu. Arī tu drīkstēsi tajā piedalities, jo es teicu, ka man nepieciešams sekretārs, kurš pierakstītu visu runāto.

## DEVĪTĀ STUNDA, kuras laikā abats lepni izrāda savas abatijas dārgumus un baiļu pilns ninā par ķeceriem, un beigu beigās Adsam uzmācas šaubas, vai viņš rīkojies pareizi, dodamies plašajā pasaulē.

Abatu sastapām baznīcā galvenā altāra priekšā.

Viņš uzraudzīja dažu noviču darbu; no kādas glabātavas tie bija izvilkuši veselu svēto trauku krājumu biķerus, dievmaizīšu traukus, zelta šķīvjus un arī kmcifiksu, ko nebiju manījis rīta lūgšanu laikā.

Es nespēju apvaldīt sajūsmas saucienu tik žilbinoši skaistas bija šīs svētās lietas. Bija pats dienas vidus, un gaisma straumēm plūda iekšā pa kora un vēl jo vairāk pa fasādes logiem, tās stari krustodamies pieplūdināja visu baznīcu un kā balts ūdenskritums lija pār altāri.

Katrs kauss, katra lieta pauda sava materiāla skaistumu: starp zelta dzelteno mirdzu un ziloņkaula cēlo baltumu redzēju zibam daždažādu krāsu un formu dārgakmeņus; sazīmēju tajos hiacintus, topāzus, rubīnus, safīrus, smaragdus, hrizolītus, oniksus un karbunkulus, tāpat jašrnu un ahātus. Reizē atklāju vel vienu brīnumu, ko no rīta, sākumā lūgsnu aizgrābts, vēlāk šausmu pārņemts, nebiju manījis: altārsega bija no tira zelta un arī pats altāris, lai no kuras puses to uzlūkotu, šķita pilnībā darināts no šīs cēlas vielas.

Abats pasmaidīja par manu pārsteigumu. Šie dārgumi, ko jūs skatāt, viņš teica, pievērsies manam skolotajam, un citi, ko vēl skatīsiet, ir dievbijības un pazemības gadsimtu mantojums, šīs abatijas svētuma un varas liecība. Šīs zemes valdnieki un varenie, bīskapi un arhibīskapi ziedoja mūsu altārim un tā kalpošanas traukiem savus amata gredzenus, zeltlietas un dārgus akmeņus, kas liecināja par viņu diženumu, vēlēdamies, lai tie šeit tiktu pārkausēti par godu tam Kungam un šai vietai. Kaut arī šodien mus māc dziļas sēras par otru nelaimīgo brāli, mēs, apzinādamies savu zudību, nedrīkstam aizmirst Visuaugstākā spēku un varu. Tuvojas svētās Ziemsvētku dienas, un mēs jau sākam spodrināt, altara traukus, lai varētu nosvinēt mūsu Pestītāja dzimšanu ar visu pienācīgo spozmi un dižumu. It visam jāatmirdz vistīrākajā gaisma… viņš piebilda, cieši lūkodamies Viljamā; vēlāk sapratu, kāpēc viņš ar tādu lepnumu stāsta par savai darbošanos, jo, mūsuprāt, piedienas un nāk par svētību nevis slēpt svētos ziedojumus, bet gan celt tos gaismā.

-Protams, pieklājīgi teica Viljams, ja jūsu ekselence uzskata, ka šādi mums piedien teikt tā Kunga godību, tad jūsu abatija cildinājumu mākā ir sasniegusi pilnības augstumus.

-   Un tā tam jābūt, apliecināja abats. —Ja pēc Dieva gribas un praviešu vēlējumiem zelta krūzes un bļodas, tāpat mazi zelta kausi Zālamana templī noderēja kazu, telēnu vai telīšu asiņu uzkrāšanai, tad vēl jo vairāk zelta kausi un dārgi akmeņi, un visas starp radītajām lietām visvairāk vērtās ir lemtas, lai tajas ar dziļu pazemību un neizmērojamu bijību glabātu Kristus asinis! Pat ja mūsu miesas augšāmcēlušās taptu līdzīgas serafimu un ķembu miesām, pat tad tās ve l nebutu cienīgas uzņemt tik neizsakāmi dārgu upuri…

-Slava tam Kungam! es bijīgi teicu.

-Daudzi iebilst, ka šim svētajam mērķim pietiekot ar dievišķi iedvesmotu prātu, tīru sirdi un ticības pilnu apņēmību. Un mēs pirmie dedzīgi un visā pilnībā piekrītam, ka šis lietas ir vissvarīgākās, taču uzskatām, ka godība jāpauž ari ar svēto trauku skaistumu un greznību, jo galu galā ir pareizi un taisnīgi, ka atdevigi kalpojam mūsu Pestītājam ar visām lietām, kā Viņš atdevīgi un nešķirodams aprūpēja mūs ar visu vajadzīgo.

-Tāda vienmēr ir bijusi jusu ordeņa vareno pārliecība, piekrita Viljams, uti man stāv atmiņā, cik skaisti par baznīcas rotājumiem rakstīja dižais un augstu godātais abats Sužērs.

-Tā ir, teica abats. Vai redzat šo krucifiksu? Vēl tas nav pabeigts… Ar bezgalīgu maigumu viņš paņēma to rokas un svētlaimīgs uzlūkoja. Te vel trūkst dažu pērļu, pagaidām neesmu atradis tādas, kuras pēc lieluma derētu. Svētais Andrejs reiz vērsās pie Golgātas krusta, teikdams, ka Kristus locekļi to rota kā pērles. Un ar pērlēm jātop rotātam šim lielā brīnuma necilajam atspulgam. Taču es uzskatīju, ka šai vietā, virs pašas Pestītāja galvas jāiestiprina visskaistākais no dimantiem tāds, kādu jums droši vien vēl nav nācies redzēt. Un viņa bijīgās rokas, garie, bālie pirksti glāstīja lielākos dārgakmeņus, kas bija iestiprināti svētajā kokā vai, pareizāk sakot, ziloņkaulā, jo tieši no šīs žilbi baltās vielas bija darināti kmsta šķērši.

-Kad tīksminos par visiem šiem Dieva nama dārgumiem, daudzkrāsu akmeņu valdzinājums mani atrauj no ikdienas rūpēm, un cēlas pārdomas, kas taustāmo pārvērš netveramajā, liek man domāt par svēto tikumu dažādību un tad man šķiet, ka atrodos, ja tā var teikt, dīvainā Visuma jomā, kas nav nedz iegrimusi zemes dubļos, nedz arī pilnīgi atbrīvojusies dievišķā skaidrībā. Un man šķiet, ka ar Dieva žēlastību esmu mistiskā aizrautībā pacelts no šīs zemākās pasaules kādā augstāka…

Viņš nināja, pievērsis seju vidusjomam. Un dienas spīdeklis īpašā labvēlībā lēja gaismas straumes pār viņa seju un rokām, ko viņš jūtu degsmē bija papletis kā krusta zams. Katra radība, viņš turpināja, redzama vai neredzama, ir gaisma, ko pasaulē raidījis Gaismas Tēvs. Šis ziloņkauls, šis onikss, pat šie akmens mūri, kas mūs skauj, ir gaisma, jo jūtu tos labus un skaistus esam, aptveru, ka tie atbilst saskaņas likumiem, ka to veids un iedaba atšķiras no citiem veidiem un iedabām, ka

to skaits ir ierobežots un kārta nezūd un ka tie meklē savam svaram atbilstošu vietu. Un, jo manis uzlūkotās vielas ir vērtīgākas, jo skaidrāk tas man top atklāts, un, ja uz cēlonibas nesasniedzamajiem pilnības augstumiem es kāpju no seku augstākajām izpausmēm, jo spožākā gaisma man atmirdz dievišķais Radītāja spēks un cik gan nepārprotami par augstāko cēlonību man stāsta tādas apbrīnojamas sekas kā dimanti un zelts, ja to spēj paust pat kukaiņi un mesli! Un tāpēc, kad šajos dārgakmeņos saskatu to pārlaicīgo būtību, mana dvēsele raud prieka un aizkustinājuma asaras — un ne jau aiz pasaulīgas tukšības vai bagātību mīlestības, bet gan šķisti mīlot pirmo, bezcelonīgo Cēloni.

-Patiesi, šī ir vistīkamākā no visām teoloģijas mācībām, īsteni pazemīgi bilda Viljams, un es nopratu, ka viņš lietojis to āķīgo domas figūru, ko retoriķi sauc par ironiju; pirms tās gan kā zīmi un pamatojumu pieklātos lietot pronunciatio, taču Viljams nekad tā nemēdza darīt. Ši iemesla pēc abats, kurš retorikas figūni lietošanā bija daudz manīgāks, Viljama teikto saprata burtiski un, joprojām mistiskas aizgrābtības varā, piebilda: Tas ir vistiešākais veids, kādā varam saskarties ar Visaugstāko, materiāla teofānija.

-Khe… mm… Viljams pieklājīgi nokremšļojās. Ta viņš darīja vienmēr, kad gribēja vērst sarunu uz citu pusi. Un tas viņam padevās varen veikli, jo tāds nu bija viņa paradums un esmu pārliecināts, ka tas raksturīgs visiem viņa zemes iemītniekiem, katm savu runu iesākt ar ievada krekšķināšanu, it kā jau nobriedušās domas izklāstīšana viņam sagādātu neizsakāmas prata pūles. Turklāt biju ievērojis jo ilgāk viņš kreksteja pirms runāšanas, jo ciešāk bija pārliecināts par sava sakāmā patiesīgumu.

-Khe… mm… Viljams ņurdēja. Mums vajadzētu apspriest gaidāmo tikšanos un disputu par nabadzību…

-Nabadzība… — noteica abats, vēl iegrimis paša domās, it kā viņam būtu grūti atgriezties no tiem augstajiem Visuma lokiem, kuros aizgrābtībā viņu bija pacēluši dārgie akmeņi.

-   Patiešām, tikšanās…

Un viņi ņēmās raiti apspriest notikumus, kas man jau bija zināmi vai ko uzzināju, klausīdamies viņu sarunā. Kā jau manas patiesās hronikas sākumā minēts, runa bija par divkāršu strīdu, kurā no vienas puses bija saķērušies imperators ar pāvestu, bet no otras pāvests ar franciskāņiem, kuri Perudžas kapitulā kaut ari ar daudzu gadu novēlošanos bija pieņēmuši spirituāļu tēzes par Kristus nabadzību; runa bija ari par sarežģītajām saitēm, kas vienoja franciskāņus ar impēriju: to pinekls, kopš spēlē ar man vēl neizprotamiem nodomiem bija iesaistījušies svētā Benedikta abati, no savienību un pretstatu trijstūra bija pārvērties četrstūrī.

Es nekad neesmu skaidri izpratis iemeslus, kuru vadīti benediktiešu abati sniedza patvērumu un aizstāvību franciskāņu spirituāļiem, pirms vēl pats Svētā Franciska ordenis bija noteikti piekritis viņu paustajiem uzskatiem. Spirituāļi sludināja atteikšanos no visiem pasaulīgajiem labumiem, turpretī mana ordeņa abati bija izvēlējušies ne mazāk cildināmu, taču gluži pretēju ceļu, kura žilbinošās liecības skatīju arī todien. Manuprāt, mūsu abati uzskatīja, ka pārliecīga pāvesta vara nozīmē arī pārliecīgu bīskapu un pilsētu varu, bet nosargāt neskartu savu vani cauri gadsimtiem mans ordenis varēja tikai nemitīgā cīņā ar ordeņiem nepiederošajiem priesteriem un pilsētu tirgoņiem, uzņemdamies būt par tiešu starpnieku starp debesīm un zemi un padomdevēju valdniekiem.

Bieži man bija gadījies dzirdēt sakām, ka Dieva tautu veido gani (jeb mācītāji), suņi (jeb kareivji) un avis tauta. Vēlāk ievēroju, ka šo pašu teicienu var dažādi pārveidot. Benediktieši bieži nināja nevis par trim kārtām, bet gan par divām lielām gmpām, no kurām viena kārto un pārrauga zemes, bet otra debesu lietas. Tos, kuri rūpējās par zemes lietām, varēja

iedalīt garīdzniekos, laicīgajos kungos un tautā, bet pāri šim trejslānim valdonīgi pacēlās orclo monachorum, Dieva tautas un debesu tiešā saikne; un mūkiem nebija nekā kopīga ar pasaulīgajiem ganiem, priesteriem un bīskapiem nejēgām un izvirtuļiem, kuri nonākuši pilsētu interešu varā, kuru ganāms pulks nebija vairs labie un uzticamie zemnieki, bet tirgoņi un amatnieki. Benediktiešu ordenim nebija nekas iebilstams, ka vienkāršos ļaudis pārvalda pie ordeņiem nepiederošie garidznieki, ja vien tiesības noteikt šo attiecību galīgo kārtību tiek mūkiem, kuri ir jo cieši saistīti ar visas šīszemes varas avotu impēriju, tāpat kā tie vienoti ar visas debesu varas avotu. Manuprāt, tas arī bija īstais iemesls, kāpēc benediktiešu abati, gribēdami atjaunot impērijas diženumu un samazināt pilsētu varu (kurās kopīgi valdīja bīskapi un tirgoņi), uzņēmās aizstāvēt franciskāņu spirituāļus, lai gan to uzskatiem viņi nekādi nepiekrita, to klātiene bija izdevīga, jo nodeva impērijas rīcībā daudz labu, pret pāvesta neierobežoto varu vēršamu siloģismu.

Tie bija iemesli, kuri, kā secināju, vedināja abatu Aboni sadarboties ar imperatora sūtni Viljamu un būt par starpnieku franciskāņu ordeņa un pavesta troņa pārrunās. Patiešām, nemitīgo strīdu karsonī, kas pat apdraudēja Baznīcas vienotību, Česenas Mikēle, jau agrak pāvesta vairākkārt aicināts uz Aviņjonu, beidzot piekrita pieņemt ielūgumu, jo negribēja, ka viņa ordenis neglābjami sanaidotos ar apustuļa vietnieku. Franciskāņu mestrs vienlaikus gribēja gan paust sava ordeņa pārliecību, gan saņemt pāvesta piekrišanu, jo nojauta, ka bez viņa atbalsta neizdosies ilgi palikt par ordeņa vadoni.

Taču daudzi mēģināja Mikēli pārliecināt, ka pāvests aicina viņu uz Franciju, lai ievilinātu lamatās, apsūdzētu ķecerība un sarīkotu prāvu. Tāpēc tika ieteikts pirms Mikeles brauciena uz Aviņjonu sarīkot pārrunas. Marsīlijam radās vēl labāka doma: kopā ar Mikēli sūtīt ari imperatora legātu, kas pāvestam izklāstītu imperatora atbalstītāju uzskatus. Un ne tik daudz, lai mainītu vecā Kaoras Žaka pārliecību, cik Mikeles atbalstam, kurš, būdams imperatora legācijas loceklis, nevarētu tik viegli krist par upuri pāvesta atriebībai.

Tomēr arī šajā nodomā vēl bija daudz neskaidrību, un to nevarēja tūdaļ īstenot, tāpēc radās iecere sarīkot imperatora legācijas locekļu un dažu pāvesta pilnvaroto iepriekšēju tikšanos, kuras laikā tiktu apspriesta abu pušu nostāja un noslēgta vienošanās par nākamo tikšanos, kad tiktu lemts par Itālijas pārstāvju drošību. Pirmo tikšanos bija uzticēts sarīkot Viljamam no Bāskervilas. Vēlāk viņam Aviņjonā vajadzētu pārstāvēt impērijas teologu viedokli, ja vien viņš secinātu, ka šādā ceļojumā nedraud briesmas. Uzdevums nebija viegls, jo varēja nojaust, ka pāvests, kurš Aviņjonā gribēja skatit Miķeli vienu pašu, lai tādejādi vieglāk piespiestu viņu pakļauties, sūtīs uz Itāliju pārstāvjus, kuriem būs piekodināts par katru cenu izjaukt imperatora sūtņu braucienu uz Aviņjonas galmu. Pagaidām Viljams bija darbojies apbrīnojami veikli. Pēc ilgām apspriedēm ar dažu labu benediktiešu abatu (mūsu ceļojuma daudzo apstāšanos iemesls) viņš izvēlējās abatiju, kurā nu bijām ieradušies, jo bija zināms, ka abats ir uzticīgs impērijai, tomēr, pateicoties savām diplomāta spējām, labi ieredzets pāvesta galmā. Tātad abatija bija neitrāla teritorija, kurā varētu satikties abu pušu pārstāvji.

Taču pāvesta iebildumiem vēl nebija gala. Viņš zināja, ka, spērusi kāju uz abatijas zemes, viņa iegācija nonāks abata pakļautībā; tā ka bija gaidāms, ka tajā piedalīsies arī pie ordeņiem nepiederīgi garīdznieki, pāvests nepiekrita šai kartībai, paziņodams, ka baidās no imperatora izliktām lamatām. Tāpēc viņš izvirzīja noteikumu, ka viņa sūtņu neaizskaramību nodrošināšot Francijas karaļa strēlnieku pulks, kuni vadīšot Jāņa uzticības persona. Pa ausu galam biju to dzirdējis, kad Viljams Bobio apspriedās ar pāvesta vēstnieku: viņi centās

noteikt šī strēlnieku pulka pilnvaras vai, pareizak sakot, mēģināja vienoties, kas īsti jāsaprot ar pāvesta legatu neaizskaramību. Beigu beigās tika pieņemts aviņjoniešu piedāvātais formulējums, kas likās saprātīgs: kareivju un viņu komandiera pakļautībā nonāk “ikkatrs, kurš jebkādā veidā mēģinātu apdraudēt pāvesta legācijas locekļu dzīvību vai arī vardarbīgi ietekmēt to izturēšanos un lēmumus”. Tolaik šķita, ka šie noteikumi ir formalitāte un ārišķība, toties tagad, pēc pēdējiem notikumiem abatijā, Abonē bija satraukts un neslēpa savu nemieru no Viljama. Ja līdz pāvesta misijas ierašanās brīdim abu noziegumu veicējs būs palicis nezināms (jāteic, ka nākamajā dienā abata satraukumam bija lemts pieaugt, jo bija jau trīs noziegumi), tad nāksies piekrist, ka šajos mūros uzturas kāds, kurš ir spējīgs vardarbīgi ietekmēt pāvesta legātu izturēšanos un lēmumus.

Noklusēt notikušās ļaundarības nebūtu bijis jēgas, jo, ja atgadītos vēl kas ļauns, pāvesta sūtņi domātu, ka tā ir sazvērestība, kas vērsta pret viņiem. Tāpēc bija tikai divas iespējas: vai nu Viljams noskaidro slepkavu pirms legācijas ierašanās (un abats cieši uzlūkoja Viljamu, it kā klusi pārmezdams, ka viņš vēl joprojām neko nav atrisinājis), vai ari nāksies atklāti brīdināt pāvesta pārstāvi par notikušo un lūgt sadarbību, uzticot viņam stingm abatijas pārraudzību tikšanās laika. Šī iespēja abatam nebija pa prātam, jo tas nozīmētu daļēju atteikšanos no savas varas un mūku pakļaušanu franču uzraugiem. Taču riskēt nedrīkstēja. Gan Viljamu, gan abatu ērcināja šāda notikumu pavērsiena iespēja, bet citas izvēles nebija. Viņi vienojās, ka galīgo lēmumu pieņems nākamajā dienā; pagaidām atlika vien paļauties uz Dieva žēlastību un Viljama apķērību.

-Darīšu visu iespējamo, jūsu ekselence, teica Viljams.

-    Tomēr nesaprotu, kā šie notikumi varētu kaitēt pārrunām. Pat pāvesta sūtnis spētu saskatīt atšķirību starp kāda trakā vai asinskāra, vai varbūt vienīgi nomaldījušās dvēseles darbiem un tiem smagajiem jautājumiem, kūms apspriest šeit sapulcēsies godprātīgi ļaudis.

-Jūs tā domājat? jautāja abats, cieši vērdamies Viljamā.

-   Neaizmirstiet aviņjonieši zina, ka ierodas satikties ar minorītiem, tātad cilvēkiem, kuri bīstami radniecīgi brālīšiem vai citiem, par brālīšiem vēl lielākiem neprāšiem ķeceriem, kas apgānījušies ar noziegumiem, te abats klusināja balsi, kuru priekšā šeit notikušās neģēlības, lai ari cik briesmīgas būtu, izkūp kā migla saulē!

-Bet tas taču pavisam kas cits! moži iesaucās Viljams.

-   Nevar mērīt ar vienu mēru Penidžas kapitula minorītus un ķeceru pulkus, kuri, pārpratuši evaņģēlija vēsti, cīņu pret bagātībām izvērta personīgas atriebēs un bezprātīgos slaktiņos…

-Nav pagājis ilgs laiks, kopš dažas jūdzes no šejienes viens tāds pulks, kā jums labpatikās to nosaukt, dedzinādams un laupīdams nopostīja Verčelli bīskapa zemes un Novārās kalnienes, sausi atteica abats.

-Jūs runājat par brāli Dolčīno un apustuliskajiem…

-Par viltus apustuļiem, izlaboja abats. Atkal es dzirdēju pieminam brāli Dolčīno un viltus apustuļus un atkal piesardzīgās balsīs, teju ar baiļu pieskaņu.

-Par viltus apustuļiem, labprāt piekrita Viljams. Bet viņiem taču nebija nekā kopīga ar minorītiem…

-Gan vieni, gan otri vienlīdz padevīgi ticēja Kalabrijas Joahiam, abats turējās pretī, varat par to apjautāties savam brālim Ubertino.

-Man jūsu ekselencei jāatgādina, ka tagad viņš ir jūsu brālis, teica Viljams, pasmaidīdams un viegli paklanīdamies, it kā apsveikdams abatu ar guvumu, ko iemantojis viņa ordenis, pieņemdams vīru ar tādu slavu.

-Zinu jau, zinu. Abats pasmaidīja. Un jūs zināt, ar kādām brālīgām rūpēm mūsu ordenis uzņēma spirituāļus, kad pār viņiem nāca pāvesta dusmība. Nerunāju vienīgi par Ubertino,

bet ari par citiem, ne tik ievērojamiem brāļiem, par kuriem zināms maz, bet kurus derētu labāk iepazīt. Jo ir gadījies, ka pieņemam bēgļus minorītu ģērbos, bet vēlāk izrādījies, ka dažādi apstākļi kaut uz īsu brīdi vadījuši viņu takas pārāk tuvu dolčīniešiem…

-   Arī šeit? vaicāja Viljams.

-Arī šeit. Jums atklāju lietas, par kurām patiesībā zinu pārak maz, katrā ziņā nepietiekami, lai apsudzētu. Taču jūs izmeklējat šīs abatijas notikumus, un būs labāk, ja to zināsiet. Un teikšu, ka man ir aizdomas, atkartoju aizdomas, kas pamatojas uz manis dzirdēto un nojausto: tumši brīži ir bijuši mūsu mantziņa dzīvē, kurš šeit pirms vairākiem gadiem ieradās, sekodams minorītu plūsmai.

-Mantzinis? Varādžinas Remīgijs ir dolčīnietis? Man viņš šķiet visai miermīlīgs radījums, turklāt nedomāju, ka māsa Nabadzība viņam būtu īpaši mīļa… teica Viljams.

-  Patiešām, es nevani mantzinim neko pārmest un augstu vērtēju viņa pakalpojumus, par kuriem ir pateicīga visa mūsu kopiena. Taču to es jums stāstu, lai parādītu, cik viegli atrast saistību starp brāli un brālīti.

-Atļaušos iebilst, ka jūsu ekselence atkal ir netaisns, Viljams viņu pārtrauca. Mēs runājām par dolčīniešiem, nevis brālīšiem, par kuriem var sarunāt visu ko, pat īsti nezinot, par ko tieši tiek mnāts; brālīši ir daudz un dažādi, taču asinis viņi nekad nav izlējuši. Ļaunākais, ko viņiem var pārmest, ir neapdomīgie centieni īstenot to, ko atturīgāk un patiesā Dieva mīlestībā sludināja spirituāļi, un šajā ziņā robeža starp vieniem un otriem patiešam ir grūti novelkama…

-Bet brālīši ir ķeceri! abats viņu asi aprava. Viņi neapmierinājās, sludinādami Kristus un apustuļu nabadzības doktrīnu, kura, lai gan es tai nepiekrītu, var lieti noderēt cīņā pret aviņjoniešu lielmanību. Brālīši no šīs doktrīnas izvedināja praktisku siloģismu, saskatīja tajā tiesības dumpoties, laupīt un dzīt izvirtību!

-   Kuri brālīši?

-Visa viņu suga. Labi zināt, ka viņi apgānījušies neizsakāmos noziegumos, ka viņi neatzīst laulību, noliedz elli un pieļauj sodomiju, viņi piekrit baismajām Drygontbie un Bulgārijas bogomilu ķecerībām…

-   Lūdzu, nejauciet dažādas lietas! sacīja Viljams. Jūs runājat, it ka nebūtu atšķirības starp brālīšiem, patarīņiem, valdiešiem, katariem un pat Bulgārijas bogomiliem un Dragovicas ķeceriem!

-Tādas ari nav, noskaldīja abats, tadas nav, jo viņi visi ir ķeceri, nav, jo viņi grib izjaukt šīspasaules kārtību un arī impērijas kārtību, kuru jūs, šķiet, atbalstāt! Pirms kādiem simt gadiem vai vel senāk Brešas Arnaldo sekotāji dedzināja dižciltīgo un kardinālu namus, un tie bija Lombardijas patarīņu ķecerības augļi. Par šiem ķeceriem zinu šausmīgus nostāstus, lasīju tos Eisterbahas Cesarija darbos. Veronas Svētā Gedeona baznīcas kanoniķis Everardo ievērojis, ka virs, ko viņš bija uzņēmis sava namā, ik nakti devies prom no mājām kopā ar sievu un meitu. Viņš jautājis neatminos, kuram no šīs trijotnes, uz kurieni gan viņi ejot un ko darot. Nāc līdzi un redzēsi, esot bijusi atbilde, un viņš sekojis tiem kādā plašā pazemes namā, kur pulcējušies abu dzimumu ļaudis. Ķeceru priesteris dziļā klusumā teicis lāstu un zaimu pilnu runu, aicinādams samaitāt savu dzīvi un paražas. Tad nodzēsta svece un ikviens meties virsu savai blakusstāvētājai, nešķirodams, likumīga sieva vai neprecēta meita, atraitne vai jaunava, kundze vai kalpone un pat (tas ir visbriesmīgākais, Kungs, piedod, ka mana mute pauž šis briesmu lietas!) vai paša meita vai māsa. Everardo, to vērodams un pēc dabas būdams vieglprātīgs un miesaskārīgs jauneklis, izlicies kļūstam par viņu mācekli; viņš tuvojies, vairs neatceros, vai nu sava viesa meitai,

vai kādai citai meitenei un, kad svece nodzēsta, ar to grēkojis. Diemžēl tā viņš turpinājis vairāk nekā gadu, līdz viņa skolotājs ieteicies, ka šis jauneklis, kurš tik uzcitigi apmeklējot visus saietus, pats drīz varēšot mācīt neofītus. Tad nu Everardo sapratis, kādā bezdibeni kritis, un spējis atsvabināties no kārdinājumiem, teikdams, ka viņu šajā namā vilinājušās nevis ķecerības, bet gan meitenes. Tad šie viņu padzinuši. Tada, ka redzat, ir visu veidu ķeceru, patarīņu, kataru, joahimiešu un spirituāļu dzīve, tādi viņu tikumi! Un nav jau brinums: viņi netic ne uz miesas augšāmcelšanos, ne uz elli kā sodu par ļaundarībām, tāpēc uzskata, ka nesodīti var darit visu. Viņi pat sevi sauc par catharoi, tas ir, tīrajiem.

-Abonē, teica Viljams, jūs nošķirts mītat šajā brīnišķīgajā, svētajā abatijā, tālu prom no pasaules grēcīguma. Dzīve pilsētās ir daudz sarežģītāka, nekā jūs domājat, un jums zināms, ka arī kļūdās un ļaunā maldos ir atšķirīgas pakāpes. Lats bija daudz mazāks grēcinieks nekā pārējie viņa pilsētas iedzīvotāji, kurus netiklas domas pārņēma, pat uzlūkojot Dieva sūtītus eņģeļus, un Pētera nodevība bija nieks, salīdzinot ar Jūdas nodevību, un patiesi, pirmā tapa piedota, bet otra ne. Nedrīkst pielīdzināt patarīņus katariem. Patariņi bija kustība, kas tiecās atjaunot tikumību, nepārkāpjot svētās mātes Baznīcas likumus. Viņi gribēja tikai pilnīgot garīdznieku dzīvesveidu.

-Apgalvodami, ka nedrīkst pieņemt sakramentus no apgānījušos garīdznieku rokām…

-Viņi maldījās, bet tie bija vienīgie viņu mācības maldi. Viņi nekad nav aicinājuši pārkāpt Dieva baušļus…

-Bet pirms vairāk nekā divsimt gadiem Brešas Arnaldo Romā sacītie sprediķi patarīņu garā pamudināja zemnieku pūļus dedzināt dižciltigo un kardinālu namus.

-Arnaldo savā atjaunotnes kustībā mēģināja iesaistīt ari pilsētu valdes vīrus. Tie viņam nesekoja, tāpēc viņš atrada piekritējus nabagu un atstumto pūļos. Viņš nav vainojams par spam un niknumu, ar kādu tie uzņēma viņa aicinājumus izskaust, pilsētu netiklību.

-Pilsēta vienmēr ir netikla.

-Tagad Dieva tauta mīt ari pilsētā, un jūs, tas ir, mēs, esam tās gani. Un tā ir nesaticības vieta, kur prelāts, bagātnieks, sludina tikumību nabadzīgiem un izsalkušiem. Šāda stāvokļa pec izcēlās patarīņu nemieri. Viņus var saprast, un viņi pelnījuši žēlastību. Katari ir pavisam kas cits. Tā ir no austrumiem ievazāta ķecerība, kas nepakļaujas Baznīcas mācībai. Nezinu, vai viņi patiesi pastrādā un ir pastrādājuši noziegumus, kuros viņus vaino. Zinu tik, ka viņi atsakās no laulības saitēm un noliedz elli. Prātoju, vai tik vairumu ļaundarību viņiem nepiedēvē, vien balstoties uz šim viņu patiešām zemajām domām.

-Jūs man gribat teikt, ka katari nav sajaukušies ar patarīņiem un tie abi ir kas vairāk nekā divas no tā paša velna neskaitāmajām izpausmēm?

-Gribu teikt, ka daudzas no šīm ķecerībām neatkarīgi no doktrīnas, ko tās sludināja, izpelnījās vienkāršo ļaužu atbalstu, jo piedāvāja viņiem citādas dzīves iespējas. Gribu teikt, ka bieži vien šie ļaudis neko daudz par doktrīnu nezina. Un gribu teikt nereti ir gadījies, ka vienkāršo ļautiņu pūļi sajauc katam sludināto mācību ar patarīņu sludināto un to savukārt ar spirituaļu pausto. Vienkāršo ļaužu dzīvi, Abonē, neapgaismo gudrība un modrās atšķiršanas spēja, kas dara mūs viedus. To nomāc slimības un nabadzība, tā stostās neziņa. Parasti pievienošanās kādam ķecem pulkam daudziem no viņiem ir tikai veids, kā izkliegt savu izmisumu. Kardināla namu var nodedzināt gan ar vēlmi pilnīgot garīdzniecības dzīvi, gan lai apliecinātu neticību viņa sludinātajai ellei. Taču allaž tas notiek tāpēc, ka pastāv šīszemes elle, kura mīt ganāmpulks, kura gani mēs esam. Un jus lieliski zināt, ka, tāpat kā ļaudis neatšķir bulgāru baznicu no priestera Liprando

mācības, tā impērijas varenie un viņu piekritēji bieži vien neatšķir spirituālus no ķeceriem. Nereti gibelīnu grupas, lai pievarētu savus pretiniekus, atbalstīja tautā kataru noskaņas. Manuprāt, viņi rīkojās ļauni. Un tagad zinu, ka šis pašas grupas, gribēdamas atbrīvoties no šiem vienkāršajiem ļautiņiem, kas bija kļuvuši pārāk dedzīgi un bīstami, vēlāk piedēvēja tiem svešas ķecerības un tā visus nosūtīja uz sārta. Un es redzēju zvēm jums, Abonē, redzēju ar paša acīm viscildināmākos, vistikumīgākos vīrus, nabadzības un šķīstības piekritējus, taču bīskapu ienaidniekus, ko šie Baznīcas varenie nodeva laicīgās varas, tiklab brivpilsētu ka impērijas dienestu, rokas, apsūdzot izvirtībā, sodomijā un citās nešķīstībās, kurās varbūt bija vainojami citi, tikai ne šie. Vienkāršie ļaudis ir kā kaujami lopi, kurus var izmantot, lai iedragātu pretinieka varu, un upurēt, kad tie vairs nav vajadzīgi.

-Tātad kas īsti bija kopā ar brāli Dolčino un viņa neprāšiem, ar Gerardo Segalelli un tiem slepkavnieku pūļiem ļaundarigie katari vai cildināmie brālīši, bogomilu sodornīti vai atjaunotāji patariņi? Sakiet man, brāli Viljam, jūs, kas tik daudz zināt par ķeceriem, ka pats liekaties viens no viņiem, atbildiet kurā pusē ir taisnība? — abats jautāja, neslēpdams viltīgu smīnu.

-Reizēm ne vienā, ne otrā, skumji atteica Viljams.

-Redzat nu, pat jūs vairs nespējat atšķirt ķeceri no ķecera! Man vismaz ir stingri spriedumi. Zinu, ka ķeceri ir tie, kuri apdraud kārtību, pēc kuras tiek pārvaldīta Dieva tauta. Un es aizstāvu impēriju, jo tā man šo kārtību var nodrošināt. Un cīnos pret pāvestu, kas piešķir garīgo varu pilsētu bīskapiem tie slēdz savienību ar tirgoņiem un amatnieku ģildēm un kārtību nosargāt nepratīs. Mēs to esam glabājuši cauri gadsimtiem. Un attiecībā uz ķeceriem man ir padomā vēl kāds labs likums to izsaka atbilde, ko Arnalds Amalriks, Sito abats, deva tiem, kuri viņam vaicāja, ko darīt ar ķecerībās apsūdzētās Bezje pilsētas iedzīvotājiem: “Nogaliniet visus, gan Dievs pazīs savējos!”

Viljams nodūra skatienu, brīdi klusēja un tad teica: Bezjē tika iekarota, un mūsējie neskatījās ne uz iemītnieku cilmi, ne dzimumu, ne vecumu, ta ka teju divdesmit tūkstoši mira no zobena. Pēc slaktiņa pilsētu izlaupīja un nodedzināja.

-Ari svētais karš ir karš.

— Arī svētais karš ir karš. Tāpēc svētajiem kariem varbūt nevajadzētu notikt. Bet ko gan es te melšu! Esmu šeit, lai aizstāvētu Ludviķa tiesības, kurš tāpat ar uguni posta Itāliju. Ari es esmu ierauts dīvainu savienību spēlē. Dīvaina ir spirituāļu un impērijas savienība, dīvaina irtā, kas impēriju vieno ar Marsiliju, kurš pieprasa dot varu tautai. Dīvaina ir ari ši starp mums abiem, tik dažādu paražu un nodomu vadītiem. Taču mums ir divi kopīgi mērķi: veiksmīgi sarīkot tikšanos un notvert slepkavu. Tāpēc mēģināsim sadarboties mierā!

Abats papleta rokas. Sniedziet man miera skūpstu, brāli Viljam! Ar tik viedīgu cilvēku kā jūs varētu ilgi apspriest smalkākos teoloģijas un morāles jautājumus. Taču mēs nevaram nodoties vien gudru sarunu baudām, ka to dara Parīzes skolotāji. Jums taisnība mums priekšā stāv grūts uzdevums un jarikojas vienoti. Bet par šiem jautājumiem es runāju tāpēc, ka, manuprāt, te ir kāda saikne, saprotat? Iespējama saikne, vai arī citi to var saskatīt starp šeit notikušajiem noziegumiem un jūsu brāļu paustajām tēzēm. Tāpēc es jūs brīdināju, un tāpēc mums jāapsteidz visas aviņjoniešu aizdomas un apvainojumi.

-Vai man tas būtu jāsaprot kā jūsu ekselences norādījums, kurp vērst savus meklējumus? Vai uzskatāt, ka neseno slepkavību cēloņi varētu slēpties ar kāda mūka ķecerīgo pagātni saistītos ticības noziegumos?

Abats brīdi klusēja, vērdamies Viljamā, taču viņa seja neko nepauda. Tad viņš teica: Šo skumjo notikumu inkvizitors esat jūs. Un jums pieklājas būt aizdomu pilnam, pat ja šīs

aizdomas būtu nepamatotas. Es esmu tikai kopienas tēvs. Un atkārtoju ja es zinātu, ka mana mūka pagātne dod pamatu nopietnām aizdomām, es pats jau laikus būtu izrāvis šo nezāli. Jums zināms viss, kas zināms man. Un ceru, ka man nezināmais nāks gaismā, pateicoties jūsu gudrībai. Katrā ziņā par visu pirmām kārtām pavēstiet man! Viņš atvadījās un izgāja no baznīcas.

-   Šis notikums kļūst aizvien juceklīgāks, mīļais Ads, teica Viljams, drūms no vaiga. Medijam kādu rokrakstu, interesējamies par dažu pārāk ziņkārīgu muku gudriem strīdiem un citu pārāk miesaskām mūku izrīcībām, un, re, arvien noteiktāk iezīmējas vēl citas pēdas pavisam cita virzienā. Mantzinis tātad… Un kopā ar mantzini te ieradies ari tas savādais radījums Salvatore… Bet tagad mums jāliekas atpūsties, ja jau naktī esam iecerējuši palikt nomodā.

-Tātad jūs joprojām neatmetat domu šonakt iekļūt bibliotēka? Nepametīsiet šis pirmās pēdas?

-   Nekādā ziņā! Un kas var apgalvot, ka tās ir divu dažādu veidu pēdas? Turklāt šis stāsts par mantzini var būt vienīgi abata iedomas.

Viņš nogriezās uz svētceļnieku patversmes pusi. Pie tās sliekšņa apstājies, viņš ierunājās, ka turpinādams pārtraukto sarunu:

-   Galu galā abats mani aicināja izmeklēt Adelrno nāvi, domādams, ka jauno mūku vidū notiek tumšas lietas. Tagad Venancija nāve rada citādas aizdomas; varbūt abats nojauš, ka noslēpumu atslēga slēpjas bibliotēkā, bet negrib, ka to atklāju. Un tad nu viņš man norāda uz mantzini, lai novirzītu manu uzmanību no Torņēkas…

-Bet kāpēc lai viņš negribētu, ka…

-   Neuzdod pārāk daudz jautājumu! Jau pašā sākumā abats teica, ka bibliotēka ir neaizskarama. Gan jau viņam ir savs iemesls. Varbūt ari pašam abatam ir kas slēpjams, tikai iepriekš viņš nedomāja, ka Adelmo nāvi varētu kaut kādi saistīt ar viņa paša slepenajām darīšanām; tagad viņš aptvēris, ka šis notikums plešas plašumā un var skart, arī viņu. Un tāpēc negrib, ka tiktu atklāta patiesība vai vismaz ka to atklātu es…

-Tad jau mēs esam nonākuši Dieva pamestā vietā, es teicu, zaudējis dūšu.

-Vai tev ir gadījies būt tādās, kur Dievam patiktos uzturēties? jautāja Viljams, nolukdamies manī no saviem augstumiem.

Tad viņš raidīja mani atpūsties. Guldamies nospriedu, ka nevajadzēja gan tēvam sūtīt mani plašajā pasaule tā izrādījusies daudz sarežģītāka, neka biju domājis. Man bija nācies uzzināt pārlieku daudz.

-Saiva tne ab ore leonis, es lūdzos, grimdams miegā.

## PĒC VESPERES; kaut ari nodaļa ir īsa, tās laikā sirmais Alinardo pastāsta interesantas lietas par labirintu un veidu, ka tajā iekļūt.

Atmodos neilgi pirms zvaniem, kas aicināja uz vakara mielastu. Jutos apskurbis no miega, jo dienas miegs līdzinās miesas grēkam: jo vairāk tas gūts, jo vairāk vēl gribētos, un cilvēks jutās nelaimīgs, vienlaikus baudījis un nepiesātinājies. Viljama cellē nebija, acīmredzot viņš bija piecēlies labu laiciņu agrāk. Neilgi meklējis, sastapu viņu iznākam no Torņēkas. Viņš man teica, ka bijis skriptorija, šķirstījis katalogu un vērojis mūku darbu, gaidīdams iespēju tuvoties Venancija galdam un to pienācigi pārbaudīt. Taču aizvien kāds no mūkiem pratis atrast tādu vai citādu ieganstu, lai neļautu viņam izpētīt rokrakstus.

Vispirms pienācis Maleahijs, lai parādītu Viljamam vērtīgas miniatūras. Tad ar tīrajiem niekiem viņu kavējis Bencs. Un, kad viņš jau noliecies, lai veiklu savu pārbaudi, apkārt sācis trīņāties Bercngārijs, uzstājīgi piedāvādams palidzību.

Beigu beigās Maleahijs, redzēdams, ka manam skolotajam padomā nopietni pievērsties Venancija rakstu izpētei, skaidri un gaiši viņam pateicis, ka varbūt pirms mirušā mantu aiztikšanas labāk būtu saņemt abata atļauju; pat viņš, bibliotekārs, ievērojis kārtību un atturējies no to apskates; katrā ziņā lidz šim galdam neviens neesot tuvojies, kā Viljams lūdzis, un netuvošoties, līdz to atļaušot abats. Viljams viņam aizrādījis, ka esot saņēmis abata atļauju veikt izmeklēšanu visā abatijas teritorijā, uz ko Maleahijs smīnīgi atbildējis ar pretjautājumu - vai abats viņam piešķīris arī tiesības brīvi izrīkoties skriptorijā un, nedod Dievs, bibliotēkā? Tad Viljams sapratis, ka nav īstais bridis mēroties speķiem ar bibliotekāru, kaut ari muku satraukums un grozīšanās ap Venancija papīriem tikai pastiprinājuši viņa vēlēšanos ielūkoties tajos pēc iespējas drīzāk. Tad viņš nolēmis neraisīt nesaskaņas, bet nakti šeit katrā ziņā atgriezties, lai arī nezinādams, kādā veidā. Viņa galvā jau rosījās drošas atspēlēs domas, un, ja tās nebūtu zinību slāpju iedvestas, tās būtu varējušas likties iespītīgas un pat peļamas.

Pirms devāmies uz refektoriju, izmetām loku pa klosterdārzu, lai dzedrajā vakara gaisā aizgainītu miegainību. Tur, domās iegrimuši, pastaigājās vēl daži muki. Dārza malā, kas piekļāvās klosterdarza vaļējam sānam, ieraudzījām mūžveco Alinardo no Grotaferrātas, kurš, miesās nevarīgs, vadīja savas dienas darza starp augiem vai baznīcā lūgdamies. Viņš sēdēja uz arkādes ārējām margām un, kā likās, nejuta aukstumu.

Viljams teica pāris sveiciena vārdu, un sirmgalvis atplauka priekā, ka viņam veltīts kāds nieks vērības.

-Skaidra diena, noteica Viljams.

-Slava tam Kungam! atbildēja vecais.

-Skaidra debesīs, bet drūma uz zemes. Vai jūs labi pazināt Venanciju?

-   Kādu Venanciju? pārvaicāja vecais. Tad viņa acis iemirdzējās. Ā, to minišo zēnu! Zvērs klīst pa abatiju…

-   Kāds zvērs?

-  Lielais zvērs, kas izkāpj no jūras… Septiņas galvas un desmit ragi, un uz ragiem desmit ķēniņa kroņi, un uz galvām zaimu vārdi. Zvērs, kas līdzīgs pardelim, un viņa kājas kā lāča kājas un viņa mute kā lauvas mute… Es to redzēju…

-   Kur jūs lo redzējāt? Bibliotēkā?

-Bibliotēkā? Kāpēc tur? Jau ilgus gadus neesmu bijis skriptorijā un nekad neesmu redzējis bibliotēku. Turp neiet neviens. Savulaik pazinu tos, kuri tur kāpa…

-Kurus? Maleahiju, Berengāriju?

-Ne jel! Vecais nosmēja aizsmakušu smiekliņu. Senāk. To bibliotekāru, kas bija pirms Maleahija, pirms tik daudziem gadiem…

-   Kā viņu sauca?

-Neatminos, viņš mira, kad Maleahijs vēl bija jauns. IJn pazinu to, kurš bija bibliotekārs pirms Maleahija skolotāja, viņš bija jaunais bibliotekāra palīgs, kad es biju jauns… Taču bibliotēkā neesmu kāju spēris. Labirints…

-   Bibliotēka ir labirints?

-   “Hunc mundum tipice laberinthus dйnotвt ille, ” dziļdomīgi citēja AJinardo. “Intranti largus, redeunti sed nirnis artus. ’’Bibliotēka ir dižens labirints, pasaules labirinta atspulgs. Ieiet vari, bet nezini, vai iziesi. Nevajag doties aiz Hērakla stabiem. ..

-Tātad jūs nezināt, ka var iekļūt bibliotēkā, kad Torņēkas durvis aizslēgtas?

-Kā nu ne! smējās vecais. Daudzi to zina. Jāiet caur osāriju. Var jau tam iziet cauri, bet netīkas. Mirušie mūki to sargā.

-Vai tie paši, kuri naktīs ar gaismekļiem klīst pa bibliotēku?

-   Ar gaismekļiem? Vecais šķita pārsteigts. Nav gadījies neko tādu dzirdēt. Mirušie mūki mīt osārijā; kauli no kapsētas pamazām grimst lejup un pulcējas tur, lai sargātu eju. Vai esi ievērojis altāri tajā kapelā, kas ved uz osāriju?

-Ta ir trešā pa kreisi, skaitot no transepta, vai tiesa?

-Trešā? Var jau būt. Tā, kuras altāri grezno akmenī cirsti skeleti. Ceturtais galvaskauss no labās, piespied acu dobu ļos… un jau esi osārijā. Bet neej vis, es tur nekad neesmu gājis! Abatam nepatīk.

-Un zvērs, kur jūs redzējāt zveiu?

-Zvēru? A, Antikristu… Viņš tuvojas, tūkstošgade apritējusi, mēs visi viņu gaidām…

-Tūkstošgade apritēja pirms trim gadsimtiem, bet viņš neatnāca…

-Antikrists nenāk tūliņ pēc tūkstošgades beigām. Kad tūkstoš gadu pagājuši, sākas taisnīgo valstība, tad nāk Antikrists, lai maldinātu taisnīgos, un visgalā būs briesmiga kauja…

-Bet taisnīgajiem jāvalda tūkstoš gadu, teica Viljams.

-   Tad vai nu tie valdījuši no Kristus nāves līdz pirmā gadu tūkstoša beigām un tieši tolaik bija jānāk Antikristam -, vai arī tie vēl nav valdījuši un Antikrists ir tālu.

-Tūkstošgade jāskaita nevis no Kristus nāves, bet gan no Konstantīna pasludinājuma. Un tieši tagad tā pagājusi…

-Tātad beidzas taisno valstība?

-Nezinu, es to vairs nezinu… Esmu noguris. Ir tik grūti rēķināt. Svētlaimīgais no Liebanas to prata prasi Horhem, viņš ir jauns, labāk atceras… Taču tas laiks ir ienācies. Vai tad nedzirdēji septiņas bazūnes?

-Kādas septiņas bazūnes?

-Vai neesi dzirdējis, kā mira pirmais zēns, ilustrators? Kad pirmais eņģelis ņēma savu bazūni un bazūnēja, tad kmsa un uguns, asinīm sajaukti, krita uz zemi. Un, kad otrais eņģelis bazūnēja, trešā daļa jūras tapa par asinīm… Vai tad otrais zēns neņēma galu asiņu jūrā? Sargieties trešās bazūnes! Mirs trešā daļa jūras radījumu. Dieva sods pār mums! Visa pasaule ap abatiju ir ķecerību pārņemta… man teica, ka Romas troni nācis izvirtis pāvests, kurš lieto dievmaizītes, piekopdams nekromantiju, un baro artām savas murēnas… Un arī pie mums kāds ir pārkāpis aizliegumu, lauzis labirinta zīmogus…

-  Kurš jums to teica?

-Dzirdēju visi sačukstas, ka abatijas mūros ienācis grēks. Vai tev ir lēcas? viņš piepeši jautāja, vērsdamies pie manis.

Jautājums mani pārsteidza. Nē, lecu man nav, es apmulsis teicu.

-   Nākamreiz atnes! Es tās sūkāju pa muti redzi, šo nabaga bezzobaino muti, kamēr tās atmiekšķējas. Tas raisa siekalas, aqua fons vitae. Vai rit atnesīsi man lēcas?

-Jā, nt atnesīšu jums lēcas, es atbildēju. Bet viņš jau snauda. Atstājām viņu sēžam un devāmies uz refektoriju.

-   Ko jus domājat par viņa teikto?

-Viņš iegrimis simtgadīgu veču dievišķajā neprātā. Viņa vārdos grūti atšķirt patieso no nepatiesā, 'lāču domāju, ka viņš mums pateicis priekšā, kā iekļūt Torņēka. Apskatīju kapelu, no kuras pagājšnakt iznāca Maleahijs. Tur patiesi ir akmens altāris, kura pamatni rotā galvaskausi. Šovakar pamēģināsim.

## KOMPLĒTA; pēc kompletorija Adss un Viljams iekļūst Torņēkā, sastop tur noslēpumainu apmeklētāju un atrod slepenrakstu ar nekrornantu zīmēm; viņi iegūst un tūliņ atkal zaudē grāmatu, kuras meklējumi turpināsies vēl daudzās nodaļās, bet Viljama aceņu nolaupīšana nav pēdējā no šīs stundas nelaimēm.

Vakariņas noritēja klusumā. Bija pagājušas tikai kādas divpadsmit stundas, kopš atrasts Venancija līķis, un visi paslepšus meta skatienus uz tukšo vietu pie galda. Kad pienāca kompletorija laiks, virtene, kas devās uz baznīcas kori, atgādināja bēru gājienu. Dievkalpojuma laiku nostāvējām jomā, neizlaizdami no acīm trešo kapelu. Apgaismojums bija niecīgs, tāpēc, kad ieraudzījām no tumsas iznirstam Maleahiju un dodamies uz savu solu, tik un tā nespējām saprast, tieši no kurienes viņš iznācis.

Drošības pēc ierāvāmies dziļāk sanu joma ēnā, lai neviens neievērotu, ka paliekam baznīcā pec kompletorija. Zem skapulāra man bija paslēpta lampiņa, vakariņu laikā nočiepta virtuvē. Vēlāk to aizdedzām no liela bronzas trijkāja, kas šeit liesmoja cauram naktīm. Dakts bija jauna un eļļas diezgan, gaismas vajadzēja pietikt ilgam laikam.

Mūsu nodoms mani tā satrauca, ka nespēju sakopot domas lūgsnām; tās paskrēja pārsteidzoši ātri. Mūki nolaida kapuces un virknē lēni gāja laukā, lai dotos katrs uz savu celli. Baznīca palika tukša, trijkāja plaiksnu izgaismota.

-Laiks, teica Viljams. Pie darba!

Piegājām pie trešās kapelas. Altāra pamatne patiesi atgādināja osāriju: vērotajam varēja uzdzīt bailes galvaskausu rinda ar tukšiem acu dobuļiem meistarīgs akmens kalums -, izvietota virs stilba kaulu grēdas. Viljams klusām atkārtoja no Alinardo

dzirdētos vārdus “ceturtais galvaskauss no labās, piespied acu dobuļos”. Viņš iebaza pirkstus šīs miesas nesegtās sejas acu dobuļos un tūdaļ izdzirdām apslāpētu čīkstoņu. Altāris, griezdamies ap neredzamu asi, sakustējās un atvāza skatienam melnu caurumu. Manis turētās eļļas lampiņas gaisma saskatījām tajā miklus pakāpienus. Nolēmām doties pa tiem lejā, brīdi apspriedušies, vai būtu vērts aizvēit aiz sevis ieeju. Viljams teica, ka labāk ne, jo neesot zināms, vai pēcāk pratīsim to atvērt. Turklāt iespēja tikt pieķertiem paliekot abējādi, jo, ja kāds šai stundā te nāktu ar nolūku iekļūt ejā, viņš tik un ta mācētu iedarbināt vērējierīci, slēgtās akmens viras viņu neaizkavētu.

Veikuši kādu duci pakāpienu, nonācām gaitenī, kura abos sānos pletās nišas, kādas vēlāk man gadījās redzēt ne vienās vien katakombās. Taču ši bija pirmā reize, kad biju nokļuvis osārijā, un manas bailes nebija mazās. Gadsimtiem ilgi te tika krāti mūku kauli; no zemes izraktus, tos sabēra nišās, necenšoties ievērot kādreizējos miesas apveidus. Dažuviet bija sabērti tikai sīkie kauliņi, citur glītās piramīdveida kaudzēs stingri cits uz cita sakrauti galvaskausi; aina pavērās patiesi baisma, īpaši ēnu un atblāzmu spēlēs, ko meta mūsu gaismeklis. Kādā nišā redzēju vienigi rokas, neskaitāmas rokas, kuru pirksti bija saslēgušies neatraisāmā nāves tvērienā. Iebrēcos, jo šajā mirušo valstībā uz bridi šķitos samanām ēnā žigli kustamies ko dzīvu un pīkstigu.

-Žurkas, mani drošināja Viljams.

-   Ko te meklē žurkas?

-   Viņas, tāpat kā mēs, te ir tikai garāmejot, jo osā rija gaitenis ved uz Torņēku, tātad uz virtuvi. Un pie bibliotēkas gardajām grāmatām. Vai tagad saproti, kāpēc Maleahijam tik drūms vaigs? Pienākums viņam liek doties te cauri divreiz dienā, ik rītu un ik vakaru. Viņam patiešām nav iemesla jautrībai.

-Bet kāpēc Evaņģēlijā nav rakstīts, ka Kristus būtu smējies? es nez kāpēc pavaicāju. Vai tad Horhem taisnība?

-Nav mazums tādu, kas prātojuši, vai Kristus ir smējies vai nav. Mani tas īpaši neinteresē. Lai gan domāju, ka viņš nesmejas vis, jo, būdams viszinīgs, kā jau tas Dieva dēlam pieklājas, zināja, kādi būsim mēs, kristieši. Bet, raugi, esam klāt!

Patiesi, gaitenis, paldies Dievam, beidzās un pakāpienu rinda veda augšup; kad bijām pa tiem uzkāpuši, vajadzēja tikai atstumt dzelzī kaltas cietkoka durvis un mēs nokļuvām virtuvē aiz pavarda, tieši zem vītņu kāpnēm, kas veda uz skriptoriju. Kāpjot likās, ka augšstāvā saklausām kādu troksni.

Mirkli sastingām klusumā, tad es teicu: Tas nav iespējams. Neviens pirms mums te nav ienācis…

-Ja pieņemam, ka tā ir vienīgā ieeja Torņēkā. Pagājušajos gadsimtos šeit bijis cietoksnis, un jābūt vēl citiem, mums nezināmiem slepeniem ceļiem. Kāpsim paklusām! Mums nav nekāda lielā izvēle. Ja nodzēsīsim gaismekli, neredzēsim, kurp ejam, ja atstāsim degot, brīdināsim to, kurš ir tur augša. Vienīgā cerība, ka viņš (ja tur vispār kāds ir) baidās vēl vairāk nekā mēs.

Iekļuvām skriptorijā pa dienvidu torni. Venancija galds atradās zāles pretējā pusē. Telpa bija plaša, bet mēs, uz priekšu virzīdamies, ap sevi izgaismojām tikai dažas olektis sienu. Cerējām, ka pagalmā nav neviena, kas varētu ievērot logos atspīdam gaismu. Galds izskatījās neskarts, bet Viljams, tūliņ noliecies pārbaudīt rokrakstus uz apakšējā plauktiņa, nepatīkami pārsteigts nošķendējās.

-Vai kaut kā triīkst? es vaicāju.

-Šodien redzēju te divas grāmatas, vienu no tām grieķu valodā. Un tieši ta ir pazudusi. Kāds to pievācis, turklāt lielā steigā, jo viena lapa nokritusi uz grīdas,

-Bet galdu taču uzraudzīja!

-   Protams. Varbūt kāds te piegrūdis nagus pavisam nesen.

Un var būt, ka joprojām ir šeit. Viljams pagriezās pret. tumsu un lika balsij aizviļņot starp kolonnām: -Ja esi šeit, piesargies! Man ta šķita slavējama doma: kā skolotājs tikko bija teicis, labāk, lai tas, kurš mums iedveš bailes, baidās vairāk par mums.

Viljams paņēma pie galda kājas atrasto lapu un tuvināja acīm. Mani viņš lūdza, lai radot gaismu. Pievirzīju lampiņu tuvāk un ieraudzīju, ka pergamenta augšdaļa ir neaprakstīta, bet apakšdaļu klāj sīksiki burti, kuru piederību tikai ar grūtībām pazinu.

-Tas ir grieķiski?

—Jā, bet es īsti labi nesaprotu. Viljams izvilka no ģērba priekšas acenes, stingri uzsēdināja uz sava deguna kā jātnieku seglos un vēl zemāk noliecās pār lapu.

-Tas ir grieķiski, ļoti sīks, piedevām paviršs rokraksts. Pat ar acenēm grūti salasīt. Derētu vairāk gaismas. Panāc tuvāk…

Viņš turēja pergamentu tuvu sejai, un es savā muļķa prātā nevis nostājos viņam aiz muguras, acu augstumā, turēdams gaismekli, bet gan tieši priekšā. Viljams lūdza, lai paeju iesāņus, un, man virzoties sāniski, liesma gandrīz aizskāra lapu no apakšpuses. Skolotājs apveltīja mani ar dunku, pārmezdams, ka es gribot rokrakstu sadedzināt, bet tad pārsteigts novaidējās. Skaidri redzēju, ka lapas augšdaļā bija parādījušās dažas miglotas zīmes dzelteni brūnā krāsā. Viljams, licis padot gaismekli viņam, virzīja to visgarām lapai un, turēdams liesmu cieši klāt, sildīja pergamentu no apakšas, sargādamies aizdedzināt. Un lēnām, it ka neredzama roka vilktu vārdus: Mane, Tekel, Fcires, redzeju, kā pamazām, pamazām, Viljamam virzot lampiņu, no liesmas mēlītes kāpjošajos dūmos nomelnē lapas mugura, lappuses baltajā laukumā cita pēc citas parādās zīmes, kādas neatrast nevienā rakstībā, ja nu vienīgi nekromantu lietotajā…

-Lieliski! noteica Viljams. Kļūst arvien aizraujošāk! Viņš pavērās apkārt. Būs labāk, ja nepakļausim šo atradumu mūsu noslēpumainā viesa nenovīdībai, ja vien viņš vēl ir te… Skolotājs noņēma acenes un nolika uz galda, tad rupigi saritināja pergamentu un noglabāja ģērba kabatā. Vēl neatguvies no pārsteidzošo notikumu virknes izraisīta apmulsuma, jau gatavojos lugt Viljamam, lai paskaidro, kad mūs iztrūcināja spējš, dobjš troksnis. Tas nāca no austmmu torņa kāpnēm, kas veda uz bibliotēku.

-Grāb viņu, viņš ir tur! iebrēcās Viljams, un abi metāmies topus, viņš ātrāk, es Ienāk, jo nesu gaismekli. Dzirdēju kādu aizķeramies un pakrītam un pieskrējis ieraudzīju Viljamu, kurš kāpņu galā pētīja smagu sējumu ar metālā kaltiem vākiem. Tai pašā bridi izdzirdām citu troksni, šoreiz tajā galā, no kura tikko bijām atskrējuši. Ak es, stulbenis! Viljams iesaucās. Ātri atpakaļ pie Venancija galda!

Es sapratu kāds bija stāvējis tumsā mums aiz muguras un metis grāmatu, lai aizmānītu mūs projām.

Atkal Viljams bija veiklāks par mani un pirmais sasniedza galdu. Viņam sekodams, starp kolonnām saskatīju bēgošu ēnu, kura ienira rietumu torņa kāpnēs.

Sparīgi iegrūdu lampiņu Viljamam rokās un aklajā tumsā metos uz kāpņu pusi. Tobrīd jutos kā Kristus kareivis, kas stājies cīņā pret visiem elles leģioniem; kvēloju degsmē sagrābt nepazīstamo un nodot sava skolotāja rokās. Gandrīz velšus novēlos lejā pa kāpnēm, pidamies tērpa stērbelēs (zvēru, tā bija vienīgā reize manā mūžā, kad nožēloju savu iestāšanos mūku kārtā!), bet topašubrīd man prātā iešāvās mierinoša doma, proti, ka pretinieku kavē tās pašas neērtības. Vel vairāk ja viņš bija pievācis grāmatu, ari rokas viņam bija aizņemtas. No aizkrāsnes klupšus ieklupu virtuvē; zvaigžņotās nakts gaismā, kas blāvi pildīja plašo telpu, saskatīju ēnu, kurai dzinos pakaļ, ieslīdam refektorijā un aizveram durvis. Metos turp; pulēdamies tās atvērt, zaudēju dažus mirkļus, iegāju, pavēros visapkārt un neviena nemanīju. Ārdurvis joprojām aizbultētas. Apmetos riņķī. Tumsa un klusums. Tad ieraudzīju blāzmu, kas

tuvojās no virtuves puses, un ar muguru piekļāvos pie mūra. Uz refektorija sliekšņa parādijās uguns apgaismots stāvs. Es iekliedzos. Tas bija Viljams.

-Prom ir? Tā jau domāju! Pa durvim viņš neizgāja. Vai viņš neiespruka osārija ejā?

-Nē, viņš ieskrēja šeit, tikai nezinu, ka izkļuva laukā!

-Es taču tev teicu, ka ir vēl citas ejas un veltīgi tās meklēt. Visticamāk, šobrid mūsu draugs jau lien ārā no ejas labi tālu no šejienes. Un viņam lidzi ir manas acenes.

-Jūsu acenes?

-Tieši tā. Viņš nevarēja atņemt man šo lapu, tāpēc apķērās nolaupīt, no galda manus acu stiklus.

-   Kāpēc?

-Tāpēc, ka viņš nav muļķis. Dzirdējis mani runājam par šiem pierakstiem, saprata, ka tie ir svarigi, un nodomāja, ka bez acenēm nebūšu spējīgs tos salasīt, skaidri zinādams, ka nedrīkstēšu rādīt lapu citiem. Patiesi, tagad ir tā, it ka man tās vairs nebūtu.

-   Bet kā gan viņš zināja par jūsu stikliem?

-   Nu, vispirms jau vakar par tiem runājos ar brāli stiklinieku un tad vēl šorīt biju tos uzlicis, pētīdams Venancija papīrus. Tātad nav mazums ļaužu, kuri var zināt, cik svarīgs man šis priekšmets. Patiesi, parastu rokrakstu es vel spētu salasīt, tik ne šo, un viņš atritināja noslēpumaino pergamentu, kura grieķiskā apakšdaļa ir pārlieku sīka, bet augšējā pārlieku neskaidra…

Viljams norādīja uz zīmēm, kas bija burvestigi parādījušās uguns pieskārienos. Venancijs gribējis paturēt slepenībā kādu svarīgu ziņu un lietojis tinti, kas rakstot neatstāj nekādas pēdas un saskatāma, tikai ja to karsē. Vai ari rakstījis ar citrona sulu. Bet, tā kā es nezinu, kadu vielu Venancijs lietojis, un zīmes var atkal nozust, tu, kam ir labas acis, centies tās, cik spēdams precīzi, pārrakstīt un, ja iespējams, mazliet palielini!

Un tā es ari darīju, nezinādams, ko pārrakstu. Tās bija četras piecas patiešām velnišķas rindas, un te es attēloju tikai dažas pirmās zīmes, lai lasītājam rastos nojausma, kads noslēpums nu bija mūsu acu priekšā:

ogģJnitpĢ ^©Rp X-J/io*uiЈo%

Kad biju pārrakstījis, Viljams uzmeta manam darbam acis, diemžēl bez acenēm, turēdams lapu izstieptā rokā. Tas, protams, ir slepenraksts, un nāksies to atšifrēt, viņš teica. Zīmes ir pavirši vilktas, un tu varbūt pārrakstīji vēl sliktāk, bet tas noteikti ir zodiakālais alfabēts. Redzi, pirmajā rindiņa… Viljams atbīdīja lapu vēl tālāk un sasprindzinādamies piemiedza acis. Strēlnieks, Saule, Merkūrijs, Skorpions…

-   Un ko tie nozīmē?

-Ja Venancijs butu bijis vientiesīgs, viņš būtu lietojis visparastāko zodiakālo rakstību: A Saule, B Jupiters… Tadā gadījumā pirmo rindu varētu lasīt kā… mēģini pierakstīt: RAIĢASVL… Viņš aprāvās. Nē, tā nekas nesanāk, un Venancijs nebija vientiesis. Viņš pārkārtojis alfabētu pec sava prata, un man jāatklāj šifrs.

-Vai tas maz iespējams? brīnīdamies vaicāju.

-Jā, tam, kurš kaut nedaudz pazīst arābu gudrības. Labākos kriptogrāfijas traktātus sacerējuši neticīgo pētnieki, un Oksfordā man bija izdevība dažus no tiem izlasīt. Bēkonam bija taisnība, kad viņš teica, ka gudrība iegUstama ar valodu prasmi. Abu Bakrs Ahmads ben Ali ben Vašija an Nabati pirms vairakiern gadsimtiem sarakstīja “Grāmatu par dievbijīgā vira nevaldāmajām alkām saprast seno rakstu noslēpumus”, tajā viņš izklāstījis daudzus likumus, kas pielietojami, sastādot un atšifrējot slepenus alfabētus, kuri noder gan maģijas mērķiem, gan sarakstei starp karaspēka daļām, gan karaļu un viņu sūtņu saziņai. Esmu ielūkojies arī citās arābu grāmatās, kurās uzskaitīts

milzums āķīgu paņēmienu. Var, piemēram, aizstāt burtus citu ar citu, var rakstīt vārdus no beigām vai ari apvērst ačgārni, bet rakstit tikai katru otro burtu un tad atkal pārējos pareizā kārtībā, var aizvietot burtus, kā šajā gadījumā, ar zodiaka zīmēm, bet vispirms katram burtam piešķirot pa skaitlim un pēc tam jau pēc cita alfabēta pārvēršot skaitļus zīmēs…

-Un kuru no šiem paņēmieniem lietojis Venancijs?

-Vajadzētu pārbaudīt visus šos un vēl daudzus citus. Bet pirmais priekšnoteikums, lai atšifrētu slepenu vēsti, ir atminēt, ko rakstītājs gribējis pateikt.

-Tad jau vairs nav vajadzības to atšifrēt! es smējos.

-Tu mani pārproti. Var iedomāties, ko vēstītu pirmie vārdi, un tad pārbaudīt, vai no tiem atvedinātais likums der visam pārejam tekstam. Piemēram, Venancijs noteikti ir pierakstījis, kā iespējams iekļūt flnisAfricae. Un, ja es pieņemu, ka tieši to pauž šīs rindas, man prātā pats no sevis veidojas noteikts ritms… Paskaties uz pirmajiem trim vārdiem nepievērs uzmanību zīmēm, ņem vērā tikai burtu skaitu II1I1I1I IIII1 1IIIIII… Un tagad mēģini sadalīt vārdus pa zilbēm, katrā likdams vismaz divus burtus, un noskaiti skaļā balsi: ta-tā-ta, ta-ta, tā-tata… Vai tev nekas nenāk prātā?

-   Nē, man ne.

-Man gan. SecretutnJ'inisAfricae… Bet, ja tā, pēdējā vārda pirmajam un sestajam burtam jāsakrīt, un tā patiesi ir; lūk, divreiz atkārtojas Zemes simbols, un pirmā vārda pirmajam burtam S būtu jāsakrīt ar pēdējo otrajā vārdā: un patiešām, atkārtojas Jaunavas zime. Varbūt esam uz pareizā ceļa! Taču tikpat labi tā varētu būt sagadīšanās. Jāatrod atbilsmju likums.

-   Kur to atrast?

-Galvā. Tas jāizdomā. Un tad jāpārbauda, vai der. Pārbaudot visas iespējas, ši spēlīte man prasīs veselu dienu. Taču ne vairāk, jo nav slepenraksta iegaumē to! kuru nevarētu izlasīt, ņemot talkā kādu nieku pacietības. Bet mums jāsteidzas, ja vēl gribam apmeklēt bibliotēku. Turklāt bez acenēm nekādi nevarēšu izlasīt rokraksta otm da|u, un tu nevari man lidzēt, jo tavam acīm šis zīmes…

-   Graecurn esi, non legitur, pazemots nobeidzu.

-Gluži pareizi! Redzi nu, Bēkonam bija taisnība. Mācies!

Bet nezaudēsim dušu! Ņemsim pergamentu un tavus pierakstus un kāpsim augšā! Jo šonakt pat desmit elles leģioni nespēs mūs aizkavēt.

Es pārmetu kmstu. Bet kurš varēja mūs apsteigt? Bencs?

-Bencs alktin alkst uzzināt, kas slēpjas Venancija papīros, bet tik ļauni joki man nešķiet viņa garā. Beigu beigās viņš mums piedāvājās par sabiedroto, turklāt viris neizskatās tik drosmīgs, lai naktī ielauztos Torņēkā.

-Tātad Berengārijs? Vai Maleahijs?

-Berengārijs man liekas istais, kurš varētu pastrādāt ko tamlīdzīgu. Viņš ir atbildīgs par bibliotēku, un viņu grauž pašpārmetumi par kāda tās noslēpuma izpaušanu; nojautis, ka Venancijs ieguvis kāroto grāmatu, viņš varbūt gribēja nolikt to atpakaļ. Uznest to augšā neizdevās, un šobrīd viņš noglabā sējumu cituviet, un, ja Dievs būs lēmis, varēsim viņu pieķert, kad viņš nesis grāmatu uz bibliotēku.

-Bet tas varēja būt ari Maleahijs, līdzīgu nolūku vadīts.

