# Prāgas kapsēta

Umberto Eko

Umberto Eko

Prāgas kapsēta

Klejojot starp 19. gadsimta Turīnu, Palermo un Parīzi, mēs sastopam histērisku sātanisti; abatu, kurš mirst divreiz; dažus līķus kādā Parīzes kanalizācijas ejā; redzam, kā pakāpeniski top viltotais sacerējums, kas pazīstams ar nosaukumu Sionas gudro protokoli un vēlāk iedvesmos Hitleru veidot nāves nometnes; redzam jezuītus, kas vērpj intrigas pret masoniem; masonus un karbonārus, kas nožņaudz priesterus viņu pašu zarnās; artrītisku un līkkājainu Garibaldi; pjemontiešu, franču, prūšu un krievu slepeno dienestu plānus; atbaidošas un smirdīgas dzertuves, kur satiekas noziedznieki, kas absinta izgarojumos plāno spridzināšanas un dumpjus; redzam melīgus testamentus, velnišķīgas brālības un melnās mises. Lielisks materiāls feļetonromānam 19. gadsimta garā, turklāt šis ir arī ilustrēts, tieši tāpat kā tā laika turpinājumromāni.

Tomēr šim sacerējumam ir kāda īpatnība: izņemot galveno varoni, visi pārējie romāna personāži ir reāli eksistējuši un attiecīgi darbojušies. Arī galvenais varonis dara to, kas patiešām ir noticis, lai arī realitātē varbūt viņa veikumam bijuši vairāki darītāji. Bet kas gan to zina. Kad visapkārt ņudz slepenie dienesti, dubultaģenti, nodevīgi virsnieki un grēcīgi priesteri, atgadīties var jebkas. Iespējams, ka šī romāna vienīgais izgudrotais tēls ir vispatiesīgākais un stipri līdzinās daudziem, kas joprojām ir starp mums.

Umberto Eko dzimis Alesandrijā 1932. gadā; filosofs, medievists, semiologs, plašsaziņas līdzekļu pētnieks, prozā debitē 1980. gadā ar romānu Rozes vārds Premio Strega, 1981), kam seko Fuko svārsts 1988), Iepriekšējās dienas sala 1994), Bodolīno 2000), Ķēniņienes Loanas noslēpumainā liesma 2004). No daudzajiem akadēmiskajiem un neakadēmiskajiem darbiem ievērojamākie ir Vispārējās semiotikas traktāts 1975), Interpretācijas robežas 1990), Kauts un pīļknābis 1997), No koka līdz labirintam 2007) un kopā ar Žanu Klodu Karjēru sarakstītais Nemaz neceriet atbrīvoties no grāmatām 2009). 2004. gadā sastāda ilustrēto izdevumu Skaistuma vēsture, kam 2007. gadā seko Neglītuma vēsture un 2009. gadā Sarakstu karuselis.

Latviešu valoda "Jana Rozes apgada" ir iznākuši šādi Umberto Eko darbi:

Rozes vārds Fuko svārsts Bodolīno

Kā uzrakstīt diplomdarbu Neglītuma vēsture Skaistuma vēsture Sarakstu karuselis

Grāmata izdota ar Valsts Kultūrkapitāla fonda atbalstu

Tulkotāja pateicas par atbalstu Valsts Kulturkapitala fondam Ventspils Starptautiskajai Rakstnieku un tulkotāju mājai

Literārā konsultante Inga Karlsberga Datorgrafiskais noformējums: Iveta Paegle

© Dace Meiere, tulkojums latviešu valodā, 2011 © SIA "Jāņa Rozes apgāds", 2011

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis imants ločmelis

Jana rozes apgāds

No itāļu valodas tulkojusi Dace Meiere

SIA "Jāņa Rozes apgāds". Reģ. nr. 40003573956 Kr. Barona ielā 5, Rīgā, LV-1050 E-pasts: apgads@jr.lv www.jr.lv

Iespiests un iesiets Jelgavas tipogrāfijā Langervaldes ielā la, Jelgavā, LV-3002

…Tā kā epizodes tomēr ir nepieciešamas un pat veido vēsturiska stāstījuma galveno daļu, esam tajā iekļāvuši simt pilsoņu pakāršanu pilsētas laukpmā, divu mūku nāvi liesmās, komētas parādīšanos, visus tos aprakstus, kas ir vairāk vērti nekā simt turnīri un kam piemīt lieliskā spēja sevišķi labi novērst lasītāja prātu no galvenā notikuma.

Karlo Tenka, Suņu nams

Umberto Eko

Prāgas kapsēta

.

.

## 1 gĀjĒjs, kas tai PELĒKAJĀ RĪTĀ

Gājējs, kas tai pelēkajā 1897. gada rītā pats uz savu galvu un atbildību būtu šķērsojis Mobēra laukumu jeb Mobu, kā to mēdza dēvēt padibenes un kas jau viduslaikos bija universitātes dzīves centrs, uzņemdams studentu pūli no Mākslu fakultātes Fuāra ielā jeb Vicus Stramineus, bet vēlāk kļuva par nāvessoda izpildes vietu tādiem brīvās domas apustuļiem kā Etjēns Dolē), būtu nonācis vienā no nedaudzajiem Parīzes nostūriem, kas paglābušies no barona Osmāna varasdarbiem, pa vidu nelāgi smakojošu ieliņu mudžeklim, ko krusteniski cirta Bjēvras straume, kas, lai ari jau pirms krietna laika nodzīta metropoles iekšās, šai rajonā joprojām izplūda virszemē, lai drudžaina, gārdzoša un pūžņojoša mestos tuvīnajā Sēnā. No Mobēra laukuma, kura sejā ķēmīgu vaibstu jau bija ievilcis Senžermēna bulvāris, joprojām izauga sīku ieliņu zirnekļtīkls Metralbēra, Senseverēna, Galanda, Bišerī, Senžiljēna Lepovra iela, un tā līdz pat Išeta ielai, un tajās visās bija noplukušas viesnīcas, kuras galvenokārt piederēja overņiešiem, leģendāri alkatīgiem viesnīcniekiem, kas par pirmo nakti prasīja vienu franku un par katru nākamo četrdesmit santīmus un vēl piedevām divdesmit sū, ja klients gribēja arī palagus).

Ja pēc tam mūsu gājējs būtu nogriezies ielā, ko pēcāk nosauks Frederika Sotona vārdā, bet pagaidām dēvēja par Ambuāza ielu, aptuveni šai ielai pret vidu tas būtu atradis bordeli, kas nomaskēts par alus dzertuvi, un kādu tavernu, kurā varēja dabūt sevišķi draņķīgu vīnu un ēdienu par pāris sū kas jau tolaik bija smieklīgi maza nauda, bet tieši tik varēja atļauties netālās Sorbonnas studenti), un vēl aklu ieliņu, ko arī tajos laikos sauca par impasse Maubert, par Mobēra strupceļu, bet iepriekš tās nosaukums bija cul-de-sac d'Amboise, un vēl senāk tur atradās kāds tapis-franc padibeņu žargonā tā sauca krogu, viszemākās šķiras dzertuvi, kam parasti saimnieks pats bija agrāk tiesāts un ko apmeklēja tikko brīvību atguvuši katordznieki), bet skumju slavu šī aklā iela bija iemantojusi arī tāpēc, ka astoņpadsmitajā gadsimtā tur laboratoriju bija ierīkojušas trīs izdaudzinātas indētājas, ko vienurīt atrada nosmakušas nāvīgajos tvaikos, kas plūda no vielām, ko viņas destilēja uz savām plītiņām.

Aklās ielas galā gluži viegli nepamanīta varēja palikt kāda krāmu tirgoņa vitrīna un izbalojusi izkārtne, kas šo tirgotavu godāja par Bro~ cantage de ļualite, vitrīna nebija necik caurredzama, jo rūtis, kas jau tāpat maz ko atklāja par iekšpusē izvietotajām precēm, sedza bieza putekļu kārta un koka spraišļojuma kopā saturētie stikla kvadrāti bija vien divdesmit centimetrus plati. Līdzās šim sīkrūšu logam gājējs būtu ieraudzījis durvis, allaž aizslēgtas, bet blakus zvana auklai paziņojumu, ka šobrīd īpašnieks nav sastopams.

Ja tomēr kā retumis gadījās durvis atvērtos, tad iekšā iegājušais blāvajā gaismā, kas apspīdēja šo midzeni, būtu ieraudzījis nedaudzos grīļīgos plauktos un uz dažiem tikpat grīļīgiem galdiem izvietotu veselu lēveni daždažādu priekšmetu, kas pirmajā brīdī būtu šķituši pievilcīgi, bet, tuvāk aplūkoti, izrādītos nederīgi jebkādam godīgam tirdznieciskam darījumam, pat ja šo mantu cena būtu tikpat nožēlojama kā tās pašas. Piemēram, malkas restītes, kas iegrūstu negodā ikvienu kamīnu, pulkstenis ar svārstu un sasprēgājušu zilu glazūru, spilveni, kas varbūt reiz bijuši izšūti košās krāsās, ziedu vāzes ar apskrambātiem keramikas unoi iņiem, zvalstīgi neskaidra stila galdiņi, vizītkaršu groziņš no sarūsējušas dzelzs, neizprotama pielietojuma kārbas ar iededzinātiem rakstiem, atbaidoši perlamutra vēdekļi ar ķīniešu zīmējumiem, krelles, kas, iespējams, savērtas no dzintariem, baltas vilnas kurpītes ar Īrijas dimantiņu rotātām sprādzēm, iedauzīts Napoleona krūštēls, taureņi zem ieplaisājuša stikla, krāsaina marmora augļi zem stikla kupola, kas reiz bijis caurspīdīgs, kokosrieksti, veci albumi ar pieticīgiem ziedu akvareļiem, daži ierāmēti dagerotipi bet tolaik tie nemaz nebija uzskatāmi par antikvitātēm), un, ja kāds neveselīgi iejūsminātos par šīm apkaunojošajām atliekām no postā kritušu ģimeņu apķīlātās mantas, tad mūždien aizdomīgais īpašnieks paģērētu tik augstu cenu, ka laupītu ikkatru vēlēšanos pat visperversākajam antikvārās teratoloģijas paraugu kolekcionāram.

Un ja visbeidzot apmeklētājs, likdams lietā nez kādu caurlaidi, būtu iegājis arī pa otrām durvīm, kas veikala telpas nošķīra no ēkas augšstāviem, un uzkāpis pa ļodzīgām vītņu kāpnēm, kādas raksturīgas visām šīm Parīzes mājām, kam fasāde nav necik platāka par ārdurvīm un kas sašķiebušās spiežas cita pie citas), tas būtu iekļuvis plašā istabā, kur vairs neredzētu apakšstāva krāmus, bet gan cita paveida mantas: ampīra stila galdiņu uz trim ērgļa galvu rotātām kājām, spārnotas sfinksas balstītu konsoli, septiņpadsmitā gadsimta armuāru, sarkankoka grāmatskapi, kas lepni izrādīja simtiem safjānā iesietu muguriņu, rakstāmgaldu, no tiem, ko mēdz dēvēt par amerikāniskiem, ar puslokā nolaižamu aizvirtni un neskaitāmām atvilktnītēm gluži kā sekreteram. Bet, iegājis blakus istabā, viņš būtu ieraudzījis greznu gultu ar baldahīnu, rustikālu etažeri, uz kuras salikts Sevras porcelāns, turku nargile, liels alabastra kauss un kristāla vāze, bet pie dibensienas mitoloģisku ainu gleznojumus, divas lielas gleznas ar vēstures un komēdijas mūzām, savukārt pie citām sienām dažādi izkarinātus arābu apmetņus, austrumnieku ģērbus no kašmira un senu ceļinieka ūdens blašķi; turpat būtu arī daiļi veidots mazgājamais galdiņš, uz kura salikti no vērtīgiem materiāliem darināti tualetes piederumi, īsāk sakot, būtu ieraudzījis dārgu un īpatnēju priekšmetu kopojumu, kas varbūt neapliecināja līdzsvarotu un izsmalcinātu gaumi, toties nepārprotami pauda vēlmi pēc ārišķīgas pārpilnības.

Atgriezies lielajā istabā, apmeklētājs iepretī vienīgajam logam, pa kuru ieplūda aklās ieliņas niecīgā gaisma, būtu pamanījis pie galda sēžam padzīvojušu, rltasvārkos ģērbušos viru, kurš kā apmeklētājs būtu varējis pārliecināties, palūkojies tam pār plecu rakstīja to, ko mēs tūliņ lasīsim un ko Stāstītājs brīžam rezumēs, lai lieki nenogurdinātu Lasītāju.

Lai Lasītājs negaida, ka Stāstītājs tam pavēstīs, ka šai personāžā viņš pārsteigts būtu saskatījis kādu, kurš pieminēts jau agrāk, jo tā kā šis stāsts nu tikai sākas) iepriekš neviens nemaz nav pieminēts, un ari pats Stāstītājs vēl nezina, kas ir šis noslēpumainais, rakstošais vīrs, un gatavojas to izdibināt kopā ar Lasītāju), slepus raugoties pār plecu un sekojot līdzi zīmēm, ko viņa rakstāmspalva velk uz papīra lapām.

## 2 KAS ES ESMU?

1897. gada 24. marts

Jūtos mazliet apjucis, sākdams rakstīt, itin kā es atkailinātu savu dvēseli pēc pavēles nē, pasargdies, sacīsim, pēc ieteikuma -, ko devis kāds Vācijas vai Austrijas, bet tas jau ir viens un tas pats) žīds. Kas es esmu? Varbūt derīgāk būtu izvaicāt sevi par kaislībām, nevis par dzīves faktiem. Ko es mīlu? Man nenāk prātā mīlētu cilvēku sejas. Zinu, ka mīlu labu virtuvi: tikai izrunājot La Tour d'Argent nosaukumu, man pār miesu noskrien tirpas. Vai tā ir mīlestība?

Ko es ienīstu? Zīdus, man gribētos teikt, tomēr fakts, ka tik padevīgi pakļaujos tā austriešu vai vācu) doktora pamudinājumam, liecina, ka pret tiem nolādētajiem žīdiem nemaz neesmu tik naidīgi noskaņots.

Par žīdiem zinu vienīgi to, ko man mācīja vectēvs. Nav otras tādas bezdievju tautas, viņš man skaidroja. Viņi balstās uz pārliecību, ka labajam jāpiepildās jau šeit, nevis pēc nāves. Tāpēc viņi darbojas vienīgi, lai iekarotu šo pasauli.

Manas zēnības gadus aptumšoja žīda rēgs. Vectēvs man aprakstīja tās viņu urbīgās acis, kas ir tik melīgas, ka liek nobālēt, glumos smaidus un hiēnu lūpas, kas saviebtas virs ilkņiem, viņu smagos skatienus, tik samaitātus, atbaidošus, naida ievilktās rievas starp degunu un vienmēr nemierīgi kustīgo muti, un viņu degunus, līkus kā nez kādiem dienvidu putniem… Un tā acs, ak, tā acs… Tā drudžaini bolās un ir apsvilušas maizes krāsā, kas liecina par aknu slimībām, jo aknas viņiem sagrauzuši sekrēti, kam izdalīties licis astoņpadsmit gadsimtus ilgs naids, un visapkārt acīm ir tūkstoš grumbu, kas ar vecumu kļūst arvien izteiktākas, bet jau divdesmit gados žīdam liek izskatīties savītušam kā vecam vecim. Kad žīds smaida, viņa pietūkušie plakstiņi samiedzas, atstājot tik tikko manāmu spraugu, kas esot viltības zīme, kā daži apgalvo, vai liecinot par miesaskāri, kā skaidroja vectēvs… Un, kad biju pietiekami paaudzies, lai saprastu, viņš man atgādināja, ka žīds ne tikai ir vīzdegunīgs kā spānis, tumsonīgs kā horvāts, alkatīgs kā levantietis, nepateicīgs kā maltietis, bezkaunīgs kā čigāns, netīrīgs kā anglis, liekulīgs kā kalmiks, augstprātīgs kā prūsis, mēlnesīgs kā astietis, bet arī vairāk par citiem noskaņots uz laulības pārkāpšanu, jo viņu dzen nevaldāma kārība tam par iemeslu ir apgraizīšana, kas žīdus padara vieglāk uzbudināmus, izraisot monstrozu nesamērību starp pundurīgo miesu un viņu pussakropļotā, kavernozā, tik viegli saslejamā piedēkļa izmēriem.

Man tie žīdi rādījās sapņos katru nakti, un tā gadu no gada.

Par laimi, es viņus nekad neesmu saticis, ja neskaita mauķeli no Turīnas geto, kad biju jauns puika bet pārmiju ar viņu tikai dažus vārdus), un to austriešu doktoru vai vācu, bet tas jau ir viens un tas pats).

Vāciešus gan esmu pazinis, pat esmu viņu labā strādājis: viszemākais iedomājamais cilvēces līmenis. Vidusmēra vācietis saražo divreiz vairāk fekāliju nekā francūzis. Hiperaktīva zarnu darbība, kas attiecīgi kaitējusi smadzeņu aktivitātei, pierāda, ka fizioloģiskā ziņā viņi ir mazattīstīti. Barbaru uzbrukumu laikos ģermāņu ordas savu ceļu iezīmēja ar neiedomājami milzīgām fekālās vielas kaudzēm. Galu galā arī pēdējos gadsimtos to, ka Elzasas robeža ir šķērsota, franču ceļotājs uzreiz varēja apjēgt, spriežot pēc nedabiski lielajiem izkārnījumiem celmalās. Un arī tas vēl nav viss: vāciešiem raksturīga ir bromhidroze jeb sevišķi smakojošu sviedru izdalīšanās, un ir pierādīts, ka vācieša urīns satur divdesmit procentus slāpekļa, kurpretī citām rasēm slāpekļa sastāvs ir tikai piecpadsmit procenti.

Man tie žīdi rādījās sapņos katru nakti, un tā gadu no gada. 12. lpp.)

Vācieti nemitīgi nomoka zarnu darbības traucējumi, ko izraisījis pārmērīgs daudzums alus un cūkgaļas desiņu, ko viņš stumj māgā bez sāta. Vienu vakaru, tai vienīgajā reizē, kad biju aizbraucis uz Minheni, es viņus redzēju tais pasaulīgajās katedrālēs, kur dūmi griežas kā angļu ostās un kur smird pēc cūku taukiem un speķa, redzēju arī pa pāriem viņš un viņa un abi sažņauguši rokās pa alus kausam, tik prāvam, ka ar vienu tādu pietiktu, lai padzirdītu veselu baru biezādaiņu, un, kausus sažņauguši, viņi sēdēja, sabāzuši degunus kopā lopiskā mīlas sarunā kā divi suņi, kas viens otru aposta, un smējās dārdoši un neskanīgi savā drūmi guturālajā līksmībā, spīdēdami no taukiem, ar ko mūždien notriepti viņu treknie ģīmji un visi locekļi, līdzīgi antīkās pasaules cirka atlētiem, kas ieziedās ar eļļu.

Pilnām mutēm viņi strebj savu Geist, kas nozīmē gars, bet tas ir bairiša gars, kas viņus notrulina jau kopš jaunības, un tā izskaidrojams, kāpēc otrpus Reinai mākslā nekad nav radīts nekas interesants, vienīgi dažas gleznas ar atbaidošiem viepļiem un nāvīgi garlaicīga dzeja. Nemaz nerunājot par mūziku: es neko neteikšu par to viņu Vāgneru, kurš taisa ārprātīgu troksni un ir drūmāks par miroņpagrabu un par kuru tagad muļķīgi jūsmo arī franči, bet, spriežot pēc tā nieka, ko esmu dzirdējis, viņu Baha sacerējumiem nepiemīt ne kripatiņas harmonijas un tie ir auksti kā ziemas nakts, bet Bēthovena simfonijas ir prastuma orģija.

Pārmērīgs alus patēriņš padara viņus nespējīgus apjēgt pašiem savu vulgaritāti, taču šīs vulgaritātes spilgtākā izpausme ir tā, ka viņi nekaunas būt vācieši. To rijīgo un miesaskāro mūku Luteru vai tad var precēties ar mūķeni?) viņi uztvēra nopietni tikai tāpēc, ka viņš sapostīja Bībeli, iztulkodams to viņu valodā. Kurš bija tas, kurš teica, ka viņi ir pārspīlējuši ar abām galvenajām eiropiešu narkotikām alkoholu un kristietību?

Viņi uzskata sevi par dziļdomīgiem, jo viņu valoda ir neprecīza, tai trūkst franču valodas skaidrības, un tā nekad nepasaka tieši to, ko tai vajadzētu izteikt, tāpēc neviens vācietis nekad nezina, ko gribējis teikt un pats šo nenoteiktību notur par dziļdomību. Ar vāciešiem ir līdzīgi kā ar sievietēm, līdz būtībai aizkļūt nav iespējams. Nelaimīgā kārtā šo neizteiksmīgo valodu ar visiem tās darbības vārdiem, kas lasot izmisīgi jāmeklē pa teikumu, jo tie nekad neatrodas tur, kur tiem vajadzētu būt, vectēvs bērnībā mani spieda mācīties un tas nav nekāds brīnums, ņemot vērā viņa simpātijas pret austriešiem. Un tā šo valodu es ienīdu tikpat stipri kā jezuītu, kurš nāca man to mācīt ar rādāmkoka sitieniem pa pirkstiem.

Kopš tas Gobino uzrakstīja par rasu nevienlīdzību, šķiet, ka ikviens, kurš runā sliktu par kādu citu tautu, to dara tikai tāpēc, ka savējo uzskata par pārāku. Man aizspriedumu nav. Kopš esmu kļuvis par francūzi un mātes dēļ pa pusei tāds biju arī iepriekš), esmu sapratis, cik slinki un blēdīgi ir mani jaunie tautieši, cik tie ir ļaunatminīgi un greizsirdīgi, bet to lepnība tik ļoti pārsniedz katru mēru, ka ikvienu nefrancūzi viņi uzskata par mežoni un arī pārmetumus uzklausīt nav spējīgi. Taču es atklāju arī, kā panākt, lai francūži atzītu kādu savas cilts trūkumu: vajag tikai viņu klātbūtnē runāt sliktu par citu tautu, sakot, piemēram, "mums, poļiem, piemīt tāds un tāds netikums", un, tā kā viņi nekad negrib palikt otrajā vietā, pat netikumu ziņā ne, viņi tūdaļ atbild ar "o, tas jau nav nekas, mums te, Francijā, ir daudz ļaunāk", un liek vaļā runāt sliktu par francūžiem, nemanīdami, ka ir notverti slazdos.

Viņi nemīl savu tuvāko, pat tad ne, kad no tuvākā var izsist labumu. Neviens nav nepieklājīgāks par franču krodzinieku, kurš, kā izskatās, nīst savus klientus un varbūt tā ir taisnība) un vēlas, kaut tie iznīktu kas gan nav taisnība, jo francūži ir ļoti mantkārīgi). Ils grognent toujours. Un pamēģiniet francūzim ko pajautāt: sais pas, moi, un savelk lūpas, kā pirdienu ar muti palaižot.

Viņi ir ļauni. Nogalina garlaicības dēļ. Nav citas tautas, kura savus pilsoņus vairākus gadus no vietas būtu glābusi no garlaicības, nodarbinot ar savstarpēju galvu ciršanu; par laimi, Napoleons viņu niknumu pavērsa pret citām rasēm, sastādīja šos ierindā un sūtīja postīt Eiropu.

Viņi lepojas ar valsti, kuru paši sauc par varenu, taču pavada laiku pūliņos to sagraut: neviens cits tik veikli kā francūži neceļ barikādes pie katra niecīgākā iemesla un katras vēja pūsmas, uri bieži viņi pat nezina, kāpēc izgājuši ielās, sekodami līdzi visnicināmākajām padibenēm. Francūzis īsti nezina, ko grib, toties pilnīgi skaidri zina, ka negrib to, kas viņam ir. Un lai to pavēstītu, dzied vienā dziedāšanā.

Viņi domā, ka visa pasaule runā franciski. Pirms daždesmit gadiem tā gadījās ar Likā, ģeniālu vīru, kas viltoja trīsdesmit tūkstošus ar roku rakstītu dokumentu, zaga veclaiku papīru, izgriežot priekšlapas no senām grāmatām Nacionālajā bibliotēkā, un veikli atdarināja visdažādākos rokrakstus, lai arī ne tik labi, kā prastu es… Nezin cik šādu dokumentu viņš par lielu naudu pārdeva tam stulbenim Sāļam kā runā, dižam matemātiķim un Zinātņu akadēmijas loceklim, taču pilnīgam idiotam). Un ne tikai Šālam, bet arī daudziem viņa kolēģiem akadēmiķiem likās gluži dabiski, ka savas vēstules franciski rakstījuši Kaligula, Kleopatra un Jūlijs Cēzars, un tāpat franciski sarakstījušies Paskāls, Ņūtons un Galilejs, lai arī pat mazi bērni zina, ka to gadsimtu izglītotie ļaudis sarakstījās latīniski. Bet franču prātnieki nevarēja ne iedomāties, ka citas tautas varētu runāt citās valodās. Turklāt tajās viltotajās vēstulēs bija teikts, ka Paskāls ir atklājis gravitācijas likumu divdesmit gadus agrāk par Ņūtonu, un ar to pietika, lai apžilbinātu nacionālā lepnuma smacētos sorbonniešus.

Varbūt tumsonība ir sekas viņu skopulībai tas ir nacionālais netikums, ko viņi paši uzdod par tikumu un dēvē par taupīgumu. Vienīgi šajā valstī varēja tapt komēdija, kuras darbības centrā ir skopulis. Nemaz nerunājot par Grandē tēvu.

Par skopulību liecina viņu putekļainie dzīvokļi, tapetes, kas nekad netiek nomainītas, mazgājamās bļodas, ko lietojuši jau viņu senči, un izļodzītās koka kāpnes, kas griežas spirālē, lai aizņemtu pēc iespējas mazāk vietas. Līdzīgi kā mēdz darīt ar augiem, uzpotējiet francūzim žīdu vēlams, vāciskas izcelsmes) un iegūsiet tieši to, kas mums ir, Trešo Republiku…

Par francūzi es kļuvu tāpēc, ka vairs nespēju paciest būt itālis. Būdams pjemontietis pēc dzimšanas), jutos tikai kā kariķēts galls, turklāt vēl aprobežotāks par oriģinālu. Pjemontieši sastingst no ikkatra jaunuma, viss negaidītais viņiem iedveš šausmas, un, lai aizdabūtu viņus līdz Abām Sicllijām un starp garibaldiešiem bija pavisam maz pjemontiešu), vajadzēja divus ligūriešus eksaltēto Garibaldi un to nelaimju pievilinātāju Madzīni. Un nemaz nerunāsim par to, ko es atklāju, kad mani aizsūtīja uz Palermo kad tas bija? vajadzēs rekonstruēt). Vienīgi iedomīgais Dimā mīlēja tās tautas, varbūt tāpēc, ka tās viņam glaimoja vairāk nekā francūži, kas viņu tomēr uzskatīja par jaukteni. Viņš patika neapoliešiem un sicīliešiem, kas paši ir mulati nevis tāpēc, ka būtu kļūdījušās tās padauzas, viņu mātes, bet gan daudzu paaudžu vēstures dēļ, viņi ir radušies, sakrustojoties blēdīgiem levantiešiem, sasvīdušiem arābiem un pagrimušiem austrumgotiem, un mantojuši ļaunāko no saviem jauktasiņu senčiem: no saracēņiem kūtrumu, no svēbiem nežēlību, no grieķiem nespēju neko novest līdz galam un patiku tukši pļāpāt tik ilgi, līdz katrs mats ir saskaldīts vismaz četrās daļās. Galu galā pietiek paskatīties uz scugnizzi, uz tiem zeņķiem, kas Neapolē par apbrīnu svešzemniekiem nesātīgi rij spageti, ar pirkstiem bāzdami tos badīgajās rīklēs un notašķīdamies ar iesmirdušiem tomātiem. Pats laikam neesmu viņus redzējis, taču zinu.

Itālis ir neuzticams, melīgs, gļēvs, nodevīgs, brīvāk tas jūtas ar dunci nekā ar zobenu, labprātāk darbojas ar indi nekā ar zālēm, tas ir glums pārrunās un puslīdz loģiski rīkojas vien tad, kad nomaina karogu, tiklīdz mainījies vējš es pats redzēju, kas notika ar Burbonu ģenerāļiem, kad parādījās Garibaldi avantūristi un pjemontiešu ģenerāļi.

Nelaime tā, ka itāļi sev par paraugu ir ņēmuši priesterus, vienīgo īsto valdību, kas tiem bijusi, kopš to pervertu, pēdējo Romas imperatoru, sodomizēja barbari, jo kristietība bija vājinājusi senās rases lepnumu.

Priesteri… Kā es viņus iepazinu? Vectēva mājās, laikam. Man ir neskaidras atmiņas par izvairīgiem skatieniem, bijātiem zobiem, smagu elpu, sasvīdušām rokām, kas mēģina man noglāstīt pakausi. Cik pretīgi. Būdami dīkdieņi, viņi ir piederīgi bīstamākajām šķirām, tāpat kā zagļi un klaidoņi. Par priesteri vai mūku cilvēks kļūst tikai tāpēc, ka grib dzīvot dīkdienībā, bet dīkdienību nodrošina viņu skaits. Ja priesteru būtu, teiksim, viens uz katrām tūkstoš dvēselēm, tiem būtu tik daudz darāmā, ka viņi nevarētu taucēt pavēderi, ēzdami kapaunus. Un no visnecienīgākajiem priesteriem valdība izvēlas dumjākos un ieceļ tos par bīskapiem.

Priesteri ap tevi sāk trīties tūliņ pēc dzimšanas, kad tevi nokristī, pēc tam tu viņus satiec skolā, ja tavi vecāki ir bijuši tik svētulīgi, ka tavu audzināšanu uzticējuši viņiem, un tad nāk pirmais dievgalds un katķisms, un iestiprināšana; priesteris ir klāt tavā kāzu dienā un dod tev pamācības, kā izturēties guļamistabā, bet jau nākamās dienas grēksūdzē viņš tevi izprašņā, cik reizes tev izdevies, lai pats aiz restītēm varētu uzbudināties. Riebumā un šausmās viņi tev stāsta par seksu, taču tu katru dienu redzi, kā viņi izkāpj no incesta gultas un, pat rokas nenomazgājuši, vienā mierā iet ēst un dzert savu kungu, lai pēc tam to izdirstu un izmīstu.

Viņi apgalvo, ka viņu valstība nav no šīs pasaules, taču sagrābj savos nagos visu, ko vien var aizsniegt. Cilvēce nesasniegs pilnību, līdz pēdējās baznīcas pēdējais akmens nebūs uzkritis pēdējam priesterim, līdz zeme nebūs brīva no šīs sugas.

Komunisti izplatīja domu, ka reliģija ir opijs tautām. Taisnība, jo tā palīdz apvaldīt pavalstnieku kārības, un, ja nebūtu reliģijas, uz barikādēm ļaužu būtu divreiz vairāk, bet Komūnas dienās ļaužu uz barikādēm nebija pietiekami daudz, tāpēc viņus varēja apkaut bez īpašas kavēšanās. Bet, kopš esmu dzirdējis to austriešu ārstu stāstām par kolumbiešu narkotikas priekšrocībām, es teiktu, ka reliģija ir arī kokaīns tautām, jo reliģija ir pamudinājusi un pamudina uz karu, uz neticīgo slaktiņiem, un tas vienlīdz attiecas uz kristiešiem, musulmaņiem un pārējiem elku pielūdzējiem, un, ja agrāk Āfrikas nēģeri vienkārši slaktēja cits citu, tad misionāri viņus pievērsa kristībai un padarīja par koloniālajiem spēkiem, kas ar vislielāko gatavību mirst priekšējās līnijās un izvaro baltās sievietes,

To rijīgo un miesaskāro mūku Luteru vai tad var precēties ar mūķeni?) viņi uztvēra nopietni tikai tāpēc, ka viņš sapostīja Bībeli, iztulkodams lo viņu valodā. 14. lpp.)

tikko ir ieņemta kada pilsēta. Vispilnīgāk un ar vislielāko sajusmu cilvēki ļaunu dara tad, ja dara to reliģiskas pārliecības dēļ.

Un ļaunākie no visiem, protams, ir jezuīti. Man ir neskaidra nojausma, ka esmu ar viņiem izspēlējis dažus nelāgus jokus, vai varbūt viņi kaut ko sliktu nodarījuši man pagaidām īsti neatceros. Vai varbūt tie bija viņu miesīgie brāļi, masoni. Tie ir tādi paši kā jezuīti, tikai juceklīgāki. Pirmajiem vismaz ir sava teoloģija, un viņi zina, kā ar to apieties, turpretī otrajiem teoloģiju ir pārāk daudz, un viņi paši tajās apjūk. Par masoniem man stāstīja vectēvs. Kopā ar žīdiem viņi nocirta galvu karalim. Un dzemdināja karbonārus, kas arī ir masoni, tikai mazliet dumjāki, jo vienreiz tie ļāva sevi apšaut, bet pēc tam ļāva sev nocirst galvu, jo bija kļūdījušies, izgatavojot bumbu, vai arī kļuva par sociālistiem, komunistiem un komunāriem. Visus pie sienas. Labi darīts, Tjēr.

Masoni un jezuīti. Jezuīti ir masoni, kas ģērbjas kā sievietes.

Es ienīstu sievietes, cik nu varu spriest. Gadiem ilgi mana apsēstība bija brasseries a femmes, kur pulcējas visu kategoriju neģēļi. Šie iestādījumi ir ļaunāki par publiskajiem namiem. Bordeļus vismaz ir grūti ierīkot, jo kaimiņi iebilst, turpretī alus dzertuves var atvērt jebkur, jo tās, pēc viņu vārdiem, ir tikai vietas, kur cilvēki nāk dzert. Taču pirmajā stāvā dzer, bet augšstāvos nodarbojas ar netiklību. Katrai alus dzertuvei ir sava tēma, un meiteņu tērpi ir tai pieskaņoti: dažviet sastopamas tikai vācu ķelnerienes, bet iepretī Tiesu pilij ir iestādījums, kur apkalpotājas nēsā advokātu togas. Un parasti visu gana skaidri atklāj daiļrunīgie nosaukumi, piemēram, Brasserie du Tire-cul, Brasserie des Belles Marocaines un Brasserie des Quatorze Fesses netālu no Sorbonnas. Īpašnieki gandrīz vienmēr ir vācieši, lūk, vēl viens paņēmiens, kā graut franču morāli. Piektajā un sestajā arrondissement vien ir vismaz sešdesmit šādu krogu, bet visā Parīzē tādu ir gandrīz divi simti, un tie visi ir pieejami ari pavisam jauniem zēniem. Puikas vispirms nāk ziņkārības mudināti, pēc tam netikuma dēļ, un visbeidzot viņi te saķer triperi labākajā gadījumā. Ja krogs atrodas netālu no skolas, audzēkņi pēc stundām grozās durvju priekšā un lūr iekšā uz meitenēm. Es turp eju dzert. Un no iekšpuses skatīties uz skolniekiem, kas stāv ārpusē un pa durvju spraugu skatās uz meitenēm. Un es vēroju ne tikai skolniekus. Te daudz ko var uzzināt arī par pieaugušo paradumiem un sakariem, un tas vienmēr var noderēt.

Viena no manām mīļākajām izklaidēm ir pētīt, kurai pasugai pieder kurš no suteneriem, kas gaidīdami sēž pie galdiņiem. Daži no viņiem ir precēti vīri, kam iztiku nodrošina tikai sievas daiļumi, un viņi tur sēž, kārtīgi ģērbušies, smēķē un spēlē kārtis, un krodzinieks un meitenes par šiem runā kā par ragnešu galdiņu; bet Latīņu kvartālā ir daudz caurkritušu studentu, kas vienmēr ir saspringti un baidās, ka viņiem kāds nokrāps ienākumus, un šie visbiežāk izvelk nazi. Vismierīgākie ir zagļi un slepkavas, kas nāk un iet, jo viņiem ir pašiem savas darīšanas, un viņi zina, ka neviena meitene tik un tā viņus nenodos, jo citādi nākamajā dienā tās līķis peldētu Bjēvras ūdeņos.

Tur ir arī perverti, kas mēģina savaņģot izvirtuļus un izvirtules, lai piedāvātu tiem visnešķīstākos pakalpojumus. Savus klientus tie zvejo Palērojāla laukumā vai Elizejas laukos, pievilinot ar īpašām, tikai savējiem saprotamām zīmēm. Nereti tie noslēdz vienošanos ar saviem biedriem, kas iebrūk istabā, pārģērbušies par policistiem, un piedraud arestēt vienās apakšbiksēs izmetušos klientu, kurš tad ņemas lūgties žēlastību un neskopojas ar naudu.

Šajos lupanāros cenšos būt ļoti piesardzīgs, jo zinu, kas ar mani varētu notikt. Ja klients izskatās pēc tāda, kam ķešā ir nauda, saimnieks dod zīmi, un kāda meitene tam tuvojas un pamazām panāk, lai pie galdiņa tiktu ataicinātas arī citas, un tad pamudina klientu pasūtīt visu to dārgāko viņas pašas, lai neapreibtu, dzer tikai anisette superfine vai cassis fin, krāsainu ūdentiņu, par ko klients maksā dzīvu naudu). Pēc tam viņas cenšas uzvedināt uz kāršu spēli, un skaidrs, ka tā ir viena vienīga Mēdīšanās, un tu zaudē un esi spiests izmaksāt vakariņas viņām visām un vēl piedevām arī saimniekam un viņa sievai. Bet, ja tu mēģini no spēles izstāties, tev ierosina spēlēt nevis uz naudu, bet uz izģērbšanos, un katru reizi, kad tu vinnē, kāda meitene novelk vienu apģērba gabalu… Un, lūk, katrai mežģīņu skrandai nokrītot, atklājas tās derdzīgās baltās miesas, tās kuplās krūtis, tās tumšās paduses, no kurām plūst sviedru smaka un laupa tev spēkus…

Augšstāvā nekad neesmu kāpis. Kāds ir teicis, ka sievietes esot tikai vienatnē piekopjamā netikuma surogāts, vienīgi vajagot vairāk iztēles. Un tā es atgriežos mājās un naktī redzu viņas sapnī, es jau arī neesmu no dzelzs, un galu galā tās ir viņas, kas mani provocē.

Esmu lasījis doktoru Tiso un zinu, ka viņas spēj kaitēt arī iztālēm. Mēs nezinām, vai dzīvnieciskie izdalījumi un ģenitālais šķidrums ir viens un tas pats, bet droši ir zināms, ka šie divi fluīdi savā ziņā ir līdzīgi, un pēc ilgām nakts pollūcijām ne tikai zūd spēki, bet arī izkāmē visa miesa, nobālē seja, atmiņa sadrūp, redze aizmiglojas, balss kļūst neskanīga, miegu traucē nemierīgi sapņi, parādās sāpes acīs un sarkani plankumi uz sejas, daži spļauj pelnus, jūt sirdsklauves, smok, zaudē samaņu, vēl citi sūdzas par aizcietējumiem vai arī par arvien smirdīgākiem izkārnījumiem. Un pašās beigās iestājas aklums.

Varbūt tie ir pārspīlējumi, zēnības gados man uz sejas bija daudz pūtīšu, bet, šķiet, tas attiecīgajam vecumam ir raksturīgi, vai varbūt visi puikas paši sagādā sev šādus prieciņus, tikai daži to dara pārmērīgi bieži, aizskardami sevi dienu un nakti. Taču tagad es jau zinu mēru, trauksmaini sapņi man rādās vienīgi tad, kad atgriežos no alus dzertuvēm, un atšķirībā no daudziem citiem man erekcija vairs neiestājas, tikko uz ielas ieraugu kādus brunčus. Darbs mani attur no vaļīga dzīvesveida.

Bet kāpēc es te filosofēju, nevis rekonstruēju notikumus? Varbūt tāpēc, ka man jāzina ne tikai tas, ko esmu darījis pirms vakardienas, bet arī tas, kāds esmu iekšienē. Pieņemot, ka man vispār ir kāda iekšiene. Runā, ka dvēsele esot tikai tas, ko cilvēks dara, bet, ja es kādu ienīstu, ja glabāju sevi rugtumu, augsta debess, tas nozīme, ka iekšiene man tomēr ir! Ka teica tas filosofs? Odi ergo sum.

Pirms neilga brīža piezvanīja pie durvīm, es baidījos, ka tur varētu būt kāds, kurš būs tik nekaunīgs, ka gribēs kaut ko pirkt, taču tas tips uzreiz teica, ka viņu esot sūtījis Tiso, diez kāpēc esmu izvēlējies šādu paroli? Viņš gribēja testamentu, ko par labu kādam Gijo kas noteikti bija viņš pats) pašrocīgi sastādījis un parakstījis kāds Bonfuā. Viņam līdzi bija vēstuļpapīrs, ko lieto vai mēdzis lietot tas Bonfuā, un arī viņa rokraksta paraugs. Uzvedu Gijo kabinetā, izvēlējos piemērotu spalvu un tinti un, pat roku neiemēģinājis, uzreiz uzcepu vajadzīgo dokumentu. Perfekti. Un Gijo laikam zināja manus tarifus, jo samaksāja mantojumam atbilstošu atlīdzību.

Tātad šis ir mans amats? Ir skaisti no nekā radīt notariālu aktu, uzrakstīt vēstuli, kas šķiet neapšaubāmi īsta, izstrādāt kompromitējošu atzīšanos, sastādīt dokumentu, kas kādu iedzīs postā. Mākslas spēks… Es būtu pelnījis apbalvot sevi ar Cnfe Anglais apmeklējumu.

Man laikam ir ožas atmiņa, bet šķiet, ka jau gadsimtiem neesmu ieelpojis turienes ēdienkartes smaržu: souffles a la reine,filets de sole a la Venitienne, escalopes de turbot au gratin, selle de mouton puree bretonne… Un kā ievadēdienu: poulet a la portugaise vai pate chaud de cailles, vai homard a la parisienne, vai to visu kopā, un kā pamatēdienu, nezinu, varbūt canetons a la rouennaise vai ortolans sur canapēs, bet turpinājumam aubergines a l'espagnole, asperges en branches, cassolettes princesse… Un vīnu, nezinu, varbūt Chāteau-Margaux vai Chāteau-Latour, vai Chateau-Lafite, tas atkarīgs no gada. Un pašās beigās, desertam, bombe glacee.

Labs ēdiens man vienmēr sniedzis vairāk apmierinājuma nekā sekss varbūt tas ir priesteru atstātais nospiedums.

Visu laiku prātā jūtu tādu kā mākoni, kas man liedz skatīties atpakaļ. Kāpēc piepeši man atmiņā ataust tās reizes, kad paslepus gāju uz

Caffe al Bicerin, apvilcis tēva Bergamaski drēbes? Tēvu Bergamaski biju pavisam aizmirsis. Kas viņš tāds bija? Man patīk ļaut rakstāmspalvai slīdēt turp, kur instinkts mani vada. Ja var ticēt tam austriešu doktoram, tā man vajadzētu nonākt līdz kādam brīdim, kas manai atmiņai bijis patiešām sāpīgs, kas arī izskaidrotu, kāpēc piepeši tik daudz ko esmu no tās izdzēsis.

Vakardien, ko uzskatīju par pirmdienu, 22. martu, es pamodos, un man šķita, ka ļoti labi zinu, kas es esmu: kapteinis Simonīni, pilnus sešdesmit septiņus gadus vecs, taču labi saglabājies esmu pietiekami drukns, lai mani varētu saukt par izskatīgu vīrieti), un Francijā šo titulu es pieņēmu, godinot vectēva piemiņu un dodams netiešu mājienu par laiku, ko esmu pavadījis garibaldiešu Tūkstoša rindās, un tas šajā zemē, kur Garibaldi tiek cienīts vairāk nekā Itālijā, nodrošina zināmu prestižu. Simone Simonīni, dzimis Turīnā, tēvs turīnietis un māte francūziete vai savojiete, bet viņa piedzima tolaik, kad Savoja piederēja Francijai).

Vēl gulēdams gultā, sapņoju… Ņemot vērā manus sarežģījumus ar krieviem ar krieviem?), man labāk bija nerādīties nevienā no iecienītajiem restorāniem. Es varētu sev kaut ko pagatavot pats. Dažas stundas, kas pavadītas gatavojot kādu gardumu, mani lieliski atslābina. Piemēram, cotes de veau Foyot: ņem vismaz četrus centimetrus biezu gaļas šķēli, dubultu porciju, protams, un divus vidēji lielus sīpolus, piecdesmit gramus maizes mīkstuma, septiņdesmit piecus gramus rīvēta Grijēras siera, piecdesmit gramus sviesta, maizes mīkstumu apgrauzdē un samaļ, iegūstot rīvmaizi, ko sajauc ar grijēru, pēc tam nomizo un sīki sakapā sīpolus, izkausē četrdesmit gramus sviesta mazā kastrolītī, bet citā tikmēr maigi apcep sīpolus ar atlikušo sviestu, trauka dibenu izklāj ar pusi apcepto sīpolu, gaļu apkaisa ar sāli un pipariem, liek traukā un vienu sānu izrotā ar atlikušajiem sīpoliem, tad visu pārsedz ar pirmo kārtu rīvmaizes un siera maisījuma, kārtīgi piespiežot gaļu trauka dibenam, tad pa virsu uztecina izkausēto sviestu un visu vieglītēm piespiež ar roku, tad uzliek nākamo slāni rīvmaizes, izveidojot tādu kā kupoliņu, un pievieno atlikušo kausēto sviestu, un tad visu salaista ar baltvīnu un buljonu, taču tā, lai šķidrums nesniegtos augstāk par pusi no gaļas šķēles biezuma. Tad visu uz pusstundu liek cepeškrāsnī, ik pa laikam samitrinot ar vīnu un buljonu. Piedevās pasniedz sviestā apceptu ziedkāpostu.