-   Nedomāju vis. Maleahijam bija atliku likām laika pārbaudīt Venancija galdu, kad viņš šeit palika viens pats, lai aizslēgtu Torņēku. Es to labi apzinājos, bet nevarēju novērst. Tagad mēs zinām, ka viņš to nav darījis. Turklāt īstenībā nav ne mazākā iemesla turēt aizdomās Maleahiju, jo viņš nevarēja zināt, ka Venancijs iekļuvis bibliotēkā un kaut ko paņēmis. To zina Berengārijs un Bencs, un to zinām mēs abi. No Adelmo grēksūdzes to varēja uzzināt Horhe, taču, protams, ne jau viņš bija tas, kurš tik veikli drāzās lejā pa vītņu kāpnēm…

-Tātad Berengārijs vai Bencs…

-Un kāpēc ne Pacifiks no Tivoli vai kāds cits no šodien

sastaptajiem mūkiem? Vai stiklinieks Nikola, kuram zināms par manām acenēm? Vai tas savādais radījums Salvatore, kurš, kā mums teica, naktis klīstot apkārt, darīdams diezin ko? |āpiesargās, ka nesašaurinām aizdomās turamo loku tikai tāpēc, ka Benca vārdi mūs aizvadījuši pa šo ceļu. Varbūt Bencs gribēja mūs maldināt.

-Bet jums viņš šķita atklāts.

-   Protams. Taču atceries laba inkvizitora visupirmais pienā kurus ir turēt aizdomās tos, kuri šķiet esam atklāti.

-   Riebīgs gan tas inkvizitora amats! es teicu.

-Tāpēc es to pametu. Taču redzi, man atkal nakas ar to nodarboties. Bet nu kāpsim augšā!

## NAKTS, kad Adss un Viljams beidzot iekļūst labirintā, redz savādas vīzijas un, kā jau tas labirintos parasts, apmaldās.

devāmies atpakaļ uz skriptoriju, šoreiz pa austrumu kāpnēm, kuras vijās līdz pat aizliegtajam stāvam, ar augstu paslieto lampiņu gaismodami ceļu. Apcerēju, ko Alinardo bija teicis par labirintu, un gaidiju briesmu lietas.

Biju pārsteigts, kad, beidzot nokļuvuši tur, kur mums neklājās spert kāju, ieraudzījām pašauru septiņsienu telpu bez logiem, kurā jautās, kā visā šai stāvā, sastāvējies gaiss un pelējuma smaka. Nekā baismīga.

Telpai, ka jau teicu, bija septiņas sienas, bet tikai četrās no tām starp siena iemūrētām kolonnām vidēja paplatas durvju ailas, ko vainagoja apaļloka arkas. Pie gludajām sienām slējās milzu skapji, pilni rūpīgi sakārtotu grāmatu. Pie katra skapja redzēju plāksnīti ar skaitli un gluži tāpat pie katra plaukta: droši vien tie paši numuri, ko bijām skatījuši katalogā. Telpas vidū stavēja galds, ari nokrauts ar grāmatām. Putekļu kārtiņa uz visiem sējumiem bija pavisam plāna, tātad (ie bieži tika slaucīti. Arī uz grīdas putekļus nemanīja. Virs vienas no durvju ailām uz sienas bija uzgleznota paliela kartuša, kas vēstīja vārdus: Apocalypsis lesu Christi. Kaut arī burti šķita senlaicīgi, krāsas nebija padzisušas. Kā vēlāk pārliecinājāmies arī citās telpas, šie uzraksti patiesībā bija dziļi iegravēti mūrī un tad piepildīti ar krāsvielu, kā to mēdz darit, ar freskām izrotājot baznicas.

Izgājām pa vienu no durvju ailām. Iekļuvām nākamajā istabā;

šinī bija logs ar alabastra plātnēm stiklu vietā, divas grāmatu sienas un viena durvju aila, tieši tāda kā tā, pa kurn nupat bijām ienākuši, un pa to varēja iekļūt nākamajā istabā; ari te divas grāmatu sienas un logs, kā ari vienas durvis, kas vidēja mums priekšā. Abās telpās virs durvīm bija uzraksti, pec izskata tādi paši kā pirmajā, tik ar citu satum. Otrās istabas uzraksts vēstīja: Super thronos viginti quatuor, bet trešās: Nomen illi mors. Lai arī šīs abas telpas bija mazākas nekā tā, caur kuru bijām ienākuši bibliotēkā (turklāt pirmā bija septiņstūra, bet šīs divas četrstūra formas), iekārtojums ne ar ko neatšķīrās: grāmatu skapji un galds istabas vidū. Iegājām nākamajā telpā. Tajā nebija ne grāmatu, ne uzraksta. Zem loga slējās akmens altāris. Šai istabā bija trejas durvju ailas: viena, pa kum bijām ienākuši, olra, kas veda uz jau redzēto septiņsienu zāli, bet trešā mus aizveda uz nākamo telpu, kuras vienīgā atšķiriba no iepriekšējam bija uzraksts Obscuratus est sol et aer. No šejienes varēja doties tālāk uz istabu, kuras durvju uzraksts vēstīja: Facta est granclo et ignis; šajā citu izeju vairs nebija, te nonākušiem atlika vien doties atpakaļ.

-Padomāsim! teica Viljams. Piecas četrsienu telpas, mazliet trapecveidīgas, kaira pa logam, un tās lokā izvietotas ap septiņsienu istabu bez logiem, kurā ir kāpnes. Man tas šķiet vienkārši. Esam austrumu tornī, no ārpuses katrā no piecām sienām ir redzams pa logam. Viss sakril. Tukšā istaba, tāpat kā baznīcas koris, ir vērsta pret austrumiem tā, lai rīta saule apspīdētu altāri, un tas man liekas pareizi un dievbijīgi. Vienīgā viltība šeit, manuprāt, ir logu alabastra rūtis. Dienā caur tām plūst rāma gaisma, bet naktī cauri neizlaužas pat mēness stari. Labirints nav nekāds dižais. Tagad paskatīsimies, kurp ved divas pārējās septiņstūni telpas durvis! Manuprāt, nebūs grūti orientēties.

Taču mans skolotājs maldījās: bibliotēkas celtniekiem bija piemitis daudz vairāk meistarības, nekā domājām. Nezinu, kā gadījās, kā ne, bet, tikko pametām austrumu torni, telpu kartiba mums sajuka. Dažās bija divas, dažās tris durvju ailas. Un katrā pa logam, pat tajās, kurās iekļuvām no logotām telpām, domādami, ka virzāmies uz Torņēkas vidu. Visās bija vienādi skapji un galdi, kārtīgi izvietotās grāmatas šķita pilnīgi vienādas un nelidzēja saprast, kur atrodamies. Mēģinājām vadīties pēc uzrakstiem. Reiz jau bijām gājuši caur istabu, kurā rakstīts īn cliebus Mis, un mums rādījās, ka esam tajā atkal atgriezušies. Labi atcerējāmies, ka durvis iepretī logam veda uz telpu ar uzrakstu Primogenitus mortuoru.ni, taču iekļuvām citā istabā, kurā bija rakstīts Apocalypsis Iesti Christi, bet tā nebija septiņsienu zāle, no kuras bijām uzsākuši savu ceļu. Tas mūs pārliecināja, ka reizumis vienādi uzraksti atkārtojas dažādās telpās. Atradām divas istabas ar Apocalypsis vienu aiz otras un tūlīt pēc tām kādu, kura pauda Ceciclit de coelo Stella magna.

Uzrakstu izcelsme neradīja šaubas, tās bija rindas no Jāņa Atklāsmes grāmatas, tikai nebija skaidrs, kāpēc tās rota šos mūrus un kādā secībā izvietotas. Vēl vairāk apjukām, atklājuši, ka daži uzraksti to nebija daudz-ir sarkanā, nevis melnā krāsā.

Pēkšņi atkal nokļuvām pirmajā septiņsienu telpā (to mēs pazinām, jo te bija kāpņu gals), nogriezāmies pa labi un centāmies virzīties no telpas telpā taisni vien. Izgājuši cauri trim istabām, atdūrāmies pret aklu sienu. Vienīgās duivis mūs ieveda telpā, kurā ari bija tikai vienas durvis; pa tām izgājuši, šķērsojām četras istabas, lidz atkal atdūrāmies pret sienu. Atgriezāmies iepriekšējā istabā ar divām ailām un izgājām pa to, kura vēl nebija pārbaudīta, iekļuvām jauna istabā un no tās atkal tajā pašā septiņsturu zālē.

-Kā sauca to pēdējo istabu, no kuras griezāmies atpakaļ? jautāja Viljams.

Bridi padomājis, teicu: Equus albus.

-Labi, sameklēsim to vēlreiz! Tas nenācās gnīli. No tās, ja vien negribējām atkal mērot jau noietu ceļu, varēja iekļūt tikai telpā, ko sauca Gratia nobis et pax; no tās izgājām pa durvim, kas, mūsuprāt, uz kāpnēm atpakaļ neveda. Un, patiešām, nonācām In cliebus illis un Primogenitus mortuorum telpa (kas zina, vai tās bija nesen redzētās?) un visgalā sasniedzām tādu, kādu, šķiet, vēl netikām skatījuši: Tertia pars terrae combusta est. Tobrīd vairs nejēdzām, uz kurn pusi no austrumu torņa esam noklīduši.

Pacēlis gaismekli, iegriezos nākamajā istabā. Baismigu apmēru ķēms, miesām rēgaini plūstot un viļņojot, nāca man virsū.

-Velns! es iebrēcos un, riņķi sviezdamies, teju nomezdams lampiņu, ietriecos Viljamam krūtis. Viljams paņēma gaismekli, pastūma mani malā un apņēmīgi es pat teiktu, parvarigā apņēmībā devās uz priekšu. Ari viņš kaut ko ieraudzīja, jo pēkšņi sastinga. Tad spēra vēl dažus soļus, pacēla lampiņu augstāk un laida vaļā smējienu.

-Patiešām atjautīgi. Spogulis!

-   Spogulis?!

-Jā, mans brašais bruņiniek! Vēl nesen skriptorijā īstam naidniekam tu meties pakaļ nevaldāmā drosmē, bet tagad nobīsties pats no sava atspulga! Tas ir spogulis, kas tavu atspidumu palielina un izkropļo.

Viņš paņēma mani aiz rokas un pieveda pie sienas, kura atradās iepretī durvju ailai. Viļņotā stikla plātnē, ko tagad gaisma apspīdēja no tuvienes, ieraudzīju mūsu abu attēlus, smieklīgi izķēmotus, tie mainīja veidu un lielumu, mums attālinoties vai tuvinoties.

-Tev derētu palasīt, kādu optikas traktatu, teica Viljams jautru vaigu, tāpat kā to noteikti darījuši bibliotēkas cēlāji. Labākos sarakstījuši arābi. Alhasens ir sacerējis darbu De aspectibus, kurā viņš, pamatodams savu teoriju ar precīziem ģeometriskiem piemēriem, apraksta spoguļu spēku. Atkarībā no virsmas izliekuma daži spoguļi var palielināt visniecīgāko attēlu (un vai gan manas acenes ir citādas?), citi nīda to apvērstu vai šķību, vai ari viena priekšmeta vietā atspīd divi un divu vietā četri. Vel citi, kā, lūk, šis, punduri pārvērš par milzi un milzi par punduri.

-Kungs Jēzu! es novaidējos. Tad šīs ir tās vīzijas, ko daži teicās redzējuši bibliotēkā?

-Varbūt. Patiešām atjautīga doma! Viņš izlasīja uzrakstu uz sienas virs spoguļa: Super thronos viginti quatuor. Tādu mēs jau redzējām, tikai tā bija telpa bez spoguļa. Un šajā nav arī loga, lai gan tā nav septiņsienu. Kur mēs esam? Viņš paraudzījās visapkārt un piegāja pie grāmatu skapja. Ads! Bez tiem sasodītajiem oculi ad legendutn nespēju saburtot, kas rakstīts uz šim grāmatām. Nolasi man kadu nosaukumu!

Paņēmu pirmo patrāpījušos grāmatu. Skolotāj, te nav rakstīts…

-Kā nav? Redzu, ka ir rakstīts! Ko tu lasi?

-Es nelasu. Tie nav alfabēta burti un nav arī grieķu, tos es prastu pazīt. Izskatās pēc tārpiņiem, čūsķelēm vai mušu ķēžiern…

-   Ak tā, tas ir arābiski. Vai ir vēl citas tādas?

—Jā, dažas. Bet, reku, viena latīniski, paldies Dievam! Al… AI Kuvarismi Tabulae…

-Al Kuvarismi “Astronomijas tabulas” Batas Adelarda tulkojumā! Ļoti reta grāmata! Kas tālāk?

-īsa ibn Ali De oculis, Alkindi De radiis stellatis…

-   Un tagad paskaties uz galda!

Atvēni biezu sējumu, kas stāvēja uz galda: De bestiis. Man atšķiras lappuse, ko rotāja miniatūra, kura attēloja brinum skaistu vienradzi.

-Lielisks darbs! noteica Viljams; attēlus viņš varēja saskatīt tīri labi. Un šī?

Izlasīju: — Liber monstrorum de diversis generibus. Ari te ir skaisti attēli, bet liekas senatnīgāki.

Viljams noliecās pār lapu. Šos zīmējuši iru mūki vismaz pirms pieciem gadsimtiem. Grāmata ar vienradzi ir daudz jaunāka, manuprāt, franču darinājums. Atkal varēju tik nobrīnīties par sava skolotāja zināšanām. Iegājām nākamajā telpā un tad vēl četrās visās bija logi un neskaitāmi sējumi svešās mēlēs, ari dažas okulto zinātņu grāmatas -, līdz atdūrāmies pret sienu un dabūjām griezties atpakaļ, jo pēdējās piecas istabas virknējās cita aiz citas, neļaudamas iekļūt pārējās telpās.

-Spriežot pēc sienu izliekuma, mums vajadzētu būt kādā no torņu piecstūriem, teica Viljams, taču te nav septiņstūra vidustelpas, tā ka es varbūt kļūdos.

-Bet logi? es vaicāju. Kā te var būt tik daudz logu? Nav iespējams, ka visas istabas būtu pavērstas uz ārpusi!

-Tu aizmirsi vidusaku; daudzi no redzētajiem logiem veras uz astoņstūra serdi. Ja būtu diena, gaismas dažādība mums atklātu, kuri ir iekšējie un kuri ārējie logi, varbūt pat ļautu atminēt istabas vērsumu pret sauli. Taču nakti nav nekādas atšķirības. Griezīsimies atpakaļ!

Atgriezāmies telpā ar spoguli un devāmies uz trešajām durvīm, pa kurām, kā mums likās, vēl nebijām gājuši. Redzējām priekšā aizstiepjamies triju vai četru istabu rindu; pēdēja no tām šķita atmirdzam blāvs gaišums.

-Tur kāds ir! izdvesu slāpētā balsī.

-  Ja tur kāds ir, tad mūsu gaismekli viņš jau ir pamanījis, teica Viljams, tomēr ar plaukstu aizsegdams liesmu. Labu bridi nekustējām ne no vietas. Gaišums joprojām viegli plandījās, nekļūdams ne spilgtāks, ne blāvāks.

-Varbūt tā vienkārši ir lampiņa, nolikta, lai iedvestu mūkiem, ka bibliotēkā mīt aizgājēju dvēseles, teica Viljams.

-Tomēr vajadzētu noskaidrot. Tu paliec šeit un turi gaismekli aizklātu, bet es piesardzīgi došos uz priekšu!

Joprojām kaunēdamies par savu pārbili spoguļa istabā, gribēju atgUt drošo stāju Viljama acis. Nē, iešu es, jūs palieciet šeit! Zagšos nemanāmi, esmu sīkāks un vieglāks. Tiklīdz pārliecināšos, ka briesmas nedraud, es jus pasaukšu.

Un tā ari darīju. Gar sienām slīdēdams, izlavījos cauri trim istabām zaglīgi kā kaķis (vai kā novics, kurš zogas uz virtuvi nočiept gabaliņu siera, Melkā šādos gājienos biju nepārspējams). Sasniedzu apgaismotās telpas slieksni un, aiz durvju labējās kolonnas slēpdamies, ielūkojos iekšā. Istabā neviena nebija. Uz galda bija nolikts aizdegts gaismeklis, no kura cēlās viegla dūmu strūkla. Ta nebija parasta eļļas lampiņa kā mums, tā drīzāk atgādināja vaļēju kvepekli, kurā bez liesmas, oglītēm kvēlojot, kaut kas gruzdēja. Saņēmu drosmi un gāju iekšā. Uz galda blakus kvēpeklim stāvēja atvērta grāmata spilgtās krāsās. Piegāju klāt un atšķirtajā lappusē ieraudzīju četras čūskas: dzeltenu, sārtu, tirkīza un izdegušas zemes krāsā. Bija tur ari baisa paskata zvērs, pūķis ar desmit galvām, kas ar asti birdināja zemē debesu zvaigznes. Piepeši redzēju, ka pūķis pieņemas augumā; žilbās zvīņas saslējās kā mežs, tas atrāvas no lappuses un sāka riņķot man ap galvu. Saļimstot atpakaļ, manīju, ka istabas griesti slīgst un gāžas pār mani, tad izdzirdu it kā tūkstoš čūsku šņākšanu, kas šķita nevis biedējoša, bet drīzāk vilinoša, un manā priekšā parādījās gaismas ieskauta sieviete; tā tuvināja man savu seju, ar dvesmu skardama man vaigu. Atstūmu viņu, turklāt likās, ka manas pastieptās rokas skar grāmatskapja sējumus, bet tie pieņemas bezgala apmēros. Vairs nejautu, kur atrodos, un nenojēdzu, kur debesis, kur zeme. Istabas vidū pamanīju stāvam Berengāriju; derdzīgi smaidīdams, viņš uzlukoja mani ar neķītru skatienu. Ar plaukstām aizklāju seju un savas paša delnas man šķita kā krupja ķetnas, glumas un plēvotas. Laikam iekliedzos,

tad sajutu mutē šķērmi skābenu garšu un, sajēgu zaudēdams, iegrimu bezgalīgā tumsā, kas vērās zem manis aizvien dziļāka.

Atguvos pēc kāda laika, kurš man rādījās mūžību garš, juzdams sitienus, kas dobji dārdēja galvā. Gulēju zemē, un Viljams man pliķeja pa vaigiem. Bijām jau citā telpā, un mans skatiens, apkārt slidot, izlasīja uzrakstu: Requiescant a laboribus suis.

-Celies, celies, Ads! man čukstēja Viljams. Nekas nav noticis…

-Tur… -es čukstēju, vēl neatguvies no murgiem. -Zvērs…

-Nav nekāda zvēra! Es tevi, sajēgu zaudējušu, atradu guļam pie galda, uz kura stāvēja brīnišķīga mozarābu apokalipse, atšķirta lappusē, kur mulieramictasolestāv puķa priekšā. Bet no smakas nopratu, ka esi saelpojies ko nelāgu, un tūliņ iznesu tevi laukā. Ari man sāp galva.

— Bet kas tas bija?

-Nekā tur nebija. Tur gruzdēja vīzijas izraisošas vielas, pēc smakas pazinu, ka tās ir arābu zāles, varbūt tās pašas, ko Kalnu Vecis deva saostīties saviem slepkavniekiem, pirms tos sūtīja pie darba. Nu mēs esam atklājuši vīziju noslēpumu. Kāds šeit naktīs novieto burvju zālītes, lai iedvestu nevēlamiem apmeklētājiem, ka bibliotēku sargā velnišķi spēki. Un ko tad tu redzēji?

Juceklīgi, kā nu atcerējos, izstāstīju Viljamam savu vīziju. Viņš iesmējās, sacīdams: Tavā vīzija daļēji atdzīvojās grāmata skatītais, turklāt tu ļāvi vaļu paša kārēm un bailēm. Tieši tādu iespaidu panāk šāda veida zālītes. Rit par to vajadzēs aprunāties ar Severinu; esmu pārliecināts, ka viņš zina vairāk, nekā liek mums manīt. Tās ir zāles, vienkārši zāles, un nav vajadzīgi nekādi nekromantu burvesti, par kuriem runāja stiklinieks. Kvēpināmās zāles, spoguļi… Šo zināšanu krātuvi sargā daudz apķērīgu izgudrojumu. Zinātne tiek izmantota, lai aizklātu, nevis lai apgaismotu. Man tas nepatīk. Bibliotēkas neaizskaramību un drošību pārrauga kropls prāts. Ši mums bija smaga nakts; būtu laiks tikt no šejienes laukā. Tu nejūties labi, tev derētu ūdens un svaigs gaiss. Nav jēgas censties atvērt šos logus, tie ir pārāk augstu un varbūt jau gadu desmitiem nevirināti. Kā gan viņiem varēja ienākt prātā, ka Adelmo meties ārā pa kādu no tiem?

Tikt laukā, teica Viljams. It ka tas būtu tik vienkārši! Zinājām, ka bibliotēkā var iekļūt tikai pa austmmu torni. Bet kur mēs šobrīd atradāmies? Bijām pilnīgi zaudējuši orientēšanās spēju. Klīdām pa bibliotēku, bīdamies, ka vairs nekad netiksim no tas arā, es, joprojām streipuļodams un nelabuma mocīts, Viljams, par mani norūpējies un nikns, ka no viņa zināšanām nav nekāda labuma, taču šie klaiņojumi mums, pareizāk sakot, Viljamam, iedvesa labu domu, kas varēja noderēt nākamajā dienā. Vajadzēja atgriezties bibliotēka protams, ja mēs vispār tiktu no tās laukā, ar koka nodeguli vai ko citu, ar ko atstāt zīmes uz sienām.

-   Lai izkļūtu no labirinta, skandēja Viljams, ir tikai viens lidzeklis. Katrā jaunā eju knistā, kur vēl nav būts, atnākšanas ceļš jāiezīmē ar trijām zīmēm. Ja no iepriekš atstātajām zīmēm redzams, ka šajā krustojumā jau esi bijis, eja, pa kuru esi atnācis, jāiezīmē tikai ar vienu zīmi. Ja visas ejas būs iezīmētas, atliks vienīgi griezties atpakaļ pa to pašu ceļu. Taču, ja krustojuma vēl ir viena vai vairākas ejas, uz kurām vēl nav zīmju, ir jāizvēlas kāda no tām un jāiezīmē ar divām zīmēm. Ja uz izvēlētās ejas jau ir viena zīme, jāpievelk vēl divas, lai ari uz tās būtu trīs. Tā var apstaigāt visas labirinta ejas, ja vien, noklustot kmslcelēs, neiegriežas nevienā ejā, uz kuras ir trīs zīmes, protams, ja vien vēl atlikuši neiezimēti ceļi.

-Kā jūs to zināt? Esat labirintu pazinējs?

-Nē, es tikai citēju senu, reiz lasītu tekstu.

-Un, ievērojot šos noteikumus, var izkļūt laukā?

-Cik man zināms, gandrīz nekad. Tik un lā pamēģināsim! Turklāt tuvākajās dienās man būs acenes un pietiekami daudz laika, lai labāk apskatītu grāmatas. Varbūt ceļu, ko nespējām atrast, sekodami uzrakstiem, mums atklās grāmatas.

-Jums būs acenes? Ka tad jūs tās atgūsiet?

-Teicu, ka man tās būs. Likšu izgatavot citas. Manuprāt, stikliniekam nagi niez izmēģināt ko jaunu. Ja tikai viņam būs piemēroti rīki stikla gabaliņu slīpēšanai, jo pašu stiklu viņa darbnīcā ir atliku likām.

Mums tā klimstot un ceļu meklējot, pēkšņi kadas telpas vidū sajutu, ka neredzama roka noglāsta man vaigu, sadzirdēju pār šo un blakustelpu aizvilnījam vaidu, kas nevarēja būt ne cilvēka, ne dzīvnieka izdvests, il ka no istabas istabā klistu rēgs. Man vajadzēja būt jau apradušam ar bibliotēkas pārsteigumiem, taču atkal pārbijos un palēcu atpakaļ. Ari Viljams droši vien bija manījis ko līdzīgu, jo apstājās, ķerdams pie vaiga, un, augstu pacēlis gaismekli, vērās visapkārt.

Viņš nopētīja liesmiņu, kas tagad likās kustīgāka, tad aplaizīja pirkstu un paslēja uz augšu.

-Viss skaidrs, viņš teica un noradīja man pa labi un pa kreisi. Sienās aptuveni cilvēka auguma bija divas šauras atveres; pieliekot pie tām roku, varēja just no āra plūstošo auksta gaisa strāvu, bet, tuvinot ausi, saklausīt šalkoņu, it kā laukā pūstu vējš.

-   Bibliotēkai taču nepieciešama vēdināšana, teica Viljams,

-    citādi te nebūtu, ko elpot, īpaši jau vasarā. Pa šim spraugām arī nāk vajadzīgais mitrums, lai pergamenti nepārkalstu. Taču cēlāju apķērība ar to vel nebeidzas. Iebūvēdami spraugas noteiktā leņķī, viņi panākuši, ka vējainās naktīs pa tām iekļuvušās gaisa plūsmas cērtas vienotrai pretī un krustodamās rada mūsu dzirdētos trokšņus. Un tie kopā ar spoguļiem un kvēpināmām zālēm iedveš bailes pārdrošiem ienācējiem, kuri, tāpat kā mēs, nepazīst šo vietu. Pat mēs pirmajā bridi domājām, ka sejā mums dveš regi. Un to samanījām tikai tagad, jo laukā sacēlies vējš. Tā ari šis noslēpums ir atklāts. Bet tik un tā mēs nezinām, kā izkļūt no šejienes!

Tā runādamies, klīdām bez kadas jēgas, jau cerību zaudējuši, vairs nepūlēdamies lasīt uzrakstus, kas visi šķita vienādi. Uzgājām vēl vienu septiņstūru telpu un apstaigājām visas tuvējās istabas, bet izeju neatradām. Griezāmies atpakaļ jau redzētās telpās, klīdām kādu stundu, nemēģinādami noprast, kur atrodamies. Visgalā Viljams nosprieda, ka mēs esot zaudējuši un neatliekot nekas cits kā atgulties kādā no istabām cerībā, ka nākamajā dienā Maleahijs mūs atradis. Gauzdamies par sava lieliska pasākuma nožēlojamo galu, pēkšņi nokļuvām zālē, no kuras lejup veda kāpnes. Kvēli patencinājām debesis un priecīgi kāpām lejup.

Virtuvē tūdaļ metāmies aiz pavarda un steidzāmies prom pa osārija gaiteni, un varat man ticēt, ka kailo galvaskausu mironīgās vīpsnas man šķita mīļu draugu smaidi. Sasniedzām baznīcu, izgājām no tās pa ziemeļu portālu un laimīgi apsēdāmies uz kapu akmens plātnēm. Dzedrais nakts gaiss man likās dievišķs balzams. Ap mums staroja zvaigznes, un bibliotēkas vīzijas šķita tik tālas…

-Cik brīnišķīga ir pasaule un cik riebīgi labirinti! es atvieglots teicu.

-Cik skaista būtu pasaule, ja pastāvētu likums, ar kuru izzināt labirintus… atbildēja mans skolotājs.

— Kura diez patlaban stunda? jautāju.

-Esmu zaudējis laika nojēgu. Taču būs labāk, ja tiksim savā cellē, pirms iezvana matutinu.

Devāmies gar baznīcas kreiso sānu, pagājām garām portālam es novērsos, lai neredzētu Apokalipses vecajos (super thronos viginti quatuor!), un, šķērsojuši klosterdārzu, sasniedzām svētceļnieku namu.

Durvis stāvēja abats un bargi uz mums nolūkojās. Es jūs

meklēju visu nakti, viņš teica Viljamam. Nevarēju jūs atrast ne cellē, ne baznīcā.

-Mēs te izsekojām kādas pēdas… acim redzami samulsis, neskaidri bilda Viljams.

Abats viņu ilgi un cieši uzlūkoja, tad teica lēnā un bargā balsī: Es jūs meklēju tūliņ pēc kompletorija. Berengārija kori nebija.

-Ko jūs sakāt! Viljams iesaucās, līksms no vaiga. Kā nu ne tagad viņam bija skaidrs, kurš slēpies skriptorijā.

-   Viņš nebija korī kompletorija laikā, turpināja abats, un arī pēcāk neatgriezās sava cellē. Drīz zvanīs uz rila lūgsnām, redzēsim, vai viņš parādīsies. Citādi man šķiet vai tik nav notikusi jauna nelaime…

Uz rīta lūgsnām Berengārijs neieradās.

## TREŠĀ DIENA

.

## NO LAUDĒM LĪDZ PIRMAJAI STUNDAI; šai laikā pazudušā Rerengārija cellē tiek atrasta asiņaina lupata, bet tas arī viss.

Patlaban rakstīdams jūtos tikpat noguris, kāds biju tonakt, pareizāk, torīt. Ko lai saku? Pēc dievkalpojuma abats sūtīja satrauktos mūkus pārmeklēt abatiju, taču velti.

Ap laudēm kāds mūks, pārbaudīdams Berengārija celli, zem salmu pīteņa atrada ar asinīm notraipītu baltu drānu. Abats drānas atrašanā saskatīja ļaunu zīmi. Tuvumā stāvošais Horhe, padzirdis par asinīm, izbrīnīts pārvaicāja: Asinis? Bet Alinardo, uzzinājis par atradumu, papurināja galvu un teica: Nē, nē, ar trešo bazūni nāve nāk pār ūdeņiem…

Viljams aplūkoja auduma gabalu un noteica: Tagad viss skaidrs.

-   Kur tad ir Berengārijs? viņam jautāja.

-  Nezinu, viņš atbildēja. Aimāro, to izdzirdējis, pavērsa acis pret debesīm un tad pačukstēja Pjetro no Santalbāno:

-   Tādi jau tie angļi ir!

Ap pirmo stundu, kad saule jau bija uzlēkusi, kalpus aizsūtīja pārmeklēt kalna piekāji un krauju zem mūriem. Viņi atgriezās ap trešo stundu, neko neatraduši.

Viljams man paziņoja, ka neko vairāk mēs nevarot darīt, mums atliekot vienīgi gaidīt tālākos notikumus. Un devās uz kalvi, kur iegrima možā sarunā ar Nikolu, stiklinieku.

Es aizgāju uz baznīcu, kur tobrīd tika noturēta mise, un iekārtojos iepretim vidusportālam. Tur dievbijīgā noskaņā iesnaudos un gulēju ilgi; galu galā jauniem miegs vairāk nepieciešams nekā vecajiem, kuri jau tik daudz gulējuši un pošas mūžīgai dusai.

## TREŠĀ STUNDA, kuras laika Adss skriptorijā apcer sava ordeņa vēsturi un grāmatu likteņus.

Kad izgāju no baznicas, nogurums bija mazinājies, taču galva joprojām smaga, jo mušu miesas spēj īsti baudīt mieru un atpūtu vienīgi naktī. Uzkāpu skriptorijā, palūdzu Maleahijam atļauju un sāku šķirstīt katalogu. Izklaidīgi slidinādams acis pār lappusēm, kas šķīrās manā priekšā, patiesībā vēroju mūkus.

Mani satrieca miers, ar kādu viņi nodevās darbam, it kā viens no viņu brāļiem netiktu izmisīgi meklēts pa visu abatiju un divi citi nebūtu gājuši bojā noslēpumainos apstakļos. Tieši tur ari slēpjas mūsu ordeņa vareniba, es sev teicu, daudzus gadu simteņus tādi paši mūki kā šie ir bijuši liecinieki barbaru iebrukumiem, redzējuši gan izpostām klostems, gan liesmas pazudam veselas karalistes, taču allaž atdevīgā mīlestībā līkuši pār pergamentiem un tintēm, pusčukstus lasot līdzi vārdus, kurus, saņēmuši no zudušajiem gadsimtiem, nodevuši tālāk nākamajiem. Tie nemitējās lasīt un pārrakstīt, pat tuvojoties tūkstošgadei, kāpēc tad lai viņi to nedarītu tagad?

Vakar Bencs bija atzinies, ka ir gatavs krist grēkā, ja vien tas līdzētu iegūt kādu retu grāmatu. Viņš nemeloja un nejokoja. Protams, mūkam jānul grāmatas, taču pazemīgā cieņā, nevis tukšā iedomībā tiecoties apmierināt paša ziņkāri. Pasaulīgie iekāro sava tuvākā sievu, garīdznieki alkst varas un bagātību, bet mūkam vislielākais kārdinājums ir zināšanas.

Šķiru katalogu, un manu acu priekšā ņirbēja noslēpumaini nosaukumi: Quinti Sareni de rnedicamentis, Phaenomenct,

Liber Aesopi de naturel animalium, Liber Aetbici peronymi de cosmographia, Libri trиs quos Arculpbus episcopus Adarnnano escipiente de locis sanctis ultramarinis designavit conscribendos, Libellus Q. Iidii Hilarionis de origine tnundi, Soliņi Polyshistor de situ, orbis terrarum et mirabilibus, Almagestbus… Vairs nebrīnījos par to, ka noziegumu noslēpums saistīts ar bibliotēku. Šiem mūkiem, kas savu mūžu bija veltījuši rakstu mākslai, bibliotēka bija gan debesu Jeruzaleme, gan pazemes pasaule pie pašām šīszemes un elles robežām. Ta valdīja pār viņu prātiem ar saviem solījumiem un aizliegumiem. Viņi dzīvoja ar to, tai un varbūt pret to, grēcīgi cerēdami kādu dienu lauzt visas tās noslēpumu atslēgas. Kāpēc gan lai viņi neriskētu ar dzīvību, apmierinādami savu zinātkāri, kāpēc lai neslepkavotu, cenzdamies nosargāt kādu no citiem greizsirdīgi glabājamu noslēpumu?

Protams, tas viss ir prāta lepnības kārdinājums. Pavisam citādu muku pārrakstītāju iztēlojās mūsu ordeņa svētais dibinātājs: tam bija jāspēj pārrakstīt, nesaprotot rakstīto, pazemīgi ļaujoties Dieva gribai, rakstīšanai bija jālop par viņa lūgsnu un viņa lūgsnai jaizpaužas rakstot. Kāpēc viss mainījies? Un šis nav vienīgais mūsu ordeņa klupiens! Tas kļuvis pārlieku varens, abati mērojas spēkā ar karaļiem. Vai tad šejienes abats nav kā monarhs, kurš ar savu varas zizli cenšas izlīdzināt nesaskaņas starp citiem monarhiem? Klosteros uzkratās gudrības pārvērtušās par maināmām precēm, par augstprātības un lielības avotu un dzinuli godkārei; ka bruņinieki lepojas, izrādīdami savas bruņas un karogus, tā abati lepni izrāda miniatūrām rotātos sējumus… Un dižojas arvien vairāk (kāds neprāts!), lai gan gudrības palmas zars jau izslīdējis no viņu rokām arī baznīcskolās, pilsētu ģildēs un universitātēs pārraksta grāmatas un sacer jaunas, iespējams, pat labāk par mums: varbūt te slēpjas daudzu nelaimju cēlonis.

Šī abatija īstenībā varbūt bija viena no pēdējām, kas varēja lepoties ar gudrības radīšanas un pārradīšanas pilnīgo māku. Un varbūt tieši tāpēc mūki vairs negribēja samierināties ar svēto pārrakstīšanas darbu vien; alkdami pēc jauna, arī viņi tiecās dot savu artavu pasaules izziņā. Un es neskaidri nojautu (tagad, gadu pieredzes bagātināts, to skaidri zinu) viņi neapzinās, ka tādējādi tuvina savas izredzētibas galu. Jo, ja šis jaunās zinības, ko viņi alkst radīt, brīvi izplūdīs ārpus mūriem, kas gan atšķirs šo svēto vietu no jebkuras baznicskolas vai pilsētas universitātes? Turpretī, slēpumā turētas, tas saglabātu pievilcības vērti un speķu, tās nemaitātu tukšie strīdi un urdīgā godkāre, kas grils pārsijāt sic et mm sietā ikkatru noslēpumu un mēru. Jā, tieši tāpēc es sev teicu bibliotēku ieskauj klusums un tumsa. Bibliotēka ir gudrības krātuve, taču nosargāt gudrību tā var, vienīgi liedzot to pat mūkiem. Gudrība nav kā monētas, kuras nemainās pat visnecienīgākajos darījumos, drīzāk tā līdzinās greznam tērpam, kas nodilst, valkājot un citu acis kārdinot. Vai tad tieši tā nenotiek ari ar pašām grāmatām, kuru lapas sabirst, krāsas un zeltījums izblāv, ja tas aizskar pārlieku daudzas rokas? Tepat netālu no manis sēdēja Pacifiks no Tivoli un šķirstīja senu sējumu, kura lapas mitrumā bija salipušas kopā. Ar mēli viņš apslapināja īkšķi un rādītājpirkstu, lai varētu tās pāršķirt, un no katra viņa pieskāriena šīs lappuses zaudēja kaut ko no sava spēka. Šķirot tās tika locītas, pakļautas gaisa iedarbībai, uz tām nolaidās putekļi; tie grauzīsies arvien dziļāk sīkajās, šķīrēja pirkstu ielocītajās rieviņās, un pelējums metīsies uz lapu stūrīšiem, ko mīkstus un vārīgus padarījušas siekalas. Tāpat kā pārliecīgs maigums dara kareivi gļēvu un gaudenu, tā ari neapvaldīta ziņkāre un savtīga mīlestība aplaiž grāmatu ar nāvējošu slimību.

Kur gan ir glābiņš? Saudzēt grāmatas nelasītas un neaizskartas? Vai manas bažas ir pamatotas? Un ko par to teiktu mans skolotājs?

Netālu strādāja rubrikators Magnuss no Jonas; viņš tikko ar pumeku bija nogludinājis pergamentu un tagad to mīkstināja ar krītu, lai pēc tam nopulētu gludu jo gludu. Viņam blakus cits ilustrators, Rabano no Tolēdo, bija piestiprinājis lapu pie paliktņa un abās sānu malās iedurstījis sīkus caurumiņus, starp kuriem tagad ar tievu metāla irbuli vilka vieglas līmeniskas līnijas. Drīz vien abas šīs lapas piepildīs krasas un formas, lappuse kļUs līdzīga relikvārijam, un mirdzoši zīmējumu dārgakmeņi rotās Svēto rakstu auduma dievbijīgi vilktās zīmes. Šo abu brāļu dienas, es prātoju, paiet šīszemes paradīzē, radot jaunas grāmatas, tādas pašas kā tās, kuras nenovēršami iznīcina laiks… Tātad bibliotēku nevar apdraudēt nekādi pasaulīgi spēki, tātad tā ir dzīva un nemitīgi atdzimstoša… Bet, ja tā ir dzīva, kāpēc bailīgi liedz savus krājumus tiem, kuri alkst zināšanu? Varbūt atvērtība ir tā, pēc kuras alkst Bencs, varbūt tieši pēc tās bija ilgojies Venancijs?

Biju pagalam sapinies un paša domu satraukts. Jutu, ka šie prātojumi nepieklājas novicam, kura vienīgais uzdevums ir cītīgi un pazemīgi ievērot regulu un to es arī darīju visus turpmākos gadus, vairs neuzdodams veltus jautājumus, kamēr pasaule visapkārt mutuļoja aizvien postīgāka asiņu un neprāta vētrā.

Bija pienācis brokastu laiks, un es devos uz virtuvi; biju jau paguvis iedraudzēties ar pavāriem, un viņi man allaž pataupīja labākos kumosus.

## SESTĀ STUNDA; tās laikā Adss uzklausa Salvatores pagātnes noslēpumus, kūms tik viegli nemaz nevar pārstāstīt un kuri liek Adsam iegrimt bažīgās pārdomās.

Virtuvē ēzdams brokastis, ieraudzīju kaktā Salvatori, kurš, droši vien saderējis mieru ar virspavāru, tagad līksms tiesāja nost jērgaļas pirāgu.

Viņš to šķūrēja mutē tik negausigi, neļaudams nokrist zemē ne kripatiņai, ka likās, viņš nebūtu ēdis deviņas mūžības un nevarētu vien beigt tencināt Dievu par šo ēdmaņas brīnumu.

Salvatore piemiedza man ar aci un savā dīvainajā mēlē noteica, ka esot jāatēdas par visiem bada gadiem. Sāku viņu izvaicāt. Un viņš man pastāstija par savu mokošo bērnību kādā ciemā, kur nemitīgi gāzis lietus, raža allaž nopuvusi uz lauka, gaiss bijis nešķīsts un indīgu izgarojumu sagandēts. Palu ūdeņi mēnešiem ilgi neatkāpušies no tīrumiem, un, ja izskalotajās vagās iesējuši mēru graudu, ražā saņēmuši sieciņu, bet no iesēta sieka viss aizgājis neražā. Kungu sejas bijušas tikpat bālas kā zemnieku, tomēr zemnieki mimši biežāk. Laikam jau tāpēc, noķiķinājās Salvatore, ka to bija krietni vairāk… Sieks labības maksājis piecpadsmit naudas gabalus, bet mērs veselus sešdesmit, sprediķotāji sludinājuši pasaules galu, bet Salvatores vecāki un vecvecāki teikuši, ka tādi laiki piedzīvoti jau ne reizi vien, un nosprieduši, ka pasaules gals nāk nākdams ik mīļu dienu. Driz vien bijušas apēstas visas putnu maitas un izķerti pat visnožēlojamākie zemes rāpuļi, un paklīdušas valodas, ka ciemā kāds sācis atkašņāt kapus. Salvatore īsti meistarīgi, it kā būtu pieredzējis histrions, notēloja, kā

šie “nelabi ļauži” nākamajā dienā pēc kāda nelaimīga bērēm ar pirkstiem rakuši kapsētas zemi. >1^ni, ņam! viņš ņurdēja, bāzdams mutē jērgaļas pīrāgu, taču viņa sejā es skatīju izmisuša cilvēka sašķobītos vaibstus, ēdot līķi. Tad citi, vēl ļaunāki par pirmējiem, negribēdami rakņāties svētītā zemē, kā lielceļa laupītāji pasākuši slēpties mežos, lai uzkluptu ceļiniekiem. Caks! rādīja Salvatore nazi pie rīkles! un Ņam! Bet paši ļaunākie no ļaunākajiem pievilinājuši bērnus ar kādu ābolu vai olu un tad tos nokāvuši. Lai gan pirms ēšanas, Salvatore skaidroja ar gluži nopietnu vaigu, tos vienmēr izvārījuši. Vel viņš stāstīja par kādu vīru, kas ieklīdis ciemā un par lētu naudu pārdevis vārītu gaļu. Cieminieki nevarējuši vien nopriecāties par tādu veiksmi, bet tad mācītājs paziņojis, ka tā esot cilvēka gaļa, un saniknotais pūlis tirgoni saplosījis gabalu gabalos. Bet jau tajā pašā nakti kāds ciema vīrs gājis un atracis nogalinātā kapu, un ēdis cilvēkēdāja gaļu, bet ciems, uzzinājis notikušo, arī šim pielēmis nāvi.

Un ne to vien man pastāstīja Salvatore. Jūklainiem vārdiem, piespiezdams mani atcerēties to nieku, ko pratu provansiešu valodā un itāļu izloksnēs, viņš man atklāja, kā aizbēdzis no dzimtā ciema, kā klaiņojis pa pasauli. Viņa stāstā es saklausīju līdzību ar dažiem jau agrāk, ceļā dzirdētiem nostāstiem, un tagad tas savijies ar neskaitāmiem citiem, ko dzirdēju vēlāk, tāpēc neesmu īsti drošs, vai nepiedēvēju Salvatorem piedzīvojumus un noziegumus, ko paveikuši citi, kas dzīvojuši pirms vai pec viņa, jo tagad viņi visi manā nogurušajā prātā saplūduši vienā tēlā un iztelei taču piemīt spēks, kas savieno kopā zelta ideju un kalna ideju, radot ideju par zelta kalnu.

Ceļojuma laikā bieži biju dzirdējis Viljamu pieminam vienkāršos ļaudis; ar šiem vārdiem daudzi viņa ordeņa brāļi apzīmēja ne tikai tautu, bet ari neskolotos. Šis izteiciens man vienmēr bija šķitis pārlieku izplūdis, jo itāļu pilsētās biju saticis tirgoņus un amatniekus, kuri gan nepiedereja pie priesteru kārlas, tomēr bija skoloti, kaut arī savas atziņas vairs nepauda latiņu valodā. Turpreti daudzi tirāni, kuri tobrid valdīja pussalā, bija gatavie nejēgas gan dievvārdos, gan medicīnā, nezināja ne loģiku, ne latīņu valodu, tomēr nepiederēja ne pie trūcīgajiem, ne vienkāršajiem. Tāpēc esmu pārliecināts, ka mans skolotājs, runādams par “vienkāršajiem ļaudīm”, lietoja pārāk izplūdušu apzīmējumu. Taču Salvatore nenoliedzami bija vienkāršu ļaužu, cēlies no ciema, ko gadsimtiem ilgi mācis trūkums un kungu uzliktie spaidi. Viņš bija vienkāršu ļaužu, bet nebija muļķis. Salvatore alka pēc citādas pasaules, un, pēc viņa vārdiem, tolaik, kad viņš aizbēdzis no tēva mājām, viņa sapņu zeme ļoti atgādinājusi Leiputrijas ielejas, kur no kokiem riet medus, zaros aug siera rituļi un vijas smaržīgas desu virtenes.

Šo cerību vadīts un negribēdams atzīt, ka šī pasaule ir asaru leja, kur (kā man mācīts) pat netaisnību ir iedibinājusi Providence, lai saglabātu visu lietu līdzsvaru, kaut arī mums grūti to izprast, Salvatore klīda pa dažadiem novadiem no dzimtas Monferrātas uz Ligūriju, tad augšup uz Provansu un visgalā uz Francijas karaļa zemēm.

Salvatore klīda pa pasauli, ubagodams un palaizdams nagus, palaikam izlikdamies par slimnieku, palaikam stādāmies dažādu kungu kalpībā, lai drīz vien atkal aizlavītos savos ceļos. No viņa stāstījuma nopratu, ka viņš pievienojies arī klaidoņu pulkiem, ko nākamajos gados arvien biežāk redzēju vazājamies pa visu Eiropu: viltus mūki, šarlatāni, krāpnieki un blēži, plukatas un skrandaiņi, spitālīgie un gaudeņi, apkārtklimsti garīdznieki un dziedoņi, šmaucēji, žonglieri, algotņi kropļotiem locekļiem, blandoņas studenti, klīstoši ebreji un no neticīgo gūsta ar sabeigtu garu izbēguši kristieši, bēguļojoši trimdinieki un neprāši, noziedznieki ar nošņāptām ausīm un sodomīti, un kopa ar viņiem klejojoši amatnieki -

audēji, varkaļi, galdnieki, nažu trinēji, grozu pinēji, mūrnieki, mālderi, un aiz viņiem vesela varza visādu citādu salašņu: mānekļi, šķelmji, miglas pūtēji un dūmu laidēji, mangotāji, diedelnieki, dāvanlaši un naktsložņas, siki zaglēni un lielāki zagļi, nešķisti mācītāji un viltus kanoniķi, visādi nelieši, kuri pārtika no ļautiņu lētticības, pāvesta bullu un zīmogu viltotāji, indulgenču tirgotāji, viltus paralitiķi, kas gūlās priekšā baznīcu durvīm, no klosteriem aizlaidušies slaisti, relikviju pārdevēji, grēku piedevēji, gaišreģi un pūšļotāji, hiromanti un nekromanti, blēži -upurnaudu vācēji, visu veidu izvirtuļi, mūķeņu un jaunavu pavedinātāji un piesmējēji, krītamas kaites, augoņu, audzēju, tūskas un ģikts simulētāji, un kur tad vēl tie, kam padevās vājprāta tēlošana. Bija tādi, kuri prata piestiprināt pie miesas ipašus apsējus, kas atgādināja nedzīstošas čūlas, citi pieņēmās pilnus vaigus ar asinssarkanu šķidrumu un spļāva asiņainas krēpas ka īsti diloņslimnieki, vēl citi kliboja ar kniķiem bez jebkādās vajadzibas un piedevām lieliski iztaisījās slimi ar krītamo kaiti, pampumiem, kraupi un kašķi; šie krāpnieki tīstījās pārsējos, iezieda miesu ar safrānu, nēsāja dzelžus uz rokām un apsējus ap galvu; smirdēdami tie rāpās iekšā baznīcās un tēloja krītamās kaites lēkmes laukumu vidū putas spļaudami, acis pārgriezuši, laida pa nāsīm asinis, kas bija pagatavotas no kazeņu sulas un cinobra, vārdu sakot, darīja visu, lai izdiedelētu maizi un naudu no dievbijīgiem ļautiņiem, kuriem prātā jo labi bija iegūluši svēto tēvu aicinājumi sniegt žēlastības dāvanas: dalies savā riecienā ar izsalkušo, pieņem savā namā to, kam nav pajumtes, tuvosimies jel Kristum, uzņemsim un mielosim Kristu, jo, kā ūdens dzēš liesmas, tā mīlestibas dāvanas dzēš mūsu grēkus!

Ari vēlāk pēc šeit aprakstītajiem laikiem ceļos gar Donavu redzēju un vēl tagad redzu šo vazaņķu barus tāpat kā dēmoni, tie iedalāmi leģionos, kam katram savs vārds: klenderi, aizcipas, dirbeņi, slapsteņi, savedēji un patapinātāji, dabūteņi, prātā salauzušies, plikstilbji, apviksteņi un kankaraini, diedelnieki, izspiedēji un svešas mantas iešņaucēji, pampeņi un nomēreņi, glūniķi, knakstitaji, braucītāji un pesteļotāji, žāksti un māžekļi, uknši, kuprīši, tizlie un līkie, apmātie un apsēstie.

Kā dubli un gļotas tie plūda pa pasaules ceļiem, sajaukdamies kopa gan ar naida un nemiera cēlājiem, gan patiesās ticības sludinātājiem, gan ķeceriem, kas klīda, jaunus upurus savai mācībai meklēdami. Allaž bijies vienkāršo ļaužu, kuri sludināja un piekopa nabadzību, pāvests Jānis pirmais uzsāka cīņu pret klaiņojošajiem ubagiem sludinātājiem, kuri, pec viņa vārdiem, pievilināja ziņkārīgos, vēcinādami raibām zīmēm apgleznotus karogus, teikdami sprediķus un izkrāpdami naudu. Vai šim pāvestam, izvirtušajam simonietim, bija taisnība, kad viņš klaiņojošos brāļus, kas sludināja šķīsto nabadzību, pielīdzināja plukatu un laupītāju bariem? Tolaik, kādu nieku paceļojis pa itāļu pussalu, es pats vairs nespēju dot skaidai atbildi uz jautājumiem, kas man nelika miera. Biju dzirdējis par Altipašo brāļiem, kuri sprediķodami pēc patikas gan draudēja ar izslēgšanu no baznīcas, gan solīja indulgences, atlaizdami laupīšanas un asinsgrēkus, par noteiktu naudas summu piedodami slepkavības un pārkāptus zvērestus; klausītājiem tie lika noprast, ka viņu uzturētajā slimnīcā, kam tik centīgi tika vākti ziedojumi, ik dienas upurējot teju ap simt mišu un no ievāktajiem labumiem tiekot sarūpēts pūrs diviem simtiem nabadzīgu jaunavu. IJn vēl biju dzirdējis par brāli Paolo Klibiķi, kurš vientuļš mita gāršā netālu no Rieti; viņš lielījās tieši no Svētā Gara saņēmis atklāsmi, ka miesas akts neesot grēks, un tādējādi pievilināja meitenes, kuras krita viņam par upuri un kuras viņš sauca par māsām: vispirms viņš lika tām ļauties pletnes cirtieniem pa kailu augumu, tad piecreiz mesties pie zemes krusta veidā, un tad, pirms jaunpievērstās stādīja priekšā Dievam, viņš no tām pieprasīja to, ko pašam labpatikās saukt par miera skūpstu. Vai tā bija patiesība? Un

kas gan bija kopīgs eremītiem, kuri teicās esam apskaidroti, un nabaga brāļiem, kas, patiesu grēknožēlu piekopdami, klīda pa Itālijas ceļiem, visas garīdznieku kārtas un jo sevišķi bīskapu ienīsti, kurn alkatīgo un grēcīgo dabu tie nesaudzīgi atklāja?

No Salvatores stāsta, kas manā prātā sajaucās ar visu agrāk dzirdēto, nespēju tikt skaidrībā par kopīgo un atšķirīgo, viss rādījās juklaini vienāds. Un ari pats Salvatore reizēm man šķita kāds no leģendā aprakstītajiem Turennas kroplajiem diedelniekiem, kas laidusies bēgt, kad šiem garām nesti svētā Mārtiņa pīšļi, brīnumdarītāji, baiļodamies, ka svētais varētu viņus izdziedēt un laupīt peļņas avotu, bet., pirms vēl tie paguvuši aizjozt līdz pilsētas robežām, viņus panākusi un sodījusi svētā žēlsirdība un tie tapuši dziedināti, un tādējādi, atgūstot locekļu spēku, saņēmuši sodu par savu blēdīgo dīkdienību. Taču mūka dzīvnieciskajā vaigā atspīdēja maiga gaisma, kad viņš man stāstīja, kā, dzīvojot kopā ar šīm zagļu un vazaņķu bandām, pirmoreiz izdzirdis franciskāņu sludinātājus, tādus pašus staiguļus un bēgujus ka viņš, un sapratis, ka nabadzīga klaidoņa dzīve nav jāuzlūko kā smags kaists, bet gan kā līksmas atdevības izpausme. Un kopš tā laika viņš pinies ar dažnedažādām grēknožēlnieku grupām un sektām viņš tās minēja izkropļotos nosaukumos, bet to mācības atstāstīja pagalam greizi. Izlobīju, ka viņš bijis kopā arpatarīņiem un valdiešiem un varbūt ari ar katariem, arnaldiešiem un humiliātiem un, pa pasauli klīzdams, pārgājis no grupas grupā, arvien ciešāk pārliecinādamies, ka viņa klaidonība ir īpaša misija, un darīdams Kungam par godu to, ko agrāk bija darījis, domādams vienīgi par savu vederu.

Bet cik ilgi un kur viņš klīda? Ja pareizi sapratu, pirms gadiem trīsdesmit Salvatore bija pievienojies kadai Toskānas minoritu kopienai un apvilcies franciskāņu mūka ģērbu, lai gan iesvētību netika saņēmis. Domāju, ka tur viņš bija apguvis to nieku latīņu valodas, ko runādams mistroja ar daždažādām mēlēm, kuras viņš, nabaga apkārtstaigulis bez dzimtenes, bija salasījies savos ceļos un aizguvis no klejojumu biedriem, sākot ar manas zemes algotņiem un beidzot ar dalmāciešu bogomiliem. Tur viņš esot pievērsies grēknožēlai tā viņš apgalvoja, izsaukdamies “Penitenziagite!” (un es atkal dzirdēju vārdu, kas bija piesaistījis Viljama uzmanību) -tomēr šķiet, ka arī viņu pieņēmušo minorītu uzskati bijuši visai apšaubāmi, jo, saniknojušies uz tuvējās baznīcas kanoniķi, kurš apsūdzēts laupīšanā un citas nelietībās, tie kādu dienu iebrukuši garīdznieka mājā, nolidinājuši saimnieku pa kāpnēm, no kā grēcinieks ņēmis galu, bet pēc tam izlaupījuši baznīcu. Bīskaps tiem uzsūtījis karaspēku, un brāļi aizlaidušies kur kurais, bet Salvatore atkal ilgi klejojis pa Ziemeļitāliju ar ubagojošu minorītu bandu “brālīšiem”, kuri vairs neatzina ne likumus, ne kārtību.

Tad viņš aizklimtis līdz Tulūzas novadam, kur viņu iejūsmojušas runas par dižu krusta karagājienu. Un kadu dienu tur sapulcējies milzīgs bars ganu un trūkumcietēju, lai kopīgi šķērsotu jūni un cīnītos pret ticības ienaidniekiem. Un tie dēvējušies par ganeļiem. Taču patiesībā to vienīgā vēlme bijusi aizbēgt no savas nolādētās zemes. Bijuši viņiem ari divi vadoņi, kas labi pratuši sludināt maldu mācības: viens no savas baznīcas par netiklību padzīts mācītājs, bet otrs no Svētā Benedikta ordeņa atkritis muks. Šie abi tik veikli jauca lētticīgajiem prātus, ka tie sekoja viņiem veseliem pūļiem, un pat pusaugu zēni pret vecāku gribu pameta tīrumus un tukšām kabatām, tarbu kaklā un nūju rokās steidza tiem pakaļ kā paklausīgs ganāmpulks, tā izveidodami draudīgu pūli. Vairs tie neklausīja ne saprata, ne taisnīguma balsij, un vienīgie padomdevēji tiem bija lupjš spēks un pašu griba. Beidzot viņi bija brīvi, un brīvība un neskaidrās cerības pēc apsolītajām zemem turēja šo pūli nemitīgā skurbumā. Viņi siroja pa ciemiem un pilsētām, pievākdami visu, kas trāpījās pa ķērienam, un, ja kādu no viņu biedriem saņēma ciet, tie uzbruka cietumam un ieslodzīto

atbrīvoja. Kad viņi ielauzās Parīzes cietoksnī, lai atsvabinātu dažus savējos, kas bija krituši kungu gūstā, un kads no pilsētas priesteriem mēģināja viņiem pretoties, viņi to sagrāba un nogalēja, nometot lejā pa cietokšņa kāpnēm, un tad izlauza cietuma durvis. Tad vir.ii nostājas kaujai Svētā Žermēna laukā, taču neviens neuzdrīkstējās stāties viņiem pretī, un tā viņi pameta Parīzi un devās uz Akvitānijas pusi. Un slaktēja visus ebrejus, ko satika ceļā, un piesavinājās viņu bagātības…

-   Kāpēc tieši ebrejus? es vaicāju.

-Un kāpēc ne? atvaicāja Salvatore. Un paskaidroja, ka visu mūžu no sludinātājiem dzirdējis ebreji esot kristietības ienaidnieki un raušot bagātības, atraudami tās nabaga kristīgajiem. Jautāju viņam vai tad bagātības nerauš ari kungi un bīskapi, saņemdami desmito tiesu, — varbūt ganeļi necīnījās ar saviem īstajiem ienaidniekiem? Viņš atbildēja, ka tajās reizēs, kad īstie ienaidnieki pārāk stipri, esot jāizvēlas vājāki. Nodomāju, ka vienkāršie ļautiņi savu vārdu iemantojuši tieši savu vienkāršo domu un lētticības pēc. Tikai šīspasaules varenie vienmēr skaidri apzinās, kas ir viņu īstenie ienaidnieki. Kungi negribēja, ka ganeļi apdraudētu viņu mantību un, viņiem par laimi, ganeļu vadoņi sludināja, ka lielas bagātības sev sagrābušies ebreji.

Jautāju Salvatorem kurš iedvesa pūlim, ka jauzbrūk ebrejiem? Viņš to neatcerējās. Manuprāt, tādās reizēs, kad, miglainu solījumu vilināti, sapulcējas tūkstošgalvaini pūļi un pieprasa, lai solītais tūdaļ tiktu izpildīts, nevienam vairs nav skaidrs, kurš ko teicis vai sludinājis. Nospriedu, ka ganeļu vadoņi lai kam bija mācījušies klosteros un bīskapiju skolās un runa ja kungu valodā, lai arī prata to iztulkot ļaudīm saprotamos vārdos. Un ganeļi nezināja, kur meklējams un kādos grēkos vainojams pāvests, toties zināja, kur atrast ebrejus. Galu galā viņi aplenkuši lielu, augstu torni, kurš piederējis Francijas karalim un kurā bariem vien sabēguši pārbiedētie ebreji. Un tie drosmīgi aizstāvējušies nokāpuši kaujai pie torņa sienām un metuši akmeņus un baļķus. Tad ganeļi aizdedzinājuši torņa durvis un smacējuši ieslēgtos ar uguni un dūmiem. Un ebreji, nevarēdami glābties, nosprieduši, ka labāk pašiem padarīt sev galu nekā mirt no neapgraizīto rokas, tāpēc lūguši drosmīgāko no saviem vīriem, lai tas viņus nonāvē ar zobenu. Šis piekritis un atņēmis dzīvību vismaz pieciem simtiem. Tad viņš izgājis no torņa kopā ar ebreju bērniem un lūdzis, lai ganeļi šo nokristot. Bet ganeļi atteikuši: tu apkāvi savus ļaudis, bet pats Trešā gribi paglābties no nāves? Un sakapājuši viņu gabalos. Bērdiena nus gan pataupījuši un nokristījuši. Tad viņi devušies uz Karkasonu, ceļa bez mitas slepkavodami un laupīdami. Beidzot Francijas karalis nospriedis, ka ganeļi pārkāpuši pēdējās robežas, un pavēlējis, lai visas pilsētas, kurām tie dotos cauri, cīnītos ar viņiem, un pieteicis pat aizstāvēt ebrejus, it kā tie būtu karaļa ļaudis…

Kāpēc karalis piepeši izrādīja tik lielu labvēlību ebrejiem? Varbūt tāpēc, ka viņu pārņēma apjausma, ko nevaldāmais ganeļu pūlis, plezdamies arvien lielāks, varētu pastrādāt visā karalistē. Tieši tāpēc viņš sajuta tēvišķu žēlumu pret ebrejiem, kuri turklāt bija vajadzīgi karalistes tirdzniecībai; bija pienācis brīdis atbrīvoties no ganeļiem tā, lai visi godīgie kristieši varētu apraudāt to noziegumus. Taču daudzi kristieši nepakļāvušies karaļa gribai, spriezdami, ka nav pareizi aizstāvēt ebrejus, kas vienmēr bijuši kristīgās ticības ienaidnieki. Un daudzu pilsētu iemītnieki, kuri bijuši parādā ebreju augļotājiem, priecājušies, ka ganeļi tos soda par viņu bagātībām. Tad karalis, piedraudot ar nāvi, aizliedzis ganeļiem palīdzēt. Viņš savācis lielu karaspēku un devies pret tiem ciņā, un daudzi tikuši nokauti, bet citi sabēguši mežos, kur vairums tāpat ņēmuši galu. Drīz vien ganeļu pulks bijis satriekts, bet gūstā saņemtos karaļa kalpi pa diviem trim dučiem reizē kāruši augstākajos kokos, lai to līķi būtu visiem par mūžīgu biedināšanu un neviens vairs neuzdrīkstētos traucēt karalistes rnieni.

Dīvainākais, ka Salvatore šos notikumus man atstāstīja kā visslavčjamāko varoņdarbu virkni. Viņš joprojām bija pārliecināts, ka ganeļu varza gatavojusies karot par Kristus kapu, lai to atbrīvotu no neticīgajiem, un man nekādi neizdevās viņu pārliecināt, ka šis svētīgais darbs paveikts jau Pētera Vientuļnieka un svētā Bernarda laikos, kad pie valdīšanas bija svētais Francijas Luijs. Šā vai tā, uz neticīgo zemēm Salvatore nedevās, jo viņam steigšus bija jālaižas prom no Francijas. Viņš nonācis Novarras apvidū; par talaika notikumiem viņš runaja gaužam īsi un izvairīgi. Galu gala viņš nokļuvis Kasālē, kur apmeties minorītu klosteri (domāju, ka tieši tur viņš sastapa Remigiju), un tas noticis tieši tobrīd, kad daudzi no minorītiem, pāvesta vajāti, mainījuši savus muku ģērbus un meklējuši patvērumu citu ordeņu klosteros, lai netiktu sadedzināti sārtā. Atcerējos to dzirdējis arī no Ubertino. Salvatores dažādos darbos pieredzējušās un prasmīgās rokas (kuras viņš sākumā, brīvo klejojumu laikā, bija ievingrinājis negodīgos darbos, bet vēlāk, klīzdams Kristus mīlestības vārdā, visnotaļ svētītos) bija novērtējis mantzinis un tūdaļ viņu pieņēmis sev par palīgu. Un tā viņš jau daudzus gadus mītot šeit, daudz nerūpēdamies par ordeņa lietām, bet gādādams par vīna pagrabiem un klētīm, un šeit viņš varot ēst nezogot un slavēt to Kungu, nebīstoties no sārta.

Tādu stāstu viņš man pavēstīja, locīdams iekšā kumosu pēc kumosa, bet es netiku gudrs, ko viņš tajā sadomājis un ko noklusējis.

Ziņkāri pētīju Salvatori ne tik daudz viņa pārsteidzošo piedzīvojumu pec, bet drīzāk tāpēc, ka viņa dzīve man šķita apkopojam neskaitāmos notikumus un kustības, kas vērta talaika Itāliju tik saistošu un neizprotamu.

Kas gan izrietēja no viņa runas? Tāda cilvēka tēls, kura dzīve bijusi raibu raibā un kurš spējīgs nogalināt savu tuvāko, pat neapjaušot, ka tas ir noziegums. Tomēr, kaut arī tajos laikos ir visi Dieva iestādīto likumu pārkāpumi man šķita vienādi ļauni, es jau sāku aptvert daudzas lietas, par kurām dzirdēju runājam, tāpēc sapratu, ka slaktiņš, ko pastrādājis gluži vai ekstātiskas aizgrābtības pārņemts pūlis, kas sajaucis Dieva likumus ar velna kārdinājumiem, atšķiras no atsevišķas slepkavības, ko klusumā izperinājis un paveicis vēss, viltīgs prāts. Un man šķita, ka šādu otrējo ļaundarību Salvatore nebūtu spējīgs nodarīt.

Taču es gribēju izprast abata neskaidros mājienus, turklāt mani bija apsēdušas domas par brāli Dolčīno, par kunj gandrīz neko nezināju, lai gan jutu viņa ēnu klājamies pār daudzām sarunām, ko biju pēdējā laikā dzirdējis.

Tāpēc es pēkšņi noprasīju: Vai savos ceļojumos tev nav gadījies iepazīt brāli Dolčīno?

Tādu Salvatores atbildi es nebiju gaidījis: viņš izbolīja savas jau tā izvelbtās acis, sāka mest krustus un nomurmināja dažas aprautas frāzes valodā, ko man .šoreiz neizdevās saprast. Taču tie man likās atrunu vai nolieguma vārdi. Līdz šim Salvatore bija mani uzlūkojis ar labvēlību un uzticēšanos, es pat teiktu draudzīgi, bet šajā brīdī viņš man raidīja naidīgus skatienus. Un ar kādu ieganstu steigšus nozuda.

Mana ziņkārība bija nokaitēta līdz pēdējam. Kas gan bija šis mūks, kura vārds spēja iedvest citos tādas šausmas? Nospriedu, ka ilgāk vairs nedrīkstu mocīties neziņā. Tad man prātā iešāvās glābjoša doma. Ubertīno! Viņš pats bija minējis Dolčīno vārdu jau pirmajā mūsu tikšanās vakarā, un viņam bija zināms itin viss par brāļu, brālīšu un citu kopienu pēdējo gadu labajiem un ļaunajiem darbiem. Kur varēju viņu šajā laikā meklēt? Protams, baznīcā, lūgsnās iegrimušu. Un, izmantodams savu brīvo bridi, tūdaļ devos turpu.

Taču Ubertīno tur neatradu, un man nelaimējās viņu sastapt līdz pat vakaram. Tā paliku kaistam neapmierinātā ziņkārē, lai gan netrūka citu notikumu, par kuriem tūlīt stāstīšu.

## DEVĪTĀ STUNDA, kuras laikā Viljams stāsta Adsam par ķecerību plašo upi, par vienkāršo ļautiņu nozīmi Baznīcas dzīvē, par savām šaubām, vai iespējama vispārējo likumu izzināšana, un pie reizes izklāsta, kā atšifrējis Venancija atstatās nekromantiskās zīmes.

Atradu Viljamu kalve pie Nikolas, kur abi darbojās ar varenu aizrautību. Uz galda viņi bija sarindojuši daudzus nelielus stikla rimbulīšus, kas laikam bija pagatavoti jau agrak, lai tos iestiprinātu kādā vitrāžā. Dažus no tiem viņi ar īpašiem instrumentiem bija smalki noslīpējuši līdz vajadzīgajam biezumam. Viljams patlaban tos pielaikoja, turēdams acu priekšā. Tostarp Nikola kalējiem deva norādījumus, kā izgatavot staklīti, kurā vēlāk tiktu iestiprināti izraudzītie stikliņi.

Viljams īgni burkšķēja, jo pagaidām piemērotākais no stikliem bija smaragda zaļumā, viņš nevēloties, lai pergamenti atgādinātu zāļainas pļavas! Nikola aizgāja, lai pārraudzītu kalēju darbu. Kamēr Viljams knibinājās ap saviem stikliņiem, atstāstīju viņam neseno sarunu ar Salvatori.

-Tas virs ir daudz ko pieredzējis, viņš atteica, varbūt tiešām bijis kopā arī ar dolčīniešiem. Šī abatija ir īsts mikrokosms, un, kad šeit ieradīsies pavesta Jāņa legāti un brālis Mikēle, nudien nekā vairs netrūks!

-Skolotāj, es ieteicos, es vairs neko nesaprotu.

-   Ko tu nesaproti, Ads?

-Pirmkārt, nesaprotu atšķirības starp dažādām ķecem grupām. Bet par to jums pavaicāšu vēlāk. Tagad mani nomoka jautājums par pašām atšķirībām. Man radās iespaids, ka, runājot ar Ubertino, jūs mēģinājāt viņam pierādīt, ka visi ir vienādi - gan svētie, gan ķeceri. Turpreti, apspriezdamies ar abatu, jūs pūlējāties izskaidrot atšķirības starp ķeceriem, ka ari starp ķeceriem un ortodoksāļiem. Tas ir, Ubertīno jūs pārmetāt, ka viņš šķir vienādos, bet abatam, ka viņš pielīdzina atšķirīgos.

Viljams nolika savus stiklus uz galda. Miļais Ads, viņš teica, mēģināsim nospraust atšķirības, izmantojot Parīzes skolu terminus. Tātad tās apgalvo, ka visiem cilvēkiem piemīt kopīga substanciālā forma, vai tiesa?

-Protams, es atteicu, lepns par savām zināšanām, tic ir dzīvnieki, bet saprātīgi, un to īpatnība ir spēja smieties.

-Ļoti labi! Tomēr Toms atšķiras no Bonaventūras, jo Toms ir paresns, bet Bonaventūra kalsns, un var gadīties, ka L'gočone ir ļauns, lai gan Francisks ir labs, un Aldemārs ir flegmātiķis, turpreti Agilulfs holēriķis. Vai tā ir?

-   Protams.

-Tātad tas nozīmē, ka dažādos cilvēkos kopīgs ir viss, ko nosaka substanciālā forma, bet atšķirīgs tas, kas atkarīgs no akcidences jeb virspuslgajām īpašībām.

-   Bez šaubām.

-Un tātad, kad es Ubertīno saku, ka tai pašai cilvēciskajai dabai savā izpausmju daudzveidībā raksturīga gan milestiba uz labo, gan tieksme uz ļauno, es cenšos viņu pārliecināt par cilvēciskās dabas tāpatību. Bet, kad vēlāk abatam apgalvoju, ka katars atšķiras no valdieša, es uzsveni viņu atšķirīgās īpašības. Tās uzsveru tāpēc, ka bieži gadās sadedzina kādu valdieti, piedēvējot viņam katara īpašības, un otrādi. Bet, sadedzinot cilvēku, tiek iznicināta viņa individuālā būtība, tātad konkrēts esamības akts, kas taču pats par sevi ir bijis labs vismaz Dieva acīs, kurš cilvēku uzturējis pie dzivibas. Vai tas tev nešķiet pietiekams iemesls, lai uzsvērtu atšķirības?

—Jā, skolotāj! sajūsmināts atteicu. Tagad es saprotu, kāpēc tā runājāt, un man patīk jūsu filosofija.

-Tā nav mana, atbildēja Viljams, un pat nezinu, cik tā

laba. Bet galvenais, ka tu saprati. Nu ķersimies pie tava otra jautājuma.

-Nelaime tā, es teicu, ka jūtos gatavais nejēga. Vairs nespēju saskatīt pa( virspusigās atšķirības starp valdiešicm, katariem, Lionas nabagiem, humiliātiem, begīniešiem, pincokēriem, lombardiešiem, joahimiešiem, patarīņiem, apustuliskajiem brāļiem, nabaga lombardiešiem, arnaldiešiem, vilhelmitiem, brīvā gara brāļiem un luciferiešiem. Ko lai daru?

-Manu nabaga Ads, Viljams pasmējās un maigi iedunkāja mani pa skaustu, saprotu tavas grūtības! Redzi, pēdējos divus gadsimtus, varbūt jau ilgāk mūsu pasaulei pāri brāžas neiecietības, cerību un izmisuma vētras, turklāt, visas reizē… Nē, tā nav nekāda laba analoģija! Labāk iztēlojies plašu, ūdeņiem bagatu upi; tūkstošiem jūdžu tā plūst stingros krastos, un tu zini, kur upe un kur krasts un cieta zeme. Bet tad kādu bridi upe pārvēršas varbūt aiz noguruma, jo tecējusi pārāk ilgi un pārāk tālu, varbūt tāpēc, ka tuvojas jūra, kas uzņem sevi visas upes, reizē tās iznīcinādama. Un upe kļūst par deltu. Var būt vēl var atšķirt galveno straumi, taču no tās uz visām pusēm atzarojas neskaitāmas sāņteces; dažas atkal saplūst kopā, un vairs nevar saprast, kura no kuras iztek, brīžam pat nesaproti, vai tā vēl upe vai jau jūra…

-Ja saprotu jūsu alegoriju, upe ir Dieva pilsēta jeb taisnīgo valstība, kas tuvojas tūkstošgadei un neziņā un gaidās zaudē savu noturību; rodas gan patiesi, gan viltus pravieši, un viss saplūst plašā līdzenumā, kur notiks Harmagedonas kauja…

-Gluži tā es to nedomāju. Lai gan tiesa, ka starp mums, franciskāņiem, allaž dzīvas ir domas par trešo laikmetu un Svētā Gara valstības iestāšanos. Nē, šoreiz es tev gribēju paskaidrot, ka Baznīcas organisms, kas gadsimtiem ilgi bijis arī visas sabiedrības organisms, Dieva tauta, ir pārsātinājies un izplūdis, uzkrājis sevī atmetas no visām zemēm, kurām tecējis cauri, un tā zaudējis savu tīrību. Varētu teikt, ka deltas sāņteces ir upes centieni pēc iespējas drīzāk sasniegt jūru jeb attīrīšanos. Taču mana alegorija nav pilnīga, gribēju vienīgi, lai saproti, ka atzarojas, saplūst un sajaucas neskaitāmās ķecerību un atjaunošanās kustību straumes, kad upe tās vairs nespēj noturēt savos krastos. Manai neveiksmīgajai alegorijai tu vari vēl pievienot tāda cilvēka tēlu, kurš ar varu mēģina atjaunot upes krastus, taču viņa pūles ir veltīgas. Daži atzarojumi tiek aizbērti, citi pa mākslīgiem kanāliem novadīti atpakaļ upē, bet liela daļa tek, kā tecējuši, jo neviens nespēj savaldīt daudzas straumes, un labāk lai upe zaudē daļu savai Ūdeņu, ja vien paliek skaidri izšķirama galvenā gultne.

-Es sajēdzu arvien mazāk.

-Es ari. Neprotu runāt līdzībās. Neņem vēra šo salīdzinājumu ar upi! Labāk mēģini saprast, ka daudzas no tevis minētajām kustībām ir radušās vismaz pirms diviem simtiem gadu un jau iznīkušas, bet citas dzimušas nesen.

-Taču, runājot par ķeceriem, tos aizvien min visus kopa.

-Taisnība, un tas ir viens no veidiem, kā ķecerība izplatās, un tāpat viens no tās iznīcināšanas paņēmieniem.

-Atkal nesaprotu.

-Ak Dievs, cik tas ir sarežģīti! Labi… Iztēlojies, ka tu esi sabiedrības tikumu reformators un kopā ar dažiem domubiedriem apmeties kalna galā, lai dzīvotu nabadzībā. Un pēc kāda laiciņa redzi, ka pie tevis ierodas daudz ļaužu, pat no tālām zemēm, un tie sauc tevi par pravieti vai jaunu apustuli un tev seko. Kā tev šķiet vai viņi patiesi ieradušies tevis un tavas mācības pēc?

-Nezinu, tā es ceru. Kāpēc tad lai tie nāktu?

-Tāpēc, ka no saviem tēviem tie saklausījušies nostāstus par citiem reformatoriem un leģendas par vairak vai mazāk pilnīgām kopienām un viņi domā, ka tavējā ir viena no tām.

-Tā katra kustība manto citu kustību sekotājus.

-Protams, jo lielākoties tām pievienojas vienkāršie ļaudis,

kas neizšķir doktrīnas smalkumus. Tomēr tikumu reformatoru kustības dzimst dažādās vietās un veidos, un ari to doktrīnas atšķiras. Piemēram, bieži jauc katarus un valdiešus. Taču starp viņiem ir liela atšķirība. Valdieši sludināja tikumu reformu Baznīcas iekšienē, bet katari sludināja citādu baznīcu, citādu Dieva redzējumu un citu morāli. Katari uzskatīja, ka pasauli šķeļ divi naidīgi spēki labais un ļaunais, un bija izveidojuši savu baznīcu, kuras ticigos iedalīja pilnīgajos un parastajos, un tai bija ari savi riti un sakramenti; viņi bija radījuši ļoti stingru hierarhiju, visai līdzīgu mūsu mātes Baznīcas iekartai, turklāt katariem ne prata nenāca graut pastāvošās pārvaldes formas. Tādēļ tiem pievienojās arī cilvēki, kuru rokās bija vara, turīgie un zemvalži. Viņi negribēja pārveidot pasauli, jo, viņuprāt, laba un ļaunā pretruna ir mūžīga un neiznīcināma. Toties valdieši (un kopā ar viņiem ari arnaldieši un nabaga lombardieši) gribēja radit jaunu pasauli, kas balstītos uz nabadzības ideāla; viņi pulcināja savās rindas trūcīgos, lai dzīvotu kopienā un pārtiktu no savu roku darba. Katari atmeta Baznīcas sakramentus, bet valdieši saglabāja visus, atmetot vienīgi mutisko grēksūdzi.

-Tad kāpēc viņus jauc un par viņiem runā kā par vienu un to pašu nezāli?

-   Es jau tev teicu tieši ši jaukšana viņus uztur dzīvīgus, un tā viņus arī iznicina. Viņiem pievienojas aizvien jauni piekritēji, kurus aizrāvušas citas, agrākas kustības; tie tic, ka pieslējušies tam pašam cerību un dumpīguma vilnim, bet viņus izskauž inkvizitori, kuri vieniem piedēvē citu maldus, un, ja kādas kustības sektanti pastrādā noziegumu, tas tūdaļ tiek piedēvēts it visam kustībām un visiem sektantiem. Inkvizitori noziedzas pret patiesību, jo jauc gluži atšķirīgas doktrīnas, un reizē viņiem ir taisnība, jo, ja kādā pilsētā dzimst, pieņemsim, arnaldiešu kustība, lai pieslejas arī tie, kuri cituviet būtu kļuvuši par katariem vai valdiešiem. Brāļa Dolčīno apustuļi sludināja garīdznieku un kungu fizisku iznīcināšanu un pastrādāja neskaitāmus varasdarbus, bet valdieši noliedz vardarbību un tāpat brālīši. Taču esmu pārliecināts, ka brāļa Dolčīno grupai piebiedrojās daudzi, kas jau bija sekojuši brālīšu vai valdiešu sludinātajam. Vienkāršie ļaudis neizvēlas savu ķecerību, Ads, viņi pieslejas tam, kurš sludinādams iet cauri viņu ciemam vai pilsētas laukumam. Un to izmanto viņu ienaidnieki. Tā ir smalka demagoģijas māksla iestāstīt tautai, ka pastāv viena vienīga ķecerība, kas vienlaikus liedz miesas baudas un atļauj kopošanos; tādējādi ķecerība šķiet velnišķīgu pretrunu mistrojums, kas apvaino veselo saprātu.

-Tad jau dažādās ķeceru sektas nav saistītas? Un tikai nelabā viltību pēc neskolots cilvēks, kurš gribētu būt joahimietis vai spirituālis, krīt kataru nagos, un otrādi?

-Ne gluži tā. Mēģināsim vēlreiz no sākuma, bet, nudien, Ads, galvoju, ka cenšos tev skaidrot, pats nebūdams īsti drošs par savu taisnību! Manuprāt, ir maldīgi uzskatīt, ka vispirms rodas ķecerība un tikai pēc tam vienkāršie ļaudis, kuri to pieņem (tā sevi pazudinādami). Patiesībā vispirms ir vienkāršo ļaužu apstākļi un tikai tad ķecerība.

-  Ka tā?

—Tu labi zini, kā pieņemts attēlot Dieva tautu. Liels ganāmpulks gan krietnu, gan nekrietnu aitiņu, ko uzrauga un satur kopā ganusuņi kareivji jeb, citiem vārdiem sakot, laicīgā vara imperators un kungi, bet tos savukārt vada gani garīdznieki, dievišķā Vārda skaidrotāji. Tīrā idille!

-Taču tā nav patiesīga. Gani un suņi plēšas savā starpā, jo kā vieni, lā otri grib iegūt visu varu.

-Nūja, un tieši tāpēc ganāmpulks noiet no ceļa. Aizņemti savstarpējos ķīviņos, gani un suņi atstāj novārtā savus ganāmos. Un daļa avju noklīst.

-  Kā noklīst?

-Tās vairs nepieder pie ganāmpulka. Rodas zemnieki, kuri

vairs nav zemnieki, jo tiem nav zemes vai ari tā, kas tiem pieder, nespēj tos pabarot, un pilsētnieki, kuri nav pilsētnieki, jo nepieder ne pie vienas ģildes vai korporācijas. Tie ir nožēlojami nabaga ļautiņi, kas var krist par laupījumu kuram katram. Vai tev ir gadījies redzēt pa ciemiem klīstam spitālīgo pulkus?

—Jā, reiz redzēju kopā ejam veselu simtu. Gaudeni tie vilkās ar saviem kruķiem bālām, pūstošām miesām, pietūkušiem plakstiņiem, asiņaini stmtojošām acīm. Tie nežēlojās un nekliedza, vien smilkstēja ka ievainoti dzīvnieki.

-Kristīgajai tautai viņi ir sveši tie, kuri atrodas ārpus ganāmpulka. Ganāmpulks ienist viņus, bet viņi neieredz ganāmpulku. Viņi kāro ganāmpulka nāvi un gribētu redzēt visus spitālīgus ka viņi paši.

—Jā, es atceros stāstu par karali Marku: daiļajai Izoldei viņš bija pielēmis navi uz sārta, bet atnaca spitālīgie un teica karalim, ka sārts esot pārāk niecīgs sods un viņiem zināms kas ļaunāks. “Karali,” viņi sauca, “atdod Izoldi saviem spitālīgajiem, lai tā pieder mums visiem! Slimība uzkurina mūsu iekāri, dod viņu mums, skaties, skaties, kā lupatas pielipušas pie mūsu čūlājošām brūcēm, kopā ar tevi viņa tērpās smalkās, vāverādiņām oderētās drānās un rotājās dārgiem akmeņiem, bet, kad viņa ieraudzīs spitālīgo galmu, kad viņai būs jāienāk mūsu būdās un jaliekas mūsu guļvietās, tad viņa patiesi aptvers savu grēku un vēl raudās pēc glābjošā sārta!”

-Diezgan savāda lasāmviela Svētā Benedikta ordeņa novicam! iedzēla Viljams, un es nosarku, zinādams, ka novicam neklājas lasīt mīlestības romānus, taču Melkas klosterī starp mums, zēniem, šis grāmatiņas riņķoja no rokas rokā, naktis mēs tās lasījām sveces gaismā. Nav svarīgi, turpināja Viljams, galvenais, ka esi sapratis, ko gribēju teikt. Atstumtie, spitālīgie gribētu visus aizraut sev lidzi pazušanā. Un, jo vairāk tu tos atstumsi, jo ļaunāki tie kļūs, jo vairāk tos iztēlosies kā lemuru baru, kas vēlas tevi pazudināt, jo tālāk tie būs atstumti. To saprata svētais Francisks, un viņa pirmais solis bija apmesties uz dzīvi kopā ar spitālīgajiem. Dieva tauta nekļūs krietnāka, līdz tajā atkal neiekļausies atstumtie.

-Bet jūs runājāt par citiem atstumtajiem; ne jau spitālīgie rada ķeceru kustības.

-Ganāmpulku veido it kā koncentriski apļi no mazākajiem centra līdz plašiem tālākajā malā. Spitālība ir visu atstumto simbols. Svētais Francisks to saprata. Viņš negribēja palīdzēt tikai slimajiem, tad viņa rīcība būtu vien sīks un nevarīgs žēlsirdības akts. Viņa izvēle nozīmēja ko citu. Vai tev kāds ir stāstījis par viņa sprediķi putniem?

-Ak jā, esmu dzirdējis šo aizkustinošo stāstu un apbrinojis svēto, kurš baudīja maigo Dieva radībiņu sabiedrību! es dedzīgi atsaucos.

-Tātad tev stāstīts greizi vai, pareizāk sakot, tu esi dzirdējis lagad ordeni pieņemto nostāsta variantu. Kad Francisks, vērsies pie pilsētniekiem un maģistrātiem, redzēja, ka tie viņu nesaprot, viņš devās uz kapsētu un teica sprediķi kraukļiem, vārnām un žagatām maitasputniem, kuri pārtikā no līķiem.

-   Kādas šausmas, es iesaucos, tātad tie nebija labie putniņi!

-Tie bija plēsīgie putni, atstumtie putni, līdzīgi spitālīgajiem. Franciskam droši vien bija prātā Apokalipses rindas, kas pauž: “Es redzēju eņģeli, tas stāvēja saulē un sauca stiprā balsī visiem putniem, kas lidoja augsti pie debesīm: nāciet, pulcējieties Dieva lielajā mielastā ēst ķēniņu un virsnieku, un vareno miesas, zirgu un jātnieku, visu svabado un vergu, mazo un lielo miesas!”

-Tad jau Francisks gribēja aicināt atstumtos uz dumpi?

-Nē, to gribēja varbūt vienīgi Dolčīno un viņa ļaudis. Atstumtos, kas bija gatavi dumpim, Francisks gribēja atkal pievienot Dieva tautai. Lai saliedētu ganāmpulku, bija jāatgūst atstumtie. Diemžēl Franciskam tas neizdevās, un to tev saku

ar lielām sirdssāpēm. Lai atgūtu atstumtos, viņam bija jadarbojas Baznīcas iekšienē, bet, lai darbotos Baznīcas iekšienē, bija jāpanāk savas regulas atzīšana: tā radās jauns ordenis, un jaunais ordenis atkal kļuva par noslēgtu apli, kas atstumtos atstāja ārpusē. Tagad tu saproti, kāpēc pastāv brālīšu un joahimiešu grupas tās atkal pulcē ap sevi atstumtos.

-Mēs taču runājām nevis par Francisku, bet gan par to, kā vienkāršie un atstumtie ļaudis rada ķecerības.

-   Patiešām! Runājām par tiem, kas noklīduši no avju ganāmpulka. Gadsimtiem ilgi, kamēr pāvests un imperators turpina plēsties par varu, tic aizvien mīt atstumtībā, tie ir patiesie spitālīgie, bet spitālības apsēstie ir vienīgi Dieva dots tēls, lai mēs saprastu šo apbrīnojamo parabolu un, sacīdami “spitālīgie", domātu “atstumtie, nabagie, grūtdieņi, bez zemes palikušie, pilsētās niecinātie”. Taču mēs to nesaprotam, mūs vajā spitālības noslēpums, jo neesam izpratuši tās simbolisko iedabu. No ganāmpulka padzītie allaž bijuši gatavi uzklausīt un paust tālāk katru sprediķi, kas, balstoties uz Kristus vārda, patiesībā apsūdzētu suņu un ganu rīcību un solītu, ka reiz tie tomēr saņems pelnito sodu. Varenie to vienmer labi sapratuši. Ja atstumtie atgrieztos ganāmpulkā, valditaju vara un privilēģijas ietu mazumā, tāpēc visi atstumtie, kas skaidrāk aptvēruši savu atstumtību, tikuši apzīmogoti ar ķeceni vārdu neatkarīgi no viņu sludinātās mācibas. Savukārt atstumtība viņus padarījusi aklus, neviena doktrīna viņus neinteresē. Tāda ir ķecerības ilūzija. Ikviens ir ķeceris, un ikviens ir ortodokss, kustības sludinātajai ticībai nav nekādas nozīmes, svarīgas ir tikai cerības, ko tā rada. Katra ķecerība ir atstumto stāvokļa izpausme. Ja redzi ķecerību, zini aiz tās stāv spitālīgie. Un visām cīņām pret ķecerību ir tikai viens mērķis: lai spitālīgie neizārstētos no savas slimības. IJ11 ko gan var prasīt no pašiem spitālīgajiem? Lai tie Trīsvienības dogmā vai eiharistijas definīcijā izšķirtu, kas pareizs un kas maldīgs? Nē, Ads, tas ir spēlītes mums, mācitajiem vīriem! Vienkāršajiem ļaudīm ir citas rūpes. Tikai, redzi, viņi tās cenšas atrisināt nepareizā veidā. Un tāpēc kļūst par ķeceriem.

-  Bet kāpēc daži viņus atbalsta?

-Tāpēc, ka izmanto viņus savās interesēs, kas reti ir saistītas ar ticības lietām, bet jo bieži ar cīņu par vani.

-   Vai tāpēc Romas baznīca apsūdz ķecerībā visus savus pretiniekus?

-Protams, un tieši tāpēc tā atzīst, par ortodoksu ticību tās ķecem kustības, ko spēj pakļaut savai ietekmei, vai arī tās, ko spiesta pieņemt tāpēc, ka tās kļuvušas pārāk ietekmīgas un nebūtu prātīgi ar tām naidoties. Taču nav stingru likumu, viss atkarīgs no cilvēkiem un apstākļiem. Tāpat rīkojas ari laicīgie kungi. Pirms piecdesmit gadiem Padujas komūna izdeva rīkojumu, ka tas, kurš nogalinājis garīdznieku, sodāms ar naudas sodu viena denārija vērtībā.

-Tik vien?

-Tik vien. Šādi mēģināja uzkurināt pilsētnieku naidu pret garīdzniekiem, jo pilsēta tolaik karoja pret bīskapu. Vai tagad saproti, kāpēc vēl nesen Kremonā imperatora piekritēji atbalstīja katarus ne jau ticības apsvērumu pēc, bet vienigi lai iespītētu Romas baznīcai. Bieži vien pilsētu valdes mudinājušās ķecerus tulkot evaņģēlijus tautas valodā: tā jau sen kļuvusi par pilsētu mēli, bet latiņu valodā runā vien Roma un klosteri. Un tās atbalstīja valdiešus, kuri apgalvoja, ka it visi, vīrieši un sievietes, veci un jauni, drīkst mācīt un teikt sprediķus un tāds, kurš pirms desmit dienām kļuvis par mācekli, jau var meklēt kādu, kas to pieņemtu par skolotāju…

-Tā taču viņi iznicināja vienīgo atšķirību, kas padara garīdzniekus neaizstājamus! Bet kāpēc reizēm gadās, ka tās pašas pilsētu valdes sāk apspiest ķecerus un palīdz Baznīcai tos nogādāt uz sārta?

-Tāpēc, ka laicīgie kungi, kuri runā tautas valodā, atjēdz,

k;i pārliecīga ķeceru savairošanās var apdraudēt ari viņu tiesības. Jau Laterānas koncila 1179gadā (redzi, ka šie notikumi sākušies jau teju pirms divsimt gadiem) Valters Maps brīdināja par to, kas notiks, ja pārāk uzticēsies valdiešiem, tumšiem un neizglītotiem ļautiņiem. Ja pareizi atceros, viņš teica, ka tiem neesot pastāvīgas mītnes, bez īpašuma tie klīstot apkārt basam kājām, viss viņiem kopīgs, un kaili tie sekojot kailajam Kristum; pagaidām tie izturoties tik pazemīgi, jo esot atstumti, bet, tiklīdz iegūšot vairāk vaļas, patriekšot visus. Tāpēc vēlāk pilsētas sāka atbalstīt ubagotājordeņus un īpaši mūs, franciskāņus, jo mes līdzējām iedibināt līdzsvaru starp nepieciešamību pēc grēknožēlas un pilsētas dzīvi, starp Baznīcu un pilsētniekiem, kuriem rūpēja vienīgi to veikali…

-Un tā tika panākts līdzsvars starp mīlestību uz Dievu un mīlestību uz mantu?

-Nē, tā tika iegrožotas garīgās atjaunotnes kustības: tās iepludināja pāvesta atzīta ordeņa ietvaros. Taču nekur netika novadītas dziļumā mutuļojošās strāvas. Un tās izlaužas virspusē gan kā flagelantu gājieni, kas nevienam nedara ļaunu, gan kā bruņotu dumpinieku bandu sirošana tādu, kādu bija sapulcinājis brālis Dolčino, gan kā velnišķīgi rituāli, ko pieminēja Ubertīno, stāstīdams par Montefalko brāļiem…

-Bet kuram bija taisnība? Kuram ir taisnība, un kurš maldās? es apjucis vaicāju.

-   Katram bija sava taisnība, un visi maldījās.

-   Un jūs, es iesaucos, dumpīguma gara pārņemts, kurn pusē esat jūs, un kāpēc nesakāt man, kur meklējama patiesība?

Viljams brīdi klusēja, pret gaismu aplūkodams kadu no apstrādājamām lēcām. Tad nolaida roku un lika man caur liekto stikliņu aplūkot uz galda guļošās knaiblites. Paskaties! viņš man teica. Ko tu redzi?

-Knaibles, mazliet lielākas.

-Tātad vienīgais, ko varam darit, ir ieskatīties labāk.

-Taču knaibles ir un paliek knaibles!

-Arī Venancija pieraksti joprojām būs tie paši pieraksti, kad ar šis lēcas palīdzību būšu tos izlasījis. Bet varbūt, izlasījis šos pierakstus, es izzināšu kādu daļu patiesības. Un varbūt mēs spēsim ko darīt abatijas dzives labā.

-  Bet ar to nepietiek!

-Es pateicu vairāk, nekā tu saklausīji, Ads. Šī nav pirmā reize, kad es tev pieminu Rodžeru Bekonu. Varbūt viņš nebija visu laiku gudrākais vīrs, taču allaž esmu apbrīnojis viņa ticību nākotnei, kas likusi kvēlot viņa zināšanu alkām. Bekons ticēja vienkāršo ļaužu spēkam, to vajadzībām, to radošajam garam. Viņš nebūtu bijis labs franciskānis, ja nebūtu uzskatījis, ka ar vienkāršo ļaužu, nabagu, grūtdieņu, neizglītoto muti bieži runā pats Dievs. Ja viņam būtu bijusi iespēja labāk iepazīt brālīšus, viņš tiem būtu veltījis vairāk uzmanības neka ordeņa provinciāļiem. Vienkāršajiem ļaudīm piemit kas pārāks par mācito doktoni gudrību, kuri bieži vien aizmaldās vispārīgo likumību meklējumos. Vienkāršie ļaudis intuitīvi nojauš atsevišķo. Taču ar šo nojautu vien nepietiek. Viņi noskārš savu patiesību, kas varbūt ir īstenāka par Baznīcas doktoru atrasto, bet pēcāk to izšķiež neapdomātā rīcība. Ko darīt? Atklāt vienkāršajiem ļaudīm zinātnes gudrības? Tas būtu pārak primitīvi un reizē pārāk sarežģīti. Turklāt kuras gudrības? Tās, kuras glabājas Abonēs bibliotēkā? Franciskāņu skolotāji daudz prātojuši par šo jautājumu. Dižais Bonaventūra teica, ka mācīto vīru uzdevums ir piešķirt jēdzienisku skaidrību patiesībai, kas ietverta vienkāršo ļaužu rīcībā…

-Tāpat kā Perudžas kapituls un Ubertīno savos rakstos pārveidoja teoloģiskos spriedumos vienkāršo ļaužu aicinājumu uz nabadzību, es iestarpināju.

-Jā, bet, kā redzi, tas notiek ar novēlošanos un, kad tas noticis, vienkāršo ļaužu patiesība jau pārvērtusies par vareno

patiesību, kura labāk noder imperatoram Ludviķim nekā nabadzīgās dzīves brālim. Kā tuvoties vienkāršo ļaužu pieredzei, saglabājot tās darbīgo spēku, tās spēju pārveidot un uzlabot pasauli? Šis jautājums nodarbināja Bekonu. “Quod enim laicali ruditate turgescit non habet effectum nisi fortuito, ” viņš teica. Vienkāršo ļaužu dzīves pieredze parasti izraisa mežonīgas un nekontrolējamas sekas. “Sed opera sapientiae certa lege vallantur et in finetn debitum efficaciter diriguntur. ” Un tas nozīmē, ka, arī darot praktiskus darbus, vai tā būtu mehānika, zemkopība vai pilsētu pārvalde, nepieciešama sava veida teoloģija. Viņš uzskatīja, ka jaunajai dabas zinātnei jākļūst par mācīto vīru lielo kopīgo darbu, lai, izmantojot īpašās zinības par dabas procesiem, vadītu un saskaņotu vajadzības, kas, lai arī juceklīgas, tomēr dibinātas un taisnīgas, ir visu vienkāršo ļaužu centienu pamatā. Jaunā zinātne, jaunā dabas maģija! Tikai jāpiebilst: pēc Bēkona domam, šis lielais darbs jāvada Baznīcai, bet, manuprāt, to viņš apgalvoja vienīgi tāpēc, ka viņa laikos zinātnieku kopiena nebija šķirama no garīdznieku kopienas. Mūsdienās viss ir mainījies; arī ārpus klosteriem, baznīcām un pat universitātēm rodas jauni gudrie. Piemēram, mūsu gadsimta lielākais filosofs šajā zemē bija nevis mūks, bet gan aptieķnieks. Es runāju par to florencieti, kura poēmu noteikti būsi dzirdējis pieminam. Pats gan to neesmu to lasījis, jo nesaprotu viņa tautas valodu, bet diez vai šis darbs man patiktu, jo tajā viņš vesta par parādībām, kas ir pārak tālas mūsu tiešajai pieredzei. Taču domāju, ka viņš aprakstījis visviedākās lietas, kas pieejamas cilvēka izpratnei, elementu un visa Kosmosa uzbūvi un valstu pārvaldīšanu. Un, tā kā gan es, gan mani draugi šobrīd uzskatām, ka pasaulīgās pārvaldes vara pienākas nevis Baznīcai, bet likumdevējai tautas sapulcei, arī šo jauno, cilvēcīgo teoloģiju, kas ir dabas filosofija un pozitīvā maģija, visdrīzākajā nākotnē radīs, manuprāt, tieši zinātnieku kopiena.

-   Brīnišķīga doma, es teicu, bet vai tas ir iespējams?

-Bekons tam licēja.

-Un jus?

-Ari es tam ticēju. Taču, lai tam ticētu, ir jābūt pārliecībai, ka vienkāršajiem ļaudīm ir taisniba, jo viņiem piemīt atsevišķā nojauta, kas ir vienīgā labā un pareizā. Taču, ja vienigā labā ir atsevišķo parādību nojauta, tad ka gan zinātne varēs secināt universālās likumības, kuras izskaidrojot un izmantojot var sākt darboties pozitīvā maģija?

-Jā, patiešām, es novilku, kā?

-To es vairs nezinu. Oksfordā daudz par to diskutēju ar savu draugu Okainas Viljamu, kurš tagad uzturas Aviņjonā. Viņš manī viesa šaubas. Proti, ja vienīgā patiesā ir nojauta, kas uztver atsevišķo, tad ir gandrīz neiespējami pierādīt apgalvojumu, ka vienādas iedabas parādības izraisa vienādas iedabas sekas. Tas pats ķermenis var būt karsts vai auksts, rūgts vai salds, mitrs vai sauss tikai kādā noteiktā vietā un apstākļos, bet citos ne. Kā gan es varu atklāt universālās sakarības, kas vieš kārtibu lietu pasaulē, ja nespēju pakustināt ne pirksta, neradot bezgalīgu daudzumu aizvien jaunu parādību, jo mana pirksta kustība maina visas telpiskās attiecības starp manu pirkstu un apkārtējiem objektiem? Taču, balstoties tieši uz šādām attiecībām, mans prāts uztver saikni starp atsevišķām parādībām, bet kurš var galvot, ka tā ir universāla un noturīga?

-Tomēr jūs zināt, ka noteikts stikla biezums atbilst noteiktai redzes spējai, un, tikai zinādams šo attiecību, jūs varat izgatavot brilles, kas ne ar ko neatšķiras no pazaudētajām. Kā gan citādi jūs to spētu?

-Apķērīga atbilde, Ads! Patiešām, es izvirzīju apgalvojumu, ka noteikts stikla biezums atbilst noteiktai redzes spējai. Un to es izvirzīju tāpēc, ka daudzas reizes par lo liecināja mana pieredze par atsevišķo. Tā jau ir tie, kuri peta ārstniecisko zāļu īpašības, skaidri zina, ka visi kādas augu sugas vienādie pārstāvji vienādi ietekmēs vienādi uzņemigus pacientus,

tāpēc arī botāniķi var formulēt apgalvojumu, ka noteikts augs palīdz drudža slimniekiem, tāpat kā es apgalvoju, ka visas noteikta veida lēcas vienādi uzlabo vienādi sliktu redzi. Zinātne, par kurn runāja Bēkons, neapšaubāmi balstās tieši uz šādiem apgalvojumiem. Ievēro, tie ir spriedumi par parādībām, nevis pašas parādības! Zinātne nodarbojas ar šādiem apgalvojumiem un terminiem, bet termini savukārt apzīmē atsevišķās parādības. Saproti, Ads, man jābut pārliecinātam, ka mani apgalvojumi ir pareizi, jo esmu tos secinājis no pieredzes, taču, lai varētu iegūt šādu pārliecību, man bija jāpieņem, ka pastāv universālas likumības. Un tomēr par tām es nedrīkstu spriest, jo doma par šādu universālu likumību un noteiktas lietu kārtības pastāvēšanu padarītu Dievu par to gūstekni, taču Dievs ir absolūti brīvs, un Viņam pietiktu gribēt, lai pārveidotu pasauli.

-Tātad, ja es pareizi saprotu, jūs rīkojaties un zināt, kāpēc tā rīkojaties, bet nezināt, kāpēc zināt to, ka zināt, kā rīkoties?

Ar lepnumu atzīstos, ka Viljams man veltīja apbrīnas pilnu skatienu. Varbūt tā ari ir… Katrā ziņā tagad tev skaidrs, cik maz esmu pārliecināts par savu patiesību, pat ja tai ticu.

-Jūs esat vēl lielāks mistiķis par Ubertīno! es pasmējos.

-Varbūt. Bet, kā redzi, es pētu dabā sastopamās parādības. Un ari mūsu pašreizējā izmeklēšanā es negribu zināt, kurš no šiem mūkiem ir labs un kurš ļauns, es vienīgi gribu noskaidrot, kurš vakarnakt bija skriptorijā, kurš nolaupīja acenes, kurš, velkot pa zemi kāda cita līķi, atstāja pēdas sniegā un kur palicis Berengārijs. Tie būs fakti, kurus pēc tam mēģināšu sasaistīt, ja vien būs iespējams, jo nav viegli izzināt, kurš cēlonis izraisījis tās vai citas sekas; pietiktu eņģelim pakustināt vienu spārnu, lai viss mainītos, tāpēc nevajag brīnīties, ja reizēm nevar pierādīt, ka viena parādība ir par cēloni kādai citai. Un tomēr allaž jācenšas to panākt, ko arī es šobrīd dam.

-  Jūsu dzīve nav viegla, es sacīju.

-Tomēr es atradu Melni, atteica Viljams, atgādinādams par abata zirgu, ko pirms divām dienām bija palīdzējis atrast.

-Tātad tomēr pasaulē pastāv kārtība! es uzvaroši iesaucos.

-Tātad nedaudz kārtības pastāv manā nabaga galvā, Viljams atbildēja.

Šai bridi atgriezās Nikola un lepni radīja mums gandrīz pabeigto aceņu staklīti.

-  Un, kad es šo staklīti uztupināšu uz sava nabaga deguna, Viljams turpināja, varbūt tad manā nabaga galvā kārtības būs vēl par kādu nieku vairāk.

Ieradās kāds novics un pavēstīja, ka abats vēloties apspriesties ar Viljamu un gaidot viņu dārzā. Mans skolotājs bija spiests atlikt savus pētījumus uz vēlāku laiku, un mēs steidzāmies uz tikšanās vietu. Kad izgājām no kalves, Viljams piepeši iebelza sev pa pieri, it kā tikai tagad būtu atcerējies ko svarīgu.

-Starp citu, es atšifrēju Venancija kabalistiskās zīmes! viņš teica.

-Visas?! Kad?

-Kamēr tu gulēji. Bet nezinu, kuras tu sauc par visām. Atšifrēju tās, kuras parādījās, karsējot virs lampiņas. Tās, kuras tu pārrakstīji. Grieķu tekstam varēšu ķerties klāt vienīgi tad, kad man būs jaunas acenes.

-   Nu? Vai tur bija aprakstīts finis Africae noslēpums?

-Jā, un šifra atslēga bija diezgan vienkārša. Venancijs bija izmantojis divpadsmit zodiaka zīmes un astoņus simbolus, kas apzīmē piecas planētas, abus gaismekļus un Zemi. Kopā divdesmit zīmes. Tas ir pietiekami, lai aizstātu latiņu alfabēta burtus, ņemot vērā, ka ar vienu un to pašu burtu var apzīmēt pirmo skaņu vārdos unutn un velut. Burtu kārtība mums zināma. Bet kā varētu būt izkārtotas zīmes? Vispirms iedomājos debesu sfēru kārtību, pieņemot, ka zodiakālais kvadrants novietots vistālāk. Tātad Zeme, Mēness, Merkūrijs, Venēra, Saule un tā joprojām, un pēc tam zodiaka zīmes to tradicionālajā

secībā, tā, kā tās rindo ari Seviljas Isidors sākot ar Aunu un pavasara saulgriežiem un beidzot ar Zivīm. Izmantojot šo šifra atslēgu, Venancija rakstītais iegūst jēgu.

Viņš man parādīja pergamentu, uz kura lieliem latīņu burtiem bija pārrakstījis atšifrēto vēsti: Secretum finis Africae manus supra idolutn age primum et septimum de qiuiluor.

-Vai skaidrs? viņš noprasīja.

-“Roka virs tēla darbina pirmo un septīto no četriem…” galvu grozīdams, atkārtoju. Nemaz nav skaidrs!

-Tev taisnība. Vispirms vajadzētu uzzināt, ko Venancijs apzīmējis ar idolutn. Vai tas ir tēls, rēgs, kāds veidols? Turklāt kas ir šie četri, kuriem ir gan pirmais, gan septītais? Un kas altiem jādara? Jākustina, jāstumj, javelk?

-Tad jau mēs neko neesam uzzinājuši un mīņājamies turpat, kur bijuši, vilies skumji novilku.

Viljams apstājās un uzmeta man visai nelaipnu skatienu.

-   Manu zēn, viņš teica, tavā priekšā stāv nabaga franciskānis, kurš ar savu pieticīgo zināšanu palīdzību un to nieku prāta veiklības, par kuru viņš var pateikties tā Kunga bezgalīgajai žēlsirdībai, dažu stundu laikā ir atšifrējis slepenrakstu, kura autors bijis pārliecināts, ka tas paliks nepieejams it visiem, izņemot viņu pašu… Un tu, nožēlojamais, tumsonīgais nejēga, uzdrošinies apgalvot, ka mīņājamies turpat, kur bijuši?!

Neveikli atvainojos. Biju aizskāris sava skolotāja patmīlību, lai gan zināju, cik ļoti viņš lepojas ar saviem ātrajiem un precīzajiem spriedumiem. Viljams patiesi bija paveicis apbrīnas vērtu darbu, un tā nebija viņa vaina, ka viltīgais Venancijs ne vien bija paslēpis savus atklājumus zem zodiakālā alfabēta slepenraksta, bet arī paudis tos kā neatminamu mīklu.

-Nekas, nekas, Viljams pārtrauca manu atvainošanos.

-   Galu galā tev taisnība, mums vēl zināms pārāk maz. Ejam!

## VESPERE, kuras laikā viņi atkal runā ar abatu; Viljams izsaka dīvainas domas par iespējām atklāt labirinta noslēpumu, un viņam tas izdodas visracionālākajā veidā. Pēc tam viņi ēd apceptu sieru.

Abats mūs sagaidīja ar drūmu un norūpējušos vaigu. Rokās viņš turēja kādu lapu.

-Tikko saņēmu vēstuli no Konkas abata, - viņš teica. Viņš man paziņo lā vira vārdu, kuram Jānis uzticējis vadīt franču kareivjus un apsargāt pāvesta delegāciju. Viņš nav ne karavīrs, ne galminieks, turklāt vienlaikus būs ari delegācijas loceklis.

-Rets visdažādāko tikumu kopojums, nemierīgi attrauca Viljams. Kurš gan tas būs?

-Bernardo Gī jeb Bernardo Gvidoni, kā jums labpatīk viņu saukt.

Viljamam pār lūpām izlauzās izsauciens viņa dzimtajā valodā, ko nevarējām saprast nedz es, nedz abats, un varbūt tā bija labāk, jo tā tonis nebija nekāds maigais.

-Šī vēsts mani neiepriecina, viņš tūdaļ piebilda. Bernardo ilgus gadus ir bijis bargākais ķeceni apkarotājs Tulūzas novadā, un viņš sarakstījis Practica officii inquisitionis heretice pravitatis, rokasgrāmatu visiem tiem, kuru pienākums ir vajāt un iznicināt valdiešus, begīniešus, pincokērus, brālīšus un dolčīniešus.

-To es zinu. Esmu lasījis ari grāmatu; apbrīnojama no doktrīnas viedokļa!

-  No doktrīnas viedokļa apbrīnojama, atzina Viljams. Viņš ir padevīgs Jāņa kalps, tas viņam pēdējos gados uzticējis

daudzas misijas Flandrijā un Ziemeļitālijā. Pat tad, kad viņu iecēla par Galīcijas bīskapu, viņš ne reizi neparādījās savā diacēzē un turpināja inkvizitora darbību. Biju pārliecināts, ka tagad gan viņš kā bīskaps uzturas Lodēvā, taču izrādās, ka Jānis viņu atkal liek pie darba, turklāt tieši šeit, Itālijas ziemeļos. Kāpēc taisni Bernardo un vel kā kareivju komandieris?

-   Atbilde ir pavisam vienkārša, atteica abats, un tā apstiprina manas bažas, kurās ar jums dalījos vakar. Jums labi zināms lai ari nevēlaties man piekrist -, ka Perudžas kapitula apstiprinātas dogmas par Kristus un Baznīcas nabadzību (kaut ari tām netrūkst teoloģiska pamatojuma) neatšķiras no tēzēm, ko sludina, lai gan krietni neapdomīgākā veidā, daudzas ķeceru kustības. Pavisam vienkārši pierādāms, ka Česenas Mikēles uzskati, kurus pieņēmis arī imperators, saskan ar tiem, ko pauduši Ubertino un Andželo Klarēno. Tiktāl abas delegācijas spēs vienoties. Bet Gvidoni ir gana veikls, lai mēģinātu pieradīt (un, domāju, viņš centīsies to darīt), ka Perudžas tēzes ir tās pašas, ko pauž brālīši un viltus apustuļi. Vai jūs man piekrītat?

-Vai tā uzskatat jūs vai vienīgi sakāt, ka to apgalvos Bernardo Gvidoni?

-   Pieņemsim, ka es saku to apgalvos viņš, piesardzīgi atteica abats.

-Tad ari es varu piekrist. Bet tas jau bija paredzams. Gribu teikt, ka jau iepriekš bija zināms, ka diskusija varētu tikt ievadīta šādā gultnē ari tad, ja Bernardo tajā nepiedalītos. Vienīgi Bernardo tas izdosies daudz veiklāk nekā vārdos mazāk atjautīgajiem kūrijas pārstāvjiem, tāpēc, ielaižoties strīdā ar viņu, jābūt divkārt piesardzīgiem.

—Jā, taču neaizmirsīsim sarežģījumus, par kurieni runājām vakar, teica abats. Ja līdz rītdienai neatradīsim ļaundari, kas pastrādājis divus, bet varbūt pat trīs noziegumus (pasargi mūs, Dievs, no šādas nelaimes!), būšu spiests uzticēt Bernardo abatijas pārraudzību. No cilvēka, kuram piešķirtas tik augstas pilnvaras kā Bernardo (turklāt neaizmirsīsim, ka tas noticis ar mūsu piekrišanu), es nedrīkstu slēpt, ka abatijā notikušas un joprojām notiek neizskaidrojamas lietas. Citādi, kad viņš pats lo atklās vai (nedod Dievs!) notiks jauns noziegums, viņam būs pilnīgas tiesības apgalvot, ka pret viņu vērsta sazvērestība…

-Tas tiesa, bažīgi nomurmināja Viljams. Nekas cits neatliek. Mums jābūt. uzmanīgiem un modri jāuzrauga Bernardo, kad viņš mēģinās notvert noslēpumaino slepkavu. Varbūt tā būs pal labak, jo Bernardo, aizņemts ar noziedznieka meklēšanu, mazāk dedzīgi iesaistīsies diskusijās.

-Bernardo, aizņemts ar noziedznieka meklēšanu, ievērojami kaitēs manai autoritātei lūdzu, neaizmirstiet to! Šo bēdīgo notikumu pēc es pats savā klosterī pirmo reizi būšu spiests dalīties ar kādu savā varā tas ir kas nepieredzēts ne tikai šis abatijas, bet arī visa Klini ordeņa vēsturē! Es būtu gatavs uz visu, lai lo novērstu. Un vienīgā iespēja izvairīties no šādas situācijas būtu atteikties uzņemt delegācijas.

-   Es pazemīgi lūdzu jūsu ekselenci apdomāties, pirms pieņemat šādu lēmumu! teica Viljams. Jūsu rokās ir imperatora vēstule, kurā jo dedzīgi tiekat aicināts…

-Es zinu, kas mani saista ar imperatoru, abats viņu asi pārtrauca, un tas zināms ari jums. Un lātad labi zināt, ka diemžēl man nav iespējams atkāpties. Taču šis stāvoklis ir ārkārtigi nepatīkams. Kur ir Berengārijs, kas ar viņu noticis, ko esat noskaidrojis?

-Esmu tikai mūks, kurš pirms vairākiem gadiem veiksmīgi vadījis inkvizīcijas izmeklēšanu. Jūs zināt, ka patiesību nav iespējams noskaidrot divu dienu laikā. Turklāt vai esat man devis visas iespējas to veikt? Vai man ir pieejama bibliotēka? Vai vienmēr vani paļauties uz jūsu atbalstu, kad uzdodu mūkiem jautājumus, ko uzskatu par nepieciešamiem?

-Neredzu sakara starp noziegumiem un bibliotēku, uzacis raukdams, atbildēja abats.

-Adelmo bija ilustrators, Venancijs tulks, Berengārijs bibliotekāra paligs… pacietigi skaidroja Viljams.

-Tādā gadījumā visi sešdesmit mūki ir saistīti ar bibliotēku tieši tāpat, ka viņi saistīti ar baznīcu. Kāpēc tad jūs atrisinājumu nemeklējat baznīcā? Brāli Viljam, šo izmeklēšanu jūs veicat pēc mana rīkojuma, tātad arī nepārkāpjot tos ierobežojumus, ko lūdzu jūs ievērot. Galu galā šajos mūros nākamais pavēlnieks pēc Dieva pēc Viņa gribas un žēlastības esmu es. Un tas būs jāņem vērā ari Bernardo. No otras puses, viņš piebilda jau rāmākā balsi, nav teikts, ka Bernardo šeit ierodas tieši mūsu tikšanās dēļ. Konkas abats man raksta, ka Gvidoni ierodoties Itālija, lai dotos tālāk uz dienvidiem. Viņš raksta arī, ka pāvests esot lūdzis kardinālu Bertrando no Podžeto ierasties šeit no Boloņas un uzņemties Aviņjonas delegācijas vadību. Varbūt Bernardo galvenais mērķis ir satikties ar kardinālu…

-…kas varētu būt vēl lielāks ļaunums ar vēl tālāk ejošām sekām. Bertrando ir galvenais ķeceru apkarotājs centrālajā Itālijā. Ši divu dedzīgāko ķecerību apspiedēju tikšanās varētu ievadīt jaunu cīņu pret ķeceriem šajā zemē un beigu beigās vērst to arī pret franciskāņu kustību…

-Par to mēs nekavējoties brīdināsim imperatoru, teica abats. Taču šādā gadījumā briesmas nebūs tūlītējas. Būsim modri… Palieciet vesels!

Abatam attālinoties, Viljams brīdi domīgi klusēja. Tad man teica: Galvenais, Ads, lai mēs tagad nepadotos steigai. Tad, kad nepieciešams uzkrāt daudz sīku atsevišķās pieredzes faktu, steigā neko nevar atrisināt. Iešu atpakaļ uz kalvi, jo bez acenēm grieķisko manuskriptu nevarēšu salasīt, un bez tām šonakt nav vērts pat atgriezties labirintā. Bet tu ej noskaidro, vai nav kādu jaunumu par Berengāriju!

Tieši šajā bridi pie mums piesteidzās Nikola no Morimondo, nesdams ļaunas ziņas. Cenšoties gludāk noslīpēt labāko lēcu, uz kurn Viljams bija licis tik lielas ceribas, Nikola to bija salauzis. Otrs stikliņš, kurš varbūt to būtu varējis aizstāt, bija iesprādzis, kad viņš mēģinājis to iestiprināt staklitē. Nikola izmisis cēla rokas pret debesim. Bija pienācis vesperes laiks, un par zemi jau nolaidās krēsla; darbu turpināt vairs nebija iespējams.

-    Vēl viena zaudēta diena, riigti novilka Viljams, apspiezdams (kā pats man vēlāk atzinās) vēlēšanos ķerties pie rīkles neveiklajam stikliniekam, kurš jau tapai bija pagalam sašļucis un nelaimīgs.

Pametām izmisušo stiklinieku un gājām apvaicāties pēc jaunumiem par Berengāriju. Protams, neviens viņu nebija atradis.

Jutām, ka mūsu izmeklēšana nonākusi stnipccļā. Kādu bridi staigājām pa klosterdārzu, spriezdami, ko iesākt. Taču pec neilga laiciņa manīju, ka Viljams iegrimis dziļās domās un neko neredzošām acīm veras tālumā. Mūsu pastaigas sakumā biju redzējis viņu no ģērba kabatas izvelkam tā auga stiebriņus, ko viņš ievāca iepriekšējās nedēļās; tagad Viljams tos lēni košļāja, it kā gūdams no auga sulām rāmu uzbudinājumu. Viņš šķita aizklīdis netveramā tālumā, tomēr ik pa laiciņam viņa acis iedzalkstījās, itin kā prāta tukšumā būtu iedegusies jauna doma, tad viņš atkal iegrima dīvainajā, vienlaikus stingajā un modrajā reibonī. Piepeši viņš iemnājās: Protams, varētu…

-   Ko varētu?

-   Es prātoju par iespējām orientēties labirintā. Tas nav vienkārši, bet varētu izdoties… Galu galā mēs zinām, ka izeja atrodas austnimu tornī. Tagad iedomājies, ka mūsu rīcībā būtu mašīna, kas mums pateiklu, kurā pusē ir ziemeļi. Kas notiktu?

-Mums vienkārši vajadzētu pagriezties uz labo pusi un

nies ietu uz austrumiem. Vai arī, pagriezušies uz pretējo pusi, zinātu, ka ejam uz dienvidiem. Bet, pat ja mums būtu tāda bri numu mašīna, mēs tik un tā noklīstu, jo drīz vien atdurtos pret kādu sienu, kas mums aizšķērsotu taisno ceļu; tāpēc jau labirints ir labirints… es spriedu.

-Jā, taču mašīna, par kuni es runāju, ziemeļus norādītu vienmēr ari tad, ja mēs mainītu gājienā virzienu, tā ik brīdi mums ziņotu, uz kuru pusi jāiet.

-Tas būtu brīnišķīgi! Bet kur lai tādu mantu ņem? Turklāt tai butu jaspej noteikt ziemeļu puse ari naktī, slēgtā telpā, kur neredz ne sauli, ne zvaigznes… Domāju, ka tādu mašīnu nav redzējis pat jūsu Bekons! es smiedamies teicu.

-Tomēr tu maldies, atbildēja Viljams, šāda mašīna ir radīta, un to jau lietojuši daži kuģinieki. Tai nav vajadzīga ne saule, ne zvaigznes, jo tā izmanto kada brīnumaina akmens spēku. Līdzīgu akmeni mēs redzējām slimnīcā pie Severīna atminies, to, kas pievilka dzelzi! Šo akmeni pētījis Bēkons un vēl kāds pikardiešu mags, Marikūras Pjērs, kurš sīki aprakstījis tā lietošanas iespejas.

-   Un jus mācētu tādu mašīnu uztaisīt?

-Tas neesot nemaz tik grūti. Akmeni var izmantot, lai paveiktu visdažādākos brīnumus, pat izgatavotu mašīnu, kas kustas bez apstājas, kaut ari to nedarbiņa nekādi arēji spēki. Taču visvienkāršāko izgudrojumu aprakstījis kāds arābs, Baileks al Kabajaki. Jāņem ar ūdeni pildīts trauks un jāieliek tajā gabaliņš korķa, kurā iepriekš iedurta dzelzs adata. Tad jaņem magnētiskais akmens un lokiem vien jābrauka pa ūdens virsu apkārt peldošajam korķim, līdz adata iegūsi tās pašas īpašības, kas piemīt akmenim. Tad adata (un tā darītu ari akmens, ja vien spētu griezties ap savu asi) pagriežas ar smailgali pret ziemeļiem un nu tu vari kustēties ar ūdens trauku, ka tev labpatīk, jo adata allaž pagriezīsies uz ziemeļu pusi. Tātad, ja tu uz ūdens trauka malām, vadoties pēc norādītā ziemeļu virziena, būsi atzīmējis ari pārējās debess puses, tu vienmēr zināsi, kurp tev jaiet, lai sasniegtu bibliotēkas austrumu torni.

-Apbrīnojami! es iesaucos. Bet kāpēc adata vienmēr pagriežas pret ziemeļiem? Es redzēju, ka akmens pievelk dzelzi, un tas nozīmētu, ka milzīgs dzelzs daudzums pievelk pašu akmeni. Bet tad jau… tad uz Ziemeļzvaigznes pusi, paša zemeslodes galā atrodas lieli dzelzs krājumi!

-Daži patiešām tā ir sprieduši. Adata nenorāda precīzi uz jūrnieku zvaigzni, bet gan uz punktu, kura krustojas debesu meridiāni. Un tas pierāda apgalvojumu, ka hic lapis gerit in se similitudinem coeli un magnēta poli savu vērsumu pieskaņo debesu, nevis Zemes poliem. Un tas ir brīnišķīgs piemērs kustībai, kas izraisīta no attāluma, nevis ir tiešu, materiālu cēloņu radīta; šajā jautājumā iedziļinās mans draugs Jandunas Jānis brīžos, kad imperators viņam neliek velt it visus spēkus Aviņjonas sagraušanai…

-  Nu tad iesim pie Severīna un paņemsim akmeni un trauku, un ūdeni, un korķi… es satraukts steidzināju.

-Lēnāk, lēnāk! noteica Viljams. Nezinu, kā tas nākas, taču es vēl nekad neesmu redzējis nevienu mašīnu, kas, precīzi aprakstīta filosofu darbos, būtu tikpat precīza savā mehāniskajā darbibā. Bet zemnieka sirpis, ko nekad nav aprakstījis neviens filosofs, darbojas vienmēr… Nez kā vēl būs, kad riņķosim pa labirintu ar gaismekli viena roka un ūdens trauku otrā?… Pagaidi, man iešāvās prātā cita doma! Mašīna noradītu ziemeļus ari tad, ja mēs atrastos ārpus labirinta, vai ne?

—Jā, tikai tad tā mums vairs nebūtu vajadzīga, jo mēs varētu redzēt sauli un zvaigznes, es atteicu.

-Zinu, zinu… Bet, ja mašīna darbojas gan iekšpusē, gan ārpusē, vai tāpat nevajadzētu darboties ari mūsu galvai?

-Mūsu galvai? Protams, tā darbojas arī ārpusē, un patiešām, no lauka mēs ļoti labi zinām Torņēkas vērsumu pret

debess pusēm! Tikai, iekša iekļuvuši, vairs nenieka nesaprotam!

-Tieši tā. Bet tagad uz brīdi aizmirsti mašīnu! Domas par to mani pamudināja domāt arī par dabas un mūsu prāta likumībām. Tad redzi: mums jāizdomā veids, kā mēs no ārpuses varētu aprakstīt Torņēkas uzbūvi tikpat labi kā no iekšpuses…

-   Kā tas iespējams?

-   Ļauj man padomāt, tam nemaz nevajadzētu būt tik grūti…

-Un metode, par kuru stāstījāt vakar? Vai tad jūs negribējāt izstaigāt labirintu, iezīmējot ceļu ar ogli?

-   Nē, viņš teica. -Jo vairak par to domāju, jo šaubīgāka tā man liekas. Varbūt es isti labi neatceros to likumu, vai varbūt, lai varētu klīst pa labirintu, nepieciešama krietna Ariadne, kas gaida uz sliekšņa, turēdama pavediena galu. Taču tik gani pavedienu nav. Un, pat ja būtu (pasakas bieži vēsta patiesību), tas nozīmētu, ka no labirinta var izkļūt tikai ar palīdzību no ārienes. Iekšienē darbojas tie paši likumi, kas ārpusē. Tāpēc, Ads, ņemsim talkā matemātikas zinātnes! Jo, kā teicis Averroess, vienīgi matemātikā mums tieši zināmās lietas sakrīt ar absolūti zināmajām.

-Redzat nu, jus tomēr atzīstat universālās zināšanas!

-Matemātikas zinātne sastāv no pieņēmumiem, ko mūsu prāts formulējis tādējādi, lai tie vienmēr izrādītos patiesi vai nu tāpēc, ka tie ir bijuši patiesi jau no laika gala, vai ari tāpēc, ka matemātika tikusi radīta agrāk par pārējām zinātnēm. Ari bibliotēku radījis matemātiski domājoša cilvēka prāts, jo bez matemātikas labirintu nav iespējams izveidot. Tātad mūsu matemātiskie pieņēmumi jāstāda pretī bibliotēkas cēlāja pieņēmumiem, un šis sastatīšanas rezultāti būs zinātniski, jo matemātika ir terminu zinātne par terminiem. Taču izbeidz mani nemitīgi ievilkt metafiziskās diskusijās! Kāda muša tev šodien iekodusi? Ja jau tev ir teicama redze, labāk sameklē kādu pergamenta gabaliņu, kādu tāfeliti, rakstāmo… Ak tev jau ir pie rokas? Lieliski, Ads! Iesim apmetīsim riņķi ap Torņēku, kamēr vēl nav pavisam satumsis.

Diezgan ilgi riņķojām ap Torņēku un no ārpuses krietni aplūkojām austrurnu, dienvidu un rietumu torņus, kā art sienas, kas tos savienoja. Pārējā ēkas daļa slējās virs nepieejamas kraujas, bet saskaņā ar simetrijas likumiem tā nevarēja daudz atšķirties no tās, ko varējām izpētīt.

Un to, ko mēs izpētījām, Viljams balsi apkopoja un lika, lai precīzi pierakstu uz tāfelītes: katrā sienā bija pa diviem, bet katrā torni pa pieciem logiem.

-Tagad padomāsim! teica mans skolotājs. Katrā istaba redzējām vienu logu…

-Ja neņem vērā tās istabas ar septiņām sienām, es piebildu.

-Tas ir dabiski, jo septiņsienu istabas atrodas torņu centrā.

-Un vēl tās dažas, kurām nebija ne logu, ne septiņu sienu.

-Tās pagaidām neņem vērā! Vispirms atradīsim likumu un tad mēģināsim pamatot izņēmumus. Tātad varam secināt, ka ikviena torņa ārmalā ir piecas istabas un divas istabas katrā sienā starp torņiem, un katrā no šīm istabām pa logam. Bet, ja no istabas ar logu ejam uz Torņēkas vidu, atkal nokļūstam telpā ar logu. Tas liecina, ka ir ari logi, kas veras uz ēkas serdi. Saki kādas formas ir vidusaka, ko var redzēt no virtuves un skriptorija?

-  Astoņstūra.

-Lieliski! Un katrā no astoņām sienām vietas pietiktu diviem logiem. Tas nozīmē, ka gar katm no astoņstūra sāniem izvietotas divas istabas. Vai pareizi?

—Jā, bet kur paliek tās istabas bez logiem?

-Kopumā tām vajadzētu būt astoņām. Jo, redzi, tām telpām, kuras atrodas torņu centrā, ir septiņas sienas; piecas no tām kopīgas ar piecām torņa ārējām istabām. Bet ar ko

saskaras pārejās divas sienas? Blakus nevar būt istabas, kas izvietotas gar ārsienām, jo tad tajās būtu logi, un tieši šī paša iemesla pēc tas nevar būt istabas gar vidus astoņstūri, turklāt šādas istabas būtu nesamērigi garas. Mēģini labāk uzziniet bibliotēkas plānu, kāda tā varētu izskatīties no augšas! Redzi pie katra torņa jābūl pa divām istabām, kas saskaras ar septiņstūru telpu un arī ar divām vidusistabām pie astoņstūru akas.

Mēģināju uzmest zīmējumu, kā bija ieteicis mans skolotājs, un no manām lūpām izlauzās uzvaras sauciens. Tad jau mums viss skaidrs! Ļaujiet man saskaitīt… Bibliotēkā ir piecdesmit sešas istabas, no kurām četras ir septiņstūru, bet piecdesmit divas četrstūru, un no šīm pēdējām astoņas ir bez logiem, divdesmit astoņas izvietotas gar Torņēkas ārsienām, bet sešpadsmit gar vidusaku!

-   Un katrā no četriem torņiem ir piecas četrstūrainas telpas un viena ar septiņiem stūriem… Bibliotēka celta saskaņā ar debesu harmonijas likumiem, te var saskatīt daudzas apbrīnojamas jēgpilnas sakarības…

-Brīnišķīgs izgudrojums! es teicu. Bet kāpēc tad tajā ir tik grūti orientēties?

-Tāpēc, ka nekādām matemātikas likumībām neatbilst durvju aiļu izvietojums. No dažām telpām var nokļūt vairākās citās, no dažām tikai uz vienu, un ļoti iespējams, ka ir telpas, no kurām nevar likt nekur tālāk. Ja paturēsi prātā šo apstākli un neaizmirsīsi, ka tur trūkst gaismas un nevar vadīties pēc saules vai zvaigznēm (un kur tad vēl spoguļi un vīzijas!), tu sapratīsi, kāpēc labirintā apjūk un nomaldās ikviens, kas tajā ielauzies, turklāt šos pārdrošniekus satrauc pašu nemierīgā sirdsapziņa. Atminies, kāds izmisums mūs pārņēma vakarnakt, kad nepratām atrast izeju! Vislielākais juceklis, kas panākts ar vislielākās kārtības palīdzību: manuprāt, apbrīnojams aprēķins! Bibliotēkas cēlāji bijuši lieli meistari.

-   Kā tad mēs tur orientēsimies?

-   Nu, tas vairs nebūs grūti. Ņemsim tevis zīmēto plānu, kam vairāk vai mazāk vajadzētu atbilst bibliotēkas telpu izvietojumam, un, tikko būsim iekļuvuši pirmajā septiņsturu telpā, tūlīt sameklēsim vienu no bezlogu istabām; no turienes, nogriežoties aizvien pa labi, pēc trim četrām istabām mums atkal vajadzētu nokļūt tornī, un tas nevarētu būt neviens cits kā ziemeļu tornis; tur mēs atkal atradīsim bezlogu telpu, kuras kreisā siena robežosies ar septiņsturu zāli, bet mēs dosimies pa labi un līdzīgā veidā nokļūsim nākamajā, rietumu torni.

—Jā, ja vien no katras istabas varētu iekļūt visas blakusistabās…

-   Patiešām! Tāpēc mums būs vajadzīgs tavs plāns tajā iezīmēsim tās sienas, kurās nav durvju, lai zinātu, kā esam novirzījušies no pareizā ceļa. Tas nebūs grūti.

-Vai varam būt droši, ka tas izdosies? es vaicāju apjucis, jo Viljama priekšlikums man šķita pārlieku vienkāršs.

-   Izdosies! atbildēja Viljams. Omnes enitn causae effectuum naturalium danturper lineas, angulos et figūras. Aliter enim irnpossibile est scire propter quid in illis, — viņš citēja.

-    Šie vārdi pieder vienam no dižajiem Oksfordas skolotājiem. Bet diemžēl visu mēs vēl nezinām. Esam noskaidrojuši, kā nenomaldīties bibliotēkas istabās. Tagad mums jāizdibina, vai pastāv kāds likums, pēc kura šajās telpās izvietotas grāmatas. Apokalipses rindas mums neko daudz neatklāj, turklāt daudzas no tām atkārtojas vairākās istabās…

-Lai gan no apustuļa Jāņa grāmatas varētu izvēlēties krietni vairāk par piecdesmit sešām rindām!

-   Bez šaubām. Tas nozīmē, ka derējušas tikai dažas noteiktas rindiņas. Dīvaini! Šķiet, ka viņiem būtu bijušas mazāk nekā piecdesmit… trīsdesmit… divdesmit… Pie Merlina bārdas!

-Kā bārdas?…

-Tas ir kāds manas zemes burvis, bet nav svarīgi… Viņi 262

izmantojuši divdesmit rindiņas, tieši tik, cik alfabētā burtu! Skaidrs, ka tā! Katra istaba apzīmēta ar kadu burtu un kopā tie veido tekstu, kas mums jānoskaidro!

-  Kā zivs vai krusta formā veidots figurdzejolis, vai ne?

-Aptuveni tā, turklāt man šķiet, ka tolaik, kad bibliotēka

celta, šādi dzejoļi bija ļoti iecienīti.

-   Bet kur teksts sākas?

-No lielākās kartušas, no septiņstūru telpas austrumu torni, kur atrodas ieeja… vai ari… Nu protams, no sarkanajiem uzrakstiem!

-   Bet to ir daudz!

-Tātad ir daudz tekstu vai daudz vārdu. Tagad pārzīmē skaidrāk un nedaudz lielāku savu karti, un pēcāk bibliotēkā iezīmēsi ne tikai durvju un slēgto sienu, un logu izvietojumu un vieglītēm ievilksi mušu ceļu, bet ierakstīsi ari uzrakstu sākumburtus un kā ists ilustrators pacentīsies izcelt sarkanos!

-Kā gan tā, es apbrīnas pilns teicu, jūs atminējāt bibliotēkas miklu, aplūkodams šo celtni no ārpuses, bet, iekšpusē būdams, nespējāt atminēt?

-Tāpat Dievs pazīst pasauli, jo, pirms vēl tā tika radīta, Viņš, iztēlodamies lo savā prātā, itin ka aplūkoja to no ārpuses; turpretī mēs nespējam izzināt pasaules likumus, dzīvodami taja iekšā, pabeigtā un gatavā.

-Tātad lietas var izzināt, aplūkojot no ārpuses?

-Tikai cilvēka roku radītās, jo mēs savā prātā varam atminēt visas to radītāja veiklās darbības. Bet ne dabai piederīgās, kuras nav cilvēka prata darbs.

-Ber, lai izpētītu bibliotēku, mums arto pietiks, vai ne?

-   Pietiks, atteica Viljams. Bet tikai lai izpētītu bibliotēku. Tagad iesim atpūsties! Nevaru neko iesākt lidz ritrītam, kad es ceru man atkal būs acenes. Tāpēc labāk laikus iet gulēt un rīt agrāk piecelties. Un man vēl jāpadomā.

-   Bet vakariņas?

-Ak, pareizi! Vakariņu laiks jau garām. Mūki aizgāja uz kompletoriju. Bet varbūt virtuve vēl nav aizslēgta. F.j sameklē ko ēdamu!

-   Nozagt?

-Palūdz… Kaut vai savam jaunajam draugam Salvatorem.

-Tad nozags viņš!

-Vai tu esi sava brāļa sargs? Viljams man noprasija kā no Bībeles. Taču redzēju, ka viņš tikai joko un grib teikt, ka Dievs ir bezgala labs un piedodošs. Tāpēc devos meklēt Salvatori un drīz sastapu viņu pie zirgu staļļiem.

-Skaists gan! es teicu, lai uzsāktu sarunu, pamādams uz Meļņa pusi. Man patiktos ar viņu izjāt.

-  No se puede. Abbonis est. Ma non bisogna un buon cavallopercorrereforte… Un viņš man norādīja uz kādu neglītu zirģeli. Anco quello sufficit… Vide illuc, tertius equi…

Man bija jāsmejas par Salvatores ķēmīgo latiņu valodu. Un ko tu ar to darīsi? es viņam noprasīju.

Un šis mūks man sastāstīja dīvainas lietas. Viņš teica, ka jebkuru zirgu, pat visvecāko un klibāko kleperi, varot padarīt par vēl straujāku auļotāju nekā Melnis. Vajagot tikai auzām piejaukt kādu zālīti, ko sauc satirion, iepriekš to smalki saberžot, turklāt ierivēt zirga paslēpenes ar brieža taukiem. Tad vari kāpt zirgam mugurā, bet, pirms iespied tam sānos piešus, tas jāpagriež ar purnu pret austrumiem un trīsreiz tam ausī klusu jāiečukst vārdi: “Gaspar, Melhior, Merhisard!” Zirgs laidīšoties auļos kā vējš un stundas laika pieveikšot attālumu, kas Melnim pa spēkam tikai astoņas stundās. Bet, ja tam kaklā pakārtu virteni no tāda vilka zobiem, kuru zirgs pats skriedams nospēris, tad lopiņš vispār vairs nebūtu nogurdināms.

Apjautājos, vai viņš šos burvestus pārbaudījis. Aplaidis

visapkārt aizdomu pilnu skatienu, Salvatore pieliecās man tuvāk (taisnību sakot, viņa elpa nebija patīkama) un atteica, ka tas esot ļoti grūti, jo tagad satirion augot vienīgi bīskapu un to sabiedroto, bruņinieku, dārzos, kuri to izmantojot savas varas vairošanai. Aprāvu viņa stāstu, teikdams, ka mans skolotājs grib pavadīt šo vakaru savā cellē, lasīdams grāmatas, un veļas turpat ieturēties.

-   Gādāju es, Salvatore atteica. Taisu el casio inpastelletto.

-Vai apceptu sieru? Kā to gatavo?

-   Facilis. Pigli el casio cbe non sia troppo vecchio, ne troppo insalalo e tagliato in feteline a boconi quadh o sicut te piace. Et postea metumi un poco cie butierro o vero cle structo fresco ā rechauffer sobre la brasia. B dentro rāmos aponerdue fette de casio, e come tepare sia tenero, zucbarum etcannella stipra positurum du bis. Et mandalo subito in tabula, cbesevole mangiarlo caldo caldo.

-   Lai tad ari būtu apcepts siers, es teicu. Un, piekodinājis, lai gaidu, Salvatore aizsteidzās uz virtuvi. Viņš atgriezās apmēram pēc pusstundas, nezdams ar drānu pārklātu šķīvi. Smarža bija tīkama.

-Še!viņš teica un sniedza man ari prāvu, ar eļļu piepildītu lampiņu.

-Priekš kam? es vaicāju.

-Šais pas, moi, viņš vienaldzīgi noteica. Fileiscb tuo magister vuole ire in loco buio esta nocbe.

Acīmredzot Salvatore zināja krietni vairāk, nekā es būtu varējis iedomāties. Neko lieki neprašņājis, nesu ēdienu Viljamam. Paēdām, un es gāju uz savu celli. Vai, pareizāk sakot, izlikos, ka dodos turp. Gribēju vēl satikt Ubertīno, tāpēc paslepus atgriezos baznīcā.

## PĒC KOMPLĒTAS, kad Ubertīno stāsta Adsam par brāli Dolčīno, bet citus, līdzīgus stāstus Adss atceras pats vai izlasa bibliotēkā; pēc tam viņš sastop meiteni, skaistu un baismu ka kaujai nostājies karaspēks.

Atradu Ubertīno, kā parasti, nosligušu ceļos Jaunavas tēla priekšā. Klusēdams nometos viņam blakus un kādu bridi (atzīstos šai grēkā) izlikos iegrimis lūgsnā. Tad saņemu drosmi un viņu uzrunāju.

-Svētais tēv,-es bildu,-vai drīkstu lūgt jūsu padoma gaismu?