Tas prasa kādu laiciņu, taču virtuves baudas sākas, pirms baudu gūst mēle un aukslējas, un gatavot nozīmē izbaudīt jau iepriekš, līdzīgi kā darīju es, vēl tīksmi grozīdamies pa gultu. Nejēgām, lai viņi nejustos vientuļi, vajag turēt zem segām sievieti vai zēnu. Viņi nezina, ka mutē saskrējušas siekalas ir labākas par erekciju.

Man mājās bija gandrīz viss nepieciešamais, izņemot grijēru un gaļu. Ja būtu cita nedēļas diena, gaļu es būtu varējis nopirkt pie miesnieka Mobēra laukumā, taču nezin kāpēc pirmdienās viņa skārnis ir slēgts. Bet es zināju vēl citu gaļas veikalu divsimt metrus tālāk, Senžermēna bulvārī, un īsa pastaiga man varēja nākt tikai par labu. Apģērbos un pirms iešanas ārā no mājām nostājos pie mazgājamā galdiņa spoguļa, un kā vienmēr pielīmēju sev melnas ūsas un savu skaisto bārdu. Tad uzliku galvā parūku, saķemmēju to ar celiņu pa vidu, mazliet apmērcējis ķemmi ūdens bļodā. Apvilku redingotu, ieliku vestes kabatiņā sudraba pulksteni, tā, lai ķēdīte būtu labi redzama. Lai izskatītos kā pensionēts kapteinis, kad runāju ar kādu, man patīk spēlēties ar bruņrupuča kaula kārbiņu, kas pilna ar lakricas konfektēm un kam vāka iekšpusē ir neglītas, taču labi ģērbtas sievietes portrets, tā neapšaubāmi ir dārgā nelaiķe. Ik pa laikam iemetu mutē lakricas rombiņu un tad valstu to ar mēli, un tas man dod iespēju runāt lēnāk klausītājs seko līdzi lūpu kustībām un mazāk uzmanības pievērš tam, ko saku. Galvenais un grūtākais ir izskatīties pēc cilvēka, kura prāta spējas ir zemākas par vidējo.

Izgāju uz ielas, nogriezos ap stūri, cenšoties neapstāties pie alus dzertuves, no kuras jau priekšpusdienā skanēja turienes zudušo sieviešu neglītā sakliegšanās.

Jezuīti ir masoni, kas ģērbjas kā sievietes. 20. lpp.)

Mobēra laukums vairs nav tāds brīnumu galms, kāds tas bija vēl tolaik, kad te ierados pirms trīsdesmit pieciem gadiem un kad tajā čumēja un mudžēja tirgotāji, kas piedāvāja otrreiz izmantojamo tabaku: rupjākā nāca no cigāru galiem un pīpju izkratām, smalkākā no pirmajiem cigarešu izsmēķiem, rupjā maksāja vienu franku un divdesmit santīmus mārciņā, bet smalkā no viena franka piecdesmit santīmiem līdz vienam frankam sešdesmit santīmiem mārciņā lai gan šis rūpals nekādu lielo peļņu neienesa un neienes, jo čaklie tabakas pārstrādātāji, ievērojamu savu ienākumu daļu iztērējuši kādā vīna pagrabā, vairs nezina, kur naktī pārgulēt). Tāpat te apgrozījās suteneri, kas, nogulējuši vismaz līdz diviem pēcpusdienā, atlikušo dienas daļu vadīja kā pārticīgi pensionāri, atspiedušies pret sienu un smēķēdami, bet līdz ar tumsas iestāšanos sāka darboties kā ganu suņi. Un te netrūka arī zagļu, kas bija spiesti apzagt cits citu, jo neviens buržuā ja neskaita kādu no laukiem iebraukušu slaistu) nebūtu uzdrošinājies šķērsot šo laukumu, un arī es būtu kļuvis par labu upuri, ja neietu militārā gaitā, virpinādams savu spieķi, turklāt vietējie kabatzagļi mani pazina, dažs mani pat sveicināja, uzrunājot par kapteini, viņi laikam uzskatīja, ka tā vai citādi esmu piederīgs viņu šlakai, un vārna vārnai acī neknābj. Tāpat te pulcējās prostitūtas ar novītušiem daiļumiem viņas piedāvātos tai vai citā brasserie afemmes, ja vēl būtu gana pievilcīgas, bet tagad pārdevās tikai lupatlašiem, blēžiem un šausmīgi smirdošajiem otrreizējās tabakas pārdevējiem un, ieraudzījušas kārtīgi ģērbtu kungu ar rūpīgi izsukātu cilindru, viņas varēja uzdrošināties pieskarties vai pat saķert aiz rokas, pienākot tik tuvu, ka sajūtams kļūtu derdzīgais lēto smaržu smārds, kas sajaucies ar viņu sviedru smaku, taču tas man būtu pārlieku nepatīkams pieredzējums es negribēju, lai viņas man rādītos sapņos), tāpēc, tikko manīju kādu tuvojamies, griezu savu spieķi uz riņķi, izveidojot ap sevi aizsargātu un nepieejamu zonu, un to gan viņas uzreiz saprata, jo bija radušas pakļauties un pret spieķi juta bijāšanu.

Un visbeidzot tai pūlī apgrozījās spiegi no policijas prefektūras, kas šai vietā vervēja savus mouchards jeb ziņotājus vai arī paši centās uzķert vērtīgas ziņas par plānotajām negantībām, par kurām te kāds kādam stāstīja, būdams pārliecināts, ka runā čukstus un ka kopīgajā troksnī balss izšķīdīs svešu ausu neuzķerta. Taču šos prefektūras okšķerus varēja pazīt pirmajā acu uzmetienā, jo viņi pārlieku izskatījās pēc karātavu putniem. Neviens īsts blēdis pēc blēža neizskatās. Tikai viņi.

Tagad laukumu šķērso pat tramvajs, un te vairs nevar justies kā mājās, lai arī tas, kurš prot skatīties, noderīgus tipus var atrast joprojām: pret sienu atspiedušies, tie stāv uz stūra, pie Cafe Mnītre-Aiberi durvīm vai kādā no tuvējām ieliņām. Bet vispār Parīze vairs nav agrākā, kopš no katra stūra tālumā ir redzams tas zīmuļdrāžamais Eifeļa tornis.

Pietiks, sentimentāla jūtelība man nav raksturīga, un galu galā pastāv arī citas vietas, kur allaž var dabūt visu, kas vajadzīgs. Vakar no rīta man vajadzēja gaļu un sieru, un šīm vajadzībām Mobēra laukums vēl ir gana labs.

Nopircis sieru, gāju garām ierastajai miesnieka bodei un ieraudzīju, ka tā ir atvērta.

-   Kā tad šoreiz strādājat pirmdienā? iegājis jautāju.

-   Šodien taču ir otrdiena, kaptein, miesnieks smiedamies atbildēja. Apjucis atvainojos, teicu, ka vecumdienās atmiņa maitājas, bet viņš teica, ka es vēl esot vīrs spēka gados un katram savu reizi varot gadīties lidināties pa gaisu, sevišķi, ja esi pamodies pārāk agri, un es izvēlējos gaļu un samaksāju, par atlaidi pat neieminēdamies, jo tikai tā var panākt, lai tirgotāji tevi ciena.

Prātodams, kas tad īsti ir par dienu, atgriezos mājās. Nolēmu noņemt ūsas un bārdu, kā allaž daru, kad palieku vienatnē, un iegāju guļamistabā. Un tikai tad mani pārsteidza kaut kas pilnīgi neiederīgs: uz. pakarināmā līdzās kumodei bija uzkārts tērps, kas nepārprotami bija priestera sutana. Piegāju tuvāk un ieraudzīju, ka uz kumodes ir nolikta gaiši brūna, gandrīz iedzeltena parūka.

Neizpratnē sev jautāju, kādam komediantam esmu devis pajumti iepriekšējās dienās, kad apjēdzu, ka arī es taču esmu maskējies, jo ūsas un bārda, ko nēsāju, ir pielīmētas, nevis manis paša. Vai tas nozīmēja, ka esmu cilvēks, kurš reizēm pārģērbjas par pārticīgu kungu, bet reizēm par garīdznieku? Kā gan iespējams, ka esmu izdzēsis visas atmiņas par šo savu otro dabu? Varbūt nez kāda iemesla dēļ piemēram, lai izvairītos no aresta) es lipinu sev klāt mākslīgās ūsas un bārdu, bet tai pašā laikā dodu pajumti kādam, kurš mēdz pārģērbties par abatu? Bet, ja šis viltus abats jo īsts abats taču nevalkātu parūku) dzīvo kopā ar mani, kur tad viņš guļ, jo mājās taču ir tikai viena gulta? Vai varbūt viņš pie manis nemaz nedzīvo, tikai iepriekšējā dienā te nez kāpēc iegriezies, atbrīvojies no savas maskas un devies tālāk, Dievs zina kur un kāpēc?

Galvā jutu savādu tukšumu, it kā es redzētu ko tādu, ko man vajadzētu atcerēties, bet ko es neatcerējos, it kā tas būtu daļa no svešām atmiņām. Domāju, ka runāt par svešām atmiņām būtu visprecīzāk. Tai brīdī mani pārņēma sajūta, ka esmu kāds cits, kurš sevi novēro no ārpuses. Kāds no malas vēroja Simonīni, kuram piepeši šķita, ka viņš vairs droši nezina, kas viņš ir.

Tikai mierīgi, vajag padomāt, es sev teicu. Nav taču nekāds brīnums, ka cilvēks, kurš, par aizsegu izmantodams vecu krāmu bodi, vilto dokumentus un ir izvēlējies dzīvot vienā no šaubīgākajiem Parīzes kvartāliem, dod pajumti kādam, kurš iejaukts netīros darījumos. Taču īsti normāli nelikās tas, ka esmu aizmirsis, kam to pajumti esmu devis.

Piepeši vairs nejutos droši un paša māja man šķita pagalam sveša vieta, kas varbūt slēpj vēl citus noslēpumus. Ņēmos to aplūkot, it kā šis nemaz nebūtu mans miteklis. Izejot no virtuves, pa labi ir guļamistaba, pa kreisi salons ar ierastajām mēbelēm. Atvēru rakstāmgalda atvilktnes, tur glabājās mani darbarīki, rakstāmspalvas, pudelītes ar visādām tintēm, dažādu laikmetu un dažāda formāta papīra lapas vēl baltas vai dzeltenas) un neaprakstītas; plauktos stāvēja ne tikai grāmatas, bet arī kārbas ar maniem dokumentiem un sens riekstkoka tabernākuls. Tieši pūlējos atcerēties, kam man vajadzīgs tabernākuls, kad lejā pie durvīm nošķindēja zvans. Nokāpu lejā, lai traucētāju patriektu, bet ieraudzīju veceni, kas man šķita pazīstama. Caur stiklu viņa man teica: Mani sūta Tiso, un biju spiests viņu ielaist. Diez kāpēc esmu izvēlējies šādu paroli?

Viņa ienāca un atraisīja auduma sainīti, ko bija turējusi cieši pie krūtīm, un parādīja man divdesmit dievmaizītes.

-   Abats Daila Pikola man teica, ka jūs tas varētu interesēt.

Pats biju pārsteigts par savu atbildi: "Protams," un jautāju, cik tā manta maksā. Desmit franki par vienu, atbildēja vecene.

-   Jūs esat traka, sacīju, tirgotāja instinkta mudināts.

-   Traki varbūt esat jūs, tās izmantodami savās melnajās misēs. Domājat, ir viegli trīs dienu laikā aiziet uz divdesmit baznīcām, censties, lai mute būtu sausa, iet pie komūnijas, mesties ceļos, aizsedzot seju ar rokām, un dabūt hostijas laukā no mutes tā, lai tās nekļūtu mitras, un iedabūt maisiņā, ko nēsāju uz krūtīm, un to visu izdarīt tā, lai ne kirē, ne pārējie neko nepamanītu? Nemaz nerunājot par zaimošanu un par elli, kur man būs jādeg. Tāpēc, ja vēlaties, tie ir divsimt franki, vai arī es iešu pie abata Bulāna.

-Abats Bulāns ir miris, redzu, ka jūs kādu laiku neesat vākuši hostijas, gandrīz mehāniski viņai atbildēju. Pēc tam nospriedu: ja jau manā galvā valda tāds juceklis, labāk paļauties uz instinktu un lieki neprātot.

-    Lai būtu, es ņemšu, noteicu un samaksāju, cik prasīts. Un sapratu, ka hostijas jāieliek mana kabineta tabernākulā, kur tās gaidīs kādu pastāvīgo klientu. Darbs kā jau darbs.

īsāk sakot, viss man šķita ierasts un ikdienišķs. Tomēr ap sevi manīju biedējošu gaisotni, kaut ko, kas nekādi nedevās rokā.

Atgriezos augšā kabinetā un ievēroju, ka dibensienā ir bieza aizkara segtas durvis. Es tās atvēru, jau iepriekš zinādams, ka nokļūšu tik tumšā gaitenī, ka bez lampas uz priekšu netikšu. Gaitenis atgādināja teātra rekvizītu noliktavu vai kāda vecu krāmu tirgotāja bodītes dibentelpas

Tempļa kvartālā. Pie sienām karājās visdažādākie apģērbi zemnieka drānas, karbonāra tērps, kurjera uniforma, ubaga skrandas, karavīra bikses un frencis, un turpat līdzās bija ari matu sasukas, ar kurām šīs drēbes papildināt. Uz koka plaukta bija kārtīgi sarindots vismaz ducis paliktņu ar parūkām. Tur bija arī coiffeuse, kādas var redzēt komediantu ģērbistabās, no vienas vietas nokrauta ar smiņķu un krāšļu trauciņiem, ziliem un melniem zīmuļiem, zaķu kājām, spalvu slotiņām, saru otiņām un sukām.

Mazliet tālāk gaitenis sametās līkumā, pagriežoties taisnā leņķī, un tā galā bija citas durvis, pa kurām varēja iekļūt istabā, kas bija gaišāka par manējām, jo gaismu tā saņēma no ielas, kas nebija šaurais un aklais Mobēra strupceļš. Un, piegājis pie loga, pārliecinājos, ka tas patiešām ir vērsts uz Metralbēra ielu.

Šauras kāpnītes no istabas izveda tieši uz ielas, un tas arī bija viss. Vienistabas dzīvoklis, kaut kas vidējs starp kabinetu un guļamistabu, mēbeles tumšas un atturīgas, galds, lūgšanu sols, gulta. Blakus ārdurvīm bija mazītiņa virtuvīte, bet kāpnēs chiotte ar mazgājamo bļodu.

Šis nepārprotami bija kāda garīdznieka pied-ā-terre, un ar šo garīdznieku man droši vien bija diezgan ciešas attiecības, ja jau mūsu abu dzīvokļi ir savienoti. Un, lai arī viss šeit man kaut ko atgādināja, tomēr būtībā man likās, ka esmu šai istabā nonācis pirmo reizi.

Piegāju pie galda un ieraudzīju veselu žūksni vēstuļu aploksnēs, kas visas bija adresētas vienam un tam pašam cilvēkam: Augsti Cienītajam vai Augsti Godātajam abatam Daila Pikolas kungam. Blakus vēstulēm pamanīju arī dažas lapas, kas aizpildītas smalkā un graciozā, gandrīz sievišķīgā rokrakstā, pavisam citādā nekā manējais. Dažādu nesvarīgu vēstuļu uzmetumi, pateicības par dāvinājumiem, satikšanos apstiprinājumi. Bet pašā virspusē noliktā lapa bija rakstīta pavirši, it kā rakstītājs tikai vēlētos atzīmēt dažus apdomājamus jautājumus. Ar zināmām pūlēm salasīju:

Viss šķiet ireāls. It kā es būtu kāds cits, kurš mani vēro. Pierakstīt visu, lai pārliecinātos, ka tā ir patiesība.

Šodien ir 22. marts.

Kur palikusi sutana un parūka?

Ko es darīju vakar vakarā? Galvā ir tāda kā migla.

Es pat neatcerējos, uz kurieni ved tās durvis istabas galā.

Atklāju gaiteni nekad agrāk neredzētu?), kas pilns ar apģērbiem, parūkām, krāšļierm un ziedēm, kādas izmanto aktieri.

Uz pakarināmā bija laba sutana, un plauktā es atradu ne tikai labu parūku, bet arī mākslīgās uzacis. Uzklāju okera pamatu, iekrāsoju iesārtus vaigu galus un atkal kļuvu par to, kas šķietos esam. Bāls un mazliet drudžains. Askētisks. Tas esmu es. Kāds es?

Zinu, ka esmu abats Daila Pikola. Vai, pareizāk, tas, kuru pasaule pazīst kā abatu Daila Pikolu. Bet acīmredzot es tas neesmu, ja jau man jāpārģērbjas un jākrāšļojas, lai pēc viņa izskatītos.

Uz kurieni ved tas gaitenis? Man bail iet līdz galam.

Pārlasīt šos savus pierakstus. Ja tas, kas ir uzrakstīts, ir uzrakstīts, tad es to patiešām esmu piedzīvojis. Paļauties tikai uz rakstiskiem dokumentiem.

Kāds mani ir sazāļojis? Bulāns? Pat ļoti iespējams. Vai jezuīti? Vai brīvmūrnieki? Kāds man ar viņiem sakars?

Žīdi! Tie gan varētu būt vainīgie.

Šeit es nejūtos drošībā. Varbūt kāds naktī ir ienācis un nozadzis manas drēbes, un, kas vēl ļaunāk, rakņājies pa maniem papīriem. Varbūt kāds tagad klīst pa Parīzi, visiem uzdodamies par abatu Daila Pikolu.

Jāmeklē patvērums Oteijā. Varbūt Diāna zina. Kas ir Diāna?

Te abata Daila Pikolas piezīmes aprāvās, un likās dīvaini, ka viņš nav paņēmis līdzi tik konfidenciālu dokumentu, un tas nepārprotami liecināja, ka viņš bijis liela satraukuma varā. Bet neko vairāk par abatu izdibināt nebija iespējams.

Atgriezos Mobēra strupceļa dzīvoklī un apsēdos pie sava darbagalda. Kādā veidā abata Daila Pikolas dzīve varēja būt saistīta ar manējo?

Dabiski, es nevarēju neizteikt acīmredzamāko hipotēzi. Proti, ka es un abats Daila Pikola esam viens cilvēks, un, ja tā būtu, tad visu varētu viegli izskaidrot gan savienotos dzīvokļus, gan arī to, ka es, ģērbies kā Daila Pikola, esmu iegājis Simonīni dzīvoklī, tur novilcis sutanu, noņēmis parūku un aizmidzis. Nesakrita tikai viena neliela detaļa: ja jau Simonīni bija Daila Pikola, tad kāpēc es neko nezināju par Daila Pikolu un kāpēc nejutos kā Daila Pikola, kas neko nezina par Simonīni, un kāpēc, lai izdibinātu Daila Pikolas domas un jūtas, man vajadzēja lasīt viņa piezīmes? Un, ja es būtu Daila Pikola, tad man tagad vajadzētu atrasties Oteijā, tai namā, par kuru viņš, šķiet, zina visu, bet es Simonīni) nezinu neko. Un kas ir Diāna?

Vēl jau pastāvēja iespēja, ka brīžam es esmu Simonīni, kas aizmirsis Daila Pikolu, un brīžam Daila Pikola, kas aizmirsis Simonīni. Tas nebūtu nekas jauns. Kurš man stāstīja par personības dubultošanās gadījumiem? Un vai tad tā nenotiek ar Diānu? Bet kas ir Diāna?

Nolēmu rīkoties metodiski. Zināju, ka man ir burtnīca, kurā pierakstu savus pienākumus, un tur bija atzīmēts sekojošais:

21.  marts-mise

22.  marts Taksils

23.  marts Gijo ar Bonfuā testamentu

24.  marts-pie Drimona?

Kāpēc man divdesmit pirmajā datumā bija jāiet uz misi, nezinu. Neticu, ka es būtu ticīgs. Ticīgais taču kaut kam tic. Vai es kaut kam ticu? Nedomāju vis. Tātad esmu neticīgais. Tāda ir loģika. Bet iesim tālāk. Reizēm uz misi dodas arī citu iemeslu dēļ, un ar ticību tam nav nekāda sakara.

Vairāk nekā skaidrs tagad bija tas, ka diena, kuru es uzskatīju par pirmdienu, īstenībā bija otrdiena, 23. marts, un tas Gijo patiešām bija atnācis, lai es viņam uzrakstītu Bonfuā testamentu. Tas bija divdesmit trešais, ko es uzskatīju par divdesmit otro. Un kas tad bija noticis divdesmit otrajā? Un kas ir Taksils? Vai tas vispār ir uzvārds?

Nu vairs nebija šaubu, ka trešdien man jāsatiekas ar to Drimonu. Bet kā lai es ar kādu satiekos, ja es pat vairs nezinu, kas es esmu? Man jāpaslēpjas, līdz domas noskaidrosies. Drimons… Pats sev teicu, ka lieliski zinu, kas viņš ir, bet, tikko mēģināju par viņu domāt, prāts kļuva kā vīna aizmiglots.

Izvirzīsim dažas hipotēzes, es sev teicu. Pirmais pieņēmums: Daila Pikola ir cits cilvēks, kurš noslēpumainu iemeslu dēļ bieži iegriežas manā dzīvoklī, ko ar viņa mitekli savieno vairāk vai mazāk slepens gaitenis. 21. marta vakarā viņš iegriezās pie manis Mobēra šķērsielā, novilka sutanu kāpēc?), pēc tam aizgāja gulēt uz savām mājām, kur no rīta pamodās, zaudējis atmiņu. Un tieši tāpat divus rītus vēlāk, zaudējis atmiņu, pamodos es. Bet tādā gadījumā, ko es varētu būt darījis pirmdien, 22. martā, ja jau 23. marta rītā pamodies es vairs neko neatcerējos? Un kāpēc Daila Pikolam vajadzēja izģērbties pie manis un pēc tam atgriezties savā dzīvoklī bez sutanas un pulksten cikos? Mani sagrāba šausmas, ka nakts pirmo pusi viņš varētu būt pavadījis manā gultā… mans Dievs, tiesa gan, man riebjas sievietes, taču ar abatu tas būtu vēl ļaunāk. Es esmu šķīsts, nevis perverss…

Vai arī mēs ar Daila Pikolu esam viens cilvēks. Tā kā atradu sutanu savā guļamistabā un tieši dienā pēc mises 21. datums), varētu būt tā, ka atgriezos Mobēra šķērsielā, iztaisījies par Daila Pikolu ja jau man bija jāiet uz misi, ticamāk, ka turp devos kā abats), pēc tam atbrīvojos no sutanas un parūkas, bet vēlāk aizgāju gulēt abata dzīvoklī aizmirsis, ka sutanu esmu atstājis pie Simonīni). Nākamajā rītā, pirmdienā, 22. martā, pamodies kā Daila Pikola, ne tikai biju zaudējis atmiņu, bet arī neatradu sutanu gultas kājgalī. Kā Daila Pikola, kas zaudējis atmiņu, es sameklēju rezerves sutanu gaitenī, un man pietika laika tai pašā dienā aizbraukt uz Oteiju, pēcāk pārdomāt, saņemties drosmi un vēlu vakarā atgriezties Parīzē, Mobēra šķērsielas dzīvoklī, pakarināt sutanu uz āķa guļamistabā un pamosties, jau atkal atmiņu zaudējušam, bet nu jau kā Simonīni pamosties otrdienā, pārliecinātam, ka vēl ir pirmdiena. Un tātad, es sev teicu, Daila Pikola zaudē atmiņu 22. martā un pavada bez atmiņas visu dienu, bet 23. martā atjēdzas kā Simonīni, kurš arī zaudējis atmiņu. Nekas ārkārtējs, spriežot pēc tā, ko savulaik dzirdēju no tā… kā nu sauca to ārstu no Vensēnas klīnikas?

Taču šādā skaidrojumā bija kāda neliela nesakritība. Pārlasīju savas piezīmes: ja viss būtu noticis tieši tā, tad Simonīni 23. marta rītā savā guļamistabā būtu atradis nevis vienu, bet veselas divas sutanas vienu, kas tur atstāta 21. marta vakarā, un otru, kas novilkta 22. vakarā. Taču sutana bija tikai viena.

Bet, nē, kāds muļķis! Daila Pikola atgriezās no Oteijas divdesmit otrā vakarā un atgriezās Metralbēra ielā, tur arī atstāja sutanu, pēc tam ieradās Mobēra šķērsielas dzīvoklī un gāja gulēt, kur arī pamodās nākamajā rītā divdesmit trešajā) kā Simonīni un atrada uz pakabināmā tikai vienu sutanu. Ja tā būtu taisnība, tad divdesmit trešā marta rītā, kad iegāju Daila Pikolas dzīvoklī, man būtu vajadzējis viņa istabā atrast sutanu, ko viņš novilcis divdesmit otrā vakarā. Bet tikpat labi viņš būtu varējis to pakabināt gaitenī, kur bija to paņēmis. Vajadzēja tikai pārbaudīt.

Iededzu lampu un devos iekšā gaitenī, mazliet baiļodamies. Ja nu gadījumā Daila Pikola tomēr neesmu es pats, spriedu, tad varēja gadīties, ka ieraugu viņu parādāmies gaiteņa otrā galā, varbūt tāpat ar lampu rokās… Par laimi, tā nenotika. Un gaiteņa galā es atradu pakarinātu sutanu.

Un tomēr, tomēr… Ja Daila Pikola, atgriezies no Oteijas un novilcis sutanu, devās prom pa gaiteni uz manu dzīvokli un bez vilcināšanās apgūlās manā gultā, tas nozīmē, ka tai brīdī viņš bija atcerējies par mani un zināja, ka pie manis var gulēt kā pats savās mājās, jo mēs esam viens

Pagātnē to uzskatīja par tikai sievietēm raksturīgu parādību, kas izskaidrojama ar dzemdes darbības traucējumiem. 41. lpp.)

cilvēks. Tātad Daila Pikola aizgāja gulēt, zinādams, ka ir Simonīni, bet no rīta Simonīni pamodās, nezinādams, ka ir Daila Pikola. Citiem vārdiem sakot, vispirms Daila Pikola zaudē atmiņu, tad to atgūst, izguļas, un tostarp viņa atmiņas zudums ir piemeties Simonīni.

Atmiņas zudums… Šis vārdu savienojums, kas nozīmē ne-atcerēšanos, itin kā iešķēla plaisu aizmirstā laika miglā. Par cilvēkiem, kas zaudējuši atmiņu, es runāju pie Manjī vairāk nekā pirms desmit gadiem. Tieši tur es runājos ar Burrī un Biro, ar Dimorjē un ar austriešu doktoru.

## 3 CHEZ MAGNY

1897. gada 25. marts, rītausma

Chez Magny… Zinu, ka esmu labas virtuves cienītājs, un, cik atceros, tai restorānā Kontrskarpa-Dofina ielā nevajadzēja maksāt vairāk par desmit frankiem uz galviņas un kvalitāte atbilda cenai. Bet nevar jau katru dienu iet pie Fuajo. Pagājušajos gados daudzi gāja pie Manjī, lai iztālēm apbrīnotu jau slavu iemantojušos rakstniekus, tādus kā Gotjē vai Flobērs, un iepriekš to poļu pianistu, kurš izskatījās pēc diloņslimnieka un kuru uzturēja tā deģenerāte, kas staigāja apkārt vīriešu biksēs. Es vienu vakaru uzmetu skatienu un tūlīt izgāju ārā. Mākslinieki pat pa gabalu ir neciešami, viņi nemitīgi skatās apkārt, lai pārliecinātos, vai mēs viņus atpazīstam.

Pēc tam "dižgari" pameta Manjī iestādījumu un emigrēja uz Brebant-Vachette Pvasonjēras bulvārī, jo tur baroja labāk un arī jāmaksā bija vairāk, un tas taču liecina, ka carmina dant panēm. Un, kad Manjī, tā sakot, attīrījās, astoņdesmito gadu sākumā es pasāku reizēm tur piestaigāt.

Jau biju ievērojis, ka tur mēdz iegriezties zinātņu vīri, piemēram, ievērojami ķīmiķi, tādi kā Bertlo, un daudz ārstu no Salpetriere. Tā slimnīca gan neatrodas gluži blakus, bet varbūt mediķiem patika izmest nelielu līkumu pa Latīņu kvartālu, lai tikai nevajadzētu pusdienot tajās drausmīgajās gargotes, kur ēd slimnieku radinieki. Ārstu sarunas ir aizraujošas, jo vienmēr skar svešas vājības, un pie Manjī, cenšoties pārkliegt vispārējo troksni, visi runāja skaļi, tāpēc trenēta auss vienmēr varēja uztvert šo to interesantu. Būt modram nenozīmē censties izdibināt kaut ko konkrētu. Viss, ari nenozīmīgais, kādu dienu var noderēt. Galvenais ir zināt ko tādu, par ko citi nezina, ka tev tas zināms.

Literāti un mākslinieki vienmēr sēdās ap lieliem kopīgiem galdiem, bet zinātņu vīri ieturējās vienatnē, tāpat kā es. Taču pēc tam, kad vairākas reizes ir sēdēts pie blakus galdiņiem, cilvēki sāk iepazīties. Mans pirmais paziņa tur bija doktors Dimorjē, derdzīgs indivīds, tik odiozs, ka radās jautājums, kā psihiatrs un tāds viņš bija) var iedvest uzticēšanos saviem pacientiem, ja viņam ir tik nepatīkama seja. Skaudīga un bāla kā cilvēkam, kurš uzskata, ka viņam mūždien lemts palikt otrajā vietā. Un viņš patiešām Vensēnā vadīja nelielu klīniku nervu slimniekiem, bet lieliski zināja, ka viņa ārstniecības iestāde nekad nebaudīs tādu slavu un netiks pie tādiem ienākumiem kā izdaudzinātā doktora Blanša klīnika lai gan Dimorjē sarkastiski purpināja, ka pirms trīsdesmit gadiem tur esot uzturējies kāds Nervāls viņaprāt, ievērības cienīgs dzejnieks), ko ārstēšana slavenajā Blanša klīnikā esot novedusi līdz pašnāvībai.

Divi citi galdabiedri, ar kuriem iedibināju labas attiecības, bija doktors Burrī un doktors Biro, divi īpatnēji tipi, kas šķita esam dvīņubrāļi, vienmēr ģērbās melnā un, tā vien likās, arī izmērs viņiem bija viens; abiem bija vienādas melnas ūsas un gludi skūts zods, un nenovēršami mazliet netīra apkaklīte, tāpēc ka Parīzē viņi bija tikai iebraucēji, jo paši strādāja Rošforas Ecole de Medecine un galvaspilsētā katru mēnesi ieradās vien uz dažām dienām, lai vērotu Šarko eksperimentus.

Kā? Šodien nav puravu? vienudien aizkaitināts noprasīja Burrī. Un Biro sašutis piebalsoja: Puravu nav?

Kamēr oficiants atvainojās, es iejaucos no blakus galdiņa: Toties ir lieliski plostbārži. Manuprāt, labāki par puraviem. Un smaidot ietrallinājos: Tous Ies legumes, au elair de lune čtaient en train de s'amuser et Ies passants Ies regardaient. Les cornichons darisaient en rond, Ies salsifis dansaient sans bruit…

Manis pārliecināti, abi ēdāji izvēlējās salsifis. Un tā aizsākās paradums ik mēnesi divreiz sirsnīgi aprunāties.

-    Redziet, mesjē Simonīni, man skaidroja Burrī, doktors Sarko padziļināti pēta histēriju, neirozes formu, kas izpaužas dažādās psihomotorās, sensoriskās un veģetatīvās reakcijās. Pagātnē to uzskatīja par tikai sievietēm raksturīgu parādību, kas izskaidrojama ar dzemdes darbības traucējumiem, taču Šarko nojauta, ka histēriskas izpausmes ir vienlīdz piemītošas abiem dzimumiem, un par tādām var tikt uzskatītas paralīze, epilepsija, aklums vai kurlums, elpošanas traucējumi, grūtības runāt vai norīt barību.

-   Mans kolēģis, iejaucās Biro, vēl nav pateicis, ka Sarko apgalvo, ka esot izstrādājis terapiju, ar kuru šos simptomus var izārstēt.

-    Es tūliņ būtu pie tā nonācis, aizskarts atteica Burrī. Sarko ir izvēlējies hipnotisma ceļu, ar ko līdz šim nodarbojušies tikai tādi šarlatāni kā Mesmers. Hipnozei pakļautajiem pacientiem it kā vajadzētu atcerēties traumatiskas epizodes, kas ir histērijas pamatā, un, šīs epizodes apzinoties, atveseļoties.

-   Un vai viņi atveseļojas?

-   Tur jau ir tā lieta, mesjē Simonīni, teica Burrī, tas, kas notiek Salpetrjēras slimnīcā, mums nereti vairāk atgādina teātri nekā psihiatrisko klīniku. Lai nerastos pārpratumi, piebildīšu, ka mēs negribam apšaubīt Meistara nekļūdīgās spējas diagnosticēt…

-     Mēs negribam apšaubīt, apstiprināja Biro. Vienkārši hipnotisma tehnika pati par sevi…

Burrī un Biro man izskaidroja dažādus hipnotizēšanas paņēmienus, sākot ar šarlatāniskiem, kurus izmantojot kāds abats Farija es saausījos pie šī vārda, kas nenovēršami lika atcerēties Dimā, bet ir taču zināms, ka viņš nekautrējās izmantot reālo notikumu hronikas), līdz paņēmieniem, kas jau uzskatāmi par zinātniskiem un kurus izstrādājis doktors Breds, īsts savas jomas pionieris.

-  Mūsdienās, teica Biro, labi hipnotizētāji lieto vienkāršākas metodes.

Šarko ir izvēlējies hipnotisma ceļu, ar ko līdz šim nodarbojušies tikai tādi šarlatāni kā Mesmers. 41. lpp.)

-   Un iedarbīgākas, precizēja Burrī. Slimnieka acu priekšā šūpina medaljonu vai atslēgu, liekot viņam uz to cieši skatīties; un vienas vai trīs minūšu laikā subjekta acu zīlītes pielāgojas un arī uzsāk svārstveida kustību, pulss palēninās, acis aizveras, seja atslābst, un miegs var turpināties līdz pat divdesmit minūtēm.

-Jāpiebilst, papildināja Biro, ka tas atkarīgs no subjekta, jo šāda magnetizācija nav atkarīga no kaut kādu mistisku fluīdu pārraidīšanas kā apgalvoja tas āksts Mesmers), bet gan no pašsuģestijas fenomena. Indiešu vientuļnieki panāk to pašu rezultātu, uzmanīgi skatīdamies uz savu degungalu, savukārt Atona kalna mūki, cieši vērojot savu nabu.

-    Mēs diez ko neticam šādām pašsuģestijas formām, teica Biro, lai arī to vien darām, kā īstenojam praksē dažus atklājumus, ko Šarko veica tolaik, kad vēl nebija tik stipri aizrāvies ar hipnotismu. Mēs nodarbojamies ar mainīgu personību gadījumiem, proti, ar pacientiem, kas vienudien uzskata sevi par vienu cilvēku, bet citudien par citu, un abas personības viena par otru neko nezina. Pagājušogad mūsu slimnīcā iestājās tāds Luī.

-   Interesants gadījums, turpināja Burī, viņam bija paralīze, anestēzija, kontraktūras, muskuļu spazmas, hiperestēzija, mēmums, ādas iekaisumi, hemorāģija, klepus, vemšana, epilepsijas lēkmes, katatonija, mēnessērdzība, Svētā Vita deja, valodas kroplības…

-   Brīžam viņš sevi uzskatīja par suni, piebilda Biro, vai par tvaika lokomotīvi. Un vēl viņam bija vajāšanas mānija, redzes lauka sašaurināšanās, garšas, ožas un redzes halucinācijas, pseidotuberkuloza plaušu embolija, galvassāpes, vēdergraizes, aizcietējumi, anoreksija, bulīmija un letarģija, kleptomānija…

-    īsāk sakot, nobeidza Burī, ierastā slimības aina. Un, lūk, mēs nevis ķērāmies pie hipnozes, bet piestiprinājām tērauda stieni pie slimnieka labās rokas, un kā pēc burvja mājiena mums parādījās gluži jauns personāžs. Labajā pusē paralīze un nejutīgums pazuda un pārvietojās uz kreiso pusi.

-    Mūsu priekšā, precizēja Biro, bija pilnīgi cita personība, kas neatcerējās neko no tā, kas bijis pirms brīža. Vienā no saviem stāvokļiem Luī bija pilnīgs atturībnieks, bet otrā pat ar noslieci uz žūpību.

-   Ņemiet vērā, teica Burī, ka vielas magnētiskais spēks iedarbojas arī no attāluma. Piemēram, subjektam nezinot, zem krēsla tiek novietota pudelīte ar alkoholisku vielu. Un šajā somnambulisma stāvoklī subjekts izrādīs visas dzēruma pazīmes.

-    Jums jāsaprot, ka mūsu paņēmieni ciena pacienta psihes veselumu, nobeidza Biro. Hipnoze subjektam liek zaudēt apziņu, turpretī, izmantojot magnētismu, notiek nevis kāda orgāna vardarbīga satricināšana, bet gan pakāpeniska iedarbošanās uz nervu pinumiem.

Es no šīs sarunas guvu pārliecību, ka Burrī un Biro ir divi stulbeņi, kas ar kairinošām vielām spīdzina nabaga ārprātīgos, un jutos stiprināts savā pārliecībā, kad ieraudzīju, ka doktors Dimorjē, kurš sarunā klausījās no blakus galdiņa, vairākkārt nogroza galvu.

-   Dārgais draugs, viņš man teica divas dienas vēlāk, gan Šarko, gan abi mūsu Rošforas paziņas nevis analizē savu pacientu izdzīvoto, nevis uzdod jautājumu, ko nozīmē tas, ka pacientam ir divas apziņas, bet visu uzmanību koncentrē uz jautājumu, vai šādus pacientus var iespaidot ar hipnozi vai ar metāla stieņiem. Problēma ir tā, ka daudziem subjektiem pāreja no vienas personības uz otru notiek spontāni, neparedzamā veidā un laikā. Mēs varētu runāt par pašhipnozi. Manuprāt, Šarko un viņa audzēkņi nav pietiekami apdomājuši doktora Azāma pieredzi Felidas gadījumā. Mēs pagaidām par šādiem fenomeniem zinām maz, par iemeslu atmiņas traucējumiem varbūt asiņu pieplūduma samazināšanās kādā vēl nezināmā smadzeņu daļā, un īslaicīgu asinsvadu sašaurināšanos var izraisīt histērisks stāvoklis. Bet kur tieši atmiņas zuduma laikā nepietiekami pieplūst asinis?

-   Kur deši?

-    Tas ari ir galvenais jautājums. Jūs zināt, ka mūsu smadzenēm ir divas puslodes. Tātad var būt subjekti, ka reizēm domā ar vienu pilnīgu puslodi, bet reizēm ar otru nepilnīgo, kurā trūkst atmiņas spējas. Man šobrīd klīnikā ir paciente, kas stipri līdzinās Azāma aprakstītajam Felidas gadījumam. Jauna sieviete, kam nedaudz pāri divdesmit; viņu sauc Diāna.

Te Dimorjē uz mirkli aprāvās, kā baidīdamies atklāt kaut ko slepenu.

Kāda radiniece pirms diviem gadiem viņu man uzticēja ārstēšanai, taču šī radiniece ir mirusi, un skaidrs, ka arī ārstēšanas izdevumus neviens vairs neapmaksā. Bet ko lai es daru, nevaru taču izlikt pacienti uz ielas? Par viņas pagātni neko daudz nezinu. Cik var spriest no viņas stāstītā, jau pusaudzes gados viņai ik pēc piecām sešām dienām no stiprākām emocijām sākušās sāpes deniņos, pēc kurām viņa itin kā iemigusi. Tas, ko viņa sauc par miegu, patiesībā ir histērijas lēkmes: kad viņa atmostas jeb nomierinās, viņa ir pavisam citāda nekā iepriekš, proti, ir iegājusi stāvoklī, ko jau doktors Azāms dēvēja par sekundāro stāvokli. Tai stāvoklī, kuru mēs sauksim par normālo, Diāna izturas kā masoniskas sektas adepte… Nepārprotiet mani, es pats piederu pie Lielajiem Austrumiem, proti, kārtīgu cilvēku brīvmūrniecībai, bet jūs droši vien zināt, ka pastāv dažādi templiešu tradīcijas "ordeņi", kam raksturīga dīvaina sliecība uz okultām zinātnēm, un daži no tiem dabiski un par laimi tās ir tikai sīkas grupiņas) piekopj sātaniskus rituālus. Stāvoklī, ko diemžēl esam spiesti saukt par normālo, Diāna sevi uzskata par Lucifera adepti vai kaut ko tamlīdzīgu, viņa piedauzīgi runā, stāsta neķītras epizodes, mēģina pavedināt sanitārus un pat mani, un man nav patīkami atzīt šo mulsinošo faktu, arī tāpēc ka Diāna ir patiešām pievilcīga sieviete. Es uzskatu, ka šajā stāvoklī viņā izpaužas traumas, kas pieredzētas pusaudzības laikā, un ka no šīm atmiņām viņa cenšas aizbēgt, brīžam ieejot savā sekundārajā stāvoklī. Un tajā Diāna atklājas kā maiga un šķīsta būtne, viņa ir krietna kristiete, vienmēr prasa savu lūgšanu grāmatu, grib tikt laukā, lai ietu uz misi. Bet īpatnējākā parādība, kas turklāt bija raksturīga arī Eelidai, ir tā, ka savā sekundārajā stāvoklī Diāna, kad viņa ir dkumīgā

Diāna, lieliski atceras, kāda bijusi normālajā stāvoklī, un pārdzīvo, un jautā, kā gan varējusi būt tik ļauna, valkā raupjo nožēlnieces kreklu un šo sekundāro stāvokli pati dēvē par savu saprātīgo stāvokli, bet normālo piemin kā laiku, kad viņu mocījušas halucinācijas. Savukārt normālajā stāvoklī Diāna neatceras neko no tā, ko darījusi sekundārajā. Abi stāvokļi viens otru nomaina ar neparedzamiem intervāliem, un viņa reizēm paliek vienā vai otrā pat vairākas dienas. Es varētu piekrist doktoram Azāmam, ka tas saucams par pilnīgu somnambulismu. Galu galā ne tikai mēnessērdzīgie, bet arī tie, kas lieto narkotikas, hašišu, beladonnu, opiju vai pārmērīgi patērē alkoholu, atmodušies vairs neatceras, ko darījuši.

Nezinu, kāpēc stāsts par Diānas slimību mani tik ļoti ieintriģēja, bet atceros, ka teicu Dimorjē: Pastāstīšu par to savam paziņam, kas nodarbojas ar līdzīgiem gadījumiem, kad bez labdarības neiztikt, un viņš zinās, kur varētu atrast pajumti bāreņos palikušai meitenei. Aizsūtīšu pie jums abatu Daila Pikolu, garīdznieku, kam ir liela ietekme žēlsirdības iestādījumos.

Tātad, kad runāju ar Dimorjē, vismaz Daila Pikolas vārds man bija zināms. Bet kāpēc es tik ļoti raizējos par to Diānu?

Rakstu jau vairākas stundas no vietas, man smeldz īkšķis, un drusku ieēdis esmu tikai tepat pie darbagalda, apsmērēju maizītes ar pastēti un sviestu un uzdzēru dažas glāzes Chāteau Latour, lai iekustinātu atmiņu.

Es labprāt sevi apbalvotu ar maltīti, nezinu, kaut vai Brebant-Vachette, bet, kamēr neesmu sapratis, kas es esmu, nevaru staigāt apkārt. Tomēr agrāk vai vēlāk vajadzēs saņemties un iziet vismaz Mobēra laukumā, un pārnest mājās kaut ko ēdamu.

Pagaidām par to nedomāsim un turpināsim rakstīt.

Tajos gados man šķiet, tas varēja būt astoņdesmit piektais vai astoņdesmit sestais) pie Manjī es iepazinos ar to, kuru joprojām atceros kā austriešu vai vācu) doktoru. Tagad prātā ataust arī viņa vārds, viņu sauca

Froids šķiet, to rakstīja Froide), un viņš bija aptuveni trīsdesmit gadus vecs ārsts, kurš pie Manjī nepārprotami nāca tikai tāpēc, ka nevarēja atļauties neko labāku, un tobrīd strādāja kā praktikants pie Šarko. Viņš parasti sēdēja pie blakus galdiņa, un sākumā mēs vienkārši pārmijām pieklājīgus sveicienus, palokot galvu. Manā skatījumā viņš bija melanholisks gars, cilvēks, kas atrauts no dzimtās zemes un bikli vēlas, kaut viņu kāds uzklausītu, un viņš, izkratīdams sirdi klausītājam, varētu nedaudz atslābināt nemiera žņaugus. Divas vai trīs reizes viņš meklēja ieganstu uzsākt ar mani sarunu, tomēr es allaž ieturēju distanci.

Lai arī uzvārds Froide neizklausījās gluži pēc Šteinera vai Rozenberga, es zināju, ka visiem žīdiem, kas dzīvo un rauš bagātības Parīzē, ir vāciski uzvārdi, turklāt aizdomīgu mani darīja viņa līkais deguns, tāpēc kādu dienu apvaicājos Dimorjē, bet viņš tikai atmeta ar roku un piebilda: Es īsti nezinu, bet drošības pēc turos pa gabalu, žīdi un vācieši ir maisījums, kas man nepatīk.

-   Vai tad viņš nav austrietis? es jautāju.

-   Vai tad ir kāda atšķirība? Tā pati valoda, tas pats domāšanas veids. Es vēl neesmu aizmirsis, kā prūši soļoja pa Elizejas laukiem.