Ubertīno mani uzlūkoja, pieslējās kājās, atbalstījies pret manu roku, un aizvadīja mani līdz solam, kur abi piesēdām.

Viņš aplika roku man ap pleciem un pievilka tik cieši klāt, ka jutu sejā viņa elpu.

-Mans mīļais dēls, viņš teica, visu, ko šis nabaga vecais grēcinieks var darīt tavas dvēseles labā, viņš darīs ar prieku. Kas tevi satrauc? Vai kārības? viņš mani klaušināja, un arī viņa balsī saklausīju satraukumu. Miesas kārības?

-Nē, es nosarkdams atbildēju, drīzāk prāta kārības, jo tas kāro izzināt pārāk daudz…

-Tas nav labi! Visu zina tikai tas Kungs, Debesu Ķēniņš. Mūsu daļa ir vienīgi apbrīnot un pielūgt Viņa gudrību.

-Bet mūsu daļa ir ari atšķirt labu no ļauna un saprast cilvēciskās kaislības. Esmu novics, bet reiz kļūšu mūks un priesteris un man būs jāiemācās atšķirt labu no ļauna, lai, zinādams, kur un kā izpaužas ļaunais, varētu mācīt citiem no tā sargāties.

-Tas tiesa, zēn! Tad ko tu vēlētos izzināt?

-Ķecerības nezāli, es droši atbildēju. Tad vienā elpas vilcienā nobēru: Dzirdēju stāstām par kādu ļaunu cilvēku, kurš ievedinājis neceļos daudzus citus, par brāli Dolčīno.

Ubertino brīdi klusēja. Tad teica: Tiesa. Tu dzirdēji viņu pieminam, kad runājāmies ar brāli Viljamu. Bet tie ir derdzīgi notikumi, un, par tiem runājot, man sāpēs sažņaudzas sirds, jo tie rāda… jā, šajā ziņā tev būtu derīgi uzzināt par tiem un gūt atziņu… Tātad, kā jau teicu, tie rāda, kā dedzīga grēku nožēla un alkas šķīstīt pasauli var izraisīt varas darbus un slaktiņus.

Viņš iekārtojās solā ērtāk un palaida savu tvērienu vaļi gāk, roku tomēr paturēdams man uz skausta, it kā šādi gribētu iedvest man savai gudribu vai varbūt savas ticības degsmi.

-Šie notikumi sākās vēl pirms brāļa Dolčīno, viņš turpināja, -vairāk nekā pirms sešdesmit gadiem, kad es vel biju bērns. Tas notika Parmā. Tur sāka sludināt kāds Gerardo Segalelli; viņš aicināja uz grēku nožēlošanu un, klizdams pa ielām, sauca “Penitenziagite/”, kas viņa, nemācīta cilvēka, valodā nozīmēja: “Penitentiam agite, apptopinquabit enirn regnutn coelorum.” Viņš aicināja savus mācekļus līdzināties apustuļiem un gribēja, lai viņa sekta tiktu saukta par apustuļu ordeni un tās ļaudis staigātu pa pasauli ubagodami, pārtikdami vienīgi no žēlastības dāvanām…

-Tāpat kā brālīši, es teicu. Vai tad tā dzivot nav piekodinājis Dievs un jūsu Francisks?

—Jā, nopūzdamies piekrita Ubertino, un viņa balsī ieskanējās vieglas šaubas. Bet Gerardo laikam pārspīlēja. Viņš un viņa ļaudis tika apsūdzēti, ka tie vairs neatzistot ne garīdznieku autoritāti, ne piedalīšanos misēs, ne grēksūdzi, un tikai dīki klaiņojot.

-   Bet šo pašu apvainojumu izvirzīja ari franciskaņu spirituaļiem. Un vai tad minorīti pašlaik neapstrīd pāvesta autoritāti?

-Pāvesta autoritāti jā. Bet tie nenoliedz garīdzniecību. Mēs taču paši esam garīdznieki. Nav viegli tikt skaidrībā par šim lietām. Robeža, kas šķir labu no ļauna, ir tik netverama… Gerardo kaut kur pieļāva kļūdu un aptraipījās ar ķecerību… Viņš lūdza, lai viņu uzņemot minoritu ordeni, taču mūsu brāļi viņu atraidīja. Tā nu viņš augas dienas vadīja franciskāņu baznīcā un tur skatīja gleznojumus, kas attēloja apustuļus, apāvušos sandalēs un ar platiem apmetņiem pār pleciem. Tad viņš uzaudzēja garus matus un bārdu, uzāva sandales un apjozās ar mazo brāļu virves jostu, jo ikviens, kurš grib dibināt jaunu kopienu, allaž kaut ko aizgūst no Svētā Franciska ordeņa.

-Tad jau viņš bija uz pareizā ceļa!

-Un tomēr nomaldījās… Staigādams baltā tunikā artai pāri apņemtu baltu apmetni, gariem matiem, viņš drīz izpelnījās svētā slavu starp vienkāršajiem ļaudīm. Viņš pārdeva savu mājeli, bet saņemto naudu nedz tērēja, nedz ari izdalīja nabagiem; ar naudas zuteni rokās nostājies uz liela akmens, no kura kādreiz tikuši nolasīti varasvīru rīkojumi, viņš piesauca klāt blēžus, kas turpat netālu meta kauliņus, un svieda naudu to barā, teikdams, lai ņem, kas grib. Un šie dīkdieņi savāca naudu un, lādot dzīvo Dievu, gāja to nospēlēt, bet naudas devējs to dzirdēja un nesarka.

-Bet Francisks ari atteicās no visas savas mantas, un šodien es no Viljama dzirdēju, ka viņš sludinājis vārnām un kraukļiem, un spitālīgajiem, tas ir, pabirām, ko bija atstūmusi sabiedrība, kura sevi uzskatīja par tiklu un dievbijīgu…

-Jā. Tomēr Gerardo kļūdījās. Francisks nekad nav stājies pret svēto Baznīcu, un Evaņģēlijā teikts, ka dāvanas jādod nabagiem, nevis blēžiem un spēlmaņiem. Gerardo dāvanas nenesa labu algu, jo viņš deva ļauniem ļaudīm. Viņš ļauni sāka, ļauni turpināja, un ļauns bija viņa gals, jo pāvests Gregorijs X viņa kopienu aizliedza.

— Varbūt šis pāvests nebija lik tālredzīgs kā tas, kurš atzina Franciska ordeņa regulu…

-Jā, bet Gerardo kaut kur pieļāva kļūdu, turpretī Francisks labi zināja, ko dara. Un galu galā, manu zēn, šie govju un cūku gani, kas tik pēkšņi bija pārtapuši viltus apustuļos, tikai gribēja dzīvot bez darba un rūpēm, pārtikdami no žēlastības dāvanām, ko saņēma no ļaudīm, kūms labdarībai ilgi un pacietīgi ar savu varonigo nabadzības piemēru bija audzinājuši mazie brāļi! Un ne jau tas vien, viņš tūlīt piebilda. Lai līdzinātos apustuļiem, kuri vēl bija jūdi, Gerardo Segalelli likās apgraizīties, kas ir pretrunā ar apustuļa Pāvila piekodinājumu galatiešiem. Un tu taču būsi dzirdējis daudz svētu vīru ir pareģojuši, ka Antikrists nāks no apgraizīto cilts… Taču Gerardo rīkojās vēl ļaunāk, viņš pulcēja ap sevi vienkāršos ļaudis un teica viņiem: “Sekojiet man vīna dārzā,” un tie, kuri viņu nepazina, iegāja svešā dārzā, domādami to piederam Gerardo, un ēda svešas ogas…

-Vai tad minoriti aizstāv svešu īpašumu? es nekaunīgi iebildu.

Ubertino uzmeta man bargu skatienu. Minoriti grib dzīvot nabadzībā, bet šādu dzīvi viņi neuzspiež citiem. Tu nedrīksti tīkot pēc svešas mantas, ja negribi, lai godīgie kristieši tevi sauc par zagli un laupītāju. Tieši tā sauca Gerardo. Un vēl par viņu teica (bet ņem vērā, ka nezinu, vai tā taisnība, paļaujos vienīgi uz brāļa Salimbenes vārdiem, kurš pazina šos ļaudis), ka Gerardo, lai pārbaudītu savu gribasspēku un noturību, gulējis kopā ar sievietēm, ar tām nekopodamies, taču, kad viņa mācekļi mēģinājuši sekot skolotāja piemēram, iznākums bijis pavisam citāds… Ak, tās nav lietas, par kurām būtu jāstāsta zēnam, sieviete ir nešķīstību trauks… Gerardo vel aizvien klaigāja "Penitenziagite!”, bet tikmēr kāds viņa māceklis, Gvido Putadžo, iekāroja pārņemt savās rokās sektas vadību un ceļoja apkārt lielā greznībā, šķiezdamies ar naudu un rīkodams lepnas dzīres ka Romas kardināli. Un fad starp abiem izcēlās negants strīds par varu, un šim ķīviņam sekoja nešķisti notikumi. Tomēr joprojām daudzi nāca pie Gerardo un ne tikai zemnieki, bet. arī pilsētnieki, viri no amatnieku ģildēm, un Gerardo tiem vēlēja novilkt drānas, lai kaili tie kalpotu kailajam Kristum, un sūtīja viņus pasaulē sludināt, bet pats sev iegādājās baltu rupja audekla ģērbu bez piedurknēm, kura ietērpies vairāk atgādināja ākstu nekā mācītāju. Viņi mitinājās zem klajas debess, bet reizēm ielauzās baznīcās, iztraucējot godigu kristiešu sanāksmes, un, padzinuši sprediķa teicēju, paši kāpa kancelē. Un reiz Svēta Orso baznīcā Ravennā viņi bīskapa troni nosēdināja mazu bērnu. Un teicās esam Floras Joahima doktrīnas mantinieki…

-Bet to pašu apgalvoja arī franciskāņi, es iesaucos,

-   ari Gerardo no Borgo Sandonīno, ari jūs!

-Nomierinies, zēn! Floras Joahims bija izcils pravietis, viņš pirmais saprata, ka Francisks sāks Baznicas atjaunošanu. Taču viltus apustuļi izmantoja viņa mācību, lai attaisnotu savas neprātīgās izdarības. Segalelli vadaja sev lidzi arī apustulieni, kaut kādu Tripiju vai Ripiju, kura apgalvoja, ka šai piemītot pravietošanas dāvanas. Sievieti saproti?!

-Bet, tēvs, es mēģināju iebilst, jūs pats viņuvakar mnājāt par Montefalko Klāras un Folinjo Andželas svētumu…

-Viņas bija svētas! Dzīvoja pazemībā, atzina Baznicas varu un nekad nemēģināja uzdoties par pravietēm! Turklāt viltus apustuļi, tāpat kā daudzi ķeceri, apgalvoja, ka ari sievietes varot staigat no pilsētas uz pilsētu sludinādamas. Un viņi nešķīra precētas no neprecētām un nevienu šķīstības zvērestu neuzkatīja par nepārkāpjamu. Īsi sakot jo negribu tevi ilgi mocīt ar šo skumjo notikumu pārstāstiem, turklāt to sarežģītos līkločus tu tik un ta nespratīsi Parmas bīskaps Obico beigu beigās nolēma saņemt Gerardo ciet. Bet tad notika kaut kas pagalam dīvains un šis gadījums tev labi

parādīs, cik vāja ir cilvēka daba un cik viltprātīga ķecerības nezāle. Jo drīz bīskaps atbrīvoja Gerardo, sēdināja pie sava galda, smējās par viņa jokiem un lureja savā namā āksta vieta.

-Bet kāpēc?

-Nezinu… Lai gan tomēr nojaušu. Bīskaps bija dižciltīgs un nesatika ar pilsētas tirgoņiem un amatniekiem. Un varbūt viņam gluži labi patika tas, ka Gerardo pret tiem vērsās savos nabadzības sprediķos un, kad bija atmetis ubagdāvanu vākšanu, ķērās pie laupīšanas. Visbeidzot iejaucās pavests, un bīskapam vajadzēja vērsties pret Gerardo ar visu bardzību. Tā Gerardo beidza savas gaitas uz sārta ka nelabojams ķeceris. Tas viss notika mūsu gadsimta sākumā.

-Un kā šie notikumi saistīti ar brāli Dolčīno?

-Ļoti cieši saistīti un tas tev palīdzēs saprast, ka ķeceru mācības dzīvo, kaut paši ķeceri jau iznīcināti. Šis Dolčino bija ārlaulības dels kādam mācītājam, kurš kalpoja Novārās diocēzē (tā atrodas nedaudz uz ziemeļiem no šejienes). Daži gan apgalvo, ka viņš dzimis citur Osolas ielejā vai Romanjāno. Bet tas nav svarīgi. Viņš bija jauneklis ar asu prātu un labi izglītots, taču aplaupīja savu aizgādni, mācītāju, kurš bija rūpējies par viņa izglītību, un aizbēga uz austmmiem, uz Trentas pilsētu. Tur viņš turpināja Gerardo iesākto sludināšanu, taču ķecerībā pārspēja savu priekšgājēju. Dolčino apgalvoja, ka esot vienīgais patiesais Dieva apustulis, ka mīlestībā it visam jābūt kopīgam, ka ikvienam atļauts gulties ar jebkum sievieti un nevienu nedrīkstot apsūdzēt netiklībā, pat ja tas guļ gan ar sievu, gan meitu…

-Vai viņš patiesi to sludināja, vai viņam tikai piedēvē šādus vārdus? Esmu dzirdējis, ka ari spirituāļi tikuši apsūdzēti Montefalko brāļu grēkos…

-   De hoc sutis, Ubertīno mani asi pārtrauca. Tie vairs nebija brāļi, tie bija ķeceri! Un viņu samaitātībā vainojams tieši Dolčino. Labāk klausies tālāk! Pietiek zināt Dolčīno pārējos nodarījumus, lai viņu droši nosauktu par ļaundari. Kā viņš iepazina viltus apustuļu mācibu, es nezinu. Varbūt agrā jaunībā viņš bija dzīvojis Parmā un klausījies Gerardo. Ir zināms, ka pēc Scgalelli nāves viņš uzturēja sakarus ar tā mācekļiem Boloņas novadā. Un droši zināms, ka savu sludināšanu viņš iesāka Trentā. Tur viņš paveda kādu daiļu, dižciltīgu jaunavu, vārdā Margarita, bet varbūt ta pavedināja viņu ka Eloīze kādreiz Ābelam jo, iegaumē, tieši ar sievietes palīgu velns ielaužas virieša sirdī! Tad Trentas bīskaps patrieca Dolčino no savas diocēzes, un viņš, tolaik jau savācis vairāk nekā tūkstoti sekotāju, uzsāka tālu gājienu uz dzimto novadu. Un pa ceļam viņa mācekļu pulkam pievienojās citi ķecerigo runu maldinātie, iespējams, ari valdieši, kas mita kalnos, kūms viņi šķērsoja, bet varbūt pats Dolčino jau iepriekš bija cerējis apvienoties ar valdiešu ķeceriem šeit, ziemeļos. Sasniedzis Novārās apvidu, viņš atrada savām ķecerībām labi sagatavotu augsni, jo Gatināras pilsētiņas iedzi votāji bija padzinuši Verčelli bīskapa vasaļus, kas viņa vārdā pārvaldīja apkārtējās zemes. Tā nu ļaudis uzņēma Dolčino salašņas ka labus sabiedrotos.

-Ko ļaudīm bija nodarījuši bīskapa vasaļi?

-Nezinu un neņemos par to spriest. Taču, kā redzi, ķecerība bieži biedrojas ar dumpošanos pret kungiem, tāpēc ķeceri, kas sākumā sludinājuši svēto nabadzību, krīt par laupijumu varas un vardarbibas kārdinājumam. Verčelli pilsētā risinājās dzimtu karš, un to savā labā izmantoja viltus apustuļi, bet naidigās dzimtas savukārt izmantoja ķecem radītās jukas savās interesēs. Dižciltīgie kungi pulcēja algotņus, lai laupītu pilsētniekus, bet pilsētnieki lūdza aizstāvību Novārās bīskapam.

-Cik samezglots stāsts! Un kuni pusē bija Dolčino?

-   Nezinu, pats par sevi. Bet viņš iesaistījās šajās ķildās, jo tās deva iespēju nabadzības vārdā sludināt karu pret svešu īpa-

Slimu. Dolčino ar saviem mācekļiem, kuru skaits jau bija sasniedzis iris tūkstošus, apmetās kādā kalnā, ko sauc par Kailo kalnu, un pārvaldīja šo vīriešu un sieviešu pūli, kas dzīvoja nešķistā kopībā. No turienes viņš saviem ticīgajiem sūtīja vēstules, skaidrodams savu ķecerīgo doktrīnu. Viņš tcica un arī rakstīja, ka viņa un sekotāju ideāls esot nabadzība, viņus nesaistot nekādas ārējās pakļautības saites un viņš, Dolčino, esot Dieva sūtīts, lai iztulkotu pravietojumus un izskaidrotu Jauno un Veco Derību. Visus priesterus, sludinātājus un minoritus viņš sauca par velna kalpiem un ikvienu atbrīvoja no pienākuma tiem kļausit. Un Dieva tautas mūžā viņš izšķīra četrus posmus. Pirmais bijis Vecās Derības laikmets, patriarhu un praviešu laiks pirms Kristus atnākšanas, kad laulība vēl bijusi laba, jo cilvēkiem bijis jāvairojas; otrais bijis Kristus un apustuļu laikmets šķīstības un svētuma laiks. Tad iestājies trešais laikmets, kad pāvestiem vispirms bijis jāuzkrāj pasaulīgas bagātības, lai varētu pārvaldīt tautu, bet, kad ļaudis sākuši attālināties no Dieva mīlestības, nācis svētais Benedikts un sprediķojis pret pasaulīgajiem īpašumiem. Kad arī Benedikta mūki sākuši uzkrāt mantību, nākuši svēta Franciska un svētā Dominika brāļi un vēl bargāk par Benediktu sludinājuši pret pasaulīgo varu un mantu. Un visbeidzot tagad, kad daudzu prelātu dzīve atkal nonākusi dziļā pretrunā ar baušļiem un labajām mācībām, ir pienākušas trešā laikmeta beigas un visiem jāalgriežas pie apustuļu sludinātā.

-Tad jau Dolčīno mācīja to pašu, ko bija mācījuši franciskāņi un no viņiem visdedzīgāk Spirītuāļi, tātad arī jūs, tēv!

-Tā gan, bet viņš no tā visa atvedināja neģēlīgu siloģismu. Dolčino apgalvoja, ka šim trešajam laikmetam jādara gals, visnežēlīgākajā veidā nobeidzot visus garīdzniekus un mūkus. Viņš teica, ka visus baznīcas prelatus, kanoniķus, abatus, mūkus un mūķenes, it visus, kas pieder pie minorītu, vientuļnieku vai sludinātāju ordeņiem, ari pašu pāvestu Bonifāciju driz no zemes virsas izskaudīšot viņa, Dolčino, izvēlēts imperators, un tas būšot Sicīlijas Fridriķis.

-Bet vai lad tas nebija tas pats Fridriķis, kurš ar lielu labvēlību uzņēma Sicīlijā no Umbrijas padzītos spirituāļus? Un vai tagad minoriti nelūdz imperatoru, kaut ari šoreiz tas ir Ludviķis, satriekt pāvesta un kardinālu laicīgo varu?

-Ķecerībai un neprātam (kas ir viens un tas pats) raksturīgi sagrozīt vislabākās un pareizākās domas un vērst tās pret Dieva un cilvēku iestādītiem likumiem. Minoriti imperatoram nekad nav lūguši nokaut citus garīdzniekus.

Viņš maldījās, tagad to zinu. Jo, kad pēc dažiem mēnešiem Bavārietis Romā iedibināja savu kārtību, Marsilijs un citi minoriti izrīkojās ar pāvestam uzticīgajiem garīdzniekiem tieši tā, kā bija nodomājis Dolčino. Ar to es negribu teikt, ka Dolčino būtu bijusi taisnība vai ka Marsilijs būtu kļūdījies. Es tikai sāku prātot ipaši pēc šīs pēcpusdienas sarunas ar Viljamu vai vienkāršie ļaudis, kuri sekoja Dolčino, spēja atšķirt spirituāļus, kas deva solījumus, no Dolčino, kurš tos ari izpildīja? Varbūt viņa vienīga vaina bija vēlēšanās pārvērst par istenibu to, ko par patiesi ticīgiem atzīti viri pauda vienigi mistisku noslēpumu veidā? Un varbūt vienīgā atšķirība starp ķeceriem un svētajiem ir tā, ka pēdējie pacietīgi gaida, līdz Dievs piepildīs praviešu solījumus, un necenšas to panākt ar pasaulīgiem līdzekļiem? Tagad par to esmu cieši pārliecināts un zinu ari, kur Dolčino pieļāva kļūdu: nedrīkst mainīt pastāvošo lietu kārtību, lai gan jo dedzīgi pēc šīm pārmaiņām jāalkst. Taču tovakar biju nonācis pretrunigu domu varā.

-Pie tam ķecerība vienmēr nes lepnibas zīmogu, Ubertino turpināja. Savā otrajā vēstulē, kas sarakstīta 1303. gadā, Dolčino sevi dēvēja par apustuliskās kopienas augstāko vadoni, par saviem vietniekiem ieceldams viltus pilno Margaritu (sievieti!), Londžīno no Bergāmas, Frederiko no Novārās,

Alberto no Karentino un Valderiko no Brešas. Un murgoja par četriem nākamajiem pāvestiem diviem labiem, tie būšot pirmais un pēdējais, un diviem ļauniem, otro un trešo. Pirmais bija Celestins, otrais Bonifācijs VIII, par kuru pravieši saka: “Tavas sirds lepnība likusi tevi negodā, tu, kas miti klinšu plaisās.” Par trešo pāvestu Jeremija teiktu: “Lūk, lauva!” un, kāds negods, Dolčīno par šādu pāvesta goda vēl neieceltu lauvu turēja Sicīlijas Fridriķi. Ceturtais pāvests Dolčīno vēl nebija zināms, bet tam bija jābūt svētajam, eņģeliskajam pāvestam, par kuru runājis jau abats Joahims. Tam bija jābūt paša Dieva ieceltam, un viņa laikā Dolčīno un tā ļaudis (tolaik veseli četri tūkstoši) saņemtu Svētā Gara svētību un Baznīca liktu atjaunota un šķīstīta un saglabātu savu šķīstību līdz pasaules galam. Savukārt pēdējo trīs gadu laikā pirms svētā pāvesta atnākšanas tiktu iznicināts viss pastāvošais ļaunums. IJ11 Dolčmo to mēģināja darīt saviem spēkiem, it visur nesdams karu un asinsizliešanu. Taču nelabais mēdz pasmieties par saviem sukubiem, jo ceturtais pāvests bija tieši Klements V, kurš pret Dolčīno izsludinaja krusta karu. Un bija pēdējais laiks to darīt, jo savas vēstulēs Dolčīno bija sācis sludināt ar īsteno ticību nekādi nesaderīgas lietas. Viņš apgalvoja, ka Romas baznīca esot netikle, ka garīdzniekiem nevajagot klausīt, ka visa garīgā vara jau esot pārgājusi viņa apustuliskās sektas rokās un vienīgi šie apustuļi veidojot jauno baznīcu; ka apustuļi varot atcelt laulības sakramentu, ka pestīti tapšot vienīgi sektas locekļi, bet nevienam pāvestam neesot tiesību un varas atlaist grēkus, ka nevajagot maksāt desmito tiesu, ka dzīvot bez šķīstības zvērestiem esot Dievam tīkamāk nekā tos ievērot, ka iesvetita baznīca esot tikpat piemērota lūgšanām kā zirgu stallis un mežā Kristu varot slavināt tikpat labi kā dievnamos.

-Vai viņš patiešām to apgalvoja?

-  Protams, viņš pats tā rakstīja. Diemžēl viņš pastrādāja vēl ļaunākas lietas! Apmeties Kailajā kalnā, viņš sāka izlaupīt ielejas ciemus, lai apgādātu ar pārtiku savu nometni, vardu sakot, uzsāka īstu kam pret visiem apkārtnes iedzīvotājiem.

-   Un visi bija pret viņu?

-To es nezinu. Varbūt kāds viņu tomēr atbalstīja, jo, kā es tev jau teicu, viņš bija iepinies vietējo nesaskaņu murskuli. Tā pienāca 1305. gada baigā ziema, kurai lidzīga nebija piedzīvota ilgus gadu desmitus. Visā novadā izcēlās bads. Dolčino sūtija trešo vēstuli saviem piekritējiem, un daudzi viņam pievienojas, taču dzive Kailajā kalnā bija kļuvusi neizturami smaga. Tur valdīja tāds bads, ka šie ēda zirgu un citu kritušo lopu gaļu un vārīja sienu. Un jo daudzi ņēma galu.

-Un pret ko viņi karoja tagad?

-Verčelli bīskaps bija griezies pēc palīdzības pie Klementa V, un pret ķeceriem tika izsludināts kmsta karš. Ikvienam, kas piedalītos karagājienā, tika solīta pilnīga grēku piedošana. Savojas Ludviķis aicināja palīgā Lombardijas inkvizitom un Milānas arhibīskapu. Daudzi tvēra krustu un zobenu un steidza paligā Verčelli un Novārās iedzīvotājiem, ari viri no Savojas, Provansas un Francijas, bet karagājiena vadību uzņēmās Verčelli bīskaps. Starp abām pusēm notika neskaitāmas sadursmes, taču Dolčino nocietinājumi bija neieņemami, turklāt bezdievji saņēma palīdzību.

-   No kā?

-Manuprāt, no citiem bezdievjiem, kuriem šis jukas bija pa prātam. Tomēr 1305. gada beigās ķecem vadonis bija spiests atstāt Kailo kalnu, pametot slimos un ievainotos, un viņa pulks devās uzTrivēro zemēm, kurtie nostiprinājās kāda kalna galā agrāk to sauca par Cubello, bet kopš šiem notikumiem dēvē par Rubello vai Rebello, jo tas bija kļuvis par patvērumu dumpiniekiem, rebelli, kuri bija sacēlušies pret svēto Baznīcu. Man nav pa spēkam atstāstīt katm sīkumu, bet varu teikt, ka galvas ripoja un asinis lija straumēm. Visubeidzot dumpiniekus

piespieda padoties, Dolčīno un viņa ļaudis saņēma ciet, un viņi gluži taisnīgi beidza savas gaitas uz sārta.

-Arī skaistā Margarita?

Ubertīno uzmeta man ciešu skatienu. Ak tad atceries gan, ka viņa bija skaista! Jā, stāsta, ka viņa bijusi daiļa un daudzi turienes augstmaņi gribējuši viņu precēt, lai paglābtu no sārta. Taču viņa nebija ar mieru un mira, nenožēlojusi grēkus, tāpat kā viņas mīļākais. Un lai šis stāsts tev noder par mācību! Sargies no Bābeles netikles, pat ja tā parādās visdaiļākās būtnes veidā!

-Bet sakiet man, tēvs… Esmu dzirdējis, ka šī klostera mantzinis ticies ar Dolčīno un varbūt ari Salvatore, un kādu laiku tie pavadījuši kopā…

-Ciet klusu un neatkārto tenkas! Ar mantzini es iepazinos kādā minoritu klosterī. Pēc skumjajiem notikumiem ar Dolčino, tas tiesa. Kad bijām izlēmuši meklēt patvērumu Svētā Benedikta ordenī, spirituāļiem klājās gmti un daudzi bija spiesti pamest savus klosterus. Nezinu, ko Remigijs darījis, pirms viņu sastapu, taču zinu, ka viņš allaž bijis labs mūks, vismaz ticības ziņā. Bet citādi ak vai, miesa ir tik vāja…

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-Tev neklājas zināt šādas lietas. Bet ja jau esam sākuši par to runāt un tev jāmācās šķirt labu no ļauna… Viņš bridi vilcinājās. Man šeit klosterī ir gadījies dzirdēt mūkus mēļojam, ka mantzinis nespējot turēties pretī dažiem kārdinājumiem… Bet tas jau tikai tenkas… Tev jā iemācās par to pat nedomāt. Viņš atkal piekļāva mani cieši sev klāt un norādīja uz Jaunavas tēlu.

-   Tev sevi jāvelta bezgrēcīgajai mīlestībai. Luk, ta, kuras sievišķība cēlusies pārpasaulīgos augstumos! Tāpēc par viņu drīksti teikt, ka viņa ir skaista kā mīļotā no Augstās Dziesmas. Redzi, un, šos vārdus bilstot, Ubertīno sejā atmirdzēja tā pati aizgrābtība, ko iepriekšējā dienā biju skatījis abata vaigā, kad viņš apjūsmoja dārgos akmeņus un zelta traukus, pat viņas auguma līnijas pauž debesu daiļumu, tālab tēlnieks to apveltījis ar visām dailes dāvanām, kādas vien var rotāt sievietes ķermeni. Viņš pamāja uz slaiko Jaunavas stāvu. Tās augstās, tvirtās krūtis stingri saturēja korsete, ar kuras aukliņām rotaļājas Jēzusbērniņa roķeles. Rau! Pulcbra enirn sunt ubera quae paululum supereminent et tument modice, nec Jluitantia licenter, sed leniter restricta, repressa sed non depressa… Ko tu jūti, skatīdams šo maigāko no tēliem?

Koši piesarku, juzdams, ka manī iekvēlojas kāda apslēpta liesma. Ubertīno to droši vien noprata, varbūt no maniem pietvīkušajiem vaigiem, jo tūliņ piebilda: Tomēr tev jāmacās atšķirt garīgās mīlestības liesmas no zemo jutekļu neprāta. Tas nenākas viegli pat svētajiem.

-Bet kā pazīt labo, bezgrēcīgo mīlestību? es drebošā balsī vaicāju.

-   Kas ir mīlestība? Neko citu pasaulē ne cilvēku, ne velnu, nedz ari kādu lietu es neuzlūkoju ar tādām aizdomām kā mīlestību, jo šīs jutās ielaužas visdziļāk dvēselē. Nekas cits tā nesaista un nevažo sirdi kā mīlestība. Mīlestības pēc dvēsele var iet pazušanā, ja vien tai nav spēcīgu ieroču, ar kuriem šīs jūtas pakļaut. Manuprāt, Dolčino pazudināja tieši Margarita ar saviem kārdinājumiem, un lielo vairumu Kailā kalna dumpinieku bija pievilinājusi tieši tur piekoptā izlaidīgā dzīve. Taču liec vērā to visu es saku ne vien par ļauno, zemo mīlestību, no kuras visiem jāvairās kā no velna pinekļiem, bet ar lielām sirdsbailēm arī par to labo mīlestību, kas saista cilvēku un Dievu, cilvēku un viņa tuvāko. Bieži gadās, ka divi vai tris vīrieši vai sievietes jo sirsnīgi mīl cits citu un jūt īpašu savstarpēju pieķeršanos, aizvien gribēdami dzīvot kopā, un, ko grib viens, pēc tā alkst ari pārējie. Atzīšos, ka tādas jūtas mani sēja pie vistikumīgākajām no sievietēm Andželas un Klāras. Tomēr pat šādas jutās ir nopeļamas, kaut ari garīgas un Dievam par godu… Jo pat visdvēseliskākā mīlestība, ja to neapvaldi, bet

dedzīgi tai ļaujies, ved pie krišanas vai sajukuma. Ak, mīlestībai piemīt daudz dažādu īpašību! Vispirms dvēsele tās iespaidā atmaigst, bet tad krīt kā sastingusi… Un tad sajūt dievišķās mīlestības patieso kvēli un kliedz, un žēlojas, un kļūst par akmeni, kas iemests uguni, lai pārtaptu kaļķos, un brakšķ sāpēs, liesmu laizīta…

-Un tā ir labā, bezgrēcīgā mīlestība!?

Ubertīno man noglāstīja galvu, un, pavērsies pret viņu, ieraudzīju par viņa vaigiem strāvo asaras. Jā, tā beidzot ir labā mīlestība! Viņš atsvabināja mani no sava skāviena. Bet cik grūti, viņš piebilda, cik grūti to atšķirt no otrējās! Un reizēm, kad nelabais tev žņaudz dvēseli, juties kā pakārtais, kuram virve žņaudz rīkli, aiz muguras sasaistītam rokām, aizsietām acīm tas raustās zem kārtuvju šķērsbaļķa un tomēr vēl turas pie dzīvības, un nav tam nekāda palīga, nedz atbalsta, bez glābiņa tas kārstās tukšumā…

Nu viņa seju rasināja ne vien asaras, bet ari sviedru lāses.

-   Tagad ej! viņš satraukts steidzināja. Pateicu tev visu, ko gribēji zināt. Viena pusē stāv eņģeļu koris, otrā paveras elles rīkle. Ej, un lai slavēts Jēzus Kristus!

Viņš atkal noklupa zemē Jaunavas priekšā, un dzirdēju viņu klusi šņukstam. Ubertīno lūdzās.

Neizgāju no baznīcas. Saruna ar Ubertīno manā miesā un dvēselē bija iesvēlusi savādu liesmu un neizprotamu nemieru. Varbūt tāpēc mani pārņēma nepaklausības gars un es nospriedu viens pats doties uz bibliotēku. Pat īsti neapjautu savu meklējumu mērķi. Gribēju vienatnē izpētīt šo noslēpumaino vietu, un mani valdzināja doma, ka spēšu orientēties ari bez skolotāja palīdzības. Grasījos kāpt Torņēkā, gluži ka Dolčīno bija kāpis Rubello kalnā.

Man līdzi bija gaismeklis (kāpēc biju to paņēmis? varbūt jau iepriekš neapzināti biju iecerejis šo gājienu?). Aizžrniegtām acīm steigšus izmetos cauri osārijam un jau pēc mirkļa biju skriptorijā.

Domāju, ka tovakar manus soļus vadīja liktenis, jo, pārlūkodams rakstāmgaldus, uz kāda no tiem ievēroju atvērtu grāmatu, ko viens no mūkiem šajas dienās pārrakstīja. Manu uzmanību tūdaļ piesaistīja nosaukums: Historia fratris Dulcini Heresiarche. Visticamāk, pie ši galda bija strādājis Pjetro no Santaibāno biju dzirdējis, ka viņš rakstot monumentālu ķecerības vēsturi (vēlākie notikumi abatijā, protams, liedza viņam to pabeigt, taču neapsteigsim lietu kārtību). Tātad īstenībā nebija nekas dīvains, ka uz rakstāmgalda atradu tieši šo tekstu un tepat stāvēja sacerējumi par līdzīgām tēmām patarīņiem un flagelantiem. Taču es šo atradumu uztveru ka pārdabisku zirni, nezinu, debesu vai elles dotu, un ņēmos alkatīgi lasīt lapu pēc lapas. Manuskripts nebija nekāds garais, un tā pirmā daļa vēstīja to pašu, ko jau biju dzirdējis no Ubertino, likai šeit aprakstu papildināja daudzi sīkumi, kūms tagad esmu piemirsis. Te bija stāstīts ari par neskaitāmajiem noziegumiem, ko dolčinieši pastrādāja kara un aplenkuma laika. Un aprakstīta pēdējā kauja, kas bijusi jo nežēlīga. Taču ne visus no attēlotajiem notikumiem man bija atstāstījis Ubertino, un šo beidzamo pierakstitājs noteikti bija tos skatījis pats savām acīm, jo tekstā vēl jautās viņa prāta satraukums.

Tā uzzināju, ka 1307. gada marta, tieši Lielajā Sestdienā, Dolčino, Margarita un Londžīno, beidzot saņemti ciet, tikuši atvesti uz Bjellas pilsētu un nodoti bīskapa rokās, kurš gaidījis pāvesta lēmumu. Pāvests, uzzinājis jaunumu, tūdaļ pavēstījis to tālāk Francijas karalim Filipam, rakstīdams šādus vārdus: “Mūs sasniegušas jo tīkamas vēstis, līksmi un pateicības lūgsnas raisošas, ka tas dēmoniskais nešķīstenis, Beliāla dēls, drausmais ķecerību dzemdinātājs Dolčino pēc ilgām pūlēm, briesmu pilnām kaujām un slaktiņiem, biežiem un aizvien jauniem

uzbrukumiem visubeidzot kopā ar saviem sekotājiem ticis ieslodzīts mūsu pazemes cellēs, un tas noticis ar mūsu cienījamā brāļa, bruņinieka Ranjēro, Verčelli bīskapa, palīdzību. Dolčino tika slēgts važās dienā, kad mūsu Kungs lauza maizi ar apustuļiem, un liels pulks ļaužu, kas bija Dolčino sērgas aplaists, šajā pašā dienā dabūja galu.”

Pāvests ķeceriem nebija žēlīgs un pavēlēja bīskapam spriest tiem nāvi. Tāpēc tā paša gada jūlija mēneša pirmajā dienā ķeceri tika nodoti pasaulīgajai varai. Bez mitas zvanīja visi pilsētas zvani; ķecerus iecēla ratos, apkārt tiem nostājās bendes un sekoja bruņoti sargi, un gājiens devās ceļā cauri visai pilsētai, un katra laukumā un ielu krustā noziedznieku miesas tika plosītas ar nokaitētām knaiblēm. Pirmo sadedzināja Margaritu Dolčino acu priekšā, taču viņa sejā nenodrebēja ne vaibsts, tāpat kā viņš nebija izdvesis ne vaidiena, kad nokaitētā dzelzs dzēla viņa locekļus. Tad moku rati atkal devās ceļā un bendes no jauna gremdēja savus dzelzs rīkus traukos, kas bija pildīti ar kvēlojošām oglēm. Dolčino izturēja vēl citas mocības, taču cieta klusu, vienīgi brīdi, kad viņam nocirta degunu, viņa pleci noraustījās Irisās, un, kad viņam norāva vīrišķo locekli, pār viņa lūpām izlauzās smaga nopūta, tāds kā smilkstiens. Pēdējie vardi, ko viņš teica, liecināja par nepadošanos, un viņš visiem atgādināja, ka trešajā dienā celšoties augšā. Pēc tam viņš tika sadedzināts un viņa pelni izkaisīti vēja.

Ar trīcošām rokām aizvēru grāmatu. Man bija stāstīts, ka Dolčino pastrādājis daudz briesmīgu noziegumu, taču ari viņa nāve bija baismīga. Un kā gan viņš bija izturējies uz sārta? Stingri ka moceklis vai iespitīgi kā pazudusi dvēsele? Griļīgiem soļiem devos pa kāpnēm augšā uz bibliotēku un piepeši sapratu, kāpēc apraksts mani bija tik ļoti satriecis. Manu acu priekšā negaidot nostājās ainas, ko biju skatījis pirms vairākiem mēnešiem neilgi pēc savas ierašanās Toskānā. Nesapratu, ka gan biju varējis to visu aizmirst līdz pat šim bridim, itin ka mana dvēsele būtu gribējusi izdzēst šis atmiņas kā ļaunu, nomācošu murgu. Patiesībā es to nekad nebiju aizmirsis, jo ikreiz, kad dzirdēju pieminam brālīšus, šo notikumu ainas iznira man atmiņā, taču es tūdaļ steidzos iedzīt tās atpakaļ vistumšākajos prāta nostūros, it kā tas būtu apkaunojošs grēks būt tādu šausmu lieciniekam.

Pirmo reizi biju dzirdējis runājam par brālīšiem Florencē, dienā, kad redzēju vienu no viņiem sadegam uz sārta. Tas notika neilgi pirms manas tikšanās ar brāli Viljamu. Mans nākamais skolotājs vēl nebija ieradies Pizā, tāpēc tēvs man deva atļauju doties aplūkot Florenci, par kuras skaistajām baznīcām bijām dzirdējuši daudz cildinošu vardu. Lai labāk apgūtu vietējo itāļu valodu, izbraukāju visu Toskānu un beidzot uz nedēļu apmetos Florencē, jo gribēju kārtīgi iepazīt šo izdaudzināto pilsētu.

Ta nu gadījās, ka, tikko ieradies, padzirdu par kādu satraucošu notikumu, kas bija sacēlis kājās visu pilsētu. Kāds ķecerīgs brālītis, apsūdzēts noziegumos pret ticibu, bija stājies bīskapa un pārējo garīdznieku priekšā, un tieši tajās dienas viņu gaidija visbargākie inkvizīcijas pārbaudījumi. Sekodams ļaudīm, kas man to bija stāstījuši, kopā ar visiem devos uz notikuma vietu. Pa ceļam klausījos valodās, ka šis brālītis, vārda Mikēle, patiesībā bijis visai dievbijīgs vīrs, kurš sludinājis grēku nožēlu un nabadzīgu dzīvi, atkārtodams vien svētā Franciska vārdus, bet tiesnešu priekšā viņš aizrauts ļaunprātīgu sieviešu pēc, kuras vispirms izsūdzējušas viņam grēkus, bet pec tam piedēvējušas ķecerīgus izteikumus; biskapa ļaudis viņu bija apcietinājuši taisni šo viltīgo grēku noželnieču mājās un šis apstāklis mani ļoti pārsteidza, jo garīdzniekiem neklātos dot sakramentus tik nepiemērotās vietās, ber laikam jau vispārpieņemto paradumu neievērošana bija visu brālīšu kopīgā vājība, un varbūt sava daļa taisnības bija ari nevalodās, kas tiem

piedēvēja ne vien ķecerības, bet ari apšaubāmus tikumus (tāpat ka par katariem allaž tika teikts, ka viņi ir bulgāri un sodomiti).

Sasniedzu Pestītājā baznīcu, kur notika tiesas prāva, taču iekšā iekļūt nevarēju, jo eju bija aizšķērsojis milzu pūlis. Par laimi, daudzi bija uzrāpušies uz palodzēm un ieķērušies logu restēs, un no augšas redzēja un dzirdēja visu, kas notika baznīcā, un to atstāstīja pārējiem. Tobrīd Mikēlem tika nolasīta viņa paša iepriekšējās dienas atzīšanās, kurā bija teikts, ka Kristum un apustuļiem “itin neviena lieta nav piederējusi ne ka atsevišķs, ne kā kopīgs īpašums”, bet Mikēle iebilda, ka rakstvedis viņa liecībai piedūris klāt. daudz melīgu papildinājumu, un jo skaļā balsi (to varēja dzirdēt pat laukā) sauca: “Par to jums būs jāatbild pastarās tiesas dienā!” Taču inkvizitori nolasīja atzīšanos līdz galam tā, kā paši to bija pierakstījuši, un tad jautāja, vai Mikēle esot ar mieru pazemīgi pieņemt Baznīcas un visas pilsētas iemītnieku viedokli. Dzirdēju Miķeli stiprā balsī atkliedzam viņš turēšoties pie viedokļa, ka “Kristus dzīvojis nabadzībā un sists krustā, bet pāvests Jānis XXII ir ķeceris, jo apgalvo pretējo”. Tad sekoja ilgs strīds, kura laikā inkvizitori, starp tiem arī daudzi franciskāņi, gribēja Mikēlem pierādīt, ka Svētie raksti nekur neapstiprina viņa apgalvojumus, bet viņš tiem pārmeta, ka tie nodevuši paši sava ordeņa regulu. Tiesātāji noskaitās un sāka viņu pratināt, vai tik šis neiedomājoties, ka pazīstot Rakstus labāk par viņiem, doktrīnas skaidrotājiem un mācītājiem. Taču brālis Mikēle pārsteidzošā iespītibā turējās viņiem pretī. Tad tie klupa viņam virsū vel niknāk un pieprasīja, lai viņš atzīstot, ka “Kristum bija īpašums un pāvests Jānis ir īsteni ticīgs un svēts”. Bet Mikēle nepiekāpīgi atcirta: “Nē, viņš ir ķeceris!” Tad tie sūkstījās, ka neesot redzējuši vēl nevienu, kurš ar tādu spītu turētos pie saviem maldiem. Bet pulī pie baznicas saklausīju balsis, kas viņu salīdzināja ar Kristu farizeju priekšā, un es pārliecinājos, ka tautā jo daudzi tic braļa Mikēles svētumam.

Beigu beigas bīskapa ļaudis viņu, saslēgtu važās, aizveda atpakaļ uz cietumu. Un vakarā zinātāji man stāstīja, ka daudzi bīskapam draudzīgi noskaņoti brāļi devušies pie Mikeles uz cietumu un aicinājuši atgriezties no maldiem, bet viņš atbildējis kā virs, kurš stingri pārliecināts par savu patiesību. Viņš ikvienam atkārtoja, ka Kristus bijis nabadzīgs un ka to pašu apliecinājuši arī svētais Francisks un svētais Dominiks, un, ja par šī patiesīgā viedokļa sludināšanu viņu lemšot mocībām, jo labāk, tāpēc ka šādi viņš drīz pats varēšot skatit to, ko vesta Raksti un Apokalipses divdesmit četri sirmgalvji, un Jēzus Kristus, un svētais Francisks, un cēlie ticības mocekļi. Un man atstāstīja viņa vārdus: “Ja jau mēs tik dedzīgi lasām dažu svēto abatu atstāto mācību, tad vel dedzīgāk un ar vēl lielāku prieku mums vajadzētu ilgoties pēc brīža, kad būsim kopā ar viņiem.” Dzirdot šādus vārdus, inkvizitori nāca laukā no cietuma drūmu vaigu un sašutumā sauca (es pats dzirdēju): “Viņš ir velna apsēsts!”

Nākamajā dienā uzzinājām, ka pasludināts spriedums, un, aizgājis līdz bīskapa pilij, es apskatīju izkārto pergamentu un daļu tā vēstījuma pārrakstīju uz savas tāfelītes.

Tas sākās tā: “In nontine Domini āmen. Hec est quedatn condemnatio corporalis et sententia condemnationis corporalis lata, (lata et in hiis scriptis sententialiter pronumptiata et prornulgata…” Un tā joprojām. Tam sekoja Mikēles grēku un nodarījumu biedējošs apraksts, kurn kaut daļēji citēšu, lai lasītājs varētu spriest pats.

Johannem uocatum fratrem Micchaelem lacobi, de cornitatu Sandi Frediani, hominem tnale condictionis, et pessime conversationis, vite et fame, bereticum et beretica lahe pollutum et contra fidem cactolicam credentem et affirmantem… Deum pre oculis non babendo sedpotius humāni generis inimieturu, scienter, studiose, appert sa te, nequiter et anirno et intention« exercendi hereticam pravitatem stetit et conversatus fuit curn Fraticellis, vocatis Fraticellis della povera vita bereticis et scismaticis et eorurn pravam sectarn et heresim secutus fuit et sequitur contra fidem cactolicarn… et accessit ad dietam civitatern Florentie et in locis publias dicte civitatis in dicta inquisition« contenlis, credidit, tenait et pertinaciter affirmavit ore et corde… quod Christus redentor noster non babuit rem aliquam in proprio vel comuni sed babuit a quibuscumque rebus quas sacra scriptura eurn habuisse testatur, tantum simplicem facti usum.

Taču lie nebija vienīgie noziegumi, kuros viņu apsūdzēja, un visbaismīgākais no visiem man šķita šī minorita apgalvojums (lai gan, zinādams, kā noritēja prāva, nevaru galvot, ka viņš patiesi teicis šos vārdus) svētais Akvīnas Toms nemaz neesot svētais un neesol izpelnījies dvēseles pestīšanu, bel gan mūžīgas mokas un pazušanu! Tā ka apsūdzētais nebija gribējis nožēlot savu vainu, grēku uzskaitījumam sekoja piespriesta soda pasludinājums.

Costal nobis etiarn ex predictis et ex dicta sententia lata per dictum dominum episcopurn florentinum, dictum Johannem fore bereticurn, nolle se tantis berroribus et heresi corrigere et emendare, et se ad rectum viamfidei dirigere, habentes dictum Johannem pro irreducibili, pertinace et hostinato in dictis suispewersis berroribus, ne ipseJohannes de dictis suis sceleribus et berroribusperversis valeat glotiari, et ut eiusрепа aliis transeat in exemplum; idcirco, dictum Johannem vocaturn fratrern Micchaelem hereticum et scismaticum quod ducaturad locum iustitie consuetum, et ibidem ignй et flammis igneis accensis concrerneturet comburatur, Ha quodpenitus rnoriatur et anima a corpore separetur.

Kad spriedums bija pavēstīts tautai, Baznīcas vīri atkal devās uz cietumu, lai pateiktu Mikēlem, kas viņu gaida. Dzirdēju viņus sakām: “Brāli Mikele, jau sagatavotas mitras un apmetņi un uz tiem sazīmēti brālīši, kuriem velni rāda ceļu uz elles bezdibeņiem!" Tā viņi runāja, lai to iebiedētu un beidzot piespiestu padoties. Taču brālis Mikēle nometās ceļos un teica: “Esmu pārliecināts, ka pie mana sārta stāvēs mūsu tēvs Francisks, un teikšu jums vēl vairāk domāju, ka tur būs arī Kristus ar apustuļiem un svētie mocekļi Bērtulis un Antonijs.” Tā viņš pēdējoreiz atraidīja inkvizitoru piedāvājumus.

Nākamajā rītā an es stāvēju uz tilta pie bīskapijas, kur bija sapulcējušies inkvizitori, pie kuriem bija atvests aizvien vēl važās sakaltais Mikele. Kāds ticīgais nometās viņa priekšā ceļos, lai saņemtu svētību, taču bruņoti vīri to tūdaļ sagrāba un aizveda uz cietumu. Tad inkvizitori apsūdzētajam nolasīja apsūdzības rakstu, jautādami, vai viņš gribot nožēlot savus grēkus. Bet Mikēle ik reizi, kad apsūdzībā tika apgalvots, ka viņš esot. ķeceris, atbildēja: “Ķeceris neesmu, grēcinieks gan, taču katolis,” bet, kad tika pieminēts “viņa svētība un godība pāvests Jānis XXII”, Mikēle iebilda: “Nē, viņš ir ķeceris!” Tad bīskaps pavēlēja, lai Mikēle metas ceļos viņa priekšā, bet Mikēle atbildēja, ka ķeceru priekšā uz ceļiem nemetoties. Viņu nospieda pie zemes ar varu, bet viņš izdvesa: “Dievs man piedos, jo nedaru to no brīva prata!” Un, tā kā viņš joprojām bija garīdznieka ģērbā, sākās rituāls, kura laikā viņam novilka vienu drēbju gabalu pēc otra, līdz viņš palika vienā kreklā, ko Florencē sauc cioppa. Un, kā jau pieņemts darīt, laupot garīdznieka iesvētību, viņam ar asu nazi nošķēla pirkstu spilventiņus un nogrieza matus. Tad Miķeli uzticēja sardzes kapteinim un viņa vīriem, un tie izturējās pret viņu ļoti rupji un, važās slēgtu, aizveda uz cietumu, bet viņš ceļā atkārtoja sanākušajam pūlim: "Per Dominum moriemu r. ’’

Uzzināju, ka viņu sadedzinās tikai nākamajā dienā. Un arī

šajā dienā pie Mikēles ieradās bīskapa ļaudis, jautādami, vai viņš gribot izsūdzēt grēkus un pieņemt komūniju, bet viņš atteica, ka negribot grēkot, pieņemdams sakramentu no tiem, kas paši aptraipījušies. To nu gan viņš, manuprāt nedarīja labi, jo pieradīja, ka viņu ietekmējusi patariņu ķeceriba.

Beidzot pienāca soda dienas rīts, un notiesātajam pakaļ ieradās gonfalonjērs, manuprāt, laipns un draudzīgi noskaņots vīrs, jo jautāja Mikēlem, kālab šis esot tāds tiepša un lieki spītējoties, kad vajagot vien pieņemt patiesību, ko apliecina visa tauta, un piekrist svētās mātes Baznīcas viedoklim. Bet Mikēle stingri atteica: “Es ticu uz Kristu, kas ir dzīvojis nabadzībā un sists kmstā.” Un gonfalonjērs, rokas noplātījis, aizgaja. Tad ar saviem vīriem ieradās sardzes kapteinis un izveda Miķeli pagalmā, kur to gaidīja bīskapa vikārs, kurš viņam vēlreiz nolasīja atzīšanās rakstu un spriedumu, un Mikēle atkal palaikam pārtrauca lasītāju, lai apstrīdētu sev nepatiesi piedēvētos uzskatus: runa bija par doktrīnas smalkumiem, kūms vairs neatminos un tolaik pat īsti nesapratu. Aptvēm vienīgi, ka tieši tie bijuši par iemeslu brālīšu vajāšanai un izšķīmši ari Mikēles likteni. Nekādi nespēju tikt gudrs, kāpēc garīdznieki un laicīgā vara tik nikni vajā tos, kuri grib dzīvot nabadzībā un uzskata, ka Kristum nav piederējuši pasaulīgie labumi. Drizak, es spriedu, tiem vajadzētu bīties ļaužu, kas kāro dzīvot bagātībā un piesavināties svešu mantu, ievest Baznīc u kārdināšana un aptraipīt ar simoniju. Nespēdams ciest klusu, izteicu savas domas kādam blakusstāvētājam. Tas pasmīnēja un teica, ka nabadziba dzīvojošs mūks esot slikts piemērs tautai, jo tā vairs negrib uzklausīt mūkus, kuriem nabadzība nav pa prātam. Turklāt, viņš piebilda, tāda nabadzības sludināšana iedveš tautai nevajadzīgas domas, ta sāk uzskatīt savu nabadzību par iemeslu lepnībai, un lepnība izraisa attiecīgu rīcību. Un vēl man vajagot zināt lai gan viņam pašam neesot skaidrs, no kāda siloģisma izriet tāds secinājums, ka nabadzības sludinātāji brāļi ir imperatora piekritēji un tas, protams, nevar patikt pāvestam. Tas man šķila lielisks izskaidrojums, kaut ari to saņēmu no nemācīta cilvēka. Tomēr nesapratu, kālab brālis Mikēle grib mirt tik baismīgā nāvē tikai lai izpatiktu imperatoram vai lai salabinātu reliģiskos ordeņus. Un ari pūlī saklausīju balsis, kas teica: “Viņš nav nekāds svētais, viņu atsūtījis Ludviķis, lai sētu nesaskaņas starp pilsoņiem. Brālīši gan ir toskānieši, tak aiz viņiem slēpjas impērijas sūtņi!" Bet citi sprieda: “Viņš taču ir jucis! Piepūties aiz lepnības un velna apsēsts! Savas sasodītās lepnības pēc viņš pat priecājās par mokām. Tie brāļi salasās pārāk daudz svēto dzīvesstāstu, tad jau labāk būtu precējušies!” Vēl cili iebilda: “Nē, visiem kristiešiem vajadzētu būt tādiem gataviem mirt par savu ticību ka pagānu laikos!” Klausījos šajās valodās, netikdams skaidrībā, kuram lai piekrītu, bet tad man gadījās atkal ieraudzīt notiesātā seju, ko pirmāk maniem skatiem aizsedza pūlis. Tās izteiksme man atgādināja skulptūras, kas attēlo dievišķo vīziju aizgrābtus svētos; viņa acis raudzījās jau citā pasaulē. Un es sapratu, ka Mikēle, lai kas viņš ari būtu, trakais vai apskaidrotais, alkst nāves, jo tic, ka mirdams satrieks savu ienaidnieku, vienalga, kurš īsti tas būtu. Un aptvēru, ka viņa piemērs novedīs nāvē vēl daudzus citus. Mani apstulbināja viņa stingrība, jo nezināju un joprojām nezinu, kā tajā bija vairāk augstprātīgas mīlestības uz savu patiesību, kuras dēļ jāiet nāvē, vai augstprātīgu alku pēc nāves, kas ļauj šo patiesību apliecināt. Un, par to domājot, mani joprojām pārņem apbrīna un bailes.

Bel atgriezīsimies pie paša Mikēles, jo soda brīdis jau bija tuvi] un ļaudis nepacietīgi gaidīja.

Kapteinis ar saviem vīriem izvilka Miķeli laukā pa vārtiem. Viņš gaja platiem soļiem, nodurtu galvu, mugurā sadriskāts krekls ar izrautām pogām, un klusi skaitīja lūgšanu, patiesi izskatīdamies pēc svētā mocekļa. Viņu ielenca neiedomājami liels pūlis, un daudzi sauca: “Nemirsti!” Bel viņš atbildēja:

“Gribu mirt par Kristu!” “Tu taču nemirsti par Kristu,” tie viņam teica. “Tātad mirstu par patiesību,” viņš atbildēja. Kad gājiens bija sasniedzis vietu, ko sauc par Prokonsula stūri, kads Mikēlem uzsauca, lai viņš aizlūdzot Dievu par visiem sanākušajiem, un viņš deva pūlim savu svētību. Pie Svētās Liperātas baznīcas kāds viņam teica: “Ģeķi, tici jel pāvestam!” bet viņš atbildēja: “Šo svēto tēvu esat uzcēluši sev Dieva vietā, bet šis tēviņš jūs krietni apķēzījis!” (pats tik labi nesapratu Toskānas izloksni, bet vēlāk man paskaidroja tā bijusi asprātīga vārdu spēle, kas pāvestu pielīdzinājusi kādam lopiņam) un visi brīnījās, ka viņš pirms nāves plēš jokus.

Pie Svētā Jāņa baznīcas viņam uzsauca: “Glāb dzīvību!” un viņš atbildēja: “Glābieties no grēkiem!” Pie Vecā tirgus viņam sauca: “Glābies, glābies!” bet viņš: “Glābieties no elles!” Pie Jaunā tirgus viņu mudināja: “Nožēlo grēkus!” Viņš attrauca: “Nožēlojiet savu mantrausību!” Kad gājiens bija sasniedzis Svētā Krusta baznīcu, viņš uz dievnama kāpnēm pamanīja sava ordeņa brāļus un pārmeta tiem, ka viņi vairs neievērojot svētā Franciska regulu. Un daži no tiem neizpratnē paraustīja plecus, bet cili nolaida kapuci par acīm, lai slēptu savu kaunu.

Tuvojoties Taisnīguma vārtiem, daudzi viņam teica: “Atsakies no saviem maldiem un nemirsti!” bet viņš atbildēja: “Kristus mira par mums.” Un tie: “Tu neesi Kristus, un tev nav par mums jāmirst!” Bet viņš: “Es gribu mirt par Viņu.” Taisnīguma laukumā kāds viņam jautāja, kāpēc viņš nedarot tāpat ka viens no viņa ordeņa vecākajiem brāļiem, kurš esot atteicies no saviem uzskatiem, bet Mikēle atbildēja, ka šim brālim ne prātā neesot nācis noliegt patiesību. Un redzēju, ka pūli daudzi viņam piekrīt un mudina viņu būt stipram; ta mēs sapratām, ka tie ir viņa atbalstītāji, un pakāpāmies no viņiem tālāk.

Kad Taisnīguma vārti bija palikuši aiz muguras, ieraudzījām sārtu jeb slieteni, ka to sauca vietējie, jo tas patiesi atgādināj no sklandām saslietu būdu. Sārtu bija ielenkuši bmņoti jātnieki, lai turētu skatitājus pienācīgā attālumā. Mikēli piesēja pie prāva staba sārta viduci. Izdzirdu vēl kādu saucam: “Kas gan ir tas, par ko tu gribi mirt?” Un Mikēle atbildēja: “Tā ir patiesība, kas mīt mani un ko nevar apliecināt citādi kā vien ar n;ivi.” Sārtam pielaida uguni. Brālis Mikēle, vispirms nodziedājis Credo, uzsāka Te Deurn. Viņš paguva izdziedāt astoņus pantus, tad saliecās likumā kā klepodams un sabruka pie zemes, jo bija pārdegušas auklas. Viņš bija miris, jo cilvēks mirst, pirms vel augums pilnībā sadedzis, kad neizturamajā karstumā pārplīst sirds un dūmi piepilda plaušas.

Tad viss slietenis uzliesmoja kā gaiša lāpa, un, ja starp kvēlojošajiem malkas gabaliem nevīdētu Mikēles nomelnējušais ķermenis, man būtu licies, ka stāvu degošā ērkšķu krūma priekšā. Un biju tik tuvu vīzijai (to visu es atcerējos, kāpdams augšup pa bibliotēkas kāpnēm), ka man neviļus pār lūpām raisījās mistiskas aizgrābtības vārdi, ko biju lasījis kādā no svētās Hildegardes grāmatām: “Liesma sastāv no žilbas skaidres, dziļumu spara un ugunīgas svēles; un žilbā skaidre tai ir, lai gaismotu, bet ugunīgā svēle, lai dedzinātu.”

Atminējos Ubertīno teiktos vārdus par mīlestību. Vēl manu iztēles acu priekšā ugunīs liesmoja Mikēle, un šai ainai pievērpās uz sārta stāvošā Dolčīno tēls, kas saplūda ar daiļās Margaritas veidolu. Atkal sajutu dīvaino nemieru, kas mani bija pārņēmis baznīcā. Lai atvairitu šis domas, apņēmības pilns devos iekšā bibliotēkā.

Pirmo reizi viens pats biju iekļuvis labirintā. Garās ēnas, ko uz grīdas meta manas lampiņas gaisma, biedēja gluži tāpat kā pagājušās nakts rēgi. Bijos kuru katni mirkli uzdurties vēl kādam spogulim, jo tādi jau ir spoguļu burvesti lo radītie māņi iedveš bailes, pat ja zini, ka tavā priekšā tikai spogulis.

Nemaz necentos noteikt virzienu vai izsargāties no telpas,

kurā gruzdēja vīzijas izraisošās sniaržzāles. Gāju no istabas istabā kā karsoņa mocīts, pat nezinādams, kur īsti gribu nokļūt. Un galu galā nekur tālu neaizklīdu, jo pēc brīža atkal atģidos septiņstūru telpā ar kāpnēm. Uz galda stāvēja kaudzīte grāmatu, ko iepriekšējā vakarā tur nebiju ievērojis. Sapratu, ka tie ir sējumi, ko Maleahijs uznesis no skriptorija, bet vēl nav novietojis pa plauktiem. Nezinu, cik tālu atrados no telpas ar kvēpekļiem, taču galva man bija apdullusi varbūt no vēja pūsmu nestajiem izgarojumiem, bet varbūt vainīgas bija domas, kas nelika man mieru. Alšķīni kādu sējumu, ko bagātīgi rotāja miniatūras, kuni stils, manuprāt, liecinaja, ka grāmata atceļojusi no pasaules malas, Tūles klosteriem.

Lappusē, kurā sākās apustuļa Marka evaņģēlijs, mani satrūcināja lauvas attēls. Tas noteikti bija lauva tūdaļ to pazinu, kaut arī šādu zvēm dzīvu nekad nebiju redzejis. Ilustrators precīzi bija attēlojis tā vaibstus un locekļu veidojumu (droši vien iedvesmojies no lauvām, ko skatījis Hibernijā, šajā baismīgu radījumu apdzīvotajā zemē), un es pārliecinājos, ka šis dzīvnieks (kā to apgalvo arī Fiziologs) sevi apkopo gan drausmo, gan diženo. Tāpēc šis attēls raisīja manī domas par cilvēka ienaidnieku un reizē par mūsu kungu Kristu. Nezināju, kā lai saprotu ta simbolisko jēgu, un man pār muguru viļņiem vien skrēja drebuļi no bailēm un aukstā vēja, kas svelpa sienu spraugās.

Lauvam, ko es pētīju, atvērtajā rīklē rindojās asi zobi, bet galvu klāja bruņas kā čūskai; milzīgais ķermenis balstījās uz četrām ķetnām ar smailiem, plēsonīgiem nagiem, kažoks atgadināja paklājus, ko vēlāk redzēju atvestus no Austrumu zemēm, sarkanu un smaragdzaļu zvīņu raksta, kuram cauri vīdēja spēcīgi, biedīgi kaulu apveidi, dzelteni kā mēris. Dzeltena bija ari aste, kas no pēcpuses aizvijās līkumu līkumiem līdz pat galvai, kur pēdējā cilpa bija apaugusi ar baltu un melnu spalvu kušķiem.

Kaut ari lauvas attēls bija mani neganti nobiedējis (ne vienu reizi vien atskatījos pār plecu, it kā gaidīdams, ka līdzīgs briesmonis piepeši varētu parādīties man aiz muguras), nolēmu atšķirt nākamas lapas un mans skatiens apstājās pie attēla, kas greznoja Mateja evaņģēlija sākumu. Tajā bija atveidots kāds virs, kurš nezin kāpēc man aizdeva vēl lielākas bailes nek.i lauva: tam bija cilvēka seja, bet no zoda uz leju to ka bruņas klāja savāda, cieta ornāta, un šo ornātu vai garozu rotāja sarkani un dzelteni dārgakmeņi. Šī seja, kas vidēja virs rubinu un topāzu cietokšņa, man šķita (luk, kā bailes mani vērta zaimotajā!) piederam noslēpumainajam slepkavam, kura netveramās pēdas centāmies atšķetināt. Vēlāk sapratu, kāpēc gan zvēru, gan bruņas tērpto viru tik cieši saistīju ar labirintu: tie abi, tāpat kā pārējie šis grāmatas tēli, iznira no ķeburainu rakstu labirinta, kura oniksa un smaragda līnijas, hrizopāza pavedieni un berila dzijas man atgādināja istabu un eju režģi, kurā biju iekļuvis. Mana acs aizmaldījās lappuses mirdzošajās takās, tāpat ka manas kājas maldījās bibliotēkas zāļu satraucošajā rakstā, un, redzot uz ši pergamenta savu klejojumu atspulgu, šķita, ka ikviena no grāmatām, paslepus smīnēdama, vēsta par manām tābriža gaitām. “De te fabula narratur,” es sev teicu un prātoju, vai tik šajās lappusēs nav aprakstītas arī manas turpmākās gaitas.

Atšķīru citu grāmatu, manuprāt, pie spāņu skolas piederīgu. Krāsas bija griezīgi spilgtas, sarkanā atgādināja liesmas vai asinis. Tā bija apustuļa atklāsmes grāmata, un man, tāpat kā iepriekšējā vakarā, atvērās lappuse, kur bija attēlota rnulier amicta sole. Taču šī bija cila grāmata un miniatūra bija citāda, mākslinieks daudz smalkāk bija iezirnējis sievietes vaibstus. Salīdzināju viņas seju, krūtis un gurnu liekumu ar Jaunavas tēla līnijām, ko biju apbrīnojis kopā ar Ubeitīno. Viņas nebija līdzīgas, bet ari ši mulier man šķita ļoti daiļa. Negribēdams ilgāk kavēties šādās domās, pāršķim vēl dažas lapas un atkal uzdūros sievietes attēlam, bet šoreiz tā bija Bābeles netikle.

Mani pārsteidza ne tik daudz viņas izskats, cik doma, ka ari ši ir sieviete tāpat kā tā pirmā, tomēr ši bija visu grēku Irauks, bet pirmā visu tikumu krātuve. Abu vaibsti bija sievišķigi, un piepeši es vairs nespēju saskatīt atšķirību starp tām. Atkal mani pārņēma satraukums, baznīcā skatītā Jaunava saplūda ar daiļās Margaritas tēlu. “Esmu pazudis!” es sev teicu, tad piebildu: “Esmu jucis!” Un nospriedu, ka ilgāk nedrīkstu bibliotēkā uzkavēties.

Par laimi, kāpnes bija turpat blakus. Metos lejā, teju pakrizdams un apdzēsdams lampiņu. Pēc mirkļa jau biju zem plašajam skriptorija velvēm, taču pat šeit negausināju skrējienu, līkai brāzos lejāk uz refektoriju.

'lūr elsodams apstājos. Caur vitrāžām plūda iekšā mēness gaisma, šajā naktī īpaši dzidra, un es būtu varējis iztiki bez gaismekļa, kas lieti bija noderējis bibliotēkas tumšajās cellēs un ejās. Tomēr to nenopūtu, it kā šī gaismiņa man derētu par drosminajumu. Aizvien vel smagi elsoju, tāpēc nospriedu, ka malks ūdens man palīdzētu nomierināties. Virtuve bija turpat līdzās, un es, šķērsojis refektorija zāli, lēnītēm atvēru vienas no durvīm, kas veda uz Torņēkas pirmā stāva otru pusi.

Taču šai brīdī manas bailes nevis pagaisa, bet pārvērtās stindzinošās šausmās, jo tūdaļ māniju, ka virtuvē kads ir, vismaz ieraudzīju, ka attālākajā stūrī pie maizes krāsns spīd gaisma, un pārbijies tūliņ apdzēsu savu lampu. Pats pārbīļa varā iztrūcināju ari to otru (vai citus), un viņa (viņu) gaismeklis izdzisa. Bet velti, jo mēness pietiekami izgaismoja virtuvi un es saskatīju uz grīdas klājamies vienu vai vairākas ēnas.

Baiļu stīvumā neuzdrošinājos ne spnikt atpakaļ, ne doties uz priekšu. Saklausīju neskaidm purpināšanu, un man šķita, ka dzirdu slapētu sievietes balsi. Tad no bezveidīgā blāķa, kas tumši iezīmējās pie krāsns, atrāvās melna, staipa ēna, izšāvās pa ārdurvīm, kas acimredzol bija atstātas pusvirus, un tās aizc irta.

Virtuvē paliku es, stāvot uz refektorija sliekšņa, un kaut kas neskaidrs krāsns priekšā. Kaut kas neskaidrs un kā to lai apzīmē? īdošs. Patiesi, no ēnas raisījās šņuksti, it kā klusinātas raudas, nerimtīgas baiļu elsas.

Nekas tik labi nepalīdz baiļu pārņemtajam atgūt zaudēto drosmi kā otra izbīlis, taču uz ēnas pusi manus soļus nevadīja drosme. Drīzāk tas bija dīvains skurbums, kas līdzinājās tam, ko biju izjutis, būdams vīziju varā. Virtuves gaisā vēdīja smaržas, kas atgādināja bibliotēkas kvēpināmās zāles, kuras biju saostijies iepriekšējā nakti. Varbūt tās bija citādas vielas, taču uz maniem pārkairinātajiem jutekļiem tās atstāja tieši tādu pašu iespaidu. Jutu asi dvakojam tragantu, alaunu un vīnakmeni, ko pavāri izmanto vīna aromatizēšanai. Tiesa, varbūt vainīgs bija alus, kas (vēlāk es to uzzināju) tobrīd rūga kublos. Šis dzēriens itāļu pussalas ziemeļos bija lielā cieņā, un to brūvēja gluži tāpat kā manā dzimtajā Vaczeme ar viršiem, vaivariņiem un savvaļas rozmarīnu. Visas šīs smaržas kutināja man nāsis un lika galvai reibt.