-   Runā, ka ārsta profesija esot viena no tām, ko žīdi izvēlas visbiežāk, tāpat kā augļošanu. Skaidrs, ka labāk ir nekad neiekulties naudas grūtībās un nekad nesaslimt.

-   Bet ir arī kristīgi ārsti, ledaini pasmaidīja Dimorjē.

Biju pieļāvis muļķīgu kļūdu.

Starp Parīzes intelektuāļiem ir ne mazums tādu, kas, izteikdami savu riebumu pret žīdiem, pirms tam atzīst, ka žīdi esot arī daži no viņu labākajiem draugiem. Liekulība. Man nav žīdu draugu Dievs, pasargi), visu mūžu no žīdiem esmu vairījies. Varbūt esmu no viņiem izvairījies instinktīvi, jo žīdu tāpat kā vācieti paskat, kāda sakritība) var pazīt pēc smakas to teicis an Viktors Igo: fetor judaica), kas viņiem palīdz atrast citam citu, jo viņi cits citu atpazīst pēc šīs un citām zīmēm, līdzīgi kā pederasti. Vectēvs man skaidroja, ka viņi smirdot tāpēc, ka pārmērīgi daudz lietojot ķiplokus un sīpolus, un varbūt pie vainas esot arī auna un zoss gaļa, ko smagu padara viskozie cukuri, kas sakairina melno žulti. Bet droši vien vainīga ir ari rase, nešķīstās asinis, slābanie gurni. Viņi visi ir komunisti, paskatieties kaut vai uz Marksu un Lasalu, vismaz šajā ziņā maniem jezuīdem bija taisnība.

Man no žīdiem vienmēr izdevies izvairīties arī tāpēc, ka pievēršu uzmanību vārdiem. Tie austriešu žīdi, kas tika pie bagātības, nopirka sev skaistus uzvārdus ziedu, dārgakmeņu un cēlmetālu vārdus, im tā radās Zilbermani un Goldšteini. Nabadzīgākie kļuva par Grinšpaniem Grunspan ir vara sūbējums). Francijā, tāpat kā Itālijā, viņi maskējās, pieņemot par uzvārdiem pilsētu vai dažādu novadu nosaukumus, un tādi ir, piemēram, Ravenna, Modena, Pikārs, Flamāns; reizēm viņi iedvesmojās no revolucionārā kalendāra Fromāns, Avuāns, Lorjē) un tas nav nekāds brīnums, jo viņu tēvi bija tie, kas slepenībā izperināja karaļa nogalināšanu. Un bez uzmanības nevar atstāt arī priekšvārdus, kas reizēm slēpj žīdu vārdus: Moriss nāk no Mozus, lsidors no Izaka, Eduārs no Ārona, Žaks no Jēkaba un Alfonss no Ādama…

Vai Zigmunds ir žīdu vārds? Instinktīvi biju nolēmis neuzticēties tam dakterītim, bet vienu dienu Froids sniedzās pēc sālnīcas un to apgāza. Pie blakus galdiņiem sēdošajiem gribot negribot ir jāievēro noteiktas pieklājības normas, tāpēc pasniedzu viņam savējo, piebilstot, ka dažās zemēs sāls izbēršanu uzskata par nelāgu zīmi, bet viņš smiedamies atteica, ka neesot māņticīgs. Kopš tās dienas pasākām pārmīt pa kādam vārdam. Viņš atvainojās par savu franču valodu, ko uzskatīja par pārlieku samocītu, taču saprast viņu varēja pavisam labi. Viņi jau pēc dabas ir klaidoņi, un viņiem jāprot pielāgoties visām valodām. Laipni teicu: -Jums tikai jāpierod vairāk ieklausīties. Un viņš man uzsmaidīja pateicībā. Glumā pateicībā.

Froids bija melis arī attiecībā uz savu žīdiskumu. Es vienmēr biju dzirdējis sakām, ka viņa rases piederīgie varot ēst tikai īpašus ēdienus, speciāli gatavotus, un tieši tāpēc viņi mūždien dzīvojot atsevišķi savos geto, turpretī Froids ar labu apetīti ēda visu, ko pie Martjī viņam cēla priekšā, un pie maltītes neatteicās arī no glāzes alus.

Bet vienu vakaru likās, viņš grib dot sev vaļu. Divas glāzes viņš bija iztukšojis jau pie ēdiena, bet pēc deserta, nervozi smēķēdams, pasūtīja trešo. Runādams viņš vicināja rokas un otrreiz apgāza sālstrauciņu.

-   Es nemaz neesmu tik lempīgs, viņš atvainojās, vienkārši esmu satraukts. Jau trīs dienas neesmu saņēmis vēstules no savas saderinātās. Es jau neprasu, lai viņa man rakstītu gandrīz katru dienu, kā to daru es, taču šāds klusums mani dara nemierīgu. Viņai ir trausla veselība, un es drausmīgi pārdzīvoju, ka nevaru būt kopā ar viņu. Turklāt man vajadzīgs viņas atbalsts it visā, ko daru. Es gribētu, lai viņa atraksta, ko domā par manām vakariņām pie Sarko. Jo, ziniet, Simonīni kungs, šis dižais cilvēks pirms dažām dienām ielūdza mani vakariņās. Ne jau katrs praktikants to pieredz, kur nu vēl ārzemnieks.

Ahā, es sev teicu, sīkais žīdu iznirelis, kas iefiltrējas godīgās ģimenēs, lai taisītu karjeru. Un vai tad šis satraukums par līgavu neapliecina mūždien ar seksu nodarbinātā žīda juteklisko, baudkāro dabu? Tu par viņu domā naktīs, vai ne? Un varbūt pats sevi aizskar, domādams par viņu. Laikam arī tev derētu palasīt Tiso. Bet es ļāvu viņam stāstīt tālāk.

-   Tur bija ielūgti cienījami viesi, Dodē dēls, doktors Stross, Pastēra palīgs, profesors Beks no Institūta un dižais itāļu gleznotājs Emīlio Tofano. Tas bija vakars, kas man izmaksāja četrpadsmit frankus, skaistu, melnu Hamburgas kravati, baltus cimdus, jaunu kreklu un fraku-pirmo reizi mūžā. Un pirmo reizi mūžā es ļāvu sev apgriezt bārdu pēc franču modes. Savukārt, lai pārvarētu kautrību, mazliet kokaīna, no kā mēle kļūst lokanāka.

-   Kokaīns? Vai tad tā nav inde?

-    Viss ir inde, lietojot pārmērīgās devās, arī vīns. Bet es jau divus gadus pētu šo brīnišķīgo vielu. Redziet, kokaīns ir alkaloīds, ko iegūst no kāda auga, kura lapas Amerikas iedzimtie košļā, lai izturētu augstkalnu apstākļus. Atšķirībā no opija un alkohola, tas izraisa pacilātu prāta stāvokli bez jebkādiem negatīviem blakus efektiem. Kokaīns ir lielisks kā pretsāpju līdzeklis, galvenokārt to izmanto oftalmoloģijā un astmas ārstēšanai, tas noder, ārstējot no alkoholisma un toksikomānijas, tas ir ideāls pret jūras slimību, vērtīgs cīņā ar diabētu, brīnumaini atbrīvo no izsalkuma, miegainības un noguruma, ir labs tabakas aizstājējs, tāpat tas ārstē dispepsiju, meteorismu, kolikas, gastraļģiju, hipohondriju, galvassāpes, mugurkaula iekaisumu, siena drudzi un ir lielisks stiprinošs līdzeklis tuberkulozes slimniekiem un galvassāpju nomocītajiem, bet akūta kariesa gadījumā zoba caurumā var ievietot vates piciņu, kas piesūcināta ar četru procentu šķīdumu, un sāpes tūliņ pāriet. Bet pavisam brīnišķīgi šis līdzeklis palīdz, kad jāiedveš paļāvība nomāktajiem, jāpacilā gars, jāatmodina darbīgums un jāiesveļ optimisms.

Doktors bija ķēries jau pie ceturtās glāzes, un viņu nepārprotami bija pārņēmis melanholiskais reibums. Viņš paliecās man tuvāk, kā gribēdams sūdzēt grēkus.

-   Kokaīns ir lielisks tādam cilvēkam kā es, kurš, kā allaž saku savai dievinātajai Martai, neuzskata sevi par gana pievilcīgu un jaunībā nekad nav bijis jauns, bet tagad, jau trīsdesmit gadu vecumā, nespēj kļūt pieaudzis. Bija laiks, kad mani uz priekšu dzina ambīcijas un izziņas slāpes un es dienu pēc dienas kritu izmisumā, jo māte daba kādā no saviem žēlastības brīžiem nebija mani apzīmogojusi ar ģēnija zīmi, kādu tā reizēm dažam atvēlē.

Viņš piepeši aprāvās, itin kā apjēdzis, ka tikko ir atkailinājis savu dvēseli. Sīkais žēlabainais žīdelis, es nodomāju. Un nolēmu viņu samulsināt.

-   Vai tad par kokaīnu nerunā arī kā par afrodīziju? pajautāju.

Froids pietvīka: Tam piemīt ari šis spēks, vismaz man tā šķiet,

taču… man nav pieredzes šai sakarā. Kā vīrietis pret šādiem kairinājumiem esmu nejūtīgs. Un arī kā ārstu sekss mani īpaši nesaista. Lai gan tagad par seksu ļoti daudz sāk runāt arī Salpetrjēras slimnīcā. Sarko pavēstīja, ka viena no viņa pacientēm, vārdā Ogistīne, kādā no savām izteiktākajām histērijas izpausmēm ir atklājusi, ka sākotnējā trauma esot bijusi bērnībā pieredzēta seksuāla vardarbība. Dabiski, es nenoliedzu, ka starp traumām, kuras izraisa histēriju, var būt arī ar seksu saistītas parādības, būtu dīvaini, ja tā nebūtu. Vienkārši man šķiet pārspīlēti, ja viss tiek atvedināts tikai uz seksuālo. Bet varbūt pie vainas ir mana sīkburžuāziskā pruderie, kas man liek distancēties no šiem jautājumiem.

Nē, es klusībā teicu, vainīga nav tava pruderie, lieta tāda, ka tu, tāpat kā visi apgraizīde no tavas rases, esi apsēsts ar seksu, bet centies to aizmirst. Nešaubos, ka tu, tikko būsi dabūjis to Martu savās netīrajās rokās, tūlīt sataisīsi viņai veselu baru mazu žīdiņu, tā ka viņa beigu beigās pārmocīsies un saķers diloni…

Tikmēr Froids turpināja: Mana problēma drīzāk ir tāda, ka esmu izlietojis visus savus kokaīna krājumus un grimstu melanholijā. Antīkie ārsti teiktu, ka manī virsroku ņēmusi melnā žults. Vienu laiku varēju pirkt Merka un Gēes preparātus, taču viņi bija spiesti pārtraukt ražošanu, jo saņēma vairs tikai sliktas kvalitātes izejvielas. Svaigās lapas var apstrādāt vienīgi Amerikā, un vislabākā prece ir tā, ko ražo Parke and Dāvis Detroitā, viņu pulveris labāk šķīst, ir tīri balts pēc krāsas un ar patīkamu smaržu. Man bija šādi tādi krājumi, taču te, Parīzē, nezinu, pie kā vērsties.

īsta medusmaize cilvēkam, kas pārzina visus Mobēra laukuma un tuvākās apkaimes noslēpumus. Es pazinu tipus, kuriem vajadzēja dkai ieminēties par kokaīnu vai tikpat labi par dimantu, izbāztu lauvu vai prāvu pudeli vitrioleļļas, un viņi nākamajā dienā prasīto tev piegādāja, tikai nebija vēlams jautāt, kur viņi to mantu ņēmuši. Pēc manas pārliecības, kokaīns ir inde, es sev teicu, un man nav iebildumu pielikt palīdzīgu roku kāda žīda noindēšanā. Tā nu paziņoju doktoram Froidam, ka dažu dienu laikā sagādāšu viņam pamatīgus iecienītā alkaloīda krājumus. Protams, Froids nešaubījās, ka mani sagādes ceļi nebūs tik nevainojami. Zināt, es viņam teicu, mēs, antikvāri, pazīstam visdažādākos cilvēkus.

Akūta kariesa gadījumā zoba caurumā var ievietot vates piciņu, kas piesūcināta ar četru procentu šķīdumu, un sāpes tūliņ pāriet. 50. lpp.)

Tas viss nekādi nav saistīts ar manu problēmu, es dkai gribēju pateikt, kā mēs beigu beigās sapazināmies un sākām tērzēt par šo un to. Froids bija runāfigs un asprātīgs, varbūt es kļūdos, un viņš nemaz nebija žīds. Katrā ziņā runāties ar viņu bija patīkamāk nekā ar Burrī un Biro, un, tieši apspriežot šo divu pēdējo eksperimentus, es ieminējos pa r Dimorjē pacienti.

-   Kā jūs domājat, es viņam jautāju, vai šāda veida slimnieci var izārstēt ar Burrī un Biro magnēdem?

-   Dārgais draugs, man atbildēja Froids, daudzos mūsu aplūkotajos gadījumos pārāk liela nozīme tiek piešķirta fiziskajam aspektam, aizmirstot, ka slimībai, ja tā rodas, daudz ticamāk ir psihiska izcelsme. Un, ja cēloņi ir psihiski, deši psihi, nevis ķermeni nepieciešams ārstēt. Traumatiskai neirozei slimības patiesais iemesls ir nevis fizisks ievainojums, kas parasti ir niecīgs, bet gan sākotnējā psihiskā trauma. Vai tad nemēdz gadīdes, ka samaņas zudums iestājas no spēcīgiem emocionāliem pārdzīvojumiem? Un tādā gadījumā cilvēkam, kurš nodarbojas ar nervu slimībām, ir nevis jāiedziļinās jautājumā, kā samaņa tiek zaudēta, bet gan jāpēta, tieši kura emocija ir izraisījusi tās zudumu.

-   Bet kā var izdibināt, tieši kura emocija bijusi tam par iemeslu?

-   Redziet, dārgais draugs, kad simptomi ir izteikti histēriski, kā tas ir mīnētās Dimorjē pacientes gadījumā, tad hipnoze var mākslīgi izraisīt tos pašus simptomus un patiešām aizvest līdz sākotnējai traumai. Bet dažiem pacientiem pieredze ir bijusi tik neizturama, ka viņi ir vēlējušies to izdzēst, viņi to itin kā noglabājuši kādā nesasniedzamā savas dvēseles apcirknī, kas ir tik dziļš, ka tur nevar piekļūt pat ar hipnozes palīdzību. Taču kāpēc gan pieņemt, ka hipnozes laikā mūsu prāta spējas ir dzīvākas nekā nomoda stāvoklī?

-   Tad jau nekad nevarēs uzzināt…

-   Neprasiet man skaidru un galīgu atbildi, jo es jums uzticu domas, kas vēl nav ieguvušas pabeigtu formu. Reizēm man uzmācas kārdinājums pieņemt, ka šim dziļākajam apgabalam var piekļūt tikai sapņojot.

Ari antīkās pasaules ļaudis zināja, ka sapņi var nest atklāsmi. Un man ir aizdomas, ja slimniekam ļautu runāt, runāt ilgi, daudzas dienas no vietas, runāt ar kādu cilvēku, kas prastu viņu uzklausīt, un ja runājot viņš stāstītu ari to, ko redzējis sapnī, tad varbūt sākotnējā trauma piepeši iznirtu virspusē un kļūtu skaidra. Angļi runā par talking cure. Varbūt esat pieredzējis, ka, stāstot kādam tālus notikumus, stāstīšanas laikā jūs atceraties detaļas, ko bijāt aizmirsis, pareizāk, domājāt, ka esat aizmirsis, bet ko īstenībā jūsu smadzenes bija noglabājušas kādā slepenā nostūrī. Es domāju, jo sīkāka būtu šāda rekonstrukcija, jo pastāvētu lielāka iespēja, ka virspusē iznirs kāda epizode, pat nevis epizode, bet kāds nenozīmīgs fakts, nianse, kam varējis būt tik neciešami traucējošs iespaids, ka tā izraisījusi… kā lai to pasaka, izraisījusi Abtrennung, Beseitigung, nemāku atrast pareizo terminu, angliski es teiktu removal… kā franciski saka, ja tiek izgriezts kāds orgāns… une ablation? Jā, varbūt vāciski pareizākais vārds būtu Entferming.

Ahā, redz, kur atklājas žīds, es klusībā teicu. Domāju, ka tolaik jau biju nodarbojies ar dažādām žīdu sazvērestībām un ar viņu rases ieceri izskolot savus dēlus par ārstiem un apdekāriem, lai varētu kontrolēt gan kristiešu miesu, gan prātu. Ja es būtu slims, tu gribētu, lai es nonāku tavos nagos un izstāstu par sevi visu, arī to, ko pats nemaz nezinu, un tad tu kļūtu par manas dvēseles saimnieku? Ļaunāk par jezuītu biktstēvu, jo no biktstēva mani vismaz sargātu restītes un viņam es nestāstītu to, ko domāju, bet gan to, ko stāsta visi, turklāt izmantojot teju vai tehniskus terminus, kas kopīgi visiem: esmu zadzis, esmu pārkāpis laulību, neesmu godājis tēvu un māti. Pat tava valoda tevi nodod, par izgriešanu tu runā tā, it kā gribētu apgraizīt manas smadzenes…

Bet tostarp Froids bija sācis smieties un pasūtījis vēl vienu alu.

Neuztveriet par baltu patiesību visu, ko jums stāstu. Tās ir tikai bezcerīga sapņotāja fantāzijas. Atgriezies Austrijā, es apprecēšos un man vajadzēs atvērt savu ārsta praksi, lai es varētu uzturēt ģimeni. Un tad es prātīgi izmantošu hipnozi, kā man mācījis Sarko, un nemēģināšu izdibināt savu slimnieku sapņus. Neesmu jau pitija. Es tikai prātoju, vai tai Dimorjē pacientei nenāktu par labu ieņemt nedaudz kokaīna.

Tā beidzās mūsu toreizējā saruna, kas manā apziņā atstāja pavisam maz pēdu. Taču tagad viss atgriežas man prātā, jo laikam, ja arī neesmu nonācis Diānas situācijā, esmu uzskatāms par gandrīz normālu cilvēku, kurš daļēji zaudējis atmiņu. Man nav ne jausmas, kur palicis Froids, taču es šā kā tā neietu izklāstīt savu dzīvi ne žīdam un pat ne godīgam kristietim. Piekopjot manu amatu kāds tas ir?), vajag par maksu stāstīt svešus noslēpumus, bet par katru cenu atturēdes no savējo izpaušanas. Taču savu dzīvi varu izstāstīt sev pašam. Atcerējos, ka Burrī vai Biro) man teica, ka esot tādi vientuļnieki, kas paši sevi hipnotizējot, skatīdamies uz savu nabu.

Tā es nolēmu rakstīt šo dienasgrāmatu un, kāpjoties atpakaļ, izstāstīt sev pašam savu pagātni cik nu man izdosies to pamazām atsaukt atmiņā, un stāstīt arī visnenozīmīgākās lietas, līdz atklāsies tas kā nu to sauca?) traumatizējošais elements. Atklāsies pats. Un pats es gribu sevi izārstēt, turoties pa gabalu no ārstiem, kuri dakterē ārprātīgās.

Pirms es sāku bet patiesībā esmu sācis jau vakar), man būtu paticis aiziet uz Chez Philippe Montorgeja ielā, lai sasniegtu īsto dvēseles stāvokli, kāds vajadzīgs šādai pašhipnozes formai. Tur es mierīgi apsēstos, ilgi pētītu ēdienkarti to, kuru piedāvā no sešiem līdz pusnaktij, un tad pasūtītu potageala Crecy, akmeņpleksti kaperu mērcē, vēršgaļasfileju un langtte de veau au jus, un nobeigumam ķiršu liķiera sorbetu un dažādas kūciņas, to visu bagātīgi aplaistot ar divām pudelēm veca burgundieša.

Tikmēr jau būtu pāri pusnaktij, un es varētu aplūkot nakts ēdienkarti: es atļautos vieglu bruņrupuča buljoniņu man ienāca prātā viens, ārkārtīgi garšīgs, ko gatavoja Dimā tātad es pazinu Dimā?), lasi ar sīpoliņiem, artišokiem un Javas pipariem un noslēgumā ruma sorbetu un ar garšvielām bagātīgi aizdarīto angļu konditoreju. Kad nakts jau ietu uz rīta pusi, es sev atvēlētu kādu delikatesi no rīta ēdienkartes, un tā būtu soupe aux oignons, tāda, kādu tai pašā diennakts stundā ēd ari Ailes lielā tirgus krāvēji, un es būtu laimīgs, ka šai mirklī neatšķiros no viņiem. Un visbeidzot, lai sagatavotos darbīgam rīta cēlienam, es vēl iedzertu sevišķi stipru kafiju un no konjaka un ķiršu degvīna sajauktu pousse-cafe.

Taisnību sakot, es justos mazliet smagnēji, taču mana dvēsele būtu rāma un mierīga.

Bet, ak vai, šādas tīksmas vaļības es nevarēju atļauties. Esmu zaudējis atmiņu, pats sev teicu. Ko tad, ja restorānā satiksi kādu, kurš tevi pazīst, bet kuru tu vairs neatpazīsd? Kā tad tu reaģētu?

Aizdomājos arī, kā izturēties pret tiem, kas varētu ierasties pie manis veikalā. Ar to dpu, kam vajadzēja Bonfuā testamentu, un ar dievmaizīšu veceni viss izgāja gludi, taču varēja būt arī ļaunāk. Izliku pie durvīm paziņojumu "Saimnieks nebūs sastopams vienu mēnesi", nemaz nenorādot, kad šis mēnesis sākas un kad beidzas. Kamēr nebūšu saprads ko vairāk, man vajadzēs slēpties mājās un tikai paretam iziet iepirkt ēdamo. Varbūt gavēnis nāks man par labu, un kas zina, vai tikai tas, kas mani piemeklējis, nav sekas kādām pārmērīgām dzīrēm, ko esmu atļāvies… kad? Nelaimīgā divdesmit pirmā marta vakarā?

Turklāt, ja jau esmu apņēmies pētīt savu pagātni, man vajadzētu cieši lūkoties uz savu nabu, kā apgalvoja Biro vai Burrī?), taču, ņemot vērā, ka esmu jau tik apaļīgs, kā tas manam vecumam pieklājas, ar pilnu vēderu man šo gremdēšanos pagātnē būtu vajadzējis iesākt, sēžot pie spoguļa.

Taču es sāku vakar, sēdēdams pie šī rakstāmgalda, rakstīdams bez apstājas, nenovērsdamies uz blakuslietām, tikai laiku pa laikam drusku iekozdams un iedzerdams, jā, to gan bez knapināšanās. Šīs mājas labākā īpašība ir izcilais vīna pagrabs.

## 4 vectĒva laikĪ

1897. gada 26. marts

Mana bērnība. Turīna… Pakalns Po viņā krastā, un es uz balkona kopā ar mammu. Pēc tam mammas vairs nebija, mans tēvs raudāja, sēdēdams uz balkona iepretī pakalnam, saule rietēja, un vectēvs teica, ka Dievs tā gribējis.

Ar savu māti es runāju franciski, kā ikviens godājamas izcelsmes pjemontietis te, Parīzē, kad runāju franciski, izklausās, ka esmu to mācījies Grenoblē, kur franču valoda ir tīrāka par parīziešu babil). Tāpat kā ikviens pjemontietis, jau kopš bērnības jutos vairāk francūzis nekā itālis.

Tāpēc francūži man šķiet neciešami.

[1] [1] *

Mana bērnība bija mans vectēvs daudz lielākā mērā nekā mans tēvs vai māte. Es ienīdu savu māti, kas bija devusies prom, man ne vārda neteikusi, un ienīdu savu tēvu, kurš nebija neko iespējis, lai viņu aizkavētu, un ienīdu Dievu, kas visu tā bija iecerējis, un vectēvu, jo viņam likās normāli, ka Dievs tā gribējis. Mans tēvs vienmēr bija kaut kur projām būvēt Itāliju, kā teica viņš pats. Bet pēc tam Itālija sagrāva viņu.

Vectēvs. Džovanni Batista Simonīni, agrākais savojiešu karaspēka virsnieks. Ja pareizi atceros, šo armiju viņš bija pametis Napoleona iebrukuma laikos un iestājies dienestā pie Florences Burboniem, bet vēlāk, kad

arīToskānā sāka valdīt viena no Bonapartiem, atgriezās Turīnā kā atvaļināts kapteinis un nodarbojās ar sava sarūgtinājuma izkopšanu.

Deguns viņam bija punains un kārpains, un, kad viņš mani nosēdināja sev blakus, redzēju tikai šo degunu. Un jutu, kā sejā skrien viņa siekalu pilieniņi. Viņš bija no tiem, ko francūži sauc par ci-devant, īsteni nostalģisks Ancien Regime piekritējs, kas nebija samierinājies ar Revolūcijas noziegumiem. Viņš joprojām valkāja culottes kāju lieli viņam aizvien vēl bija stingri -, zem ceļgala aizdarītas ar zelta sprādzi; un arī sprādzes uz viņa lakādas kurpēm bija no zelta. Melnie svārki, veste un kaklasaite viņam piešķīra mazliet priesterigu izskatu. Lai arī saskaņā ar pagājušo laiku elegances likumiem pienācās nēsāt arī iepūderētu parūku, no tās viņš bija atteicies, jo, kā viņš teica, iepūderētas parūkas esot nēsājuši arī tādi kristiešu slaktētāji kā Robespjērs.

Man nekad nav izdevies saprast, vai viņš bija bagāts, taču viņš sev neliedza labu ēdienu. No vectēva un bērnības vislabāk atceros tieši bagna caoda: uz ogļu krāsniņas novieto māla trauku, ko pastāvīgi uztur karstu, un tajā vārās olīveļļa, kas aizdarīta ar anšoviem, ķiplokiem un sviestu, un šajā eļļā apmērcē lapu ardšokus kas pirms tam labu laiku turēti aukstā ūdenī un citrona sulā vai, pēc dažu, taču ne mana vectēva, gaumes, pienā), svaigus vai apceptus saldos piparus, baltas virziņkāpostu lapas, topinambūrus, pavisam maigus ziedkāpostus vai bet, kā teica vectēvs, tas domāts tikai nabagiem) vārītus zaļumus, sīpolus, bietes, kartupeļus un burkānus. Man patika ēst, un vectēvs priecājās, redzot, ka pieņemos apaļumā viņš to teica mīļi) kā mazs sivēntiņš.

Nošļakstīdams mani ar siekalām, vectēvs man klāstīja savas maksimas: Revolūcija, manu zēn, mūs padarīja par vergiem ateistiskā valstī, kur esam kļuvuši vēl nevienlīdzīgāki nekā agrāk, kur brālis brālim ir ienaidnieks un ikviens ir otram Kains. Nav labi būt pārāk brīviem, un nav labi saņemt visu, kas nepieciešams. Mūsu tēvi bija nabadzīgāki un laimīgāki, jo viņi bija saglabājuši saikni ar dabu. Modernā pasaule mums ir devusi tvaiku, kas laukus padara vājus, un mehāniskās stelles, kas atņēmušas darbu daudziem nabadziņiem, un arī audumi vairs netiek ražoti tik labi kā agrāk. Cilvēks, pamests pats savā vaļā, ir pārāk ļauns, lai drīkstētu būt brīvs. Labāk, ja to nieku brīvības, kas viņam vajadzīga, nodrošina valdnieks.

Bet viņa vismīļākā tēma bija abats Barjels. Atceros sevi kā puiku un gandrīz vai varu saredzēt to abatu Barjelu, kas šķita dzīvojam mūsu mājās, lai arī droši vien jau sen bija miris.

-    Redzi, manu zēn, dzirdu vectēvu sakām, pēc tam, kad Revolūcijas neprāts bija satricinājis visas Eiropas valstis, atskanēja kāda balss, kas atklāja, ka Revolūcija nav bijusi nekas cits kā pēdējā vai nesenākā nodaļa vispasaules sazvērestībā, ko templieši izperinājuši pret troni un altāri jeb, citiem vārdiem, pret karaļiem un jo sevišķi pret Francijas karali un pret mūsu svēto mād baznīcu… Un tā bija abata Barjela balss, un viņš pagājušā gadsimta beigās sarakstīja savas Memoires pour servir a l'histoire du jacobinisme…

-    Bet, vectēva kungs, kāds tam sakars ar templiešiem? es tad jautāju, lai gan šo stāstu jau sen zināju no galvas, taču gribēju dot vectēvam iespēju atkal pievērsties viņa mīļākajai tēmai.

-     Manu zēn, templieši bija īpaši varens bruņinieku ordenis, kuru Francijas karalis iznīcināja, lai piesavinātos viņu bagātības, un lielu daļu šo bruņinieku karalis nosūtīja uz sārtu. Bet dzīvi palikušie izveidoja slepenu ordeni ar mērķi atriebties Francijas karaļiem. Un patiesi, kad giljotīna noripināja galvu karalim Ludviķim no pleciem, kāds nevienam nepazīstams vīrs uzkāpa uz ešafota, pacēla šo nelaimīgo galvu un iesaucās: "Žak de Molē, tu esi atriebts!" Bet Molē bija templiešu lielmestrs, ko karalis bija licis sadedzināt sārtā Parīzē, Sitē salas vistālākajā galā.

-   Un kad to Molē sadedzināja?

-    1314. gadā.

-   Ļaujiet man parēķināt, vectēva kungs, bet tas taču notika gandrīz piecsimt gadus pirms Revolūcijas. Ko tad visus šos piecsimt gadus templieši darīja, lai paliktu slepenībā?

-   Viņi iefiltrējās seno katedrāļu mūrnieku apvienībās, un no šīm apvienībām dzima angļu masonērija jeb brīvmūrniecība, ko tā dēvē tāpēc, ka tās biedri sevi uzskafija par free masons jeb par brīvajiem mūrniekiem.

-   Un kāpēc mūrniekiem vajadzēja taisīt revolūciju?

-     Barjels saprata, ka sākotnējos templiešus un brīvos mūrniekus savā varā ir pārņēmuši un samaitājuši Bavārijas ilumināti! Un tā bija briesmīga sekta, ko bija iecerējis un radījis kāds Veishaupls, un šajā sektā ikviens biedrs pazina dkai savu tiešo augstākstāvošo, bet neko nezināja par tiem vadoņiem, kas hierarhijā atradās augstāk, un neko nezināja arī par to mērķiem, un viņu nolūks bija ne tikai iznīcināt troni un altāri, bet arī radīt sabiedrību bez likumiem un bez morāles, sabiedrību, kurā viss īpašums būtu kopīgs un kopīgas būtu pat sievietes, lai Dievs man piedod, ka šādas lietas stāstu mazam zēnam, taču vajag prast pazīt Sātana plānus. Un ar Bavārijas iluminātiem nesaraujamām saitēm saisfiti bija tie katras ticības noliedzēji, kas deva dzīvību nešķīstajai Enci/clopēdie, es domāju Voltēru, Dalambēru, Didro un pārējo varzu, kas, atdarinot iluminātus jeb apgaismotos, arī Francijā runāja par Siecle des Lamieres, Gaismas laikmetu, un Vācijā par Aufkldrung jeb Apgaismību un beigu beigās, slepus sapulcējušies, lai izperinātu karaļu gāšanu, izveidoja tā saukto Jakobīņu klubu, bet jakobīņu jeb jēkabiešu nosaukums ir atvasināts taisni no Jēkaba jeb Žaķa de Molē vārda. Lūk, kas pina sazvērestības, lai Francijā izceltos Revolūcija!

-   Tas Barjels visu saprata…

-   Viņš nesaprata to, kā no kristīgu bruņinieku kodola varēja izaugt Kristum naidīga sekta. Zini, tas ir līdzīgi kā ar maizes raugu: ja rauga nav, mīkla nerūgst, neaug lielāka, un maize nesanāk. Un kas gan tas bija par raugu, kuru kāds vai liktenis, vai Velns pievienoja pagaidām vēl veselajai templiešu un brīvmūrnieku biedrību miesai, lai izraudzētu to par visu laiku velnišķīgāko sektu?

Šai vietā vectēvs parasti ieturēja pauzi, sakļāva kopā pirkstus, itin kā gribēdams labāk sakopot domas, viltīgi pasmaidīja un tad paziņoja

Gandrīz vai varu saredzēt to abatu Barjelu, kas šķita dzīvojam mūsu mājās, lai arī droši vien jau sen bija miris. 59. lpp.)

smalki aprēķinātā un triumfējošā pieticībā: Tas, kuram pirmajam pietika drosmes to pateikt, bija tavs vectēvs, dārgo zēn. Kad izlasīju Barjela grāmatu, nevilcinoties rakstīju viņam vēstuli. Aizej tur un paņem to lādīti.

Paklausīju, un tad vectēvs atslēdza lādīd ar zeltītu atslēdziņu, ko allaž nēsāja kaklā, un izvilka no lādītes lapu, kas savos četrdesmit pastāvēšanas gados bija stipri sadzeltējusi. Šis ir melnraksts tai vēstulei, ko glīti pārrakstīju un nosūtīju Barjelam.

Gluži kā tagad redzu vectēvu lasām to priekšā ar dramatiskām pauzēm.

"Pieņemiet, kungs, no vienkārša karavīra, kāds esmu, vissirsnīgākos apsveikuma vārdus par jūsu darbu, ko ar pilnām tiesībām var saukt par pēdējā gadsimta visizcilāko sacerējumu. Ak, cik labi jūs esat atmaskojis tās nešķīstās sektas, kas gatavo ceļus Antikristam, un viņi ir neremdināmi ienaidnieki ne tikai kristīgajai ticībai, bet art ikvienam kultam, ikvienai sabiedrībai, ikvienai kārtībai. Taču ir viena sekta, ko esat pieminējis tikai attāli. Varbūt tā esat darījis tīšām, jo tā ir vislabāk pazīstamā un attiecīgi arī tā, no kuras vismazāk baidās. Taču, pēc manām domām, tā šodien ir visiespaidīgākais spēks, ja ņem vērā tās lielās bagātības un aizsardzību, ko tā bauda gandrīz visās Eiropas valstīs, jūs labi saprotat, kungs, ka es runāju par žīdisko sektu. Tā šķiet pavisam nošķīrusies no citām sektām un pat naidā ar tām, bet īstenībā tā nav. Patiesi, tikko viena no tām citām izrāda naidu kristīgam\ vārdam, tā šī uzreiz ņemas to visādi atbalstīt, atalgot un aizstāvēt. Un vai tad neesam redzējuši un joprojām neredzam, kā tā bārsta savu zeltu un savu sudrabu, lai balstītu un vadītu modernos sofistus, brīvmūrniekus, jakobīņus, iluminātus? Tātad žīdi kopā ar visiem, citiem sektantiem veido vienu vienīgu kopīgu grupējumu ar mērķi pie iespējas iznīcināt kristīgo vārdu. Un nedomājiet, kungs, ka tie visi ir tikai mani pārspīlējumi. Es te neizklāstu neko tādu, ko man nebūtu teikuši paši žīdi…"

-   Un kā tad jūs to visu no žīdiem uzzinājāt?

-   Man bija nedaudz pāri divdesmit, un es biju jauns virsnieks savojiešu armijā, kad Napoleons iebruka Sardīnijas karalistes zemēs, mūs sakāva pie Millēzimo, un Pjemonta tika pievienota Francijai. Tas bija bezdievīgo bonapartistu triumfs, un viņi medīja mūs, karaļa virsniekus, gribēdami pakārt. Un runāja, ka neesot saprātīgi staigāt apkārt uniformās, bet vēl labāk esot vispār nerādīties ielās. Mans tēvs darbojās tirdzniecībā, un viņam bija sakari ar kādu žīdu, kas aizdeva naudu uz augļiem, un šis žīds viņam bija pateicību parādā par nez kādu pakalpojumu un tāpēc lika lietā savas pazīšanās un uz dažām nedēļām, līdz gaisotne būs kļuvusi mierīgāka un es droši varēšu pamest pilsētu un doties pie radiniekiem uz Florenci, nodeva manā rīcībā dabiski, par dārgu naudu mazu istabiņu geto, kas tolaik atradās tieši aiz mūsu mājas, starp Sanfilipo un Rozines ielu. Man itin nemaz negribējās pīdes ar tādiem salašņām, taču tā bija vienīgā vieta, kur neviens neiedomātos spert savu kāju: žīdi nevarēja iet ārā no turienes, savukārt visi godīgi cilvēki turējās pa gabalu.

Tad vectēvs ar plaukstām aizsedza acis, kā padzīdams neizturamu ainu: Un tā, gaidīdams, līdz pāriet negaiss, es mitinājos tajos netīrajos ūķos, kur reizēm astoņi cilvēki dzīvoja saspiedušies vienā istabā, kur vienuviet bija virtuve, gulta un ateja, visi mazasinības nomocīti, āda vaskaini bāla, ar vieglu zilganumu kā Sevras porcelānam, un mūždien viņi meklēja nomaļākos kaktus, ko apgaismoja tikai kāda svece. Ne piliena asiņu, dzeltenīga seja, mati zivju līmes krāsā, bārda nenoteiktā rudumā vai, ja tomēr melna, tad ar tādiem atspīdumiem, kā nodilušam redingotam… Nespēju paciest smirdoņu, kas valdīja manā miteklī, tāpēc klejoju pa visiem pieciem pagalmiem, tos es atceros labi, Lielais pagalms, Priesteru pagalms, Vīnogulāja pagalms, Tavernas pagalms un Terases pagalms, un savā starpā tos savienoja biedējoši segti gaiteņi, tā sauktie Tumšie Portiki. Tagad tu žīdus vari sastapt arī Karlīnas laukumā, pareizāk, vari viņus sastapt it visur, jo Savoju nams šiem nemērā piekāpjas, bet tolaik viņi spiedās cits pie cita tajās šaurajās ieliņās, kur saule neiespīdēja, un es ja vien tik ļoti nebaidītos no bonapartistiem) nemūžam nespētu paciest šo speķaino, derdzīgo pūli…

Vectēvs ieturēja pauzi uri samitrināja lūpas ar mutautu, kā gribēdams atbrīvoties no neizturamas garšas: Un viņiem man bija jāpateicas par izglābšanu, kāds pazemojums. Mēs, kristieši, viņus nicinājām, taču ari viņi pret mums nebija nekādi maigie, patiesībā viņi mūs ienīda, kā, starp citu, ienīst mūs joprojām. Tā nu es ņēmos stāstīt, ka esmu dzimis Livorno, kādā žīdu ģimenē, bet pavisam jaunu mani audzināšanā paņēmuši radinieki, kas nelaimīgā kārtā mani nokristījuši, taču sirdī vienmēr esmu palicis žīds. Šie mani vārdi viņus diez ko neiespaidoja, jo, kā viņi teica, tādu gadījumu kā manējais esot tik daudz, ka viņi tiem vairs nepievēršot īpašu uzmanību. Bet mans stāsts man palīdzēja izpelnīties uzticēšanos pie kāda veča, kas dzīvoja Terases laukumā, blakus neraudzētās maizes ceptuvei.

Par šo tikšanos vectēvs allaž ņēmās stāstīt sevišķi aizrautīgi, un, bolīdams acis un vicinādams rokas, Centās attēlot veco žīdu, par kuru stāstīja. Un kā rādās, šis Mordehajs pēc izcelsmes bijis no Sīrijas un Damaskā bijis iejaukts kādā skumjā atgadījumā. Pilsētā bija pazudis arābu zēns, un sākumā žīdus neviens nevainoja, jo tika uzskatīts, ka žīdi savu rituālu vajadzībām nogalina tikai krisdešu bērnus. Taču tad kādas bedres dibenā lika atrastas atliekas no maza līķīša, kas droši vien bija sagraizīts tūkstoš gabaliņos un pēc tam sagrūsts piestā. Nozieguma pazīmes tik ļoti atgādināja tās, ko parasti piedēvē žīdiem, ka žandarmi nosprieda, ka, tuvojoties Lieldienām, kad žīdiem rodas vajadzība pēc kristiešu asinīm, lai varētu iejaukt savas neraudzētās maizes mīklu, viņi, nespēdami notvert nevienu kristiešu zēnu, ir nogrābuši arābu, to vispirms nokristījuši un tad nogalējuši.

Tu zini, stāstīja vectēvs, ka kristība vienmēr ir spēkā, lai arī kurš to būtu veicis, ja vien kristītājs to dara ar nolūku kristīt saskaņā ar Svēto Romas baznīcu, un nelietīgie žīdi to labi zina, un viņiem itin nemaz nav kauna pateikt: "Es tevi krisfiju tā, kā to darītu kristietis, kura elkdievībai es neticu, bet kurai viņš pakļaujas, ticēdams visā pilnībā." Un tā nabaga mazajam moceklim vismaz tika tā veiksme nokļūt paradīzē, lai arī šoreiz tas bija velna nopelns.

Ai/domas uzreiz vērsās pret Mordehaju. Un, lai piespiestu viņu runāt, viņam sasēja plaukstu locītavas aiz muguras, pie kājām piesēja atsvarus un vismaz duci reižu pacēla gaisā ar trīsi un tad laida vaļā, ļaujot krist zemē. Vēl viņam lika sēru zem deguna un bāza viņu ledainā ūdenī, un, kad viņš mēģināja pacelt galvu, grūda to atpakaļ, līdz beidzot viņš atzinās. Pareizāk, runāja, ka, gribēdams darīt galu mocībām, šis nožēlojamais esot nosaucis piecu savu ticības brāļu vārdus, kuri gan ar šo lietu nekādi neesot bijuši saistīti, tomēr visus piecus sodīja ar nāvi, bet Mordehaju pašu ar izmežģītiem locekļiem palaiduši brīvībā, taču viņš jau bija zaudējis prāta gaismu, un tad kāda lāga dvēsele uzveda viņu uz kuģa, kas devās uz Dženovu, jo citādi vietējie žīdi viņu būtu nomētājuši akmeņiem. Daži pat stāstīja, ka uz kuģa viņu savos valgos esot dabūjis kāds barnabīts, un tas viņu pierunājis kristīties, un viņš, tādējādi cerēdams saņemt palīdzību, kad kuģis būs piestājis Sardīnijas karalistē, esot piekritis, tomēr savā sirdī palicis uzticīgs tēvu ticībai. Tā nu viņš bijis tas, ko kristieši sauc par marrānu, taču, nonācis Turīnā, viņš lūdzis patvērumu geto un tur noliedzis, ka jelkad būtu kristījies, un daudzi viņu uzskatīja par viltus žīdu, kas sirdī glabā savu jauno krisfigo ticību, tā viņš itin kā bija divkārt marrāns. Bet, tā kā neviens nevarēja pierādīt visas tās baumas, kas atceļoja no jūras pretējās puses, un ārprātīgos pienācās žēlot, viņš pārtika no žēlastības dāvanām, kas bija gaužām pieticīgas, un par mājokli viņam bija tāds caurums, kādā neuzdrošinātos apmesties neviens geto iemītnieks.

Vectēvs apgalvoja, ka, lai arī ko Mordehajs būtu darījis Damaskā, viņš nebūt nebija zaudējis prātu. Veci pie dzīvības uzturēja nedziestošs naids pret kristiešiem, un tajā bezlogu ūķī, saņēmis mana vectēva delmu savā drebošajā rokā, tumsā mirdzošām acīm, tas stāstīja viņam, ka kopš tiem laikiem visu dzīvi esot veltījis atriebībai. Viņš tam stāstīja, ka žīdu Talmuds paģērē, lai tie ienīstu kristīgo rasi, un stāstīja, kā viņi, žīdi, lai samaitātu kristiešus, esot izgudrojuši brīvmūrniekus, un viņš pats esot kļuvis par vienu no brīvmūrnieku slepenajiem un nezināmajiem vadoņiem, kas komandē ložas no Neapoles līdz Londonai, taču viņam esot jāpaliek slepenībā, noslēgtībā un nošķirtībā, lai viņu ar dunci nenodurtu jezuīti, kas viņam it visur dzenot pēdas.

Runājot Mordehajs skatījās apkārt, it kā no ikviena tumšā kakta varētu uzrasties kāds jezuīts ar dunci rokā, tad viņš skaļi nošņauca degunu, mazliet paraudāja par saviem skumjajiem dzīves apstākļiem, mazliet viltīgi un atriebīgi pasmīnēja, izbaudīdams faktu, ka pasaule pat nenojauš par viņa šausmīgo varu, glumi čamdīja Simonīni roku un turpināja fantazēt. Viņš teica, ja vien Simonīni vēlētos, sekta to ar prieku pieņemtu, un tad viņš to ievadītu visslepenākajā no visām masonu ložām.

Viņš tam atklāja, ka žīdu rasei piederīgs bijis gan Mānī, manihejiešu sektas pravietis, gan nešķīstais Kalna Vecis, kas ar narkotikām apstulbinājis savus asasīnus, lai sūtītu tos slepkavot kristiešu valdniekus. Un atklāja arī to, ka brīvmūrniekus un iluminātus nodibinājuši divi žīdi un ka no žīdiem cēlušās visas kristiešiem naidīgās sektas, kuru šobrīd pasaulē esot tik daudz, ka to biedru skaits sasniedzot vairākus miljonus no katra dzimuma, katras valsts, katras kārtas un katra stāvokļa, ieskaitot ļoti daudzus garīdzniekus un pat dažus kardinālus, un viņiem esot pamatotas cerības vistuvākajā laikā tikt pie savai partijai piederīga pāvesta un, kā vēlākajos gados komentēja vectēvs, kad Pētera tronī sēdās tik dīvaina būtne kā Pijs IX, tas vairs nelikās tik neiespējami), un, lai labāk piemānītu kristiešus, viņi paši arī bieži izliekoties par krisdešiem, ceļojot no valsts uz valsd ar viltotām kristības apliecībām, kas nopirktas no samaitātiem priesteriem, im ka viņi cerot ar naudas spēku un krāpšanām no visām valdībām iegūt pilsoniskās tiesības, kā jau tas viņiem pamazām izdodoties daudzās valstīs, un tad, kad viņi kļūšot par pilntiesīgiem pilsoņiem, tāpat kā visi pārējie, viņi sākšot pirkt mājas un zemes, un ar augļošanas palīdzību atņemšot kristiešiem gan nekustamo mantu, gan visus dārgumus, un viņi esot apņēmušies nepilna gadsimta laikā kļūt par visas pasaules saimniekiem, iznīcināt visas pārējās sektas, lai valdītu tikai viņējā, uzbūvēt tikpat daudz sinagogu, cik ir kristīgo baznīcu, un visus kristiešus padarīt par vergiem.