Un, lai gan mans modrais saprāts sauca "Vade retro!”, liekot begt no radījuma, kas smilkstot kūņojās uz grīdas un pilnīgi noteikti bija sukubs, kuru man uzsūtījis nelabais, kāds spēks manā vis appetitiva stūma mani uz priekšu, gluži kā aicinādams kļūt par liecinieku kādam brīnumam.

Tā es tuvojos ēnai, līdz vārajā nakts gaismā, kas plūda no augstajiem virtuves logiem, saskatīju, ka tā ir sieviete, kas drebošām rokām žņaudz pie krūtīm kādu vīstokli un, čokura sarāvusies, spiežas tuvāk krāsnij.

Lai Dievs, Svētā Jaunava un visi paradīzes svētie man palīdz vēstīt, kas notika tālāk! Kauns un mans cienījamais stāvoklis (jo patlaban esmu vecs mūks šeit, jaukajā Melkas klosterī, miera un rāmas apceres ostā) mani mudina dievbijīgā piesardzībā ciest klusu. Man vajadzētu vien īsiem vārdiem bilst, ka

atgadījās kas ļauns, ko neklājas atstāstīt sīkāk, lai nesatrauktos pats un nesatricinātu sava lasītāja mieru.

Taču esmu solījies stāstīt par šiem tālajiem notikumiem visu patiesību, un patiesība ir nedalāma, tā mirdz pati savā skaidrībā un nav sadrumstalojama, izdabājot mūsu vajadzībām vai kaunam. Un grūtākais ir atstāstīt notikušo nevis tā, kā es to saprotu un atceros tagad (lai gan joprojām visu atceros nežēlīgā spilgtumā un nezinu, vai tā ir nožēla, kas likusi šīm izjūtām un domām tik spilgti iespiesties man atmiņā, vai, gluži otrādi, tas ir nožēlas trūkums, kas mani moka, liekot aizvien pārcilāt ikvienu sava kauna sīkumu), bet tā, kā to redzēju un izjutu tobrīd. Nudien, es spēju to veikt ar hronista precizitāti un tiešumu, jo, aizverot acis, atminos ne vien to, ko darīju tajos mirkļos, bet arī katru savu domu, itin kā skatītu tonakt tapušu manuskriptu, ko tagad atliek vienīgi pārrakstīt. Tā arī rīkošos, un lai svētais erceņģelis Miķelis mani sargā, jo, pamācīdams lasītājus un šaustīdams savu vainu, gribu attēlot, kā jauneklis var sapīties nelabā izliktajās cilpās un darīt tās vieglāk pazīstamas un pamanāmas, lai citi, kuriem šie slazdi gadītos ceļā, prastu no tiem izvairīties.

Tātad tā bija sieviete. Kāda nu sieviete, vēl tikai meitene. Līdz tam brīdim (un, paldies Dievam, ari pēc tam) nebiju tuvāk saskāries ar viņas dzimuma būtnēm, tāpēc nemāku teikt, cik veca viņa bija. Zinu vien, ka viņa bija jauna, gandrīz pusaudze, varbūt piedzīvojusi sešpadsmit vai astoņpadsmit pavasaru, varbūt divdesmit. Mani tūdaļ izbrīnīja cilvēciskais siltums un dzīvīgums, ko izstaroja villas stāvs. Tātad tā nebija vīzija, katrā ziņā tā man šķita valde bona. Varbūt tāpēc, ka viņa trīsēja kā putnēns ziemas salā un raudāja, un baidījās manis.

Zinādams, ka ikviena godīga kristieša pienākums ir palīdzēt savam tuvākajam, pagājos uz priekšu un maigi ierunājos pareizā latiņu valodā, teikdams, ka viņai nav jābīstas, jo esmu draugs vai vismaz neesmu ienaidnieks un nekādā gadījumā neesmu tas ienaidnieks, no kura viņa dreb bailēs.

Laikam labvēlība, ko izstaroja mans skatiens, nomierināja šo būtni un viņa man tuvojās. Apjautu, ka mana latiņu valoda viņai nav saprotama, un instinktīvi vērsos pie viņas savā dzimtajā vācu mēlē, bet viņa atkal izbijās, nezinu, vai turieniešu ausīm neierasto, aso skaņu pēc, vai tāpēc, ka šis skaņas atsauca viņai atmiņā kādu tikšanos ar manas zemes kareivjiem. Tad, nospriedis, ka žesti un sejas vaibsti ir saprotamāki par vārdiem, es pasmaidīju. Viņa norima, atbildēja man ar smaidu un arīdzan bilda dažus vārdus.

Viņas valoda bija sveša manām ausim, katrā ziņā tā atšķīrās no Pizas izloksnes, kurā biju mēģinājis ielauzīties, tomēr no viņas balss toņa nopratu, ka man teic maigus vārdus, un man pat šķita, ka saklausu: “Tu esi jauns, esi skaists…” Novicam, kura zēnība aizritējusi klostera sienās, negadās bieži dzirdēt cildinājumus savam skaistumam, gluži otrādi, tas radis uzklausīt brīdinājumus par to, cik zūdīgs un nicināms ir miesas daiļums; taču nelabais izgudro aizvien jaunus slazdus, un es atzīstos, ka šie mājieni, lai cik melīgi, man skanēja jo tīkami un iesvēla sirdi nevaldāmu prieku. Turklāt meitene runājot bija pastiepusi roku un ar pirkstu galiņiem aizskāra manu vaigu, kur tolaik vel nedīga bārda. Mani pāršalca skurbums, taču tobrīd savā sirdī vēl nemanīju grēka mesto ēnu. Tik viltigi nelabais prot izlikt mums lamatas, ka krītam tajās, pat neapjauzdami sava kritiena.

Ko jutu? Ko redzēju? Atceros vienīgi, ka pirmā mirkļa izjūtas nebija izsakāmas vārdos, jo ne mana mēle, ne mans prāts nebija radināti attēlot šādus pārdzīvojumus. Biju mēms, līdz no sirds dziļumiem man atausa citulaik un cituviet dzirdēti vārdi. Lai gan tie bija skanējuši gluži citādā nolūkā, tie apbrīnojami saderējās ar manu tabriža līksmību un, kā man šķita, bija īpaši radīti, lai to paustu. Vārdi, ilgi glabājušies manas atmiņas dzīlēs,

nu kāpa pār manām (mēmajām) lūpām, un es piemirsu, ka Rakstos un svēto tēvu darbos tie bija kalpojuši, lai izteiktu citādā gaismā starojošu īstenību. Bet vai patiesi laimiba, par ko bija runājuši svētie, atšķīrās no lieglaimes, kurā reiba mans satrauktais gars? Tajos mirkļos es zaudēju možo izšķiršanas spēju, un, manuprāt, tas liecina, ka biju nolaidies visdziļākajā dvēseles bezdibenī.

Piepeši meitene man šķita kā “melnā, bet tiešām mīlīgā jaunava”, par kuru vēstīts Augstajā dziesmā. Mugura viņai bija parupja auduma novalkāta kleitiņa, uz krūtīm visai nepiedienīgi pavērusies, un ap kaklu krāsainu akmentiņu krellītes, šķiet, pagalam lētas. Taču galva lepni slējās uz kakla, kas bija balts kā ziloņkaula tornis, un viņas acis bija dzidras kā Hešbonas diķi, viņas deguns kā tornis Libanonas kalnos un matu cirtas ap viņas galvu kā valdnieku purpurs. Jā, viņas matu cirtas man šķita kā ganāms pulks kazu, un viņas zobi kā baltu avju bars, kad tās nāk no peldes, un ikvienai no viņām ir dviņi, un nav nevienas viņu starpā, kam to nebūtu. Tu esi skaista, mana mīļotā, cik tu esi skaista! es čukstēju. Tavas matu cirtas ir kā ganāms pulks kazu, kas dodas lejup pa Gileādas kalna nogāzi, kā sarkana purpura aukla ir tavas lūpas, tavi vaigi ir kā granātābola sārtās puses, tavs kakls ir kā Dāvida tornis, ap kurn sakārts vesels tūkstotis vairogu… Un izbijies un apburts es sev vaicāju kas gan ir viņa, kura iznirusi manā priekšā, mirdzēdama kā rīta blāzma, skaista kā mēness, starojoša kā saule, terribilis ut castronim acies orclinata?

Tad viņa pienāca man vēl tuvāk, iemezdama kaktā tumšo saini, kum līdz tam bija turējusi piespiestu pie krūtīm, vēlreiz pacēla roku, lai noglāstītu man seju, un vēlreiz atkartoja jau teiktos vārdus. Un, kamēr es nezināju, bēgt no viņas vai tuvoties, kamēr man deniņos grandēja it kā Jozuas bazūnes, kas lika sabrukt ļērikas mūriem, un es vienlaikus alku un baidījos viņai pieskarties, viņa priecīgi pasmaidīja, klusu nopūtās kā maiga kaziņa un atraisīja saites, kas saturēja tērpu viņai uz krūtīm: tas noslīdēja no viņas auguma, un viņa palika stāvam manā priekšā, kā Ieva bija atklājusies Ādamam Ēdenes darza.

— Pulcbra sunt ubera qime paululum supereminent et tument modice, es murmināju, atkārtodams no Ubertīno dzirdētos vārdus, jo viņas krūtis man šķita kā divi jauni stirnu dvīņi, kas ganās zem lilijām, un viņas klēpis bija kā apaļš kauss, kurā nekad netrūkst dzēriena valgmes, un viņas miesa kā kviešu kopa, kas apspraudīta ar ielejas puķēm.

-   О siclus clartitn puellarum, es viņai saucu, о porta clausa, fons bortorum, čella ciistos unguentorum, čella pigtnentaria! Un attapu, ka, pats to negribēdams, esmu piekļāvies viņas augumam, un sajutu tā siltumu un agrāk nepazītu asu ziežu smaržu. Atmiņā atausa vārdi: ‘‘Mani dēli, kad atnāk neprātīga mīlestība, tās priekšā cilvēks nespēj nenieka!” un es sapratu: vienalga, vai tā būtu nelabā izlikta cilpa vai debesu dāvana, nav vairs manos spēkos apspiest šo dziņu. Ob langueo, es saucu, causarn languoris video nec caveo! Rožu dvesma kāpa no viņas lūpām, un skaistas bija viņas sandalēm apautās kājas, un viņas gurnu apaļumi bija tik atbilstīgi viens otram kā divas saktas, ko darinājusi gudra lietprateja veiklā roka. Ak, mana mīļā, saldmes avots, ar vienu savu matu grīsti tu esi savalgojusi karali! es klusi dvesu un jau biju iekļuvis viņas skaujas, kopā mēs nokritām uz kailās virtuves grīdas, un, nezinu, vai pēc paša gribas vai ar viņas palīdzību, es nometu savu noviča ģērbu, un mēs nejutām kauna no saviem augumiem, et cuncta erant bona.

Un viņa mani skūpstīja ar savu lūpu skūpstu, un viņas mīlestība bija saldāka par vīnu, un brīnišķa bija viņas ziedu smarža, un skaists bija viņas kakls, pērļu apvīts, un skaisti vaigi, aizsegti ar važiņām, tu esi skaista, mana mīļotā, cik tu esi skaista, tavas acis ir kā baložu acis (es teicu), parādi man savu vaigu un liec man dzirdēt savu balsi, jo tava balss ir tik salda un tavs

vaigs tik mīlīgs, tu esi paņēmusi manu sircii, mana māsa, ar vienu savas acs skatu un ar vienu sava kakla viju esi likusi man iedegties mīlestības neprātā, tavas lūpas ir kā pāri plūstošas medus kāres, piens un medus ir zem tavas mēles, tava deguna elpai ir ābolu smarža, tavas krūtis ir līdzīgas ķekariem, ogu ķekariem pie vīna koka, tava mute ir gards vīns, kas straumēm plūst uz mani un tek pār lūpām un zobiem… Tū esi kā dārza avots, dzīvo ūdeņu izteka, nardes un safrāns, kanēlis un kuplas skalbes, mirres un alvejas un es ēdu zeltaino medu no savas meduskāres, dzēru savu vīnu lidz ar pienu… Kas bija, kas gan bija tā, kura iznira no tumsas, mirdzēdama kā rīta blāzma, skaista kā mēness, starojoša kā saule, briesmīga kā sveša karaspēka bari?

Ak, mans Kungs, dvēseles aizgrābtībā augstākais tikums ir mīlēt, ko redzi (vai tiesa?), augstākā laime iegūt to, kas tev pieder, tad svētlaimi dzer no tās pirmavota (vai tā mums nav teikts?), tad baudi patieso dzīvi, ko pēc šīs laicīgās vadīsim mūžībā līdzās eņģeļu pulkiem… Tā es domāju, un man likās, ka beidzot piepildās svēto pareģojumi, bet tikmēr meitene piepildīja mani ar neaprakstāmu saldmi, un likās, mans augums pārtapis par lielu aci gan no priekšas, gan aizmugurē un redzēja it visu, kas mani ieskāva. Un es sapratu tā ir mīlestība un no tās rodas gan vienotība, gan maigums, viss labais, cēlais, skūpsti un skaujas. Jau agrāk biju dzirdējis par to iunājam, bet nebiju aptvēris šo vārdu jēgu. Un tikai īsu brīdi, kad mans prieks jau teju sasniedza visaugstāko virsotni, nodrebēju bailēs, vai tik šajā nakti neesmu kritis dienvidus dēmona varā, dēmona, kurš atklājas visā savas patiesās dabas baismigumā, kad skurbumā gavilējošā dvēsele tam jautā “Kas esi?” tad tas nolaupa dvēseli un pazudina miesu. Tak tūdaļ sevi pārliecināju, ka velnišķas ir vienīgi manas šaubas, jo nekas nevarēja būt īstāks, labāks un svētāks par manām jūtām un šo saldmi, kuras viļņi pār mani brāzās aizvien pieaugošā spēkā.

Kā niecīga ūdens lāse, iekritusi vīnā, izšķīst, iemantodama vīna krāsu un garšu, kā liesmās nokaitēta dzelzs kļūst līdzīga ugunij un zaudē savu sākotnējo formu, kā saules gaismas piestarots gaiss pārtop saules visskaidrā mirdzumā, ka to var noturēt par pašu gaismu, tā es jutu, ka izzūdu maigā nāvē, un speķa man pietika, vienīgi lai izdvestu psalma vārdus “manas krūtis kūsā kā jauns vīns, kas pārplēš ādas traukus” , un tūdaļ redzēju noplaiksnāmies žilbinošu gaismu un tajā safīra krāsas veidolu, kas liesmoja spožās, maigās ugunīs, un žilbā gaisma ieskāva maigās ugunis, un maigi spožās ugunis apņēma starojošo veidolu, un žilbā gaisma un spožās ugunis kāpa un pieplūdināja visu.

Teju bez elpas saļimis pār augumu, ar kuni biju savienojies, pēdējai dzīvības dvesmai plokot, sapratu šī ir liesma, kas sastāv no žilbas skaidres, dziļumu spara un ugunīgas svēles, un žilbā skaidre tai ir, lai gaismotu, bet ugunīgā svēle, lai dedzinātu. Biju iepazinis bezdibeni, un tas mani aicināja citos, vēl dziļākos.

Tagad, ar drebošu roku (un nezinu, vai tā dreb šausmās no grēka, par kurn tikko vēstīju, vai grēcīgās ilgās, to atceroties) rakstīdams šīs rindas, redzu savu nešķīsto ekstāzi esmu izteicis tiem pašiem vārdiem, kuros pirms pāris lappusēm aprakstīju liesmas, kas dedzināja brālīša Mikēles nomocītās miesas. Un tā nav nejaušība, ka mana roka, dvēseles padevīgā kalpone, vienādi atainojusi divus tik atšķirīgus pārdzīvojumus, jo droši vien līdzīgi esmu tos izjutis gan tolaik, kad pieredzēju, gan pirms brīža, mēģinot tos atdzīvināt uz pergamenta.

Tā ir noslēpumaina gudrība, kas ļauj vienus un tos pašus nosaukumus piedēvēt atšķirīgām lietam; ši viedā māksla dod mums iespēju izteikt dievišķo ar šīszemes vārdiem, tāpēc, ņemot talkā daudznozīmīgus simbolus, varam nosaukt Dievu

par lauvu vai leopardu, nāvi par brūci, prieku par liesmu, liesmu par nāvi, nāvi par bezdibeni, bezdibeni par pazušanu, pazušanu par nemaņu un nemaņu par kaislību.

Kāpēc es, vel zēns būdams, tos pašus vārdus, ar kuriem svētā bija aprakstījusi dzīvības (dievišķās dzīvības) ekstāzi, attiecināju ne vien uz nāves ekstāzi, kas mani bija pārsteigusi, vērojot mocekli Miķeli, bet ar tiem pašiem vārdiem vēstīju ari par miesigās baudas ekstāzi (tik grēcīgu un īslaicīgu), kas jau pēc mirkļa man pašam šķita vien nāves un iznīcības zīme? Tagad mēģinu domas pārlikt, ka tolaik izjutu abus šos pieredzējumus abus tik satraucošus un sāpīgus -, ko šķira tikai daži mēneši, un ka tonakt abatijā atcerējos pirmo no tiem un jau pēc pāris stundām tiešamībā piedzīvoju otru, un vēl es prātoju par to, ka gan tagad, rakstot šis rindas, man vienlaikus ataust atmiņā abi šie notikumi, un cenšos sev izskaidrot, kāpēc visos trīs gadījumos manī ieskanējušies vārdi, ko pavisam citādos apstākļos paudusi dievišķas vīzijas aizgrābta dvēsele. Bet varbūt es zaimoju tolaik?… tagad?… Kāda li dzība varēja būt Mikeles alkām pēc nāves, šausmu un satraukuma trīsām, ko jutu, vērodams, kā liesmas laiza viņa augumu, un miesiskās savienošanās kārei, ko manī aizkurināja meitene, ar mistisko kaut rumu, kas manu iekāri ietērpa alegoriskos vārdos, un svētās gaviļaino vēlmi iznīkt, mirt mīlestībā, lai piederētu daudz ilgākai dzīvei mūžībā? Kā gan iespējams tik daudznozīmīgas un šķiramas lietas izteikt vienādi? Taču, man šķiet, tieši to domājuši dižākie no doktoriem, sacīdami: Oninis et-go figūra tanto evidentius veritatem demonstrat quanlo apertius per dissimilem similitudinern figūrām se esse et non veritatem probat. Bet, ja jau tiklab mīlestība uz liesmu kā mīlestība uz bezdibeni der par tēliem, kas izsaka mīlestibu uz Dievu, vai šie paši tēli var izteikt ari mīlestību uz nāvi un mīlestibu uz grēku? Ja, tāpat kā lauva un čūska vienlaikus ir gan Kristus, gan nelabā tēli. Un skaidrojuma patiesīgumu var apstiprināt vienīgi svēto tēvu autoritāte, bet šajā gadījumā, kurš mani nomoka, nav auctoritas, pie kā varētu vērsties mans padevīgais prāts, un es degu šaubās. (Lūk, vēlreiz parādās uguns tēls, kas izsaka patiesības trūkumu un maldu pārpilnību!) Ak, Kungs, kas gan notiek manā dvēselē tagad, kad ļaujos atmiņu virpulim un ar vienu liesmu sakausēju kopā dažādus laikus, it kā gribēdams pārkārtot zvaigžņu seku un izjaukt to gaitu pie debesīm? Protams, tā ir cenšanās pārkāpt robežas, kas nospraustas manam grēcīgajam, slimajam prātam.

Gana, atgriezīsimies pie uzdevuma, ko pazemīgi esmu apņēmies izpildīt! Tātad es stāstīju par to tālo dienu un jūtu jucekli, kas mani ierāva kā atvarā. N11 esmu pārstāstījis visu, ko atminējos, un te lai stājas mana klausīgā spalva, ko vada uzticama un taisnprātīga hronista roka.

Tā gulēju labu brīdi un meitene man blakus. Viegli vieglītēm viņas roka aizvien glāstīja manu augumu, ko tagad klāja sviedri. Manu sirdi kņudināja kluss prieks, taču tas nebija rāms prieks, drīzāk tas atgādināja sārti gailošas ogles, kas nebeidz kvēlot zem pelniem, lai gan liesmas sen rimušas. Nešaubīdamies es sauktu par laimīgu ikvienu, kuram būtu lemts kaut reizi mūžā piedzīvot ko līdzīgu (un, patiesi, arī es to piedzīvoju tikai šo vienu vienīgo reizi), kaut uz visīsāko un gaistošāko acumirkli. Tai brīdī likās manis vairs nav, nejutu paša būtni, biju sarucis, teju iznīcis un domās teicu: ja kāds no mirstīgajiem varētu kaut uz īsu brītiņu izbaudīt to, ko izbaudīju es, tas tūdaļ uzlūkotu pasauli ar greizu aci, to nomāktu ikdienas dzīves ļaunestība un nospiestu nāvei lemtā ķermeņa smagums… Bet vai tad tieši tas man netika mācīts? Šīs dvēseles alkas aizmirsties svētlaimē noteikti bija (nu to sapratu)

mūžīgās saules starojums, un tās izstarotais prieks atdara, izpleš, palielina cilvēku, un nav vairs viegli aizvērt dzelmi, kas viņā atvērusies, jo tā ir mīlestības zobena cirstā brūce, un šajā pasaulē nav nekā saldāka un baismāka par to. Bet tāda jau ir saules daba ar saviem stariem durstīt ievainoto, un visas brūces plešas lielākas, cilvēks atveras un izplešas, atveras viņa dzīslas, un viņa spēki izsīkst un vairs nespēj pildīt viņa gribu, un vienīgais dzenulis paliek alkas, un gars deg bezdibeni, kurā kritis, jauzdams, ka tā alkas un patiesību satriekusi īstenība, kurā tas dzīvojis un dzīvo. Un pārsteigts vēro savu nespēku.

Ļāvies neaprakstāma iekšēja prieka viļņiem, kas strāvoja manī, es aizmigu.

Nezinu, cik ilgi tā gulēju, bet, kad atkal atvēru acis, virtuvē bija kļuvis tumšāks, droši vien mēnesi bija aizklājuši mākoņi. Nejuzdams pie sāniem otra ķermeņa siltumu, pastiepu roku, taču neko nesataustīju. Pagriezu galvu: meitene bija prom.

Tagad, kad bija pagaisusi tā, kura bija iesvēlusi manas alkas un remdējusi manas slāpes, es piepeši aptvēru šo alku niecību un slāpju netiklumu. Omne animal tristepost coitum. Atjēdzu, ka esmu grēkojis. Kopš mana kritiena pagājuši daudzi gadi, un es joprojām to lūgti apraudu, tomēr nespēju aizmirst, ka tovakar mana sirds gavilēja, un es būtu netaisns pret Visaugstāko, kurš radījis visas lietas labestībā un skaistumā, ja nepieļautu, ka ari šajā divu grēcinieku saplusmē slēpās kaut kas naturaliter, labs un skaists. Bet varbūt tā ir mana vecišķā daba, kas liek skat it mānīgi skaistu un labu it visu, kas jaunība piedzīvots… Domāju par pagātni, kaut. man klātos vērst visas domas uz nākotni, uz drīzo nāvi. Toreiz, jaunībā, nedomāju par nāvi, bet jo rūgti un no visas sirds apraudāju pastrādāto grēku.

Kad piecēlos, mani pārņēma drebuļi, droši vien arī tāpēc, ka biju ilgi gulējis uz virtuves grīdas ledainajām akmens plātnēm. Trīcēdams kā drudzi, apģērbos. Tad kaktā pamanīju saini, ko bēgot bija atstājusi meitene. Noliecos, lai to izpētītu; tas bija audumā ietīts vīstoklis. Atritināju un pirmajā bridi nesapratu, kas tajā ievīstīts, jo telpā bija pārāk tumšs un saiņa saturs man šķita bezveidīgs un dīvains. Tad aptvēru: starp asins recekļiem un bālākas gaļas gabaliem, jau mirusi, taču vēl trīsoša stingajās iekšās manu acu priekšā atradās liela, zilganu dzīsliņu izvagota sirds.

Kā tumša sega nolaidās man pār acīm, un mute pieskrēja pilna rūgtu slienu. Iekliedzos nebalsī un pakritu kā miris.

## NAKTS, kad satriektais Adss izsūdz savu grēku Viljamam un prāto par sievietes vietu pasaules radīšanas plānā; pēc tam vini atklāj vīrieša līķi.

Kad atguvos no nemaņas, kāds slacināja man sejā ūdeni. Tas bija brālis Viljams, viņš turēja rokā gaismekli un jau bija pabāzis man zem galvas mīkstu lupatu vīkšķi.

-Kas tad nu, Ads? viņš noprasīja. Kopš kura laika esi pasācis naktīs klīst pa virtuvi, zagdams lopu iekšas?

īsi sakot, Viljams naktī bija pamodies un mani meklējis nezinu, kāda iemesla pēc, un, cellē mani neatradis, bija nospriedis, ka es savā pārdrošībā un vieglprātibā esmu devies uz bibliotēku. Tuvodamies Torņēkai no virtuves puses, viņš bija redzējis pa durvīm izspnikam kādu ēnu un aizmetamies uz sakņu dārzu (tā bija meitene, kura bēga, varbūt saklausījusi tuvojošos soļu (roksni). Viljams bija gribējis noskaidrot, kas tā tāda, un tai sekojis, bet viņa (kura Viljamam bija tikai noslēpumaina ēna) bija piesteigusies pie nocietinājumu mūra un nozudusi. Tad Viljams, vispirms vēl cītīgi pārlūkojis apkārtni, iegājis virtuve un tur atradis mani guļam paģībušu.

Vēl arvien šausmu pārņemts, norādīju viņam uz vīstokli ar sirdi, kaut ko murminādams par jaunu noziegumu. Viljams saka smieties. Ads, kā gan cilvēkam varētu būt tik liela sirds? Ši būs govs vai vērša, šovakar taisni vienu nokāva! Labāk pastāsti ka tā nonākusi tavās rokās?

Tad es sirdsapziņas edās, aizvien vēl baiļu stindzināts, izplūdu gaužās asarās un lūdzu, lai viņš man sniedz grēksūdzes sakramentu. Viljams bija ar mieru, un es viņam izstāstīju it visu, neko nenoklusējot.

Brālis Viljams nopietni klausījās manos vārdos, taču viņa sejā jautās iecietības vaibsti. Kad es pabeidzu, viņš stingri paskatījās man acīs un teica: Tu, protams, esi grēkojis, Ads, un grēkojis divkārt: pārkāpdams bausli, kas liedz iekārot sava tuvāka sievu, un lauzdams noviča zvērestu. Tomēr tevi attaisno tas, ka nokļuvi apstākļos, kad grēka būtu kritis pat svētais tuksneša vientuļnieks. Rakstos pietiekami daudz runāts par sievieti, kura ir kārdinājumu avots. Zālamans Mācītājs par sievieti saka tas valoda ir kā kaistoša uguns, bet viņa Pamācībās teikts, ka tā sagūsta vīra vērtīgo sirdi un pazudina pat visstiprākos. Vēl Zālamans Mācītājs saka: “Un tu atklāj, ka par nāvi vēl rūgtāka ir sieviete, tā ir kā mednieku izliktas cilpas, tās sirds ir kā tīkls, bet rokas kā virves.” Un vēl citi ir teikuši, ka tā ir grēka trauks. Lai gan to visu zinu, dārgais Ads, es tomēr nekādi nespēju ticēt, ka Dievs savā radīšanas plānā butu iekļāvis tik negantu būtni, neapveltot to ne ar kādiem tikumiem. Un, to apdomājot, esmu secinājis, ka viņš tomēr tai piešķīris daudzas vērtīgas īpašības un privilēģijas, no kurām vismaz trīs ir pat ļoti lielas. Pirmkārt, vīrieti viņš radīja šajā nožēlojamā pasaulē un no pīšļiem, bet sievieti vēlāk, paradīzē no daudz cēlākās, cilvēciskās vielas. Un viņš to vis neizveidoja no Ādama kājas vai iekšām, bet darināja no ribas. Otrkārt, mūsu Kungs, kam viss iespējams, kādā brīnumainā veidā būtu varējis uzreiz iemiesoties cilvēkā, bet viņš izvēlējās sev par mājokli sievietes klēpi un tas liecina, ka tā nemaz nav tik nešķīsta. Turklāt pēc augšāmcelšanās viņš visupirms parādījās sievietei. Un beidzot debesu valstībā karaļa tronī sēdīsies nevis vīrietis, bet karaliene, bezgrēciga sieviete. Ja nu pats Kungs izrādījis tik daudz labvēlības Ievai un tās meitām, vai gan kāds brīnums, ka arī mūs valdzina šī dzimuma skaistums un tikums? Tāpēc, manu Ads, tev, protams, neklājas to darīt

vel, taču nav arī nekas briesmīgs, ka reiz kārdinājums izrādījies stiprāks par tevi. Un, manuprāt, mūks, kurš kaut reizi mūžā piedzīvojis miesas kaislību, vēlāk būs iecietīgāks un labāk izpratīs grēciniekus, kuriem būs kļuvis par mierinātāju un padomdevēju… Tātad, mīļais Ads, pēc šādas pieredzes nevajadzētu tiekties, bet, ja nu tāda lieta notikusi, nevajag ari pārlieku gremzties! Tāpēc ej ar Dievu, un nerunāsim vairs par to! Un, lai nekavētos domās pie pārdzīvojumiem, kurus labāk aizmirst, ja vien tev tas izdosies, un man likās, ka, izrunājot šos vārdus, viņa balss ietrīsas slepena saviļņojumā, mēģināsim izskaidrot šisnakts notikumus. Kas tā bija par meiteni, un ar ko viņa šeit satikas?

-To es nezinu, un man neizdevās saskatīt vīrieti, kurš bija kopā ar viņu.

-   Nekas, mums ir pietiekami daudz skaidru norādījumu, lai secinātu, kas viņš bijis. Visupirmām kārtām tas bijis vecs un neglīts virs, ar kādiem meitenes labprāt nesatiekas, īpaši jau tik skaistas kā tā, par kuru stāstīji, kaut gan man liekas, ka tev, manu vilcēn, gards būtu šķitis jebkurš kumoss!

-Kāpēc vecs un neglits?

-Tāpēc, ka meiteni šurp nebija atvedusi mīlestība, viņa bija atnākusi, lai dabūtu šo vīstokli ar iekšām. Tā noteikti bija meitene no ielejas ciema, kura, bada dzīta, varbūt ne pirmoreiz nāca, lai atdotos kādam miesaskārīgam mūkam, par atalgojumu gūdama iztiku sev un savai ģimenei.

-   Netikle! es šausmās iesaucos.

-   Nabaga zemniece, Ads! Un droši vien ar veselu pulku izbadējušos brāļu un māsiņu. Ja vien viņa varētu, viņa atdotos aiz mīlestības, nevis par algu. Kā izdarīja šovakar. Spriežot pēc taviem vārdiem, viņa, redzēdama tevi tik jaunu un skaistu, par brīvu sniedza tev to, par ko cits taisījās maksāt ar vērša sirdi un plaušu gabalu. Un ši no brīva prāta sniegtā dāvana viņu tik ļoti iepriecināja, ka, prom bēgdama, viņa pat aizmirsa savu guvumu. Redzi, tāpēc es domāju, ka (as otrs, ar kuru viņa tevi salīdzināja, nebija ne jauns, ne skaists.

Atzīstos, ka, lai gan mana grčku nožēla bija dedzīga un patiesa, Viljama skaidrojums pildīja manu sirdi ar tīksmu lepnumu. Tomēr vēl arvien klusēju un klausījos skolotāja vārdos.

— Šim neglītajam vecim noteikti ir iespēja reizēm nokāpi ielejas ciemā un tikties ar zemniekiem, lai kārtotu kādus sava darba pienākumus. Viņam zināms, kā iekļūt klostera teritorija, neejot pa vārtiem, tāpat viņš zinājis, ka tieši šodien virtuvē būs dabūjamas svaigas lopu iekšas; rīl viņš droši vien pateiks, ka tās aprijis suns, kas iesprucis pa nejauši vaļā pamestām durvīm. Piedevām viņš savā ziņā ir taupīgs un gādā, lai netiktu izšķiesti virtuves krājumi, citādi viņš meitenei būtu devis šķiņķi vai citu labāku gabalu. Un tagad ari tu redzi, ka noslēpumainā svešinieka tēls ir skaidri nostājies mūsu acu priekša un visas atsevišķās īpašības saplūst vienotā veselumā, ko es nebaidos nosaukt par Varādžinas Remīgiju, abatijas mantzini. Bel, ja nu es tomēr kļūdos, tad tas būs tavs draugs Salvatore, jo viņš ir vietējais, labi saprotas ar zemniekiem un mācētu pierunāt meiteni, lai izdabā viņa iegribām, ko tā ari būtu darījusi, ja vien tu nebūtu viņus iztraucējis.

-Jums noteikti ir taisnība, es pārliecināts teicu. Bet kāds labums, ka mēs to zinām?

-Nekāds. Vai arī ļoti liels, atbildēja Viljams. Varbūt šis notikums ir saistīts ar noziegumiem, ko izmeklējam, bet varbūt arī nav. Ja mantzinis patiešām bijis dolčinietis, viss kļūst skaidrs, un otrādi. Turklāt beidzot esam pārliecinājušies, ka šajā abatijā dzīve neaprimst augu diennakti. Diez vai mūsu mantzinis un Salvatore, kas naktīs tik droši klīst apkārt, nezina vairāk, nekā gribētu mums stāstīt.

-   Bet vai viņi mums ko atklās?

-Nē, kamēr būsim iecietīgi un izliksimies nezinām par viņu grēkiem. Bet tagad mūsu rokās ir līdzeklis, ka piedabūt

viņus uz runāšanu, tiklīdz mums ievajadzēsies kaut ko noskaidrot. Citiem vārdiem sakot, īstajā brīdī Salvatore un mantzinis būs mūsu varā un Dievs mums piedos šo viltību, ja jau viņš žēlīgi piedod daudzus citus grēkus! Viljams uzmeta man tik viltīgu skatienu, ka es neuzdrošinājos izteikt savas domas par viņa izvēlētā paņēmiena godīgumu.

-Tagad mums vajadzētu likties uz guļu, jo tuvojas rīts. Taču redzu, ka esi vēl satraukts, manu nabaga Ads, tevi vēl māc bailes par paša nodarījumu… Nekas tik labi neremdina dvēseli kā klusa lūgšana baznīcā. Es tev gan atlaidu grēkus, bet ko var zināt… Ej, lūdz Kungam apstiprinājumu! Un viņš visai spēcīgi iebelza man pa skaustu. Varbūt tā bija viņa tēvišķās mīlestības izpausme, varbūt viegls piedraudējums, bet varbūt (kā, vainīgs juzdamies, nodomāju lai brīdi) šādi izpaudās pēc jauniem un spilgtiem piedzīvojumiem izslāpuša vira labvēlīgā skaudība.

Pa ierasto ceļu devāmies atpakaļ uz baznīcu, un ari šoreiz osārija ejā aizžmiedzu acis: kaulu grēdas pārāk klaji atgādināja, ka arī es esmu vienīgi pīslis un puteklis, un galvaskausi smēja par manu tukši neprātīgo miesas lepnību.

Sasnieguši sānu jomu, pie galvenā altāra ieraudzījām kādu ēnu. Noturēju to par Ubertmo, taču tas bija Alinardo; pirmajā brīdī viņš mūs nepazina. Viņš teicās nespējis iemigt, tāpēc nolēmis pavadīt nakti, aizlūdzot par pazudušo jaunekli (kura vārdu viņš pat nebija paturējis prātā). Viņš lūdzot par jaunā mūka dvēseli, ja nu viņš būtu miris, un par viņa miesu, ja viņš kaut kur gulētu gluži viens un nespēcīgs.

-Pārāk daudz mirušo, Alinardo noteica, pārak daudz… Bet tā jau Jāņa Atklāsmes grāmatā pareģots… Pirmajai bazūnei atskanot, nāca krusa, pie otrās skaņām trešā daļa jūras tapa par asinim un vienu jūs atradāt krusas sakapātu, bet otru asiņu jūrā… Trešā bazūne brīdina, ka liela zvaigzne, degdama kā lāpa, kritīs no debesim uz upju un ūdens avotu trešo daļu.

Un, raugi, pazudis mūsu trešais brālis! Bet bīstieties ceturtās bazūnes, jo saules trešā daļa tiks izdzēsta un mēness trešā daļa, un zvaigžņu trešā daļa, un iestāsies melna tumsa…

Kad gājām ārā no transepta, Viljams ieprātojās, vai sirmgalvja vārdos neslēpjas patiesības grauds.

-Bet tas nozīmētu, es iebildu, ka visi trīs nelaimīgie (ja pieņemam, ka arī Berengārijs ir miris) zaudējuši dzīvību pēc kāda velnišķīga prāta gribas, kas licis piepildīties Apokalipses pareģojumiem, bet mēs taču zinām, ka Adelmo labprātīgi devās nāvē…

-Tiesa, piekrita Viljams, bet šis velnišķīgais vai gluži vienkārši slimais prāts varēja gūt iedvesmu no Adelmo nāves, lai simboliska veidā sarīkotu nākamās divas. Un, ja tā ir, Berengarijs meklējams kāda upe vai ūdens tvertnē. Taču tuvumā nav upju, bet klosterī nav tik lielu ūdens tvertņu, kurās varētu noslīkt vai kādu noslīcināt.

-Ir vienīgi vannas, es ieminējos.

-Zini, Ads, tā varētu būt laba doma! Viljams iesaucās.

-   Pirts!

-Bet to jau droši vien pārbaudīja…

-Es redzēju, kā kalpi šorīt pārmeklēja pirti: pavēra durvis un tikai pārlaida skatienu telpai, sīkāk nepārbaudot. Viņi jau nezināja, ka jāmeklē kas apslēpts, visi gaidīja, ka ari nākamais līķis gulēs redzamā vietā kā Venancijs asiņu kublā… Ejam uzmest aci! Vēl tumšs, bet, liekas ka mūsu lampiņā eļļas diezgan.

Devāmies uz pirti tā atradās blakus slimnīcai un bez pūlēm atdarījām durvis. Nošķirtas ar platiem aizkariem, telpā rindojās vannas, vairs neatminu, cik īsti to bija. Regulas noteiktās dienās šeit mazgājās mūki, bet Severīns izmantoja pirti ārstnieciskos nolūkos, jo nekas tik labi nenomierina miesu un gani kā krietna vanna. Pirts stūrī bija ierīkots pavards ūdens sildīšanai. Tajā ievērojām svaigus pelnus. Blakus pavardam

uz gridas gulēja apgāzts katls. Ūdeni vannām ērti varēja pasmelt līdz pirts kaktam pa reni atvadītā avotā.

Ieskatījāmies tuvākajās vannās tās bija tukšas. Vienīgi pēdējā, ko slēpa aizvilkts aizkars, bija piepildīta ar ūdeni, un pie tās kaudzītē bija samestas drānas. Pirmajā mirkli, lampiņas gaismai atstarojoties gludaja virsmā, ūdens šķita tukšs, bet, ielūkojušies dziļāk, vannas dibenā ieraudzījām kailu cilvēka ķermeni. Izcēlām līķi no ūdens. Tas bija Berengārijs.

-   Lūk, širu gan ir slīkoņa seja… teica Viljams.

Sejas panti bija uzblīduši. Bālais, slapjais augums, ko nesedza apmatojums, atgādināja sievietes miesas, vienīgi skatam piedauzīgi atklājies saslābušais loceklis liecināja par slikoņa vīriešu dzimumu. Nosarcis novērsos, pār kauliem inan pārskrēja drebuļi; pārmetu krustu, bet Viljams, nometies ceļos pie mirušā, skaitīja lūgsnu.

## CETURTĀ DIENA

.

## LAUDES; šajā laika Viljams un Severins izpēta Berengārija liķi un atklāj, ka tā mēle ir melna, kas slīkoņiem nebūt nav raksturīgi. Pēc tam viņi runā par stiprām indēm un kādu jau piemirstu zādzību.

Nekavēšos, stāstīdams, kā ziņojām abatam un kā visa abatija uzrāvās no miegiem vēl pirms regulā noteiktās stundas, nestāstīšu par šausmu kliedzieniem, par bailēm un ciešanām, kas bija skatāmas ikviena sejā, par to, kā vēsts izplatījās pa visu kalngali un kā kalpi meta krustu, lai atvairītu ļaunumu. Pat nezinu, vai torit matutīns vispār tika noturēts un kas tajā piedalījās.

Es sekoju Viljamam un Severinam, kuri bija likuši ievīstīt Berengārija miesas un novietot tās slimnīcā uz galda. Kad abats un pārējie mūki bija prom, botāniķis un mans skolotājs ar mediķu aukstasinību ilgi pētīja līķi.

-Viņš noslīcis, teica Severins. Nav nekādu šaubu. Seja piepampusi, vēders saspringts…

-Taču viņš nav noslīcināts, piebilda Viljams, jo šādā gadījumā viņš slepkavas varmācībai būtu pretojies un mēs ap vannu būtu uzgājuši izšļakstīta ūdens lāmas. Taču viss bija tirs un kārtīgs, it kā Berengārijs būtu uzsildījis ūdeni, piepildījis vannu un pats tajā iegūlies.

-Tas mani nepārsteidz, teica Severins. Berengāriju mocīja krampji, un es pats vairāk reižu viņam teicu, ka silta vanna nomierina satrauktu miesu un garu. Ne vienreiz vien viņš man tika lūdzis atļauju doties uz pirti. Arī šonakt būs nācis šurp, lai remdētu savas mokas.

Vakarnakt, iebilda Viljams, jo, redzi, šis ķermenis nogulējis ūdenī vismaz vienu dienu…

—Jā, iespējams, ka tas noticis vakarnakt, -Severīns piekrita.

Viljams viņam daļēji izstāstīja iepriekšējās nakts notikumus, protams, neatklājot, ka slepus bijām iekļuvuši skriptorijā. Izvairīdamies no sīkāka apraksta, viņš teica, ka dzināmies pakaļ noslēpumainam stāvam, kas mums nolaupīja kādu grāmatu. Severins noprata, ka Viljams atklāj tikai daļu patiesības, taču neko nevaicāja. Tikai piebilda, ka ari satraukums ja noslēpumainais zaglis butu bijis Berengārijs būtu varējis pamudināt viņu tverties dziedinošā vannā. Berengārijs bijis [oti jutīgas dabas, reizēm kāda liksta vai saviļņojums izraisījuši viņam trīci un aukstus sviedrus, un viņš, acis pārgriezis, kritis pie zemes, laizdams pār lūpām baltas putas.

-Katrā ziņā, pirms Berengārijs nācis šurp, viņš pakavējies cituviet, jo pirtī es nekur neredzēju grāmatu, ko viņš mums nozaga, teica Viljams.

—Jā, es apstiprināju ar zināmu lepnumu, es pārcilāju viņa apģērbu, kas bija nomests zemē pie vannas, un nemanīju tanī nekādus apjomīgus priekšmetus.

-Pareizi darīts! Viljams man uzsmaidīja. — Tātad vispirms viņš bijis kur citur, un pieņemsim, ka pēc tam, lai remdētu savu satraukumu un varbūt lai paglābtos no mūsu vajāšanas, viņš ielavījās pirtī un likās vanna. Severin, vai viņa slimības lēkmes, tavuprāt, bija tik spēcīgas, lai liktu viņam zaudēt samaņu un noslīkt?

-Varētu būt, šaubīgi atteica Severīns. Taču, no otras puses, ja pagājušas jau divas naktis un ap vannu bijis ūdens, tas varēja izžūt. Tādējādi mēs nevaram izslēgt iespēju, ka viņš noslīcināts.

-Vai tev ir gadījies redzēt upuri, kurš, pirms ļaujas slīcināms, izģērbjas? Viljam iebilda.

Botāniķis nevērīgi papurināja galvu, it kā nepiešķirdams tam sevišķu nozīmi. Viņš jau labu brīdi pētīja nelaiķa delnas. -Savāda būšana… viņš novilka.

-   Kāda?

-Vakar, kad Venancija ķermenis bija nomazgāts tīrs no asinīm, apskatīju tā delnas un ievēroju kādu sīkumu, kam nepiegriezu īpašu vērību. Venancija labās rokas divu pirkstu spilventiņi bija melni, kā noziesti ar kādu tumšu vielu. Paskat, tiesi tāpat kā tagad divi Berengārija pirksti! Vēl vairāk, šoreiz zīmes ir ari uz trešā pirksta. Toreiz nodomāju, ka Venancijs skriptorijā nosmērējies ar kādu tinti…

-Ļoti interesanti… domīgi noteica Viljams, pieliekdamies tuvāk pie Berengārija pirkstiem, Jau svīda rītausma, taču gaisma telpā vel bija gauži blāva, un manu skolotāju acīm redzami apgrūtināja aceņu trūkums. Ļoti interesanti, viņš atkārtoja. Tumši spilventiņi ir īkšķim un rādītājpirkstam, bet vidējam pirkstam tikai viegli nomelnējis sāns. Un vieglas zīmes var saskatīt arī uz kreisās rokas, vismaz uz īkšķa un rādītājpirksta.

-  Ja tās būtu likai uz labās rokas, tad tie būtu pirksti, ar kuriem satver kaut ko mazu vai ari garu un smalku…

-Piemēram, rakstāmirbuli. Vai ēdienu. Vai kādu kukaini. Vai čūsku. Vai dievmaizīšu trauku. Vai nūju. Pārāk daudz iespēju! Bet, ja zīmes ir arī uz otras rokas, tas varētu būt ari kauss, ko stingri tur labā roka, bet kreisā balsta ar mazāku spēku…

Severīns tagad vieglītēm berzēja mirušā pirkstus, taču tumšā krāsa nenozuda. Ievēroju, ka viņš uzvilcis cimdus, ko droši vien lietoja, darbodamies ar indīgām vielām. Viņš apostīja pirkstus, taču neko nesaoda. Es tev varētu nosaukt daudz augu (un ari minerālu) izcelsmes vielu, kas atstāj līdzīgas pēdas. Dažas no šīm vielām ir nāvējošas, citas nav. Ilustratoriem pirksti reizēm ir notraipīti ar zelta pulveri…

-   Adelmo bija ilustrators, sacīja Viljams. Saprotams, ka, vērojot viņa sadragātās miesas, tev neienāca prātā pārbaudīt pirkstus. Taču šie abi varētu būt aizskāruši kaul ko, kas piederējis Adelmo.

-Patiešām nezinu, atteica Severins. Divi mimšie, un abiem melni pirksti… Ko tu no tā izvedini?

-   Neko neizvedinu: nibilseeļuiturgeminis exparticularibus unquatn. Vajadzētu abiem gadījumiem pielāgot kādu likumu. Piemēram, pastāv kāda viela, kura to aizskārušus pirkstus nokrāso melnus…

Uzvaroši pabeidzu siloģismu: Venancijam un Berengarijam ir nomelnējuši pirksti, tātad viņi ir aizskāruši šo vielu!

-Lieliski, Ads! teica Viljams. Žēl likai, ka tavs siloģisms neder, jo aut semel iternrn medium generaliter esto, bet šajā siloģismā vidējais termins nekur neparādās ka kopīgais. Un tas nozīmē, ka nepareizi esam izvēlējušies galveno premisu. Man nevajadzēja teikt: visiem, kas aizskāruši šo vielu, ir melni pirksti, jo varētu būt arī cilvēki ar melniem pirkstiem, kas šo vielu nav aizskāruši. Man bija jāsaka: visi tie un tikai tie, kuriem ir melni pirksti, neapšaubāmi ir aizskāruši šo noteikto vielu. Venancijs, Berengārijs un tā tālāk. Tā mēs iegūsim Darii, lielisku pirmās figūras trešo siloģismu.

-Tad jau mēs esam atraduši atbildi! es nopriecājos.

-Diemžēl, Ads, tu pārāk paļaujies uz siloģismiem! Esam atraduši tikai jaunu jautājumu. Tas ir, mums tagad ir pieņēmums, ka gan Venancijs, gan Berengārijs ir aizskāruši vienu un to pašu vielu, nenoliedzami saprātīgs pieņēmums. Bet, pat ja mēs esam iztēlojušies šo vielu, kura vienīgā spēj radīt šis pazīmes (tas gan vēl būtu pārbaudāms), mēs tomēr nezinām, kas tā ir, kur viņi abi to atraduši un kāpēc aizskāruši. Un neaizmirsti mēs pat nezinām, vai tieši viela, ko viņi skāruši, ir bijusi viņu nāves cēlonis. Iedomājies: kāds trakais gribētu nogalināt visus, kas pieskārušies zelta pulverim. Vai mēs tad teiktu, ka viņus nogalinājis zelta pulveris?

Apjuku. Allaž biju ticējis, ka loģika ir universāls ierocis, bet tagad atklāju, cik lielā mērā tās spēks ir atkarīgs no tās pielietojuma. No otras puses, būdams kopā ar savu skolotāju,

aptvēru un nākamajās dienās izpratu aizvien labāk, ka loģika var lieti noderēt, ja, to izmantojot, laikus spējam atkāpties no tās likumiem.

Severīns, kurš, protams, nebija nekāds labais loģiķis, tostarp sprieda pats pēc savas pieredzes. lnžu pasaule ir tikpat daudzveidīga, cik daudzveidīgi ir dabas noslēpumi, viņš teica. Un norādīja uz daudzajām mūsu jau reiz apbrīnotajām rindām mēģeņu un podiņu, kuri kopā ar daudziem grāmatu sējumiem bija glīti novietoti skapjos gar sienām. Kā jau tev teicu, daudzas no šim zālēm, attiecīgi sajauktas un samērotas, varētu tapt par nāvējošu dziru vai ziedi. Re, kur lejā stāv datura stramonium, belladonna, velnarutks: tā var uzdzīt miegainību vai uzbudināt, vai panākt gan vienu, gan otru; labas zāles, ja piesardzīgi lietotas, bet pārmērīgās devās iedzen nāvē…

-Bet vai kāda no šim vielām atstātu zīmes uz pirkstiem?

-Domāju, ka ne. Turklāt ir vielas, kas bīstamas tikai iekšķīgi, un citas, kuras iedarbojas caur ādu. Baltais čemeriņš var izraisīt vemšanu pat tam, kurš to satvēris, lai izrautu no zemes. Ziedošas diktamnes kā vīns apreibina dārzniekus, kas tās aiztiek. Un ir gana pieskarties pie melnā čemeriņa, lai sāktos caureja. Vieni augi rada sirdsklauves, citi dara smagu galvu, vēl citi atņem balsi. Turpretī odzes inde, tikusi uz ādas (ja tā neiekļūst asinis), izraisa vienīgi vieglu apsārtumu… Reiz man parādija kādu maisījumu, kurš, uzziests sunim uz paslēpenēm tuvu pie ģenitālijām, nobeidza dzīvnieku īsā brīdi, tam raustoties mežonīgos krampjos un locekļiem pamazām sastingstot….

-Tu daudz zini par indēm, Viljams teica savādā balsi, kas šķita apbrīnas pilna.

Severīns viņu uzlūkoja un kādu brīdi nenolaida skatienu.

-   Es zinu to, kas jāzina katram ārstam, botāniķim un cilvēku veselības zinātnes kopējam.

Viljams ilgi palika iegrimis domās. Tad lūdza, lai Severins arver līķim muti un aplūko tā mēli. Severins, ziņkārības pārņemts, ar tievu mentīti, vienu no saviem arsta mākslas rīkiem, to ari izdarīja. Un pārsteigts iesaucās: Mēle ir melna!

-Ak lad tā… nomurmināja Viljams. Viņš ar pirkstiem kaut ko satvēris un norijis… Tas izslēdz visas lavas iepriekš minētās indes, kuras nogalina, iekļūstot caur ādu. Taču no tā mūsu meklējumi nekļūsi vieglāki. Jo tagad esam spiesti domāt, ka Berengārijs un Venancijs ar šo vielu saskārušies labprātīgi, nevis nejauši, izklaidības vai nezināšanas pēc vai vardarbīgi piespiesti. Viņi kaut ko satveniši un cēluši pie mutes, labi zinādami, ko dara…

-  Ēdienu? Dzērienu?

-Varbūt. Vai varbūt… kā lai es to zinu? Varbūt kādu mūzikas instrumentu, flautu, piemēram…

-   Absurds! Severins noteica.

-   Protams, absurds. Taču mēs nedrikstam atstāt neievērotu nevienu no varbūtībām, lai cik dīvainas tās liktos. Bet nu atgriezīsimies pie pašas indes! Ja kāds, kurš pazīst indes likpat labi ka tu, būtu šeit iekļuvis un licis lieta tavas zāles, vai viņš spētu pagatavot nāvējošu ziedi, kas atstātu šādas zīmes uz pirkstiem un mēles? Tādu, ko varētu iemaisil: dzērienā vai ēdienā vai uzziest uz karotes vai jebkā cita mutē liekama?

-Jā, piekrita Severins. Bet kurš gan? Un, pat ja mēs pieļaujam šādu iespēju, ka gan viņš būtu iebarojis šo indi mūsu nabaga brāļiem?

Godīgi sakot, ari es nespēju iztēloties, ka Venancijs un Berengārijs ļautos pierunājami iedzert vai apēst kādu viņiem pasniegtu noslēpumainu vielu. Taču šķita, ka Viljamu šīs dīvainās iedomas nemulsina. Par to padomāsim vēlāk, viņš sacīja, jo tagad es vēlos, lai tu mēģinātu atcerēties kādu notikumu, kas varbūt tev vēl nav atausis atmiņā; pat nezinu varbūt kāds tevi ir izprašņājis par tavām zālēm, vai ari ir kāds, kurš bez grūtībām var iekļūt slimnīcā…

-   Acumirkli… teica Severins. Pirms daudziem gadiem es kādā no šiem skapjiem glabāju ļoti stipru ziedi, ko man bija iedevis kāds brālis, kurš bija apceļojis tālas zemes. Viņš nemācēja teikt, no kā tā sastāv, skaidrs lik, ka tio augiem, lielākoties nezināmiem. Pēc skata tā bija dzelteniga un lipīga, bet man ieteica to neaizskart, jo pietiktu tai nokļūt uz manām lūpām, lai mani drīz vien pārsteigtu nāve. Brālis man teica, ka būtu diezgan norit visniecīgāko devu, lai pusstundas laikā pārņemtu liels nogurums, tad lēna visu locekļu paralīze un beigu beigās iestātos nāve. Viņš nevēlējās nēsāt līdzi šo nāvekli, tāpēc atdāvināja to man. Ilgi to glabāju, gribēdams reiz izpētīt. Bet vienudien pār mūsu kalnu brāzās vētra. Mans pailgs, vēl novics, bija atstājis slimnīcas durvis vaļā, un vētra sapostīja visu šo telpu. Trauki bija saplīsuši, šķidrumi izlijuši, zāles un pulveri izbārstījušies. Strādāju veselu dienu, līdz sakārtoju savu mantību, pailgus aicināju, tikai lai aizslaucītu lauskas un sagandētās zāles. Visgalā apķēros, ka trūkst trauciņa ar indi, par kurn jums nupat stāstīju. Sākumā satraucos, tak vēlāk nospriedu, ka tas sadauzīts un inde sajaukusies ar pārējām izmetām, l.iku kaitīgi izmazgāt slimnīcu un plauktus.

-Vai neilgi pirms vētras biji trauciņu redzējis?

-Jā… Nē, drīzāk, ne, ja labi padoma. Tas stāvēja noglabāts aiz citu trauku rindas, un katru dienu to nepārbaudīju…

-Tātad, tavuprāt, to varēja nozagt ari labu laiku pirms vētras, un tu zādzību nebūtu pamanījis?

—Jā, tagad, kad tu man tā saki, bez šaubām.

-Un ari tavs novics varēja to nozagt, tīšām atstāt durvis vaļā un pēc tam vainot vētru, kas sajaukusi tavas lietas.

Severins šķita krietni satraukts. — Jā, protams, turklāt atceros -toreiz brīnījos, kā gan vētra, lai ari cik nikna tā būtu bijusi, varēja nodarit tādu postu. Varēja likties, ka vētras dienu kāds liši izmantojis, lai sapostītu laboratoriju un pastrādātu visas tās negantības, kas vējam nebūtu pa spēkam.

-  Kas bija šis novics?

-Viņu sauca Agostino. Taču viņš gāja bojā pagājušogad kopa ar citiem mūkiem un saimes ļaudīm tīrīdams baznīcas fasādes skulptūras, nokrita no sastatnēm. Atceros, viņš zvērēja pie visa, kas svēts, ka pirms vētras nav pametis durvis pusvirus. Tas biju es, kas dusmu uzplūdā vainoja viņu notikušajā. Varbūt viņš patiesi bija bez vainas.

-Tā mums parādās trešais cilvēks, kurš varbūt ir daudz vairāk pieredzējis nekā tavs novics un kuram bija zināms par šo indi. Kam tu par to tiki stāstījis?

-Patiešām neatminos! Protams, abatam, lūgdams viņam atļauju uzglabāt tik bīstamu vielu. Varbūt vēl kādam bibliotēkā, kur meklēju herbārijus, kas man varētu atklat ko vairāk par šo maisījumu.

-Bet vai tu neteici, ka darbā nepieciešamās grāmatas tu glabā tepat?

-Te to ir diezgan daudz, — Severīns teica, norādīdams uz kaktu, kur vairākos plauktos rindojās desmitiem smagu sējumu.

-   Bet toreiz es meklēju grāmatas, ko nedrīkstēju šeit turēt un ko Maleahijs pat vilcinājās man dot, līdz biju saņēmis abata piekrišanu. Viņš klusināja balsi, it ka negribēdams, ka pat manas ausis saklausa sacīto. Kādā slepenā bibliotēkas nostūrī tiek glabāti arī nekromantu sacerējumi, melnās maģijas grāmatas un velnišķu filtru receptes. Ielūkojos dažās no tām tira izziņas pienākuma mudināts -, cerēju tur atrast indes un tās iedarbības aprakstu, taču velti.

-Tātad tu par to ieminējies Maleahijam?

-   Protams, viņam noteikti un varbūt ko bildu ari viņa palīgam, šim pašam nabaga Berengārijam. Taču nepārsteidzies ar spriedumiem! Neatceros varbūt, ar viņiem runājot, turpat tuvumā bija arī citi mūki; tu jau zini, ka skriptorijā mēdz būt daudz ļaužu…

-Es nevienu neturu aizdomās. Mēģinu vienigi saprast, kā

tas viss varēja notikt. Tātad tu saki, ka pagājuši jau vairāki gadi; savādi, ja kāds būtu nozadzis indi, lai to liktu lietā pēc tik ilga laika! Tas varētu nozīmēt, ka ļauna griba ilgi perinājusi savus slepkavigos nodomus.

Severins šausmu pilnu seju pārmeta krustu. Lai Dievs mums stāv klāt! viņš noteica.

Viss ninājamais bija izrunāts. Atkal pārklājām Berengārija miesas; tās vajadzēja sagatavot ekzekvijām.

PIRMĀ STUNDA,

kuras laikā Viljams piespiež vispirms Salvatori un pēcāk mantzini atklāt savu pagātni, Severins atrod nolaupītās acenes, bet Nikola ir izgatavojis jaunus acu stiklus un Viljams ar sešām acīm ķeras pie Venancija rokraksta atšifrēšanas.

au 8ras >jām >es pamest brāli botāniķi, kad atnāca C%V№L Maleahijs. Likās, ka mūsu klātiene viņu nepatīkami pārsteidz; viņš palika stāvam uz sliekšņa. Tad no telpas dziļumiem viņu ieraudzīja Severins, iejautājās: — Tu mani meklēji, lai… un, palūkojies uz mums, aprāvās. Maleahijs viņam neuzkrītoši pamāja, it kā sacīdams: “Parunāsimies par to vēlāk!1 ’ Mēs gājām ārā, viņš nāca iekšā, un uz sliekšņa mēs sadūrāmies aci pret aci. Maleahijs nevaicāts skaidroja:

-Meklēju brāli botāniķi… Man… Man sāp galva…

-Vainigs būs bibliotēkas sastāvējies gaiss, atteica Viljams, saprotošs un norūpējies. Jums vajadzētu to izkvēpināt.

Maleahijs sakustināja lūpas, it kā vēlēdamies vēl ko piebilst, bet tad pārdomāja un, nodūris galvu, iegāja laboratorijā, bet mēs devāmies prom.

-Ko viņam vajag no Severina? es jautāju.

-Mācies domāt pats ar savu galvu, Acis! -neiecietīgi attrauca skolotājs un mainīja sarunas tēmu. -Mums tūlīt vajadzētu iztaujāt vairākus cilvēkus! Un, domīgi vērodams dārzu, piebilda;

-    Kamēr viņi vēl ir pie dzīvības. Starp citu, arī mums tagad vajadzēs piesargāties ēdot un dzerot. Ēdienu ņem tikai no kopējā trauka un dzērienus no krūkas, no kuras sev kausus jau piepildījuši citi! Pēc Berengārija nāves mēs esam tie, kuriem zināms visvairāk. Protams, ja neņem vērā pašu slepkavu.

-   Un kuru lad jūs gribat iztaujāt?

-  Tu noteikti esi ievērojis, Ads, ka visinteresantākās lietas šeit notiek nakts laikā, teica Viljams. Nakti var pārsteigt nāve, bet nakti var ari klīst pa skriptoriju, ievest abatijā sievietes… Pastāv dienas klosteris un nakts klosteris, un mani diemžel vairāk saista naksnīgais. Tāpēc mūs interesē ikviens, kas klīst apkārt nakts aizsegā, ari tas virs, kuni vakarnakt pārsteidzi kopā ar meiteni. Iespējams, meitenei ar indēšanām nav nekā kopīga, bet varbūt gluži otrādi. Katrā ziņā man ir šādas tādas aizdomas, kas varēja būt šis vakarnakts virs, un viņam noteikti zināms ne mazums šis svētās vietas naktsdzīves noslēpumu. Re, vilku piemin, vilks klāt!

Un skolotājs norādīja uz Salvatori, kurš ari bija paguvis mūs ieraudzīt. Viņa gaitā manīju vieglu vilcināšanos, it kā viņš, lai izvairītos no tikšanās, gribētu nogriezties uz citu pusi. Bet tikai mirkli. Sapratis, ka nav kur sprukt, viņš nāca vien šurp. Veltījis mums platu smaidu, Salvatore pieglaimīgi bilda sveiciena vārdus.

Neļaudams viņam īsti pabeigt sakāmo, mans skolotājs bargi noprasīja: Vai zini, ka rit šeit ierodas inkvizīcija?

Salvatore nelikās iepriecināts. Vārgā balsī viņš jautāja: Un

ta?

-Tu darīsi pareizi, ja visu pastāstīsi man, savam draugam, minorītam, kāds reiz biji ari tu pats, nevis tiem… kurus pazīsti diezgan labi.

Negaidītā uzbrukuma pārsteigts, Salvatore, šķiet, zaudēja pretošanās spēju. Viņš padevīgi lūkojās ūz Viljamu, it kā likdams noprast, ka ir gatavs atbildēt uz visiem jautājumiem.

-Šonakt virtuvē bija sieviete. Kurš bija kopā ar viņu?

-   Oh, femena che vendese como mercandia, no po’ unca boti essere, m aver cortesia, pātaroja Salvatore.

-   Es tev neprasu, vai tā bija laba vai slikta meitene. Es gribu zināt, kas bija kopā ar viņu!

-  Deu, qua nto son le femene de rncdveci scaltride! Pensa no ей e note сото l’omo schemisca…

Viljams viņu sagrāba aiz krūtežas. Kurš bija ar viņu, tu vai mantzinis?

Salvatore saprata, ka ilgāk ar meliem uz priekšu netiks, un uzsāka piņķerigu stāstu, no kura ar pūlēm izlobījām, ka viņš, lai izpatiktu mantzinim, no ciema šim piegādājot meitenes, ievezdams tās klosterī pa slepenu eju (to gan viņš nekādi negribēja mums atklāt). Un dievojās, ka darot to visu tik no savas labās sirds, jo kā viņš ar skumjām atzina viņam neizdodoties panākt, lai meitenes, iepriecinājušas mantzini, atmestu kādu prieciņu arī viņam. Un stāstīdams viņš bez mitas neķītri, glumi smaidīja un miedza ar aci, it kā rādīdams, ka mnā ar īstiem vīriem, kuriem tādas lietas nav svešas. Un meta skatienus uz manu pusi, taču es nevarēju, kā būtu gribējis, atbildēt ar nicīgu noraidījumu, jo jutos kopīga noslēpuma saitēm vienots ar viņu kā līdzzinātājs un biedrs grēkā.

Tad Viljams nolēma satriekt Salvatori ar vienu pašu jautājumu.

-Vai tu iepazinies ar Remigiju pie brāļa Dolčino vai jau agrāk?

Salvatore nokrita ceļos pie viņa kājām un, asarām plūstot, lūdzās, lai nepazudinot un nenodot inkvizīcijai. Viljams svinīgi apliecināja, ka nevienam neatklās uzzinātos noslēpumus, un Salvatore nevilcinādamies uzticēja mantzini mūsu žēlastībai. Abi bija iepazinušies uz Kailā kalna brāļa Dolčino pulkā, kopa bēguši, raduši patvērumu Kasāles klosteri un pārgājuši Klinī ordenī. Beidzot Salvatore tikai nesakarīgi svepstēja, lūgdams mūs apžēloties, bija skaidrs, ka neko vairāk mēs no viņa neuzzināsim. Viljams nosprieda, ka derētu šādi negaidot apstulbināt arī mantzini, un mēs pametām Salvatori, kurš aizsteidzās meklēt mierinājumu baznīcā.

Mantzini atradām abatijas pretējā malā, pie labības klētīm

runājamies ar dažiem ielejas zemniekiem. Viņš uzmeta mums bažigu mirkli un izlikās bezgala aizņemts, taču Viljams uzstājīgi gaidija sarunu. Agrāk maz bijām saskārušies ar šo viru, un mūsu attiecībās allaž bija valdījusi savstarpēja pieklājībā. Taču šai rītā Viljams viņu sveicināja kā sava ordeņa brāli. Mantzini ši negaidītā sirsnība samulsināja, un atbildot viņš centās būt piesardzīgs.

-Manuprāt, pienākums liek tev apstaigāt abatiju ari tad, kad citi guļ, iesāka Viljams.

-Tik tiešām, atteica Remīgijs, reizēm jānokārto kads steidzams darbiņš un nākas atraut dažu stundu miegam.

-   Vai tādās reizēs tev nav gadījies manīt kaut ko, kas mums palīdzētu noprast, kurš no mūkiem bez īpaša iemesla un attaisnojuma, kāds ir tev, naktī klīst pa virtuvi un bibliotēku?

-Ja es būtu ko redzējis, būtu ziņojis abatam.

-         Protams, piekrita Viljams un pēkšņi mainīja samnas tēmu.

-   Tas ciemats ielejā ir diezgan trūcīgs, vai ne?

-Gan jā, gan nē, atbildēja Remīgijs. Tur mīt arī mūsu prebendāriji, un ražas gados viņiem bagātīgi tiek mūsu labumi. Piemēram, Svētā Jāņa dienā viņi katrs saņēma divpadsmit mērus iesala, vienu zirgu, septiņus vēršus, vienu vaislas bulli, četras teles, piecus vērsēnus, divdesmit aitas, piecpadsmit veprus, piecdesmit vistas un septiņpadsmit bišu saimes. Un tad vēl divdesmit kūpinātas cūkas, divdesmit septiņus podus cūku tauku, pusmēru medus, trīs mērus ziepju, vienu zvejas tiklu…

-Saprotu, saprotu, Viljams viņu pārtrauca, bet tu taču būsi ar mani vienisprātis no tā es nevaru spriest, kā dzīvo tie cieminieki, kuri nesaņem klostera labumus, ne ari to, cik zemes viņiem pieder…

-   Ak tā! Vienai vidusmēra ģimenei tur, lejā pieder piecdesmit tabulu zemes.

-  Cik tas ir viena tabula?

-Skaidrs, ka tikpat, cik četri kvadrattrabuki.

-   Kvadrattrabuki? Cik tas būtu?

-Vienā trabukā ir trīsdesmit sešas kvadrātpēdas. Vai, ja tev tā labāk rik, astoņsimt linijtrabuki ir viena Pjēmontas jūdze. Vari rēķināt, ka viena ģimene savā ziemeļu nogāzes zemē var izaudzēt olivas vismaz pusmaisam eļļas.

-  Pusmaisam?

-Jā, viens maiss ir piecas heminas, un viena hemina astoņi kausi.

-Saprotu, skumīgi novilka mans skolotājs, katrā zemē savi mēri. Saki vai vīnu jūs ari mērāt kausos?

-Vai arī rūbijās. Sešas rūbijas ir viena brenta un astoņas brentas viena muca. Vai arī viena rubija ir sešas pintes pa diviem kausiem.

-Liekas, esmu sapratis, samierinājies atteica Viljams.

-Vai vēlies vēl ko uzzināt? Remīgijs apvaicājās, ka man likās, ar izaicinājumu balsi.

—Jā! Es tevi izvaicāju par dzīvi ielejā, jo šodien prātoju par Romānas Umberto sprediķiem sievietēm, sevišķi par nodaļu Aci mulierespauperes in villulis. Tur viņš raksta, ka zemnieces vairāk par citam esot pakļautas miesas grēku kārdinājumam un par iemeslu tam esot viņu nabadzība, tāpēc viņš prātīgi izsakās, ka tās peccant enirn mortediter, cumpeccant cum quocunuļue Iciico, mortalius vero quando aun Cletico in saais ordinibus constituto, maxime vero quando cum Religioso mundo mortuo. Tu jau zini labāk par mani, ka ari tik svētās vietās kā ši nelabais nekad nerimstas kārdināt miesu. Un tā es domāju vai tev, ar cieminiekiem runājoties, nav gadījies dzirdēt, ka no mūkiem kads (pasarg Dievs!) būtu dzinis netiklību ar kādu meiteni?

Kaut ari Viljams runāja gluži vienaldzīgā balsī, mīļajam lasītajam nebūs grūti iztēloties, cik ļoti šie vārdi satrauca nabaga mantzini. Nemāku teikt, vai viņš patiešām nobālēja, taču tik nepacietīgi gaidīju viņa sejā parādamies bālumu, ka to ari saskatīju.