-    Lūk, nobeidza vectēvs, to visu es pavēstīju Barjelam. Varbūt mazliet pārspīlēju, apgalvojot, ka no visiem uzzināju to, ko man bija uzticējis viens vienīgs, taču biju pārliecināts un joprojām ticu, ka tas vecis man teica taisnību. Un tieši tā es uzrakstīju, ja tu man ļausi pabeigt lasīt.

Un vectēvs lasīja tālāk:

"Lūk, kungs, ļaunie žīdu tautas plāni, ko dzirdēju pats savām ausīm… Tāpēc būtu loti vēlams, lai tik enerģiska un izcila rakstāmspalva kā jūsējā atvērtu acis minētajām valdībām un pamācītu tās iedzīt šo tautu atpakaļ nicināmā postā, kas tai pienākas un kādā mūsu tēvi, kas bija labāki politiķi un saprātīgāki par mums, allaž centās viņus paturēt. Un tāpēc, kungs, es savā vārdā jūs lūdzu lūgdamies, lai piedodat itālim, karavīram, visas kļūdas, ko atradīsiet šajā vēstulē. Es jums novēlu, lai Dieva roka jūs bagātīgi atalgo par gaismas pilnajiem rakstiem, ar kuriem esat bagātinājis viņa baznīcu, un lai visus, kas jūs lasīs, Viņš iedvesmo sajust pret jums visaugstāko cieņu un dziļāko bijību, kādu izteikdams apliecinu, kungs, ka esmu jūsu pazemīgais un paklausīgais kalps Džovanni Batista Simonīni."

Šai brīdī vectēvs allaž noglabāja vēstuli atpakaļ lādītē, bet es jautāju:

-   Un ko atbildēja abats Barjels?

-   Viņš mani nepagodināja ar atbildi. Taču, tā kā man bija daži labi draugi Romas kūrijā, es uzzināju, ka šis gļēvulis baidījies, ka pēc šādas patiesības publiskošanas var sākties žīdu slaktiņi, ko viņam nebija dūšas izraisīt, jo viņš uzskatīja, ka starp žīdiem ir arī nevainīgie. Sava nozīme noteikti bija arī dažām tā laika Francijas žīdu izdarībām, jo tolaik Napoleons bija nolēmis satikties ar Lielā Sinedrija pārstāvjiem, lai saņemtu viņu atbalstu savām ambīcijām, un laikam kāds abatam bija ieminējies, ka šai brīdī neklājas jaukt gaisu. Tomēr arī klusēt Barjels negribēja, un tā nu viņš nosūtīja manas vēstules oriģinālu pašam pāvestam Pijam VII, bet kopijas vairākiem bīskapiem. Un arī ar to viss vēl nebeidzās, jo vēstuli viņš nodeva ari kardinālam Fešam, kas tolaik bija Gallijas primāts, un Fešu viņš lūdza nodot to tālāk Napoleonam. Tāpat viņš rīkojās, aizrakstot Parīzes policijas priekšniekam. Un Parīzes policija, kā man stāstīja, esot veikusi izmeklēšanu pie Romas kūrijas, lai noskaidrotu, vai es esmu uzticams liecinieks, un, velns parāvis, es tāds biju, un kardināli nevarēja to noliegt! īsāk sakot, Barjels svieda akmeni, bet tūliņ paslēpa roku, viņš negribēja sacelt vēl lielāku lapseņu spietu, nekā tas jau bija izdevies viņa grāmatai, tomēr, izlikdamies, ka klusē, viņš pavēstīja pasaulei manus atklājumus. Tev jāzina, ka Barjelu uzaudzināja jezuīti, iekams Ludviķis XV jezuītus no Francijas bija izdzinis, un pēc tam viņš kļuva par pasaulīgo klēriķi, bet par jezuītu atkal kļuva, kad Pijs VII no jauna ordeni padarīja pilnībā likumīgu. Tu zini, ka esmu dedzīgs katolis un izrādu vislielāko cieņu ikvienam, kas valkā sutanu, taču jezuīts vienmēr ir un paliek jezuīts, un tāds vienu saka, bet otru dara, vienu dara un otru saka, un Barjels rīkojās tieši tā…

Un vectēvs smiekuļoja, spļaudīdams siekalu pilieniņus pa nedaudzo atlikušo zobu starpām, uzjautrināts par paša bezkaunību, kas drusku oda pēc sēra. Lūk, mans Simonīno, viņš nobeidza stāstījumu, es esmu vecs un nejūtos aicināts kļūt par saucēja balsi tuksnesī. Ja viņi nav gribējuši mani uzklausīt, tad atbildēs par to mūsu Debesu Tēva priekšā, bet jums, jaunajiem, es uzticu liecības lāpu tagad, kad nolādētie žīdi kļūst arvien varenāki un mūsu bailīgais valdnieks Kārlis Alberts viņiem izrāda arvien vairāk iecietības. Taču viņu pašu gāzīs to sazvērestība…

Vai tad viņi pin savas sazvērestības arī Turīnā? es jautāju.

Vectēvs paskatījās visriņķī, it kā kāds noklausītos viņa vārdus istabā, kur jau biezēja saulrieta ēnas: Te un visur, viņš teica. Viņi ir nolādēta rase, un viņu Talmudā, kā apgalvo tie, kas to lasījuši, ir teikts, ka žīdiem ir jānolād kristieši trīsreiz dienā un jālūdz Dievs, lai tie tiktu izpostīti un iznīcināti, un ja kāds no viņiem satiek kristieti bezdibeņa malā, tad tā pienākums ir grūst kristieti lejā. Vai tu zini, kāpēc tevi sauc par Simonīno? Es gribēju, lai vecāki tevi tā nokristī par godu svētajam Simonīno, zēnam, kurš mira mocekļa nāvē tālajā piecpadsmitajā gadsimtā T'rento pilsētā, kur viņu nolaupīja žīdi, nogalināja un sakapāja gabalos, lai izmantotu viņa asinis savos rituālos.

Gandrīz dzirdu, kā pa koka kāpnēm tuvojas soļi, tur nāk drausmīgais vecis, viņš paņems mani, aizvilks uz savu baismīgo ūķi un liks man ēst neraudzētu maizi, kas iejaukta mazo mocekļu asinīs. 70. lpp.)

"Ja tu neklausīsi un tūlīt neiesi gulēt, šonakt pie tevis atnāks briesmīgais Mordehajs." Tā man draud vectēvs. Un man ir grūd aizmigt savā augšstāva istabiņā, es saspringti ieklausos katrā vecās mājas čīkstienā un gandrīz dzirdu, kā pa koka kāpnēm tuvojas soļi, tur nāk drausmīgais vecis, viņš paņems mani, aizvilks uz savu baismīgo ūķi un liks man ēst neraudzētu maizi, kas iejaukta mazo mocekļu asinīs. Šīs baismas manā prātā sajaucas kopā ar citiem stāsdem, ko esmu dzirdējis no mammas Terēzas, vecās kalpones, kas savulaik zīdījusi manu tēvu un joprojām, kājas šļūkādama, staigā pa mūsu māju, un es dzirdu, kā Mordehajs slienādamies kāri šļupst: "Glīši, glīši smaržo mazi krisdefiši".

» * *

Man jau ir gandrīz četrpadsmit, un vairākas reizes esmu jutis kārdinājumu ieiet geto, kas nu jau plūst pāri senajām robežām, jo Pjemontā tūliņ atcels daudzus ierobežojumus. Varbūt, kamēr tur staigāju gar pašām aizliegtās pasaules robežām, es arī satieku dažus žīdus, jo esmu dzirdējis, ka viņi sākot atteikties no tērpiem, ko nēsājuši gadsimtiem ilgi. Viņi maskējas, apgalvo vectēvs, viņi pārģērbjas un staigā mums līdzās, tā ka mēs to pat nenojaušam. Un, mūždien grozīdamies turpat tuvumā, es satieku meiteni ar melniem matiem, viņa katru rītu šķērsoja Karlīnas Jaukumu, lai aiznestu ar audumu pārsegtu groziņu uz kādu no tuvējām darbnīcām. Dedzīgs skatiens, samtainas acis, tumša āda… Nav iespējams, ka viņa varētu būt žīdiete, nav iespējams, ka šāda meita varētu piedzimt kādam no tiem, kam, pēc vectēva vārdiem, ir plēsīga maitasputna ģīmis un indes pilnas acis. Taču viņa noteikti nāk no geto.

Šī ir pirmā reize, kad skatos uz kādu sievieti, kas nav mamma Terēza. Es tur staigāju katru rītu, un, kad iztālēm ieraugu viņu, man piemetas sirdsklauves. Bet tajos rītos, kad viņu neredzu, es klīstu pa laukumu, itin kā meklēdams bēgšanas ceļus un reizē no tiem visiem atteikdamies, un joprojām esmu turpat, kad vectēvs mājās mani gaida, sēžot pie pusdienu galda, un dusmīgs lēnām košļā maizes mīkstumu.

Kādu rītu es uzdrošinos meiteni apstādināt un, acis nodūris, jautāju, vai varu viņai palīdzēt nest grozu. Viņa atbild dialektā, atbild lepni un saka, ka grozu ļoti labi varot panest pati. Bet viņa mani neuzrunā par monssū, kungu, bet gan par gagnu, puisīti. Pēc tās reizes es viņu vairs nemeklēju, vairs ne reizi neredzēju. Mani pazemoja Cionas meita. Varbūt tāpēc, ka

esmu resns? Katrā ziņā tieši tad un tur sākās mans karš ar Ievas meitām.

* * *

Visu manu bērnību vectēvs negribēja laist mani karalistes skolās, apgalvodams, ka tur pasniedzot tikai karbonāri un republikāņi. Tos gadus es nodzīvoju mājās, vienatnē, mēmās dusmās un aizvainojumā stundām ilgi skatīdamies uz citiem puikām, kas spēlējās upes krastā, skatījos tā, it kā viņi būtu nolaupījuši kaut ko, kas pēc tiesas un taisnības pieder man; bet pārējo laiku sēdēju un mācījos, ieslodzīts istabā kopā ar jezuītu tēvu, kuru atbilstoši manam vecumam vectēvs allaž izraudzījās no tiem kraukļiem, kas ap viņu riņķoja. Ienīdu savu kārtējo skolotāju ne tikai tāpēc, ka savas gudrības tas man mācīja, sizdams ar rādāmkoku pa pirkstiem, bet arī tāpēc, ka mans tēvs tajās retajās reizēs, kad izklaidīgi pievērsās man) iepotēja man naidu pret priesteriem.

-    Bet mani skolotāji nav priesteri, viņi ir jezuītu tēvi, es teicu.

-   Jo ļaunāk, atbildēja tēvs. Nekad neuzticies jezuīdem. Zini, ko rakstīja kāds krietns priesteris un ņem vērā, es saku priesteris, nevis kāds masons, karbonārs vai Sātana ilumināts, kāds, kā runā, esot arī es pats, bet eņģeliski labsirdīgais abats Džoberti)? Tieši jezuītisms diskreditē, traucē, tirdī, apmelo, vajā un sagrauj cilvēkus, kas apveltīti ar brivu garu, un tieši jezuītisms padzen no valsts amatiem labos un spējīgos un aizstāj tos ar nicināmajiem un gļēvajiem, un tieši jezuītisms tūkstoš veidos palēnina, kavē, apgrūtina, novārdzina, novājina un samaitā valsts un privāto izglītību, tas sēj aizvainojumu, neuzticēšanos, nesaskaņas, naidu, strīdus, atklātas un slēptas sadursmes starp indivīdiem, ģimenēm, šķirām, valstīm, valdībām un tautām, un tieši jezuītisms novājina prātus, pakļauj sirdis un gribu ar tumsonību, sabendē jauniešus ar vāju disciplīnu, nobriedušos samaitā ar iztapīgu un liekulīgu morāli, tas apkaro, padara remdenu un nodzēš draudzību, saimes jūtas, dēla līdzcietību un svēto mīlestību pret dzimteni vairākumā pilsoņu… Nav pasaulē citas tik bezsirdīgas sektas tā viņš teica), tik nežēlīgas un bezjūtīgas, kad runa ir par tās interesēm, kā Jēzus Sadraudzība. Aiz pieglaudīgās un pieglaimīgās sejas, aiz saldajiem un lišķīgajiem vārdiem, aiz laipnās un mīlīgās izturēšanās jezuīts, kurš pienācīgi pakļaujas Ordeņa disciplīnai un savu augstākstāvošo pavēlēm, slēpj dzelzs dvēseli, kurā nevar iespraukties svētākās un cēlākās jūtas. Viņš centīgi īsteno Makjavelli priekšrakstus, saskaņā ar kuriem, tur, kur tiek lemts par dzimtenes labklājību, nedrīkst ņemt vērā ne taisnīgo, ne netaisnīgo, ne žēlsirdīgo, ne cietsirdīgo. Tāpēc viņus kopš bērnības audzina koledžās, kur tiem māca nejust ģimeniskas jūtas, iztikt bez draugiem, būt gataviem nosūdzēt saviem virsniekiem ikvienu niecīgāko pārkāpumu, pat ja to izdarījis vistuvākais draugs, apspiest ikvienu sirds ietrīsēšanos un pakļauties absolūtā padevībā, perinde ac cadaver. Džoberd apgalvoja, ka atšķirībā no Indijas fasingariem jeb žņaudzējiem, kas savam dieveklim par upuri nes ienaidnieku miesas, noga linājuši tos ar cilpu vai dunci, Itālijas jezuīti nogalina dvēseli ar mēli, kā rāpuļi, vai ar savu rakstāmspalvu.

Lai arī, nobeidza tēvs, man vienmēr bijis jāsmejas par to, ka dažas no šīm idejām Džoberti ir pārņēmis no kāda iepriekšējā gadā publicēta romāna no Ežēna Sī Milzīgā žīda.

* * *

Mans tēvs. Ģimenes melnā avs. Ja var ticēt vectēvam, viņš bija sapinies ar karbonāriem. Pieminēdams vectēva uzskatus, tēvs tikai pusčukstus man piekodināja, lai īpaši neklausos vecā vīra murgos, taču pats par saviem ideāliem ar mani nekad nerunāja un nezinu, vai tam par iemeslu bija kautrība, cieņa pret sava tēva pārliecību vai vienaldzība pret mani. Man pietika slepus noklausīties dažas vectēva sarunas ar jezuītu tēviem vai paklausīties, par ko mamma Terēza pļāpā ar sētnieku, lai saprastu, ka mans tēvs ir piederīgs tiem, kuri ne tikai atbalstījuši Revolūciju un Napoleonu, bet pat runā par tādu Itāliju, kas varētu nokratīt austriešu, Burbonu un pāvesta jūgu un kļūt par Nāciju un tas nu bija vārds, kuru vectēva klātbūtnē nedrīkstēja izrunāt).

* * *

Pamatzināšanas man galvā iedzina tēvs Pertūzo, kas sānskatā atgādināja caunu. Tēvs Pertūzo bija pirmais, kurš izglītoja mani mūslaiku vēsturē savukārt vectēvs man mācīja seno laiku notikumus).

Vēlāk jau sāka klīst runas par karbonāru nemieriem ziņas par kuriem sagrābstīju no avīzēm, kas pienāca uz mana promesošā tēva vārda, protams, ja man izdevās tās nočiept, iekams vectēvs tās bija iznīcinājis. Atceros, latiņu un vācu valoda man bija jāmācās pie tēva Bergamaski, kas bija tik tuvs vectēva draugs, ka mūsu mājās viņam bija ierādīta atsevišķa istabiņa, netālu no manējās. Tēvs Bergamaski… Atšķirībā no tēva Pertūzo viņš bija jauns vīrietis, izskatīgs, viļņotiem matiem, glīti veidotu seju, valdzinošu runasveidu, un vismaz mūsu mājās viņš valkāja rūpīgi koptu sutanu. Man nāk prātā viņa baltās rokas ar skaisti veidotiem pirkstiem un nagiem, kas ir mazliet garāki, nekā varētu gaidīt no garīdznieka.

Redzēdams, ka sēžu nolīcis pār grāmatu un mācos, viņš bieži apsēdās man aiz muguras un, glāstīdams man galvu, stāstīja par daudzajām briesmām, kas apdraud neapdomīgu jaunekli, un skaidroja, ka karbonārija neesot nekas cits kā ar masku piesedzies vēl lielāks ļaunums komunisms.

-    Komunisti, viņš mēdza teikt, vēl vakar nešķita bīstami, taču tagad, kopš tas Maršs tā viņš to izrunāja, cik atceros) ir publicējis savu manifestu, mūsu pienākums ir atmaskot viņu intrigas. Tu neko nezini par Babed no Interlakenes. Viņa ir Veishaupta cienīga mazmazmeita, tā, kuru mēdz dēvēt par Helvētijas komunisma Dižo Jaunavu.

Kas zina, kāpēc tēvs Bergamaski ar Šveicē notikušajām reliģiskajām sadursmēm starp katoļiem un protestantiem šķita apsēsts vairāk nekā ar nemieriem Milānā vai Vīnē, par kuriem tais dienās visi daudz runāja.

-    Babete piedzima kā bandubērns, un uzaugot viņai visapkārt bija žūpošana, zādzības, laupīšanas un asinis; Dievu viņa nebija dzirdējusi pieminam citādi, kā vien nemitīgos lāstos. Cīniņos pie Lucernas, kad radikāļi vecākajos kantonos nogalināja dažus katoļus, deši Babete nogalinātajiem izrāva sirdi un izplēsa acis. Babete, plivinot vējā savus blondos matus kā Bābeles netikle, zem savu daiļumu plīvura slēpa to, ka patiesībā bija slepeno biedrību vēstnese, dēmons, kas iedvesmoja visu šo noslēpumaino grupējumu viltības un krāpšanas; viņa parādījās pēkšņi un pazuda vienā mirklī kā ēterisks gars, viņa izzināja rūpīgi glabātus noslēpumus, izzaga diplomātiskās depešas tā, ka to zīmogi palika neskarti, kā aspida ložņāja pa nepieejamākajiem kabinetiem Vīnē, Berlīnē un pat Pēterburgā, viltoja čekus, sagrozīja ciparus pasēs, jau mazotnē pārzināja indēšanas mākslu; un prata indes iebarot tā, kā pavēlēja viņas sekta. Likās, viņu apsēdis Sātans, tāds bija viņas drudžainais spēks, tāds viņas skadena valdzinājums.

Es iepletu acis, centos neklausīties, bet naktīs man sapņos rādījās Babete no Interlakenes. Savukārt pussnaudā pūlējos izdzēst no apziņas šo blondo dēmonu, kam matu cirtas pland pār pleciem, protams, kailiem, to dēmonisko un smaržīgo garu, kam krūtis elsojot cilājas jutekliskumā kā lepnai un nedcīgai grēciniecei, un sapņoju par viņu kā par atdarināšanas vērtu paraugu vai pareizāk, juzdams šausmas, tikai iedomājoties vien, ka varētu piedurt viņai kaut pirkstu, bet vienlaikus alkdams būt tādam ka viņa, visuvarenam un slepenam aģentam, kas sagroza ciparus pases un ved pazušanā savus pretējā dzimuma upurus.

* * *

Maniem skolotājiem patika labi paēst, un šis netikums laikam manī saglabājies arī brieduma gados. Atceros maltītes, kuras, lai arī nebija līksmas, vismaz bija godbijīgas, un kuru laikā krietnie jezuītu tēvi apsprieda, cik lielisks ir bollito misto, ko vectēvs bija licis pagatavot īpaši viņiem par godu.

Šim ēdienam bija nepieciešams vismaz puskilograms jaunlopa sānu gabala, lode jeb ciskas gabals, aste, cūkgaļas desiņas, teļa mēle, teļa galva, cotechino desa, vista, sīpols, divi burkāni, divi seleriju kāti, kušķīds pētersīļu. To visu vāra īsāk vai ilgāk, atkarībā no gaļas tipa. Bet kā mēdza atgādināt vectēvs un ko tēvs Bergamaski apstiprināja ar enerģiskiem galvas mājieniem kad tikko vārītā gaļa ir novietota uz paplātes, gatava pasniegšanai, to vajag apbārstīt ar krietnu sauju rupjās sāls un pārliet ar dažām pavārnīcām verdoša buljona, lai gaišas kļūtu izteiksmīgākas. Maz piedevu, varbūt vienīgi kāds kartupelis, taču būtiski svarīgas ir mērces, piemēram, vīnogu mostarda, mārrutku mērce, augļu mostarda ar sinepēm un, galvenais šai ziņā vectēvs bija nepiekāpīgs), bagnetto verde jeb zaļā mērce: kušķis pētersīļu, četras anšovu filejas, vienas apaļmaizītes mīkstums, karotīte kaperu, daiviņa ķiploka, cieti vārītas olas dzeltenums. Viss sīki sasmalcināts un sastrādāts ar olīveļļu un aromātisko etiķi.

Tādi, cik atceros, bija manas bērnības un pusaudzības prieki. Ko gan vairāk var vēlēties?

* * *

Smacīga pēcpusdiena. Es mācos. Tēvs Bergamaski klusi apsēžas man aiz muguras, viņa plauksta saspiež manu skaustu, un viņš man čukst, ka tik dievbijīgam zēnam, tik paklausīgam un cendgam zēnam, kurš grib izvairīties no pretējā dzimuma kārdinājumiem, viņš varētu piedāvāt ne tikai tēvišķu draudzību, bet arī siltumu un mīlestību, ko var sniegt pieaudzis vīrietis.

Kopš tā laika nevienam priesterim vairs neļauju sev pieskarties. Varbūt par abatu Daila Pikolu es pārģērbjos, lai pats varētu pieskarties citiem?

* * *

Kad tuvojās mana astoņpadsmitā dzimšanas diena, vectēvs, kas bija iecerējis, ka kļūšu par advokātu Pjemontā par advokātu sauc ikvienu, kurš studējis tieslietas), jau bija samierinājies, ka vajag izlaist mani no mājas un sūtīt universitātē. Pirmoreiz pieredzēju attiecības ar saviem vienaudžiem, taču bija jau par vēlu, un šo saskarsmi es izdzīvoju ar lielu neuzticēšanos. Nesapratu viņu slāpētos smieklus un sazvērnieciskos skatienus, ko viņi pārmija, runādami par sievietēm un laizdami no rokas rokā franču grāmatas ar atbaidošām gravīrām. Man labāk patika palikt vienatnē un lasīt. Mans tēvs no Parīzes bija pasūtījis Le Constitutionnel, kur turpinājumos bija nodrukāts Ežēna Sī Mūžīgais žīds, un skaidrs, ka es to rīdn apriju. Un tieši no šī romāna es uzzināju, kā nešķīstā Jēzus Sadraudzība iecer visnekrietnākos noziegumus, lai dabūtu savos nagos mantojumus, liedzot likumīgās tiesības nelaimīgajiem un trūcīgajiem. Un šī lasāmviela man ne tikai iedvesa neuzticēšanos jezuītiem, bet arī atklāja baudas, ko sniedz feuilleton: bēniņos atradu kasti ar grāmatām, ko tēvs droši vien bija nobēdzinājis no vectēva, un es tāpat cenzdamies slēpt no vectēva šo savu vienatnē piekopjamo netikumu) vadīju augas pēcpusdienas, bendēdams acis un lasīdams Parīzes noslēpumus, Trīs musketierus, Grāfu Montē Kristo…

Bija sācies apbrīnojamais 1848. gads. Ikviens students jūsmoja par to, ka pāvesta tronī kāpis kardināls Mastai Ferreti, kas, pirms diviem gadiem, tikko kļuvis par Piju IX, bija amnestējis politnoziedzniekus. Gads

Es iepletu acis, centos neklausīties, bet naktīs man sapņos rādījās Babete no Interlakenes. 74. lpp.)

bija iesācies ar pirmajiem pret austriešu varu vērstajiem nemieriem Milānā, kur pilsoņi bija pārtraukuši smēķēt, lai iedzītu grūtībās Imperiāli Karalisko valsts kasi un maniem Turīnas biedriem tie Milānas biedri, kas bezkaislīgi noraudzījās uz karavīriem un policijas ierēdņiem, kas viņus provocēja, pūšot gaisā īpaši smaržīgu cigāru dūmus, šķita īsti varoņi). Tai pašā mēnesī izcēlās revolucināri nemieri arī Abu Sicīliju karalistē, un Ferdinands II apsolīja Konstitūciju. Bet februārī Parīzē tautas nemieri gāza no troņa Ludviķi Filipu un pasludināja atkal un beidzot!) republiku un tika atcelts nāvessods par politiskajiem noziegumiem un atcelta verdzība, un tika iedibinātas vispārējas vēlēšanu tiesības un martā pāvests atvēlēja ne tikai Konstitūciju, bet arī preses brīvību un atbrīvoja geto žīdus no daudziem un pazemojošiem rituāliem un pienākumiem. Un tai pašā laikā Konstitūciju izsludināja arī Toskānas lielhercogs, savukārt Kārlis Alberts izsludināja Statūtus Sardīnijas karalistē. Visbeidzot nemieri uzmutuļoja Vīnē, Bohēmijā un Ungārijā, un sekoja tās piecas Milānas sacelšanās dienas, kuru laikā austriešus no pilsētas padzina, bet pjemontiešu karaspēks iesaistījās karadarbībā, lai atbrīvoto Milānu pievienotu Pjemontai. Mani biedri sačukstējās arī par to, ka parādījies Komunistu manifests, un tāpēc jūsmoja ne tikai studenti, bet arī strādnieki un zemas kārtas ļaudis, visi kā viens pārliecināti, ka drīz pēdējo priesteri pakārs pēdējā karaļa zarnās.

Bet ne jau visas ziņas bija labas, jo Kārlis Alberts piedzīvoja sakāves un milānieši un vispār ikviens patriots viņu uzskatīja par nodevēju, Pijs IX nobijās, kad dka nonāvēts viens no viņa ministriem, un, patvēries Gaetā pie Abu Sicīliju karaļa, piepeši aizmirsa savus sākotnējos lēmumus, izrādījās mazāk liberāls nekā sākumā, un daudzas no piešķirtajām konstitucionālajām brīvībām atkal tika atceltas… Bet Romā tikmēr bija ieradies Garibaldi un patrioti, kurus iedvesmoja Madzīni, un nākamā gada sākumā tiks proklamēta Romas republika.

Mans tēvs jau martā bija pilnīgi un galīgi pazudis no mājām, un mamma Terēza neslēpa savu pārliecību, ka viņš esot piebiedrojies Milānas dumpiniekiem; taču decembri viens no mūsu jezuītiem bija uzzinājis, ka viņš pievienojies Madzīni vīriem, kas steidzās aizstāvēt Romas republiku. Nomākts un satriekts, vectēvs klāstīja man baismīgus pareģojumus, kas šo annus mirabilis pārvērta par annus horribilis. Un jau tais pašos mēnešos Pjemontas valdība aizliedza jezuītu ordeni un pārņēma tā īpašumus, turklāt, lai tiem nekur nebūtu patvēruma, aizliedza arī jezuītiem tuvos, par jezuītiskajiem sauktos ordeņus piemēram, Svētā Kārļa un Vissvētākās Marijas oblātus un redemptoristus.

Tuvu ir Antikrista atnākšana, žēlojās vectēvs, un skaidrs, ka ikvienu notikumu viņš izskaidroja ar žīdu intrigām, redzēdams, kā piepildās visdrūmākie no Mordehaja pravietojumiem.

* * *

Vectēvs deva pajumti jezuītu tēviem, kas mēģināja paglābties no tautas dusmām un gaidīja, kad tā vai citādi varēs pievienoties pasaulīgajam klēram, un 1849. gada pašā sākumā daudzi no viņiem kā bēgļi slepus ieradās no Romas un stāstīja briesmu lietas par tur notiekošo.

Tēvs Paki. Kopš biju izlasījis Sī Mūžīgo žīdu, viņu es redzēju kā no jauna iemiesojušos tēvu Rodēnu, to perverso jezuītu, kas darbojās slepenībā, ikvienu morālo principu upurēdams par labu savas Sadraudzības triumfam, varbūt tāpēc, ka tēvs Paki, tāpat kā viņš, vienmēr slēpa piederību ordenim, ģērbdamies civilās drānās, prod, nēsādams nodilušus svārkus, kam apkakle stīva un spīdīga no veciem sviedriem un pleci nobiruši blaugznām, lupateli ap kaklu kaklasaites vietā, vesd, kuras melnajam audumam jau redzami velku diegi, un rupjas, dubļiem mūždien nolipušas kurpes, ar kurām viņš nekautrējās staigāt pa mūsu mājas skaistajiem paklājiem. Viņam bija asa, kārna un izdēdējusi seja, pelēki, sataukojušies, pie deniņiem pielipuši mati, acis kā bruņrupucim un plānas, violetas lūpas.

Ar to, ka viņš raisīja pretīgumu, arī vienkārši nosēžoties pie ēdamgalda, viņam nepietika, tāpēc viņš maitāja visiem ēstgribu, svētsvinīgā sludinātāja balsī un valodā klāsfidams notikumus, no kuriem asinis stinga dzīslās: Mani draugi, balss man dreb, taču mans pienākums ir jums to izstāsfit. Spitālība ir izplatījusies no Parīzes, jo, lai ari Ludviķis Filips nebija nekāds svētais, tomēr viņš jaudāja aizšķērsot ceļu anarhijai. Es redzēju Romas tautu šajās dienās! Bet vai tā patiešām bija Romas tauta? Tie bija noskranduši, izspūruši diedelnieki, karātavu putni, kas vienas vīna glāzes dēļ būtu gatavi atteikties no paradīzes. Nevis tauta, bet plebeji, kas Romā sakusa kopā ar citu Itālijas un ārzemju pilsētu derdzīgākajiem atkritumiem, garibaldiešiem un madzīniešiem, un kļuva par aklu ieroci ļaunuma rokās. Jūs nevarat ne iedomāties, kādas nešķīstības pastrādā republikāņi. Viņi ieiet baznīcās un sasit mocekļu urnas, pelnus izkaisa vējā, bet urnu padara par mīžamtrauku. Viņi izplēš svētos akmeņus no altāriem un notriepj tos ar mēsliem, ar dunčiem saskrāpē Jaunavas statujas, svēto tēliem izdur acis un ar ogli raksta uz tiem vārdus, kas iederīgi tikai nedklības namos. Kādu garīdznieku, kas runāja pret republiku, viņi ievilka vārtrūmē, durstīja ar dunci, tad izplēsa tam acis no dobuļiem un izrāva mēli, un, pāršķēluši vēderu, paša zarnas aptina viņam ap kaklu un nožņaudza. Un neceriet, ka tad, ja Roma tiks atbrīvota jau runā par palīdzību, kam jāierodas no Francijas), madzīnieši tiks sakauti. Viņus ir izvēmušas visas Itālijas provinces, viņi ir viltīgi un blēdīgi, izmanīgi un liekulīgi, apņēmīgi un drosmīgi, pacietīgi un pastāvīgi. Viņi turpinās pulcēties pilsētas visslepenākajos midzeņos, izlikšanās un liekulība viņiem palīdzēs piekļūt kabinetu noslēpumiem, iefiltrēties policijā, karaspēkos, flotēs, citadelēs.

Un mans dēls ir starp viņiem, raudāja vectēvs, satriekts miesā un garā.

Pēc tam viņš ķērās pie tikko galdā celtā lieliskā brasato al Barolo. Mans dēls, viņš teica, nekad nesapratīs, cik brīnišķīga ir šāda sutināta vēršgaļa ar sīpoliem, burkāniem, selerijām, salviju, rozmarīnu, laurlapām, krustnagliņām, kanēli, kadiķogām, sāli, melnajiem pipariem, sviestu, olīveļļu un, protams, pudeli Barolo vīna, pasniegta kopā ar polentu

Kādu garīdznieku, kas runāja pret republiku, viņi ievilka vārtrūmē, durstīja ar dunci, tad izplēsa tam acis no dobuļiem un izrāva mēli. 80. lpp.)

vai kartupeļu biezeni. Taisiet, taisiet savu revolūciju… Ir zaudēta dzīves garša. Jūs gribat padzīt pāvestu, lai pēc tam ēstu bouillabaisse Nicas gaumē, kā mums liks darīt tas Nicas zvejnieks Garibaldi… Ticība ir pagalam.

* * *

Visai bieži tēvs Bergamaski apvilka pasaulīgas drēbes un devās prom, paziņodams, ka atgriezīsies tikai pēc dažām dienām, taču nepaskaidrojot sīkāk, kur un kāpēc dodas. Un tad es reizēm iegāju viņa istabā, pievācu sutanu, uzģērbu to un gāju pie spoguļa, nostājos tā priekšā un dejoju. It kā es, lai debesis man piedod, būtu sieviete; vai it kā sieviete būtu viņš, kuru es atdarināju. Ja izrādīsies, ka abats Daila Pikola esmu es, tad, lūk, jau esmu atklājis šo savu teatrālo paradumu tālo izcelsmi.

Sutanas kabatās atradu naudu par kuru tēvs pats acīmredzot bija aizmirsis) un nolēmu uzdāvināt sev kādu vēdera prieku un iet izpētīt dažas pilsētas vietas, ko bieži biju dzirdējis slavējam.

Tā, apvilcis sutanu un nelikdamies ne zinis par to, ka tolaik tā jau bija provokācija, es devos iekšā Baldn ieliņu labirintā, Porta Palaco rajonā, kur tolaik mitinājās turīniešu padibenes, tur, kur savus spēkus vervēja ļaunāko neliešu karaspēks, kas bija pārpludinājis pilsētu. Taču pirmssvētku laikā Porta Palaco tirgū valdīja neparasta rosība, ļaudis grūstījās, spiedās ap tirgotāju letēm, kalpones bariem vien lauzās iekšā miesnieku skārņos, puikas aizgrābti skatījās uz saldās nugas gatavotāju, rīmas iepirka mājputnus, medījumu un desas, restorānos nevarēja atrast brīvu galdiņu, un es ar sutanas malu pieskāros sieviešu plandošajām kleitām un ar acs kaktiņu jo, kā jau garīdzniekam pienākas, skadenu turēju pievērstu savām kopā sakļautajām rokām redzēju sieviešu galvas ar cepurītēm, aubēm, plīvuriem un lakatiem, un jutos pavisam apstulbis no diližansu un kariešu nepārtrauktās kustības, no kliedzieniem, bļaustīšanās, trokšņa.

Mani nemēra uzbudināja viss šis dzīvīgums, ko iepriekš vectēvs un tēvs, katrs savu iemeslu dēļ, man bija lieguši, un es devos uz vienu no tā laika Turinas leģendārajām vietām. Ģērbies kā jezuīts, negantā viltībā izbaudīdams izbrīnu, ko izraisīju, es aizgāju uz Caffe al Bicerin pie Mierinājuma Dievmātes baznīcas, lai iztukšotu tur karsta, pēc piena, kafijas, kakao un citām brīnišķām vielām smaržojoša dzēriena glāzi, kas ielikta īpašā metāla ietvarā ar rokturi. Vēl nezināju, ka par bicerin dažus gadus vēlāk raksds pat Aleksandrs Dimā, viens no maniem varoņiem, taču, divas vai trīs reizes iegriezies šai maģiskajā vietā, jau biju uzzinājis visu par šo nektāru, kas bija atvasināts no bnvareisa, lai gan bnvareisa traukā piens, kafija un šokolāde tiek sajaukti kopā, bet bicerin glāzē sastāvdaļas paliek atsevišķos slāņos un ir ļoti karstas; un bicerin var pasūtīt trīs dažādos variantos: pure fiur, kam pamatā kafija un piens, pur e barba, gatavotu no kafijas un šokolādes, un 'n poc 'd tut ar visām trim sastāvdaļām.

Kāda svētlaime valdīja šai vietā! Ārdurvju un logu dzelzs aplodas, fasādes tērauda kolonniņas un kapiteļi, reklāmas paneļi sānos, iekštelpā sienas izšūtas spoguļiem rotātām koka boiseries, marmora galdiņi, lete, aiz kuras redzami pēc mandelēm smaržojoši trauki ar vismaz četrdesmit veidiem cukurotu mandeļu un riekstu… Man patika tur sēdēt un vērties apkārt, sevišķi svētdienās, jo šis dzēriens bija nektārs, ko baudīja tie, kas bija gavējuši, gatavodamies dievgaldam, un, dkko iznākuši no Mierinājuma Dievmātes baznīcas, gribēja stiprināties, un bicerin bija ļoti pieprasīts arī Lielā gavēņa laikā, jo karsta šokolāde netika uzskatīta par ēdienu. Liekuļi!

Bet, nerunājot par kafiju un šokolādi, vislielāko gandarījumu man sagādāja iespēja uzdoties par kādu citu: tas, ka cilvēki nezināja, kas esmu patiesībā, man ļāva justies pārākam. Man piederēja noslēpums.

* * *

Vēlāk man vajadzēja ierobežot un pavisam pārtraukt šos piedzīvojumus, jo baidījos saskrieties ar kādu no saviem studiju biedriem, kas itin nemaz neuzskatīja mani par ticīgu svētuli un bija pārliecināti, ka arī es, tāpat kā viņi, esmu karbonāru dedzības pārņemts.

Ar šiem cerību pilnajiem tēvzemes modinātājiem parasti satikāmies Zelta vēža ostērijā. Šaurā un tumšā ieliņā virs vēl tumšākas ieejas bija redzama izkārtne, uz kuras bija uzzīmēts zeltains vēzis, bet uzraksts virs tā vēstīja: Zelta vēža ostērijā, labs vīns un labs ēdiens. Iekšpusē bija gara, šaura telpa, kur varēja gan ēst, gan dzert. Tur, desu un sīpolu smārdā, mēs dzērām, reizēm spēlējām morru, bet vēl biežāk, būdami dumpinieki bez dumpja, vadījām naktis, iztēlodamies drīzu sacelšanos. Vectēva virtuve mani bija padarījusi par gardēdi, taču Zelta vēzī labākajā gadījumā un tikai tas, kurš bija ar mieru ēst visu, ko ceļ priekšā) varēja remdēt izsalkumu. Bet vajadzēja taču apgrozīties sabiedrībā un aizbēgt no jezuītu pilnajām mājām, tāpēc labāk izvēlējos Vēža taukaino ēdmaņu kopā ar dažiem līksmiem draugiem nekā drūmās vakariņas pie vectēva galda.

Pret rītausmu, kad parasti pametām ostēriju, elpa mums smirdēja pēc ķiplokiem, bet sirdis bija patriotiskas dedzības pilnas, un mēs izklīdām mierinošos miglas vālos, kas tik labi sargāja no policijas spiegu acīm. Reizēm devāmies uz Po pretējo krastu un no augšas vērojām jumtus un zvanu torņus, kuri itin kā peldēja pa virsu šiem tvaikiem, kas bija pārpludinājuši līdzenumu, bet tālumā Supergas bazilika jau bija saules apspīdēta un izskatījās kā spoža bāka jūras vidū.

Bet mēs, studenti, runājām ne tikai par nākamības Nāciju. Mēs, kā jau tai vecumā gadās, runājām par sievietēm. Kvēlošām acīm ikviens atcerējās un stāstīja biedriem par kādu smaidu, kas nozagts, lūkojoties augšup uz balkonu, par roku, kurai izdevies pieskarties uz trepju margām, par novītušu ziediņu, kas izkritis no misāles, bet pacelts vēl glabājis tās rokas smaržu, kas to ielikusi starp svētajām lappusēm vismaz tā lielībnieks apgalvoja). Es klusēju, pieri saraucis, un iemantoju nopietna un skarbiem tikumiem apveltīta madzīnieša slavu.

Taču kādu vakaru izlaidīgākais no mūsu biedriem pavēstīja, ka bēniņos esot uzgājis lādi, kurā viņa netiklais tēvs, izvirtulis un žūpa, esot noglabājis dažus no tiem sējumiem, kurus tolaik Turīnā mēdza saukt franciski) par cochons, un, tā kā neuzdrīkstējāmies šķirstīt tos uz nospeķotā Zelta vēža galda, viņš nolēma tos pēc kārtas aizdot ikvienam no mums uz mājām, tāpēc, kad pienāca mana rinda, es nevarēju atteikties.

Tā nu dziļā naktī es šķirstīju tos sējumus, kas droši vien bija dārgi un vērtīgi, jo ikviens no tiem bija iesiets smalkā safjānā, muguriņas tiem bija ar reljefām, zeltītām stiprinājuma josliņām, nosaukuma svēdra sarkana, lappušu griezuma malas apzeltītas, un zeltainas bija arī vāku vinjetes, no kurām dažas bija pat ciļņotas. Tos sauca Une veillee de jeune fille vai Ah! monseigneur, si Thomas tious voyaitl, un man šermuļi skrēja caur kauliem, šķirot lappuses un atrodot gravīras, kuras uzlūkojot, sviedru straumītes man no matu saknēm tecēja pār vaigiem un lejup pa kaklu: pavisam jaunas sievietes pacēla savus brunčus un rādīja žilbinoši baltas pēcpuses, piedāvājot, lai tās apgāna neķītri vīrišķi un es nevarēju saprast, vai mani vairāk mulsina tie bezkaunīgie apaļumi vai gandrīz jaunavīgais meitenes smaids, kad tā nekautrēdamās pagriež galvu un atskatās uz savu sagandētāju, acīm valšķīgi zibot šķīstajā sejā, ko ieskauj kraukļa melni mali, kas saņemti divos kārtīgos mezglos virs ausīm; vai trīs stipri briesmīgākas sievietes uz dīvāna, papletušas kājas, lai atklātu skatieniem to, kam vajadzētu būt dabiskajam viņu jaunavīgā kaunuma aizsegam, un viena savu kājstarpi piedāvāja vīrietim ar izspūrušiem matiem, tas, iegrūdis tur savu labo roku, pie reizes bija ieurbies otrās klēpī, un šo otro bezkauņu viņš ari kāri skūpstīja, bet par trešās piedāvāto apakšgalu nelikās ne zinis, toties ar kreiso roku plēsa vaļā un burzīja tās ņieburu, kas jau tāpat bija mazliet par piedauzīgu. Un es atradu arī īpatnēju abata karikatūru: tā seja bija grumbota un punaina, taču, ieskatoties rūpīgāk, izrādījās, ka šo seju veido dažādi savijušies kaili vīriešu un sieviešu ķermeņi, un daudzos no tiem bija ieurbušies milzīgi locekļi, un daudz tādu cits pie cita rindojās pakausī, kopā ar pautiem veidojot kuplās cirtās krītošus matus.

Bet, nerunājot par kafiju un šokolādi, vislielāko gandarījumu man sagādāja iespēja uzdoties par kādu citu. 83. lpp.)

Neatceros, kā beidzās tā ārprāta nakts, kad miesas tieksmes man atklājās visās savās drausmīgākajās izpausmēs un tās bija svētās šausmas, līdzīgas tām, ko izraisa pērkona grandiens, kas vienlaikus liek domāt par dievišķo un iedveš bailes no velnišķīgā un zaimojošā). Atceros tikai, ka no šīs satricinošās pieredzes atguvos, pusbalsī gluži kā buramvārdus atkārtojot frāzi, ko sacerējis, nezinu, kurš no svēto lietu aprakstītājiem, un ko tēvs Pertūzo pirms vairākiem gadiem man bija licis iekalt no galvas: "Viss miesas skaistums ir ādā. Patiešām, ja vīrieši redzētu, kas ir apakš ādas, tiem pat skatīties uz sievietēm būtu pretīgi: sievišķais skaistums nav nekas vairāk par nefirumiem, asinīm, gļotām un žulti. Apdomājiet visu, kas slēpjas nāsīs, rīklē, klēpī… Un mēs, kas taču neuzdrošināmies pat piedurt pirkstu vēmekļiem vai mēsliem, kā gan mēs varam gribēt kļaut savos apskāvienos šādu izkārnījumu maisu?"

Varbūt tai vecumā es vēl ticēju dievišķajam taisnīgumam un to, kas notika nākamajā dienā, iztulkoju kā atriebību par tās nakts pagrimumu. Es atradu vectēvu atgāzušos krēslā un gārdzošu, ar saņurcītu papīra lapu rokās. Mēs izsaucām ārstu, tad es paņēmu vēstuli un izlasīju, ka manu tēvu nāvīgi ķērusi franču lode, kad viņš aizstāvējis Romas republiku, tieši tai 1849. gada jūnijā, kad ģenerālis Udino pēc Ludviķa Napoleona rīkojuma bija atsteidzies atbrīvot svēto slieksni no madzīniešiem un garibaldiešiem.

Vectēvs nenomira, un viņam taču jau bija pāri astoņdesmit, tomēr uz daudzām dienām viņš noslēdzās rūgtā klusēšanā, un es nezinu, ko viņš ienīda: frančus un pāvesta vīrus, kas bija nogalinājuši viņa dēlu, vai pašu dēlu, kurš tos tik bezatbildīgi bija izaicinājis, vai visus patriotus, kas viņa dēlu bija samaitājuši. Brīžam viņš izdvesa žēlabainus šņācienus, neskaidri gauzdamies par to, ka žīdi ir vainojami notikumos, kas satricina Itāliju tāpat, kā pirms piecdesmit gadiem bija satricinājuši Franciju.

* * *

Varbūt, lai pieminētu tēvu, es ilgas stundas pavadu bēniņos pie viņa atstātajiem romāniem, un man izdodas pārķert arī pastnieka piegādāto Dimā Džuzepi Balzamo, ko viņš tā arī nekad nevarēs izlasīt.