-Tu man jautā tādas lietas, ko es, ja man kas būtu nācis dzirdams, nekavējoties būtu ziņojis abatam, viņš pazemīgi teica. Saprotu, ka šis ziņas tev varētu noderēt izmeklēšanā… Stāstīšu tev visu, ko man gadisies uzzināt. Paga, ja tā labi padomāju par tavai pirmo jautājumu… Tonakt, kad mira nabaga Adelmo, gāju pār pagalmu… vistas… biju padzirdējis, ka viens kalējs naktis palaižot nagus vistu kūti… Un, vai zini, tonakt redzēju tā iztālēm, apgalvot nevani redzēju Berengāriju gar kori ejam uz dormitoriju likās, viņš nāca no Torņēkas… Es nemaz nebrīnijos, jo mūku vidū par Berengāriju jau ilgi klīda nelabas runas, būsi tak dzirdējis…

-Nē, pastāsti!

-Labi… Kā lai saka… Bija aizdomas, ka Berengāriju moka kaislības… kas nepiedien mūkam…

-Varbūt tu gribi man teikt, ka viņš stājās sakaros ar ielejas meičām, ka jau pirmīt minēju?

Mantzinis samulsis noklepojās un tad izvaikstija smaidu.

-   Nē jel, tas bija kaut kas gaužām nosodāms…

-Kā lā, vai tad mūks, kurš nododas miesas priekiem ar ciema meičām, dara ko cildināmu?

-Tā es neteicu, bet tev jāatzīst, ka ne vien tikumam, bet arī grēkam ir dažādas pakāpes. Miesa var krist kārdinājumā saskaņā ar dabu… vai pretdabiski.

-Tu gribi sacīt, ka Berengārijs juta miesaskāri pret savu paša dzimumu?

-Saku, ka tādas runas klīda… Es tev to atklāju, lai pieradītu savu godprātību un labo gribu tev palīdzēt…

-    Es tev pateicos! Un pilnīgi piekritu, ka sodomija ir smagāks grēks par citiem miesaskāres apmierināšanas veidiem, kurus, godīgi sakot, nemaz netaisos izmeklēt…

-Nieki vien, nieki vien, pat ja kas atklātos, -filosofiski novilka mantzinis.

-Nieki vien, Remigij! Visi mēs esam grēcinieki. Es neuzdrošinātos meklēt salmiņu sava brāļa aci kas zina, vai paša aci nav baļķis! Taču būšu pateicīgs par katru baļķi, par kuru tu man turpmāk vēlēsies pastāstit. Mēs cilātu kārtīgus, smagus kokgabalus, bet salmiņiem ļautu laisties pa vējam. Cik liels, tu teici, ir viens trabuks?

-Trīsdesmit sešas kvadrātpēdas. Bet nepūlies ar rēķināšanu! Kad gribēsi zināt ko precīzāk, nāc un jautā. Zini, ka mani tu vienmēr atradīsi uzticamu draugu.

-Tieši par tādu tevi uzskatu! dedzīgi piekrita Viljams.

-    IJbertīno man teica, ka savulaik tu esi piederējis pie mūsu ordeņa. Es nekad nenodotu senu ordeņa brāli, sevišķi tagad, kad šeit gaida ierodamies pāvesta legāciju, kurn vada varens inkvizitors, slavens ar to, ka sadedzinājis neskaitāmus dolčīniešus. Tu teici vienā trabukā ir trīsdesmit sešas kvadrātpēdas?

Mantzinis nebija muļķis. Viņš nolēma, ka nav vērts ilgāk spēlēt kaķi un peli, ja peles loma tikusi viņam.

-Brāli Viljam, viņš teica, redzu, ka tev zināms daudz vairāk, nekā es domāju. Nenodod mani un es nenodošu tevi. Tā ir taisnība, esmu cilvēks ar miesu un asinīm un varu padoties miesas kārdinājumam. Salvatore man teica, ka tu vai tavs novics vakarnakt esat pārsteiguši viņu virtuve. Tū esi daudz ceļojis, Viljam, un zini, ka pat Aviņjonas kardināli nav tikumības paraugs. Un es zinu, ka tu mani nepratini šā nožēlojamā, sīkā miesas grēka pēc. Saprotu, ka esi kaut ko uzzinājis par manu pagātni. Man bijusi raiba dzīve ka daudziem minorītiem. Pirms daudziem gadiem es ticēju nabadzības ideāliem, pametu kopienu, lai uzsāktu klejoiia gaitas. Es ticēju Dolčīno sludinātajam tāpat kā daudzi man līdzīgie. Es neesmu mācīts cilvēks, iesvētību esmu saņēmis, taču tik tikko spēju noturēt misi. No teoloģijas neko lielu nesaprotu. Un varbūt pat nespēju īsti pieķerties nevienai idejai. Redzi, savulaik es mēģināju sacelties

pret kungiem, tagad es viņiem kalpoju un šīs zemes pavēlnieka vārdā izrīkoju sev līdzīgos. Sacelties vai nodot mums, vienkāršajiem ļaudīm, nav lemta nekāda liela izvēle.

-Reizēm vienkāršie ļaudis spēj izprast lietu būtību labāk par mācītajiem, teica Viljams.

-Var jau but, mantzinis atbildēja, paraustīdams plecus.

-   Es pat īsti nezinu, kālab to visu tolaik darīju. Salvatori vēl var saprast, viņš nak no dzimtcilvēkiem, no trūkuma un slimību māktas bērnības… Dolčino aicināja uz sacelšanos, visu kungu iznīcināšanu. Bet ar mani bija citādi; nāku no pilsētnieku ģimenes un nebēgu no bada. Tās bija kā lai saka… ārprātīgo dzīres, skaists karnevāls. Tur kalnā ar Dolčino, pirms vēl bijām spiesti pārtikt no savu cīņā kritušo biedm miesām, pirms vēl pagurums tos pļāva tik lielā skaitā, ka bijām spiesti to neapēstās miesas atstāt Rebello kalna kraujās par barību plēsīgiem zvēriem un putniem… un varbūt pat tajos brīžos… mēs elpojām… ja tā var teikt, brīvības gaisu. Agrāk nebiju zinājis, kas ir brīvība, bet sprediķotāji mēdza mums sacīt: “Patiesība jūs darīs brīvus.” Mēs jutāmies brīvi un domājām, ka tā ir patiesība. Domājām, ka viss, ko darām, ir taisnīgs un pareizs…

-Un tur, augšā, jūs… mēdzāt brivi kopoties ar sievietēm? es pavaicāju, pats nezinādams, kāpēc, jo kopš pagājušās nakts mani bija apsēduši Ubertīno rakstītie vardi, skriptorijā lasītais un paša piedzīvotais. Viljams man uzmeta pārsteigtu skatienu, droši vien negaidījis, ka bušu tik pārdrošs. Mantzinis mani nopētīja kā savādu dzīvnieku.

-   Rebello kalnā bija tādi, viņš turpināja, kuri kopš bērnības bija gulējuši pa desmit un vairāk cilvēkiem mazā istabiņā, visi kopā, brāļi ar māsām un tēvi ar meitām. Vai tev šķiet, ka šie jaunie apstākļi viņiem bija nepieņemami? Viņi no brīva prāta darīja to, ko agrāk bija spiedusi darīt nepieciešamība. Turklāt naktīs, kad, pretinieku uzbrukumu gaidīdams, tu guli uz plikas zemes un bailēs spiedies ciešāk klāt pie sava biedra vai biedrenes, lai nebūtu lik auksti… Ķecerība! Jūs mūciņi, kas piedzimstat pilīs un savas dienas beidzat kādā klosteri, domājat, ka tā ir paša velna iedvesta kārība. Taču tas ir īstais veids, kā dzīvot, un tā ir… tā mums bija kas jauns… Kungu vairs nebija, un Dievs, kā mums apgalvoja, bija kopa ar mums. Es nesaku, ka mums bija taisnība, Viljam, tagad tu taču mani redzi šeit, jo drīz vien viņus pametu. Nekad neesmu sapratis jūsu gudrās runas par Kristus nabadzību, īpašumu, ta izmantošanu un tiesībām… Jau teicu, ka tas bija liels karnevāls, un karnevāla laikā viss tiek darīts ačgārni. Tad pienāk vecums un ar vecumu nekļūsti gudrāks, tikai rijīgāks. Šeit es riju… Tu vari tiesāt ķeceri, bet vai tiesāsi rīmu?

-Būs jau labi, Remīgij, teica Viljams. Es tevi pratinu nevis par tolaik notikušo, bet gan par nesenajiem atgadījumiem. Palīdzi man, un es tevi nepazudināšu. Es nevaru un negribu tevi tiesāt. Taču tev jāpastāsta, ko zini par abatijas dzīvi. Nevar būt, ka tu, staigādams te gan pa dienu, gan naktīs, nebūtu neko manījis. Kas nogalināja Venanciju?

-To es nezinu, goda vārds! Bet zinu, kur un kad viņš mira.

-  Kur? Kad?

-   Ļauj man izstāstīt! Tonakt krietnu brīdi pēc kompletorija iegāju virtuvē…

-Pa kurieni un kāpēc?

-Pa durvīm no dārza puses. Man ir atslēga, ko jau labi sen liku sev nokalt. Kāpēc tur gāju… Tu pats teici, ka negribi mani tiesāt par miesas vājībām… Remīgijs samulsis pasmaidīja.

-    Taču es negribētu, lai tu domā, ka esmu galīgi pagrimis. Tovakar meklēju ēdienu, ko iedāvināt meitenei, kum Salvatorem vajadzēja ievest abatijā…

-Pa kurieni?

-Lielie vārti nav vienīga ieeja klosteri. Tās citas zināmas gan abatam, gan man… Bet tovakar meitene neienāca iekšā, es viņu aizraidīju atpakaļ tieši tā iemesla pēc, par kuru tev tūdaļ

pastāstīšu. Tagad saproti, kāpēc mēģināju tikties ar viņu vakarnakt. Ja jūs būtu atnākuši mazliet vēlāk, Salvatores vietā jūs būtu pārsteiguši mani. Taču Salvatore mani brīdināja, ka Torņēkā ir ļaudis, un es atgriezos atpakaļ savā cellē.

-Pastāsti, kas notika tai naktī no svētdienas uz pirmdienu!

-Tad nu tā: iegāju virtuvē un uz grīdas ieraudzīju guļam Venanciju mirušu.

-   Virtuvē?

—Jā, blakus ūdens kublam. Varbūt viņš bija tikko nokāpis lejā no skriptorija.

-Un nekādu kautiņa pēdu?

-Nekādu. Vienigi blakus līķim bija sasistas krūzes lauskas, un ūdens bija izlijis uz grīdas.

-   Kā tu zini, ka tas bija ūdens?

-   Nezinu. Nodomāju, ka tas ir ūdens. Kas cits gan tas varētu būt?

Kā Viljams man vēlāk teica, šai knizei mēs varējām rast divēju skaidrojumu. Vai nu kāds turpat virtuvē bija pasniedzis Venancijam nāves dziru, vai arī nelaimīgais jau bija ieņēmis indi (kur? kad?) un nokāpis lejā padzerties, lai remdētu slāpes, bet varbūt arī krampjus un dedzinošas sāpes, kas kveldēja viņa iekšas un mēli (kura noteikti bija tikpat melna kā Berengārijam).

Katrā ziņā nekas vairāk nebija zināms. Remīgijs, atradis līķi, pārbilī bija prātojis, ko darīt, un nospriedis, ka labāk būs neko neaiztikt. Ja viņš būtu steidzies pēc palidzības, nāktos atklat savus naksnīgos klejojumus pa Torņēku, turklāt mirušajam brālim nekas vairs nebija līdzams. Tāpēc viņš atstāja visu, kā bija, zinādams, ka nākamajā ritā, kad tiks atslēgtas durvis, kāds šis miesas atradīs. Viņš steidzās aizkavēt Salvatori, kurš tobrīd palīdzēja meitenei iekļūt klosterī, tad abi Remīgijs un viņa līdzzinātājs devās pie miera, lai gan par miem nevar nosaukt mokošo bezmiegu, kas vilkās līdz pat rītam. Kad agrajā stundā cūkgani atsteigušies ziņot abatam par atrasto līķi, Remigijs bijis pārliecināts, ka tas uziets virtuvē, un kļuvis gluži mēms no pārsteiguma, ieraugot to asins kubla. Kas iznesa līķi no virtuves? Par to Remigijam neesot ne mazākas nojausmas.

-  Vienīgais, kurš brīvi staigā pa Torņēku, ir Maleahijs, teica Viljams.

-Nē, Maleahijs ne! mantzinis sparīgi iebilda. Tas ir, es nedomāju, ka vainīgs būtu viņš… Šā vai tā, par Malcahiju es tev neko neesmu teicis…

-Esi mierīgs, lai ari cik liels būtu tavs parāds Maleahijam! Vai viņam zināma tava pagātne?

-Jā, nosarkdams atbildēja mantzinis, un viņš ir cilvēks, kurš prot ciest klusu. Es tavā vietā nenolaistu acu no Benca. Dīvainas saites viņu vienoja ar Venanciju un Berengāriju… Bet vairāk patiešām neko neesmu redzējis! Ja ko uzzināšu, nekavējoties lev ziņošu.

-   Pagaidām pietiks. Ja būs kāda vajadzība, es tevi sameklēšu.

Mantzinis, atvieglots atgriezies pie saviem darbiem, nikni

uzklupa kalpiem, kuri čakli cilāja graudu maisus.

Tostarp mums piesteidzās Severīns. Viņš nesa Viljama acenes, kuras mums tika nolaupītas aizpagājušo nakti. Es tās atradu Berengārija ģērba, botāniķis teica. Viņudien skriptorijā ievēroju tās tev uz deguna. Ir taču tavējās?

-Slava tam Kungam! priecīgi iesaucās Viljams. Tā esam atrisinājuši divas problēmas! Man atkal ir acenes, turklāt skaidri zinām, ka tas vīrs, kurš mūs tonakt skriptorijā aplaupīja, bija Berengārijs!

Tikko viņš apklusa, ieraudzījām šurpu skrienam Nikolu no Morimondo, vēl līksmāku nekā Viljams. Rokās viņš turēja noslīpētu stikla lēcu pārīti, kas bija iestiprināts staklē. Viljam, viņš sauca, es tās uztaisīju! Pats! Ceru, ka būs labas! Tad viņš ieraudzīja acenes uz Viljama deguna un sastinga kā zemē iemiets. Viljams, negribēdams viņu aizvainot, noņēma

vecās acenes un pielaikoja jaunās. Šīs ir labākas, viņš teica.

-   Vecās es paturēšu rezervei, bet tagad nēsāšu tavējās. Tad viņš pievērsās man: Ads, es nu iešu uz celli un mēģināšu izlasīt tās lapiņas. Beidzot! Gaidi mani kaut kur. Un paldies jums, paldies, mīļie brāļi!

Iezvanīja trešo stundu, un es kopā ar visiem citiem devos uz kori dziedāt psalmus, lūgsnas un Kyrie. Citi aizlūdza par nelaiķa Berengārija dvēseli. Es pateicos tam Kungam, kurš vienu aceņu pāra vietā mums atdevis divus.

Biju tik mierīgs, ka, aizmirsis visas redzētās un dzirdētās negantības, aizsnaudos un atmodos, tikai kad lūgšanas jau bija galā. Atminējos, ka pagājušo nakti nebiju gulējis, un nožēloju, ka esmu izšķiedis tik daudz speķu. Izgāju no baznīcas un prātā man atausa un vairs nelika mieru meitenes tēls.

Mēģinādams izkliedēt šis domas, sāku ātrā solī staigāt pa nokalni. Mazliet reiba galva. Trinu nosalušās rokas, mīņājos. Man vēl nāca miegs, lai gan reizē jutos možs un spēkpilns. Nekādi nevarēju saprast, kas ar mani notiek.

## TREŠĀ STUNDA, kuras laikā Adss cieš mīlas mokas; tad ierodas Viljams ar Venancija tekstu, kas ari atšifrēts ir palicis nesaprotams.

Taisnību sakot, baismigie notikumi, kas bija risinājušies tūdaļ pēc manas grēcigās sastapšanās ar meiteni, man bija likuši gandrīz aizmirst savu grēku,

turklāt sava nodarījumā biju tūdaļ atzinies Viljamam un mana sirdsapziņa bija atbrīvojusies no smagās pašpārmetumu nastas, kas tai uzgūla, kad biju atguvies no grēka nemaņas, itin ka reizē ar saviem vārdiem es būtu novēlis uz brāļa pleciem vainas slogu, kura izpausme tie bija. Un patiesi, vai gan tāpēc nav dota iespēja mazgāties grēksūdzes svētīgajos ūdeņos, lai, noguldot grēka smagumu un tā līdznestos sirdēstus paša mūsu Kunga klēpī, reizē ar piedošanu mēs iegūtu gaisīgu dvēseles vieglumu un tā spētu aizmirst apgrecibas nomocīto miesu? Taču izrādījās, ka vēl neesmu pilnīgi atbrīvojies. Tagad, ziemīgi bālās rita saules gaismā staigājot pa klosteri un nolūkojoties ļaužu un lopiņu nerimtīgajā kustībā, pagājušās nakts notikumi atausa man atmiņā pavisam citādi. II kā no visa notikušā man prātā nebūtu palikusi ne nožēla, ne grēksūdzes pazemīgo vārdu straume, bet vienīgi cilvēku augumu un to locekļu atveidi. Pārkairinātā iztēle lika acu priekšā aizvien no jauna rēgaini parādīties ūdens piemilzušajām Berengārija miesām, un mani atkal stindzināja riebums un žēlas. Tad, il ka lai aizgainītu šo briesmīgo lemum, mans prāts tvērās pie citām ainām, kurām drošu patvērumu bija sniegusi mana atmiņa, un es nevarēju novērst acis (protams, gara acis, taču to skatiens bija tikpat skaidrs kā tām, kuras pierē) no meitenes tēla ka viņa bija nostājusies manā priekšā skaista un baisma kā kaujai sarindojies karaspēks.

Vairākkārt es, nekad agrak nepierakstīta teksta pārrakstītājs (kas tomēr ilgus gadu desmitus rindojies manā prātā), esmu solījies būt uzticams un taisnprātīgs hronists un ne tikai tāpēc, ka mani vadītu taisnības mīlestība un vēlēšanās (visnotaļ ceļa) pamācīt lasītājus, bet galvenokārt tāpēc, ka gribu atsvabināt savu apgurušo un izvārdzināto atmiņu no ainām, kuras to mocījušas visu mūžu. Tāpēc man jāstāsta it viss, gan ievērojot piedienību, tomēr arī nekaunoties. Man skaidriem vārdiem jāatstāsta tas, ko toreiz domāju (kaut ari centos slēpt šīs domas pat no sevis paša), kad klīdu pa klostera pagalmu, brīžam laizdamies teciņus, lai sirds straujajos pukstienos varētu vainot skrejiena straujumu, brīžam apstādamies, lai vērotu kalpu darbošanos veltīgā cerībā, ka šie skati palīdzēs klīdināt manas domas, un kāriem guldzieniem kampdams auksto gaisu kā tāds, kurš dzer vīnu, lai aizmirstu sāpes un bailes.

Viss velti! Es domāju par meiteni. Mana miesa jau bija aizmirsusi dzeldigo, grēcīgo un pārejošo (un tālab nicināmo) prieku, ko bija sniegusi savienošanās ar viņu, taču dvēsele nebija aizmirsusi viņas seju un nespēja uzlūkot šīs atmiņas kā nešķistas, gluži otrādi, tā trīsēja, itin kā šajā sejā atspīdētu visas Dieva radītās pasaules saldme.

Neskaidri jutu lai gan atteicos ticēt šai paša nojaustajai patiesībai -, ka šī nabadzīgā, netīrā, nekautra radība, kura sevi pārdeva (kas zina, ar cik negantu pastāvību) citiem grēciniekiem, ši Ievas meita, kura, vāja kā visas viņas māsas, tik bieži tirgojusies ar pašas miesu, tomēr ir kaut kas apburošs un brīnumains. Mans saprāts ģieda, ka viņa ir grēka avots, bet jutekļu griba redzēja kā visa labā patvērumu. Grūti atstāstīt, ko izjutu. Es varētu rakstīt, ka, aizvien vēl grēka timekļu savalgots, grēcīgi alku kuru katru brīdi viņu atkal ieraudzīt, tāpēc uzmanīgi sekoju kalpu darbam, patiesībā vērdamies, vai aiz klēts stūra vai no kūts tumsas pēkšņi neparādīsies tā, kura mani bija pavedinājusi. Taču tā būtu vien puspatiesība, vārgs mēģinājums aizplīvurot patiesības žilbinošo spēku. Jo patiesība ir tāda, ka es jau redzēju meiteni: es viņu redzēju kailā koka zaros, ko, patvērumu meklēdams, iešūpināja aukstumā sastindzis zvirbulis, es viņu redzēju jauno telīšu acīs, kad tās nāca ārā no kūts, un es viņu saklausīju maigajos jēru blejienos, kad lie šķērsoja manu ceļu. Likās, visa Dieva radība stāsta man par viņu, un es gan alku viņu ieraudzīt atkal, gan vienlaikus biju gatavs samierināties ar domu, ka nekad vairs viņu neredzēšu un nekad vairs nevarēšu atkal ar viņu savienoties, ja tikai varētu vienumēr baudit iekšējās gaviles, kas manī strāvoja šinī rītā, tad, pat uz visiem laikiem palikdama tālu no manis, viņa allaž būtu man blakus. Šķila (tagad pūlos to izprast), ka visa pasaule, kas neapšaubāmi ir kā ar Dieva pirkstu sarakstīta grāmata, kurā ik lieta pauž sava Radītāja neizmērojamo labestību, kurā ikkatra radība ir kā dzīves un nāves rakstu zīme un spogulis, kura vispazemīgākā roze kļūst par glosu mūsu šīszemes gājumam, tātad man šķita, ka visa radītā pasaule man stāsta vienīgi par seju, ko tik tikko biju saskatījis virtuves smaržu pilnajā pustumsa. Pret savām iedomām izturējos iecietīgi, sev teikdams (pareizāk sakot, tobrīd gan neteicu neko, jo nebiju spējīgs ietērpt savas domas vārdos) ja jau visa pasaule ir iecerēta tā, lai stāstilu man par sava Radītāja spēku, labestību un gudrību, bet šajā rītā visa pasaule man stāsta par meiteni, kura, kaut ari būdama grēciniece, tomēr arī ir rindiņa lielajā radības grāmatā, pants diženajā psalmā, ko dzied Visums, tātad, es sev teicu (Īstenībā saku to tagad), tas nozīmē vien to, ka arī viņa ir daļa no lielā, dievišķā plāna, uz kura balstās Universs, kas veidots saderīgs kā cītara, šis saskaņas un stīgu vienotibas brīnums. Kā apskurbis es toreiz baudīju viņas klātbūtni lietās, ko skatīju,

tajās es viņu iekāroju un tajās savu iekāri remdināju. Un tomēr mani smeldza sāpes, jo, būdams laimīgs pat par viņas rēgaino klātieni, vienlaikus cietu viņas prombūtnes pēc. Man nenākas viegli izskaidrot šo noslēpumaino pretrunu, kura liecina, ka cilvēka dvēsele ir vāja un nekad nespēj virzīties taisni pa takām, ko nospraudis dievišķais saprāts, kas izveidojis pasauli kā perfektu siloģismu, no kura mūsu dvēsele spēj uztvert vienīgi atsevišķas un visbiežāk savstarpēji nesaistītas premisas, no kā ari izriet tas, ka tik lēti sapinamies velna izliktajos tiklos. Vai ari tie bija nešķīstā uzsūtīti maldi, kas man torit lika drebēt satraukumā? Tagad domāju, ka, jā, jo es taču biju novics, tomēr esmu pārliecināts, ka cilvēciskās jūtas, kas mani bija pārņēmušās, pašas par sevi nebija ļaunas, tadas tās kļuva, vienīgi attiecinātās pret manu kārtu. Jo pašas par sevi tās bija jūtas, kas vīrietim liek tiekties pēc sievietes, lai abi savienotos, kā mācīja apustulis, un kļūtu miesa no vienas miesas, un kopā augļotos un vairotos, un palīdzētu viens otram no jaunības līdz pat vecumdienām. To gan apustulis rakstīja tiem, kas meklē līdzekļus netiklības novēršanai, un tiem, kuri negrib kaist kārībā, atgādinādams, ka daudz labāka tomēr ir šķīstība, kurai es ka muks biju ziedojies. Tātad tas, ko torit izjutu, bija ļaunums un posts man, citiem varbūt tā bija lielākā laime, tāpēc tagad es saprotu, ka manu apjukumu izraisīja nevis manu domu nelādzība (pašas par sevi tās bija krietnas un bez viltus), bet gan nelāgā pretnina starp manām domām un manis dotajiem zvērestiem. Un tas nozīmē, ka rīkojos maldīgi, baudīdams to, kas bija labs, uzlūkots no vienas puses, bet tīrā negantība, uzlūkots no citas puses; un es kļūdījos, cenzdamies saderināt dabiskās tieksmes ar racionālās dvēseles piekodinājumiem. Tagad zinu, ka manu ciešanu avots bija pretišķība starp prāta iegribām, kurām bija jāpaliek gribasspēka vara, un jutekļu iegribām, kuras nosaka cilvēciskās kaislības. Jo ir teikts, ka actus appetitus sensitivi in quantum babent transmutationem corporalem annexam, passion es dicuntur, non autem actus voluntatis. Un no tiesas, manu iegribu izpausmes pavadīja drebuļi, kas kratīja visu ķermeni, un fiziska nepieciešamība trokšņot un bez mitas kustēties. Eņģeliskais doktors apgalvo, ka kaislības pašas par sevi neesot ļaunums, tām vienīgi jātiekot iegrožotām ar racionālās dvēseles vadīta gribasspēka palīdzību. Taču manu racionālo dvēseli torīt bija iemidzinājis nogurums, un tas pats nogurums bija apslāpējis arī straujās iegribas, kuras vēršas pie laba un ļauna kā pie iegūstamā galamērķiem, nomodā bija palikušas vienīgi kārīgās iegribas, kas labu un ļaunu uzlūko ka jau iepazīto. Lai attaisnotu savu toreizējo vieglprātību, tagad varu izteikties eņģeliskā doktora vārdiem: es neapšaubāmi biju nonācis mīlestības vara, kura izpaužas ka kaislība un Kosmosa likums, jo pat ķermeņu smagums ir dabiskā mīlestība. Dabiski es padevos šai kaislībai, jo tajā appetitus tendit in appetibile realiter consequendum ut sit ibi finis molus. No kā dabiski izriet, ka amorfaeit quod ipsae res quae anm ntur, aina uti aliquo modo uniantur et amor est magis cognitivus quam cognitio. Un patiesi, tobrīd es redzēju meiteni skaidrāk nekā iepriekšējā naktī, un es viņu sapratu intu et in cute, jo viņā es sapratu sevi, bet sevi viņu. Tagad es sev vaicāju, vai tā, ko piedzīvoju, bija draudzīgā mīlestība, kurā līdzīgs mīl sev līdzīgo un vel otram tikai to labāko, vai ari tā bija jutekliskā mīlestība, kurā tiek kārots vien paša labums un nepilnīgais vēlas, lai otrs viņu papildinātu. Un esmu nonācis pie pārliecības, ka jutekliskā mīlestība mani vadīja nakti, kad gribēju no meitenes to, ko nekad agrāk nebiju guvis, turpretī no rīta man no viņas itin neko nevajadzēja, es tikai vēlēju viņai labu, gribēju, kaut viņa tiktu paglābta no trUkuma, kas viņu spieda pārdot savu miesu par niecīgu ēdiena kumosu, gribēju, kaut viņa būtu laimīga, nevēlējos prasīt no viņas nenieka, gribēju tikai aizvien domāt par viņu, just

viņas klātieni, saskatīt to aitiņās, vēršos, kokos un rāmajā debesu gaismā, kas gaviļaini plūda par abatijas mūriem.

Tagad es zinu, ka mīlestības cēlonis ir labais, bet to, kas ir labais, varam noteikt izzinot, un nevar mīlēt neko citu kā vien to, kas izzinot atzīts par labu; meiteni mana izziņa bija atzinusi par labu straujajām iegribām, bei par ļaunu gribasspēkam. Torit manā dvēselē valdīja bezgala daudz pretrurilgu tieksmju, jo tas, ko jutu, no tiesas līdzinājās vissvētākajai mīlestībai, kādu to aprakstījuši Baznicas tēvi: tā man lika reibt svētlaimē, kuras pārņemti mīlošais un iemīļotais alkst viena un tā paša (un, ka mistiskas atklāsmes apstarots, tajā brīdī es skaidri zināju, ka meitene, lai kur tā būtu, grib tieši to pašu, pēc ka alku es), turklāt es biju greizsirdīgs, taču tā bija nevis ļaunā greizsirdība, kas ir principium contentionis un mīļotajā nesaskata consortium, un ko arī Pāvils nosoda savā Pirmajā vēstulē korintiešiem, bet gan greizsirdība, kādu to apraksta Dionīsijs savā darbā Dieva vārdi, no kura izriet, ka pat Dievs var tikt saukts par greizsirdīgu propter rnultum amorem quem habet ad existentia (un es mīlēju meiteni tieši tāpēc, ka viņa pastāvēja, un par viņas pastāvēšanu biju priecīgs, nevis nenovīdīgs). Es izjutu greizsirdību, ko eņģeliskais doktors dēvē par molus in amatum, tā bija draudzīgā greizsirdība, kura mudina staties pretī visam, kas kaitē iemīļotajam (un tobrīd es sapņoju, kā atbrīvot meiteni no to varas, kuri pirka viņas miesu un apgānīja to ar savām negantajām kaislībām).

Tagad es zinu, ka mīlestība, ja tā ir pārmēru karsta, var kaitēt mīlošajam, ka to saka svētais doktors. Un manēja noteikti bija pārmēru karsta. Es mēģinu izskaidrot, ko toreiz izjutu, un nekādi necenšos attaisnot savas jutās. Šeit es stāstu par savas jaunības grēcīgo degsmi. Tā bija neganta, taču patiesības pēc jāsaka toreiz tā man šķita brīnumaini laba. Un šie vārdi lai noder par brīdinājumu tiem, kuri, tāpat kā es, reiz sapisies kārdinājuma valgos. Tagad, kad esmu jau sirmgalvis, es prastu atrast tūkstoš veidu, ka paglābties no tamlīdzigiem slazdiem (es gan prātoju, vai drīkstu ar to lepoties, jo dienvidus dēmons jau sen mani neieved kārdināšanā, taču es neesmu brīvs no citiem kārdinājumiem un pat vaicāju sev, vai tik ari mana patlabanējā nodarbe nav grēciga piekāpšanās pasaulīgajai kaislībai tīksmināties par atmiņām, ģeķīgs mēģinājums paglābties no laika tecējuma un nāves).

Toreiz mani izglāba teju brīnumaina nojauta. Meitene man atklājās gan dabā, gan cilvēka roku darbos, kuriem pari slīdēja mans skatiens. Un tālab (tas bija manas dvēseles nejauši atrasts glābiņš) es nodevos apkartnes vērošanai. Es nolūkojos govju ganu darbā, kuri veda ārā no kūts vēršus, skatījos, kā cūkgani piepilda barokļu siles, kā aitu gani rīda suņus, lai piepulcē baram noklīdušās aitas, vēroju zemniekus, kuri saveda dzirnavas miežus un prosu un devās projām ar labu miltu un putraimu maisiem. Kā apburts raudzījos dabā, cenzdamies aizgainīt savas nelāgās domas un pūlēdamies skatīt visas ainas tādas, kādās tās patiesi paveras mūsu acīm, un aizmirsties to kontemplācijā.

Cik brīnumaina ir daba, ko vēl nav skārusi cilvēka gudrība, kura bieži iet maldu ceļus!

Es redzēju jēru; tā vārds itin kā pauž atzinību tā šķīstībai un labestībai. Tomēr patiesībā vārds agnus tam dots tāpēc, ka šis dzīvnieks pazīst, agnoscit, savu māti un izšķir tās balsi starp visa ganāma pulka blējieniem, un arī māte starp daudziem vienādi blējošiem jēriņiem, kuri izskatās tik līdzīgi, vienmēr sazīmē tieši savu bērnu un to baro. Es redzēju aitu to sauc ovis no vārdiem ab oblatione, jo kopš senlaikiem tā izmantota ziedojumu litos, to pašu aitu, kura paradusi līdz ar aukstuma tuvošanos negausīgi plūkt zāli un uzkrāt sevī barību, pirms ziemas spelgoņa nokodusi ganības. Un ganāmpulkus uzraudzīja suņi canes, no vārda canor, šādi nosaukti skaņās riešanas

pēc. Šie dzīvnieki ir pārāki par visiem citiem, jo apveltīti ar īpaši asu pratu; tāpēc suns pazīst savu saimnieku, tiek apmācīts medībām mežos un laukos, sargā ganāmpulku no vilkiem un aizstāv sava saimnieka namu un bērnus, un reizēm, pildot šos pienākumus, pat iet bojā. Karali Garamantu, kurš bija kritis ienaidnieka gūstā, atbrīvoja un pārveda mājās divi simti viņa suņu, kas bija pratuši izlauzties cauri ienaidnieku karaspēka rindām; Jāsona suns Līkijs pēc saimnieka nāves atteicās no ēdiena, līdz visgala nomira badā, bet karaļa Līzimaha suns metās sārta ugunīs, lai mirtu kopā ar savu saimnieku. Sunim piemīt spēja sadziedēt brūces, tās laizot, bet kucēnu mēlītes var dziedēt zarnu ievainojumus. Suņa dabā ir otrreiz uzņemt barību, ko viņš pats izvēmis. Šāda pieticība ir gara pilnības simbols, tāpat viņa mēles dziednieciskās spējas simbolizē attīrīšanos no grēkiem, kas sasniegta ar grēksūdzes un grēknožēlas palīdzību. Savai kārt tas, ka suns atgriežas pie saviem vēmekļiem, norada, ka mēs pec grēksūdzes atgriežamies pie vecajiem grēkiem, un šīs līdzības, ko torīt atminējos, vērodams dabu, jo labi noderēja par brīdinājumu manai sirdij.

Tostarp mani soļi pavērsās uz govju kūtīm, no kurām gani tobrīd veda laukā pulkiem vēršu. Tos uzlūkojot, man tūdaļ atausa atmiņā, ka šie rāmie dzīvnieki jau kopš seniem laikiem kļuvuši par draudzības un labestības simbolu, jo ikviens vērsis, zemi arot, reizēm pagriež galvu sāņus un palūkojas pēc sava aizjūga biedra, un, ja pārinieka nezin kāpēc nav blakām, viņš aicina to, skumji maurodams. Lietus laikā vērši bez dzīšanas un mudināšanas paklausīgi atgriežas mājās un, aizgaldā stāvēdami, arvien snaiksta galvu, lai palūkotos ārā pa staļļa durvīm un redzētu, vai lietavas nav beigušās, jo tie alkst drīzāk atgriezties pie darba. Un vēršiem sekoja maigas telītes un teļi, kuru vārds vitulus cēlies no vārda viriditas vai arī no virgo, jo šajā vecumā tie vēl ir moži, jauni un šķīsti, un tas nebija no laba (tā es sev teicu), ka viņu graciozajās kustībās man tēlojās meitene, kura nebūt nebija tik šķīsta. Šādas domas raisījās manā prātā, kad, izlīdzis ar pasauli un sevi pašu, vēroju līksmo rīta rosību. Un es vairs nedomāju par meiteni pareizāk sakot, kvēli, ko jutu pret viņu, pulējos pārvērst klusās sirds gavilēs un dievbijīgā mierā.

Teicu sev, ka pasaule ir laba un brīnumaina. Ka Dieva labestība izpaužas pat visdrausmākajos zvēros, kā to skaidro Augustodunas Honorijs. Un patiesi, ir sastopamas tik lielas čūskas, ka tās var aprīt veselu briedi un pārpeldēt okeānu, un briesmīgs ir cenokroka zvērs, kura nimpis ir ka ēzelim un ragi kā kalnu āzim; tam ir lauvas kniteža un rīkle, kājas ka zirgam, taču ar šķeltiem nagiem kā govslopam, mute tik plata, ka sniedzas līdz pat ausim, balss gandrīz kā cilvēkam, bet zobu vietā vien spēcīgs kožamkauls. Un vēl starp radītajām būtnēm baismīga ir mantikora: tai ir cilvēka seja, trīs rindas zobu, lauvas rumpis, skorpiona aste, acis blāvi zaļganā krāsā, un pati tā ir asiņu sarkana un šņāc lidzīgi zalktim, un lielākais kārums tai ir cilvēku gaļa. Un ir briesmoņi ar astoņpirkstu ķepām un li kiem nagiem; purni tiem ir kā vilkiem, bet kažoks kā aitām, tie rej kā suņi un vecumdienās nevis nosirmo, bet gan notumsnē, un tie dzīvo daudz ilgāk par mums. Vēl daži sakās esam redzējuši radības, kurām acis atrodas uz pleciem, bet krūtis nāšu vietā divi caurumi, jo ar galvu tās neesot apveltītas. Vēl citi neradījumi dzīvojot Gangas upes krastos un pārtiekot tikai no kāda savāda augļa smaržas, bet, ja auglis tiem tiekot atrauts, tie mirstot. Taču ari visi šie nejauclgie zvēri savā dažādībā dzied slavas dziesmu Radītājam un viņa gudribai tāpat kā suns, vērsis, aita, jērs un lūsis. Cik gan dižens, es teicu, atkārtodams Belovako Vincenta vārdus, cik dižens ir pat vispieticīgākais no šis pasaules radījumiem, un cik tīkami ar saprāta acīm ir ne tikai vengi aplūkot lietu kārtību, veidus un skaitu, kā tas viss dievišķi novietots Visuma, bet sekot ari laika griežiem, kuri, savīdami vienā sekā kritienus un pacēlumus, uzspiež nāves

zīnii katram, kas reiz piedzimis! līs, nabaga grēcinieks, kura dvēsele vairs tikai isu bridi smaks miesas cietumā, galvoju, ka toreiz manu gani piestrāvoja vismaigākās jūtas pret mūsu Kungu, pasaules Radītāju, un šis pasaules likumiem un gaviļaina bijībā es apbrīnoju visa radītā diženumu un pastāvību.

Šādā labā noskaņā mani sastapa skolotājs, kad, ļaudams, lai kājas pašas mani nes, biju apgājis visu abatiju un atkal nokļuvis vietā, kur pirms divām stundām bijām šķimšies. Viljama vārdi aizgainīja manu apcerīgo noskaņojumu un lika atkal pievērsties abatijas tumšajiem noslēpumiem.

Viljams izskatījās visnotaļ apmierināts. Rokās viņš turēja Venancija pierakstus, ko beidzot bija atšifrējis. Gājām uz viņa celli, prom no ziņkārām ausim, un tur viņš man iztulkoja to, ko bija salasījis. Zodiakālajā alfabētā pierakstītajai frāzei (secretutn-finis Africae manus supra idolum age primum el septimum cle quatuor) sekoja teksts grieķu valodā; tas vēstīja:

Briesmīga inde, kas nes attīrīšanos…

Labākais ierocis, lai satriektu ienaidnieku…

Izmanto necilus, gļēvus un neglītus ļaudis, tīksminies par viņu trūkumiem… Tiem nav jāmirst… Nevis dižciltīgo un vareno mājokļos, bet zemnieku sētās, pēc sātiga ēdiena un dzēriena… Neveikli ķermeņi, sašķobītas sejas.

Piesmej jaunavas un guļ ar netiklēm… nav ļaunprātīgi… bez bijības.

Citāda patiesība, citāds patiesības tēls…

Godājamas vīģes.

Nekaunīgs akmens veļas pa līdzenumu… Acu priekšā…

Vajag mānīties un mānot pārsteigt, ļaut noticēt un tad apgalvot pretējo.

Tiem cikādes dziedas no pazemes.

Un neka vairāk. Pēc manām domām, pārāk maz, teju nekas. Tie man šķita vājprātīgā murgi, un tā arī pateicu Viljamam.

-Iespējams. Un vēl murgainākas šīs rindas šķiet manā tulkojumā. Manas grieķu valodas zināšanas ir visai aptuvenas. Tomēr, pat. ja pieņemam, ka Venancijs bijis vājprātīgs vai ka vājprātīgs bijis grāmatas autors, tas mums neizskaidro, kāpēc tik daudz cilvēku, kuri visi taču nevarētu but zaudējuši prātu, tā nopūlas, lai šo grāmatu slēptu vai iegūtu sev…

-   Bet vai tas viss gluži noteikti ir izrakstīts no noslēpumainās grāmatas?

-Katrā ziņā tie ir Venancija pieraksti. Ari tu redzi, kas tas nav sens manuskripts. Tiem vajadzētu but pierakstiem, ko Venancijs uz ātru roku uzmetis, lasot grāmatu, citādi viņš nebūtu rakstījis grieķiski. Esmu pārliecināts, ka viņš saīsinādams izrakstījis šos teikumus no grāmatas, ko bija paņēmis finis Africae. Viņš to nonesis lejā uz skriptoriju un sācis lasīt, pierakstīdams to, kas viņam šķitis vissvarīgākais. Tad kaut kas atgadījies. Vai nu viņš sajutās slikti, vai arī saklausīja kāda soļus kāpnēs. Tad viņš grāmatu kopā ar pierakstiem nolika plauktā zem sava galda, droši vien lai nākamajā vakara lasītu tālāk. Lai nu kā, vienīgi pēc šīs lapas mēs varam noskaidrot noslēpumainās grāmatas iedabu un tikai pēc grāmatas iedabas varam spriest par slepkavas dabu. Jo ikvienā slepkavībā, kas paveikta, lai iegūtu kādu priekšmetu, šis priekšmets mums rada arī priekšstatu, kaut aptuvenu, par pašu slepkavu. Piemēram, ja slepkavība notikusi, lai iegutu sauju zelta monētu, tad slepkava ir alkatīgs cilvēks, bet, ja slepkavības iemesls ir grāmata, tad slepkava par katni cenu grib pasargāt noslēpumus, ko tā glabā. Tātad jānoskaidro, kas rakstīts šajā grāmatā, kuras mums nav.

-Un jūs spesiet izzināt grāmatas saturu, spriežot pēc šīm nedaudzajām rindiņām?

-Mīļais Ads, šis rindas šķiet izrakstītas no kāda sakrala teksta, un to nozīme sniedzas tālāk par vārdu tiešo nozīmi.

Kad šorīt pēc sarunas ar mantzini tās lasiju, biju pārsteigts, ka arī šeit minēti vienkāršie ļaudis un zemnieki kā citādas patiesības nesēji, patiesības, kas atšķiras no tās, kuru pauž mācītie un gudrie. Mantzinis mums ļāva nojaust, ka dīvaina saikne viņu vieno ar Maleahiju. Varbūt Maleahijs glabājis kādu bīstamu, ķecerīgu tekstu, ko Remīgijs tam uzticējis? Tādā gadījumā Venancijs būtu lasījis un pārrakstījis kādus slepenus norādījumus par nemācītu un rupju ļaužu kopienu, kas sacēlusies pret visu un visiem. Bet redzi…

-   Ko tad?

-Divi fakti mnā pretī šim pieņēmumam. Pirmkārt, neliekas, ka Venancijs būtu interesējies par tamlīdzīgām lietam, viņš bija grieķu tekstu tulkotājs, nevis ķecerību sludinātājs. Otrkārt, rindiņas par vīģēm, akmeni un cikādēm šādā skaidrojumā neiederas.

-Varbūt šiem mīklainajiem vārdiem ir kada apslēpta nozīme, -es minēju. Vai varbūt jums ir vēl kāds cits pieņēmums?

-   Ir gan, taču pagaidām visai neskaidrs. Pētot Venancija pierakstus, man likās, ka dažus no šiem vārdiem reiz jau esmu lasījis. Man atmiņā ataust līdzīgas frāzes, redzētas cituviet. Un neliek mieru nojausma, ka šajā lapā ir runa par kaut ko tadu, kas pēdējā laikā jau ir ticis pieminēts… Taču nevaru atcerēties, kas… Man jāpadomā. Varbūt jāpalasa citas grāmatas.

-Kā tā? Lai uzzinātu, ko vēsta viena grāmata, jums jālasa citas?

-Reizēm tas noder. Bieži vienas grāmatas runā par citām grāmatām. Nereti gluži nevainīga grāmata ir kā sēkla, no kuras izdīgst bīstamu grāmatu dzinumi, citreiz turpretim rūgta sakne dod saldus augļus. Vai tad, lasīdams Albertu, tu nevari nojaust, ko rakstījis Toms? Vai, lasot Tomu, noprast, ko varētu būt teicis Averroess?

-Patiešām! es teicu apbrīnas pilns. Līdz šim biju uzskatījis, ka grāmatas runā gan par cilvēciskām, gan dievišķām parādībām, bet allaž par lietām, kas atrodas ārpus pašām grāmatām. Tagad atklāju, ka bieži tās stāsta par citām grāmatām vai pat itin kā sarunājas sava starpā. Šo domu iespaidā bibliotēka man rādijās vēl biedigāka. Tā bija vieta, kur gadsimtiem ilgi skan paslepus čuksti un netveramus strīdus risina pergamenti, tā bija kā dzīva būtne, kas devusi patvērumu spēkiem, kums cilvēka saprāts nespēj valdīt, kļuvusi par glabātavu mūžam dzīviem noslēpumiem, kuru radītāji un tālāknodevēji visi jau sen miruši.

-Tad kāda jēga slēpt grāmatas, ja pēc tām, kuras ir pieejamas, iespējams izprātot apslēpto rokrakstu satum? es ievaicājos.

-Ja laiku mērām gadsimtos, tam nav nekādas jēgas. Taču dienu un gadu mērogā šo to tādā veidā tomēr var panākt. Tu taču redzi, ka esam apjukuši un tālu no atrisinājuma.

-Tātad bibliotēka nevis kalpo patiesības izplatīšanai, bet gan to kavē? es pārsteigts jautāju.

-Ne jau un katrā ziņā un ne vienmēr. Taču šim gadījumā notiek tieši tā.

## SESTĀ STUNDA, kuras laikā Adss iet lasīt trifeles un satiek uz klosteri soļojošos minoritus, kuri pēcāk ilgi apspriežas ar Viljamu un Ubertīno. un liek bilsts daudz rūgtu vārdu par Jāni XXII.

Pēc šīm pārdomām mans skolotājs nolēma ļauties bezdarbībai. Jau minēju, ka reizumis viņu pārņēma pilnīgs sastingums, it kā būtu apstājusies pati nerimtīgā zvaigžņu gaita un viņš līdz arto. Tā notika arī šajā rītā. Viņš atgūlās uz salmu pīteņa un, sakrustojis rokas uz krūtīm, stīvi raudzījās tukšumā un tik tikko jaušami kustināja lūpas, ka skaitīdams lūgsnu, taču šiem neizrunātajiem vārdiem trūka rilmiskuma un viņa sejā nemanīja dievbijību.

Nospriedu, ka viņš apcer nesenos notikumus, un nolēmu cienīt viņa pārdomas. Atgriezos pagalmā un atklāju, ka saule ietinusies dūmakā. Rīta pusē tā bija mirdzējusi šķīsta un skaidra, bet tagad, kad diena jau sliecās pāri pusei, tā baloja blāva un nomākusies. No ziemeļiem šurpu stūmās smagi mākoņi, tie uzgūlās kalniem, un arī klostera plakankalni pamazām pārpludināja viegla migliņa. Varbūt migla cēlās arī no lejas, taču šeit kalnos bija grūti noprast, vai tā nolaidusies no kalnu galotnēm vai uzkāpusi no ielejas. Tālāko ēku apveidi jau bija grūti izšķirami.

Redzēju, ka Severīns visnotaļ jautrā omā pulcē cūkganus un dažus viņu ganāmos. Viņš man teica, ka šie došoties uz kalna piekāji un dziļāk ielejā lasīt trifeles. Es vēl nebiju iepazinis šo gardēžu iecienīto pazemes augli, kas sastapams itāļu pussala un šķiet īpaši raksturīgs benediktiešu apvidiem; tā melnos bumbuļus var atrast gan Norčā, gan mūsu abatijas īpašumos, kurtie padodas gaišāki un smaržīgāki. Severīns man izskaidroja, kādas īsti ir meklējamās trifeles un cik gardi tās var pagatavot neskaitāmos veidos. Un viņš man stāstīja, ka neesot viegli tās uziet, jo tās slēpjoties zem zemes vēl viltīgāk un nemanāmāk par sēnēm, un tikai cūkas, kurām tik jutīgi šņukuri, spējot tās atrast. Vienīgā nelaime, ka, trifeli atraduši, lopiņi steidzoties to notiesāt, un esot jāmanās laikus padzīt tos nost un izkašņāt atradumu. Vēlāk uzzināju, ka daudzi augstmaņi nekaunas doties trifeļu medībās, sekodami cūkām, it ka tās būtu visdižciltīgākās sugas dzinējsuņi, un viņiem nopakaļ steidzas kalpi ar kapļiem. Atceros, vēlākos gados kāds kungs, mans novadnieks, zinādams, ka pazīstu Itāliju, man jautāja, kā tas var būt, ka viņš tur redzējis smalkus kungus ganām cūkas, un es smējos, sapratis, ka tie patiesībā bijuši trifeļu meklētāji. Tā kā es skaidrodams lietoju itāļu vārdu teicu, ka kungi meklējuši zem zemes apslēpto tartufo, lai pēcāk to ēstu, tautietis saprata, ka šie meklējuši der Teiifel, tas ir, pašu velnu; svētās izbailēs viņš meta krustus un vēroja mani pagalam apjucis. Noskaidrojuši pārpratumu, abi gardi smējāmies. Tāda nu ir cilvēku runas dīvainība, ka viņi vienojušies ar vienām un tām pašām skaņām apzīmēt nereti pagalam atšķirīgas lietas.

Severīna rosības ieinteresēts, nolēmu viņam piebiedroties, arī tāpēc, ka nopratu sēņu lasīšanas galvenais iemesls ir vēlēšanas aizmirst skumjos notikumus, kuri nomāca itin visus; un es nospriedu, ka, līdzēdams Severīnam atkauties no viņa domam, varbūt spēšu ja ne aizmirst, tad vismaz apvaldīt savējās domas un izjūtas. Un, taisnību sakot ja jau esmu apņēmies rakstīt vienīgi patiesību -, mani vilināja iespēja ielejā neviļus ieraudzīt kādu, ko šeit vairos pieminēt. Taču pats es sev teju skaļā balsī centos iegalvot, ka varbūt man pirmajam izdosies pamanīt vienu vai otru no abām delegācijām, kuru ierašanās bija gaidāma tieši šodien.

Jo lejāk laidāmies pa stāvo kalmi taku, jo dzidrāks kļuva gaiss; saule gan neatgriezās, un debesis sedza biezi mākoņi, taču apkārtni skatieniem vairs neaizsedza migla, tā bija palikusi mums aiz muguras. Kad bijām nogājuši krietnu gabalu, pagriezos, lai uzmestu acis kalna virsotnei, taču neko neredzēju: puse musu kāpuma, kalnu smailes, mūri, Torņēka, it viss bija nogrimis miglas vālos.

Mūsu ierašanās rītā, soļodami uz abatiju, no dažiem kraujā ceļa līkumiem varējām saskatīt jūru. Visa mūsu ceļojuma laika nebija trūcis pārsteigumu, jo palaikam negaidīti nokļuvām uz kalnu terasēm, zem kurām apakša skalojās jūras līču ūdeņi, un jau pēc brīža iesoļojām dziļās aizās, kur kalns slējās pār kalnu, aizsegdams skatu uz tālākiem apvāršņiem, un pat saule tikai ar pūlēm iespraucās starp stāvajām klintīm. Nevienā citā Itālijas novadā man negadījās redzēt tik strauji un negaidīti mijamies jūru un kalnus, piekrastes ainavas un kalnu pļavas, un vēja svilpošanā jautās nemitīga cīņa starp maigajām jūras brīzēm un ledainajām klintaiņu brāzmām.

Turpretī šajā rītā viss bija pienaini pelēks, un pat ceļa posmos, kur kalni pašķirās, atsedzot skatienam tālo piekrasti, apvāršņi palika miglas apslēpti. Taču es pārlieku kavējos atmiņās, kam tik maz kopīga ar mūs satraucošajiem notikumiem, mans pacietīgais lasītāj! Tāpēc vairs nevilcināšos, stāstīdams par der Teufellasīšanu, bet labāk vēstīšu par brāļu minoritu delegāciju, par kuras ierašanos es, pirmais saskatījis nācējus, tūdaļ steidzos pavēstīt Viljamam.

Mans skolotājs nogaidīja, līdz atnācēji iesoļo pa vārtiem un atbilstoši rituālam sasveicinās ar abatu. Tad viņš devās pie minoritu pulciņa, un pagāja labs brīdis, līdz visi bija apsveicinājušies, brālīgi apskaudamies.

Pusdienu laiks jau bija garām, bet viesiem tika klāts galds; abats smalkjūtīgi atstāja ciemiņus Viljama sabiedrībā, ļaudams tiem, benediktiešu regulas bargo noteikumu netraucētiem, ieturēt maltīti un apspriesties: jo galu galā tā bija, lai Dievs man piedod rupjo salīdzinājumu, īsta militāra apspriede, ko vajadzēja steigšus noturēt, pirms ienīdies ienaidnieka karapulks, tas ir, aviņjoniešu delegācija.

Saprotams, ka jaunatnācēji tūliņ tikās ari ar Ubertino, kuru visi sveicināja pārsteigti, priecīgi un godbijīgi, jo viņa negaidītā nozušana un ilgā prombūtne bija izraisījusi ne mazums bažu un drūmu nojautu; visos raisīja apbrīnu drosmīgā karotāja degsme, kurš gadiem ilgi bija cīnījies mazo brāļu pusē.

Par brāļiem, kuri veidoja šo grupu, pastāstīšu vēlāk, kad vēstīšu par nākamās dienas sapulci. Arī tāpēc, ka pagaidām viņiem nepievērsu īpaši daudz uzmanības, jo biju aizrāvies ar sarunu, ko risināja Viljams, Ubertino un Česenas Mikēle.

Mikēle patiesi bija liels savādnieks: kaislīgi viņš pauda savu franciskāņa pārliecību (un bieži viņa žesti un izturēšanās atgādināja Ubertino tā mistiskās aizgrābtības brīžos); ka jau vairākumam Romanjas novada ļaužu, viņa daba bija vienkārša un dzīvespriecīga, viņš prata novērtēt gardos ēdienus un neslēpa prieku, atkal satikdams draugus; smalks un atturīgs, viņš prata acumirklī kļūt manīgs un piesardzīgs ka lapsa un vairīgs ka kurmis, tiklīdz tika skartas sarežģītās attiecības ar šīs zemes varenajiem; viņš mācēja gardi smieties un mācēja sarunā radīt spēju spriegumu, ieturēt daiļrunīgu klusumu un, veikli tēlodams izklaidību, novērst skatienu no sarunbiedra, kad bija jāslēpj izvairīšanās atbildēt uz tā uzdoto jautājumu.

Šo to par viņu esmu jau stāstījis iepriekšējās lappusēs, bet tie bija notikumu pārstāsti, kas varbūt ilgi ceļojuši no mutes mutē. Tagad es labāk sapratu viņa pretrunīgo izturēšanos un biežo politiskās attieksmes maiņu, ar ko viņš pēdējos gados bija pārsteidzis savus draugus un sekotājus. Minoritu ordeņa mestra tituls viņu padarīja par svētā Franciska mantinieku, lai gan būtība viņš tikai pārņēma tā mācības skaidrotāju mantojumu. Svētumā un gudrībā viņam bija jāsacenšas ar tādiem

priekšgājējiem kā, piemēram, Bonaventūra no Banjoredžo. Viņam bija jāpanāk, lai tiktu ievērota regula, un reize jānodrošina lielā un ietekmīgā ordeņa labklājība; jāieklausās galmos un pilsētu domēs valdošajā noskaņojumā, jo tieši tās, neskopojoties ar žēlsirdības dāvanām, ziedojumiem un pēcnāves novēlējumiem, bija ordeņa pārticības un spēka avots; vienlaikus viņš nedrīkstēja but kurls pret visdegsmīgāko brāļu alkām pec grēknožēlas un nabadzīgas dzīves un pieļaut, ka tie pamestu ordeni, jo tādējādi viņa vadītā plaukstošā kopiena sabniktu un pārvērstos par daudzām ķeceru grupiņām. Viņa pienākums bija izpatikt gan pāvestam, gan imperatoram, gan nabadzīgās dzīves brāļiem, gan svētajam Franciskam, kas, protams, viņu uzraudzīja no debesīm, un Kristus tautai, kura viņu uzraudzīja no zemes. Kad Jānis bija pasludinājis visus spirituāļus par ķeceriem, Mikēle nevilcinādamies bija izdevis pavestam piecus no visdedzīgākajiem Provansas brāļiem un pieļāvis, ka tos ceļ uz sārta. Taču nopratis (un tas noteikti bija Ubertino nopelns), ka ordenī daudzi piekrīt evaņģēliskās nabadzības sludinātājiem, viņš panāca, ka jau pēc četriem gadiem Perudžas kapituls sadedzināto brāļu centienus atzina par patiesi dievbijīgiem. Protams, šīs jaunatzītās patiesības, kas varēja tikt atkal pasludinātas par ķecerīgām, viņš pūlējās pakļaut ordenī valdošajai kārtībai un paradumiem un cerēja, ka pavests nepretosies franciskāņu vēlmēm. Tomēr, cenzdamies pārliecināt pāvestu, bez kura atbalsta un piekrišanas negribēja spert tālākos soļus, Mikēle neapnicināja ari imperatora un impērijas teologu labvēlību. Divus gadus pirms notikumiem, par kuriem rakstu, Mikēle Lionas ģenerālkapitulā saviem ordeņa brāļiem bija piekodinājis mnāt par pāvestu tikai godbijīgi un ar cieņu (tātad dažus mēnešus pēc tam, kad pāvests sašutumā bija nopēlis minoritu “tukšās rejas, maldus un neprātu”), bet tagad draudzīgi sēdēja pie viena galda ar tiem, kuri pāvestu savās runās pieminēja ar naidu un nicināšanu.

Par pārējo esmu jau stāstījis. Jānis vēlējās redzēt viņu pie sevis Aviņjonā, taču līdz šim Mikēle nebija gribējis turp doties. Nākamās dienas apspriedei beidzot bija jālemj par šāda brauciena drošības garantijām un apstākļiem, lai Mikēles ierašanās Aviņjonā neatgādinātu pazemīgu ceļu locīšanu, ne ari nekaunīgu izaicinājumu. Nedomāju, ka Mikēlem agrāk bija gadījies vaigu vaigā tikties ar Jāni, vismaz kopš tas bija kļuvis par pāvestu, abi noteikti nebija redzējušies. Tāpēc česenieša draugi steidza pēc iespējas tumšākās krāsās zīmēt šī simonieša portretu.

-Iegaumē, viņam teica Viljams, ka tu nekad nedrīksti uzticēties viņa zvērestiem: viņš gan tos ievēro burtiski, taču būtībā pārkāpj.

-Visiem zināms, turpināja Ubertīno, kas notika, kad viņu ievēlēja…

-Tās nebija nekādās vēlēšanas, bet gan iecelšana! sarunā iejaucās kāds minorīts, kuru vēlāk dzirdēju uzrunājam par Ugo no Novokastro un kura izruna līdzinājās mana skolotāja izrunai. Turklāt arī Klementa V nāves apstākļi ir visai noslēpumaini. Karalis viņam tā arī nepiedeva, ka, sākumā apsolījies spriest tiesu pār nelaiķi Bonifāciju VII, pēcāk viņš visiem speķiem no tā izvairījās un atteicās izslēgt savu priekšgājēju no Baznīcas. Nevienam nav īsti skaidrs, kā viņš Karpentrā ņēma galu. Kad kardināli sapulcējās Karpentrā uz konklāvu, jauns pāvests ievēlēts netika, turklāt galvenā strīdus tēma, protams, bija kur īsti būtu jāatrodas Svētajam tronim, Roma vai Aviņjonā. Nav zināms, kas toreiz notika, stāsta, esot izcēlies īsts slaktiņš, mirušā pāvesta brāļadēls centies iebiedēt kardinālus, viņu kalpi tikuši nobendēti, pils nodedzināta, un kardināli griezušies pie karaļa; tas apgalvojis, ka nemaz nevēloties, ka Roma stāvot tukša, bez pāvesta… Viņš ieteicis kardināliem nomierināties un izdarīt pareizu izvēli. Drīz pēc tam Filips Skaistais nomira, arī Dievs zina, kā…

-   Drīzāk veļas to zina! noteica Ubertīno un pārmeta kaistu, un pārējie sekoja viņa piemēram.

-  Drīzāk veļas to zina, pasmīnēdams piekrita Ugo. Tā nu tronī kāpj jauns karalis, valda pusotm gadu un arī nomirst. Pēc dažām dienām nomirst arīdzan viņa tikko dzimušais pēcnācējs, bet tronī kāpj viņa brālis reģents…

-…un kļūst par Filipu V, bet tieši viņš, būdams vēl tikai Puatjē grāfs, atkal sapulcināja kopā no Karpentras bēgošos kardinālus, teica Mikēle.

-Tieši tā, -turpināja Ugo, viņš tos sapulcināja uz konklāvu Lionā, kādā dominikāņu klosteri, zvērēdams, ka godāšot viņu neaizskaramību un neturēšot viņus kā cietumniekus. Bet, tikko kardināli, uzticēdamies šiem solījumiem, nonāca viņa vara, viņš ne tikai tos ieslēdza (kas nemaz nebūtu nepareizi), bet vēl pavēlēja tiem ar katru dienu dot aizvien mazāk ēdama, līdz tie pieņemšot galīgo lēmumu. Turklāt katram solīja atbalstīt tieši viņu. Kad viņš beidzot uzliek galvā karaļa kroni, kardināli, paguaiši no divus gadus ilgās cietumnieku dzīves un sliktā uztura un negribēdami pavadīt apcietinājumā visu atlikušo mūžu, samierinās ar visu un sasodītie vēdera kalpi! nosēdina Svētā Pētera troni to ukrīti, kuram jau pāri septiņdesmit…

-   Ukrīti gan! iesmējās Ubertīno. Viņš izskatās gatavais gaudenis, taču ir daudz spēcīgāks un viltīgāks, nekā varētu domāt.

-   Kurpnieka dēls, noburkšķēja kāds no klātesošajiem.

-         Kristus bija galdnieka dēls! pārmetoši atteica Ubertīno.

-    Tas nav svarīgi. Viņš ir izglītots cilvēks, Monpeljē studējis tieslietas un Parīzē medicīnu; viņš tik labi ir pratis izvēlēties sev draugus, ka saņēma bīskapa zizli un kardināla cepuri tieši tad, kad viņam to ievajadzējās, un, kad viņš Neapolē bija par padomnieku Roberto Gudrajam, daudzi apbrīnoja viņa aso prātu. Un, būdams Aviņjonas bīskaps, viņš Filipam Skaistajam deva labus padomus (es saku labus, taču šis pasākums bija neģēlīgs), ka satriekt templiešu ordeni. Un pēc vēlēšanām viņam izdevās paglābties no kardināliem, kas bija sazvērējušies viņu nogalināt… Bet ne jau par to es gribēju stāstīt, es mnāju par viņa veiklību zvērestu laušanā, ko viņš pieprot tik smalki, ka neviens viņu nevar apsūdzēt nodevībā. Vēlēšanu laikā viņš, lai izpelnītos kardināla Orsīni balsi, tam apsolīja pārcelt pāvesta sēdekli atpakaļ uz Romu un zvērēja pie svētās hostijas, ka nekad vairs nekāpšot mugurā ne zirgam, ne mūlim, ja neizpildīšot šo solījumu. Un vai zināt, kā rīkojas šis viltīgais lapsa? Kad Lionā viņam uzlika galvā pāvesta tiāni (pretēji karaļa gribai, kurš vēlējās, lai ceremonija notiktu Aviņjonā), viņš no Lionas uz Aviņjonu devās ar kuģi!

Brāļi laida vaļa smējienu. Pāvests bija zvērestu lauzējs, taču nevarēja noliegt viņa apķērību.

-Viņš ir bezgodis, ierunājās Viljams. Ugo jums to neteica, bet savu negodīgumu viņš pat necenšas slēpt. Vai tas biji tu, Ubertīno, kurš man atstāstīja vārdus, ko viņš teicis Orsīni tūdaļ pēc ierašanās Aviņjonā?

-Tā gan, atsaucās Ubertīno, viņš tam teica, ka Francijas debesis esot tik skaistas, ka viņš nesaprotot, kālab viņam būtu jāpārceļas uz gruvešu pilno Romu. Un, tā kā pāvestam līdz ar apustuli Pēteri ir dota vara siet un atraisīt, tad viņš šo varu tagad izmantošot un palikšot tur, kur viņam tik ļoti patīk. Un, kad Orsīni mēģināja viņam atgadināt pāvesta pienākumu pārvaldīt tautas no Vatikāna pakalna, Jānis strīdniekam atgādināja tā pienākumu pakļauties un asi aprāva sarunu. Taču notikums ar zvērestu ar to vēl nebeidzās. Tradīcija prasīja, lai Jānis, nokāpis no kuģa, dotos uz savu pili jāšus baltas ķēves mugurā un viņam sekotu kardināli melnos zirgos. Taču Jānis aizsoļoja uz bīskapa rezidenci kājām. Un, ja nemaldos, kopš tās dienas viņš no tiesas nav sēdējis zirga mugurā. Un tu, Mikēle, to zinādams, gribi uzticēties šāda cilvēka dotām drošības garantijām?

Mikēle ilgi klusēja. Tad teica: Es varu saprast pavesta vēlēšanos palikt uz dzīvi Aviņjonā un negrasos to apstridēt, bet ari viņš nevares apstridēt mūsu vēlēšanos sekot Kristus piemēram tā, kā to saprotam mēs, un dzivot nabadzībā.

-Neesi tik lētticīgs, Mikēle! sacīja Viljams. Jūsu… mūsu vēlēšanās nostāda pavisam nelāgā gaismā viņējās. Saproti jel, ka ilgus gadsimtus ticīgos nav pārvaldījis tik alkatīgs pavests. Bābeles netikles, pret ko savulaik zibeņus raidīja mūsu Ubertīno, izviitīgie pāvesti, par kuriem rakstījuši tavas zemes dzejnieki, piemēram, tas Aligjēri, salīdzinājumā ar Jāni ir nevainīgas aitiņas. Viņš ir zaglīga žagata, žīdu augļotājs! Aviņjonā tiek noslēgts vairāk darījumu neka Florencē! Dzirdēju par kadu necienīgu darījumu, ko viņš noslēdzis ar Klementa brāļadēlu, Bertrānu de Gotu, to, kurš sarīkoja slaktiņu Karpentrā (kad kardinālus, starp citu, atbrivoja arī no to dārglietu smaguma). Bertrāns bija diezgan dziļi iegrābies tēvoča mantnīcā, bet nekas no viņa nolaupītā Jānim nebija palicis nemanīts (savā Cum venerabiles viņš sīki uzskaita monētas, zelta un sudraba traukus, grāmatas, paklājus, dārgakmeņus, rotājumus…). Taču Jānis izlikās, ka nezina par to pusotru miljonu zelta flonnu, ko Bernars bija piesavinājies Karpentrā, un ielaidās strīdā vienīgi par trīsdesmit tūkstošiem florinu, ko Bertrāns atzinās saņēmis “kādam dievbijīgam nolūkam”, tas ir, kaista karagājienam. Viņi vienojās, ka Bertrāns paturēs pusi no šīs summas, lai dotos krusta karā, bet otra puse tikšot pāvestam. Tikai Bertrāns vēl nav devies karagājienā un pāvests vēl nav dabūjis redzēt ne florīna…

-Tad jau viņš nemaz nav tik viltīgs, noteica Mikēle.

-Šī ir vienīgā reize, kad kādam ir izdevies vir.iu piekrāpt naudas lietās, atbildēja Ubertino. Tev jāsaprot, ar kādu tirgoņa dvēseli tu ielaidies darīšanās. Visos pārējos gadījumos viņš ieguvis naudu ar velnišķīgu veiklību. Viņš ir ka karalis Mids: it viss, kam viņš pieskaras, pārvēršas zeltā un saplūst

Aviņjonas naudas lādēs. Cik reižu esmu pie viņa gājis, tik esmu viņa telpās sastapis baņķierus un naudas mijējus un redzējis ar zelta naudas gabaliem nokrautus galdus un garīdzniekus, kas tos skaita, likdami vienādās kaudzītēs… Redzēsi, kādu pili viņš sev tur uzcēlis un ka savācis bagātības, kādas reiz piederējušas vienīgi Bizantijas imperatoram un mongoļu Lielajam Hānam! Vai tagad saproti, kāpēc viņš izdevis visas šis pret nabadzības ideju vērstās bullas? Vai zini, ka naidā pret mūsu ordeni viņš pamudinājis dominikāņus skulptūrās attēlot Kristu ar karaļa kroni galvā, purpura apmetni pār pleciem un grezniem apaviem kājās? Aviņjonā izkarināti krucifiksi, kuros Kristus piekalts pie krusta tikai ar vienu roku, otru viņš piedūris pie naudas zuteņa, kas karājas viņam pie jostas, lai norādītu, ka atļauj naudas lietošanu reliģisku mērķu labā…

-   Bezgodis! iesaucās Mikēle. Tā taču ir tīrā zaimošana!

-Viņš pāvesta tiārai pievienojis trešo kroni, bilda Viljams.

-   Vai tiesa, Ubertīno?

-Tiesa! Tūkstošgades sākumā pāvests Hildebrands lika sev galvā vienu kroni ar uzrakstu Corona regni de manu Dei, nešķīstenis Bonifācijs nesen tam pievienoja otru, uz kura stāv rakstīts Diadēma imperii de manu Petri, bet Jānis šo simbolu pilnveidoja ar trešo vainagu. Trīs kroņi, kas pārstāv garīgo, pasaulīgo un Baznīcas varu. Tas ir persiešu karaļu simbols, pagānu zīme…

Viens no brāļiem vēl nebija bildis ne vārda, toties aizrautīgi locīja iekšā gardos ēdienus, ko abats bija licis celt galdā. Viņš izklaidīgi klausījās galdabiedru runās, palaikam veltīdams pāvestam sarkastiskus smiekliņus vai piekrītoši ieņurdēdamies, izrādot, ka ir vienisprātis ar brāļu sašutuma pilnajam runām. Taču viņa galvenās rūpes bija notraukt no zoda gaļas drusciņas un mērci, kas tecēja no bezzobainās, rijīgās mutes, un vienīgo reizi, kad viņš to pavēra vārdam, nevis karotei, viņš

blakussēdētājam uzslavēja kādu no gardumiem. Vēlāk uzzināju, ka tas ir mesers Džirolāmo, tas pats Kafas bīskaps, ko Ubertīno pirms pāris dienām teicās domājis jau mirušu (un jāteic, ka šis valodas, ka viņš esot miris jau pirms diviem gadiem, vēl ilgi klida pa visu kristīgo pasauli, man tās gadījās dzirdēt ari vēlāk; patiesībā viņš nomira dažus mēnešus pēc šīs mūsu tikšanās, un es domāju, ka viņa nāves galvenais cēlonis bija trakās dusmas, kurās viņš iedegās nākamās dienas apspriedē: es toreiz pat bažījos, ka viņš varētu izlaist gani turpat uz vietas, tik paguris viņš bija pie miesas un žultains pēc dabas).