Šī brīnumainā grāmata, kā visiem zināms, stāsta par Kaljostro piedzīvojumiem, par to, kā viņš izmanījās noorganizēt skandālu ar karalienes kaklarotu, vienā paņēmienā morāli un finansiāli sagraudams kardinālu de Roānu, kompromitēdams karalieni, padarīdams par apsmieklu visu galmu, tā ka daudzi pat uzskatīja, ka šī Kaljostro blēdība tik lielā mērā ir kaitējusi monarhijas institūta prestižam, ka palīdzējusi sagatavot to necieņas gaisotni, kas pēcāk noveda pie astoņdesmit devītā gada Revolūcijas.

Dimā iet vēl tālāk, viņš Kaljostro jeb Džuzepi Balzamo redz kā to, kurš apzināti ir organizējis ne tikai krāpšanu, bet arī politisku sazvērestību vispasaules brīvmūrniecības paēnā.

Mani apbūra uvertīra. Skatuve: Tonēra kalns jeb Pērkona kalns. Reinas kreisajā krastā, dažu jūdžu attālumā no Vormsas, sākas drūmu kalnu grēda, Karaļu sēdeklis, Vanagu klints, Čūskas smaile, bet augstāks par visiem ir Pērkona kalns. 1770. gada 6. maijā gandrīz divdesmit gadus pirms liktenīgās Revolūcijas sākuma), kamēr saule noriet aiz Strasbūras katedrāles torņa, kas to itin kā sašķeļ divās uguns puslodēs, kāds Svešinieks, ieradies no Maincas, dodas augšup pa šī kalna nogāzi, vienā brīdī pamet savu zirgu un iet tālāk kājām, līdz viņu sagrābj daži maskojušies stāvi, kas aizsien viņam acis un tad izved cauri mežam turp, kur skrajumā viņu gaida trīssimt rēgu, kas tērpušies līķautos un bruņojušies zobeniem, un nu tie visi ņemas atvesto rūpīgi pratināt.

Ko tu gribi? Ieraudzīt gaismu. Vai esi gatavs zvērēt? Un tad seko neskaitāmi pārbaudījumi, piemēram, dzert tikko nogalināta nodevēja asinis, šaut ar pistoli sev pašam galvā, lai apliecinātu aklu paklausību, un tamlīdzīgas blēņas, kas atgādina viszemākās raudzes brīvmūrniecības rituālus, kuri labi zināmi ari Dimā lasītāju pulkiem, līdz ceļinieks nolemj tam visam pielikt punktu un lepni vēršas pie sapulces, skaidri parādot, ka viņam zināmi visi tās riti un triki, un tāpēc labāk lai viņi izbeidz spēlēt teātri, jo viņš ir kas vairāk par viņiem visiem kopā ņemtiem un deši viņš ir noteicējs pār šo masonisko sapulci pēc dievišķas gribas lēmuma.

Tad viņš uzrunāja un pulcināja savā pakļautībā masonisko ložu locekļus no Stokholmas, Londonas, Ņujorkas, Cīrihes, Madrides, Varšavas un vairākām Āzijas valstīm, un skaidrs, ka tie visi jau bija sanākuši Pērkona kalnā.

Kāpēc visas pasaules masoni bija tur sapulcējušies? Tagad Svešinieks to izskaidroja: viņš pieprasīja dzelzs roku, uguns zobenu un dimanta svarus, lai padzītu Nešķīstību no zemes virsas jeb, cidem vārdiem, lai pazemotu un iznīcinātu divus cilvēces lielākos ienaidniekus troni un altāri arī vectēvs man bija teicis, ka nešķīstā Voltēra sauklis esot bijis ecrasez l'infame). Tad Svešinieks atgādināja, ka viņš, kā jau ikviens kārtīgs tālaika nekromants, esot dzīvojis jau milzum daudzās paaudzēs, jau pirms Mozus un varbūt pirms Ašurbanipala, un viņš esot ieradies no Austrumiem, lai pavēstītu, ka tā stunda ir pienākusi. Ka tautas veidojot varenu falangu, kas bez apstājas soļo uz gaismu, un Francija esot šo spēku avangardā. Tāpēc tai rokās jāieliekot šī gājiena patiesā lāpa, lai tā aizdedzinātu pasauli jaunā gaismā. Francijā valdīja vecs un samaitāts karalis, kuram bija atlikuši nedaudzi dzīves gadi. Lai arī viens no sapulces dalībniekiem kas bija Lavāters, izcilais fizionomists mēģināja aizrādīt, ka vecā karaļa abiem jaunajiem pēctečiem nākamajam Ludviķim XVI un Marijai Antuanetei) vaibsti liecinot par labsirdīgu un žēlsirdīgu dabu, Svešinieks kurā lasītājiem ap to brīdi jau vajadzētu būt pazinušiem Džuzepi Balzamo, kas Dimā grāmatā iepriekš vēl nebija pieminēts) atgādināja, ka nav jāņem vērā cilvēciskais žēlums, kad galvenais uzdevums ir nest tālāk progresa lāpu. Tuvāko divdesmit gadu laikā franču monarhijai bija jātiek izdeldētai no zemes virsas.

Un šai brīdī ikvienas zemes ikvienas ložas pārstāvis panācās uz priekšu un piedāvāja cilvēkus vai bagātības republikāņu un masonu lietas labā ar saukli lilia pedibus destrue sabradā un iznīcini Francijas lilijas.

Es neuzdevu jautājumu, vai piecu kontinentu sazvērestība, lai mainītu Francijas konstitucionālo iekārtu, nav mazliet pārspīlēta. Būtībā ikviens tālaika pjemontietis uzskatīja, ka pasaulē pastāv tikai Francija, protams, arī Austrija, varbūt kaut kur tālu Košinšina, bet nevienas citas uzmanības vērtas valsts nav, dabiski, ja neskaita Pāvesta Valsti. Apdomājot Dimā un šo autoru es burtiski dievināju) uzburto mizanscēnu, es drīzāk jautāju, vai tikai Pravietis, stāstīdams par vienu vienīgu sazvērestību, nav atklājis ikvienas iespējamās sazvērestības Universālo Formu, ja tā to var nosau kt.

Aizmirsīsim Pērkona kalnu, Reinas kreiso krastu, laikmetu es sev teicu. Iztēlosimies sazvērniekus, kas ierodas no visām pasaules malām, lai pārstāvētu savas sektas taustekļus, kas iestiepušies ikvienā valsfi, sapulcēsim viņus visus kādā klajumā, alā, pilī, kapsētā, kriptā galvenais, lai tur būtu pietiekami tumšs un liksim, lai viens no viņiem saka runu, atklājot savus plānus un vēlēšanos iekarot pasauli… Es vienmēr esmu pazinis cilvēkus, kas baidījušies no kāda apslēpta ienaidnieka sazvērestības: vectēvam tie bija žīdi, jezuītiem masoni, manam tēvam garibaldietim jezuīti, pus Eiropas karaļiem karbonāri, maniem biedriem madzīniešiem priesteru sakūdītais karalis, pus pasaules policijām Bavārijas ilumināti, un tā tālāk, jo kas zina, cik daudz cilvēku pasaulē ir pārliecināti, ka viņus apdraud sazvērestība. Un, lūk, gatava forma, kuru var aizpildīt pēc sirds patikas, sagādājot ikvienam savu sazvērestību.

Dimā patiešām bija dziļš cilvēka dvēseles pazinējs. Pēc kā ikviens alkst un alkst jo stiprāk, jo pats ir nelaimīgāks un likteņa nemīlētāks? Pēc naudas, turklāt tā jāiegūst bez pārmērīgām pūlēm, pēc varas kāda bauda ir izrīkot savu tuvāko un viņu pazemot) un pēc atriebības, lai izlīdzinātu visus pāridarījumus ikviens savā mūžā ir pieredzējis kādu pārestību, lai arī cik niecīga tā būtu). Un, lūk, Dimā Grāfā Montē Kristo parāda, kā iespējams iemantot bezgalīgu bagātību, kas apvelta tevi arī ar pārcilvēcīgu varu un dod tev iespēju nokārtot rēķinus ar visiem ienaidniekiem. Bet šis ikviens jautā, kāpēc tad man liktenis nav izrādījis labvēlību vai vismaz nav bijis tik labvēlīgs, kā es vēlētos), kāpēc man ir liegti labumi, kas dāsni tiek atvēlēti citiem, kuri ir necienīgāki par mani? Tā kā neviens nekad nedomā, ka neveiksmes varētu būt izskaidrojamas ar paša niecību, ir nepieciešams atrast vainīgo. Dimā visu gan atsevišķu indivīdu, gan veselu tautu) frustrācijai un neveiksmēm piedāvā izskaidrojumu. Vainīgi ir citi, kas, sapulcējušies Pērkona kalnā, ir iecerējuši tavu postu…

Turklāt, ja labi padomā, Dimā nebija izgudrojis neko jaunu: viņš tikai bija piešķīris stāstījuma formu tam, ko kā apgalvoja vectēvs jau bija atklājis abats Barjels. Un tas jau tolaik man ļāva apjēgt, ka, tā vai citādi pārdodot slepenas ziņas par kādu sazvērestību, nav vajadzības pircējam sniegt ko oriģinālu, vajag viņam piedāvāt tikai un vienīgi to, ko viņš jau ir uzzinājis vai pavisam vienkārši varētu uzzināt arī pa citiem ceļiem. Cilvēki tic tikai tam, ko jau zina, un tieši tur slēpjas Sazvērestības Universālās Formas skaistums.

* » *

Ritēja jau 1855. gads, man pašam bija pilni divdesmit pieci, biju pabeidzis jurisprudences studijas un joprojām nezināju, ko iesākt ar savu dzīvi. Mēdzu tikties ar saviem vecajiem biedriem, īpaši nejūsmodams par viņu revolucionārajām šalkām un savā skepticismā allaž jau dažus mēnešus iepriekš apjauzdams, kāda būs nākamā vilšanās, ko viņi piedzīvos: lūk, pāvests atkal atkaro Romu, lūk, Pijs IX no reformu pāvesta kļūst par lielāku atpakaļrāpuli, nekā bijuši viņa priekšgājēji, lūk, pagaist nelaimīga likteņa vai gļēvulības dēļ cerības, ka Kārlis Alberts varētu kļūt par itāļu vienotības heroldu, un, lūk, pēc satricinošajiem sociālistu nemieriem, kas bija likuši iekvēloties visu dvēselēm, Francijā atkal tiek atjaunota impērija, un, lūk, jaimā Pjemontas valdība nevis atbrīvo Itāliju, bet gan nosūta karavīrus bezjēdzīgā karā uz Krimu…

Es pat vairs nevarēju lasīt romānus, kas mani bija izglītojuši un ietekmējuši daudz vairāk nekā visi jezuītu tēvi, nevarēju tos lasīt, jo Francijā kāda universitātes augstākā padome, kurā nezin kāpēc sēdēja trīs arhibīskapi un viens bīskaps, izvirzīja tā saukto Riansē labojumu, saskaņā ar kuru ikviens laikraksts, kas publicēja kādu feuilleton turpinājumos, bija apliekams ar piecu santīmu nodevu par katru numuru. Tiem, kas par izdevējdarbību neko daudz nezināja, šis jaunums šķita nenozīmīgs, taču es un mani biedri uzreiz apjēdzām, kāda būs tā ietekme: jaunā nodeva bija pārāk liela un franču laikraksti būs spiesti atteikties no romānu publicēšanas; visi tie, kas bija atmaskojuši sabiedrības ligas, kā Sī un Dimā, bija apklusināti uz visiem laikiem.

Tomēr vectēvs, kura prāts brīžam aizmiglojās, bet brīžam pavisam skaidri uztvēra visu apkārt notiekošo, žēlojās, ka pjemontiešu valdība, kopš to savās rokās sagrābuši tādi masoni kā d'Adzeljo un Kavūrs, ir pārvērtusies par Sātana sinagogu.

Vai tu apjēdz, manu zēn, viņš teica, tā Sikardi likumi ir atcēluši tā sauktās klēra privilēģijas. Kam vajadzīgs atcelt tiesības uz patvērumu sakrālajās vietās? Vai tad baznīcai ir mazāk tiesību nekā žandarmērijai? Kam vajadzīgs atcelt baznīcas tribunālu garīdzniekiem, kuri apsūdzēti kriminālnoziegumos? Vai tad baznīcai nav tiesību pašai tiesāt savējos? Kāpēc atcelt reliģisko cenzūru, kas pirms publicēšanas bija jāiziet visiem izdevumiem? Vai tad tagad ikviens varēs teikt visu, kas ienāk prātā, bez kaunēšanās un bez cieņas pret ticību un morāli? Un, kad mūsu arhibīskaps Fransoni aicināja Turīnas klēru šiem jaunajiem rīkojumiem nepakļauties, viņu apcietināja kā noziedznieku un piesprieda vienu mēnesi cietumā! Un tagad esam nonākuši līdz kontemplatīvo un ubagotājordeņu slēgšanai, bet tajos kopā ir gandrīz seštūkstoš garīdznieku. Valsts konfiscē ordeņu īpašumus un apgalvo, ka de būs vajadzīgi, lai maksātu algas draudžu priesteriem, bet, saskaitot kopā visu šo ordeņu mantu,

Un, katl mūsu arhibīskaps Fransoni aicināja Turīnas klēru šiem jaunajiem rīkojumiem nepakļauties, viņu apcietināja kā noziedznieku un piesprieda vienu mēnesi cietumā! 92. lpp.)

sanāk tāda summa, kas desmit, kur nu desmit, visas simt reizes pārsniedz visas priesteru algas, kas tiek izmaksātas šai karalistē, un valdība šo naudu izmantos laicīgām skolām, kur mācīs to, kas vienkāršiem ļaudīm nemaz nav vajadzīgs, vai ari par šo naudu izbruģēs visus geto! Un tas viss notiek ar saukli "brīva baznīca brīvā valstī", lai gan vienīgā, kas te bauda kādas brīvības, ir valsts, kura ļaunprātīgi izmanto savu stāvokli. Patiesā brīvība ir cilvēka tiesības ievērot Dieva likumus, izpelnīties paradīzi vai elli. Bet tagad par brīvību uzskata iespēju izvēlēties ticību un pārliecību pēc savas patikšanas, it kā tās visas būtu vienlīdz labas un valstij ir vienalga, vai tu esi brīvmūrnieks, kristietis, žīds vai Lielā Turka sekotājs. Tā cilvēki kļūst vienaldzīgi pret Patiesību.

Un tā, mans dēls, kādu vakaru raudāja vectēvs, kas savā marasmā mani vairs neatšķīra no mana tēva, un runāja elsdams un kunkstēdams, pazūd Laterāna kanoniķi, Svētā Egīdija kanoniķi, karmelīti un baskāju karmelīti, kartūzieši, Kasīno benediktieši, cistercieši, olivetieši, minimi, minorīti, franciskāņi, reformētie minorīti, mazākie brāļi kapucieši, Svētās Marijas oblāti, pasionisti, dominikāņi, redemptorieši, Marijas kalpi, filipieši un arī klarises, māsas no Krusta, celestīnietes, Vissvētākās Pasludināšanas māsas un batistietes.

Un skaitīdams šo sarakstu gluži kā rožukroņi, satraukdamies arvien vairāk un uz beigām pat aizmirsdams ievilkt elpu, viņš lika celt galdā lepre in civet. zaķi, kas sagriezts olas lieluma gabalos, ar visām aknām un sirdi, un sasutināts ar speķi, sviestu, miltiem, pētersīļiem, puslitru barberas vīna, sīpoliņiem, sāli, pipariem, garšvielām un cukuru.

Maltīte viņam gandrīz sniedza mierinājumu, bet kādā brīdī viņš piepeši izvalbīja acis un, palaidis klusu atraugu, izdzisa.

Sienas pulkstenis zvana pusnakti un brīdina mani, ka jau pārāk ilgi es rakstu gandrīz bez apstājas. Tagad, lai arī kā es pūlētos, vairs nespēju atcerēties itin neko par gadiem, kas sekoja vectēva nāvei.

Man reibst galva.

## 5 SIMONĪNO KARBONĀRS

1897. gada 27. marta nakts

Atvainojiet, kapteini Simonīni, ka iejaucos jūsu dienasgrāmatā, ko nekādi nevarēju neizlasīt. Ne jau pats pēc savas gribas es šorīt pamodos jūsu gultā. Droši vien jau esat sapratis, ka esmu abats Daila Pikola vai vismaz sevi par tādu uzskatu).

Es pamodos gultā, kura nav manējā, dzīvoklī, kuru nepazīstu, un mana sutana un parūka nekur nebija atrodamas. Tikai liekā bārda blakus gultai. Liekā bārda?

Man jau pirms dažām dienām gadījās pamosties un nesaprast, kas es esmu, taču toreiz tas notika manis paša mājās, kurpretī šorīt es pamodos svešā vietā. Jutos tā, it kā man būtu sākušas pūžņot acis. Un man sāpēja mēle, it kā es to būtu sakodījis.

Skatoties pa logu, sapratu, ka dzīvoklis atrodas Mobēra strupceļā, tātad tieši aiz Metralbēra ielas, kur dzīvoju es.

Ņēmos pārmeklēt visu māju, kurā, kā izskatās, dzīvo pasaulīgs cilvēks, kas nēsā lieko bārdu un tātad atvainojiet) ir persona ar apšaubāmu morāli. Iegāju kabinetā, kas iekārtots visai ārišķīgi; tur dibensienā, aizsegtas ar aizkaru, es atklāju nelielas durvis, pa kurām nokļuvu gaitenī. Tas atgādināja teātra palīgtelpas, un tur bija papilnam tērpu un parūku, tieši tāpat kā tai vietā, kur pirms vairākām dienām atradu sutanu. Tad es pamanīju, ka gaitenis, pa kuru todien biju gājis pretējā virzienā, ved uz manu dzīvokli.

Uz sava galda atradu piezīmes, kuras, spriežot pēc jūsu rekonstrukcijas, es laikam esmu rakstījis 22. martā, kad, tieši tāpat kā šorīt, pamodos, zaudējis atmiņu. Bet, es sev jautāju, ko nozīmē pēdējie tās dienas pieraksti par Oteiju un Diānu. Kas ir Diāna?

Interesanti. Jums ir aizdomas, ka mēs abi esam viens un tas pats cilvēks. Taču jūs no savas dzīves atceraties daudz ko, bet es no savējās gandrīz neko. Un, kā pierāda jūsu dienasgrāmata, jūs par mani nezināt itin neko, bet es apjēdzu, ka atceros vēl daudz ko citu, kas noticis ar jums, turklāt kāda īpatnēja sagadīšanās atceros tieši tos notikumus, kurus jūs, kā rādās, nespējat atminēties. Vai man vajadzētu secināt, ka es esmu jūs, ja jau pārjums tik daudz ko atceros?

Varbūt nē, mēs tomēr esam divi dažādi cilvēki, kas kāda noslēpumaina iemesla dēļ ir iepīti savā ziņā kopīgā dzīvē, es galu galā esmu garīdznieks un varbūt zinu par jums to, ko esat man izstāstījis zem grēksūdzes zīmoga. Vai varbūt esmu tas, kurš ieņēmis doktora Froida vietu un, lai gan jūs to nemaz neatceraties, esmu izvilcis no jūsu vēdera dziļumiem to, ko centāties tur glabāt pilnīgā slepenībā?

Lai būtu kā būdams, mans priestera pienākums ir jums atgādināt to, kas ar jums notika pēc jūsu vectēva kunga nāves, kaut Dievs viņa dvēseli būtu uzņēmis mierā, kuru bauda visi taisnie. Protams, ja jūs šai mirklī nomirtu, jūsu dvēselei gan Dievs tādu taisnajo mieru neatvēlētu, jo man šķiet, ka jūs neesat izturējies labi pret saviem tuvākajiem, un varbūt tieši tāpēc jūsu atmiņa atsakās atgūt to, kas jums nedara godu.

* *

Patiesībā Daila Pikola sniedza Simonīni tikai pavisam trūcīgu un sausu faktu uzskaitījumu sīksīkā rokrakstā, kas izteikti atšķīrās no kapteiņa rakstības manieres; bet tieši šie skopie atgādinājumi noderēja Simonīni par vadžiem, uz kuriem pakabināt ainu un vārdu blāķus, kas piepeši atgriezās prātā. Un tagad Stāstītājs mēģinās šo faktus apkopot, pareizāk, tos pienācīgi izvērst, lai padarītu vieglāk uztveramu šo ierosmju un atbilžu spēli un neuzspiestu lasītājam to liekulīgi tiklo toni, kādā abats pārspīlētā svētulībā nosodīja sava alter ego nodarījumus, kurus pats atsauca tam atmiņā.

Šķiet, ne tikai baskāju karmelītu ordeņa slēgšana, bet arī vectēva aiziešana viņsaulē jauno Simoni īpaši nesatrauca. Varbūt savu vectēvu viņš bija mīlējis, taču, bērnību un pusaudzību pavadījis ieslodzīts namā, kas likās īpaši iekārtots, lai viņu nomāktu, namā, kur gan vectēvs, gan melnās sutanās tērptie skolotāji viņam allaž centās iedvest neuzticēšanos, aizvainojumu un dusmas pret pasauli, Simonīno pamazām kļuva nespējīgs izjust ko citu, kā vien drūmu patmīļu, kas palēnām iemantoja filosofiskas pārliecības rāmo nosvērtību.

Parūpējies par bērēm, kurās ieradās ievērojami garīdznieki un ar Ancien Regime saistītās pjemontiešu aristokrātijas krējums, viņš satikās ar mūžveco ģimenes notāru Rebaudengo, kas nolasīja testamentu, saskaņā ar kuru vectēvs Simonem bija atstājis visu savu mantu. Tikai, piebilda notārs un šķita, tas viņam sagādā baudu), sirmgalvis esot parakstījis tik daudz hipotēku un veicis vairākus tik neveiksmīgus ieguldījumus, ka no šīs mantas itin nekas neesot palicis pāri, un pat māja ar visām mēbelēm, kas tajā iekšā, tūlīt pāriešot kreditoru rokās, jo tie pagaidām esot valdījušies, tā apliecinot cieņu godājamam nama saimniekam, taču ar mazdēlu tie vairs neceremonēšoties.

Redziet, dārgais advokāta kungs, teica notārs, varbūt tās ir jauno laiku dvesmas, jo tagad jau nekas vairs nav tā kā agrāk, taču reizēm arī cienījamu ģimeņu atvasēm ir jāsamierinās ar nepieciešamību strādāt. Un, ja jūs būtu ar mieru izdarīt šādu izvēli, lai arī cik pazemojoša tā būtu, es varētu jums piedāvāt darbu savā birojā, kur man noderētu jauneklis ar zināšanām tieslietās, un, lai nerastos pārpratumi, jau iepriekš jūs brīdinu, ka nevarēšu jūs atalgot atbilstoši jūsu spējām, taču ar to, ko jums maksāšu, vajadzētu pietikt, lai jūs varētu sameklēt sev citu mājokli un dzīvot pieticīgi, tomēr pieklājīgi.

Simonem uzreiz radās aizdomas, ka notārs ir piesavinājies lielu daļu īpašumu, kurus vectēvs uzskatīja par zaudētiem neapdomīgu parakstu dēļ, taču pierādījumu viņam nebija, turklāt vajadzēja domāt par iztikšanu. Tā nu viņš klusībā nosprieda, ka, strādājot kopā ar notāru, kādu dienu varēs tam atdarīt ar to pašu un atgūt visu, ko tas viņam ar viltu nolaupījis. Viņš samierinājās ar dzīvi divās istabās Barbaru ielā un retāk iegriezās krogos, kur pulcējās viņa biedri, un sāka strādāt pie Rebaudengo, kurš bija skops, valdonīgs un neuzticīgs, un tas tūliņ pārstāja saukt viņu par "dārgo advokāta kungu" un atmeta godbijīgo toni, bet uzrunāja vienkārši uzvārdā par Simonīni, lai būtu skaidrs, kurš šeit ir noteicējs. Taču dažus gadus nostrādājis par notāra palīgu jeb tabelionu, kā tur un tolaik mēdza teikt, Simone kļuva par pilntiesīgu darbinieku un, pamazām iemantodams saimnieka piesardzīgo uzticēšanos, atklāja, ka tā galvenās aktivitātes nebūt nav tas, ar ko notāri parasti nodarbojas proti, apliecināt testamentus, dāvinājumus, pirkuma un pārdošanas līgumus un citādus dokumentus, jo notārs Rebaudengo biežāk pagādāja apstiprinājumu tiem dāvinājumiem, pirkumiem, testamentiem un līgumiem, kas nekad nebija notikuši un noslēgti. Citiem vārdiem sakot, notārs Rebaudengo par saprātīgu samaksu izgatavoja viltotus dokumentus, pēc vajadzības atdarinādams svešus rokrakstus un sarūpēdams lieciniekus, ko noalgoja tuvējos krogos.

Lai nerastos pārpratumi, dārgais Simone, tas viņam skaidroja, jau pārgājis uz tu, es nevis izgatavoju viltojumus, bet gan pagādāju jaunas kopijas autentiskiem dokumentiem, kuri diemžēl ir nozaudēti vai arī kādas muļķīgas sagadīšanās dēļ nekad nav tikuši sastādīti, taču būtu varējuši pastāvēt vai kuriem pat būtu vajadzējis pastāvēt. Viltojums būtu tad, ja es uzrakstītu kristības apliecību, no kuras būtu secināms, ka piedod man šādu piemēru tava māte ir bijusi kāda prostitūta no Odalengo Pikolo ciema un viņš klusi ķiķināja par šo pazemojošo pieļāvumu). Es nemūžam neuzdrošinātos pastrādāt tādu noziegumu, jo esmu godavīrs. Taču, ja kāds tavs ienaidnieks, piemēra pēc, tīkotu pēc tava mantojuma un tu zinātu, ka viņš nu nekādi nav ne tava tēva, ne tavas mātes dēls, bet gan dzimis tai Odalengo Pikolo palaistuvei, taču ir nobēdzinājis savu kristības apliecību, lai sagrābtu tavas bagātības, un tad tu man lūgtu, lai es uzrakstu to pazudušo apliecību, kas tam noziedzniekam izsistu pamatu zem kājām, tad šādā gadījumā es, tā sakot, palīdzētu patiesībai un apliecinātu to, kas, kā mums abiem zināms, ir īsts, un sirdsapziņa mani nemocītu.

-    Jā, bet kā jūs zinātu, kas patiesībā ir tā mana ienaidnieka vecāki?

-    Tu taču man to pateiktu! Tu viņu labi pazīsti.

-    Un jūs man uzticētos?

-    Es vienmēr uzticos saviem klientiem, jo apkalpoju tikai godīgus cilvēkus.

-    Bet ko tad, ja klients ir melojis?

-     Tad grēku ir pastrādājis viņš, nevis es. Ja es sākšu domāt, ka klients var man sameloties, tad jau man būs jāmet pie malas šis amats, kurā viss balstās uz uzticēšanos.

Simone gan nebija gluži pārliecināts, ka Rebaudengo amatu citi dēvētu par godīgu, bet, tā kā bija iesvētīts biroja noslēpumos, pats iesaistījās dokumentu viltošanā, drīz vien pārspējot savu skolotāju un atklājot sevī pārsteidzošu kaligrāfa talantu.

Turklāt notārs, kā gribēdams atvainoties par saviem vārdiem vai arī atklājis sava līdzstrādnieka vājību, reizēm aicināja Simonīno uz smalkiem restorāniem, tādiem kā II Cambio ko apmeklēja pats Kavūrs), un iesvētīja viņu finanziera jeb "finansista maltītes" mistērijā un šis ēdiens bija īsta simfonija no gaiļu sekstēm, teļa aizkrūtes dziedzeriem, smadzenēm un pauticm, jaunlopa filejas, baravikām, pusglāzes marsalas vīna, miltiem, sāls, eļļas un sviesta, turklāt tas viss bija padarīts tīkami skābens ar alķīmiski precīzu aromātiskā etiķa piedevu, un, lai to visu pareizi izbaudītu, ēdājam, kā jau apliecināja nosaukums, pieklājās ierasties finansista tērpā redingotā vai tolaik modīgajos, par stiffelius sauktajos garsvārkos.

Varbūt tāpēc, ka, par spīti tēva pamācībām, Simonīno nebija saņēmis audzināšanu, kas mudinātu uz heroismu un uzupurēšanos, viņš šādu vakariņu dēļ bija gatavs kalpot Rebaudengo līdz nāvei ja arī ne līdz savai, tad vismaz, kā vēlāk pierādīsies, līdz Rebaudengo nāvei gan.

Tostarp viņa alga, lai arī mazliet, tomēr bija pieaugusi arī tāpēc, ka notārs strauji un neapturami novecoja, redze viņam pasliktinājās un roka trīcēja, un pēc īsa laika bez Simones viņš nemaz nevarēja iztikt. Tagad, varēdams atļauties kādu iepriecinājumu vairāk, viņš vairs nespēja izvairīties no slavenākajiem Turīnas restorāniem ak, anjoloti pjemontiešu gaumē, kas ir tik gardi tāpēc, ka to pildījums ir gatavots no ceptas baltās gaļas, ceptas sarkanās gaļas, vārītas jaunlopa gaļas, vārītas atkaulotas vistas, ar cepeti reizē sutinātiem virziņkāpostiem, četrām veselām olām, parmidžāno siera, muskatrieksta, sāls un melnajiem pipariem, un tāpēc, ka tie aizdarīti ar mērci no cepešu suliņām, sviesta, ķiploka daiviņas un rozmarīna zariņa), kurp devās apmierināt to, kas pamazām kļuva par viņa visdziļāko un jutekliskāko kaislību, bet šajos iestādījumos jaunais Simonīni nevarēja ierasties nodilušās drānās; tā, pieaugot viņa iespējām, pieauga arī prasības.

Strādājot kopā ar notāru, Simone ievēroja, ka tas sniedz konfidenciālus pakalpojumus ne tikai privātpersonām, bet varbūt, lai nodrošinātu sev drošu aizmuguri gadījumam, ja par viņa ne pārāk likumīgo darbošanos uzzinātu varas iestādes apkalpo arī tos, kas gādā par sabiedrības drošību, jo reizēm, kā viņš pats izteicās, lai taisnīgi notiesātu kādu aizdomās turamo, tiesnešiem vajag iesniegt kādu dokumentālu pierādījumu, kas tos pārliecinātu, ka policijas secinājumi nav no gaisa grābti. Tā Simone nonāca sakaros ar neskaidras identitātes tipiem, kas reizēm ieradās Rebaudengo birojā un kurus vecais notārs dēvēja par "kungiem no Dienesta". Un nebija grūti uzminēt, kas tas par dienestu

Lai nerastos pārpratumi, dārgais Simone, tas viņam skaidroja, jau pārgājis uz tu, es nevis izgatavoju viltojumus, bet gan pagādāju jaunas kopijas autentiskiem dokumentiem, kuri diemžēl ir nozaudēti vai arī kādas muļķīgas sagadīšanās dēļ nekad nav tikuši sastādīti, taču būtu varējuši pastāvēt vai kuriem pat būtu vajadzējis pastāvēt. 98. lpp.)

un ar ko nodarbojas: runa bija par slepenām lietām, kas bija tikai valdības kompetencē.

Viens no šiem kungiem bija kavalieris Bjanko, kas vienudien paziņoja, ka esot ļoti apmierināts ar to, kā Simone izgatavojis kārtējo neapstrīdamo dokumentu. Šis vīrs nepārprotami bija no tiem, kuri, iekams uzsāk sarunu ar kādu, vispirms par attiecīgo personu ievāc gana daudz drošas informācijas, jo kādu dienu, pavedis Simoni malā, kavalieris Bjanko jautāja, vai viņš joprojām apmeklējot Caffe al Bicerin, un aicināja tur ierasties uz, kā viņš izteicās, privātu apspriedi. Un kafejnīcā viņam teica:

Dārgais advokāta kungs, mēs ļoti labi zinām, ka jūsu vectēvs bija ārkārtīgi uzticīgs Viņa Majestātes pavalstnieks un ka tāpēc jūs esat saņēmis veselīgu audzināšanu. Tāpat mums ir zināms, ka jūsu tēva kungs ar dzīvību samaksāja par lietu, kuru arī mēs uzskatām par taisnīgu, lai arī viņš, tā sakot, par šo taisnību cīnījās pāragri. Tātad mēs paļaujamies uz jūsu lojalitāti un vēlēšanos sadarboties, arī paturot prātā to, ka esam pret jums bijuši ļoti iecietīgi, kaut arī jau sen būtu varējuši apsūdzēt jūs un notāru Rebaudengo visai šaubīgās darbībās. Mēs zinām, ka jūs tiekaties ar draugiem, biedriem, uzskatu līdziniekiem, tā sakot, madzīniešiem, garibaldiešiem, karbonāriem. Un tas ir dabiski, jo šķiet, ka tas ir raksturīgi jaunajai paaudzei. Bet, lūk, kāda ir mūsu problēma: mēs negribam, lai šie jaunekļi sastrādā pārgalvības, vai vismaz nevēlamies, lai viņi tās sastrādā agrāk, nekā tas būtu vēlami un derīgi. Mūsu valdībai jau stipri kaitēja tas neprātīgais pasākums, ko pirms dažiem mēnešiem sarīkoja Pizakane, kas kopā ar divdesmit četriem citiem dumpiniekiem kāpa kuģī, izcēlās krastā Poncā, vicinot trikoloru, izlaida tur no cietuma trīssimt arestantus, tad kuģoja uz Sapri, domādams, ka vietējie viņu sagaidīs, lai atbalstītu ar ieročiem rokās. Iecietīgākie apgalvo, ka Pizakane bijis cēlsirdīgs, skeptiķi saka, viņš esot bijis muļķis, taču patiesībā viņš vienkārši bija ilūziju apmāts. Tie neaptēstie lauķi, kurus viņš taisījās atbrīvot, nokāva gan viņu, gan visus viņa biedrus, un tā nu jūs redzat, kur var novest labi nodomi, ja nerēķinās ar lietu patieso stāvokli.

-    Saprotu, teica Simone, bet ko jūs gribat no manis?

-    Redziet, ja mums ir jāparūpējas, lai šie jaunekļi nepieļautu kļūdas, vislabāk būtu uz kādu laiciņu ievietot viņus cietumā, apsūdzot kāda atentāta rīkošanā pret varas institūcijām, un atbrīvot viņus tad, kad patiešām būs vajadzīgas cēlas sirdis. Tāpēc ir nepieciešams pieķert viņus nepārprotami noziedzīgas sazvērestības brīdī. Jūs noteikti zināt, kuriem barvežiem viņi uzticas. Pilnīgi pietiktu ar to, ka viens no šiem vadoņiem viņiem atsūtītu ziņu, aicinot ierasties kādā noteiktā vietā pilnā bruņojumā, ar lenšu kokardēm, karogiem un visiem pārējiem niekiem, kas skaidri parādītu, ka viņi ir sadumpojušies karbonāri ar ieročiem rokā. Tad ierastos policija, viņus arestētu, un viss būtu galā.

-    Taču, ja es šajā brīdī būtu kopā ar viņiem, arestētu ari mani, bet, ja manis tur nebūtu, viņi saprastu, ka tieši es esmu viņus nodevis.

-   Nē, nē, mans kungs, mēs neesam tik neattapīgi, lai nebūtu to visu apdomājuši.

Kā redzēsim, Bjanko visu bija labi apdomājis. Bet lielisks domātāja talants piemita ari mūsu Simonem, kas, uzmanīgi noklausījies ierosināto plānu, izgudroja pārsteidzošu samaksas veidu un pateica kavalierim Bjanko, ko cer sagaidīt no karaliskā dāsnuma.

-    Redziet, kavalieri, notārs Rebaudengo pastrādājis daudz nelikumību jau tolaik, kad es pie viņa vēl nestrādāju. Pietiktu, ja es izraudzītos divus vai trīs no tādiem gadījumiem, kuriem ir pietiekami bagāta dokumentācija un kuros nav iejaukta neviena patiešām svarīga persona, vai, vēl labāk, visi iesaistītie pa šo laiku jau ir miruši; un tad es anonīmi, ar jūsu laipno starpniecību visu šo apsūdzības materiālu nogādātu tiesu orgāniem. Pierādījumu būtu pietiekami daudz, lai notāru varētu apsūdzēt atkārtotā oficiālu dokumentu viltošanā un ieslodzīt drošā vietā uz tik daudziem gadiem, lai daba pagūtu paveikt savu darbu, kura iznākumu droši vien nevajadzētu gaidīt ilgi, ņemot vērā, kādā stāvoklī vecis jau ir nonācis.

-    Un tālāk?

-     Un tālāk, kad notārs jau atrastos cietumā, es uzrādītu līgumu, kas būtu datēts tieši dažas dienas pirms viņa aresta, un no šī līguma izrietētu, ka esmu jau veicis zināmu skaitu maksājumu un tādējādi pilnībā nopircis viņa biroju un kļuvis par tā vienīgo īpašnieku. Savukārt, ja runājam par naudu, kuru es viņam it kā būtu samaksājis, sarežģījumi nerastos, jo visi domā, ka esmu pietiekami daudz mantojis no vectēva, un vienīgais, kurš zina patiesību, ir tieši Rebaudengo.

-    Interesanti, teica Bjanko. Taču tiesnesis jautās, kur palikusi nauda, ko saskaņā ar līgumu jūs viņam it kā esat samaksājis.

-     Rebaudengo neuzticas bankām un visu glabā sava biroja seifā, kuru es, protams, māku atvērt, jo viņš tikai pagriež man muguru un, neredzēdams mani, domā, ka arī es neredzu, ko dara viņš. Kad likumsargi tā vai citādi dabūs vaļā seifu, viņi to atradīs tukšu. Un es varētu apliecināt, ka Rebaudengo piedāvājums pārpirkt biroju ir nācis visai negaidīti un es pats brīnos, cik niecīgu summu viņš par to prasīja, tā ka man pat radušās aizdomas, ka viņam ir kāds nopietns iemesls pamest savu praksi. Un patiešām biroja pārmeklētāji atradis ne tikai tukšo seifu, bet arī nez kādu sadedzinātu dokumentu pelnus kamīnā, bet rakstāmgalda atvilktnē būs vēstule no kādas Neapoles viesnīcas, kas apstiprinās, ka viņam tur pasūtīts numurs. Un tad kļūs skaidrs, ka Rebaudengo jau nojautis, ka likuma pārstāvji viņu novēro, un ir gribējis laisties prom, drošībā, lai saraustās bagātības izbaudītu pie Burboniem, un tieši turp viņš droši vien jau nosūtījis savu naudu.

-    Bet, tiesneša izjautāts, viņš noliegs, ka viņam kas zināms par šo jūsu abu līgumu…

-    Viņš noliegs ne to vien, un tiesnesis viņam, protams, neticēs.

-    Labi izstrādāts plāns. Jūs man patīkat, advokāta kungs. Jūs esat attapīgāks, vairāk motivēts un apņēmīgāks par Rebaudengo, un arī, tā sakot, daudzpusīgāks. Lai būtu, jūs nododat mūsu rokās to karbonāru grupu, bet mēs parūpēsimies par Rebaudengo.

Kā rādās, karbonāru apcietināšana bija tīrā bērnu spēlīte, arī ņemot vērā to, ka patiesībā šie jūsmīgie jaunekļi karbonāri bija tikai savās dedzīgajās iedomās. Jau ilgāku laiku Simone, sākumā arī tukšas lepnības dēļ, zinādams, ka, lai arī ko viņš saviem biedriem stāstītu, tie uzskatīs, ka šīs ziņas viņš saņēmis no sava varonīgā tēva, par karbonāriju klāstīja tiem visādas blēņas, ko savulaik viņam bija centies iedvest tēvs Bergamaski. Jezuīts allaž viņu brīdināja uzmanīties no intrigām, kuras vērpj karbonāri, masoni, madzīnieši, republikāņi un par patriotiem nomaskējušies žīdi, kas, slēpdamies no visas pasaules policijas acīm, izliekas par ogļu tirgotājiem un pulcējas slepenās vietās, aizbildinādamies, ka tur kārto savus veikalus.

Visi karbonāri ir pakļauti augstākajai padomei — Alta Vendita, kurā ir četrdesmit locekļu, no kuriem lielākā daļa cik šausmīgi to atzīt) ir Romas patriciāta zieds, kam, dabiski, pievienojušies arī daži žīdi. Viņu vadonis bija Nubiuss, ietekmīgs kungs, kuram netikumu bija vairāk nekā veselam baram katordznieku, bet, likdams lietā savu vārdu un savas bagātības, viņš sev Romā bija nodrošinājis stāvokli, kas ļāva atrasties ārpus jebkurām aizdomām. Buonarroti, ģenerālis Lafajets un Sensimons no Parīzes konsultējās pie viņa kā pie Delfu orākula. Gan no Minhenes, gan no Drēzdenes, tāpat arī no Berlīnes, Vīnes un Pēterburgas galveno grupējumu vadoņi Carners, Heimans, Jakobi, Hodzko, Līvens, Muravjovs, Strauss, Pallavičīni, Drīstens, Bērns, Batjāņs, Opcnheims, Klauss un Karoluss vērsās pie viņa un iztaujāja par tālāko darbību. Nubiuss turēja Alta Vendita grožus savās rokās līdz pat 1844. gadam, kad viņam kāds iebaroja arsēnu. Nedomā, ka tie bijām mēs, jezuīti. Pastāv aizdomas, ka šo slepkavību pastrādāja Madzīni, kurš kāroja un joprojām kāro kļūt par visas karbonārijas barvedi, izmantojot žīdu atbalstu. Nubiusa pēctecis tagad ir Mazais Tīģeris, kāds žīds, kurš, gluži tāpat kā Nubiuss, bez mitas visur iedvesmo un pulcina Kalvārijas ienadniekus. Bet Alta Vendita pulcēšanās vieta un sastāvs ir slepeni. Viss paliek neziņā un slepenībā tīts pat ložām, kuras šī padome vada un izrīko. Pat četrdesmit augstākās padomes locekļi nekad nav zinājuši, no kurienes nāk pavēles, ko tie nodod tālāk vai izpilda paši. Un pēc tam daži mēģina apgalvot, ka jezuīti esot verdziski pakļauti saviem virsniekiem. Tieši karbonāri vergo saimniekam, kurš slēpjas no viņu skatieniem, varbūt būdams Lielais Vecis, kas vada šo pagrīdes Eiropu.

Simone bija padarījis Nubiusu par savu varoni, par tādu kā vīrišķo atsvaru Babetei no Interlakenes. Un, pārceļot episkas poēmas formā to, ko tēvs Bergamaski viņam bija izstāstījis gotiskā romāna formā, viņš nohipnotizēja savus biedrus. Noklusēdams mazsvarīgo faktu, ka Nubiuss jau ir miris.

Un tad kādu dienu viņš parādīja vēstuli, ko viņam nebija bijis grūti safabricēt, vēstuli, kurā Nubiuss pavēstīja, ka vistuvākajā laikā visā Pjemontā sāksies sacelšanās, pārņemot pilsētu pēc pilsētas. Grupai, kuras vadonis bija Simone, tika dots bīstams un satraucošs uzdevums. Noteiktā rītā viņi sapulcēsies Zelta vēža ostērijas pagalmā un tur atradīs zobenus un šautenes, kā arī četrus vezumus ar vecām mēbelēm un matračiem; viņiem jāapbruņojas un ar šiem mantu vezumiem jādodas uz Barbarū ielas galu būvēt barikādes, kas aizšķērsotu pieeju Kastello laukumam. Un tur jāgaida tālākie rīkojumi.

Neko vairāk nemaz nevajadzēja, lai liktu iekvēloties studentu sirdīm, un tie, aptuveni divdesmit, liktenīgajā rītā ieradās kroga pagalmā, kur dažās pamestās vīna mucās patiešām atrada solītos ieročus. Kamēr viņi raudzījās apkārt, meklējot vezumus ar vecām mēbelēm, pat neiedomājušies pielādēt savas šautenes, pagalmā iebruka ap piecdesmit žandarmu ar ieročiem rokās. Nespēdami pretoties, puiši tūliņ padevās, viņus atbruņoja, izveda ārā no pagalma un tūlīt sarindoja ar seju pret sienu abpus vārtiem. Kustieties, draņķi! Rokas augšā! Klusumu! auroja kāds civilā tērpts ierēdnis, uzacis drūmi saraucis.

Lai arī šķietami sazvērniekus pie sienas nostādīja kā pagadās, Simoni divi žandarmi novietoja pašās rindas beigās, pie šauras ieliņas stūra, un tad kādā brīdī viņus abus pasauca seržants, un tie abi pagājās

Visi karbonāri ir pakļauti augstākajai padomei Alta Vendita, kurā ir četrdesmit locekļu, no kuriem lielākā daļa cik šausmīgi to atzīt) ir Romas patriciāta zieds, kam, dabiski, pievienojušies arī daži židi. 105. lpp.)

tuvāk vārtiem. Tas bija īstais un iepriekš norunātais) brīdis. Simone pagriezās pret tuvāko blakusstāvētāju un tam kaut ko pačukstēja. Uzmetuši vēl vienu skatienu žandarmiem, kas bija atkāpušies pietiekami tālu, abi vienā lēcienā nozuda ap stūri un metās skriet.

Trauksme! Viņi bēg! kāds iesaucās. Arī žandarmi metās ap stūri šaurajā ieliņā, un abi bēgļi dzirdēja aiz muguras rībam soļus un skanam balsis. Tad Simone dzirdēja divus šāvienus: viens no tiem ķēra viņa biedru, taču Simone nesatraucās, vai šis šāviens bijis nāvējošs. Viņam pilnīgi pietika ar to, ka saskaņā ar vienošanos otrs šāviens ir raidīts gaisā.