Tātad šajā brīdī sarunā iesaistījas Džirolāmo, ar pilnu muti sacīdams: Vai zināt, šis bezgodis izstrādājis īpašu nolikumu par taxae sacraepoenitentiariae, lai gūtu labumu no Baznīcas kalpu grēkiem, izspiežot par tiem labi daudz naudas! Ja garīdznieks miesīgi sagrēkojis ar mūķeni, radinieci vai kādu citu sievieti (jo notiek ari tā!), viņš var saņemt grēku piedošanu tikai tad, kad samaksājis sešdesmit septiņas zelta liras un divpadsmit soldus. Ja tas piekopj sodomiju, jāmaksā vairāk par divsimt lirām, bet, ja kopojies tikai ar zēniem un dzīvniekiem, nevis ar sievietēm, summa tiek samazināta par simt lirām. Bet, ja mūķene atdevusies vairākiem vīriešiem vienlaicīgi vai atsevišķi, klosteri vai ārpus klostera, un pēcāk vēlas kļūt par abati, viņai jāsamaksā simt trīsdesmit viena zelta lira un piecpadsmit soldi…

-Ko nu, ko nu, meser Džirolāmo! neizturēja Ubertīno.

-   Jums labi zināms, ka neloloju pret pāvestu nekādas maigas jutās, taču šoreiz man viņš jāaizstāv! Tie ir Aviņjonā sagudroti apmelojumi, turklāt šādu nolikumu es nekad neesmu redzējis.

-Tā ir taisnība! uzstāja Džirolāmo. Ari es neesmu to redzējis, bet tāds pastāv.

Ubertino papurināja galvai, pārējie klusēja. Nopratu, ka viņi pieraduši neņemt nopietni mesera Džirolāmo runas; mans skolotājs viņu nesen bija nodēvējis par stulbeni.

Viljams mēģināja atsākt pārtnikušo sarunu: Vienalga, vai tā ir taisniba vai meli, šis baumas mums liecina, kāda ir Aviņjona valdošā morālā gaisotne. Tur ikviens, gan izmantotāji, gan izmantotie, apzinās, ka atrodas drīzāk tirgus laukumā neka Kristus pārstāvja galmā. Kad Jānis kapa troni, ļaudis runāja, ka viņa naudas lādēs glabājoties septiņdesmit tūkstoši zelta 11orinu, turpreti tagad stāsta, ka viņš sakrājis jau vairāk par desmit miljoniem.

-Tā ir taisnība, teica Ubertino. Mikēle, Mikele, tu nezini, kāds kauns man bija jāredz Aviņjonā!

-Centīsimies but godīgi, teica Mikēle. Labi zināms, ka arī mūsējie savu reizi ir pārspīlējuši. Man ir ziņots par franciskāņiem, kas ar ieročiem rokās uzbmkuši dominikāņu klosteriem un aplaupījuši naidīgi noskaņotos mūkus, lai uzspiestu tiem nabadzīgu dzīvi… Tāpēc es neuzdrīkstējos stāties pretī Jānim Provansas notikumu laikā. Es gribu ar viņu mierīgi vienoties. Es nepazemošu viņa lepnumu un lūgšu, lai viņš nepazemo mūsu pazemību. Nerunāšu ar viņu par naudu, tikai lūgšu, lai neliedz veselīgu Svēto rakstu skaidrojumu. Un tāpat mums rīt jāizturas arī pret viņa sūtņiem. Galu galā viņi ir Rakstu zinātāji un ne jau visi tik alkatīgi kā Jānis. Un, kad gudri vīri būs izteikuši savu labvēlīgo spriedumu, viņš nevarēs…

-Viņš? Ubertino to pārtrauca. Tu laikam neesi dzirdējis par viņa teoloģiskajām neprātībām. Jānis patiesi ir pārliecināts, ka var siet un atraisīt it visu gan uz zemes, gan debesīs. Ko viņš pastrādājis uz zemes, to labi redzam. Bet debesis… Kaut ari viņš savus uzskatus, kurus tev tūdaļ pavēstīšu, vēl nav skaļi izteicis, vismaz atklātībā ne, tomēr es skaidri zinu, ka viņš par tiem čukstējies ar savām uzticības personām. Patlaban viņš izstrādā gluži neprātīgus, es pat teiktu, kroplīgus jauninājumus, kuri mainītu pašu doktrīnas būtību un mūsu sludināšanai atņemtu visu ietekmes spēku!

-Kas tie par jauninājumiem? atskanēja vairākas balsis.

-Prasiet Berengārijam, viņam labāk zināms! Tas bija viņš, kas man to pastāstija. Un Ubertīno pamāja uz Berengārija Talloni pusi, kurš pēdējo gadu laikā bija viens no pāvesta visnopietnākajiem ienaidniekiem, turklāt uzturējās Aviņjonas galmā. Pirms divām dienām viņš bija atstājis Aviņjonu, pievienojies franciskāņu grupai un kopā ar tiem ieradies abatijā.

-Tas ir gaužām drūmi un gandrīz neticami, ierunājās Berengārijs. Jānis, šķiet, grasās apgalvot, ka taisnajie nevarēs skatīt Dieva vaigu līdz pat Pastarajai tiesai. Viņš jau ilgāku laiku gremdējas apcerē par Apokalipses sestās nodaļas devīto pantu, to, kurš vēsta par piektā zīmoga atdarīšanu, kad zem altāra parādās to dvēseles, kas nokauti Dieva vārda un liecības dēļ, un prasa pēc tiesas un atriebes. Un katram no viņiem tiek dotas baltas drēbes un sacīts, lai atdusas vēl neilgu laiciņu… Jānis apgalvo, ka tas liecinot tie neredzēšot Dievu tā spožumā līdz pašai tiesas stundai.

-   Kam gan viņš to teicis? šausmu pārņemts, vaicāja Mikēle.

-   Pagaidām tikai dažiem no vistuvāk stāvošajiem. Taču tas nācis ausis ari citiem, un klīst valodas, ka viņš gatavojoties pasludināt to atklātībā. Varbūt vēl ne tik drīz, pēc paris gadiem. Bet viņš apspriežas ar saviem teologiem…

-   He, he! gremodams smiekuļoja Džirolāmo.

-Tas vēl nav viss! Liekas, viņš grasas iet vēl tālāk un apgalvot, ka ari elle neatvērsies līdz pat tiesas dienai. Tā paliks slēgta pat nešķistajiem gariem.

-Pasargi mūs, Kungs Jēzu! iesaucās Džirolāmo. Ko tad mēs teiksim grēciniekiem, ja nevarēsim vairs piedraudēt, ka tūliņ pēc nāves tos gaida elles liesmas!?

-Mēs esam neprāša varā, teica Ubertīno. Tikai es neaptveru, kāds viņam labums no šādiem apgalvojumiem…

-  Tā jau izputēs mācība par indulgencēm! ievaidējās Džirolāmo. Un ari no viņa paša neviens vairs tās nepirks. Kamdēļ mācītājam, j;i ari viņš kritis lopiskā grēka, būtu jāmaksā vesels lērums zelta liru, lai paglābtos no tik tāla soda?

-Tas nav vairs tāls! dedzīgi iebilda Ubertīno. Tā stunda ir tuvu!

-Tas zināms tev, mīļais brāli, bet vienkāršie ļaudis to nezina. Paskat, kas notiek! klaigāja Džirolamo, kuram pat ēdiens, liekas, vairs negāja pie dūšas. Kādas negantas iedomas! Droši vien viņam to iedvesuši tie brāļi sludinātāji…

-Bet kāpēc? neizpratnē atkārtoja Česenas Mikēle.

-  Manuprāt, te nav nekādu saprātīgu iemeslu, teica Viljams.

-   Uz to viņu pamudinājusi lepnība. Viņš grib pierādīt, ka patiesi ir tas, kurš lemj pār debesīm un zemi. Šīs tenkas man nav nekas jauns, man par tām rakstīja Okamas Viljams. Redzēsim, kurš ņems virsroku, pavests vai teologi, Baznīcas balss, visas Dieva tautas vēlmes, bīskapi…

-   Ko nu, viņam nebūs gnjti pakļaut teologus doktrīnas jautājumos, -skumji novilka Mikēle.

-Tas vēl nav teikts! atbildēja Viljams. Mēs dzīvojam laikā, kad dievišķo lietu zinātāji nebīstas pasludināt pāvestu par ķeceri. Un dievišķo lietu zinātāji ir pati kristigās tautas balss. Pret to neko neiespēs pat pavests.

-Ļaunāk, viss ir daudz ļaunak… tramīgi purpināja Mikēle.

-   No vienas puses, neprātīgs pāvests, no otras Dieva tauta, kura drīz vien ietikos brīvi skaidrot Svētos rakstus, kaut arī ar savu teologu muti…

-Vai tad jūs Perudžā nerīkojāties tieši tā? noprasīja Viljams.

Mikēle, aizskarts vārīgā vietā, nodrebēja. Tieši tāpēc es gribu tikties ar pāvestu. Mēs nedrīkstam darīt neko tādu, kam viņš nedotu savu piekrišanu.

-Redzēsim, redzēsim… noslēpumaini atteica Viljams.

Mans skolotājs patiešām bija tālredzīgs. Kā gan viņš spēja paredzēt, ka drīz vien Mikēle, vērsdamies pret pāvestu, par

savu balstu izvēlēsies impērijas teologus un tautu? Kā viņš varēja nojaust, ka pēc četriem gadiem, kad Jānis pirmoreiz pasludinās atklātibā savu jaunizgudroto mācību, pret viņu sacelsies visa kristīgā tauta? Ja tūdaļ pēc nāves nav lemts svētlaimīgi vērties Dieva vaiga, kā tad mirušie lai aizbilst vārdu par dzīvajiem? Un kas tad lai godinātu svētos? Pirmie ciņu pret pāvestu sāka tieši minorīti, un viņu rindas vadīja Okamas Viljams, bruņojies ar nopietniem un neapgāžamiem argumentiem. Ciņa turpinājās veselus trīs gadus, līdz Jānis, jau stāvēdams uz nāves sliekšņa, daļēji piekāpās. Pēc daudziem gadiem man tika stāstīts, kā 1334. gada decembrī viņš, sarāvies vēl sīkāks, nekā jelkad šķitis, jau sasniedzis deviņdesmit gadu vecumu, sažuvis un bāls kā nāve, ieradies konsistorijā un, juzdams pēdējo stundiņu, bildis (šis lapsa prata veikli rotaļāties ar vārdiem, ne tikai lai lauztu zvērestus, bet arī lai noliegtu uzskatus, pie kuriem pats tik sīksti turējies): “Mēs atzīstam un ticam, ka dvēseles, šķirtas no sava ķermeņa un pilnībā šķīstījušās, uzturas debesīs, paradīzē, kopā ar eņģeļiem un Jēzu Kristu un ka tās skata Dievu tā dievišķajā būtībā, skaidri un vaigu vaigā…” te viņš ieturējis pauzi, kurai neviens nav zinājis īsto iemeslu vai tie būtu elpošanas traucējumi vai kroplā griba, kas vēlas uzsvērt pēdējos vārdus kā visa iepriekšējā pretmnu, “tik skaidri, cik to pieļauj nošķirtās dvēseles stāvoklis un kārta.” Nākamajā rītā tā bijusi svētdiena viņš licis sevi ieguldīt krēsla ar slīpu atzveltni, pieņēmis gredzena skūpstu no saviem kardināliem un izlaidis gani. Taču jau atkal esmu noklīdis sāņus un nestāstu par notikumiem, par kuriem apņēmos stāstīt.

Ari turpmākās sarunas pie galda neko daudz nelīdzēja izprast to, kas notika abatijā. Minorīti vienojās, kā izturēties un ko runāt nākamaja dienā. Citu pēc cita viņi izvērtēja savus pretiniekus. Satraukuma pilni saucieni atskanēja, kad Viljams paziņoja par Bcrnardo Gvidoni ierašanos, bet vēl lielāku satraukumu izraisīja ziņa, ka Aviņjonas delegācijas vadītājs būs kardināls

Bertrando no Podžeto. Divi inkvizitori tas jau bija par daudz un varēja nozīmēt tikai vienu: pret minoritiem tiks izvirzīti apvainojumi ķecerībā.

-Jo ļaunāk, sacīja Viljams, arī mēs pret viņiem izturēsimies ka pret ķeceriem.

-  Nē, nē, iebilda Mikēle, būsim piesardzīgi! Mums jācenšas panākt vienošanos.

-Kaut arī! atteica Viljams. Esmu ieguldījis daudz pūļu, lai sarīkotu šo tikšanos, un tev, Mikēle, tas labi zināms. Es nedomāju, ka aviņjonieši brauc šurp, lai panāktu kādu labvēlīgu vienošanos. Jānis grib redzēt tevi Aviņjonā vienu pašu un bez jebkādām garantijām. Vienīgais labums no šis tikšanās būs tas, ka tu beidzot to sapratīsi. Būtu daudz bēdīgāk, ja tu uzreiz, neguvis šo atziņu, būtu devies turpu.

-Tātad tu vairākus mēnešus pūlējies vaiga sviedros, lai sarīkotu tikšanos, ko pats uzskati par veltigu, mgti novilka Mikēle.

-To darīt man lūdzi gan tu, gan imperators, Viljams sacīja.

-    Un galu galā nekad nav veltīgi labāk iepazīt savus ienaidniekus.

Šajā bridi ierādās mūks ar ziņu, ka pa vārtiem iesoļo otra delegācija. Minorīti cēlās no galda un devās pretī pāvesta ļaudīm.

## DEVĪTĀ STUNDA, kad ierodas Podžeto kardināls, Bemardo Gvidoni un pārējie Aviņjonas vīri, un pēc lam katrs pievēršas savām darīšanām.

Abas delegācijas sastapās klostera pagalmā un šķietamā labvēlībā sasveicinājās gan tie, kuri viens otru pazina jau ilgāku laiku, gan tie, kuri zināja cits citu tikai vārda pēc. Kardināls Bertrando no

Podžeto turējās blakus abatam, un no viņa stājas un uzvedības varēja noprast, ka tas ir cilvēks, kurš nīdis pavēlēt, itin kā viņš būtu otrs pāvests. Pareģodams nākamās dienas tikšanās veiksmīgu iznākumu, viņš dalīja laipnus smaidus pa labi un pa kreisi, bet īpaši sirsnīgi sveicināja minoritus, visiem nododams Jāņa XXII miera un laba vēlējumus (nojautu, ka viņš ar nolūku lieto sveicinājuma formulu, kas tik dārga franciskāņiem).

-Teicami, teicami! viņš sacīja, kad Viljamam bija labpaticies stādīt, mani viņam priekšā kā savu rakstvedi un mācekli. Tad viņš man vaicāja, vai es pazīstot Boloņu, cildināja šīs pilsētas skaistumu, gardos ēdienus un lielisko universitāti un aicināja mani kādu dienu to apmeklēt, nevis, kā viņš teica, atgriezties pie saviem vācu ļaudīm, kuri liekot tik daudz ciest mūsu augstajam kungam pāvestam. To bildis, viņš pastiepa man gredzenu skūpstam, bet pats jau smaidot pievērsās kādam citam.

Un ari manu uzmanību jau bija piesaistījusi cita ievērojama persona, kuru pēdējās dienās tik bieži biju dzirdējis pieminam: Bernārs Gī, kā viņu sauca francūži, jeb Bernardo Gvidoni vai Bernardo Gvido, kā viņu dēvēja cituviet.

Tas bija aptuveni septiņdesmit gadus vecs dominikānis, kalsnējs un vēl aizvien nesakumpis. Mani pārsteidza viņa acis - pelēkas un ledaini saltas. Tās spēja raudzīties cieši, bet pilnīgi bez izteiksmes, spēja, kā man ne reizi vien gadījās redzēt, mest daudznozīmigus zibšņus, prata apslēpt domas un jūtas vai, gluži otrādi, (ās tīšām skaidri izrādīt.

Delegācijām sasveicinoties, viņš neizrādīja prieku un sirsnību kā pārējie, vienīgi tik tikko ievēroja vēsu pieklājību. Ieraudzījis Ubertīno, kum pazina jau no agrākiem laikiem, viņš to gan sveicināja ar cieņas pilnu žestu, taču uzlūkoja tā, ka man pār kauliem pārskrēja baiļu drebuļi. Sveicinādams Cesenas Mikēli, Gvidoni apveltīja (o ar neizprotamu smaidu un vienaldzīgi noteica: -Jūs jau sen gaida Aviņjonā. Viņa balsī es nesaklausīju ne naidu, ne izsmieklu, ne arī pavēli šiem vārdiem vispār trūka jelkādas izteiksmes. Tad Gvidoni iepazīstināja ar Viljamu. Uzzinājis, kas ir šis franciskānis, Gvidoni, kaut arī izturējās pieklājīgi, uzlūkoja viņu ar neslēptu naidu, taču ne jau tāpēc, ka vaibsti būtu nodevuši viņa jūtas (un es pat neesmu pārliecināts, vai šis vīrs vispār bija spējīgs ko just), nē naids parādījās viņa sejā vienīgi tāpēc, ka viņš to tīši gribēja likt manīt Viljamam. Viljams uz izrādīto naidīgumu atbildēja ar pārspīlēti sirsnīgu smaidu, teikdams: Jau sen vēlējos iepazīt vīni, kura slavenie darbi bija man par mācību un brīdinājumu un pamudināja mani pieņemt vairākus svarīgus lēmumus. Tiem, kuri nezināja, ka viens no svarīgākajiem lēmumiem Viljama dzīvē bija atteikšanās no inkvizitora amata, šie vārdi nenoliedzami skanēja cildinoši un pat pieglaimīgi. Taču Gvidoni Viljama izvēle nebija noslēpums. Man radās iespaids, ka Viljams ar vislielāko prieku redzētu Gvidoni ieslodzītu kādā no imperatora cietumu pazemes cellēm, savukārt Gvidoni iepriecinātu ziņa, ka pēkšņa, briesmīga nāve pārsteigusi Viljamu. Tā kā Bernardo ricibā patlaban bija bruņotu vīni pulks, sāku baiļoties par sava labā skolotāja dzīvību.

Abats droši vien jau bija ziņojis Bernardo par abatijā notikušajiem noziegumiem. Izlikdamies, ka nav manījis Viljama

vārdos apslēpto indi, Gvidoni teica: Šķiet, ka turpmākajās dienās pēc abata lūguma un pildot pienākumus, ko man uzticējuši mūsu tikšanās rīkotāji, man nāksies pievērsties skumdinošiem notikumiem, kuros jaušu nelabā smirdošas pēdas. Stāstu jums to, jo zinu, ka savulaik bijāt man daudz tuvāks un blakus man un man līdzīgajiem cīnījāties tajā kaujaslaukā, kur sastopas laba un ļauna karapūļi.

-Tiesa, mierīgi atteica Viljams, taču vēlāk es pārgāju otrā pusē.

Bernardo varonīgi izturēja šo sitienu. Vai varat man pateikt par šiem noziegumiem ko noderīgu?

-  Diemžēl ne, Viljams pieklājīgi atbildēja. Neesmu noziegumu lietpratējs kā jus.

Tad visi izklīda pa abatiju kur kurais. Viljams, vēl reizi apspriedies ar Miķeli un libertīno, devās uz skriptoriju. Viņš palūdza Maleahijam atnest dažas grāmatas, taču man neizdevās saklausīt to nosaukumus. Maleahijs viņu pagalam savādi uzlūkoja, tomēr neuzdrīkstējās atteikt. Taču vispārsteidzošākais bija tas, ka viņam nemaz nevajadzēja kapt augšā uz bibliotēku pēc prasītajiem sējumiem. Tie visi jau atradās uz Venancija galda. Mans skolotājs iegrima lasīšanā, un es nospriedu, ka viņu netraucēšu.

Nokāpu lejā virtuvē. Tur ieraudzīju Bernardo Gvidoni. Laikam viņš gribēja iepazīt abatijas iekārtojumu, jo apstaigāja katru nostūri. Dzirdēju, ka viņš iztaujā pavārus un citus saimes ļaudis, lauzīdams mēli vietēja izloksnē (nezinu, cik veiksmīgi viņam tas izdevās, taču atcerējos, ka viņš savulaik bijis inkvizitors te, Itālijas ziemeļos). Cik varēju noprast, viņš tincināja kalpus par ražu, lopiem un darbu kārtību abatijā. Taču, pat risinot šīs šķietami tik nevainīgās sarunas, viņš urbās sanīnbiedrā ar stindzinošu skatienu, tad, negaidīti pārtraukdams runātāju, uzdeva nākamo jautājumu, līdz viņa upuris nobālēja un sāka neveikli stomīties. Nospriedu, ka Gvidoni ar kādiem īpašiem, sev raksturīgiem paņēmieniem uzsācis izmeklēšanu un pratinot liek lietā briesmīgu ieroci, kuru lieliski pārvalda un lieto ikviens inkvizitors, iebiedēšanu. Jo katrs pratināmais dreb bailēs, ka viņu apsūdzēs kādos nodarījumos, tāpēc saka inkvizitoram visu, ko zina, lai vērstu aizdomas uz kādu citu.

Visu pēcpusdienu, lai kur es ietu, priekšā manīju Gvidoni: viņš turpināja savu iztaujāšanu gan pie dzirnavām un klētīm, gan klosterdārzā. Taču neredzēju viņu vēršamies pie mūkiem. Viņš aizvien klaušināja tikai pasaulīgos brāļus un zemniekus, pilnīgi pretēji tam, kā līdz šim bija rīkojies Viljams.

## V E S P E R E, kad Alinardo, kā liekas, atklāj daudz vērtīgu ziņu un Viljams izklāsta savu metodi, ar kuras palīdzību caur skaidru kļūdu virkni var nok|ut pie neskaidras patiesības.

Pēc kāda laika Viljams labā oma atgriezās no skriptorija. Gaidīdami vakariņu laiku, pastaigājāmies pa klosterdārzu un satikām veco Alinardo. Paturējis prātā vir.ia lūgumu, jau iepriekšējā dienā virtuvē biju sarūpējis lēcas un tagad viņam tās piedāvāju. Viņš tenci- nādams iebēra saujiņu savā slienamajā bezzobu mutē.

-   Redzi, puisīt, viņš man teica, ari šo līķi uzgāja guļam, kā pareģots grāmatā… Gaidi tagad ceturto bazūni!

Pavaicāju, kāpēc viņš ir pārliecināts, ka noziegumu secības atslēga meklējama Atklāsmes grāmatā. Viņš mani pārsteigts uzlūkoja.

-Jāņa grāmata dod atslēgu it visam! —Tad viņa seja savilkās aizvainotā vīpsnā. Es to zināju, sacīju jau pirms krietna laika… Tas biju es, vai zini, kurš ieteica abatam… toreizējam abatam savākt vienkopus cik vien iespējams daudz Apokalipses komentāru. Man bija jākļūst par bibliotēkām… Bet tad cits panāca, ka viņu aizsūtīja uz Silosu, kur viņš atrada apbrīnojami skaistus manuskriptus un atgriezās ar lielisku ķērienu… O, viņš zināja, kur meklēt, un runāja ari neticīgo valodā… Ta viņš, nevis es kļuva par bibliotēkas sargu. Bet Dievs viņu sodija un pirms laika ieveda ēnu valstībā. Ha, ha!… ļaunigi smējās vecais, kurš lidz šim man bija šķitis sirmā vecuma apskaidrots un nevainīgs kā mazs bērns.

-Par kuru no brāļiem jūs runājat? jautāja Viljams.

AJinardo apstulbis skatījās uz mums. Par kuru? Neatceros… Tas bija tik sen. Bet Dievs soda, Dievs izdeldē, Dievs aptumšo pat atmiņas! Tukša augstprātība valda bibliotēkā, tas vārdā tur rīkojas. īpaši kopš tā kritusi svešzemnieku rokas. Bet Dievs soda…

Neko citu mums neizdevās uzzināt, un tā pametām sirmgalvi viņa nīgto murgu un ļaunatminibas varā. Viljams apgalvoja, ka šī saruna viņam devusi daudz. Alinardo ir virs, kuru vērts uzklausit, ikreiz viņš atklāj ko interesantu.

-Ko tad viņš šoreiz pateica?

-Paklau, Ads, sacija Viljams, atrisināt noslēpumu nav tas pats, kas deducēt no pirmprincipiem. Un tas nenozīmē ari savākt daudz atsevišķu faktu, no kuriem pēc tam var izvedināt kopīgu likumību. Drīzāk tas nozīmē atrasties likai viena, divu vai trīs atsevišķu faktu priekšā, kuriem šķietami nepiemīt nekā kopīga, un mēģināt iztēloties, vai šie nesaistītie fakti varētu būt kādas tev nezināmas kopigas likumības izpausme, likumības, kurn varbūt neviens vēl nav atklājis. Protams, ja tu zini, ka cilvēkam, zirgam un mūlim nav žults, kā apgalvo filosofs, un tie visi ilgi dzīvo, tu vari mēģināt izvedināt kopigo principu, no kura izriet, ka dzīvnieki bez žults dzīvo ilgi. Taču labāk ņemsim piemēru ar ragulopiem. Kāpēc tiem ir ragi? Pēkšņi tu ievēro, ka nevienam ragainim augšžoklī nav zobu. Tas būtu jauks atklājums, ja vien ak vai! tu nepamanītu, ka dažiem dzīvniekiem augšžokli nav zobu, bet nav ari ragu, tāds, piemēram, ir kamielis. Pēc tam tu atklāj, ka kustoņiem ar bezzobaino augšžokli ir divi kuņģi. Labi, tu vari iedomāties, ka tie, kuriem nav pietiekami daudz zobu, slikti sakošļā barību, tāpēc tiem vajadzīgi divi kuņģi, lai apēsto labāk sagremotu. Bet ragi? Tad nu tu mēģini iztēloties kādu materiālu iemeslu ragu izcelsmei un nospried, ka zobu trūkuma pēc dzīvnieku organismā uzkrājas pārāk daudz kaulu vielas, kam šā vai tā jāparādās kādā citā ķermeņa daļā. Bet vai gan tas ir pietiekams izskaidrojums?

Nē, jo kamielim nav augšzobu, ir divi kuņģi, taču nav ragu. Tad nu tev jāmēģina atrast kāds ar ragu pielietojumu saistīts iemesls. Kaulu viela iegūst ragu formu tikai tiem dzīvniekiem, kuriem nav citu aizsardzības līdzekļu. Tūrpretī kamielim ir tik bieza āda, ka ragi tam nav vajadzīgi. Tātad kopīgā likumība varētu būt…

-   Kāpēc jūs pēkšņi interesējaties par ragulopiem? es nepacietīgs viņu pārtraucu. Kāds tiem sakars ar visu notiekošo?

-   Nekad neesmu par šiem dzīvniekiem interesējies, bet Linkolnas bīskaps gan un pat ļoti aizrautīgi, sekodams kādai Aristoteļa domai. Godīgi sakot, es pat nezinu, vai viņa piemēri ir pareizi, jo nekad neesmu pārbaudījis, kādi kamielim zobi un cik tam kuņģu; to visu tev stāstīju, lai parādītu, cik sarežģīts un līkumains ir ceļš no dabas faktiem līdz skaidrojošajām likumībām. Kad saduries ar neparastiem faktiem, tev jāmēģina iztēloties neskaitāmi daudzas kopīgas likumības, kurām gan vēl neredzi saistību ar tevi urdošajiem faktiem; tad piepeši negaidīta sakritība saistīs kādu faktu un tā sekas ar likumību un tev atklāsies spriedums, kas šķitīs pārliecinošāks par citiem. Tad mēģini to piemērot visiem līdzīgajiem gadījumiem, lai izvedinātu jaunus pieņēmumus, un galu galā tu atklāsi, ka esi uzminējis pareizi. Tomēr līdz pašām beigām tu nekad nezināsi, kurus predikātus izmantot savos spriedumos un kuriem nepievērst uzmanību. Tā tagad daru es. Sarindoju daudzus nesaistītus faktus un mēģinu izvirzīt pieņēmumus. Taču man jāizvirza neskaitāmi daudz šādu pieņēmumu, un lielākā daļa no tiem ir tik absurdi, ka es pat kaunētos tev tos atklāt. Piemēram, gadījums ar Melni, ieraudzījis pēdas, es izvirzīju daudzus gan savstarpēji papildinošus, gan pretrunīgus pieņēmumus: tas varēja būt kāds izbēdzis zirgs, bet varēja būt arī, ka pats abats skaista zirga mugurā jājis lejup pa nogāzi; varbūt viens zirgs, Melnis, bija atstājis pēdas sniegā, bet astrus krūmā iepriekšējā dienā bija pametis cits zirgs sauksim viņu par Salni -, bet zarus aplauzījuši cilvēki. Nezināju, kurš ir pareizākais pieņēmums līdz pat brīdim, kad ieraudzīju norūpējušos mantzini un saimes ļaudis, kuri kaut ko satraukti meklēja. Tai brīdī sapratu, ka pieņēmums par Melni ir vienīgi derīgais, un, uzrunādams mūkus, mēģināju pārbaudīt tā patiesumu. Laimēju, bet varēju ari zaudēt. Citi noticēja manai gudrībai, jo biju trāpījis pareizajā pieņēmumā, bet viņiem nebija zināmi neskaitāmie gadījumi, kad netrāpīdams biju palicis muļķa lomā, un vir.ii nenojauta, ka vēl dažus mirkļus pirms savas uzvaras nebiju pārliecināts, vai mani negaida zaudējums. Arī tagad, prātojot par abatijas notikumiem, man ir daudz skaistu pieņēmumu, taču nev neviena neapstrīdama fakta, kas ļautu izvēlēties labāko no tiem. Tāpēc, lai nepaliktu muļķos, necenšos jau tagad izrādīt savu apķērību. Ļauj man padomāt vismaz līdz rītdienai!

Šai brīdi apjautu, kadā veida mans skolotājs izvedina spriedumus, un mani satrieca Viljama nepārprotamā atšķirība no filosofa, kurš apcer pirmprincipus tā, ka viņa prāts savā darbība līdzinās dievišķajam saprātam. Apjautu, ka Viljams, kad viņam nav vienas skaidras atbildes, sagudro vairākas, turklāt pretninīgas. Jutos pagalam apmulsis.

-   Tad jau tas nozīmē, es uzdrošinājos ieminēties, ka jūs vēl esat tālu no atrisinājuma…

-Esmu tam pavisam tuvu, atteica Viljams, tikai vēl nezinu, kādam.

-Tātad saviem jautājumiem jūs neprotat rast vienu vienīgu atbildi?

-Ads, ja es to prastu, es Parīzē mācītu teoloģiju.

-Vai Parīzē vienmēr atrod pareizo atbildi?

-Nekad, teica Viljams, bet viņi pārliecināti turas pie savām kļūdām.

-Un jūs, es bērnišķīgā nekaunībā uzstāju, vai tad jūs nekad nekļūdāties?

-Bieži, viņš atbildēja, taču es nevis ieņemos galvā un

sludinu vienu kļūdu, bet sagudroju vairākas, tā nekļūdams par vergu nevienai no tām.

Man radās iespaids, ka patiesība, kas taču ir tieša atbilsme starp prātu un tā objektu, Viljamu nemaz neinteresē, viņš tikai izklaidējas, cenzdamies iztēloties pēc iespējas lielāku skaitu iespējamību.

Atzīstos, ka tajā bridi jutos vilies savā skolotājā un pieķeru sevi domājam: “Laime, ka ieradusies inkvizīcija.” Ari mani bija pārņēmušas patiesības slāpes, kuras vadīja Bernardo Gvidoni.

Ar šādām nodevīgām domām, apjucis vairāk par Jūdu Lielas Ceturtdienas nakti, kopā ar Viljamu iegāju refektorijā, lai sēstos pie vakariņu galda.

## KOMPLĒTA, kuras laikā Salvatore melš par visuspēcigu burveklību.

Delegācijām par godu sarīkotās vakariņas bija izcilas.

Abats acīmredzot jo labi pazina cilvēku vājības un pāvesta galma paradumus (ko šoreiz, jāsaka, nesmādēja arī brāļa Mikēles minoriti). Virspavārs stāstīja, ka no nesen kauto cūku asinīm bijis paredzēts taisīt asinsdesas Montekasino gaumē. Taču kublā bija atrasts nabaga Venancija līķis, tāpēc visas satecinātās asinis vajadzēja izliet ārā, bet citiem vepriem pa šo laiku pie rīkles neviens nebija ķēries.

Man pat liekas, ka šajās dienās neviens labprāt nevēlējās atņemt dzīvību Dieva radībām. Toties galdā bija celti vietējā vīnā mērcēti cepti baloži, piena sivēns ar truša gaļas pildījumu, svētās Klāras maizītes, rīsi ar abatijas nokalnēs augušām mandelēm (citur šo ēdienu sauc parvigīlijas bkmctnanger), grauzdiņi ar smaržzālēm, pildītas olīvas, cepts siers, aitas gaļa asā paprikas mērcē, baltās pupas un gardumgardi našķi: svētā Bernarda sacepums, svētā Miķeļa kūciņas un svētās Lūcijas kliņģerīši, un tad vēl vīni un zāļu uzlieves, kas darīja jautru pat allaž tik bargo Bernardo Gvidoni, citronmelisas uzlējums, riekstu liķieris, ipašs vīns pret podagm un genciānu uzlieve. Tas viss nudien būtu atgādinājis rīmu un negaušu saietu, ja vien katru kumosu un vīna malku nepavadītu Svēto rakstu lasīšana.

No vakariņu galda visi piecēlās itin līksmi, un daži aizbildinājās ar vieglu savārgumu pēc tālā ceļa, lai varētu nepiedalīties kompletorijā. Taču abats neļaunojās. Ne jau visiem tiek privilēģijas un pienākumi, kas piederas mūsu ordeņa iesvetību saņēmušajiem.

Kamēr mūki devās prom, es, ziņkāres dzits, vēl ielūkojos virtuvē, ko pavāra palīgi nokopa slēgšanai. Ieraudzīju Salvatori, kurš, prāvu sainīti padusē pasitis, izslīdēja pa durvīm un aizlavijās uz sakņu dārza pusi. Ziņkārīgs būdams, sekoju un viņu uzrunāju. Viņš mēģināja izvairīties, bet, tik lēti prom netikdams, atbildēja, ka saini (tas kustējās, it kā tanī būtu ietīstīta dzīva radība) nesot bazilisku.

-   Cave basiliscbium! Est lo reys clei serpenti, tant pleno del veleno che ne riluce tutofuori! Che dicatn, il veleno, ilpuzzo ne vien fuoti che te ancide! Ti cittosca… El ha rnacule bianche sul dosso, et caput comegallo, et mettj va dritta sopre la terra et nietcļ va per terra comegli altri serpentes. Elo ancide la bellula…

-   Zebiekste?

-   Oc! Bestiola parvissima est, piu lunga alguna cosa che ‘l topo, et odiala 7 topo muchissimo. E assi la setpe et la botta. Et tļuando lot o la mordono, la bellula corre alla fenicula o a la circerbita et ne denteccbia, et redet ad bellum. Et dicunt che ingenera per li oculi, ma li piū dicono cb ’elli dicono jalso.

Es noprasīju, ko šis grasās ar bazilisku iesākt, bet viņš atcirta, ka tā esot viņa darišana. Taču mana ziņkārība bija tik nevaldāma, ka es paziņoju: tagad, kad apkārt tik daudz līķu, vairs nevar būt nekādu slepenu darīšanu, tāpēc būšu spiests visu pastāstīt Viljamam. Tad nu Salvatore dedzīgi lūdzās, lai klusēju, atraisīja maišeli un parādīja man melnu kaķi. Viņš pievilka mani tuvāk un, neķītri smīnēdams, klāstīja, ka šim apnicis, ka mēs ar mantzini, viens varens, bet otrs jauns un skaists, varot baudīt, ciema meiteņu mīlestību, bet, viņam nabaga neglītenim, esot jāpaliek bešā. Viņam esot zināms spēcīgs burveklis, ar kura palīdzību varot savalgot mīlas pinekļos jebkuru sievieti. Vajagot tik nogalēt melnu kaķi, izķeksēt tam acis un tad tās ieliki divās melnas vistas dētās olās, vienu aci vienā, otru otrā (viņš man parādīja divas olas un apgalvoja, ka tās esot īstās vistas dētas). Olas jānorok zirga mēslu kaudzītē (viņš tādu jau esot sagatavojis attālā sakņu dārza nostūri, kur neviens nemēdzot ieklīst), tad pēc laika no katras olas izšķilšoties pa velnēnam, kas stāšoties viņa kalpībā un sagādāšot visus pasaules priekus. Bet, ak vai, viņš man teica, lai burvestība izdotos, vajagot, lai sieviete, no kuras tiek cereta mīlestiba, uzspļautu olām, pirms tās ierok mēslos; un šis sarežģījums viņam nedeva miem, jo vajadzēja, lai īstais sievišķis būtu blakus īstajā brīdī, turklāt bija jāpanāk, lai viņa nodara savu darāmo, nezinot, kam tas vajadzīgs.

Es tūdaļ iekvēlojos liesmās, tās pārņēma manu seju, manas iekšas, visu manu augumu. Vārgā balsī vaicāju, vai viņš šonakt grasās ievest klosteri to pašu viņnakts meiteni. Salvatore ņirdza un zobojās, ka mani 11u gan sagrābusi varena kaislība (es iebildu, ka viņš maldās un jautājums man pasprucis aiz tinis ziņkāres), un piebilda, ka ciemā sieviešu netrūkstot un viņš uzvedīšot augšā citu, vēl skaistāku par to, kura patīkot man. Es nospriedu, ka viņš melo, lai tiktu no manis vaļā. Bet ko gan es varēju iesākt? Sekot viņam visu nakti, kamēr Viljams mani gaidītu pavisam citādiem darbiem? No jauna skatīt to (ja ta maz būs īstā), pie kuras mani vilka mana kaislība, lai gan prāts pūlējās no tās atstumt, apgalvodams, ka neklātos to uzlūkot vēlreiz, kaut ari kāroju to redzēt vēl un vel? Protams, nē! Tā 11u es pats sev iestāstīju, ka Salvatore nemānās, teikdams, ka nācēja būs cita. Vai arī ikviens viņa vārds ir melīgs un burvestība, par kuni viņš man stāsta, tikai viņa naivā un māņticīgā prāta sagudrota un visgalā viņš neko neuzsāks.

Noskaitos uz viņu un parupji teicu šai nakti viņš darītu prātīgāk, iedams gulēt, jo pa abatiju riņķo strēlnieki. Viņš atbildēja, ka pazīstot klosteri labāk par strēlniekiem, tādā miglā neviens viņu nemaz nevarēšot saskatīt. Vēl vairāk, viņš teica, tagad es aizlaidīšos, un ari tu, puika, mani vairs neredzēsi, pat

ja pāris so|u attālumā kaitēšos ar meiteni, kuru tu lik ļoti kāro. Viņš gan to izteica citiem vārdiem, daudz nekautrākiem, taču tāda bija sacītā jēga. Sašutis gāju prom, jo galu galā strīdēties ar šādiem salašņām nebija manis, dižciltīga noviča, cienīgi.

Aizsteidzos pie Viljama, un mēs sagatavojāmies nakts darbiem. Tas ir, ieradušies uz kompletoriju, nostājāmies joma dziļumā tā, lai, dievkalpojumam beidzoties, butu gatavi otrajam (man jau trešajam) gājienam uz labirintu.

## PĒC KOMPLETORIJA, kad Viljams un Adss atkal apmeklē labirintu un stāv pie finis Africae sliekšņa, taču nevar tur iekļūt, jo nav zināms, kas ir pirmais un septītais no četriem, un beidzot Adss atkal ļaujas, šoreiz gan smalkā veidā, mīlas kaitei.

Bibliotēkā mūs gaidīja ilga darba stundas. Vārdos izklāstīta, labirinta plāna zīmēšana izklausījās pavisam vienkārša, taču patiesībā lēnām virzīties gaismekļa mestajā vārajā spīdumā, iezīmēt kartē durvju ailas un sienas bez durvīm, lasīt uzrakstus uz sienām un pierakstīt to iniciāļus, izstaigāt visas ejas, kā vien to atļāva labirinta veidojums, bija diezgan ilga, piedevām apnicīga nodarbe.

Bija ļoti auksts. Nakts nebija vējaina, un nevarēja saklausīt dīvainos šņācienus, kas mūs bija izbiedējuši pirmajā naktī, bet pa ventilācijas spraugām ieplūda mitrais, ledainais āra gaiss. Bijām apvilkušies vilnas cimdus, lai varētu cilāt grāmatu sējumus, neapsaldējot rokas. Taču tie bija cimdi, kādus ziemā lieto rakstot, pirkstgalus tie atstāja brīvus. Un mēs ik pa brīdim tuvinājām stingstošos pirkstus lampiņas liesmai, bāzām tos azotē, plaukšķinājām un berzējām rokas, un mēģinājām sasildīties mīņājoties un lēkājot.

Tāpēc darbs mums nemaz tik raiti nevedās. Bieži stājāmies, lai ielūkotos grāmatu plauktos, un tagad, kad Viljams ar jaunajiem stikliem uz deguna varēja saskatīt pat vissīkākos burtus, katra grāmata, ko viņš atšķīra, izraisīja skaļus sajūsmas saucienus, vai nu tāpēc, ka sacerējums viņam bija pazīstams, vai tāpēc, ka viņš jau labu laiku bija to meklējis, vai, visbeidzot, tāpēc, ka vēl nekad nebija dzirdējis tādu pieminam un bija bezgala satraukts un ziņkārots. Citiem vārdiem sakot, katra

grāmata viņam bija kā teiksmains dzivnieks, ko sastop svešā zemē. Un, pats šķirstīdams biezos sējumus, viņš vēlēja ielūkoties citos ari man.

-   Paskaties, kas stāv tajā skapi!

Un es, sējumus cilādams, burtoju: Bēdas Historia anglorum… Un tā paša Bēdas De aedijicatione templi, De tabernaculo, De temporibus et computo et chronica et circuli Dionysi, Ortographia, De ratione metrorum, Vita Sandi Cuthberti, Ars tnetrica…

-Saprotams, tie visi ir Godājamā darbi… Un paskaties šeit! De rhetorica cognatione, Locorum rhetoricorurn clistinctio, un te daudz gramatiķu: Prisciāns, Honorāts, Donāts, Maksims, Viktorins, Eitihs, Foka, Aspers… Dīvaini, sākumā domāju, ka šeit glabājas Anglijas autoru sacerējumi… Paskaties te, apakšā…

-   Hisperica… famina. Kas tas ir?

-   Hibernijas poēma. Paklausies:

Hoc sputnans mundanas obvallat Pelagus oras terrestres amniosis fluctibus cudit tnargines.

Saxeas undosis molibus irmit avionias.

Infima fjomboso vartice miscet glareas asprifero spergit spumas sulco, sonoreis frequenter quatitur flabris…

Nesapratu lasītā jēgu, taču Viljams lasot tā vēla vārdus pār lūpām, ka man šķita dzirdu jūras viļņu troksni un putu šļakstus.

-Un šeit? Tas ir Malmsberijas Adelrns. Paklausies šis rindas: Pritnituspantorum procerum poematorum pio potissimurn patemoque presertirn privilegio panegiricum poemataque passim prosatori sub polo promulgatas… Visi vārdi sākas ar to pašu burtu!

-Cilvēki no manām salām visi ir mazliet traki, lepni teica Viljams. Paskatīsimies tajā skapi!

-   Vergilijs.

-   Kāpēc šeit? Kas tieši no Vergi lija? Georgikas?

-Nē. Epitomas. Nekad neesmu dzirdējis par tādām.

-   Bet las nav Marons! Šis ir Tulūzas Vergilijs, retors, kas dzīvoja sestajā gadsimtā pēc mūsu Kunga dzimšanas. Bija izslavēts ka liels gudrais…

-  Viņš te raksta, ka mākslas esot poēma, retboria, grama, leporia, dialecta, geomettia… Kas tā par valodu?

-Latiņu, taču latīņu valoda, ko bija izgudrojis viņš pats un kas, viņaprāt, skaistumā un labskanībā pārspēja īsto. Palasi šeit: viņš apgalvo, ka astronomija pēta zodiaka zīmes, kas ir mon, man, tonte, piron, darneth, perfellea, belgalic, rnargaletb, lutarniron, tāmi non et raphalut.

-Vai viņš bija traks?

-Nezinu vis, viņš nebija no manām salām. Paklausies vēl šo te! Viņš raksta, ka pastāvot divpadsmit veidi, ka apzīmēt uguni, ignis, coquihabin (quia incocta coquendi habet dictionem), ardo, calax ex calore, fragon ex fragore flammae, rusin de ruborej'nmaton, ustrax de urendo, vitius quia pene tnortua membra suo vivificat, siluleus, quod de silice siliat, unde et silex non recte dicilur, nisi ex qua scintilla silit. E a en eon, de Aenea deo, qui in eo habitat, sire a quo elementis flatus fertur.

-Bet neviens taču tā nerunā!

-   I’ar laimi, ne. Bet tie bija laiki, kad gramatiķi, lai aizmirstu apkārtējās pasaules ļaunumu, izklaidējās, risinādami pārgudrus un piņķerīgus jautājumus. Esmu dzirdējis, ka tolaik retori Gabunds un Terencijs piecpadsmit dienas un naktis no vietas strīdējušies par ego vokatīva formu, līdz beigu beigās ķērušies pie ieročiem.

-Un arī šeit, paklausieties… Biju paķēris kādu grāmatu, ko rotāja brīnumainas miniatūras ar augu labirintiem, no kuru

vijumiem spraucās ārā čūskas un pērtiķi. Paklausieties, kādi vārdi: cantamen, collarnen, gongelamen, stemiamen, plasrnarnen, sonenis, alboreus, gauclijluus, glaucicomus…

-Manas salas, atkal ar maigumu noteica Viljams. Neesi nu bargs pret tālās Hibernijas mūkiem! Varbūt par to, ka vēl pastāv ši abatija un mēs aizvien runājam par Svēto Romas impēriju, mums jāpateicas viņiem. Tolaik pārējā Eiropa bija pārvērstā gruvešu kaudzē. Un kādu dienu par spēkā neesošu tika pasludināta dažu Gallijas mācītāju dotā kristība, jo viņi kristīja in norninepatris etfiliae un nevis tāpēc, ka bulu pievērsušies kādai jaunai ķecerībai un uzskatītu Jēzu par sievieti, bet gan tāpēc, ka vairs neprata latīniski.

-Kā Salvatore?

-Apmēram ta. Sirotāji no tālajiem ziemeļiem pa jūru un upēm kuģoja līdz pašai Romai, lai postītu un laupītu. Pagānu tempļi lika sagrauti drupās, bet kristiešu baznīcu vēl nebija. Un vienīgi Hibernijas mūki savos klosteros rakstīja un lasīja, lasīja un rakstīja, un zīmēja miniatūras, un tad sēdās no dzīvnieku ādām gatavotās laiviņās un peldēja uz šiem novadiem, lai evaņģelizetu tos ka neticīgo zemes, vai saproti? Tu esi bijis Bobio klosteri, to dibinājis viens no viņiem -svētais Kolumbāns. Tāpēc nepārmet, ka tie izgudroja jaunu latiņu valodu, kad Eiropa vairs neprata veco. Tie bija diženi viri. Svētais Brendans aizkļuva līdz pat Laimīgo salām, peldēja gar elles krastiem, redzēja ar ķēdēm klintij piekaltu Jūdu, un vienu dienu piestāja pie kādas salas un izkāpa krastā, bet sala izrādījās jūras briesmoņa mugura. Protams, viņi visi bija traki, Viljams labpatikā atkārtoja.

-Un viņu zīmētās ilustrācijas ir… nespēju ticēt savām acīm! Kādas krāsas! es jūsmoju.

-Viņu zemē krāsu ir pavisam maz tikai nedaudz zilā un daudz, daudz zaļuma. Taču mēs tagad neapspriedisim Hibernijas mūkus. Es gribu zināt, kāpēc viņi atrodas šeit, kopā ar angļiem un citu zemju gramatiķiem. Paskaties savā kartē kur mēs patlaban esam?

-Rietumu torņa istabās. Esmu sarakstījis ari iniciāļus. Tātad, izejot no bezlogu istabas, var nokļūt septiņstūru telpā, kurā ir tikai viena durvju aila, tā ved uz torņa istabu, kura apzīmēta ar sarkanu II, tad var iet no istabas istabā visapkārt tornim, lai atgrieztos bezlogu istabā. Un burtu seka veido… jums taisnība! HIBERNI!

-   HIBERNIA, ja no bezlogu istabas atgriežas septiņstūru telpā, kurai, tāpat kā pārējām vidusistabām, iniciālis ir A no Apocalypsis. Tāpēc šeit ir autori no tālajām salām un an gramatiķi un retori, jo bibliotēkas ierīkotāji nosprieduši, ka visiem gramatiķiem, ari tiem no Tulūzas, jāatrodas vienuviet kopā ar Hibernijas autoriem. Tas ir grāmatu izvietošanas princips. Redzi, jau sākam šo to saprast!

-Bet telpu iniciāļi austrumu tornī, pa kurn mēs uzkāpām, veido FONS… Ko tas nozīmē?

-Paskaties kārtīgi savā kartē un turpini lasīt burtus tajās istabās, kurām gājām cauri pēc tam.

-FONS ADAEU.

-Nē, FONSADAE. Burts t/apzīmē austrumu torņa otro bezlogu istabu, to es atceros, varbūt tā pieder pie citas istabu rindas. Un tā mēs esam atraduši Fons Adae, tas ir, šīszemes paradīzi. Atceries, tieši tur ir telpa ar altāri, kas pavērsts uz saullēkta pusi!

-Tur bija daudz bībeļu un Bībeles komentāru; tikai svētu rakstu grāmatas.

-Redzi, Dieva vārds novietots zemes paradīzē, kura, kā visi stāsta, atrodoties tālu austrumos. Bet šeit, rietumos, ir Hibernija.

-Tātad bibliotēkas veidojums attēlo pasaules karti?

-Iespējams. Un grāmatas tajā izvietotas atbilstoši zemēm, kur tās sarakstītas vai kur dzimuši to autori, vai arī, kā šajā gadījumā, kur to autoriem būtu vajadzējis piedzimt. Bibliotekāri

nosprieduši, ka Vergilijs ir gramatiķis un tikai kļūdas pēc piedzimis Tulūzā, lai gan viņam būtu vajadzējis dzimt rietumu salās. Tā viņi izlabojuši dabas kļūdišanos.

Turpinājām ceļu. Gājām cauri veselai virknei telpu, kur glabājās brīnumainas apokalipses, un viena no tām bija istaba, kur mani bija piemeklējušas vīzijas. Ari tagad jau pa gabalu ieraudzījām gaismas spīdumu, un Viljams, aizspiedis degunu, piesteidzās pie kvēpekļa un to apdzēsa, uzspļaudams gmzdošajiem pelniem. Tomēr drošības pēc steigšus izgājām šai telpai cauri, bet es atcerējos, ka šeit biju redzējis apbrīnojami skaisto daudzkrāsu apokalipsi ar rnulier amicta sole un pūķi. Savienojām kopā šo istabu burtus, sākot ar pēdējo, kurā bijām iegājuši un ko apzīmēja sarkans iniciālis Y, un, lasot pretēji mūsu nāciena virzienam, ieguvām vārdu YSPAN1A, bet pēdējais A bija tas pats, ar kuru beidzās HIBERNIA. Pēc Viljama domām, tas nozimēja, ka bibliotēkā ir arī istabas, kuras glabājas dažāda rakstura sacerējumi.

Katrā ziņā par YSPANIA sauktajā bibliotēkas daļā redzējām neskaitāmus Apokalipses sējumus, visus brīnišķigā izpildījumā, ko Viljams nešaubīdamies piedēvēja ibēriešu mākslai. Atklājām, ka bibliotēkā sakopota varbūt visā kristīgajā pasaulē visbagātīgākā apustuļa Jāņa grāmatu kolekcija, ko papildināja neaptverams daudzums šī teksta komentāru. Milzīgi, biezi sējumi bija veltīti Liebanas Svētlaimīgā Apokalipses komentāriem, un, lai gan teksts vienmēr bija aptuveni tas pats, fantastiska dažādība toties piemita sējumu miniatūrām; Viljams dažās no tām pazina Maģija, Fakunda un citu Astūrijas karaļvalsts labako ilustratoru roku darbu.

Pētīdami grāmatas un izdarīdami šos un citus secinājumus, nonācām dienvidu tornī, pa kuru jau bijām klīduši iepriekšējā naktī. No bezlogu istabas, ko apzīmēja S no vārda YSPANIA, mēs nokļuvām E istabā un, apmetuši loku ap torni, nonācām piektajā, pēdējā telpā tā bija apzīmētā ar sarkanu L, un tajā nebija citu durvju. Ačgārni savienojām burtus un izlasījām LEONES.

-   Lauvas, dienvidi pēc mūsu kaites esam nokļuvuši Atlika, hic sunt leones. Šādi saprotams, kāpēc šeit redzējām tik daudz neticīgo autoru darbu.

-   Un te ir vēl citi, teicu, rakņādamies pa plauktiem. Avicennas Canone, un šis skaistais sējums nesaprotamā rakstā…

-   Spriežot pēc rotājumiem, tam vajadzētu būt Korānam, taču es diemžēl neprotu arābiski.

-Korāns neticīgo bibele, perversa grāmata…

-Grāmata, kas satur gudrību, kura atšķiras no mūsējās. Bet vai saproti, kāpēc tā novietota tieši šeit, kur mīt lauvas, nezvēri? Mēs te redzējām ari to grāmatu par teiksmainajiem nezvēriem, kurā lu pētīji vienradzi. Šajā vietā, ko sauc LEONES, glabājas tās grāmatas, kuras bibliotēkas veidotāji uzskatījuši par melīgām. Un kas ir tur lejāk?

-Tas ir latīniski, bet tulkojums no arābu valodas. Aijubs al Ruhavi, kāds traktāts par suņu hidrofobiju. Un šeit grāmata par dārgumiem. Un te Alhazena De aspectibus…

-Re, viņi starp briesmoņu un melu grāmatām novietojuši arī zinātniskus darbus, no kuriem kristieši daudz ko varētu mācīties. Tā viņiem tolaik, kad bibliotēku cēla, licies pareizi…

-  Bet kāpēc starp melīgiem sacerējumiem ir ari grāmata par vienradzi? es jautāju.

-Acīmredzot bibliotēkas dibinātājiem bijuši visai dīvaini uzskati. Viņi būs sprieduši, ka grāmata, kurā stāstīts par tālu zemju fantastiskiem dzīvniekiem, ir tādi paši meli, kādi izplatīti starp neticīgajiem…

-Vai tad vienradzis ir meli? Tas ir tik maigs, cēli simbolisks dzīvnieks, Kristus tēla un šķīstības iemiesojums. To var noķert, tikai nosēdinot mežā jaunavu; tad tas jūt viņas šķīsto smaržu un nāk noguldīt galvu viņai klēpī, ļaudamies mednieku pinekļiem.

-Tā stāsta, Ads. Taču ne viens vien apgalvo, ka ari vienradzis uzskatāms par pagānu pasaku izdomājumu.

-   Cik žēl! es teicu. Man gan patiktu, ejot cauri mežam, satikt kādu vienradzi. Citādi kāds gan prieks šķērsot mežu?

-   Nav jau zināms, ka vieradzis patiesi neeksistē. Varbūt tas ir citāds, nekā to attēlo grāmatās. Kāds ceļotājs no Venēcijas reiz nokļuva ļoti tālās zemēs, pavisam tuvu fonsparadisi, ko mēdz attēlot kartēs, un redzēja tur vienradžus, taču tie bija melni, rupji, neveikli un pavisam negliti. Domāju, viņš patiešām redzējis Lstus dzīvniekus ar ragu pierē. Varbūt tos pašus, par kuriem pirmās liecības mums atstājuši senās gudrības skolotāji, kuri saņēmuši no Dieva izdevību redzēt lietas, ko mums nav laimējies skatīt savām acim, tāpēc viņu stāstos allaž ir kāds patiesības grauds. Pēcāk šie apraksti, ceļojot no autora pie autora, iztēlē pārveidojās, un vienradži kļuva par graciozajiem, baltajiem radijumiem ar maigo iedabu. Tāpēc, ja padzirdēsi, ka mežā mit vienradzis, labāk neved turp jaunavu, jo var izrādīties, ka dzīvnieks vairāk atbilst venēcieša aprakstam nekā citu grāmatu liecībām!

-   Bet kādā veidā senās gudrības skolotāji saņēma no Dieva vienradža īstenas dabas atklāsmi?

-   Nevis atklāsmi, bet pieredzi. Viņiem laimējās piedzimt zemēs, kur mita vienradži, vai ari dzīvot laikos, kad vienradži bija sastopami arī šajos novados.

-Tad kā mēs varam uzticēties senajai gudrībai, kuras pēdas meklēt jūs mani vienmēr mudināt, ja šo gudrību tālāk nodod maldu grāmatas, kas to brīvi sagrozījušas pēc sava prāta?

-Grāmatas nav sarakstītas, lai tām ticētu, bet gan lai tajās vēstītais tiktu pakļauts prāta pārbaudei. Lasot kādu grāmatu, mums nav jājautā, ko tā saka, bet ko tā gribējusi pateikt. To ļoti labi saprata senie Svēto rakstu komentētāji. Tāds vienradzis, kādu to apraksta šis grāmatas, slēpj sevī morālu, alegorisku vai anagoģisku patiesību, un tā aizvien paliek patiesa, tāpat ka vienmēr patiesa ir un paliek doma, ka šķīstība ir cēls tikums. Tomēr, runājot par šīs trejas augstākās patiesības saturošā teļa burtisko ticamību, tomēr jānoskaidro, uz kādiem pieredzes faktiem tā balstās. Burtisko nozīmi allaž var apstrīdēt, kaut arī augstākā jēga ir derīga un neapstrīdama. Kadā grāmata rakstīts, ka dimantu var saskaldīt rikai ar āža asinīm. Taču mans dižais skolotājs Rodžers Bekons teica, ka tā nav taisnība viņš pats bija to izmēģinājis un noskaidrojis, ka dimantu šādi sašķelt nevar. Taču, ja sakarībai starp dimantu un āža asinim piemistu ari kāda augstāka jēga, tā paliktu neapstrīdēta.

-Tātad var paust augstākas patiesības, burtiskā nozīmē klāstot melus, es teicu. Tomēr man žēl, ka vienradzis nepastāv vai arī nav pastāvējis, vai ari reiz nevarētu pastāvēt tieši šāds.

-Mēs nedrīkstam apšaubīt Dieva visvarenību; ja Dievs gribētu, būtu ari vienradži. Bet tu vari mierināt sevi ar domu, ka tie 111it šajās grāmatās un, pat ja tās nerunā par reālu būtni, tās stāsta par būtni, kas ir iespējama.

-Tātad grāmatas nav jālasa ar ticību bet tā taču ir teoloģijas tikums!

-Paliek jau vel divi citi augstākie teoloģijas tikumi. Cerība, ka iespējamais pastāv. Un mīlestība uz tiem, kuri no visas sirds ticējuši iespējamā pastāvēšanai.

-Ko gan jums dod vienradzis, ja jūsu prāts tam netic?

-Tas man dod to pašu, ko deva sliede sniegā, kuru atstāja Venancija augums, kad to vilka uz cūku asiņu kublu. Grāmatu vienradzis ari ir tāda sliede. Ja pastāv pēdas, jābut ari kādam, kas tās atstājis.

-Un jūs sakāt, ka šis pēdu atstājējs ir citāds nekā pašas pēdas.

-Protams. Xe vienmēr nospiedumiem ir tā pati forma, kas piemīt ķermenim, kurš tos atstājis, un turklāt ne vienmēr tos atstājis kāds ķermenis. Reizēm tie ataino iespaidu, ko kāds ķermenis atstājis mūsu prātā, un tad tie ir idejas nospiedumi. Ideja ir kādas parādības zīme, un tēls savukārt ir idejas zīme, tātad

zīmes zīme. Bet, spriežot pēc tēla, es spēju rekonstruēt ja ne pašu parādību, tad vismaz ideju, kas citiem par to bijusi.

-   Un jums ar to pietiek?

-   Nē, jo īsta zinātne nedrīkst samierināties ar idejām, kas ir likai zīmes, tai no jauna jāatrod pašas parādības to vienīgajā atsevišķajā patiesīgumā. Un man gaužām patiktos no šī nospieduma, ko atstājis nospiedums, nokļūt pie paša reālā vienradža, kas stāv šīs ķēdes sākumā. Tāpat kā man patiktu no neskaidrajām pēdām, ko pametis Venancija slepkava (pēdām, kas pagaidām var norādīt uz daudziem), nokļūt pie tā vienīgā indivīda, kurš ir slepkava. Tomēr ne vienmēr tas iespējams īsā laika sprīclī un neņemot palīgā vēl citas zīmes.

-Tad jau es varu mūžīgi runāt tikai par kaut ko, kas man liecina par kaut ko citu, un tā bez gala, taču nekā galīga un patiesa nemaz nav?

-   Varbūt ir konkrētais vienradzis. Neuztraucies, kādu dienu tu to sastapsi, lai cik melns un neglīts tas būtu!

-Vienradži, lauvas, arābu autori un pārējie mori… es noteicu. Šī bez šaubām, ir Āfrika, ko pieminēja mūki.

-  Neapšaubāmi. Un tātad te vajadzētu būt arī afrikāņu dzejnieku darbiem, ko pieminēja Pacifiks no Tivoli.

Patiesi, no jauna iegriezušies L istabā, kāda skapī uzgājām Flora, Fronta, Apuleja, Marciāna Kapelas un Fulgencija grāmatu kopojumu.

-Pēc Berengārija vārdiem, tieši šeit meklējams atminējums kādam noslēpumam, es teicu.

-Aptuveni šeit. Viņš lietoja izteicienu finis Africae, un, tieši dzirdot šos vārdus, Maleahijs pārskaitās. Finis varētu but šī pēdējā telpa vai ari… Pie septiņām Klonmaknuā baznīcām! viņš piepeši iesaucās. Vai tu neko neievēroji?

-   Ko tad?

-   Ejam atpakaļ uz S istabu, kas ir loka sākuma!

Atgriezāmies pirmajā bezlogu telpā, kuras uzraksts vēstīja Super thronos viginti quatuor. Tajā bija pavisam četras durvju ailas. Viena savienoja ar Kistabu, kuras logs bija vērsts uz vidus astoņstūri. Otra veda uz P istabu, kas gar Torņēkas ārsienu turpināja YSPANĪA telpu virkni. Vēl bija durvis uz E istabu torni no tās tikko bijām iznākuši. Vēl bezdurvju siena, ko nosedza grāmatas, un visbeidzot pēdējās durvis, kas savienoja ar otru bezlogu istabu, ko apzimēja iniciālis U. Istaba S bija telpa ar spoguli tagad tas, par laimi, atradās man labajā pusē un man nevajadzēja tajā skatīties, citādi mani atkal būtu sagrābušas bailes.

Kārtīgāk papētījis karti, aptveni šis istabas atšķirību no citām. No pārējo trīs torņu bezlogu telpām varēja nokļūt septiņstūni vidusistabās, taču no šīs istabas tas nebija iespējams. Tātad ieejai torņa vidus septiņstūri būtu jāatrodas blakus, bezlogu U istabā. Taču tajā bija tikai divas durvju ailas viena, kas veda uz Tistabu ar logu uz astoņstūraino aku, un otra, kas to savienoja ar S istabu. Pārējās tris sienas sedza grāmatskapji. Lūkojāmies apkārt, taču redzējām vien to, ko jau skaidri bija parādījusi karte: gan pēc bargajiem labirinta simetrijas likumiem, gan pēc loģikas apsvērumiem tornī bija jābūt ari septiņstūru vidusistabai, taču tās nebija.

-Tās nav, es teicu.

-Diez vai tev taisnība. Ja tās nebūtu, pārējās istabas būtu lielākas, turpretī tās ir aptuveni tādas pašas kā citos torņos. Vidusistaba šeit ir, tikai tajā nevar iekļūt.

-Tā ir aizmūrēta?

-Iespējams. Tā ari ir finis Africae vieta, ap kuru grozījās ziņkārīgie, kuri tagad jau viņā saulē. Tā ir aizmūrēta, bet tas nenozīmē, ka tur nevar iekļūt. Venancijs bija šo ieeju atklājis vai ari saņēmis tās aprakstu no Adelmo, kurš savukārt to bija dabūjis no Berengārija. Pārlasīsim vēlreiz Venancija pierakstus!

Viljams izvilka no ģērba kabatas pergamentu un nolasīja:

-   “Roka virs tēla darbina pirmo un septīto no četriem.” Viņš paraudzījās apkārt. Nu protams! Tēls ir attēls spoguli! Venancijs domāja grieķiski, valodā, kura viņam bija tuvāka par mūsējo, un grieķiski eiclolon nozīmē gan tēlu, gan rēgu. Un spogulis mums atstaro mūsu izkropļotos veidolus, ko mēs paši viņunakt noturējām par rēgiem! Bet kas gan ir šie četri supra speculum? Kaut kas virs tā atstarojošās virsmas? Vai arī mums jānostājas noteiktā vietā, lai pamanītu kaut ko tādu, kas atspīd spogulī un atbilst Venancija sniegtajam aprakstam…

Mēģinājām nostāties gan šā, gan tā, taču bez panākumiem. Mūsu atspulgus spogulī ieskāva vienigi telpas neskaidrie apveidi, ko vāji apgaismoja mūsu lampiņas.

-Tātad supra speculum varētu nozīmēt “viņpus spoguļa”, sprieda Viljams. Bet tad mums vispirms būtu janokļūst aiz spoguļa, kas noteikti ari ir meklētās durvis…

Spogulis pārsniedza cilvēka augumu, un tā masīvais ozolkoka rāmis bija iestrādāts sienā. Iztaustījām visas spoguļa malas, centāmies iebāzt nagus starp mūri un rāmi, taču nebija ne mazākās spraudziņas, it kā spogulis būtu mūra daļa, akmens no akmens.

-Ja tas neatrodas aiz, tad varētu būt virs spoguļa super speculum, Viljams murmināja un, pastiepies pirkstgalos, izčamdīja rāmja augšmalu, taču sataustīja vienīgi putekļus.

-   No otras puses, viņš skumīgi sprieda, pat ja aiz spoguļa atrodas slepena istaba, grāmatas, kum meklējam, tur vairs nav, jo vispirms to paņēma Venancijs un pēc tam diezin kur aizstiepa Berengārijs…

-   Bet varbūt Berengārijs to atnesa atpakaļ uz šejieni!

-   Nē, tovakar mēs bijām bibliotēkā, un visi apstākļi liek domāt, ka viņš pirtī nomira tai pašā nakti, neilgi pēc grāmatas nolaupīšanas. Citādi mēs viņu būtu nākamajā rītā redzējuši. Labi… Pagaidām vismaz esam noskaidrojuši, kur atrodas Jinis Africae, un mums ir gandrīz viss nepieciešamais, lai uzlabotu bibliotēkas karti. Tev jāpiekrit, ka esam atklājuši jau daudzus labirinta noslēpumus, līs pat teiktu visus, tikai vienu ne. Domāju, ka vairāk labuma būs, ja vēlreiz uzmanīgi pārlasīšu un apdomāšu Venancija pierakstus, nekā ja turpināšu meklējumus šeit. Redzi, ka no ārpuses mums labirinta noslēpumu veicās atklāt daudz vieglāk nekā no iekšpuses! Šovakar, stāvēdami savu izķēmoto atspulgu priekšā, mēs vairs neko jaunu neatklāsim. Ari eļļa lampiņās sāk aptrūkties. Nāc, pabeigsim zīmēt karti!

Izstaigājām vēl citas telpas un visu iezīmējām manā plānā. Atradām telpas, kur glabājās vienīgi matemātikai un astronomijai veltīli darbi, un citas, kurās stāvēja grāmatas aramiešu valodā, kurn neviens no mums abiem neprata, un vēl citas, kur bija sējumi, izraibināti ar pavisam neredzētām zīmēm, varbūt tie bija kādi Indijas teksti. Izgājām cauri divām telpu virknēm, kuru iniciāļi veidoja nosaukumus IUDAEA un AEGYPTUS. Lai ilgāk negurdinatu lasītāju ar mūsu pētijumu aprakstu, teikšu vienīgi, ka, pabeiguši zīmēt kaiti, mēs pārliecinājāmies: bibliotēka patiesi bija iekārtota, atveidojot pasaules lodi. Ziemeļos atradām ANGI.IA un ĢERMĀNI, bet ziemeļu torni ar rietumu torni savienoja GALLIA; pašos rietumos atradās IIIRERNIA, vairak uz dienvidiem, gar akas iekšējo sienu stiepās ROMA (latīņu klasiķu paradīze!) un tai līdztekus VSPANIA. Tad nāca dienvidu istabas IEONES un AEGYPTUS, bet austrurnos atradās IUDAE/[ un FONS ADAE. Starp aust minu un ziemeļu torni bija novietojusies ACAIA kā izteicās Viljams, ‘laba sinekdoha, lai apzīmētu visu Grieķiju”. Un patiesi, šajās četrās telpās bija bagātīgs pagāniskas senatnes filosolu un dzejnieku darbu klāsts.

Telpu nosaukumus iznāca lasīt pavisam divaini: reizem bija jālasa taisni, vienā virzienā, reizēm — ačgārni, vēl citureiz pa apli; bieži, kā jau minēju, viens burts ietilpa divos atsevišķos vārdos (šādos gadijumos telpā atradās pa skapim, kas bija vel

lits gan vienai, gan otrai tēmai). Acim redzami nepastāvēja viens zelta likums, ar kura palidzību labirintā varētu viegli orientēties. Tikai balstoties uz savas izkoptās atmiņas spējām, bibliotekārs varēja atrast vajadzīgos sējumus. Piemēram, norade, ka grāmata atrodas quurta Acaiae, nozīmēja, ka tā meklējama ceturtajā istabā, sākot skaitīt no telpas, ko apzīmēja sākuma burts A, turklāt bibliotekāram bija jāzina no galvas, vai veicams taisns vai lokveida ceļš uz vajadzīgo bibliotēkas vietu. Piemēram, četras kvadrātā izvietotas telpas veidoja ACAJA, un pirmais A vienlaikus

bija ari pēdējais; starp citu, ari mums nevajadzēja daudz laika, lai atklātu šo viltību. Tikpat ātri mēs sapratām, ka izvietotas šķērssienas. Nākot no austrumu puses, no ACA1A istabām nevarēja nokļūt nevienā no tālākajām telpām: labirints šeit beidzās, un, lai nokļūtu ziemeļu tornī, bija jāšķērso tris pārējie. Tāpēc saprotams, ka bibliotekāri, ienākuši labirintā caur FONS telpām, it labi zināja, ka jāšķērso AEGYPTUS, YSPANIA, GAJJL1A un ĢERMĀNI, lai nokļūtu, pieņemsim, ANGUA telpas.

Ar šo un citiem derīgiem atklājumiem beidzās mūsu pētījumi bibliotēkā. Taču, pirms pavēstu, ka apmierināti devāmies prom (lai tūliņ iesaistītos citos notikumos, par kuriem nekavēšos pastāstīt), man jāatzīstas lasītājam vēl kādā vājuma brīdī. Jau teicu, ka mūsu pētījumi ritēja, gan pūloties izprast šis noslēpumainās būves veidojumu, gan reizēm pakavējoties, lai šķirstītu dažādus sējumus un noskaidrotu, kādām tēmām veltītas katrā telpā sakopotās grāmatas. Likās, mēs pētām noslēpumainu kontinentu vai jaunatklātu zemi. Un parasti šie pētījumi ritēja draudzīgā saskaņā, mēs ar Viljamu kavējāmies pie vienām un tām pašām grāmatām es, noradīdams viņam visinteresantākās, un viņš, izskaidrodams man daudzas lietas, ko es pats nespēju saprast.

Taču vienubrīd, kad apstaigājam dienvidu torņa istabas, ko sauca IEONES, gadījās, ka mans skolotājs pailgāk uzkavējās telpā, kur bagātīgi bija pārstāvēti arābu sacerējumi par optiku, un tajos netrūka saistošu attēlu. Tā kā šaja nakti mums katram bija sava lampiņa, es, ziņkārības dzīts, devos uz blakusistabu un atklāju, ka prātīgie un piesardzīgie bibliotēkas dibinātāji vienā no grāmatskapjiem sakopojuši darbus, kūms noteikti nevarēja dot lasīt kuram katram, jo dažādos veidos tie vēstija par neskaitāmām cilvēka gara un miesas slimibām, un pārsvarā tie bija viedu neticīgo sacerējumi. Man acīs iekrita kāda neliela

grāmatiņa, ko rotāja ar tēmu pavisam nesaistitas (par laimi!) miniatūras puķes, vijumi, dzīvnieku pāri un dažādi ārstniecības augi; grāmatas nosaukums bija Speculum atnoris, to bija sarakstījis brālis Masimo Boloņietis, un tajā bija sakopoti citāti no daudziem citiem sacerējumiem, visi par mīlas kaiti. Kā jau lasitājs būs nopratis, nevajadzēja neko vairāk, lai atmodinātu manu sakairināto ziņkāri. Pat vairāk, tieši šis nosaukums, atkal atdzīvinot meitenes tēlu, no jauna iesvela manā prātā nemieru, kas jau bija aprimis pēc rīta mokām.

Visu dienu biju dzinis prom mokošās domas, iegalvodams sev, ka tās nepiedien veselam un līdzsvarotam novicam, turklāt dienas un vakarpuses notikumi bija gana satraucoši, lai palīdzētu man aizmirsties; manas alkas jau bija apslāpušas, un es pat iedomājos, ka esmu jau atbrīvojies no šis ligas, tas bijis tikai īslaicīgs nemiers. Toties tagad pietika ieraudzīt šo grāmatu, lai es sev teiktu ciete fabula narratur un atklātu, ka esmu pagalam slims ar mīlestību. Tikai vēlāk es uzzināju, ka, lasot medicīnas grāmatas, lasītājam allaž rodas pārliecība, ka viņu nomoka tieši aprakstītās vainas. Ta notika arī ar mani: steigšus slidinot acis pār šīm lappusēm bailēs, ka kurn kalni bridi varētu ienākt Viljams un apvaicāties, ko gan tik cītīgi lasu, es pārliecinājos, ka mani piemeklējusi tieši ši slimība, kuras simptomi te tik izteiksmigi aprakstīti; no vienas puses, bažījos, ka esmu saslimis (un par to mani nešaubīgi pārliecināja daudzi auctoritates), no otras puses, priecājos, cik tēlaini un reizē patiesi aprakstīts mans stāvoklis, un pārliecinājos, ka mana slimība, kaut arī mokoša, tomēr ir, ja tā var sacīt, gluži normāla, jo daudzi citi cietuši no tās tāpat kā es, lai gan šķita, ka citētie autori par piemēru saviem aprakstiem ņēmuši tieši mani.

Mani tik ļoti aizkustināja lbn Hazma lappuses, kurās viņš definēja mīlestību kā dumpīgu slimību, kura pati sevi ietver ari ārstēšanas līdzekli, taču slimie negrib tapt dziedināti un vainas skartie negrib no tās atlabt, Dievs zina, cik patiesi šie vārdi!

Tagad es sapratu, kāpēc no rīta mani tik ļoti bija uzbudinājis viss, ko redzeju, jo šķiet, tā apgalvoja Ankiras Bazīlijs mīlestība iekļūstot caur acīm un nepārprotams simptoms šis slimības pārņemtie jūtot pārliecīgu jautrību, kaut ari vienlaikus gribot patverties nomaļās vietās un dodot priekšroku vientulībai (tieši tā no rita biju izturējies); pārejās biežāk sastopamās pazinies esot spēcīgs nemiers un apjukums, kas laupot runas spējas… Nobijos, izlasījis, ka sirsnigi milošo, ja taru laupīta iespēja skatīt mīlas objektu, var pārņemt pilnīgs spēku izsīkums, bieži pat esot. jāliekas gultā, un reizēm ši slimība maitājot smadzenes, slimais tad zaudējot saprātu un ieslīgstot murgos (acīmredzot vēl nebiju sasniedzis šo stāvokli, jo, pētot bibliotēku, biju strādājis pietiekami labi un manas domas vēl bija asas). Baiļu mākts lasīju tālāk un uzzināju, ka slimības saasināšanās varot pat beigties ar nāvi, un jautāju pats sev, vai, labi padomājot, meitenes dāvātais prieks ir tik daudz vērts, lai tā vārdā nestu visaugstāko upuri zaudētu savus mirstīgās miesas, nemaz nerunājot par iespēju zaudēt dvēseles līdzsvaru.

Šīs domas mani māca ari tāpēc, ka atradu vel kādu Bazīlija citātu, saskaņā ar kuru qui anirnam corpori per vitia conturbationesque cornmiscent, utrinque quocl babet utile ad vitarn necessarium demoliuntur, anitnamque lucidam ac nitidam carnalium voluptatum limoperturbant, et corporis munditiam atque nitorern bac ratione miscentes, inutile bocad vitae officia ostendunt. Tā bija galēja pakāpe, kurā nekādi negribēju nonākt.

Vēl vairāk mani biedēja svētās Hildegardes vārdi, ka šāds melanholisks garastāvoklis, kādu pa dienu biju sev manījis un pats izskaidroju ar savām maigajām jūtam pret meiteni un ciešanām par viņas prombūtni, ir bistami lidzīgs izjūtām, ko piedzīvo tie, kuri atteikušies no harmoniskā un svētlaimīgā stāvokļa, kādu cilvēks bauda paradīzē, un ka šī melanholija nigra et amam ir čūskas šņācienu un velna viltus radita. Izrādījās, ka šo domu atbalsta ari neticīgo gudrie; man priekša gadījās Abu Bahram Muhammadam Ibn Zaka-rijam ar-Razi piedēvētas rindas: grāmatā Liher continens viņš pielīdzināja mīlas melanholiju likantropijai, jo slimibas pārņemtie sākot līdzināties vilkiem. Viņa apraksti man lika aizžņaugties elpai: vispirms mainās iemi lējušos izskats, tad viņiem pavājinās redze, acis iekrīt dobuļos, un tajās izsīkst asaras, mēle lēnām izkalst un izsitas čūlas, viss augums sakalst, un sirdzējus nemitīgi moka slāpes; sasnieguši šo stāvokli, viņi augu dienu pavada, iekņupuši ar seju gultā, tad uz vaigiem un stilbiem parādās plankumi, kas atgādina suņa kodienus, un, visbeidzot, viņi naktis pasāk klīst pa kapsētām ka vilki.

Pēdējās šaubas par sava stāvokļa nopietnību man zuda, lasot citātus no dižā Avicennas darbiem; mīlestību viņš aprakstījis kā uzmācīgu melanholiskas dabas iedomu, kas rodas, nernitigi apcerot kādas pretējā dzimuma būtnes vaibstus, žestus vai paradumus (cik izteiksmīgi un precīzi Avicenna aprakstija ar mani nolikušo gadījumu!); šis domas nedzimst ka slimība, par slimību tās kļūst vēlāk, kad, netopot apmierinātas, pārvēršas uzmācīgā apsēstībā (bet kāpēc gan es Dievs, piedod man! jutos kā apsēsts, kaut ari liku apmierināts? vai varbūt iepriekšējā nakti notikušais nemaz nebija mīlestības apmierinājums? kā gan citādi var apmierināt šo nelaimi?); tad parādās ari citas pazīmes nemitīgi mirkšķinās plakstiņi, elpa kļūst neritmiska, smiekli mijas ar asarām un pulss ievērojami paalrinās (patiesi, lasot šīs rindas, sirds man strauji sitās un aizrāvās elpa). Lai noteiktu kāda cilvēka mīlas objektu, Avicenna piedāvāja nekļudigu veidu, ko, starp cilu, ieteica ari Galēns: jāsaņem sirdzēja delms un jāsatausta pulss, tad jāsauc dažādi pretējā dzimuma personu vārdi, līdz, atskanot kādam vārdam, sirds ritms paātrinās; un es baidījos, ka piepeši varētu ienākt mans skolotājs, satvert mani aiz rokas un no asiņu pulsēšanas manās dzīslās atminēt noslēpumu, no kā es tik ļoti kaunējos… Ak vai, kā ārstēšanas līdzekli Avicenna ieteica savienot abus mīlētājus laulībā tad slimība tapšot izārstēta! Uzreiz k|uva skaidrs, ka viņš bijis neticīgais, kaut ari mācits, ja jau nerēķinājās ar apstākļiem, kādos atrodas benediktiešu novics, kuram tātad nav glābiņa, pareizāk sakot, kuram pēc paša izvēles vai radinieku gribas nemaz nav paredzētas tiesibas saslimt. Par laimi, Avicenna, gan nerūpēdamies par Klim ordeni, tomēr apsprieda arī gadījumus, kad mīlniekiem nav iespējams savienoties; tādiem viņš ieteica siltas vannas (vai arī Berengānjs būtu gribējis atlabt no mīlas alkām pēc mirušā Adelmo? bet vai maz iespējams ciest no mīlestības slimības pret sava paša dzimuma būtni, varbūt tā ir tikai dzīvnieciska kārība? bet vai tad mana pagājušās nakts kārība nebija dzīvnieciska? protams, ne, sev atbildēju, tā bija tik maiga… un tūlīt piebildu: tu maldies, Ads, tā bija paša velna radīta ilūzija, tava iekāre bija dzīvnieciskāka par dzīvniecisku; tu grēkoji, būdams kā dzīvnieks, un tagad grēko vēl smagāk, nevēlēdamies to saprast!). Lasīju tālāk un uzzināju, ka joprojām pec Avicennas ieteikumiem pastāv ari citi līdzekļi: piemēram, var griezties pēc palīdzības pie vecām un pieredzējušām sievām, lūgt, lai tās aprunā un nomelno iemīļoto, vecām sievām šī lieta acīmredzot padodas labak nekā vīriem. Varbūt tas bija atrisinājums, taču abatijā nebija vecu sieviešu (te gan nebija arī jaunu), un man butu bijis jaludz kāds no mūkiem, lai sarunā par meiteni ļaunu, bet pie kura vērsties? Turklāt vai gan mūks varēja pazīt sievietes tik labi kā veca un pļāpīga sieva? Pats pēdējais saracēņa ieteikums bija vienkārši nekaunīgs: nelaimīgajam mīlētājam vajagot kopoties ar verdzenēm, pēc iespējas daudzām, padoms, kas mūkam nekādi nevarēja derēt! Bet kā gan no mīlas kaites lai izārstējas jauns mūks, es domās izsaucos, vai tiešām viņam nav glābiņa? Varbūt man derētu meklēt palīdzību pie Severīna un viņa zālitēm? Tad uzgāju kāda autora, Arnaldo no Villanovas, izteikumus (šo autoru bieži ar cieņu citēja Viljams); viņš skaidroja, ka milas slimība ceļas no pārlieciga dzīvibas sulu un pneimas daudzuma: kad cilvēka organismā uzkrājas pārāk daudz karstuma un mitruma, tā asins (kas ražo dzemdinošo sēklu) pārpilnība izraisa pārlieciga sēklas daudzuma rašanos, tā saucamo comf)lexio venerea, un spēcigu vēlmi pēc savienošanās ar sievieti.

Cilvēkam piemīt vērtējošā saprāta tikums, kas novietots encefala vidējā ventrikula aizmugures daļa (kur gan tas ir? es prātoju), un tā mērķis ir uztvert visas ar citiem jutekļiem neuztveramas intentiones, kas piemit ar jutekļiem uztveramajiem objektiem; un, kad iekāre pēc kāda ar jutekļiem uztverta objekta kļūst pārāk spēciga, vērtējošā saprāta spējas tiek sagrautas un tas barojas vienigi no iemīļotās personas rēgainā tēla; tad sākas visa ķermeņa un dvēseles iekaisums, skumjas mijas ar prieku un karstums (kas izmisuma brīžos atkāpjas ķermeņa dziļumos un liek sastingt ādai) prieka brīžos paceļas virspusē un liek sejai koši pietvīkt. Arnaldo ieteiktā ārstēšanās bija vienkārša: censties atmest paļāvibu un ceribu reiz sasniegt mīlestības objektu, tā pamazām attālinot un izdeldējot domas par to.

Bet tad jau es esmu izārstēts vai vismaz ceļā uz atlabšanu, es sev teicu, jo man ir maz vai gluži nekādas cerības atkal ieraudzīt savu iemīļoto, vai, ja es to ieraudzītu, man nebūtu cerību to sasniegt, bet, ja es to sasniegtu, nebūtu ceribu to atkal iegūt, un, pat ja es to iegūtu, nebūtu iespēju to paturēt gan manas mūka kartas, gan ģimenes augstdzimtības pienākumu pēc… Esmu glābts tā es sev teicu, aizvēru grāmatu un atliku to vietā, un tieši tai bridi istabā ienāca Viljams. Mēs devāmies uz izeju cauri labirintam, kura noslēpumi jau bija atklāti, kā liku stāstījis, un es uz bridi aizmirsu savu apsēstību.

Tomēr, ka redzēsim, drīz vien ta mani atkal pārņēma, tikai ak vai! pavisam citādos apstākļos.

## NAKTS, kad Salvatore nožēlojamā kārta krīt Bernardo Gvidoni nagos, Adsa mīļoto meiteni notur par raganu un visi liekas gulēt vēl vairāk norūpējušies un nelaimīgi.

Jau kāpnēs no skriptorija uz refektoriju saklausījām troksni un manījām neskaidrus liesmu atspīdumus virtuves pusē. Viljams tūdaļ apdzēsa gaismekli. Taus(īdamies gar sienām, piezagāmies pie virtuves dūrvim un sapratām, ka troksnis nāk no lauka, jo ārdurvis bija atvērtas. Tad balsis un gaisma attālinājās un kāds ar joni aizcirta durvis. Troksnis nebija mazais un nesolija nekā laba. Steigšus ieslīdējām osārijā, aizsteidzāmies uz baznīcu, izgājām pa dienvidu durvim un ieraudzījām lāpu gaismu iekšpagalma pretējā malā.

Traucāmies turpu, un ļaužu jūkli šķita, ka ari mēs būtu atsteigušies kopā ar citiem no dormitorija vai svētceļnieku nama. Ieraudzījām, ka strēlnieki cieši tur Salvatori, balu kā viņa paša acu baltumi, un kādu raudošu sievieli. Man sažņaudzās sirds: tā bija viņa, meitene, par kuru nerimos sapņot. Mani pamanījusi un, bez šaubām, pazinusi, viņa raidija izmisīgu, lūdzošu skatienu. Jau grasījos mesties turp, lai viņu atbrīvotu, bet Viljams sagrāba mani aiz skausta un iešņāca ausi dažus niknus vārdus. No visām pusēm šurpu skrēja mūki un klostera viesi.

Ieradās abats, tad Bernardo Gvidoni, kuram strēlnieku kapteinis isi ziņoja par notikušo. Rau, kas bija noticis.

Pec inkvizitora pavēles strēlnieki visu nakti bija uzraudzījuši abatiju, sevišķu vērību piegriezdami gatvei, kas veda no vārtiem uz baznīcu, sakņudārzam un Torņēkai (kāpēc gan? es prātoju un tad sapratu: droši vien Bernardo, lai ari nezinādams,

pret kuru vērst aizdomas, no kalpiem vai pavāriem būs padzirdējis neskaidras runas par kāda naksnīgām gaitām virtuvē un slepenām takām, kas no turienes veda viņpus mūrim, bet, kas zina, varbūt tas nejēga Salvatore, tāpat kā par saviem nodomiem bija pastāstījis man, bus par tiem izmuldējies ari kādām no kalpiem, kurš, pēcpusdienas pratināšanas iebiedēts, šo vērtīgo ziņu pasviedis Bernardo). Tā strēlnieki, par spīt i tumsai un miglai, bija pārsteiguši Salvatori kopā ar sievieti knibināmies gar virtuves durvju atslēgu.

-Sieviete šajā svētajā vietā! Un kopā ar mūku! pievērsies abatam, bargi paziņoja Bernardo. Godātais kungs, viņš turpināja, ja runa būtu tikai par šķīstības zvēresta pārkāpumu, ši vīra sodīšana tiktu uzticēta jums. Bet, tā kā mēs nezinām, vai šo divu nelaimīgo darbības nav vērstas pret abatijas viesu dzīvību un veselību, mums vispirms viss kārtīgi jānoskaidro. Panāc tuvāk! Es runāju ar tevi, nožēlojamais, un viņš izrāva Salvatorem no rokām vīstokli, ko tas cerēja noslēpt azotē.

-   Kas tev tur iekšā?

Es jau to zināju: nazis, melns kaķis tikko maiss bija atraisīts, tas aizšāvās kā bulta, nelabi ņaudēdams, un divas sašķaidītas jēlas olas, kas visu acīm šķita asinis, dzeltena žults vai kāda cila nešķīsta viela. Salvatore bija gribējis iekļūt virtuvē, lai nogalētu kaķi un izrubinātu tam acis, un kas zina ar kādiem solījumiem bija piedabūjis meiteni sev sekot. Tūliņ arī uzzināju, kādi bijuši sasolītie labumi. Strēlnieki pārmeklēja meiteni, nelabi smīkņādami un netaupīdami neķītnis vārdus, un atrada vēl nenoplūktu beigtu gailēnu. Par nelaimi, nakti visi kaķi ir melni, un tikpat melns izskatījās ari gailēns. Nodomāju, ka neko vairāk nevajadzēja, lai pievilinātu šo nabaga izsalkušo, kura jau iepriekšējā naktī bija pametusi (un turklāt manis dēļ!) tik vērtīgo vērša sirdi…

-Ak tā! iesaucās Bernardo, un viņa balss nevēstīja neko labu. Melns kaķis un melns gailis… Šīs parafernālijas man labi pazīstamas… Tad viņš pūlī pamanīja Viljamu. Arī jums, brāli Viljam, tās nav nekas jauns, vai ne? Vai pirms trim gadiem jūs nebijāt inkvizitors Kilkenijā, kad tika tiesāta meitene, kura bija sagājusies ar nelabo, kas pie viņas ieradās melna kaķa izskatā?

Man likās, ka skolotājs klusē aiz gļēvulības. Izmisis purināju viņu aiz piedurknes un čukstēju: Nu sakiet taču, ka tas gailis bija domāts apēšanai…

Viņš atbrīvojās no mana tvēriena un pieklājīgi atbildēja Bernardo: Nedomāju, ka jums būtu nepieciešama mana senā pieredze, lai nonāktu pie saviem slēdzieniem.

-Protams, netrūkst arī daudz svarīgāku liecību, pasmaidīdams teica Bernardo. Burbonas Stefans savā traktātā par septiņām Svētā Gara dāvanām stāsta par svēto Dominiku, kurš Fanžo pilsētā teicis pret ķeceriem vērstu sprediķi un tad dažām sievietēm pasludinājis, ka šīs ieraudzīšot, kam agrāk kalpojušas. Un piepeši starp viņām nez no kurienes ielēcis baismīgs kaķis prāva suņa lielumā, ar milzīgām, liesmojošām acīm un asiņainu mēli, kas nokarājusies līdz pat zemei, strupo asti paslējis gaisā tā, ka, apkārt grozīdamies, vērsis pret visiem savu nešķīsto pēcpusi, neiedomājami pretīgi smirdošu, kā jau tas pienākas atverei, ko ar tādu prieku savos saietos paraduši skūpstīt sātana kalpi, starp kuriem ir ari templiešu bruņinieki. Kādu stundu riņķojis starp sievietēm, kaķis uzlēcis uz zvana auklas un, piegānīdams aiz sevis baznīcu ar smirdīgiem izkārnījumiem, uzrāpies pa to augšā. Un vai tad kaķis nav dzīvnieks, ko tik ļoti iemīļojuši katari, kuri, pēc Salinieka Alana domām, pat savu nosaukumu ieguvuši no ši lopa vārda catus, jo tie skūpsta šā pēcpusi, uzskatīdami šo par Lucifera iemiesojumu? Un vai šos derdzīgos paradumus neapstiprina arī Alvernijas Viljams savā De legibus? Tāpat Alberts Lielais liecina, ka sātans var iemiesoties kaķī. Un vai ari mans godājamais ordeņa brālis Žaks Furnjē nerakstīja, ka pie inkvizitora Karkasonas Gofrida nāves

gultas parādījušies divi melni kaķi, patiesībā nešķistie gari, kas gribējuši apgānīt tā mirstīgās atliekas?

Mūku pulciņu pārvilnīja šausmu pilni čuksti, daudzi pārmeta krustu.

-Abata kungs, bargu vaigu teica Bernardo, varbūt jūsu ekselence nezina, kā grēcinieki raduši likt lietā šos burvju līdzekļus, bet man diemžēl tas jo labi zināms! Esmu redzējis neģēlīgas sievišķes, kas nakts tumšākajās stundās kopā ar citām no savas slakas lietoja melnus kaķus savā pesteļošanā, ko pēcāk nekādi nevarēja noliegt: tās jādelēja apkārt uz nešķistiem dzivniekiem un nakts aizsegā pieveica milzu attālumus, un vilka sev līdzi ari savus vergus, pārvērtušas tos par miesaskārīgiem inkubiem… Un pats sātans stājies viņu priekšā, pieņēmis gaiļa vai cita melna lopa izskatu, un ar to ak, nejautājiet man, kādā veidā! viņas pat. kopojušās. Un droši zinu, ka ar līdzīgiem nekromantijas paņēmieniem pat Aviņjonā tika gatavoti burvju filtri un ziedes, lai laupītu dzīvību pašam mūsu kungam pāvestam, saindējot viņa ēdienu. Un pāvests varēja atklāt indi un izglābties, tikai pateicoties brīnumainām, čūskas mēles veidā izgatavotām dārglietām, kas rotātas ar apbrīnojamiem smaragdiem un nibiniem un ar dievišķu spēku uzrāda ēdieniem un dzērieniem pievienoto indi! Vienpadsmit tādu mēlīšu, lai slavēts Dievs, viņam uzdāvināja Francijas karalis, un tikai tā mūsu pāvests paglābās no nāves! Un tās vēl nav baismākās no nelietībām, ko sastrādājuši pāvesta ienaidnieki! Visiem zināms, kas atklājās, kad pirms desmit gadiem tika arestēts ķeceris Bernārs Delisjē: viņa mājās uzgāja melnās maģijas grāmatas, iezīmētas tieši visbīstamākajās lappusēs, kur bija apkopotas pamācības, kā izgatavot vaska figūriņas, lai kaitētu saviem pretiniekiem. Un, ticat vai neticat, pie viņa atrada ari figūras, kas ar meistarīgi panāktu līdzību attēloja paša pāvesta augumu, un tām dzīvībai vissvarīgākajos punktos bija iezīmēti sarkani aplīši; nevienam nav noslēpums, ka šādas figūriņas iekabina auklā spoguļa priekšā un tad sadursta dzīvības punktus ar adatu un… Bet kāpēc gan es kavējos, stāstidams par šīm neģēlībām? Pats pāvests par tām jau ninājis un rakstījis, tieši pagājušogad tās nolādēdams sava Super illius specula! Un es patiesi ceru, ka ari jūsu bagātajā bibliotēkā atrodama tā kopija, lai jūs varētu, kā nākas, apdomāt šos jautājumus…

-Jā, mums tā ir, mums ir! dedzīgi apstiprināja izbiedētais abats.

-Labi, noteica Bernardo. Manuprāt, šis notikums ir izskaidrots. Pavedināts mūks, ragana un kāds burvju rituāls, ko šie, par laimi, nepaguva pastrādāt. Kādi tam bijuši mērķi? To mēs driz uzzināsim, esmu gatavs ziedot dažas stundas sava miega, lai to noskaidrotu. Vai jūsu ekselence varētu man piešķirt kādu telpu, kur šos abus ieslodzīt?

-Zem kalves atrodas pazemes celles, teica abats, par laimi, tās tikpat ka nav lietotas un jau ilgus gadus stāv tukšas…

-   Par laimi vai par nelaimi! atcirta Bernardo. Un pavēlēja strēlniekiem, lai tie, izvēlējušies sev kādu pavadoni, aizved abus apcietinātos uz pazemi un iesloga divās atsevišķās cellēs. Vīrieti lai kārtīgi pieķedējot pie kāda sienā iekalta gredzena, tā lai viņš, Bernardo, pēc brīža nokāpis pagrabā, varētu šo nopratināt, raugoties šim tieši sejā. Par sievieti viņš piebilda viss jau esot skaidrs un neesot vērts šonakt pūlēties ar viņas pratināšanu. Pirms viņu sadedzināšot ka raganu, būšot gan nepieciešami īpaši pārbaudījumi, jo viņa, kā jau ragana, tik lēti neatklāšot savus nodomus. Bet mūks (un, kā likdams noprast, ka viss vel nav zaudēts, viņš ar skatienu ieurbās Salvatorē, kas drebēja pie visām miesām) mūks vel varot nožēlot savu nodarījumu, izstāstot visu patiesību un atklājot līdzzinātāju vārdus.

Abus nelaimīgos aizveda. Viens kluss, paguris, gluži kā drudža nomocīts ļāvās strēlniekiem, bet otra raudāja, plēsās lauka no rokām un kliedza ka dzīvnieks, ko ved uz kaušanu.

Taču, ko viņa centās izkliegt savā zemnieces mēlē, to nesaprata neviens no mums, ne Bernardo, ne strēlnieki un pat es ne. Viņa kaut ko teica, bet mums bija tikpat kā mēma. Ir vārdi, kas piešķir varu, un ir vārdi, kas padara vēl nevarīgāku, un pie šiem pēdējiem pieder arī vienkāršo ļautiņu runātie, jo viņiem tas Kungs nav piešķīris spēju izteikties universālajā gudrības un varas valodā.

Vēl reizi mani pārņēma kārdinājums viņai sekot, un atkal Viljams, drūms no vaiga, mani aizturēja. Stāvi mierā, muļķi! viņš teica. Meitene jau ir pagalam, tās ir sadegušas miesas.

Kā pamiris skatījos viņai nopakaļ, un pa galvu man jaucās vispretrunīgākās domas, bet tad piepeši jutu kāds aizskar manu plecu. Nezinu, kā, bet, vēl nepagriezis galvu, pazinu Ubertīno pieskārienu.

-   Skaties uz raganu, vai ne? viņš jautāja. Biju pārliecināts, ka viņam nekādi nevarēja būt zināmas saites, kas mani vienoja ar meiteni, un viņš tā runāja vienīgi tāpēc, ka viņa asās acis, kas prata saskatīt cilvēku kaislības, bija notvērušas manu kvēlojošo skatienu.

-   Nē… es stomījos, es uz viņu neskatos… tas ir, varbūt skatos, bet viņa nav ragana… Mēs taču to nezinām, varbūt viņa ir nevainīga…

-   Tu uz viņu skaties tāpēc, ka viņa ir skaista. Ir skaista, vai ne? žņaugdams man roku, Ubertīno mani pratināja neizprotamā dedzībā. Ja tu viņu uzlūko tāpēc, ka viņa ir skaista, un tas tevi mulsina (un es zinu, ka mulsina, jo grēks, kurā viņu apsūdz, vērš viņu vēl valdzinošāku), ja tu uz viņu skaties un jūti iekāri, tāpēc vien viņa jau ir ragana. Piesargies, mans dēls… Miesas skaistums beidzas līdz ar ādu. Ja mēs varētu redzēt to, kas ir zem ādas, kā notika ar Beotijas lūsi, mēs, sievieti uzlūkodami, nodrebētu riebumā. Visu šo daiļumu veido vienīgi gļotas, asinis, limfa un žults. Ja labi padomā, nāsīs, kaklā un vēdera nav nekā cita kā vien apslēpti netīrumi. Un, ja tev riebjas pat pirkstu piedurt gļotām un mēsliem, kā gan tu vari iekārot ādas maisu, kas pildīts ar tām pašām nešķīstībām?

Man uzmācās vēmās. Nespēju vairs viņā klausīties. Mani paglāba skolotājs, kurš bija dzirdējis Ubertino vārdus. Viņš piesteidzās pie sirmgalvja, asi sagrāba to aiz rokas un atbrīvoja mani no viņa stingrā tvēriena.

-Gana, Ubertino! viņš sacīja. Šī meitene driz tiks spīdzināta un pēc tam nonāks uz sārta. Viņa kļūs tieši tāda, kā teici: gļotas, asinis, limfa un žults. Bet tie būs mums līdzīgie, kas izplēsīs no ādas apakšas to, ko mūsu Kungam, visu dzīvo būtņu Radītājam, ir labpaticies apsegt un izdaiļot ar ādu. Un, ja runājam par vielām, kas mūs veido, tu neesi labāks par viņu. Liec zēnu mierā!

Ubertino sadrūma. Laikam ar savu runāšanu esmu grēkojis, viņš nomurmināja. Protams, esmu grēkojis. Ko gan citu var gribēt no grēcinieka?

Ļaudis izklīda, lai dotos atpakaļ uz savām guļvietām, pa ceļam vēl pārspriezdami notikušo. Viljams bridi aizkavējās, lai pārmītu kādu vārdu ar Mikēli un pārējiem minoritiem, kas vaicāja pēc viņa domām.

-Bernardo rokās tagad ir papildu arguments, lai arī diezgan apšaubāms: abatijā darbojas nekromanti, kas dzen tās pašas nešķīstības, kuras Aviņjonā jau tikušas vērstas pret pāvestu. Vēl, protams, nekas nav pierādīts, un pagaidām šo notikumu nevar izmantot, lai kaitētu rītdienas pārrunām. Taču šonakt viņš centīsies no tā nelaimigā izspiest vēl kādas citas ziņas, un esmu pārliecināts, ka, tās ieguvis, viņš rīt ritā vēl neko neizpaudīs. Viņš tās parturēs rezervē, lai izmantotu vēlāk un varētu kaitēt diskusijām, ja tās iegrieztos viņam neizdevīgā gultnē.

-Vai tas mūks var viņam pateikt ko tādu, ko varētu vērst pret mums? jautāja Česenas Mikēle.

Viljams mirkli iegrima domās. Cerēsim, ka ne, viņš kā šaubīdamies teica. Un es sapratu: ja Salvatore inkvizitoram atklātu to, ko bija pastāstījis mums, par savu pagātni, mantzini un abu saikni ar Ubertīno, lai arī cik netverama tā būtu, rastos visnotaļ mulsinoša un nepatīkama situācija.

-Katrā ziņā labāk pagaidīsim, kas notiks tālāk, mierigi noteica Viljams. Turklāt, Mikēle, viss ir jau iepriekš nolemts. Vienigi tu vēl gribi atrast tam pierādījumus.

-  Jā, gribu, atbildēja Mikēle. Un tas Kungs man palīdzēs. Svētais Francisk, aizlūdz par mums!

-Āmen! visi kori atbildēja.

-         Nepaļaujies uz viņa palīdzību, izsmējīgi sacīja Viljams.

-   Varbūt ari svētais Francisks gaida spriedumu un viņam liegts skatīt vaigā to Kungu.

-  Nolādētais ķeceris Jānis! dzirdēju nikni ņurdam Džirolāmo, kad visi jau gāja atpakaļ, lai dotos pie miera. Ja tagad mums tiek atrauta pat svēto palīdzība, kādu galu gan mēs, nabaga grēcinieki, ņemsim?

## PIEKTĀ DIENA

.

## PIRMĀ STUNDA, kuras laikā brāļi diskutē par Kristus nabadzību.

Kad piektās dienas rītā pamodos, manu sirdi pēc aizvadītās nakts notikumiem māca simt daudz raižu.

No miega mani visai rupji uzpurināja Viljams, teikdams, ka jau iezvanīta pirmā stunda un pēc brīža uz apspriedi pulcēšoties abas delegācijas. Pavēros pa celles lodziņu, taču neko neredzēju. Iepriekšējas dienas migla bija pārvērtusies pienaini baltā, necaurskatāmā autā, kas klājās pār kalna galu.

Izgāju laukā un abatija manām acīm pavērās iepriekš neredzētā izskatā: pa gabalu kā rēgainas ēnas bija saskatāmas tikai prāvāko celtņu baznīcas, Torņēkas un kapitula zāles neskaidrās aprises, mazākās ēkas varēja ieraudzīt, vienīgi pieejot klāt dažu soļu attālumā. Lietu un dzīvnieku apveidi likās negaidīti uzrodamies no neesamības, bet cilvēki no blīvas iznira vispirms kā pelēki rēgi un tad pamazām, soli pa solim kļuva vieglāk sazīmējami.

Man, ziemeļniekam, šī dabas parādība nebija sveša, un citos apstākļos tā manī būtu raisījusi ilgainas atmiņas par dzimtenes līdzenumiem un pili, kur bija aizritējusi mana bērniba. Taču šajā rītā laika apstākļi sāpīgi līdzinājās manas dvēseles stāvoklim, un skumjas, kas mani māca jau kopš pamošanās, ceļā uz kapitula zāli vēl pieņēmās spēkā.

Netālu no tās pamanīju Bernardo Gvidoni viņš patlaban no kāda atsveicinājās. Pirmajā brīdī nesazīmēju viņa sarunbiedru un, tikai kad tas pagāja man tuvu garām, saskatīju Maleahija vaibstus. Viņš gāja, raudzīdamies visapkārt kā cilvēks, kurš baidās tikt pieķerts nozieguma vietā. Taču jau iepriekš teicu pat ši vīra dabiskā sejas izteiksme lika domāt, ka viņam slēpjams kāds negants noslēpums.

Mani nepamanījis, viņš nozuda miglā, bet es, ziņkārības dīdīts, piezagos tuvāk Bernardo un ieraudzīju, ka viņš pārlūko dažus pergamenta ruļļus, ko viņam varbūt bija iedevis Maleahijs. Jau stāvēdams uz kapitula zāles sliekšņa, Bernardo ar rokas mājienu piesauca klāt strēlnieku kapteini, kurš bija grozijies turpat tuvumā, un iečukstēja viņam ausī dažus vārdus. Tad gāja iekšā, un es viņam sekoju.

Pirmo reizi speru kāju šajā ēkā, kuras apmēri, no āra raugoties, šķita visai pieticīgi un līnijas vienkāršas. Nospriedu, ka tā celta nesen uz abatijas vecās baznīcas drupām, kas palikušas no kāda postoša ugunsgrēka.

Nākot iekšā no klosterdārza, vispirms varēja ievērot mūsdienīgu smailloka arkas portālu, kura vienīgais rotājums bija paliela rozete. Taču dziļāk iekšienē kādreizējā narteksa vietā pletās priekštelpa un bija skatāms cits, no vecās baznīcas saglabājies portāls ar senlaicīgu arku un pusmēness formas timpanonu, ko rotāja apbrīnojami skaisti akmenī kalti tēli.

Skulptūras bija tikpat izteiksmīgas kā jaunajā baznīcā, taču ne tik biedējošas. Arī šeit figūras bija pakļautas tronī sēdošā Kristus tēlam; viņam blakus, izvietojušies dažādās pozās un turēdami rokās dažādus zīmīgus priekšmetus, stāvēja divpadsmit apustuļi, kuri bija saņēmuši vēlējumu doties pasaulē un nest ļaudīm labo vēsti. Kristum virs galvas divpadsmit daivās iedalītā puslokā un pie viņa kājām, zem troņa nenogurstošā gājienā soļoja visas pasaules tautas, kurām bija lemts uzklausīt Evaņģēlija pasludinājumu. Pēc drānām pazinu ebrejus, kapadokiešus, arābus, indiešus, friģiešus, bizantiešus, armēņus, skitus un romiešus. Un turpat trīsdesmit apļos, kas sakār-

loti virs divpadsmitdaivu pusloka, bija attēloti nezināmo pasauļu iemītnieki, kuri tikai garāmejot pieminēti Fiziologā un par kuriem ceļotāji izsacījušies visai neskaidri. Daudzi no tiem man bija sveši, taču dažus pazinu, piemēram, zvērīgos sešpirkstaiņus, faunus, kas izkūņojas no kāpuriem, kuri mājo zem koku mizas, zvīņastes nāras, kas pavedina jūrniekus, etiopus gluži melnām miesām, kuri rok pazemes alas, lai slēptos tajās no saules svelmes, onokentaurus, kuri līdz nabai izskatās kā cilvēki, bet zemāk kā ēzeļi, ciklopus, kam pierē viena vienīga acs, liela kā vairogs, Scillu ar meitenes galvu un krūtīm, vilcenes viduci un delfīna asti, Indijas spalvainos cilvēkus, kas dzivo purvos un Epigmarīdes upes krastos, suņgalvjus, kuri pa pusei runā, pa pusei rej, lielkājus, kas spēj apbrīnojami ātri joņot ar vienigo kāju, bet, gribēdami paglābties no saules stariem, noguļas zemē un plato pēdu izslej sev pāri kā saulsargu, astomalus no grieķu zemes, kuriem nav mutes un kuri pārtiek vienīgi no gaisa, ko ievelk caur nāšu caurumiem, Armēnijas bārdainās sievietes, pigmejus, epistiģus, ko daži dēvē par blemmiem un kas piedzimst bez galvas, tāpēc mute tiem ir uz vēdera, bet acis uz pleciem, briesmīgos, divpadsmit pēdu garos Sarkanās jūras sievišķus, kuriem mati sniedzas līdz papēžiem, pakaļpusē govs aste un pie kājām nagi kā kamieļiem, un vēl neradījumus, kam kāju pēdas vērstas uz aizmuguri, tāpēc ļaudis, mēģinādami tos izsekot, allaž nonāk toviet, no kurienes tie nākuši, nevis tur, kurp tie gājuši, tad vēl trejgalvjus un tādus, kuru acis zvēro kā lākturi, un briesmoņus no Kirkes salas ar cilvēku rumpjiem un dažādu lopu galvām…

Šādi un vēl citādi akmeni kalti brīnumi rotāja veco portālu. Taču neviens no tiem nerosīja baiļu trīsas, jo tie neatteloja ne šispasaules ļaunumus, ne elles mocības, bet gan liecināja, ka labā vēsts apskrējusi visu mums pazīstamo pasauli un izplatās ari nepazīstamajā, tāpēc portāls bija gaviļains saskaņas un Kristus vārdā panāktas vienotības solījums, brīnišķs ekumenes apliecinājums.

Laba zime sapulcei, kas noritēs aiz ši sliekšņa, es nospriedu, varbūt šodien viri, kūms par ienaidniekiem vērtuši atšķirigi Evaņģēlija skaidrojumi, beidzot pratīs darīt galu savām nesaskaņām. Un es pārmetu sev, ka, nieka grēcinieks būdams, skumdinos par savām sīkajām bēdām, kad tepat blakus tūdaļ risināsies notikumi, kas izšķirs kristīgās pasaules vēstures gaitu. Salīdzināju savas niecīgās ciešanas ar diženo miera un izlīdzinājuma apsolījumu, kas bija iemūžināts timpanonā. Izlūdzos Dievam piedošanu par savu vājumu un jau gaišākā omā kāpu pār slieksni.

Iegājis tūdaļ ieraudzīju abas delegācijas pilnā sastāvā: to pārstāvji bija sasēdušies cits citam iepretī uz divos puslokos novietotiem soliem; loka puses šķīra galds, pie kura sēdēja abats un kardināls Bertrando.

Lai es varētu pildīt savus rakstveža pienākumus, Viljams mani nometināja minorītu pusē, kur sēdēja gan Mikēle ar saviem vīriem, gan Aviņjonas galma franciskāņi; šī tikšanās nekādā ziņā nedrīkstēja izskatīties ka franču un itāļu sadursme, tai bija jānorit kā augsta līmeņa diskusijai starp franciskāņu regulas piekritējiem un tās apstridētājiem, abām pusēm apliecinot savu īsteni katolisko uzticību pāvestam un viņa galmam.

Kopā ar Česenas Mikēli bija brālis Arnaldo no Akvitānijas, brālis Ugo no Novokastro un brālis Vilhelms Alnviks, kuri bija piedalījušies Perudžas kapitulā, tad vēl Kafas bīskaps, Berengārijs Talloni, Bergāmas Bonagracija un citi Aviņjonas galma minoriti. Pretējā pusē sēdēja Aviņjonas bakalaurs Lorenco Dekoalkone, Padujas bīskaps un Žans d’Anno, teoloģijas doktors no Parīzes. Blakus Bernardo Gvidoni kluss un domās iegrimis sēdēja dominikānis Žans de Bons, kuru Itālijā sauca

par Džovanni Dalbenu. Kā man pastāstīja Viljams, šis dominikānis savulaik bijis inkvizitors Narbonnā, kur spriedis tiesu pār neskaitāmiem pincokēriem un begīniešiem, bet, kad viņš pasludinājis par ķecerigiem arī apgalvojumus par Kristus nabadzību, Berengarijs Talioni, šis pilsētas klostera lektors, stājies viņam pretī ar iebildumiem, turklāt griezies pēc taisnības pie pāvesta. Jānim tolaik vēl neesot bijis skaidras nostājas šajā jautājumā, tāpēc viņš atsaucis abus pie sevis uz galinu, taču tur notikusi diskusija neesot devusi nekādu labumu. Drīz pēc tam franciskāņi bija sapulcējušies Pemdžas kapitulā un tur, kā jau stāstiju, stingri apliecinājuši savu pārliecību. Aviņjoniešu pusē sēdēja vēl citi ievērojami viri, starp tiem arī Alborejas bīskaps.

Atklādams sēdi, abats uzskatīja par nepieciešamu īsi atstāstīt klātesošajiem nesenos notikumus. Viņš atgādināja, ka mūsu Kunga 1322. gadā minoritu ģenerālais kapituls, kas sapulcējies Pemdžā Mikēles Česenieša vadībā, pec ilgām un rūpīgām pārdomām apstiprinājis, ka ne Kristus, ne apustuļi nekad nav ieguvuši un tālāk kopīgi paturējuši nevienu lietu ne īpašumā, ne pārvaldījumā, Kristus, gribēdams rādīt krietnas dzives paraugu, apustuļi, sekodami viņa mācībai, un šo patiesību kapituls pasludinājis par īstenas un katoliskas ticības neatņemamu sastāvdaļu, kas izriet no daudziem kanonisko grāmatu izteikumiem. Tāpēc esot cildināmi un svētīgi atsacīties no tiesibam uz jebkādu īpašumu un tieši šo svēto likumu ievērojuši pirmie karojošās Baznīcas dibinātāji. Šai patiesībai 1312. gadā pievienojies arī Vijēnas koncils, un ari pats pāvests Jānis 1317. gada konstitūcijā par brāļu minoritu statusu, kas sākas ar vārdiem Quorunclam exigit, šī koncila lēmumus novērtējis kā skaidrus, ar svētību sastādītus, pārdomātus un nobriedušus. Tādējādi Pemdžas kapituls, uzskatīdams, ka patiesības, ko par tādām atzinis Svētais Tronis, allaž ir un paliek nemainīgas un ka no tām neviens nekad nedrīkst nedz atkāpties, nedz novērsties, pasludinādams savus slēdzienus, neesot darījis neko citu kā tikai vēlreiz apstiprinājis minētā koncila lēmumus, apzīmogojot tos ar ievērojamu svētās teoloģijas skolotāju parakstiem, un savu vārdu zem tiem likuši brālis Viljams no Anglijas, brālis Heinribs no Vācijas un brālis Arnaldo no Akvitānijas, kuri ir provinciāļi un ministri, kā arī ar saviem zīmogiem apstiprinājuši brālis Nikolā, ordeņa ministrs Francijā, brālis Viljams Bloks, bakalaurs, un vēl ģenerālministrs un četri provinču ministri: brālis Tomāzo no Boloņas, brālis Pjetro no Svētā Franciska provinces, brālis Fernando no Kastello un brālis Simons no Turonas. Taču jau nākamajā gadā abats piebilda — pāvests izdevis dekretāliju Ad conditorem canonutn, pret kuru iestājies brālis Bonagracija no Bergāmas, uzskatot, ka tā vērsta pret viņa ordeņa interesēm. Tad pāvests licis noņemt dekretāliju no Aviņjonas katedrāles durvīm, kur tā bijusi izkārta, un izdarījis tajā vairakus labojumus. Taču patiesībā viņš tādējādi to padarījis vēl bargāku, un to pierādot ari fakts, ka drīz vien brālis Bonagracija ticis arestēts un veselu gadu noturēts cietumā. Un par pāvesta nelabvēlību un bardzību vairs nevarējis būt nekādu šaubu, kad tai pašā gadā viņš izdevis jau vispārpazīstamo bullu Cum internonnullos, kurā izteicis galīgo nosodījumu Perudžas kapitula tēzēm.

Šajā brīdī, pieklājīgi pārtraukdams abatu, ierunājās kardināls Bertrando; viņš atgādināja, kā 1324. gadā, gribēdams vel vairāk sarežģīt stāvokli un aizkaitināt pāvestu, notikumos iejaucies Bavārijas Ludviķis ar savu Zaksenhauzenes deklarāciju, kurā bez jebkāda pamatota iemesla atzinis Perudžas tēzes par sev pieņemamām. Tiešām neesot saprotams Bertrando teica un vieglītēm pasmīnēja -, kāpēc gan imperators tik dedzīgi cildinājis nabadzību, kura viņam pašam nepavisam nav pazīstama. Tādā veidā imperators naidīgi vērsies pret mūsu augstāko ganu, pāvestu, nosaukdams viņu par inimicuspacis, jo viņa vienīgās rūpes esot nesaskaņu un naida celšana, un visbeidzot nozaimodams viņu par ķeceri, pat vēl vairāk par visu ķeceribti tēvu.

-Ta gluži nebija, abats mēģināja iebilst.

-Būtībā tieši tā, sausi atcirta Bertrando un piebilda, ka viņa svētība pāvests bijis spiests izdot savu dekretāliju Quia quorundarn, lai pienācīgi atbildētu uz imperatora nelūgto iejaukšanos, un visbeidzot viņam nācies visā bardzībā uzaicināt pie sevis Aviņjonā Česenas .Vlikēli. Mikēle toreiz aizsūtījis atvainošanās vēstuli, apgalvodams, ka esot sasirdzis (un nevienam ne prātā neesot nācis apšaubit viņa slimības nopietnību), un pēc viņa rīkojuma pāvesta galmā ieradušies brāļi Ožovanni Fidanca un IJmile Kustodio no Pemdžas. Taču gadījumam labpaticies kardināls turpināja -, ka Pemdžas gvelfi ziņojuši pavestam ne tikai par brāļa Mikēles labo veselību, bet ari par viņa aizvien ciešākajām saitēm ar Bavārijas Ludviķi. Lai nu bijis kā būdams, pašlaik brālis Mikēle, cik varot spriest pēc viņa ziedošā izskata, esot sveiks un vesels un tātad gaidīts Aviņjonā. Turklāt patiesi būtu labāk, ja abu pušu gudrie un apdomīgie pārstāvji vispirms kopīgi apspriestu (tas ari tikšot darīts), ko īsti Mikēle teiks pāvestam, paturot prātā, ka visu kopigais mērķis esot nevis saasināt pastāvošās nesaskaņas, bet gan brālīgi izlīdzināt pretišķības, kurām nav vietas mīloša tēva un viņa padevīgo dēlu attiecībās un kuras tajās ieperinājušās, tikai iejaucoties pasaulīgajiem ķildniekiem, vienalga, vai tas būtu imperators vai tā vietvalži, kam nav ne tiesas, ne teikšanas svētās Mātes Baznīcas lietas.

Tad vārdu atkal ņēma abats un teica: būdams Baznīcas cilvēks un tāda ordeņa abats, kura darbus Baznīca allaž atzinusi ar dziļu pateicību (tūdaļ abas loka puses pārvilnīja čuksti, kas pauda cieņu un atzinību), viņš tomēr neuzskatot, ka imperatoram būtu jāpaliek nomaļus no tik svarīgu jautājumu lemšanas, un šādas nostājas pamatotību pēc brīža pierādīšot brālis Viljams no Bāskervilas. Tomēr esot pareizi, abats turpināja, ka diskusijas pirmā daļa norit starp pāvesta sūtņiem un svētā Franciska dēlu priekšstāvjiem, kuri, ierazdamies uz šo tikšanos, jau pierādījuši, ka ir uzticīgi un padevīgi dēli arī savam tēvam pāvestam. Tad Abonē aicināja brāli Mikēli vai kādu viņa izvēlētu pārstāvi paust savus uzskatus, kurus tas gatavojas apliecināt Aviņjonā.

Mikēle teica, ka šajā rītā visiem svētā Franciska brāļiem par lielu prieku un aizkustinājumu viņu vidū esot Kasāles Ubertīno, kuram 1322. gadā pats pāvests lūdzis sarakstīt visai apjomīgu sacerējumu par nabadzības jautājumu. Tāpēc tieši Ubertīno, liekot lietā savu gaišo prātu, apbrīnojamo erudīciju un dedzīgo ticību, kas visiem labi zināma, varētu īsumā apkopot galvenās domas, kas ir un allaž paliks franciskāņu pārliecības pamatā.

Ubertīno piecēlās no savas vietas, un, tikko viņš bija bildis pirmos vārdus, man tapa skaidrs, kāpēc viņš ticis apjūsmots gan kā sludinātājs, gan kā galminieks. Ar saviem kaismīgajiem žestiem, izteiksmīgo balsi, valdzinošo smaidu, skaidrajiem un secīgajiem spriedumiem viņš uzreiz saistīja klausītāju uzmanību un neļāva tai ne mirkli atslābt. Vispirms viņš minēja visus apsvērumus, uz kuriem balstījās Perudžas tēzes. Visupirmām kārtām esot jāatzīst Kristus un viņa apustuļu divdabīgais stāvoklis, jo, no vienas puses, viņi bija Jaunās Derības Baznīcas prelāti un kā tādi pārvaldīja īpašumu, par kuru tiem bija vara, un to sadalīja un izdāļāja nabagiem un Baznīcas kalpiem katram pēc viņa vajadzībām, kā teikts Apustuļu darbu ceturtajā nodaļā un ko neviens pat nedomā apšaubīt. Bet, no otras puses, Kristus un apustuļi jāuzlūko ka atsevišķas personas, pilnīgas ticības pamatu pamats un kā it visa pasaulīgā noliedzēji. Šajā sakarā jāapskata divi īpašuma veidi. Pirmais no tiem ir pilsonisks un pasaulīgs, un to impērijas likumi apzīmē ar vārdiem in bonis nostris, jo par saviem mēs saucam tos mantiskos labumus, kurus mums ir tiesības aizstāvēt un, ja tie mums atņemti, pieprasīt atpakaļ. Tātad šo pirmā veida īpašumu mēs atšķirsim no otra, redzot, ka ipašnieks pasaulīgi aizstāv savu mantu no tā, kurš viņam to grib atņemt, un kā impērijas pilsonis vēršas pēc palīdzības pie impērijas tiesneša (un apgalvot, ka Kristum un apustuļiem piederējuši šādi pirmā veida īpašumi, ir ķecerība, jo Matejs savā V nodaļa raksta: tam, kas ar tevi grib tiesāties un ņemt tavus svārkus, tev jāatdod ari savs apmetnis, un to pašu apliecina arī Lūka VI nodaļā, un ar šiem vārdiem Kristus atsacījās no jebkādas kundzības un īpašuma un to pašu piekodināja ari saviem apustuļiem; un nepārprotama ir ari Mateja XXIV nodaļa, kur Pēteris saka mūsu Kungam: mēs esam atstājuši visu un sekojuši tev); taču otrs īpašuma veids tā ir iespēja kopīgi pārvaldīt laicīgās lietas, balstoties uz tuvākmilestībā dibinātu norunu, un šādi īpašumi gan bija Kristus un apustuļu rīcībā saskaņā ar dabiskajām tiesibām, ko daži sauc par ius poli, tas ir, debesu tiesibām, uz kurām balstās dabiskais taisnīgums, kas bez cilvēku iejaukšanās atbilst veselā saprata prasībām, atŠķiribā no ius/ori, kas ir tiesības, kum pamatojums ir cilvēku vienošanās. Sākotnēji, vēl pirms mantu un labumu vispārējās sadalīšanas tie un to pārvaldījums nepiederēja nevienam un bija ka bezīpašnieka mantas mūsu dienās tās tiek jebkuram, kas tās ņem lietošanā, un tādējādi tie zināmā mērā piederēja vienlaikus visiem cilvēkiem; tikai pēc grēkā krišanas mūsu pirmtēvi sāka dalīt īpašumus savā starpā, un tieši las bija sākums pasaulīgajai lietu pārvaldīšanai, kādu to pazīstam šodien. Taču Kristum un apustuļiem īpašums piederēja to sākotnējā, debesu noliktajā veidā, un šadi viņiem piederēja gan apģērbs, gan maize un zivis, un, kā saka Pāvils savā pirmajā vēstulē Timotejam, kad mums ir barība un apģērbs, tad lai mums pietiek! Tāpēc varam teikt, ka šis lietas Kristum un viņa ļaudīm nevis piederēja, bet atradās lietošanā, un tādējādi viņu absolūtā nabadzība palika neskarta.

Turklāt šo patiesību jau atzinis pāvests Nikolajs II savā dekretalijā Exiit quit sumināt.

Tad no pretējās rindas piecēlās Žans d’Anno un teica, ka brāļa Ubertino spriedumi viņam šķietot esam pretrunā gan ar veselo saprātu, gan ar saprātigu Svēto rakstu skaidrojumu: jo nav apstrīdams, ka uz mantu, kas lietojot bojājas un iznīkst, ka, piemēram, zivis un maize, nemaz nevar attiecināt parastas lietošanas tiesības, to patiesībā pat nevar lietot, (ikai izlielot; it visa mantība, kuru kopīgi lietoja sākotnējās baznīcas ticīgie, tiem piederēja tieši tādā pašā pārvaldījuma formā, ka bija piederējusi pirms pievēršanās Kristus ticībai, un tas jo skaidri izriet no Apustuļu darbu otrās un trešās nodaļas; ari pēc Svētā Gara nonākšanas pie apustuļiem Jūdejā tiem piederēja zeme un saimniecības; apņemšanās dzīvot bez īpašuma neattiecas uz lietām, kas ir visnotaļ nepieciešamas, lai cilvēks izdzīvotu, un Pēteris, sacīdams, ka atstājis visu, nebūt negrib teikt, ka atteicies no īpašuma; un Ādams bija gan lietu īpašnieks, gan pārvaldītājs; protams, ari kalps, kurš saņem algu no sava kunga, ir (ās īpašnieks, nevis lietotājs; dekretālijas Exiit qui seminat vārdi, uz kuriem allaž atsaucas minorīti un kuri nosaka to, ka minorītu brāļi ir tikai sev nepieciešamo lietu lietotāji, nebūdami ne to īpašnieki, ne pārvaldītāji, attiecas tikai un vienīgi uz mantu, kas nebojājas un nezūd, to lietojot, un no tiesas, pat ja Exiit runātu ari par ātri patērējamiem labumiem, šādi apgalvojumi būtu aplami un neiespējami; turklāt nav iespējams nošķir! faktisko lietošanu no juridiskās pārvaldīšanas; visas cilvēku tiesības, kas nosaka īpašumu pār pasaulīgajiem labumiem, ir ierakstītas ķēniņu likumos; Kristus kā mirstīgs cilvēks jau no savas ieņemšanas brīža bija visu zemes bagātību īpašnieks, un kā Dievs viņš no Tēva saņēma varu pār itin visu; viņš bija sava apģērba, ēdiena un naudas, ko bija devuši vai ziedojuši ticīgie, īpašnieks, un, pat ja viņš bija nabadzīgs, tad ne jau tāpēc, ka būtu bez īpašuma, bet tāpēc, ka no savas mantas neguva peļņu,

jo ir labi zināms, ka īpašums nepadara savai īpašnieku bagātu, ja netiek laists apgrozībā un nenes augļus; un, visubeidzot, ja ari Exiit būtu pausti citādi uzskati, Romas pāvestam ir tiesības atsaukt savai priekšgājēju spriedumus, kas skar ticības un morāles jautājumus, un pat apgalvot gluži pretējo.

Tikko Žans d’Anno bija beidzis uzstāšanos, no sola ka dzelts pielēca kājās brālis Džirolāmo, Kafas bīskaps; viņa bārda sašutumā trīcēja, kaut ari, cik varēja noprast, viņš centās teikt samierinošus vārdus. Jāatzist, ka argumenti, kunis viņš piesauca, man šķita visai juceklīgi.

-To, ko es gribēšu teikt svētajam tēvam, un to teikšu es pats, kā te stāvu, jau tūdaļ no šī briža uzticu viņa spriedumam un vēlibai, jo es patiesi no visas sirds ticu, ka Jānis ir Kristus vietnieks šajā pasaulē, un šis savas sirsnīgās pārliecības pēc es smaku saracēņu gūstā. Un iesākumā es jūs lūdzu uzklausīt kādu atgadījumu, ko atstāstījis viens no dižajiem doktoriem, un tas vēsta par mūkiem, kuru vidū reiz izcēlies strīds par to, kas bijis Melhisedeka tēvs. Un, kad viņi to pavaicājuši abatam Kopesam, tas iebelzis sev pa pieri un teicis: vai, tev, Kopēs, ka meklē tikai pēc lietām, ko Dievs tev nav vēlējis meklēt, bet atstāj novārtā tās, kuras Viņš piekodina ievērot! Tātad, kā izriet no mana piemēra, ir nenoliedzami skaidrs, ka Kristum, Svētajai Jaunavai un apustuļiem nepiederēja itin nekas, ne kopigi, ne atsevišķi, un tas ir pat skaidrāks par skaidro patiesību, ka Jēzus vienlaikus bija cilvēks un Dievs, taču man šķiet tikpat skaidrs, ka tas, kurš mēģinātu noliegt pirmo nenoliedzami skaidro patiesību, pēc tam noliegtu ari otru!

Tā teicis, viņš aplaida visriņķī uzvarošu skatienu un es redzēju, ka Viljams pievērš acis debesim. Nojautu, ka Džirolāmo siloģisms viņam neliekas īpaši izdevies, un varēju viņam tikai piekrist, taču vēl nepamatotāki man šķita Džovanni Dalbenas niknie iebildumi; viņš paziņoja: tas, kurš izsaka savus spriedumus par Kristus nabadzību, izsakās par lietām, ko var redzēt (vai neredzēt) ar miesas acīm, bet spriedumi par viņa cilvēcisko vai dievišķo dabu turpretim skar ticības sfēm, tāpēc nedrīkstot sastatīt divus tik atšķirīgus apgalvojumus. Atbildēdams Džirolāmo pārspēja savu pretinieku apķērībā.

-   Ak, nē, dārgais brāli, viņš teica, manuprāt, ir gluži otrādi, jo visos evaņģēlijos teikts, ka Kristus bija cilvēks, ēda un dzēra, turklāt ar acīm redzamiem brīnumiem apliecināja, ka ir ari Dievs, tas taču ir skaidri saprotams kuram katram!

-Arī burvji un pesteļi taisa brīnumus, pašapmierinātu vaigu atteica Dalbena.

-Jā, taču ar savu burvju mākslu palīdzību! atcirta Dži rolāmo. Vai tu gribi pielīdzināt Kristus brīnumus burvju mākslām?

Zālē atskanēja sašutuma pilna murdoņa to viņš neesot gribējis vis!

-   Un galu galā, Džirolāmo turpināja, juzdams, ka uzvara vairs nav tālu, vai patiešām viņa gaišība Podžeto kardināls gribētu uzskatīt par ķecerīgu atzinumu, ka Kristus bijis nabadzīgs, ja tieši uz šīs skaidrās pārliecības balstās tik izcila ordeņa regula, kāds ir franciskāņu ordenis, jo nav pasaulē tādas zemes, kurp nebūtu devušies tā dēli, sludinādami un ticības vārdā šķiezdami savas asinis no Marokas līdz pat Indijai!

-  Spānijas Pētera svētā dvēsele, nomurmināja Viljams, aizlūdz par mums!

-Mīļotais brāli! iebrēcās Dalbena un spēra niknu soli uz priekšu. Vari pātarot, cik vien gribi, par savu brāļu asinīm, tikai neaizmirsti, ka šos svētos meslus maksājuši ari citu ordeņu piederigie…

-Neraugoties uz manu cieņu pret kardināla kungu, Džirolāmo kliedza pretī, man tomēr jāsaka neviens dominikānis nekad nav nolicis galvu neticīgo zemēs, turpretī tikai manos laikos vien tur nomocīti deviņi minorīti!

Koši piesarcis, kājās pielēca dominikāņu ordeņa pārstāvis,

Alborejas bīskaps. Es jums tūlīr pat varu pierādīt, ka minorīti vēl nebija kāju spēruši Tatārijā, kad pāvests Inocents turp aizsūtīja trīs dominikāņus!

-   Ak tā? nosmiekuļoja Džirolāmo. Tomēr man skaidri zināms, ka minorīti uzturas Tatārijā jau astoņdesmit gadus un visā šai zemē nodibinājuši četrdesmit baznīcas, turpretī domi nikāņiem ir tikai piecas nieka baznīciņas pašā piekrastē un ari vir.iu mūku tur nav vairāk par piecpadsmit! Un ar to pašu šis jautājums ir atrisināts!

-   Nekas nav atrisināts, kliedza Alborejas biskaps, jo šie minorīti, kuri dzemdina ķecerīgos ubagbrālīšus tāpat, kā pavārtes kuces laiž pasaulē savus kucēnus, piedēvē sev visus nopelnus, uzdodas par mocekļiem, bet paši saceļ sev greznas baznicas un nēsā dārgas drānas, un pērk un pārdod tāpat kā pārējo ordeņu muki!

-   Nē, mans kungs, nē! iebilda Džirolāmo. Paši viņi neko nepērk un nepārdod, bet rīkojas ar Svētā Troņa pilnvarnieka starpniecību, un pilnvarnieki ari ir patiesie īpašnieki, bet minorīti tikai lietotāji!

-   Patiešām? ieķiķinajās bīskaps. Un cik reižu tu pats esi tirgojies bez pilnvarnieka? Man šis tas zināms par dažiem zemes īpašumiem, kūms …

-Tā bija mana kļūda, Džirolāmo viņu steidzīgi pārtrauca,

-   neuzvel ordenim to, kas bijusi tikai mana vājība!

-   Bet, godājamie brāļi, iejaucās abats, mēs taču neapspriežam minoritu nabadzību, bet gan to, vai nabadzīgs bijis mūsu Kungs…

-   Nu, šajā jautājumā man ir kāds arguments, griezīgs ka zobens… nerimās Džirolāmo.

-Svētais Francisk, palīdzi tu saviem bērniem… novilka Viljams, bet nopratu, ka viņš uz šo palidzibu diez ko nepaļaujas.

-Klausieties, kāds ir mans arguments! Džirolāmo turpināja. Austrumnieki un grieķi, kuri svēto tēvu mācību iepazinuši daudz labāk par mums, ir cieši pārliecināti par Kristus nabadzību. Un, ja jau pat šie ķeceri un shizmatiķi tik skaidri apliecina šo nepārprotamo patiesību, vai tiešām mēs gribēsim būt vēl lielāki ķeceri un shizmatiķi, to noliegdami? Šie austrumnieki, dzirdot, ka daži no mūsējiem sludina pret šo patiesību, nomētātu tos ar akmeņiem!

-   Ko nu tu mels, zvaigaja bīslaps, kam tad šie nenomētā ar akmeņiem dominikāņus, kuri tik klaji noraida šo, kā tu saki, patiesību?

-Dominikāņus? Kā gan lai viņi to varētu, ja dominikāņi tai pusē nav ne rādījušies?

Tad bīskaps, dusmās tumši pietvīcis, atcirta, ka brālis Džirolāmo pavadījis Grieķijā varbūt gadus piecpadsmit, turpretī viņš pats tur uzturoties jau kopš bērnu dienām. Džirolāmo atbļāva: var jau būt, ka dominikānim Alborejas bīskapam esot gadījies viesoties Grieķijā, taču tikai tālab, lai uzdzīvotu vietējā bīskapa greznajās pilis, kamēr viņš, franciskānis, šajā zemē nodzīvojis nevis piecpadsmit, bet gan veselus divdesmit divus gadus un Konstantinopolē sprediķojis paša imperatora klātbūtnē. Nu Alboreja, kuram bija aptrūcies argumentu, mēģināja šķērsot laukumiņu, kas viņu šķira no minorītiem, skaļā balsī (turklāt vārdos, ko šeit neuzdrīkstos atkārtot) izbrēkdams savu ciešo apņemšanos izplūkāt bārdu Kafas bīskapam, kura vīrietību viņš atļāvās apšaubīt, un solīdams to pašu bārdu izmantot kā slotu, lai pretinieku noslānītu.

Pārējie minorīti metās viņam ceļā, lai brāli aizstāvētu, bet aviņjonieši uzskatīja par vajadzīgu steigties palīgā kareivīgajam dominikānim, un (apžēlojies, Kungs, par labākajiem no saviem dēliem!) gāja vaļā tāds ķīviņš, ka abata un kardināla balsis, kas sauca pēc lēnprātības, noslāpa nikno kliedzienu jūklī. Strīda karstumā gan dominikāņi, gan minorīti veltīja pretiniekiem tik smagus vārdus, itin kā iztēlotos sevi par kristiešiem, kas stājušies pretī saracēņu pagāniem. Sēdot palika tikai

Viljams un Bernardo Gvidoni zāles pretēja pusē. Viljama seja pauda skumjas, bet Bernardo man šķita jautrs, ja vien par jautribas zīmi varēja uzskatīt bālo smīniņu, kas rotājās inkvizitora plānajās lūpās.

-  Vai tiešam nav labāku argumentu, lai pierādītu vai noliegtu Kristus nabadzību? es vaicāju savam skolotājam, vērodams, kā Alborejas bīskaps taisās klupt bārdā Kafas bīskapam.

-Manu labo Ads, tu vari apgalvot gan vienu, gan otm, teica Viljams, taču tu nekad nevarēsi pierādit, pamatojoties uz evaņģēliju vārdiem, vai un cik lielā mērā Kristus uzskatījis par savu īpašumu tuniku, ko viņš valkaja un novalkājis droši vien aizmeta. Un, ja gribi zināt, Akvīnas Toms savos uzskatos par īpašumu ir vēl radikālāks par mums, minoritiem. Mēs sakām: mums nekas nepieder, visu tikai lietojam. Viņš teica: jūs varat uzskatīt sevi par īpašniekiem, lai varētu piešķirt to, kas jums pieder, tam, kuram tā trūkst; turklāt tam jābūt jūsu pienākumam, nevis žēlsirdīgai iegribai. Bet runa jau nav par to, vai Kristus bijis nabadzīgs. Te stridas, vai nabadzīgai ir jābūt Viņa Baznīcai. Un Baznīcas nabadzības jautājums nenozīmē atteikšanos vai neatteikšanos no kādas pils, tas nozīmē zaudēt vai paturēt tiesības lemt par pasaulīgās varas lietām.

-Tad tāpēc imperatoram tik minoritu ninas par nabadzību, es teicu.

-Tā tas ir. Minorīti piedalās imperatora spēlē pret pāvestu. Bet man un Marsīlijam šī ir divkārša spēle, jo mēs gribētu, lai imperatora nodomi nāktu par labu ari mūsējiem un mēs gutu atbalstu savam viedoklim par pasaulīgo pārvaldi.

-Un to jūs savas uzstāšanās laika pateiksiet?

-Ja es to pateikšu, būšu izpildījis savu misiju paust impērijas teologu viedokli. Bet, ja es to pateikšu, mana misija būs vienlaikus arī izgāzusies, jo man jāsekmē ari otras tikšanas sarīkošana Aviņjonā, un nez vai Jānis būs ar mieru, ka es došos turp klāstīt viņam šos uzskatus.

-   Ko tad jūs darīsiet?

-Nezinu. Mani plosa divi pretēji spēki kā to ēzeli, kurš nezināja, no kura maišeļa pakampt siena kumšķi. Un vēl nav pienācis īstais laiks. Marsīlijs melš par pārmaiņām, bet tas pagaidām vēl nav iespējamas, un Ludviķis nav labāks par saviem priekšgājējiem, kau