Un, lūk, Simone jau bija nogriezies citā ielā, tad vēl citā, bet vajātāju balsis noklusa tālumā, jo, paklausot pavēlei, tie aizsteidzās pa nepareizu ceļu. Pēc īsa brīža viņš jau šķērsoja Kastello laukumu un atgriezās mājās kā godīgs pilsonis. Viņa biedri, kurus tostarp veda prom no kroga priekšas, bija pārliecināti, ka viņam izdevies aizbēgt, un, tā kā visi bija arestēti lielā pulkā un tūliņ salikti ar seju pret sienu, nebija nekāds brīnums, ka neviens no likuma sargiem nespēja atcerēties izbēgušā vaibstus. Tāpēc bija dabiski, ka Simonem nemaz nevajadzēja pamest Turīnu, viņš mierīgi varēja atsākt darbu un pat apciemot un mierināt arestēto biedru ģimenes.

Atlika vien ķerties pie notāra Rebaudengo likvidācijas, kas notika saskaņā ar iepriekš izstrādāto plānu. Pēc gada vecajam vīram cietumā neizturēja sirds, taču Simonīni nejutās atbildīgs par viņa nāvi: līdzsvars nebija izjaukts notārs viņam bija devis amatu, un viņš tā labā dažus gadus bija vergojis, notārs bija izputinājis vectēvu, bet Simone bija izputinājis notāru.

Tātad tas bija tas, ko abats Daila Pikola atklāja Simonīni. Un, to, ka arī abatu pašu visas šīs atklāsmes stipri nomāca, iespējams, apliecina fakts, ka viņa ieraksts dienasgrāmatā apraujas ar nepabeigtu teikumu, it kā viņš rakstot piepeši būtu sabrucis.

## 6 dienestu DIENESTĀ

1897. gada 28. marts

Abata kungs,

Interesanti, ka tā, kas bija iecerēta par dienasgrāmatu ko paredzēts lasīt tikai un vienīgi tam, kurš pats to rakstījis) pārvēršas par vietu, kur apmaināmies vēstīm. Un, lūk, es jums rakstu vēstuli, būdams gandrīz pārliecināts, ka, kādudien te iegriezies, jūs to izlasīsiet.

Jūs par mani zināt pārāk daudz. Esat pārāk nepatīkams liecinieks. Un pārspīlēti bargs.

Jā, es atzīstu, ka pret saviem biedriem, kas tik ļod vēlējās būt karbonāri, un pret Rebaudengo neesmu izturējies saskaņā ar tikumiem, kurus sludināt ir jūsu pienākums. Bet runāsim atklāti: Rebaudengo bija nelietis, un, ja es domāju par visu, ko esmu darījis vēlāk, man šķiet, ka nelietības esmu vērsis tikai pret neliešiem. Savukārt de puiši bija eksaltētas jūsmības pārņemti, bet eksaltētie ir sabiedrības padibenes, jo tieši viņi un tie neskaidrie principi, kas viņos izraisa neveselīgu jūsmību, ir par cēloni kariem un revolūcijām. Un, tā kā jau esmu sapratis, ka šajā pasaulē eksaltētu personu skaitu nekad neizdosies samazināt, tad labāk ir samierināties un mēģināt gūt kādu labumu no viņu eksaltācijas.

Ja neiebilstat, es turpināšu savas atmiņas. Atkal atceros, kā vadu nelaiķa Rebaudengo biroju, un mani neizbrīnī fakts, ka jau Rebaudengo laikos es nodarbojos ar viltotu notariālu aktu izgatavošanu, jo galu galā tas ir mans amats ari šeit, Parīzē.

Tagad es labi atceros arī kavalieri Bjanko. Vienu dienu viņš man teica: Redziet, advokāta kungs, jezuīti ir padzīd no Sardīnijas karalistes, taču visiem zināms, ka viņi turpina darboties un vervēt jaunus sekotājus, slēpdamies aiz viltus ārienes. Tā notiek visās zemēs, no kurām viņi tikuši izraidīti, un man rādīja smieklīgu karikatūru kādā ārzemju laikrakstā: tur redzami daži jezuīti, kas katru gadu izliekas, ka vēlas atgriezties savā izcelsmes valstī un, protams, robežai pāri viņi netiek), bet tad izrādās, ka viņu ordeņa brāļi tai valstī jau brīvi staigā apkārt, tikai tēlodami piederību citam ordenim. Tātad viņu joprojām visur ir daudz, un mums jāzina, kur viņi ir. Mums ir zināms, ka jau kopš Romas republikas laikiem daži jezuīti apmeklējuši jūsu vectēva kunga namu. Tāpēc mums nešķiet ticami, ka jums varētu nebūt saglabājušies sakari ar vismaz dažiem no viņiem, un tāpēc mēs jūs lūdzam papētīt, kāds ir viņu noskaņojums un kādi ir nolūki, jo radies iespaids, ka Francijā šis ordenis no jauna kļūst ietekmīgs, bet, kā zināms, kas nodek Francijā, ir tikpat kā noticis arī Turīnā.

Nebija taisnība, ka man joprojām būtu kādi sakari ar krietnajiem tēviem, taču par jezuītiem es tolaik daudz ko uzzināju, turklāt no droša avota. Tajos gados Ežēns Sī bija publicējis savu pēdējo šedevru Tautas noslēpumi, un bija to pabeidzis neilgi pirms nāves Savojas trimdā Ansī, kur bija spiests dzīvot, jo jau ilgāku laiku bija sapinies ar sociālistiem un lepni pretojies tam, ka varu sagrābj un impēriju pasludina Ludviķis Napoleons. Tā kā Riansē likuma dēl feuilletons vairs nepublicēja, šis pēdējais Sī darbs bija nodrukāts burtnīciņās, un katra no tām bija spiesta izturēt daudzu arī pjemontiešu) cenzūru bardzību, tāpēc vajadzēja pamatīgi nopūlēties, lai sagādātu tās visas. Atceros, es nāvīgi garlaikojos, sekojot līdzi tam duļķainajam stāstam par divām dzimtām no kurām viena ir gaili, bet otra franki, un tur ir daudz Napoleona 111 priekšvēstures, un visi sliktie valdītāji ir franki, savukārt gaili visi šķiet esam sociālisti jau kopš Vercingetoriksa laikiem, bet Sī tolaik bija pārņēmusi viena vienīga apsēstība, kā jau visus ideālistus.

Bija acīmredzams, ka sava romāna pēdējās daļas viņš sarakstījis trimdā, kad Ludviķis Napoleons pakāpeniski sagrāba varu un kļuva par imperatoru. Un, lai izraisītu riebumu pret Ludviķa Napoleona plāniem, Sī prātā bija iešāvusies ģeniāla ideja: tā kā jau kopš Revolūcijas laikiem cits lielais republikāniskās Francijas ienaidnieks bija jezuīti, viņam vajadzēja tikai parādīt, ka Ludviķa Napoleona nākšanu pie varas iedvesmo un vada jezuīti. Taisnība, ka jezuītus izdzina no Francijas jau pēc 1830. gada revolūcijas, taču īstenībā viņi tur bija palikuši un dzīvoja klusi un nemanāmi, un vēl labāk viņiem klājās, kad Ludviķis Napoleons uzsāka cīņu par varu un piecieta viņus, lai saglabātu labas attiecības ar pāvestu.

Romānā bija ietverta gara vēstule, ko tēvs Rodēns kurš jau bija parādījies Mūžīgajā žīdā) raksta jezuītu ģenerālim, tēvam Rotanam, un kurā visa sazvērestība ir izklāstīta sīki un smalki. Romāna pēdējie notikumi laika ziņā sakrīt ar sociālistu un republikāņu pēdējo pretošanos valsts apvērsumam, un vēstule ir uzrakstīta tā, ka tajā vēl tikai ieceres formā parādās viss, ko pēcāk Ludviķis Napoleons patiešām reāli izdarīja. Tāpēc, kad šis teksts nonāca lasītāju rokās, tas viss jau bija piepildījies, un tādējādi pareģojumi izklausījās vēl satriecošāki.

Dabiski, es atcerējos arī Dimā Džuzepes Balzamo sākumu: vajadzētu tikai Pērkona kalnu aizstāt ar vidi, kas labāk piedienētu garīdzniekiem, varbūt ar kādu veca klostera kriptu, sapulcināt tai pagrabā nevis masonus, bet gan Lojolas dēlus, kas ieradušies no visas pasaules, un pietiktu, ja Balzamo vietā runātu Rodēns, un, raugi, vispasaules sazvērestības vecā shēma būtu pielāgota tagadnei.

Tā radās doma, ka kavalierim Bjanko es varētu pārdot ne tikai šādas tādas šur tur sagrābstītas baumas, bet veselu dokumentu, kas nolaupīts jezuītiem. Protams, šo un to man vajadzēja pārveidot, aizvākt tēvu Rodēnu, kurš dažam labam varēja būt palicis atmiņā kā romāna personāžs, un iesaistīt tēvu Bergamaski, par kuru sen neko nebiju dzirdējis, bet kuru Turīnā kāds noteikti būs dzirdējis pieminam. Turklāt, kad rakstīja Sī, ordeņa ģenerālis joprojām bija tēvs Rotans, bet tagad runāja, ka viņa vietā esot stājies kāds tēvs Bekss.

Dokumentam vajadzēja izskatīties pēc gandrīz burtiski pierakstīta kāda uzticama avota ziņojuma, taču šis informators nedrīkstēja parādīties kā nodevējs jo ir zināms, ka jezuīti savu Sadraudzību nekad nenodod), viņam drīzāk vajadzēja izskatīties pēc sena vectēva drauga, kurš tam to visu uzticējis, vēlēdamies pierādīt sava ordeņa diženumu un neuzveicamību.

Es labprāt būtu iepinis stāstā arī žīdus kā veltījumu vectēva piemiņai, taču Sī par viņiem nerakstīja, un es nekādi nevarēju viņus salikt kopā ar jezuītiem, turklāt tajos gados Pjemontā par žīdiem nevienam īsti nebija daļas. Valdības aģentiem nedrīkst pārlādēt galvu ar pārmērīgi lielu informācijas daudzumu, viņiem vajag tikai skaidras un vienkāršas idejas, balto un melno, labo un ļauno, un ļaunajam ir jābūt tikai vienam.

Taču pavisam atteikties no žīdiem es negribēju, un izmantoju viņus noskaņas radīšanai. Galu galā tas bija paņēmiens, kā iedvest Bjanko vismaz šādas tādas aizdomas pret viņiem.

Spriedu, ka notikumu, kuram par norises vietu izraudzīšos Parīzi vai, vēl ļaunāk, Turīnu, būtu iespējams pārbaudīt. Man savus jezuītus vajadzēja sapulcināt vietā, kas būtu grūti sasniedzama pat Pjemontas slepenajiem dienestiem, vietā, par kuru arī viņiem būtu tikai leģendāras ziņas. Bet jezuīti, tie gan bija it visur, Dieva astoņkāji, izstiepuši savas līkās rokas arī pret protestantu zemēm.

Tam, kurš grib viltot dokumentus, vienmēr jāpapildina savas zināšanas, lūk, tāpēc es apmeklēju bibliotēkas. Tās ir apburošas: reizēm bibliotēkā rodas sajūta, ka stāvi zem perona nojumes kādā dzelzceļa stacijā, un, šķirstot grāmatas par eksotiskām zemēm, šķiet, ka tu aizceļo uz tālām piekrastēm. Tā man bija gadījies kādā grāmatā uziet dažas skaistas gravīras ar Prāgas žīdu kapsētu. Tā jau bija pamesta, ar gandrīz divpadsmit tūkstošiem kapakmeņu pavisam nelielā platībā, taču apbedījumu tur noteikti bija daudz vairāk, jo gadsimtu gaitā bija nākušas klāt jaunas zemes kārtas. Pēc tam, kad kapsēta jau bija pamesta, kāds bija saslējis stāvus dažu kapavietu plāksnes, un tā bija izveidojies nevienmērīgs kapu pieminekļu blīvējums, kur akmeņi bija nošķiebušies visos virzienos vai varbūt žīdi paši tos bija sabakstījuši zemē bez jebkādas izšķirības, jo skaistuma un kārtības izjūta viņiem ir sveša).

Sī pamestā vieta man derēja, un derēja arī savas neatbilstības dēļ: kādas viltības dēļ jezuīti bija nolēmuši sanākt vietā, kas bijusi svēta žīdiem? Un kāda viņiem bija noteikšana pār šo visu aizmirsto un varbūt nepieejamo kapsētu? Tie visi bija neatbildami jautājumi, kuru uzdevums bija piešķirt ticamību stāstam, jo es domāju, ka Bjanko ir cieši pārliecināts: ja stāstā visi fakti izskatās pilnībā izskaidrojami un ticami, tas noteikti ir nepatiess.

Kā jau īstenam Dimā lasītājam man būtu gribējies padarīt šo nakti un sapulci drūmu un biedīgu, kā tas piederētos kapulaukā, ko tik tikko apspīd vien diloņslima mēness sirpis, un jezuīti tur stāvētu pusaplī tā, ka, no augšas raugoties, viņu melno platmaļu cepuru dēļ izskatītos, ka pa zemi tekalē melni prusaki, un vēl man patiktu aprakstīt, cik velnišķīgā vīpsnā saviebjas tēvs Bekss, uzskaitīdams šo cilvēces ienaidnieku drausmos nodomus un mana tēva rēgs par to līksmotu debesu augstībā, ko gan es saku, tās elles dziļumos, kur Dievs droši vien notriec madzīniešus un republikāņus), un pēc tam parādīt nešķīsto ziņnešu spietu, kas aiztraucas uz visām pusēm, lai saviem namiem, kuri izkaistīti pa visu pasauli, pavēstītu jauno un dēmonisko pasaules iekarošanas plānu, aiztraucas kā melni maitasputni, kas paceļas spārnos pirmajā bāla rīta svīdumā pēc šaušalainā saieta nakts.

Taču man vajadzēja rakstīt sausi un lakoniski, kā jau pieklājas slepenā ziņojumā, jo ir taču zināms, ka policijas aģenti nav nekādi literāti un nejēdz sacerēt vairāk par divām trim lappusēm.

Tātad mans šķietamais informators stāstīja, ka Sadraudzības pārstāvji no dažādām zemēm tonakt sapulcējušies Prāgā, lai klausītos tēvu Beksu, kas pārējiem stādīja priekšā tēvu Bergamaski, kurš dažādu providenciālu notikumu dēļ bija kļuvis par Ludviķa Napoleona padomnieku .

Tēvs Bergamaski ziņoja, kā Ludviķis Napoleons Bonaparts apliecina savu pakļaušanos Sadraudzības pavēlēm.

Mums jāslavē, viņš teica, viltība, ar kādu Bonaparts piekrāpa revolucionārus, izlikdamies, ka pats pieņem viņu doktrīnas, jāslavē veiklība, ar kādu viņš pina sazvērestības pret Ludviķi Filipu, veicinādams tās ateistu valdības krišanu, un jāslavē viņa uzticība mūsu padomiem, kad viņš 1848. gadā stājās vēlētāju priekšā kā pārliecināts republikānis, lai tādējādi varētu tikt ievēlēts par republikas prezidentu. Un nedrīkst aizmirst arī to, kā viņš palīdzēja iznīcināt Madzīni republiku Romā un veicināja Svētā Tēva atgriešanos tronī.

Napoleons bija apņēmies Bergamaski turpināja) lai pilnīgi un galīgi iznīcinātu sociālistus, revolucionārus, filosofus, ateistus un visus nešķīstos racionālistus, kas sludina nāciju pašnoteikšanos, brīvu lemšanu, ticības brīvību, tāpat arī sociālo un politisko brīvību izklīdināt likumdevēju asambleju, apsūdzēt sazvērestībā un apcietināt tautas pārstāvjus, izsludināt Parīzē aplenkuma stāvokli, bez tiesas nošaut visus, kas pieķerti uz barikādēm ar ieročiem rokās, bīstamākās personas nogādāt uz Kajennu, atcelt preses un pulcēšanās brīvību, atsaukt karaspēku uz fortiem un no turienes bumbot galvaspilsētu, pārvērst to pelnos, neatstāt akmeni uz akmens, tādējādi ļaujot katoliskajai, apustuliskajai Romas baznīcai triumfēt šīs modernās Bābeles drupās. Pēc tam viņš bija nolēmis sasaukt tautu uz vispārējām vēlēšanām, lai panāktu, ka viņa prezidenta pilnvaras tiktu pagarinātas vēl uz desmit gadiem, bet pēc tam republiku pārveidot par atjaunotu impēriju, un šādi viņš gribēja rīkodes tāpēc, ka vispārējas vēlēšanas ir vienīgais līdzeklis pret

Un vēl man patiktu aprakstīt, cik velnišķīgā vīpsnā saviebjas tēvs Bekss, uzskaitīdams šo cilvēces ienaidnieku drausmos nodomus un mana tēva rēgs par to līksmotu debesu augstībā, ko gan es saku, tās elles dziļumos, kur Dievs droši vien notriec madzīniešus un republikāņus). 113. Ipp.)

demokrātiju, jo tajās piedalās ari lauku ļaudis, kas joprojām ieklausās savu priesteru balsīs.

Interesantākais bija tas, ko Bergamaski pašās beigās runāja par politiku attiecībā uz Pjemontu. Te es pacentos, lai tēvs Bergamaski uzskaita tās Sadraudzības nākotnes ieceres, kuras ziņojuma rakstīšanas brīdī jau pilnībā bija piepildījušās.

-Tas nevarīgais karalis Viktors Emanuēls sapņo par Itālijas karalisti, un viņa ministrs Kavūrs šo tukšo sapņošanu uzkurina vēl vairāk, un tie abi ir iecerējuši ne tikai padzīt Austriju no pussalas, bet arī sagraut Svētā Tēva pasaulīgo varu. Viņi meklēs atbalstu pie Francijas, un tad būs pavisam vienkārši ievilkt viņus karā pret Krieviju, apsolot palīdzību pret Austriju, bet pretī pieprasot Savoju un Nicu. Pēc tam imperators izliksies, ka uzņemas saistības ar pjemontiešiem, bet pats pēc dažām nenozīmīgām vietēja mēroga uzvarām uzsāks miera sarunas ar austriešiem, ar pjemontiešiem pat neapspriedies, un viņš atbalstīs tādas Itālijas konfederācijas izveidošanu, kuru vadīs pāvests un kurā ietilps arī Austrija, saglabājot visus savus atlikušos īpašumus Itālijā. Un tā Pjemonta, pussalas vienīgā liberālā valsts, paliks pakļauta gan Francijai, gan Romai, un to kontrolēs gan tās franču armijas vienības, kas ieņēmušas Romu, gan tās, kas izvietotas Savojā.

Lūk, tāds bija ziņojums. Nezināju, cik ļoti Pjemontas valdībai varētu patikt šāds papīrs, kas Napoleonu III uzrāda par Sardīnijas karalistes ienaidnieku, taču jau biju apjautis to, ko vēlāk pieredze man apstiprinās, proti, ka slepeno dienestu vīriem vienmēr noder dokumenti, kurus kaut vai ilgāku laiku glabātus atvilktnē) varētu izmantot, lai šantažētu valdības locekļus, sētu apjukumu vai apvērstu situācijas.

Un patiešām, Bjanko uzmanīgi izlasīja ziņojumu, pacēla skatienu no lapām, ieskatījās man sejā un teica, ka de esot ārkārtīgi svarīgi materiāli. Viņš kārtējo reizi apliecināja jau zināmo patiesību: ja spiegs grib pārdot kaut ko pilnīgi jaunu, tad viņam tikai vajag izstāstīt ko tādu, kas būtu atrodams ikvienā lietotu grāmatu tirdziņā.

Taču, lai arī ar niecīgām zināšanām literatūrā, Bjanko bija labi informēts par mani, tāpēc drūmi piebilda: Dabiski, to visu esat izgudrojis jūs pats.

Atvainojiet! es sašutis iebildu, bet viņš mani apklusināja, paceldams plaukstu: Liecieties nu mierā, advokāta kungs. Pat ja šis dokuments ir maizīte, kas cepta no jūsu maluma miltiem, man un manai priekšniecībai ir izdevīgi uzrādīt to valdībai kā autentisku. Jūs droši vien zināt, jo nu jau tā ir urbi et orbi zināma lieta, ka mūsu ministrs Kavūrs bija pārliecināts, ka Napoleons 111 pilnībā ir viņa rokās, jo bija nolicis viņam blakus grāfieni Kastiljoni, kas, protams, ir skaista sieviete, to nevar noliegt, un francūzis labprāt ņēmās baudīt viņas labvēlību. Bet pēc tam kļuva skaidrs, ka Napoleons nebūt nedara visu to, ko vēlētos Kavūrs, un grāfiene Kastiljone tik daudz Dieva žēlastības izšķiedusi velti, lai gan varbūt arī viņai no tā tika kāds prieks, taču mēs nevaram pieļaut, ka valstslietas ir atkarīgas no kādas ne pārāk stingru tikumu dāmas iegribām. Ir ļoti svarīgi panākt, lai mūsu valdnieks neuzticētos Bonapartam. Pēc neilga laika, un tas jau ir paredzams, Garibaldi vai Madzīni, vai pat abi divi kopā, organizēs ekspedīciju uz Neapoles karalisti. Ja gadījumā šis pasākums izrādīsies veiksmīgs, Pjemonta būs spiesta iejaukties, lai neatstātu šīs zemes jukušu republikāņu rokās, un tāpēc vajadzēs soļot cauri visam pussalas zābakam, šķērsojot Pāvesta Valsts teritorijas. Tālab panākt, lai mūsu valdnieks jūt neuzticēšanos un aizvainojumu pret pāvestu un netur lielā vērtē padomus, ko dod Napoleons III, būs obligāts priekšnoteikums, lai mēs varētu sasniegt šo mērķi. Kā jūs jau būsiet sapratis, dārgais advokāta kungs, politikā bieži lēmumus pieņemam mēs, pazemīgie valsts kalpi, nevis tie, kuri tautas acīs ir īstie valdītāji…

Šis ziņojums bija mans pirmais patiešām nopietnais darbs, kad es nevis vienkārši uzskricelēju testamentu, kas paredzēts nenozīmīgas privātpersonas vajadzībām, bet gan uzkonstruēju politiski sarežģītu tekstu, ta dodot savu ieguldījumu Sardinijas karalistes politika. Atceros, ka es ar to patiešām lepojos.

Tikmēr pienāca liktenīgais 1860. gads. Tas bija liktenīgs Itālijai, man pagaidām vēl ne, es tikai no malas sekoju notikumiem, ieklausīdamies sarunās, ko slaisti risināja kafejnīcās. Nojauzdams, ka man arvien vairāk vajadzēs nodarboties ar politiskiem jautājumiem, uzskatīju, ka iekārojamākas un safabricēšanas vērtas ir tās ziņas, kuras kafejnīcu slaisd gaida, neuzticēdamies dem jaunumiem, kurus avīžnieki viņiem pavēsta kā pilnīgi drošus.

Tā es uzzināju, ka Toskānas lielhercogistes, Modēnas hercogistes un Parmas hercogistes iedzīvotāji ir padzinuši savus valdniekus; tā sauktās pāvesta legācijas Emīlijā un Romanjā vairs nepakļaujas pāvestam; visi pieprasa pievienošanos Sardīnijas karalistei; 1860. gada aprīlī sākās dumpošanās Palermo; Madzīni nemieru vadoņiem raksfija, ka Garibaldi tiem steigšoties palīgā; klīda baumas, ka Garibaldi meklējot vīrus, naudu un ieročus savam karagājienam un ka Burbonu flote jau kursējot Sicīlijas ūdeņos, lai nobloķētu jebkādas ienaidnieku ekspedīcijas.

-   Bet vai jūs zināt, ka Kavūrs izmanto kādu savu uzticības personu, tādu La Farīnu, lai kontrolētu Garibaldi?

-    Ko jūs runājat! Ministrs ar savu parakstu atbalstīja divpadsmit tūkstošu šauteņu iepirkšanu tieši garibaldiešu vajadzībām.

-   Lai būtu kā būdams, ieroču izdalīšana ir apturēta. Un kas to apturēja? Karaļa karabi nieri!

-To nu gan, lūdzu, nemēģiniet man iestāstīt! Kavūrs taisni atbalstīja ieroču izsniegšanu, nevis centās to apturēt.

-Jā, jā, tikai tās vairs nav labās Enfield šautenes, ko Garibaldi bija gaidījis, bet veci lūžņi, ar kuriem varonis labākajā gadījumā var iet šaut vārnas!

-    Cilvēki no karaļa pils, tikai neprasiet, lai es nosaucu vārdus, man stāstīja, ka La Farīna esot iedevis Garibaldi astoņus tūkstošus liru un tūkstoš šauteņu.

-   Jā, bet šautenēm vajadzēja būt trīs tūkstošiem, taču divus tūkstošus paturēja Dženovas gubernators.

-   Kāpēc Dženovas?

-   Tāpēc ka jūs taču negribēsiet, lai Garibaldi uz Sicīliju dodas mūļa mugurā. Viņš parakstīja divu kuģu pirkuma līgumu, un šiem kuģiem būs jādodas ceļā no Dženovas vai no tās apkaimes. Un vai zināt, kurš deva garantijas šim aizdevumam? Masoni vai, precīzāk, Dženovas loža.

-   Kāda vēl Ēģiptes loža!? Brīvmūrniecība ir jezuītu izdomājums!

-   Labāk paklusējiet, jo visi tāpat zina, ka jūs esat masons!

-    Glissons. Es no drošiem avotiem zinu, ka līguma parakstīšanā bija klāt un te runātāja balss stipri pieklusa) advokāts Rikardi un ģenerālis Negri di Senfrons…

-   Un kas tie tādi būtu?

-   Jūs nezināt? balss pārvērtās tik tikko dzirdamā čukstā) Tie ir Slepeno lietu dienesta vadītāji, pareizāk, tie, kuri komandē Augstākās politiskās uzraudzības dienestu, kas ir tas, kurš ievāc ziņas ministru prezidenta vajadzībām… Viņi ir spēks, viņiem ir lielāka ietekme nekā pašam premjerministram, lūk, kas viņi ir, nevis kaut kādi tur masoni.

-    Jūs sakāt? Var jau strādāt slepenajā dienestā un vienlaikus būt brīvmūrniecība, tas pat, ziniet, palīdz.

Piektajā maijā visiem kļuva zināms, ka Garibaldi kopā ar tūkstoš brīvprātīgajiem esot devies prom pa jūrasceļu un viņa mērķis esot Sicīlija. Šo brīvprātīgo pulkā pjemontiešu nebija vairāk par desmit, tur bija arī ārzemnieki, tāpat milzums advokātu, ārstu, aptiekāru, inženieru un zemes īpašnieku. Pavisam maz cilvēku no tautas.

Vienpadsmitajā maijā Garibaldi kuģi sasniedza Marsalas ostu. Un kur tad skatījās Burbonu kara flote? Kā rādījās, Burbonu jūras spēkus bija iebiedējuši divi britu kuģi, kas stāvēja ostā, idn kā ar uzdevumu aizsargāt savu taudešu īpašumus, jo briti Maršalā veiksmīgi nodarbojās ar dārgu vīnu tirdzniecību. Bet vai tikai tas nenozīmēja, ka angļi palīdz Garibaldi?

Katrā ziņā dažu dienu laikā Garibaldi Tūkstotis tagad jau sabiedrības balss viņus sauca vienīgi tā) satrieca burboniešus pie Kalatafimi, viņu skaits pieauga, jo viņiem pievienojās vietējie brīvprātīgie, Viktora Emanuēla II vārdā Garibaldi pasludināja sevi par Sicīlijas diktatoru, un mēneša beigās Palermo jau bija iekarota.

Un Francija, ko tad teica Francija? Likās, Francija tikai piesardzīgi novēro, bet kāds francūzis, kurš jau bija slavenāks par Garibaldi, Aleksandrs Dimā, dižais romānists, ar savu privāto kuģi Emma traucās piebiedroties atbrīvotājiem, un arī viņš veda ieročus un naudu.

Neapolē nelaimīgais Abu Sicīliju karalis Francisks II, ko jau bija izbiedējusi atskārsme, ka garibaldieši daudzviet ir uzvarējuši tāpēc, ka viņa ģenerāļi viņu nodevuši, steidzās amnestēt politieslodzītos un no jauna piesolīt 1848. gada Statūtus, ko pats bija atcēlis, taču bija jau par vēlu, un tautas nemieri brieda arī viņa galvaspilsētā.

Tieši jūnija sākumā es saņēmu vēstulīti no kavaliera Bjanko, kurš man paziņoja, lai tās pašas dienas pusnaktī es gaidot karieti, kas ieradīsies man pakaļ pie mana biroja durvīm. Dīvains tikšanās veids, taču nojautu interesantu darījumu un pusnaktī, svīzdams smacīgajā karstumā, kas tajās dienās nomocīja arī Turīnu, gaidīju biroja priekšā. Tur ieradās slēgtā kariete, kuras logiem priekšā bija aizvilkti aizkari, un kāds nepazīstams kungs mani aizveda nezināmā virzienā kā man šķita, tas nevarēja būt pārāk tālu no centra, un man pat radās iespaids, ka pa dažām ielām braucam divas vai trīs reizes.

Kariete apstājās nožēlojamu graustu ieskautā pagalmā pie vecas strādnieku dzīvokļu mājas, kam gar ārsienu krustu šķērsu stiepās greizas balkonu un kāpņu margas. Te mani ieveda iekšā pa šaurām durvīm un vadīja tālāk pa garu gaiteni, kura galā atkal bija nelielas durvis, pa kurām nonācu pavisam citāda nama priekštelpā, kur augšup veda platas

-   Kāda vēl Ēģiptes loža!? Brīvmūrniecība ir jezuītu izdomājums!

-     Labāk paklusējiet, jo visi tāpat zina, ka jūs esat masons! 119. lpp.)

kāpnes. Mēs pa šī kāpnēm augšā nekāpām, bet devāmies uz citām šaurām trepēm priekšnama tālākajā stūrī, un visbeidzot nonācām kabinetā, kur sienas bija iztapsētas ar damastu, pie vienas no tām karājās liels karaļa portrets, ap galdu, kas pārklāts ar biezu, zaļu galdsegu, sēdēja četri vīri, no kuriem viens bija kavalieris Bjanko, kas mani stādīja priekšā pārējiem. Neviens man nesniedza roku, tikai pasveicināja ar galvas mājienu.

Sēdiedes, advokāta kungs. Pa labi no jums ir ģenerālis Negri di Senfrons, pa kreisi advokāts Rikardi, savukārt jums prefi sēž profesors Bodžo, deputāts no Valencas Po vēlēšanu apgabala.

Vadīdamies pēc tā, ko biju dzirdējis čukstam kafejnīcās, pirmos divus vīrus pazinu kā Augstākās politiskās uzraudzības dienesta priekšniekus, kas kā pauda vox populi) esot palīdzējuši garibaldiešiem nopirkt tos divus slavenos kuģus. Un arī trešā vīra vārds man nebija svešs: viņš bija žurnālists, trīsdesmit gadu vecumā jau tieslietu profesors, deputāts, vienmēr ļoti tuvs Kavūram. Viņam bija sārta seja, ko izdaiļoja smalku Ūsiņu pāris un monoklis, liels kā glāzes dibens, un viņš izskatījās kā visnekaitīgākais cilvēks pasaulē. Taču tas, ar kādu cieņu pret viņu izturējās pārējie trīs klātesošie, apliecināja viņa varu valdībā.

Pirmais ierunājās Negri di Senfrons: Dārgais advokāta kungs, zinot jūsu spējas ievākt informāciju, kā arī to, cik piesardzīgi un nosvērti jūs protat ar to rīkoties, mēs vēlētos jums uzticēt ārkārtīgi delikātu uzdevumu, kas paveicams ģenerāļa Garibaldi tikko iekarotajās teritorijās. Nerādiet dk raižpilnu seju, mēs neesam nodomājuši likt jums vadīt uzbrukumā sarkankreklus. Runa ir par mums noderīgu ziņu ievākšanu. Bet, lai pavēstītu jums, tieši kāda informācija interesē valdību, mēs gribot negribot esam spiesti jums uzticēt to, ko es nevairīšos nosaukt par valsts noslēpumiem, un tāpēc jūs pats sapratīsiet, cik lielā mērā jums vajadzēs izrādīt apdomīgumu, sākot no šī vakara līdz pat jūsu misijas beigām un arī pēc tam. Arī, tā teikt, jūsu personas dzīvības un veselības vārdā, kas mums, protams, ļoti rūp.

Vēl diplomātiskāk to nemaz nebūtu iespējams pateikt. Senfronam ļoti rūpēja mana veselība, mi tāpēc viņš mani brīdināja, ka šī veselība būs stipri apdraudēta, ja es iedomāšos kādam stāstīt to, ko te tūlīt dzirdēšu. Taču vienlaikus šāda preambula skaidri vēstīja gan to, cik svarīgs būs uzdevums, gan to, cik lielu peļņu es no tā gūšu. Tāpēc godbijīgā piekrišanā palocīju galvu, tā mudinādams Senfronu turpināt.

-   Neviens labāk par deputātu Bodžo nepratīs jums izskaidrot situāciju, arī tāpēc, ka viņš savu informāciju un savas vēlmes gūst no visaugstākā avota, kam ir ļoti tuvs. Lūdzu, profesor…

-   Redziet, advokāta kungs, iesāka Bodžo, Pjemontā nav neviena, kurš vairāk par mani apbrīnotu to neuzpērkami godīgo un cēlsirdīgo cilvēku, kāds ir ģenerālis Garibaldi. Tas, ko viņš ir paveicis Sicīlijā, kopā ar saujiņu drosminieku stādamies pretī vienam no Eiropas vislabāk apbruņotajiem karaspēkiem, ir īsts brīnums.

Pietika ar šiem ievadvārdiem, lai es nāktu pie pārliecības, ka Bodžo ir visļaunākais Garibaldi ienaidnieks, taču apņēmos klausīties, nebilstot ne vārda.

-Tomēr, turpināja Bodžo, lai ari ir taisnība, ka Garibaldi iekarotajās teritorijās ir pasludinājis diktatūru mūsu karaļa Viktora Emanuēla II vārdā, viņa sekotāji nebūt neatbalsta šādu lēmumu. Madzīni nepagurdams cenšas viņam iedvest, ka Dienvidu lielās sacelšanās iznākumam ir jābūt republikai. Un mums labi zināms, cik lielas pārliecināšanas spējas piemīt šim Madzīni, kurš, pats mierīgi dzīvodams pa ārzemēm, jau daudzus neprāšus ir iedvesmojis doties nāvē. Starp ģenerāļa tuvākajiem palīgiem ir Krispi un Nikotera, kas ir madzīnieši caur un caurēm, un viņi nelāgi ietekmē ģenerāli, kurš ir cilvēks, kas nespēj apzināties citu ļaunprātības. Labi, runāsim skaidru valodu: nebūs ilgi jāgaida, līdz Garibaldi sasniegs Mesīnas šaurumu un pārcelsies uz Kalabriju. Viņš ir apdomīgs stratēģis, viņa brīvprātīgie ir jūsmības pārņemti, daudzi salinieki ir pievienojušies viņiem, lai arī nav zināms, vai patriotiskuma gara vai savtīguma vadīti, daudzi Burbonu armijas ģenerāļi jau ir apliecinājuši tik vājas komandēšanas spējas, ka rodas aizdomas, ka slepeni dāvinājumi ir vājinājuši viņu militāros talantus. Ne jau mūsu pienākums ir pateikt, kas veicis šos dāvinājumus. Katrā ziņā ne jau mūsu valdība. Tagad Sicīlija jau ir Garibaldi rokās, un, ja viņa rokās nonāktu arī Kalabrija un Neapoles apkaime, tad ģenerāļa rīcībā būtu resursi, ko sniedz karaliste ar deviņiem miljoniem iedzīvotāju, un, paturot prātā, ka viņu atbalsta republikāniskie madzīnieši un viņš bauda neapstrīdamu prestižu tautā, būtu jāatzīst, ka viņš kļuvis spēcīgāks par mūsu valdnieku. Lai no tādas nelaimes izvairītos, mūsu valdniekam ir tikai viena iespēja: doties uz dienvidiem ar mūsu karaspēku, šķērsot Pāvesta Valsts teritorijas, kas diemžēl nebūs nesāpīgi, un nonākt Neapolē agrāk, nekā tur ieradies Garibaldi. Skaidrs?

-   Skaidrs. Bet es neredzu, kā es…

-    Pagaidiet. Garibaldi ekspedīciju iedvesmoja tēvzemes mīlestība, taču, lai mēs varētu iejaukties un to disciplinēt vai, vēl precīzāk sakot, to neitralizēt, mums, izmantojot prasmīgi izplafitas baumas un avīžu rakstus, būs jāspēj pierādīt, ka to ir piesārņojušas šaubīgas un samaitātas personas, un tieši tāpēc kļuvusi nepieciešama pjemontiešu intervence.

-   Citiem vārdiem sakot, ierunājās advokāts Rikardi, kurš vēl nebija teicis ne vārda, nevajag sašķobīt uzticēšanos Garibaldi ekspedīcijai, taču jāvājina ticība tam, ka revolucionārā pārvalde, kas pēc šīs ekspedīcijas ir izveidojusies, sekmīgi spēj darboties. Grāfs di Kavūrs uz Sicīliju sūta La Farīnu, ievērojamo sicīliešu patriotu, kurš bijis spiests dzīvot trimdā, un tātad viņam vajadzētu baudīt Garibaldi uzticību, bet tai pašā laikā viņš jau daudzus gadus ir uzticams mūsu valdības līdzstrādnieks un ir dibinājis Itāļu Nacionālo biedrību, kas atbalsta Abu Sicīliju karalistes pievienošanu vienotai Itālijai. La Farīnam ir dots uzdevums tikt skaidrībā par dažām ārkārtīgi satraucošām baumām, kas mūs jau ir sasniegušas. Izskatās, ka Garibaldi labticības un nekompetences dēļ tur dienvidos veidojas valdība, kas pēc būtības ir valdības noliegums. Acīmredzot ģenerālis nespēj pārraudzīt visu, viņa godīgums nav apšaubāms, taču kā ziņā viņš ir nodevis valstslietas? Kavūrs no La Farīnas gaida pilnīgu ziņojumu par visiem eventuālajiem valsts līdzekļu izšķērdēšanas gadījumiem, taču madzīnieši darīs visu, lai nošķirtu viņu no tautas, es domāju, no tiem iedzīvotāju slāņiem, kur viņam būtu visvieglāk ievākt svaigas ziņas par skandāliem.

-   Un šā vai tā mūsu dienests La Farīnam uzticas tikai zināmā mērā, iesaistījās Bodžo. Negribu nevienu kridzēt, pasargdies, taču arī viņš ir sicīlieds, un var jau būt, ka viņi arī ir krietni cilvēki, tomēr viņi ir citādi nekā mēs, vai jums tā nešķiet? Jūs saņemsiet rekomendācijas vēstuli, ko nodosiet La Farīnam, un varat izmantot viņa atbalstu, taču jūs varēsiet rīkoties daudz brīvāk, un jūsu uzdevums būs ievākt ne tikai dokumentētus datus, bet arī kā jau esat darījis citas reizes) trūkstošos dokumentus izgatavot.

-   Un kādā veidā un statusā man turp būtu jādodas?

-     Kā vienmēr esam padomājuši par visu, pasmaidīja Bjanko. Dimā kungs, ko jūs droši vien zināt pēc vārda kā slavenu romānistu, gatavojas pievienoties Garibaldi ar savu personisko kuģi Emma. Mēs īsti neesam sapratuši, ko viņš tur, dienvidos, taisās darīt, varbūt viņš grib tikai uzrakstīt romānu par Garibaldi ekspedīciju vai varbūt tukšā lepnībā visiem izrādīt savu draudzību ar varoni. Lai būtu kā būdams, mēs zinām, ka aptuveni pēc divām dienām viņš piestās Sardīnijā, Arcakēnas līcī, un tātad mūsu mājās. Jūs parīt rītausmā dosieties uz Dženovu un kāpsiet uz mūsu kuģa, kas jūs nogādās Sardīnijā, kur jūs pievienosieties Dimā ar ieteikuma vēstuli, ko būs paraksfijis kāds, kuram Dimā ir liels parādnieks un kuram viņš uzticas. Jūs uzdosieties par speciālkorespondentu no laikraksta, kuru vada profesors Bodžo, un uz Sicīliju tiekat sūtīts, lai cildinātu Dimā un Garibaldi veikumu. Tā jūs iekļausieties romānista anturāžā un kopā ar viņu sasniegsiet Palermo. Ieradies Palermo kopā ar Dimā, jūs baudīsiet lielu prestižu un būsiet brīvs no aizdomām, kas nenotiktu, ja jūs tur ierastos vienatnē. Tur, dienvidos, jūs varēsiet apgrozīties starp brīvprātīgajiem un arī pēc padkas sazināties ar vietējiem iedzīvotājiem. Citu ieteikuma vēstuli, ko būs parakstījis ievērojams un zināms cilvēks, jūs iesniegsiet kādam jaunam garibaldiešu virsniekam, kapteinim Njevo, ko Garibaldi esot iecēlis par ģenerālintendanta vietnieku. Iedomājieties, ka jau tai brīdī, kad jūrā izgāja Lombardo un Piemontē, tie divi kuģi, ar kuriem Garibaldi devās uz Maršalu, šim Njevo tika uzdeēti 14 000 no 90 000 liru, kas veidoja ekspedīcijas kasi. Mums īsti nav skaidrs, kāpēc administrācijas uzdevumi ir uzticēti tieši Njevo, kurš, kā mums stāsta, ir literāts, taču, kā rādās, bauda izcili godīga cilvēka slavu. Viņš noteikti būs laimīgs aprunāties ar kādu, kurš raksta avīzēm un ir ieradies kā slavenā Dimā draugs.

Vakara atlikušo daļu pavadījām, saskaņojot manas misijas tehniskos aspektus un vienojoties par atlīdzību. Nākamajā dienā es uz nenoteiktu laiku slēdzu savu biroju, savācu nepieciešmākos ikdienas sīkumus, un, nezin kādas iedvesmas vadīts, paķēru līdzi arī tēva Bargamaski sutanu, ko viņš bija pametis vectēva mājās un kuru es izglābu, pirms viss tika atdots kreditoriem.

## 7 kopĀ ar TŪKSTOTI

1897. gada 29. marts

Nezinu, vai man būtu izdevies atcerēties visus notikumus un jo sevišķi izjūtas, ko pieredzēju savā Sicīlijas ceļojumā no 1860. gada jūnija līdz 1861. gada martam, ja vakarnakt tur lejā, veikalā, pārcilājot vecus papīrus, kādā kumodē es nebūtu uzdūries apņurcītu lapu žūksnim ar savām piezīmēm par to dienu norisēm, varbūt rakstīju tās, lai pēcāk varētu iesniegt detalizētu ziņojumu saviem Turīnas pasūtītājiem. Piezīmēs ir daudz izlaidumu, acīmredzot esmu atzīmējis tikai to, ko uzskatīju par ievērības vērtu, vai varbūt to, ko gribēju izcelt kā ievērības vērtu. Ko esmu noklusējis, nezinu.

* * *

Kopš 6. jūnija esmu uz Emmas klāja. Dimā mani uzņēma ļoti sirsnīgi. Viņam mugurā bija plāna, gaiši brūna auduma svārki, un viņš bez šaubām izskatījās kā jauktenis, kāds arī ir. Tumsnēja āda, izteiktas lūpas, biezas, jutekliskas, sprogainu matu ērkulis kā afrikāņu mežonim. Bet citādi dzīvs un ironisks skadens, neliekuļots smaids, bonvivāna tuklais apaļīgums… Es atcerējos vienu no daudzajām ar viņu saistītajām leģendām: kāds Parīzes frants viņa klātbūtnē esot ķircinoši ieminējies par modernajām teorijām, kas saredz saites starp primitīvo cilvēku un zemākām sugām. Un viņš esot atbildējis: "Jā, kungs, es esmu cēlies no pērtiķa, bet jūs pie tā esat atgriezies!"

Viņš mani iepazīstināja ar kapteini Bogrānu, kapteiņa palīgu Bremonu, stūrmani Podimatu tas ir tips, kas noaudzis sariem kā mežkuilis un kam mati un bārda saplūst kopā tā, ka šķiet, skuj viņš tikai acu baltumus) un, galvenais, ar pavāru Žanu Buajēru cik var spriest pēc Dimā izturēšanās, pavārs šai komandā ir vissvarīgākā persona. Dimā ceļo ar galmu kā veco laiku smalkmanis.

Pavadīdams mani uz kajīti, Podimats informēja, ka Buajēra firmas ēdiens esot asperges aux petits pois, kas esot ļoti īpatnēja recepte, jo zaļie zirnīši šai ēdienā nemaz neiedlpstot.

Pabraucām garām Kaprēras salai, kur Garibaldi slēpjas tad, kad necīnās.

Ģenerāli jūs pavisam drīz satiksiet, man teica Dimā, un, pieminot Garibaldi, viņa seja tūliņ iemirdzējās apbrīnā. Ar savu gaišo bārdu un zilajām acīm viņš izskatās kā Jēzus Leonardo Svētajā vakarēdienā. Viņa kustības ir elegantas, viņa balss bezgalīgi maiga. Viņš šķiet pavisam rāms cilvēks, bet izrunājiet viņa klātbūtnē vārdus Itālija un neatkarība un redzēsiet, kā viņā atmostas vulkāns, uguns izvirdumi un lavas straumes. Viņš nekad nav bruņojies cīņai; kad pienāk laiks rīkoties, viņš izrauj pirmo zobenu, kas pagadās pa ķērienam un, aizmetis maksti, metas virsū ienaidniekam. Viņam ir tikai viens nedkums: viņš sevi uzskata par nepārspējamu bočas spēlētāju.

Pēc neilga laika uz klāja sākās liels satraukums. Jūrnieki grasījās nozvejot prāvu jūras bruņrupuci, kādi atrodami uz dienvidiem no Korsikas. Dimā bija uzbudināts.

-Vajadzēs krietni pastrādāt. Vispirms to vajadzēs apgāzt uz muguras, un, kad naivais bruņrupucis pasdeps kaklu, mēs šo nepiesardzību izmantosim un nogriezīsim tam galvu, cak, un tad pakārsim to aiz astes un atstāsim divpadsmit stundas, lai notek asinis. Tad atkal apvērsīsim uz muguras un iebāzīsim izturīgu asmeni starp vēdera un muguras čaulu, uzmanoties, lai nepārduram žultspūsli, jo citādi viss kļūs neēdams, bruņrupucim izņemsim iekšas, bet paturēsim tikai aknas, jo

Ģenerāli jūs pavisam drīz satiksiet, man teica Dimā, un, pieminot Garibaldi, viņa seja tūliņ iemirdzējās apbrīnā. Ar savu gaišo bārdu un zilajām acīm viņš izskatās kā Jēzus Leonardo Svētajā vakarēdienā. 128. lpp.)

pārējā caurspīdīgā putra, kas tam iekšā, nekam nav derīga, bet tur ir arī divi gaļas gabali, kas gan pēc baltuma, gan pēc garšas atgādina teļgaļas tefteļus. Visbeidzot nogriezīsim tam apvalku, kaklu un pleznas, sagriezīsim gaļu valrieksta lieluma gabaliņos, tad liksim kārtīgā buljonā ar pipariem, krustnagliņām, burkāniem, timiānu un laurulapām, un to visu vārīsim uz lēnas uguns trīs vai četras stundas. Tostarp sagatavosim vistas gaļas strēmeles, aizdarītas ar pētersīļiem, lociņiem un anšoviem, liksim tās vārīties verdošā buljonā, nokāsīsim un tad tām virsū uzliesim bruņrupuča zupu, kam jau būsim pievienojuši trīs vai četras glāzes sausas madeiras. Ja gadījumā nebūtu madeiras, mēs varētu pieliet maršalu un vēl mazu glāzīti degvīna vai ruma. Bet tas būtu pis aller. Savu zupu varēsim iebaudīt rītvakar.

Jutu simpātijas pret cilvēku, kurš tik ļod mīl labu virtuvi; lai arī viņš bija apšaubāmas rases.

* *

13. jūnijs) Jau kopš aizvakardienas Emma ir piestājusi Palermo. Pilsēta, kur šurpu turpu šaudās sarkankrekli, izskatās kā magoņu lauks. Tomēr daudzi garibaldiešu brīvprātīgie ir ģērbušies un bruņojušies kā pagadās, dažiem no formas tik vien ir kā cepure ar spalvu pie ikdienišķām civildrānām. Lieta tāda, ka sarkana auduma vairs nav atlicis daudz, un krekls šādā krāsā maksā veselu bagātību, un varbūt tas vairāk ir pa kabatai daudziem vietējās aristokrātijas dēliem, kas pievienojās garibaldiešiem tikai pēc pirmajām asiņainākajām kaujām, nekā brīvprātīgajiem, kas devās ceļā no Dženovas. Kavalieris Bjanko man iedeva pietiekami daudz naudas, par ko dzīvot Sicīlijā, un es tūlīt sev pagādāju gana novalkātu formastērpu, lai neizskafitos kā tikko ieradies švīts, krekls ir mazgāts tik daudzas reizes, ka kļuvis jau gandrīz rozā, ari bikses ir visai nožēlojamā stāvoklī; taču krekls vien man izmaksāja piecpadsmit frankus, un Turīnā par to pašu naudu es būtu varējis nopirkt četrus tādus.

Šeit visam ir nesaprātīgas cenas, viena ola maksā četrus soldo, mārciņa maizes sešus soldo, mārciņa gaļas trīsdesmit. Nezinu, vai tas ir tāpēc, ka sala ir nabadzīga un iekarotāji aprij tās nelielos resursus, vai tāpēc, ka Palermo iemītnieki ir nosprieduši, ka garibaldieši ir debesu manna, un aptīra tos bez žēlastības.

Abu dižgaru tikšanās Senāta laukumā "Gluži kā Parīzes mērija 1830. gadā!" ekstātiski izdvesa Dimā) bija ļoti teatrāla. Nezinu, kurš no abiem bija labāks komediants.

Dārgais Dimā, kā man jūsu pietrūka, sauca ģenerālis, pievērsies Dimā, kas viņu apbēra apsveikuma vārdiem. Ne jau man, ne man vien, bet šiem vīriem! Viņi bija īsti titāni! Un tad, pievērsies savējiem: Nekavējoties ierādiet Dimā kungam visskaistāko dzīvokli pilī. Nekas nevar būt pietiekami labs cilvēkam, kurš man atvedis vēstules ar ziņu, ka drīz ieradīsies tūkstoš piecsimt vīru, desmit tūkstoši šauteņu un divi tvaikoņi!

Es skatījos uz varoni ar neuzticēšanos, kādu kopš tēva nāves jutu pret visiem varoņiem. Dimā man viņu bija aprakstījis kā Apollonu, bet man viņš likās diezgan pieticīga auguma, nevis blondiem, bet viegli iebrūniem matiem, īsām un līkām kājām, turklāt, spriežot pēc gaitas, reimatisma nomocīts. Redzēju, ka viņš ar manāmām pūlēm sēžas zirgā un viņam palīdz divi vīri.

Pēcpusdienas otrajā pusē pie karaļa pils sanāca liels pūlis, kas skandēja: "Lai dzīvo Dimā, lai dzīvo Itālija!" Rakstnieku tas acīm redzami iepriecināja, bet man ir iespaids, ka šo pasākumu bija licis sarīkot Garibaldi, kas pazīst sava drauga tukšo iedomību un kuram stipri vajadzīgas apsolītās šautenes. Iejuku pūlī un mēģināju saklausīt, ko viņi savā starpā runā tai izloksnē, kas ir nesaprotama kā nez kādu afrikāņu mēle, bet vismaz viens dialogs man nepaslīdēja garām: viens vīrs otram jautāja, kas īsi esot šis Dimā, kuram te visi saucot urravas, un otrs atbildēja, ka tas esot čerkesu princis, kas gluži vai peldoties zeltā un esot ieradies, lai nodotu savu naudu Garibaldi rīcībā.

Dimā mani stādīja priekšā dažiem ģenerāļa cilvēkiem, un manī kā zibens ietriecās Garibaldi vietnieka, drausmīgā Nino Biksio drūmais skatiens, un tas mani tik ļoti sabiedēja, ka devos prom. Vajadzēja sameklēt apmešanās vietu, kur es varētu brīvi nākt un iet, nepiesaistot neviena uzmanību.

Tagad sicīliešu acīs es esmu garibaldietis, savukārt ekspedīcijai piederīgie mani uzskata par brīvu reportieri.

* * *

Nino Biksio es atkal redzēju, kad viņš jāja pa pilsētu zirgā. Runā, ka ekspedīcijas īstais militārais vadītājs esot viņš. Garibaldi kļūst izklaidīgs, mūždien domā par to, ko darīs nākamajā dienā, viņš ir labs uzbrukumos, kad aizrauj sev līdzi visus, kas viņam seko, bet Biksio domā par tagadni un izkārto vienības frontē. Kad viņš jāja garām, dzirdēju, ka man līdzās kāds garibaldietis teica savam ieroču biedram: Paskat, kas par skatienu. Šķeļ zibeņus uz visām pusēm. Viņa profils ir ass kā zobena cirtiens. Biksio! Pat viņa vārds izklausās kā spožas gaismas uzplaiksnījums.

Skaidrs, ka Garibaldi un viņa vietnieki ir nohipnotizējuši šos brīvprātīgos. Slikti. Vadoņiem, kas pārlieku apbur sekotājus, galvu vajag nocirst nekavējoties ikvienas karalistes miera un labklājības vārdā. Maniem Turīnas saimniekiem ir taisnība: jāpanāk, lai šis Garibaldi mīts neizplatītos arī Ziemeļos, jo citādi visi karaļa pavalstnieki tur apvilks sarkanus kreklus un mēs tiksim pie republikas.

* * *

15. jūnijs) Grūti runāt ar vietējiem cilvēkiem. Skaidrs ir vienīgi tas, ka viņi cenšas izmantot ikvienu, kurš izskatās pēc pjemontieša, kā viņi paraduši sacīt, jo īstenībā starp brīvprātīgajiem pjemontiešu ir pavisam maz. Atradu kādu tavernu, kur var lēti pavakariņot un nogaršot dažus ēdienus ar neizrunājamiem nosaukumiem. Gandrīz nosmaku, ēzdams maizītes ar teļa liesu, bet, uzdzerot labo vietējo vīnu, tādas var apēst ne vienu vien. Vakariņojot iedraudzējos ar diviem brīvprātīgajiem Abu, ligūrieti, kuram ir drusku pāri divdesmit, un Bandi, kurš ir aptuveni mana vecuma žurnālists no Livorno. Pēc viņu stāsdem esmu rekonstruējis garibaldiešu ierašanos un pirmās kaujas.

-    Ak, ja tu zinātu, dārgais Simonīni, man teica Aba. Izcelšanās krastā Maršalā bija īsts cirks! Tātad mums pretī ir Stromboli un Capri, Burbonu kuģi, un mūsējais Lombardo uzskrien uz klints, un Nino Biksio saka, labāk lai šo saņemot ciet ar caurumu vēderā nekā sveiku un veselu un ka droši vien mums vajadzēs nogremdēt arī Piemonte. Žēl gan, es saku, bet Biksio bija taisnība, nedrīkst uzdāvināt divus kuģus burboniešiem, un turklāt deši tā rīkojas diži karavadoņi, pēc izcelšanās krastā sadedzini kuģus un ej tik uz priekšu, un atkāpties nemaz nevari. Piemonte sāk izcelšanos krastā, bet Stromboli šaudās ar lielgabaliem, taču visas lodes krīt garām. Un tad kapteinis no viena angļu kuģa, kas stāv ostā, kāpj uz Sromboli klāja un saka kapteinim, ka krastā esot angļu pavalstnieki un viņš to uzskatīšot par atbildīgu, ja notiks kāds starptautisks negadījums. Tu zini, ka angļiem Maršalā ir nopietnas saimnieciskās intereses, jo viņi tur tirgojas ar vīnu. Burbonu kapteinis paziņo, ka viņam neesot nekādas daļas par starptautiskiem negadījumiem, un liek šaut atkal, taču atkal viss pa tukšo. Kad beidzot Burbonu kuģi dažas reizes trāpa mērķī, lodes nevienam nekaitē, tikai pārrauj uz pusēm kādu suni.

-   Tātad angļi jums palīdzēja?

-    Teiksim tā, viņi mierīgi nostājās pa vidu, tā samulsinot burboniešus.

-   Bet kādas attiecības ģenerālim ir ar angļiem?

Aba tikai paraustīja plecus, itin kā teikdams, ka tādi zaldātiņi kā viņš klausa pavēlēm un neuzdod liekus jautājumus. Labāk paklausies šo! Sasniedzis pilsētu, ģenerālis pavēlēja sagrābt telegrāfu un pārraut tam vadus. Turp aizsūta kādu leitnantu ar dažiem vīriem, un viņi tuvojoties redz, ka telegrāfa darbinieks aizbēg. Leitnants ieiet kabinetā un atrod kopiju no depešas, kas dkko aizsūfita Trapāni militārajam komandantam: "Divi tvaikoņi ar sardu karogu tikko ienāca ostā, vīri kāpj krastā." Tieši tai mirklī pienāk atbilde. Viens no brīvprātīgajiem, kas strādājis Dženovas telegrāfā, to iztulko: "Cik vīru un kāpēc kāpj krastā?" Virsnieks liek pārraidīt: "Atvainojiet, kļūdījos: tie ir divi tirdzniecības kuģi ar sēra kravu no Džirdženti." Trapāni atbilde: "Jūs esat muļķis." Virsnieks to apmierināti uzklausa, pavēl pārgriezt vadus un dodas prom.

-   Teiksim taisnību, iejaucās Bandi, izsēšanās krastā nemaz nebija tāds cirks, kā saka Aba, un, kad mēs jau bijām uz sauszemes, no Burbonu kuģiem beidzot atlidoja pirmās granātas un karteču šāviņi. Mums bija jautri, tas gan. Apšaudes vidū uzradās kāds pavisam vecs, bet labi noēdies klosterbrālis un, cepuri rokā saņēmis, apsveica mūs ar ierašanos. Kāds viņam uzsauca: "Ko tu te maisies pa kājām, brāli?", bet Garibaldi pacēla roku un teica: "Mīļais brāli, ko jūs meklējat? Vai tad nedzirdat, kā svilpj šīs lodes?" Un klosterbrālis: "Lodes mani nebiedē; esmu nabadzīgā svētā Franciska kalps, un esmu Itālijas dēls." Ģenerālis jautā: "Tātad jūs esat kopā ar tautu?" Un brālis atbild: "Ar tautu, ar tautu." Tad mēs sapratām, ka Maršala ir mūsu. Un ģenerālis sūdja Krispi pie nodokļu iekasētāja Itālijas karaļa Viktora Emanuēla vārdā, lai tas rekvizētu visu savākto naudu. Un nodokļu nauda pret kvīti patiešām tika atdota intendantam Ačerbi. Itālijas karaliste vēl neeksistēja, bet tā kvīts, ko Krispi parakstīja pie nodokļu iekasētāja, ir pirmais dokuments, kurā Viktors Emanuēls ir nosaukts par Itālijas karali.

Izmantoju iespēju pajautāt: Vai tad intendants nav kapteinis Njevo?

-   Njevo ir Ačerbi vietnieks, precizēja Aba. Tik jauns un jau liels rakstnieks. īsts dzejnieks. Piere viņam burtiski spīd gara gaismā. Viņš vienmēr staigā viens pats, skatās tālumā, it kā ar skatieniem vēlētos pastumt apvārsni plašāku. Domāju, ka Garibaldi viņu drīz iecels par pulkvedi.

Un Bandi neatpalika: Kalatafimi viņš mazliet aizkavējās, lai izdalītu maizi, un, kad Bodzeti viņu sauca kaujā, viņš metās cīņā, lidodams pretī ienaidniekam kā liels melns putns, papletis apmetni, ko tūliņ sacaurumoja lode…

Ar to pilnīgi pietika, lai šis Njevo man kļūtu antipātisks. Viņš laikam ir mans vienaudzis, bet jau uzskata sevi par slavenu vīru. Dzejnieks un kareivis. Skaidrs, ka tev sacaurumo apmetni, ja tu to izplet priekšā šāvējiem, toties pēc tam vari lielīties ar caurumu, kas nav tavās krūds…

Tad Aba un Bandi ņēmās stāsfit par Kalatafimi kauju, par brīnumaino uzvaru, vienā pusē tūkstods brīvprātīgo, bet otrā divdesmit pieci tūkstoši labi bruņotu burboniešu.

Garibaldi pašā priekšā, teica Aba, mugurā tādam bērim, kas būtu lievezīra cienīgs. Skaisti segli, ažūri kāpšļi, sarkans krekls un cepure kā ungāram. Salemi mums pievienojas vietējie brīvprātīgie. Viņi ierodas no visurienes, zirgos, kājām, simtiem, neiedomājami, līdz zobiem apbruņojušies kalnieši, ģīmji kā rīkļurāvējiem un acis tādas, ka izskatās pēc pistoļu stobriem. Bet viņus vadīja kungi, turienes zemju īpašnieki. Salemi ir netīra, ielas atgādina notekgrāvjus, taču tur ir labi klosteri, un deši tur mēs apmetāmies. Tajās dienās par ienaidniekiem saņēmām dažādas ziņas, viņi ir četri tūkstoši, nē, desmit tūkstoši, divdesmit tūkstoši, ar zirgiem un lielgabaliem, viņi nocietinās augšā, nē, lejā, viņi tuvojas, nē, atkāpjas… Un tad piepeši, lūk, ienaidnieki nāk. Būs kādi pieci tūkstoši vīru, kur nu, iebilda kāds cits no mūsējiem, būs visi desmit. Starp mums un viņiem neapstrādāts līdzenums. Neapoliešu strēlnieki kāpj lejā no augsdenēm. Kāds miers, kāda pārliecība, ir redzams, ka viņi ir labi munsturēti, nevis tādi dulburi kā mēs. Un tās viņu taures, kas par drūmām skaņām! Pirmais šāviens atskan dkai pusdivos pēc pusdienas. Šauj Neapoles strēlnieki, kas nokāpuši lejā gar opunciju rindām. Neatbildiet, neatbildiet ar uguni! sauc mūsu kapteiņi; bet strēlnieku lodes lido mums pāri tā ņaudēdamas, ka nespējam nostāvēt mierā. Izšauj viens, tad vēl viens, un tad ģenerāļa taurētājs nopūš signālu, kas skriešiem liek mesties uz priekšu. Lodes birst kā krusa, viss kalns ir viens vienīgs dūmu mākonis, jo lielgabali no turienes bliež pa mums, un mēs šķērsojam līdzenumu, pārraujam pirmo ienaidnieka līniju, es pagriežos un redzu uz paugura Garibaldi stāvam kājās, zobens maksfi un atspiests pret plecu, viņš lēnām iet uz priekšu, cenzdamies pārlūkot visu notiekošo. Biksio jāj viņam pa priekšu, ar savu zirgu pūlēdamies izveidot viņam aizsegu, un uzsauc: "Ģenerāli, vai tā jūs gribat mirt?" Un viņš atbild: "Vai tad es varētu mirt labāk, nekā krītot par savu zemi?" un tik iet tālāk, nelikdamies ne zinis par ložu birumu. Tai brīdī mani pārņēma bailes, ka ģenerālim šķiet, ka uzvara ir neiespējama un viņš meklē nāvi. Bet tūlīt no ceļa puses iedārdas viens no mūsu lielgabaliem. Un liekas, mums palīdz tūkstošiem roku. Uz priekšu, uz priekšu, uz priekšu! Taure šo signālu pūš bez apstājas, tā nemitīgi liek skriet tālāk. Ar durkļiem mēs pārvaram pirmo, otro, trešo terasi, augšā pa pakalnu, burboniešu bataljoni atkāpjas augstāk, viņi savācas kopā un, liekas, viņu spēki pieaug. Šķiet, nav iespējams atkal stāties viņiem pretī, viņi visi ir augšā, virsotnē, bet mēs nogāzēs, noguruši, zaudējuši duku. īss atelpas brīdis, viņi tur, augšā, mēs visi sakrituši pie zemes. Brīžam gan atskan kāds šāviens, burbonieši veļ lejā bluķus, met akmeņus, runā, ka viens esot trāpījis ģenerālim. Redzu, starp opuncijām guļ jauns, skaists puisis, nāvīgi ievainots, viņu balsta divi biedri. Un viņš lūdz, lai biedri ir žēlsirdīgi pret neapoliešiem, jo tie taču arī ir itāļi. Visa nokalne ir pilna ar kritušajiem, tomēr nav dzirdams neviens vaids. Augšā, virsotnē, neapolieši ik pa laikam iebļaujas: "Lai dzīvo karalis!" Tostarp mēs saņemam papildspēkus. Atceros, tieši tad ieradies tu, Bandi, viss vienos ievainojumos, un viena lode tev ietriekusies virs kreisās krūts, un es domāju, ka pēc pusstundas tu jau būsi miris. Bet, kad ejam pēdējā uzbrukumā, tu jau atkal esi pašā priekšā. Cik īsti dzīvību tev bija?

-   Blēņas, atbildēja Bandi, tās jau bija dkai tādas skrambas.

-   Un vēl tie franciskāņi, kas cīnījās mūsu pusē! Bija viens tāds kārns un netīrs, kas savā musketē saujām bēra skrotis un akmeņus, izslējās un

Uz Admirāļa tilta, uz ceļa, arkas, zem tilta, dārzos visur slaktiņi ar durkļiem. 138. lpp.)

tik šāva kā ar kartečām. Un es redzēju vienu, kurš, ievainots ciskā, pats izplēsa sev lodi no miesas un šāva atkal.

Tad Aba pievērsās kaujai pie Admirāļa tilta: Velns ar ārā, Simonīni, tā diena bija Homēra poēmas vērta! Mēs esam pašā Palermo pievārtē, un mums palīgā nāk viena vietējo nemiernieku vienība. Viens iebļaujas: "Dievs!", apgriežas ap savu asi, pastreipuļo trīs četrus soļus sāņus kā dzērājs un iekrīt grāvī divu papeļu pakājē, tieši blakus kāda neapoliešu strēlnieka līķim; tas laikam bija pirmais sargkareivis, ko mūsējie pārsteidza. Es vēl tagad dzirdu to dženovieti, kas tur, kur bira svina krusa, dialektā sauca: "Belandil", nesaprazdams, kā tikt uz priekšu, un tad lode viņam trāpīja tieši pierē, un viņš nogāzās zemē ar pāršķeltu galvaskausu. Uz Admirāļa dlta, uz ceļa, arkās, zem tilta, dārzos visur slaktiņi ar durkļiem. Rītausmā mēs jau esam tilta saimnieki, taču mūs aptur šausmīga uguns, ko raida kājnieku rinda, kas stāv aiz kāda žoga, bet neliels jātnieku pulks tai pašā laikā uzbrūk no kreisās puses, taču viņus aiztrenc projām pa lauku. Mēs šķērsojam tiltu, sablīvējamies krustcelēs pie Termini vārtiem, bet mūs ar lielgabaliem no ostas apšauda kāds kuģis, tāpat arī lodes skrien no barikādēm, kas uzceltas mums priekšā, bet tam nav nozīmes. Baznīcas zvans zvana trauksmi. Mēs brāžamies iekšā pilsētas šaurajās ieliņās un tad vienā brīdī ak Dievs, kas par skatu! Pieķērušās balkona margām ar rokām, kas šķiet kā smalkas lilijas, trīs skaistas, baltā tērptas meitenes mēmi noraugās uz mums. Likās, tie ir eņģeļi, kādus var redzēt baznīcu freskās. Kas jūs esat, viņas mums jautā, un mēs sakām, ka esam itāļi, un jautājam, kas ir viņas, un viņas atbild, ka esot mūķenītes. Ak nabadzītes, mēs sakām, mums patiktu arī jūs atbrīvot no tā cietuma un parūpēties, lai jums nav jāskumst, un viņas uzsauc: "Lai dzīvo svētā Rozālija!" Un mēs atbildam: "Lai dzīvo Itālija!" Tad arī viņas sauc: "Lai dzīvo Itālija!" tais maigajās psalmotāju balsīs un novēl mums uzvaru. Palermo mēs cīnījāmies vēl piecas dienas, līdz tika noslēgts pamiers, bet nekādas mūķenītes mēs vairs neredzējām, un mums vajadzēja samierināties ar palaistuvēm!

Cik lielā mērā varu ticēt šiem abiem entuziastiem? Viņi ir jauni, šī bija viņu pirmā pieredze ar ieročiem rokās, un jau pirms tam viņi dievināja savu ģenerāli, savā ziņā viņi ir romānisti tāpat kā Dimā, viņi izskaistina savas atmiņas, un tā vista pārvēršas par ērgli. Bez šaubām tajās sadursmēs viņi ir bijuši drošsirdīgi, bet vai dešām Garibaldi mierīgi pastaigājās ienaidnieka ugunī un ienaidnieki arī pa gabalu noteikti varēja viņu labi saskatīt), negūstot nevienu ievainojumu? Vai tik nebūs bijis tā, ka ienaidnieki bija saņēmuši savu virsnieku pavēli īpaši necensties trāpīt mērķī?

Šīs domas man bija iesēdušās galvā jau labu laiku kopš dzirdēju, ko purpina mans viesnīcnieks, kurš laikam ir apceļojis arī citus pussalas novadus, jo runā gandrīz saprotamā valodā. Un deši viņš man ierosināja aprunāties ar donu Fortunāto Muzumeči, notāru, kurš, šķiet, zina visu par visiem, un vairākos gadījumos ir apliecinājis neuzticēšanos jaunajiem iekarotājiem.

Es, protams, nevarēju viņam tuvoties, ģērbies sarkanā kreklā, un man iešāvās prātā, ka varu izmantot līdzatvesto tēva Bergamaski sutanu. Dažas kustības ar ķemmi, mazliet grima pareizajā tonī, nodurts skatiens, un esmu gatavs izlavīties no viesnīcas neviena nepazīts. Tas bija ļoti neapdomīgs solis, jo klīda baumas, ka jezuītus pavisam drīz padzīšot no salas. Šā vai tā man izgāja labi. Turklāt kā drīzumā gaidāmas netaisnības upuris es varēju iedvest uzdcēšanos pretgaribaldiski noskaņotajās aprindās.

Sarunu ar donu Fortunāto es uzsāku, pārsteidzis viņu kādā krodziņā, kur viņš lēnām malkoja savu kafiju pēc rīta mises. Krodziņš bija teju pašā centrā, gandrīz vai elegants, dons Fortunāto sēdēja domās iegrimis, aizvērtām acīm, pagriezis pret sauli saspringto seju ar dažu dienu bārdas rugājiem, ģērbies melnā uzvalkā ar kaklasaiti pat šajās smacīgi karstajās dienās, un nikotīna nodzeldnātajos pirkstos turēja pusizdzisušu cigāru. Ievēroju, ka te, dienvidos, ir parasts kafijā ielikt citrona miziņu. Ceru, ka viņi to neliek arī pie kafijas ar pienu.

Es biju iekārtojies pie blakus galdiņa, un man piedka pažēloties par karstumu, lai aizsāktos mūsu saruna. Ieminējos, ka Romas kūrija atsūtījusi mani šurp ar uzdevumu saprast, kas te īsti notiek, un tas Muzumeči ļāva runāt pavisam brīvi.

Mans godātais tēvs, vai tiešām jūs domājat, ka juceklīgs tūkstoš vīru bars, kas apbruņots kā pagadās, var ierasties Maršalā un izsēsties krastā, nezaudējot nevienu vīru? Kāpēc Burbonu kuģi un Burboniem taču ir otra labākā Eiropas flote uzreiz pēc britiem šāva uz labu laimi un nevienam netrāpīja? Un vēlāk Kalatafimi, kā gan tas gadījās, ka tie paši tūkstoš nejēgas, kam pievienojušies daži simti lauku, ko ar spērieniem pa sēžamvietu cīnīties atdzinuši daži zemes īpašnieki, kam sagribējies paspīdēt iekarotāju acīs, kā viņi, stājušies pretī vienam no pasaules vislabāk apmācītajiem karaspēkiem un es nezinu, vai jums ir priekšstats, kas īsti ir kārtīga Burbonu militārā akadēmija), tātad kā drusku vairāk par tūkstoti nejēgu piespieda bēgt divdesmit piecus tūkstošus vīru, lai arī cīņā izgāja tikai daži tūkstoši un liela daļa tika paturēta kazarmās? Te ir plūdusi nauda, mans dārgais kungs, plūdusi straumēm, lai samaksātu kuģu virsniekiem Maršalā un ģenerālim Landi pie Kalatafimi, jo, ja Landi būtu gribējis, viņš pēc tās dienas cīņām, kad iznākums bija neskaidrs, būtu varējis raidīt savus vēl pietiekami svaigos spēkus kaujā un samalt visus tos brīvprātīgos miltos, taču viņš atkāpās uz Palermo. Zināt, runā, ka viņš esot saņēmis četrpadsmit tūkstošu dukātu kukuli. Un kā tad viņa priekšniecība? Par daudz mazāku nodarījumu pjemontieši pirms gadiem divpadsmit nošāva ģenerāli Ramorīno; un nav tā, ka es pret pjemontiešiem justu nez kādas simpātijas, taču militārā jomā viņi ir lietpratēji. Taču Landi vienkārši tika aizstāts ar Lancu, kam, pēc manām domām, arī jau bija samaksāts. Paskatieties kaut vai uz slaveno Palermo iekarošanu… Garibaldi savus spēkus bija papildinājis ar trīsarpus tūkstošiem neliešu, ko bija piepulcējis no sicīliešu noziedznieku rindām, taču Lancas rīcībā bija aptuveni sešpadsmit tūkstoši vīru, saprotiet, sešpadsmit tūkstoši. Un tā vietā, lai viņus visus lielā masā sūtītu cīņā, Lanca pret dumpiniekiem raidīja tikai nelielas grupiņas, un skaidrs, ka viņus vienmēr sakāva, ari tāpēc, ka samaksāts bija ari dažiem nodevējiem tepat Palermo, kas ņēmās šaut no māju jumtiem. Bet ostā Burbonu kuģu deguna priekšā pjemonliešu kuģi izkrauj šautenes brīvprātīgo vajadzībām, un tiek pieļauts, ka Garibaldi pa sauszemi sasniedz Vikārijas cietumu un Kondannāti katorgu, kur atbrīvo vēl tūkstoti visparastāko noziedznieku, ko savervē savā bandā. Un es nemaz nerunāšu par to, kas tagad notiek Neapolē, kur mūsu nabaga valdnieku ielenc nožēlojami ļautiņi, kas jau saņēmuši savu atlīdzību un tagad dara visu, lai viņam zustu pamats zem kājām…

-   No kurienes nāk visa šī nauda?

-   Godātais tēvs! Esmu pārsteigts, ka jūs tur, Romā, zināt tik maz! Tā ir angļu brīvmūrniecība! Vai redzat saistību? Garibaldi ir masons, Madzīni masons, un Madzīni, uzturēdamies Londonas trimdā, ir sakaros ar angļu masoniem, masons ir Kavūrs, kas saņem pavēles no angļu ložām, un masoni ir visi Garibaldi vietnieki un palīgi. Viņu galvenais mērķis ir nevis iznīcināt Abu Sicīliju karalisti, bet gan dot nāvējošu triecienu Viņa Svētībai, jo ir skaidrs, ka, ieguvis Abas Sicīlijas, Viktors Emanuēls gribēs arī Romu. Vai tad jūs ticat pasaciņai par brīvprātīgajiem, kas dodas ceļā ar deviņdesmit tūkstošiem liru, lai gan ar tādu naudu nepietiktu ij ne tam, lai ceļojuma laikā paēdinātu visu to rīmu un žūpu bandu, gana paskatīties, kā viņi izrij pēdējos Palermo krājumus un izlaupa visus apkārtnes laukus! Bet lieta ir tāda, ka angļu masoni atvēlēja Garibaldi trīs miljonus Francijas franku turku zelta piastros, kurus var tērēt visā Vidusjūrā!

-   Un kurš tad pārrauga visu šo zeltu?

-    Ģenerāļa uzticamākais masons, tas kapteinis Njevo, pienapuika, kam vēl nav pat trīsdesmit un pienāktos būt tikai parastam kasierim. Taču tie sātani maksā ģenerāļiem, admirāļiem, visiem, bet zemnieki tikmēr mirst badu. Zemnieki cerēja, ka Garibaldi tiem izdalīs saimnieku zemi, taču skaidrs, ka ģenerālim par sabiedrotajiem izdevīgāki ir tie, kam ir nauda un pieder zeme. Redzēsiet, ka lauku puiši, kas ļāva sevi slaktēt pie Kalatafimi, sapratīs, ka šeit nekas nav mainījies, un tad paši apšaus brīvprātīgos ar šautenēm, ko nozaguši kaujās nogalētajiem.

Novilcis sutanu un staigādams pa pilsētu sarkanā kreklā, uz vienas baznīcas kāpnēm es pārmiju dažus vārdus ar kādu mūku tēvu Karmelo. Viņš apgalvo, ka viņam esot divdesmit septiņi gadi, taču izskatās vismaz četrdesmit gadus vecs. Man viņš atzīstas, ka labprāt pievienotos mums, taču kaut kas viņu no šāda lēmuma atturot. Jautāju, kas tieši, jo galu galā Kalatafimi cīnījās arī ordeņu brāļi.

-   Es ietu jums līdzi, viņš man saka, ja zinātu, ka paveiksiet kaut ko patiešām diženu. Bet jūs man varat pateikt vienīgi to, ka gribat apvienot Itāliju, lai padarītu tās tautu par vienotu. Taču tauta, ja cieš, tad cieš, vienalga, vienota vai šķirta. Un es nezinu, vai jums izdosies atbrīvot tautu no ciešanām.

-   Bet tauta saņems brīvību un skolas, es viņam teicu.

-   Brīvība nav maize, un skola ne tik. Ar skolām un brīvību varbūt pietiek jums, pjemontiešiem, turpretī mums ne.

-   Ko tad vajadzētu jums?

-   Nevis karu pret Burboniem, bet nabago karu pret tiem, kas viņus mērdē badā, un tādi ir ne tikai karaļa galmā, bet visur.

-   Tad jau tas būtu karš arī pret jums, tonzūrā apcirptajiem, jo jums taču visur pieder zeme un klosteri?

-  Arī pret mums, pareizāk, pret mums pirmām kārtām! Bet ar Evaņģēliju un krustu rokā. Tad gan es piedalītos. Bet tagad tas viss ir par niecīgu.

Spriežot pēc tā, ko universitātē sapratu no slavenā komunistu manifesta, šis mūks ir viens no viņiem. Patiešām es no Sicīlijas neko daudz nesaprotu.

* * *

Laikam neesmu ticis vaļā no šīs apsēstības kopš vectēva laikiem, jo man neviļus iešāvās prātā jautājums, vai sazvērestībā Garibaldi atbalstam ir iesaistījušies arī žīdi. Parasti viņi ir iejaukd visur. Atkal vērsos pie Muzumeči.

-   Kā nu ne? viņš man teica. Lai arī ne visi masoni ir žīdi, toties visi žīdi ir masoni. Vai viņi ir starp garibaldiešiem? Es prieka pēc papētīju Marsalas brīvprātīgo sarakstu, kas tika nopublicēts, "lai godinātu drošsirdīgos". Un tur es atradu tādus vārdus kā Eudžēnio Ravā, Džuzepe Uciēls, Izako D'Ankona, Samuēle Markēzi, Abramo Izako Alprons, Moizē Maldačea un kāds Kolombo Donāto, kas esot Abramo dēls. Sakiet

man, vai tad cilvēki ar tādiem vārdiem var būt godīgi krisdeši?

* * *

16. jūnijs) Iepazinos ar kapteini Njevo, ierados pie viņa ar ieteikuma vēstuli. Viņš ir švīts ar smalkām, koptām ūsiņām un mazu bārdas kušķīd zem apakšlūpas un iztaisās par lielu sapņotāju. Tā ir tikai poza, jo, kamēr mēs sarunājāmies, ienāca kāds brīvprādgais un kaut ko teica par segām, ko gribot paņemt, bet Njevo kā vispiekasīgākais grāmatvedis tam atgādināja, ka viņa rota jau esot saņēmusi desmit segas iepriekšējā nedēļā. Vai jūs tās segas ēdat, vai? viņš noprasīja un piebilda: Ja gribi apēst vēl kādu, sagremot to varēsi cietuma kamerā. Brīvprātīgais atvadījās un prom bija.

-   Vai redzat, kāds darbs man jādara? Jums droši vien ir teikuši, ka esmu literāts. Tomēr man jāapgādā ar dienasnaudu un drēbēm karavīri un jāpasūta divdesmit tūkstoši jaunu formastērpu, jo kuru katru dienu ieradīsies jauni brīvprātīgie no Dženovas, Spēcijas un Livorno. Un tad vēl lūgumi, grāfi un hercogienes, kas grib saņemt divsimt dukātu algu mēnesī un ir iedomājušies, ka Garibaldi ir Tā Kunga ercenģelis. Šeit pieņemts gaidīt, ka viss nokritīs no gaisa, te nav kā pie mums, kur cilvēks, kurš kaut ko vēlas, pats ķeras pie darba. Kasi viņi ir uzticējuši man, varbūt tāpēc, ka es Padujas universitātē dku pie diploma abējādās tiesībās, vai arī tāpēc, ka ir zināms, ka es nezogu, un nezagšana ir liels tikums šajā salā, kur dižciltis nav atšķirams no blēža.

Acīmredzot viņam patīk tēlot izklaidīgu dzejnieku. Kad pajautāju, vai viņš jau ir pulkvedis, viņš atbildēja, ka to nezinot: Redziet, situācija šeit ir mazliet juceklīga, viņš man teica. Biksio cenšas uzspiest pjemondešu tipa militāro disciplīnu, it kā mēs atrastos Pinerolo, bet mēs neesam regulārais karaspēks. Taču, ja jums jāraksta Turīnas avīzei, šīs grūtības labāk atstājiet ēnā. Mēģiniet atainot to parieso uzbudinājumu, sajūsmu, kas visus pārņēmusi. Te ir daudz cilvēku, kas liek uz spēles savu dzīvību, cīnoties par to, kam tic. Bet pārējie notiekošo uztver kā piedzīvojumu kolonijās. Palermo ir aizraujoša dzīve, ar savām tenkām tā ir gluži kā Venēcija. Mūs te apbrīno kā varoņus, un divi sprīži sarkana krekla un sešdesmit centimetri zobena mūs padara iekārojamus daudzu skaistu, bet tikai šķietami tikumīgu dāmu acīs. Nav tāda vakara, kad mums nebūtu ložas teātrī, un sorbeti te ir izcili.

-Jūs sakāt, ka izdevumu ir daudz. Bet kā tad jūs iztiekat ar to nelielo naudas summu, ar ko devāties ceļā no Dženovas? Vai arī izmantojat naudu, ko konfiscējāt Maršalā?

-   Tā jau bija tikai sīknauda. Tikko ieradāmies Palermo, ģenerālis sūtīja Krispi izņemt naudu no Abu Sicīliju Bankas.

-   Esmu dzirdējis runājam par pieciem miljoniem dukātu…

Šai mirklī dzejnieks atkal pārvērtās par ģenerāļa uzticības personu. Viņš pievērsa ciešu skatienu debesīm: Ai, ziniet, ko tik nesarunā. Un jums jāņem vērā arī dāvinājumi, ko saņemam no visas Itālijas patriotiem, es pat gribētu teikt, visas Eiropas, tieši tā uzrakstiet savai Turīnas avīzei, lai to darīt iedomātos arī tie, kas vēl nav paguvuši. Visgrūtākais ir turēt kārtībā rēķinu grāmatas, jo, kad šī oficiāli kļūs par Itālijas karalisti, man vajadzēs visu kārtīgi nodot Viņa Majestātes valdībai, tā, lai nokrāpts nebūtu neviens čentēzimo un skaidri būtu redzams, cik ieņemts un cik izdots.

Kā tad tu tiksi galā ar angļu masonu miljoniem, es prātoju. Vai varbūt jūs jau esat vienojušies tu, Garibaldi un Kavūrs -, nauda ir saņemta, taču par to runāt nedrīkst. Vai arī nauda tika saņemta, bet tu par to neko nezināji un joprojām nezini, tu esi tikai fiktīva persona, viens no tiem tikumīgajiem muļķiem, kurus bet kas?) izmanto par aizsegu, un tu patiešām domā, ka uzvaru kaujās nodrošinājusi tikai Dieva žēlastība? Šim cilvēkam es vēl neredzu cauri. Vienīgais, kas viņa vārdos man likās neviltots, bija asais sarūgtinājums par to, ka brīvprātīgie šajās nedēļās dodas uz austrumu piekrasd, gatavojas gūt uzvaru pēc uzvaras, šķērsot jūras šaurumu un ieiet Kalabrijā, un tad tālāk soļot uz Neapoli, bet viņš bija norīkots palikt Palermo, lai aizmugurē gādātu par finansēm un saimniecības lietām, un nepacietīgi dīžājās. Ir tādi cilvēki, kas nevis priecājas par to, ka liktenis viņiem sniedz gardus sorbetus un skaistas dāmas, bet gan ilgojas pēc jaunām lodēm, kas sacaurumotu apmetni.

Esmu dzirdējis, ka uz Zemes dzīvojot vairāk nekā miljards cilvēku. Nezinu, kā viņi to saskaitījuši, taču pietiek pastaigāt pa Palermo, lai saprastu, ka mūsu ir pārāk daudz un mēs jau minam cits citam uz kājām. Un vairums cilvēku smird. Jau tagad ēdiena nepietiek, iedomāsimies, kas notiks, ja mūsu būs vēl vairāk. Tāpēc cilvēcei vajag nolaist asinis. Ir, protams, visādas sērgas, pašnāvības, nāvessodi, ir tādi, kas cits citu izaicina uz divkauju, un tādi, kam patīk auļot pa mežu un pļavām tik ātri, lai lauztu kaklu, tāpat esmu dzirdējis par angļu kungiem, kas ejot peldēties jūrā un, dabiski, tur arī noslīkstot… Bet ar to nepietiek. Kari ir visefektīvākais un dabiskākais paņēmiens, ar kura palīdzību apvaldīt cilvēku skaita pieaugumu. Vai tad agrāk, aizejot karā, nebija pieņemts teikt, ka Dievs tā gribējis? Taču vajag atrast arī cilvēkus, kam gribētos karot. Ja visi tupēs paslēptuvēs, karā neviens nekritīs. Tad kāda jēga karot? Un tātad ir pat ļoti nepieciešami tādi tipi kā Njevo, Aba vai Bandi, kas tā vien alkst mesties zem karteču uguns. Lai tādi cilvēki kā es varētu dzīvot mierīgāk un mums mazāk māktos virsū cilvēce ar savu smakojošo elpu.

īsāk sakot, pat ja man viņi nepatīk, arī šādi cēlie gari mums ir vajadzīgi.

Ar ieteikuma vēstuli ierados arī pie La Farīnas.

-Ja cerat saņemt no manis kādu labu ziņu, ko pavēstīt Turīnai, izmetiet to no galvas, viņš man teica. Te nav valdības. Garibaldi un Biksio domā, ka komandē tādus dženoviešus kā viņi paši, nevis tādus sicīliešus kā es. Zemē, kur nepastāv obligātais karadienests, viņi visā nopietnībā iedomājušies iesaukt armijā trīsdesmit tūkstošus vīru. Daudzos miestos jau notikusi īsta sacelšanās. Ir pieņemts lēmums, ka no municipālajām padomēm jāpadzen agrākie karaļa ierēdņi, taču tie ir vienīgie, kas prot lasīt un rakstīt. Aizvakar daži priesteru nīdēji ierosināja nodedzināt pilsētas bibliotēku, jo to ir dibinājuši jezuīd. Par Palermo gubernatoru iecelts kāds nevienam nepazīstams puišelis no Marčilepras. Salas iekšienē visu veidu noziegumi nodek cits pēc cita, un nereti slepkavas ir tie, kuru uzdevums būtu nodrošināt kārtību, jo dienestā paņemti visīstākie bandīti un laupītāji. Garibaldi ir godīgs cilvēks, taču viņš nespēj saredzēt to, kas notiek viņa acu priekšā: tikai no vienas Palermo provincē rekvizēto zirgu partijas vien pazuda divsimt zirgi! Viņš atļauj organizēt bataljonu ikvienam, kas izsaka šādu vēlmi, un tā nu mums ir bataljoni, kuros ir savs pūtēju orķestris un pilns virsnieku komplekts, taču ne vairāk par četrdesmit piecdesmit karavīriem! Viens un tas pats amats vienlaikus tiek piešķirts trim vai četriem cilvēkiem! Visa Sicīlija ir atstāta bez tiesas un neviens vairs neizskata ne civilās, ne kriminālās, ne komerciālās lietas, jo teju visa maģistratūra ir atlaista, toties tiek dibinātas militāras komisijas, kas spriedīšot par visu un visiem gluži kā huņņu laikos! Krispi un viņa banda apgalvo, ka Garibaldi negribot civilās tiesas, jo visi tiesneši un advokāti esot krāpnieki; un viņš negribot asambleju, jo deputāti protot lietot tikai rakstāmspalvu, nevis zobenu; ka viņš negribot nekādus sabiedriskās kārtības uzturēšanas spēkus, jo visiem pilsoņiem esot jāapbruņojas un pašiem sevi jāaizstāv. Nezinu, vai tā ir taisnība, tagad man pat vairs neizdodas ar ģenerāli apspriesties.

Dižās domas, ko prāts ir audis, / viņa skatienam spožumu sniedz, / un viņa klātienē ļaudis / galvu, šķiet, bijībā liec. 149. lpp.)

Septītajā jūlijā es uzzināju, ka La Farīna ir apcietināts un aizsūtīts atpakaļ uz Turīnu. Pēc Garibaldi pavēles, ko droši vien iedvesmojis Krispi. Kavūram šeit vairs nav sava informatora. Tagad viss ir atkarīgs no mana ziņojuma.

Man vairs nav jēgas pārģērbties par priesteri, lai ietu uzklausīt tenkas: tagad tenko visos krogos, un bieži vien tie ir paši brīvprātīgie, kas sūdzas par visādām nebūšanām. Dzirdu runājam, ka no tiem sicīliešiem, kas pievienojās Garibaldi karaspēkam pēc ienākšanas Palermo, pussimts jau esot devies prom, dažos gadījumos paķerot līdzi arī ieročus. "Viņi ir zemnieki, kas aizsvilstas kā salmi, un tad ātri vien nogurst," viņus attaisno Aba. Kara padome viņiem piespriež nāvessodu, bet pēc tam ļauj šiem iet, kur tie grib, lai tikai tas būtu gana tālu. Cenšos saprast, ko šie ļaudis padesībā jūt. Uzbudinājumam, kas valda visā Sicīlijā, par iemeslu ir tas, ka šī bija Dieva aizmirsta, saules izdedzināta zeme, kur netrūkst vienīgi jūras ūdens un izaug kāds nieks ērkšķainu augļu. Un šajā zemē, kur jau gadsimtiem ilgi nekas nenotika, ieradās Garibaldi ar savējiem. Nav tā, ka šejienieši būtu kļuvuši par Garibaldi atbalstītājiem vai gluži otrādi joprojām aizstāvētu karali, ko viņš grasās gāzt no troņa. Viņi vienkārši ir apreibuši no fakta, ka te noticis kaut kas citāds. Un katrs šo citādību iztulko pa savam. Varbūt šis stiprais pārmaiņu vējš ir tikai široko, kas atkal viņus visus aizmidzinās.

30. jūlijs) Njevo, ar ko man jau izveidojušās diezgan draudzīgas attiecības, man atklāj, ka Garibaldi esot saņēmis oficiālu vēstuli no Viktora Emanuēla, kurā tas stingri piekodina nešķērsot šaurumu. Taču pavēlei klāt bijusi pievienota arī konfidenciāla, paša karaļa rakstīta vēstule, kurā viņš izsakoties aptuveni tā: pirmīt es jums rakstīju kā karalis, bet tagad jums iesaku atbildēt, ka jūs labprāt sekotu maniem padomiem, taču pienākums pret Itāliju jums neļautu nesteigties palīgā neapoliešiem, ja tie vērstos pie jums un aicinātu tos atbrīvot. Pret ko karalis spēlē šo dubulto spēli? Pret Kavūru? Vai pret pašu Garibaldi, kuram viņš vispirms pavēl neiet uz kontinentu, bet pēc tam pamudina to darīt, un, kad Garibaldi tā būs rīkojies, viņš varēs to sodīt par nepaklausību un iebrukt Neapoles zemēs ar pjemondešu karaspēku?

-    Ģenerālis ir pārāk naivs un iekritīs kādās lamatās, saka Njevo. Es gribētu būt viņam līdzās, taču pienākums man liek palikt šeit.

Esmu atklājis, ka arī šis neapšaubāmi izglītotais cilvēks dzīvo, pielūgdams Garibaldi. Kādā vājuma brīdī viņš man parādīja nesen atsūtītu paša sarakstītu sējumiņu Garibaldiskās mīlestības, kas nodrukāts ziemeļos un kam viņš nav varējis pārlasīt korektūru.

-   Ceru, ka tie, kas mani lasīs, nodomās, ka man kā jau varonim ir tiesības būt arī mazliet mežonim, jo ir darīts viss, lai to pierādītu, atstājot apkaunojoši daudz drukas kļūdu.

Pārlaidu acis vienam no viņa sacerējumiem, kas veltīts tieši Garibaldi, un guvu priekšstatu, kāda ir šī Njevo mežonība:

Dižās domas, ko prāts ir audis, viņa skatienam spožumu sniedz, un viņa klātienē ļaudis galvu, šķiet, bijībā liec. Bet redzēju arī kā klusi, uzsmaidot meitenēm maigām, viņš pilsētas ielās staigā, tik vienkāršs un laipns.

Te visi jūk vai prātā tā līkkājainā pundura dēļ.

* * *

12. augusts) Eju pie Njevo, lai prasītu apstiprinājumu jaunākajām baumām: garibaldieši jau esot izcēlušies Kalabrijas piekrastē. Taču atrodu viņu pavisam drūmā noskaņojumā, viņš gandrīz raud. Njevo sasniegušas ziņas, ka Turīnā klīstot nelāgas runas par viņa administrāciju.

Bet man taču te viss ir pierakstīts, viņš uzsit ar roku pa savām kantorgrāmatām, kas visas iesietas sarkanā audeklā. Cik ieņemts un cik izdots. Un, ja kāds ir zadzis, tad no maniem reģistriem to varēs saprast. Kad šīs grāmatas nodošu īstajās rokās, daža laba galva ripos. Bet tā nebūs manējā.

* * *

26. augusts) Lai arī neesmu nekāds stratēģis, man šķiet, ka pēc saņemtajām ziņām saprotu, kas notiek. Vai nu tam par iemeslu ir masonu zelts vai pāriešana savojiešu dcībā katrā ziņā daži Neapoles ministri vērpj intrigas pret karali Francisku. Drīz Neapolē izcelsies nemieri, dumpinieki prasīs palīdzību pjemontiešu valdībai, Viktors Emanuēls dosies uz dienvidiem. Rādās, ka Garibaldi neko nemana, vai varbūt mana gan un tāpēc kustas uz priekšu ātrāk. Viņš grib nokļūt Neapolē pirms Viktora Emanuēla.

Sastopu Njevo pārskaitušos vicinām kādu vēstuli: Tas jūsu draugs Dimā, viņš man saka, iztaisās par Krēzu, bet pēc tam domā, ka Krēzs esmu es! Paskatieties, ko viņš man raksta, turklāt viņam piedek bezkaunības apgalvot, ka viņš to dara ģenerāļa vārdā! Neapoles apkaimē Burbonu nolīgtie šveiciešu un bavāriešu algotņi nojauš sakāvi un piedāvājas dezertēt, par to prasot četrus dukātus uz galviņu. Tā kā algotņu ir pieci tūkstoši, šis pasākums izmaksā divdesmit tūkstošus dukātu, kas nozīmē deviņdesmit tūkstošus franku. Dimā, kas uzdevās par savu grāfu Montē Kristo, šādas naudas nav, un viņš visžēlīgi atvēlē nieka tūkstoš frankus. Un piebilst, ka vēl trīs tūkstošus savākšot neapoliešu patrioti. Viņš prasa, vai trūkstošo nevarētu piemaksāt es. No kurienes tad lai es, pēc viņa domām, to naudu ņemu?

Viņš mani uzaicina kaut ko iedzert. Redziet, Simonīni, tagad visi ir satraukti par izcelšanos kondnentā, un neviens nav pamanījis traģēdiju, kas apkaunojoši aptumšos mūsu ekspedīcijas vēsturi. Tas notika Brontē, netālu no Katānijas. Desmit tūkstoši iedzīvotāju, lielais vairums zemnieki un gani, kas joprojām spiesti dzīvot režīmā, kas daudz neatšķiras no viduslaiku feodālisma. Šī teritorija bija uzdāvināta hercogam Nelsonam, bet citādi visa zeme allaž piederējusi nedaudziem turīgajiem jeb "godavīriem", kā viņus šai pusē pieņemts saukt. Ļaudis tur tika izmantoti un izdzīti kā lopi, viņiem bija aizliegts kungu mežos vākt ēdamās zāles, un viņi pat maksāja nodevu par ceļiem, pa kuriem devās uz saviem laukiem. Kad ierodas Garibaldi, šie ļaudis nospriež, ka ir pienācis taisnības brīdis un viņi atgūs zemi; viņi izveido tā sauktās liberālās komitejas, un ievērojamākais vīrs tur ir kāds advokāts Lombardo. Bet Bronte pieder angļiem, angļi palīdzēja Garibaldi Maršalā, un kurā pusē tagad lai nostājas? Un tad vienā brīdī ļaudis pārstāj klausīties tajā, ko saka advokāts Lombardo un pārējie liberāļi, izceļas briesmīgs sajukums, neko vairs nevar saprast, sākas slakdņš, un godavīri dek apkauti. Viņi rīkojās slikti, to nevar noliegt, un starp dumpiniekiem bija iemaisījušies arī karātavu putni, jo, kā zināms, sajukumā, kas piemeklēja šo salu, brīvībā izkļuva arī tādi nelieši, kam labāk būtu vajadzējis palikt aiz restēm… Bet viss notika tikai tāpēc, ka ieradāmies mēs. Angļu spiediena dēļ Garibaldi uz Bronti aizsūta Biksio, kurš nav cilvēks, kam patiktu iedziļināties sīkumos: viņš izsludina aplenkuma stāvokli, sāk bargas represijas pret vietējiem iedzīvotājiem, uzklausa godavīru sūdzības un izraugās advokātu Lombardo par grēkāzi, kam uzvelt atbildību par nemieriem, un, lai arī Lombardo nav vainīgs, Biksio tas ir vienalga, galvenais ir parādīt piemēru, un Lombardo tiek nošauts kopā ar četriem citiem, no kuriem viens ir ciema muļķītis, kas jau labu laiku pirms slaktiņa staigājis pa ielām, izkliegdams apvainojumds godavīriem, taču nevienam neko ļaunu nebija nodarījis.

Mani ne tikai apbēdina šī nežēlība, man šis notikums kaitē arī personīgi. Vai saprotat, Simonīni? No vienas puses Turīnu sasniedz ziņas par šīm izdarībām, un mēs tajās figurējam kā tādi, kas sametušies uz vienu roku ar vecajiem zemes īpašniekiem, bet no otras puses pienāk baumas, ko jums jau pieminēju, baumas par izšķērdētu naudu, un tad jau nav grūti nonākt pie secinājuma, ka zemes īpašnieki mums maksā, lai mēs apšautu nabagos, un par šādi nopelnīto naudu mēs paši dzīvojam uz nebēdu. Bet

jūs taču redzat, ka šeit mirst, turklāt par veld. Kā lai te nedusmojas?

* * *

8. septembris) Garibaldi ir iegājis Neapolē, nesastopot nekādu pretestību. Acīmredzot viņš jūtas varen lepns, jo Njevo man stāstīja, ka viņš Viktoram Emanuēlam esot lūdzis, lai tas padzen Kavūru. Turīnā tagad būs nepieciešams mans ziņojums, un, kā saprotu, tam jābūt pēc iespējas antigaribaldiskākam. Vajadzēs īpaši sabiezināt krāsas, rakstot par masonu zeltu, attēlot Garibaldi kā neapdomīgu vieglprāti, likt pareizo uzsvaru uz Brontes slaktiņu, pastāstīt par citiem noziegumiem, zādzībām, izspiešanu, kukuļošanu un vispārēju izšķērdēšanu. Brīvprātīgo uzvedību atainošu tā, kā man stāstīja Muzumeči, uzrakstīšu, kā viņi dzīro klosteros un piesmej jaunavas varbūt arī mūķenes, paspilgtinājumi nekad nenāk par ļaunu).

Vajadzēs izgatavot kādu pavēli par privādpašuma rekvizīciju. Sacerēt kāda anonīma ziņotāja vēstuli, kurā tas man pastāstīs, ka Garibaldi ar Krispi starpniecību joprojām nemitīgi uztur sakarus ar Madzīni, un informēs par viņu plāniem nodibināt republiku, turklāt arī Pjemontā. Vienvārdsakot, vajadzīgs labs un enerģisks ziņojums, kas ļautu iedzīt Garibaldi stūrī. Turklāt Muzumeči man ir devis vēl vienu noderīgu ierosmi: garibaldieši galvenokārt ir ārzemju algotņu banda. Starp šiem tūkstoš vīriem ir franču, amerikāņu, angļu, ungāru un pat afrikāņu avantūristi, visu nāciju pabiras, un daudzi no viņiem kopā ar Garibaldi ir bijuši

Garibaldi ir iegājis Neapolē, nesastopot nekādu pretestību. 152. lpp.)

korsāri jau Amerikas. Pietiek paklausīties, kā skan šo ģenerāla vietnieku vārdi: Turrs, Ebers, Tu korī, Teloki, Magjārodi, Czudafi, Frigjesi Muzumeči izspļauj šos vārdus visai neskaidri, un, izņemot Turru un Eberu, citus nekad neesmu dzirdējis pieminam). Un viņu rindās esot poļi, turki, bavārieši un viens vācietis, vārdā Volfs, kurš komandē vācu un šveiciešu dezertierus, kas agrāk bija Burbonu dienestā. Un angļu valdība Garibaldi rīcībā it kā esot nodevusi alžīriešu un indiešu bataljonus. Te tev nu bija itāļu patrioti. No tūkstoša itāļi ir labi ja puse. Muzumeči pārspīlē, jo visapkārt dzirdu venēciešu, lombardiešu, emīliešu un toskāniešu izrunu un nekādus indiešus neesmu redzējis, taču ziņojumā uzsvēru arī šo rasu sajaukumu, un, manuprāt, tas par sliktu nenāk.

Dabiski, es mazliet ieminos arī par žīdiem, kas ir cieši saistīti ar masoniem.

Domāju, ka manam raportam visdrīzākajā laikā jānonāk Turīnā un tas nedrīkst nonākt indiskrētās rokās. Atradu kādu pjemontiešu karakuģi, kam nekavējoties jāatgriežas Sardīnijas karalistē, un man nebija grūti izgatavot savām vajadzībām oficiālu dokumentu, kurā kapteinim dek dota pavēle nogādāt mani līdz Dženovai. Te ari beidzas mana uzturēšanās Sicīlijā, un savā ziņā man ir žēl, ka neredzēšu, kas notiks Neapolē un citur, bet es jau nebiju te ieradies izklaidēties vai sarakstīt episku poēmu. Būtībā no visa šī ceļojuma ar patiku atceros tikai pisci d'ovu un babbaluci a picchipacchi, kas ir gliemežu gatavošanas veids, un vēl cannoli, ak, cannoli… Njevo apsolīja mani aizvest nogaršot zobenzivi a' sammuriggku, taču es nepaspēju, un nu man paliek tikai šī vārda smarža.

## 8 ercole

No 1897. gada 30. un 31. marta, kā ari 1. aprīļa ierakstiem

Stāstītājam īr mazliet apnicis sekot līdzi tam, kā divbalsīgi sadziedas Simonīni un viņa uzmācīgais abats, bet izskatās, ka 30. martā Simonīni patiešām nepilnīgi rekonstruē pēdējos notikumus Sicīlijā, un viņa tekstu sarežģī daudzas aizkrāsotas rindas un citas, kurām pāri pārvilkts X, bet kuras tomēr palikušas salasāmas un tās ir satraucošas. 31. martā dienasgrāmatā iejaucas abats Daila Pikola, kā gribēdams atlauzt vaļā Simonīni atmiņas hermētiski nobloķētās durvis, un atldāj viņam to, ko tas izmisīgi atsakās atcerēties. Un 1. aprīlī Simonīni pēc nemierīgas nakts, kurā, kā viņš atceras, to mocījušas vemšanas lēkmes, atkal ķeras pie rakstīšanas, aizkaitināts, kā cenzdamies izlabot to, ko uzskata par abata pārspīlējumiem un moralizējošu sašutumu. Galu galā Stāstītājs, nezinādams, kuram pēdīgi ticēt, atļaujas izstāstīt šos notikumus tā, kā, pēc viņa domām, tos pienākas rekonstruēt, un, dabiski, uzņemas visu atbildību par šo rekonstrukciju.

Tikko atgriezies Turīnā, Simonīni nogādāja savu raportu kavalierim Bjanko un nākamajā dienā saņēma ziņu, kas viņu vēlā vakara stundā atkal aicināja ierasties turpat, kur kariete reiz viņu jau bija aizvedusi un kur viņu gaidīja Bjanko, Rikardi un Negri di Senfrons.

Advokāt Simonīni, ierunājās Bjanko, nezinu, vai ciešās attiecības, kas mūs saista, man ļauj pilnīgi atklāti paust savas jūtas, taču nevaru jums nepateikt, ka jūs esat muļķis.

-    Kavalieri, ko jūs atļaujaties?

-    Viņš atļaujas, atļaujas, iesaistījās Rikardi, un viņš runā ari mūsu vārdā. Es piebilstu, ka jūs esat bīstams muļķis un būtu vērts apspriest jautājumu, vai ir saprātīgi ļaut jums arī turpmāk staigāt pa Turīnas ielām ar tādiem uzskatiem, kādi ieperinājušies jums prātā.

-    Atvainojiet, varbūt kaut kur esmu kļūdījies, taču es nesaprotu…

-    Jūs esat kļūdījies, esat kļūdījies, turklāt pilnīgi visā. Vai jūs apjēdzat, ka pēc dažām dienām un to tagad zina pat tirgus sievas) ģenerālis Čaldīni ar mūsu vienībām ieies Baznīcas Valstī? Ir ļoti ticams, ka mēneša laikā mūsu karaspēks būs pie Neapoles vārtiem. Un līdz tam laikam mēs jau būsim izprovocējuši tautas plebiscītu, kā rezultātā Abu Sicīliju karaliste un tās teritorijas oficiāli tiks pievienotas Itālijas karalistei. Ja Garibaldi būs tik korekts un saprātīgs, kāds viņš allaž ir, tad būs pratis turēties pretī tam trakgalvim Madzīni un bori gre malgre būs samierinājies ar situāciju, iekarotās zemes nodevis karaļa rokās un sagādājis sev spožu patriota reputāciju. Un tad mums vajadzēs izārdīt garibaldiešu karaspēku, kas nu jau ir izaudzis līdz sešdesmit tūkstošiem vīru, kurus nevar atstāt bez uzraudzības, tāpēc tos, kas vēlēsies, mēs uzņemsim savojiešu armijā, bet pārējos ar labu izstāšanās pabalstu sūtīsim mājās. Visi braši puiši, visi varoņi. Bet jūs gribat, lai mēs, atdodot jūsu nelaimīgo ziņojumu par barību presei un sabiedrības viedoklim, pavēstam, ka šie garibaldieši, kuri tūliņ kļūs par mūsu karavīriem un virsniekiem, ir neliešu varza, kas sastāv galvenokārt no ārzemniekiem un ir izlaupījusi Sicīliju? Ka Garibaldi nav kristālskaidrs varonis, kuram pateicīga būs visa Itālija, bet gan avantūrists, kurš uzvarējis viltus ienaidnieku, to uzpērkot? Un ka viņš līdz pat pēdīgam perinājis sazvērestību ar Madzīni, lai padarītu Itāliju par republiku? Ka Nino Biksio klejoja apkārt pa salu, apšaudams liberāļus un slepkavodams ganus un zemniekus? Jūs taču esat jucis!

-    Bet jūs, kungi, man devāt uzdevumu…

-     Mēs jums nedevām uzdevumu nomelnot Garibaldi un varonīgos itāļus, kas cīnījās kopā ar viņu, bet gan sagādāt dokumentus, kas pierādītu, ka varoņa republikāniskā anturāža slikti pārvalda okupētās zemes, un tādējādi būtu attaisnojama Pjemontas iejaukšanās.

-    Bet jūs, kungi, labi zināt, ka La Farīna…

-    La Farīna rakstīja privātas vēstules grāfam di Kavūram, kas, protams, tās nedāļāja lasīšanai pa labi un kreisi. Turklāt La Farīna ir La Farīna, cilvēks, kurš sevišķi ienīda un apskauda Krispi. Un sakiet, kā saprast tos murgus par angļu masonu zeltu?

-    Par to runā visi.

-    Visi? Mēs ne. Turklāt, kas gan ir šie masoni? Vai jūs esat masons?

-    Es nē, bet…

-    Tad neinteresējieties par to, kas uz jums neattiecas. Ļaujiet, lai masoni vārās savā sulā.

Acīmredzot Simonīni nebija sapratis, ka savojiešu valdībā visi ir brīvmūrnieki varbūt izņemot vienīgi Kavūru), taču viņam, kuram visu bērnību apkārt grozījušies jezuīti, būtu vajadzējis to zināt. Bet nu jau Rikardi uzbruka, prasot, kad un kā viņam samežģījies prāts, ja jau viņš savā ziņojumā iepinis arī žīdus.

Simonīni izstostīja: Žīdi ir visur, jūs taču nedomāsiet…

-    Nav svarīgi, ko mēs domājam vai nedomājam, viņu pārtrauca Senfrons, svarīgi ir tas, ka, no vienas puses, vienotajā Itālijā mums būs vajadzīgs arī žīdu kopienu atbalsts, bet, no otras, ir gluži lieki krietnajiem itāļu katoļiem atgādināt, ka starp visīstenākajiem garibaldiešu varoņiem bijuši žīdi. īsāk sakot, jūs esat pieļāvis tik daudz muļķīgu kļūdu, ka ar tām pietiktu, lai uz dažām desmitgadēm aizsūtītu jūs paelpot svaigu gaisu kādā no mūsu viesmīlīgajiem Alpu cietokšņiem. Bet diemžēl jūs mums vēl esat vajadzīgs. Kā rādās, tur, dienvidos, joprojām ir palicis tas kapteinis vai varbūt pulkvedis Njevo ar visām savām rēķingrāmatām, un in primis mēs nezinām, vai viņš šīs grāmatas ir rakstījis un vai ir tās rakstījis pareizi, un in secundis nezinām, vai būtu politiski noderīgi, ka šie viņa .pieraksti tiktu publiskoti. ļūs apgalvojat, ka Njevo ir nodomājis šos reģistrus nodot mums, un tas būtu labi, taču, pirms tos saņemam mēs, viņš varētu tos parādīt arī citiem, un tas būtu slikti. Tāpēc jūs tagad atgriezīsieties Sicīlijā, jau atkal kā deputāta Bodžo korespondents, lai vēstītu presē par jauniem un apbrīnojamiem notikumiem, un jūs tur kā dēle piesūksieties tam Njevo un panāksiet, lai viņa kantorgrāmatas pazūd, izgaist, iekrīt kā ūdenī, izkūp dūmos, un lai neviens vairs nedzird par tām runājam. Kā sasniegt šādu iznākumu, lemiet pats, un jums ir atļauts izmantot jebkurus līdzekļus, protams, likumības robežās, bet atsevišķu rīkojumu no mums vairs negaidiet. Kavalieris Bjanko nokārtos jums atbalstu pie Sicīlijas Bankas, lai jūsu rīcībā būtu pietiekami daudz naudas.

Te tas, ko atklāj Daila Pikola, kļūst visai fragmentārs un nepilnīgs, it kā arī viņam būtu grūti atcerēties to, ko viņa pretējā puse pacentusies aizmirst.

Katrā ziņā šķiet, ka, septembra beigās atgriezies Sicīlijā, Simonīni tur paliek līdz nākamā gada martam, visu šo laiku pavadot neauglīgos centienos dabūt savos nagos Njevo reģistrus un ik pēc divām nedēļām saņemot depešu no kavaliera Bjanko, kurš ar manāmu aizkaitinājumu prasa, cik tālu viņš ticis ar savu uzdevumu.

Nelaime tā, ka nu jau Njevo tiem nolādētajiem rēķiniem bija nodevies ar visu sirdi un dvēseli, jo viņu aizvien vairāk nospieda nelabvēlīgas baumas, un viņš pats arvien ciešāk apņēmās izmeklēt, pārbaudīt, līdz pēdīgam sīkumam izkontrolēt tūkstošiem kvīšu, lai būtu pārliecināts par visu, ko iegrāmato, turklāt tagad viņam bija gana daudz varas, jo arī Garibaldi bija nobažījies, ka neizceļas skandāli vai nelāgas runas, un tāpēc Njevo rīcībā nodevis kantori ar četriem darbiniekiem un divus sargus gan pie ārdurvīm, gan kāpnēm, tādēļ nebija iespējams šai svētnīcā, tā teikt, ielavīties nakts aizsegā un reģistrus sameklēt.

Pareizāk, Njevo bija ļāvis noprast, ka viņu māc aizdomas, ka dažam labam nebūt nepatiktu viņa galīgā rēķinu nokārtošana, tāpēc viņš baidījās, ka reģistrus varētu nozagt vai sagrozīt, un tātad darīja visu iespējamo, lai padarītu tos nesasniedzamus. Un Simonīni neatlika nekas cits kā aizvien ciešāk nostiprināt savu draudzību ar dzejnieku, ar kuru abi jau bija pārgājuši uz biedrisku tu, un censties vismaz saprast, ko tas iecerējies ar tiem nolādētajiem dokumentiem darīt.

Kopā viņi pavadīja daudzus vakarus rudenīgajā Palermo, kur vēl valdīja rēns siltums, ko nebija izdzenājuši jūras vēji, un reizēm malkoja ūdeni ar anīsa liķieri, ļaujot, lai liķieris lēni lēnītiņām iejaucas ūdenī, izplūzdams kā dūmu mākonis. Varbūt jūtot simpātijas pret Simonīni, varbūt juzdamies kā cietumnieks šai pilsētā, Njevo, kam vajadzēja ar kādu dalīties savos sapņojumos, pamazām atmeta militāro izturēšanās stilu un kļuva atklāts. Viņš runāja par mīlestību, ko bija atstājis Milānā, mīlestību, kas bija neiespējama, jo viņa bija ne vien brālēna, bet piedevām arī labākā drauga sieva. Neko darīt, un arī citas mīlestības viņu bija novedušas līdz hipohondrijai.

Tāds es esmu, un tādam man lemts būt. Es vienmēr būšu dīvains, tumšs, drūms, žultains. Man jau ir trīsdesmit gadi, un es vienmēr esmu karojis, lai novērstu uzmanību no pasaules, kuru nemīlu. Un tā es atstāju mājās lielu romānu, kas pagaidām ir tikai rokrakstā. Es gribētu redzēt to nodrukātu, bet nevaru ar to nodarboties, jo man jāgādā par šiem draņķa rēķiniem. Ja es būtu ambiciozs, ja būtu izslāpis pēc baudām… Ja es vismaz būtu ļauns… Vismaz kā Biksio. Nekā. Kā bijis, palieku puika, dzīvoju tikai šai dienai, mīlu kustēšanos pašas kustības pēc un mīlu gaisu, lai elpotu. Nomiršu tikai miršanas pēc. Un viss būs cauri.

Simonīni nemēģināja viņu mierināt. Uzskatīja viņu par neārstējamu.

/■ ' . I …

Oktobra sākumā notika Volturno kauja, kurā Garibaldi atvairīja Burbonu karaspēka pēdējo ofensīvu. Bet tajās pašās dienās ģenerālis Čaldīni sakāva pāvesta karaspēku pie Kastelfidardo un iebruka Abruco un Molīzē, kas jau bija Burbonu valdījumi. Njevo nekādi nerada mieru

Palermo. Viņš bija uzzinājis, ka starp viņa apsūdzētājiem Pjemontā ir lafarīnieši, kas nozīmēja, ka tagad La Farīna spļauj indi pret visu, kas kaut attāli atgādina sarkanu kreklu.

-    Tā vien gribas visu pamest, Njevo izmisis mēdza teikt, bet tieši šādos brīžos nedrīkst atkāpties no stūres rata.

26. oktobrī norisinājās dižais notikums. Teāno miestā Garibaldi satikās ar Viktoru Emanuēlu. Viņš tā rokās nodeva praktiski visu Dienviditāliju. Par ko pienāktos iecelt Garibaldi vismaz par karalistes senatoru, teica Njevo, bet novembra sākumā Kazertas pilsētā Garibaldi sastādīja ierindā četrpadsmit tūkstošus vīru un trīssimt zirgus un gaidīja, ka karalis pieņems šo parādi, taču karalis tā arī neparādījās.

7. novembrī karalis ar lielu triumfu iegāja Neapolē, un Garibaldi, šis mūslaiku Cincinats, devās prom uz Kapreras salu. "Kas par cilvēku," teica Njevo un raudāja, kā jau dzejniekiem mēdz gadīties un šāda jūtelība briesmīgi kaitināja Simonīni).

Pēc dažām dienām garibaldiešu karaspēks tika atlaists, divdesmit tūkstošus brīvprātīgo uzņēma savojiešu armijā, kas tika papildināta arī ar trīs tūkstošiem Burbonu virsnieku.

-    Tas ir pareizi, teica Njevo, viņi arī ir itāļi, tomēr kāds skumjš noslēgums mūsu epopejai. Es tai armijā nestāšos, vēl sešus mēnešus te saņemšu savu algotņa algu un tad ardievu. Ceru, ka ar sešiem mēnešiem pietiks, lai es varētu pabeigt savu uzdevumu.

Tas laikam bija sasodīti smags darbs, jo novembra beigās viņš tik tikko bija paguvis sakārtot rēķinus līdz jūlija beigām. Izskatījās, ka viņam pietiks ko darīt vēl trīs mēnešus vai pat ilgāk.

Kad decembrī Viktors Emanuēls ieradās Palermo, Njevo teica Simonīni: Esmu pēdējais sarkankreklis te, dienvidos, un uz mani skatās kā uz mežoni. Un man jāatbild uz to draņķa lafarīniešu apmelojumiem. Dievs augstais, ja es būtu zinājis, kā tas beigsies, labāk būtu Dženovā noslīcinājies, nevis kāpis uz kuģa, lai nonāktu šai katorgā.

Pagaidām Simonini vēl nebija izdevies dabūt savās rokās tos nolādētos reģistrus. Un piepeši decembra vidū Njevo viņam pavēstīja, ka uz neilgu laiku atgriezīšoties Milānā. Atstājot reģistrus Palermo? Ņemot tos līdzi? To nebija iespējams izdibināt.

Njevo bija prom gandrīz divus mēnešus, un Simonīni centās izmantot šo skumjo laikaposmu es neesmu sentimentāls, viņš teica, bet kas tad tie par Ziemsvētkiem opuncijām aizaugušā tuksnesī bez sniega?), lai izlūkotu Palermo apkaimi. Viņš bija nopircis mūli, atkal apvilka tēva Bergamaski sutanu un jāja no ciema uz ciemu, gan ievākdams baumas pie priesteriem un zemniekiem, gan vēl jo vairāk cenšoties izpētīt sicīliešu virtuves noslēpumus.

Vientulīgās un nomaļās ārpilsētas ostērijās viņš uzgāja pirmatnīgus un lētus taču neticami gardus) ēdienus, tādus kā tā saukto "vārīto ūdeni": vajadzēja tikai salikt zupas terīnē maizes šķēles un krietni salaistīt tās ar eļļu un apbārstīt ar svaigi samaltiem pipariem, tad trīs kvartās sāļa ūdens likt vārīties šķēlēs sagrieztus sīpolus, tomātu gabaliņus un paleju mētru, pēc divdesmit minūtēm to visu uzliet uz maizes, atstāt dažas minūtes savilkties un tad vēl labi karstu celt galdā.

Pie Bagerijas vārtiem viņš atklāja tavernu ar nedaudziem tumšā ejā izvietotiem galdiņiem, taču tās pustumsa bija patīkama arī ziemas mēnešos, un tur pēc skata un varbūt arī pēc būtības) netīrs krodzinieks cēla priekšā brīnišķīgus ēdienus no lopu iekšām, piemēram, pildītu sirdi, cūkas recekli, aizkrūtes dziedzerus un visādos veidos pagatavotus liellopu kuņģus.

Tur Simonīni iepazinās ar diviem tipiem, kas viens otram itin nemaz nelīdzinājās un kurus tikai vēlāk viņa ģēnijs prata ievietot vienota plāna kopējā ainā. Bet nesteigsimies priekšā notikumiem.

Pirmais šķita esam nožēlojams ārprātīgais. Krodzinieks apgalvoja, ka baro un izmitina viņu tikai līdzjūtības dēļ, lai gan patiesībā šis vīrs jaudāja paveikt daudzus un pat ļoti noderīgus pakalpojumus. Visi viņu sauca par Bronti, un, kā rādās, viņš patiešām bija paglābies no Brontes slaktiņiem. Atmiņas par nemieriem viņu vienmēr briesmīgi satrauca, un pēc dažām glāzēm vīna viņš cirta dūri galdā un kliedza: "Cappelli guaddativi, l'ura du giudizziu s'avvicina, populu non mancari all'appellu" kas nozīmē: "Bagātnieki, sargieties, jo tiesas stunda tuvojas, tauta, nenokavē šo prāvu." Un tā bija frāze, ko pirms sacelšanās allaž bija mēdzis izsaukt viņa draugs Nuncio Čiraldo Fraiunko, viens no tiem pieciem, kurus pēcāk bija pavēlējis nošaut Biksio.

Viņa intelektuālā dzīve nebija diez ko piesātināta, bet vismaz viena doma viņam bija, un tā bija pārtapusi apsēstībā. Viņš gribēja nogalināt Nino Biksio.

Simonīni acīs Bronte bija tikai dīvainis, kas noderēja, kliedējot daža ziemas vakara garlaicību. Kā daudz interesantāku viņš uzreiz novērtēja citu subjektu, raupju un sākumā drūmi noslēgušos vīru, kurš, padzirdējis, kā Simonīni krodziniekam prasa te viena, te cita ēdiena recepti, pats uzsāka ar viņu sarunu, izrādīdamies tikpat dedzīgs labas virtuves cienītājs kā Simonīni. Un Simonīni tam stāstīja, kā gatavojami anjoloti pjemontiešu gaumē, un tas viņam atklāja visus caponata noslēpumus, un Simonīni savukārt stāstīja par cruda all'albanese tā, ka jauniegūtajam paziņam piemetās vilka apetīte un tas neskopojās ar marcipāna gatavošanas alķīmiskajām gudrībām.

Šis mastro Ninuco itāliski runāja puslīdz saprotami un ļāva noprast, ka ir apceļojis arī svešas zemes. Līdz beidzot, pierādīdams, cik karsti pielūdz dažu tuvējo svētnīcu jaunavas un cik ļoti ciena Simonīni garīdznieka kārtu, atklāja viņam savu īpatnējo stāvokli: viņš bijis Burbonu karaspēka pirotehniķis, dienējis nevis kā karavīrs, bet kā sprāgstvielu speciālists, kurš pārrauga netālo pulvera noliktavu. Garibaldieši no turienes bija patrielcuši visus Burbonu kareivjus un konfiscējuši munīciju un pulveri, bet, lai kazemāts pavisam neaizietu postā, bija paturējuši Ninuco par sargu, kam algu maksā militārā intendantūra. Un tā nu viņš to sargāja, garlaikodamies un gaidīdams pavēles, nīzdams no

Visi viņu sauca par Bronti, un, kā rādās, viņš patiešām bija pagl bies no Brontes slaktiņiem. 161.-162. lpp.)

ziemeļiem uzradušos okupantus, nostalģiski mīlēdams savu karali, fantazēdams par dumpjiem un nemieriem.

-   Ja tikai es gribētu, es joprojām varētu uzlaist gaisā pusi Palermo, viņš reiz čukstus teica Simonīni, kad bija sapratis, ka arī tas nav pjemontiešu pusē. Un, redzot sarunbiedra izbrīnu, izstāstīja, ka uzurpatori neesot pamanījuši, ka zem pulvera noliktavas ir vēl viens pagrabs, kurā joprojām glabājoties pulvera muciņas, granātas un citi karošanas rīki. Tie glabājami atmaksas dienai, jo jau tagad kalnos pulcējoties pretošanās grupas, kas pacentīsies, lai pjemontiešu iebrucējiem dzīve neliktos par saldu.

Runājot par sprāgstvielām, viņa seja atplauka, pieplacinātais profils un drūmās acis kļuva gandrīz vai skaistas. Un beidzot kādu dienu viņš aizveda Simonīni uz savu kazemātu, un, uz brīdi ieniris savā apakšzemes kriptā, atgriezās un rādīja saujā melnganus graudiņus.

-    Ak, godātais tēvs, viņš teica, nav nekā skaistāka par labas kvalitātes pulveri. Paskatieties krāsu, šīfera pelēks, graudiņi nesabirzt zem pirkstu spiediena. Ja jums būtu papīra lapa un es tos uzbērtu tai virsū un aizdedzinātu, graudiņi sadegtu, lapu nemaz neskarot. Kādreiz to gatavoja no septiņdesmit pieciem procentiem salpetra, divpadsmit procentiem kokogļu un divpadsmit procentiem sēra, bet pēcāk pārgāja pie tā, ko mēdz dēvēt par angļu proporcijām, kas nozīmē piecpadsmit daļas kokogļu un desmit daļas sēra, un tā tu pavisam vienkārši zaudē karos, jo tavas granātas nesprāgst. Un šodien mēs, kas šo amatu zinām bet, diemžēl vai paldies Dievam, mūsu ir maz), salpetra vietā liekam klāt Cīles nitrātu, un tā ir pavisam cita lieta.

-    Ir labāk?

-    Tas ir vislabākais. Redziet, tēvs, katru dienu tiek izgudrota kāda jauna sprāgstviela, cita par citu sliktāka. Reiz kāds karaļa virsnieks un es runāju par likumīgo karali) iztaisījās par lielu gudreli un ieteica man visjaunāko izgudrojumu piroglicerīnu. Viņš nezināja, ka tas darbojas tikai no mehāniska satricinājuma, tātad to ir grūti detonēt, jo pašam vajadzētu stāvēt blakus un dauzīt to ar āmuru, un tad jau tu pirmais uzlidotu gaisā. Klausiet mani, cilvēkam, kurš patiešām grib uzlaist gaisā kādu citu, vispiemērotākais ir vecais, labais pulveris. Jo tad gan sanāk iespaidīga izrāde.

Mastro Ninuco jūsmoja tā, it kā pasaulē no tiesas nebūtu nekā labāka un skaistāka. Tobrīd Simonīni viņa murgiem lielu vērību nepiegrieza. Bet vēlāk, janvārī, viņš atkal Ninuco teikto atcerējās.

Apdomādams dažādus paņēmienus, kā varētu dabūt savās rokās Tūkstoša ekspedīcijas rēķinus, viņš sev teica: vai nu visi rēķini ir šeit, Palermo, vai arī tie atkal būs Palermo, kad no Ziemeļiem atgriezīsies Njevo. Pēc tam Njevo vajadzēs vest tos uz Turīnu pa jūrasceļu. Tātad ir pilnīgi lieki mīt viņam uz papēžiem dienu un nakti, jo slepenajam seifam es tik un tā nepiekļūšu, bet, ja arī piekļūšu, tad vaļā nedabūšu. Bet, ja piekļūšu un atvēršu, tad izcelsies skandāls, Njevo ziņos par savu kantorgrāmatu pazušanu un varētu tikt apsūdzēti mani Turīnas pasūtītāji. Bez skandāla neiztiks arī tad, ja es pārsteigšu Njevo ar reģistriem rokās un ietriekšu viņam nazi mugurā. Tāda cilvēka līķis noteikti būtu visai mulsinoša padarīšana. Reģistriem jāizkūp gaisā, man teica Turīnā. Bet reizē ar tiem vajadzētu izkūpēt gaisā arī pašam Njevo, turklāt tā, lai salīdzinājumā ar viņa bojāeju kam vajadzētu izskatīties nejaušai un dabiskai) kantorgrāmatu bojāeja aizslīdētu otrajā plānā. Varbūt aizdedzināt vai uzspridzināt intendantūras ēku? Pārāk uzkrītoši. Atliek tikai viens risinājums, proti, parūpēties, lai Njevo, reģistri un viss pārējais, kas ir kopā ar viņu, pazūd tad, kad viņš pa jūru dosies no Palermo uz Turīnu. Šādā jūras traģēdijā, kur noslīkst piecdesmit vai sešdesmit cilvēki, neviens neiedomāsies, ka viss noticis ar mērķi iznīcināt dažus papīrus.

Ideja, protams, bija dīvaina un pārdroša, bet, kā izskatās, Simonīni pieņēmās gan vecumā, gan gudrībā, un šis vairs nebija laiks, kad varēja spēlēt muļķīgas spēlītes ar universitātes biedriem. Viņš bija redzējis karu, bija pieradis pie nāves, par laimi, svešas, un bija stipri ieinteresēts nenonākt tais cietokšņos, ko bija pieminējis Negri di Senfrons.

Dabiski, šo plānu Simonini apdomāja ilgi, ari tāpēc, ka viņam nemaz nebija cita darāmā. Tostarp viņš apspriedās ar mastro Ninuco, ko cienāja ar brangām pusdienām.

-    Mastro Ninuco, jūs varbūt klusībā minat, kāpēc esmu šeit, un es jums atklāšu, ka uzturos te pēc Svētā Tēva pavēles ar mērķi atjaunot mūsu Abu Sicīliju valdnieka karalisti.

-    Tēvs, es esmu jūsu rīcībā, sakiet, kas man jādara.

-    Redziet, pagaidām man vēl nezināmā dienā kāds tvaikonis no Palermo dosies uz kontinentu. Šis tvaikonis vedīs seifu, kurā glabājas pavēles un plāni, kā uz visiem laikiem sagraut Svētā Tēva autoritāti un apkaunot mūsu karali. Šim tvaikonim ir jānogrimst, iekams tas sasniedzis Turīnu, un jānogrimst tā, lai neizglābtos ne cilvēki, ne lietas.

-    Nav nekā vienkāršāka, tēvs. Vajag izmantot neseno atklājumu, ko, šķiet, izstrādājuši amerikāņi. To dēvē par "ogļu torpēdu". Tā ir bumba, kas izskatās kā ogles gabals. Vajag tikai to paslēpt starp oglēm, ko paredzēts izmantot tvaikonī, un, ielādēta pietiekami sakarsētā kurtuvē, tā izraisīs eksploziju.

-   Nav slikti. Bet šo ogles gabalu vajadzētu iemest kurtuvē pareizajā brīdī. Kuģim nevajadzētu uzsprāgt ne par agru, ne par vēlu, proti, nedz uzreiz pēc iziešanas jūrā, nedz arī īsi pirms galamērķa sasniegšanas, jo tad visi to pamanītu. Kuģim jāuzsprāgst pusceļā, tālu no ziņkārīgo acīm.

-    Tas visu sarežģī. Ņemot vērā to, ka kurinātāju nav iespējams uzpirkt, jo viņš būs pirmais upuris, vajadzētu precīzi aprēķināt mirkli, kurā attiecīgā deva ogļu tiek iesviesta kurtuvē. Un to nevarētu pateikt pat Benevento slavenā ragana.

-    Un tātad?

-    Un tātad, dārgais tēvs, atliek vienīgais risinājums, kas darbojas vienmēr: jau atkal pienākusi tā reize, kad jāliek lietā kārtīga mučele pulvera ar krietnu degli.

-    Bet kurš tad būs ar mieru uz borta aizdedzināt degli, zinot, ka paredzēta spridzināšana?

-    Neviens, ja vien šis cilvēks nav kārtīgs lietpratējs, kādi, paldies Dievam vai diemžēl, esam atlikuši pavisam nedaudzi. īsts eksperts māk noteikt, cik garai jābūt degauklai. Kādreiz degļi bija salmu stobriņi, kas piepildīti ar melno pulveri, tāpat izmantoja sēra degļus un arī ar salpetri piesūcinātas un nodarvotas auklas. Un nekad nevarēja zināt, cik ātri tāds deglis izdegs līdz galam. Bet, paldies Dievam, nu jau kādus trīsdesmit gadus ir izgudrota lēni gruzdoša degaukla, kuras daži metri, atļaušos norādīt, glabājas arī manā pagrabā.

-    Un ko ar tādu var iesākt?

-    Ar tādu var noteikt, cik daudz laika paies no degļa aizdedzināšanas līdz tam brīdim, kad liesma sasniegs pulveri, un izvēlēties noteiktu laiku, pieskaņojot tam degļa garumu, ja spridzinātājs zinātu, ka, aizdedzinājis degli, viņš var paspēt aizkļūt līdz vietai, kur viņu kāds jau gaida ar ūdenī nolaistu laivu, un kuģis uzsprāgtu tikai tad, kad tā jau būtu pietiekamā attālumā, viss būtu perfekti, ko gan es runāju, tas būtu īsts meistardarbs!

-    Mastro Ninuco, ir tomēr kāds bet… Pieņemsim, ka tajā vakarā ir vētra un laivu jūrā nevar nolaist. Vai tāds pirotehniķis kā jūs šādu risku uzņemtos?

-    Saku godīgi, ka nē, tēvs.

Nevarēja prasīt, lai mastro Ninuco dodas gandrīz drošā nāvē. Tomēr kādam mazāk apdomīgam varbūt varēja.

Janvāra beigās Njevo no Milānas devās uz Neapoli, kur uzkavējās dienas piecpadsmit, varbūt lai savāktu dokumentus arī tur. Un tad saņēma pavēli atgriezties Palermo, paņemt no turienes visas savas rēķinu grāmatas kas pierāda, ka tās bija palikušas Palermo) un vest uz Turīnu.

Tikšanās ar Simonīni bija sirsnīga un brālīga. Njevo ļāvās sentimentālām pārdomām par neseno braucienu uz ziemeļiem, stāstīja par savu neiespējamo mīlestību, kas nelaimīgā vai brīnumainā kārtā no jauna bija iekvēlojusies šīs īsās vizītes laikā… Simonīni klausījās drauga elēģiskajos stāstos, un viņa acis šķietami kļuva valgas no aizkustinājuma, bet patiesībā viņš alka vienīgi izdibināt, kādā veidā kantorgrāmatas ceļos uz Turīnu.

Beidzot Njevo par to ierunājās. Marta sākumā viņš ar kuģi Ercole no Palermo došoties uz Neapoli un tad no Neapoles braukšot tālāk uz Dženovu. Ercole bija cienījams angļu ražojuma tvaikonis ar diviem sānu ratiem, ar piecpadsmit vīru apkalpi, spējīgs uzņemt vairākus desmitus pasažieru. Šim kuģim jau bija gara vēsture, tomēr tas joprojām nebija uzskatāms par vecu tupeli un savu uzdevumu funkcijas pildīja labi. Sākot no šī brīža, Simonīni cītīgi ievāca visas iespējamās ziņas un uzzināja, kurā viesnīcā dzīvo kapteinis Mikēle Mančīno, un, runājoties ar jūrniekiem, tika skaidrībā par kuģa plānojumu.

Un tad atkal, apvilcis sutanu un savilcis pazemīgu seju, viņš atgriezās Bagerijā un pasauca maliņā Bronti.

-    Bronte, viņš tam teica, drīz no Palermo ceļā dosies kuģis, kas uz Neapoli vedīs Nino Biksio. Ir pienācis īstais brīdis, lai mēs, pēdējie troņa aizstāvji, atriebtos par to, kas nodarīts tavam ciemam. Un tev ir atvēlēts gods piedalīties šīs atriebības īstenošanā.

-    Sakiet, kas jādara.

-   Šī ir degaukla, un tās degšanas ilgumu ir noteicis kāds, kurš šādas lietas saprot vairāk nekā tu un vairāk nekā es. Aptin auklu ap vidukli. Kāds mūsu cilvēks, kapteinis Simonīni, kas ir Garibaldi virsnieks, taču slepenībā uzticīgs mūsu karalim, liks uznest uz borta kasti, ko sargās militārais noslēpums, un piekodinās, ka ir nepieciešams, lai kravas tilpnē šo kasti nemitīgi uzraudzītu viņa uzticības persona, un šī persona būsi tu. Kaste, protams, būs pilna ar pulveri. Simonīni kāps uz kuģa reizē ar tevi un nokārtos, lai tad, kad jūs jau būsiet gana tālu jūrā un jau būs redzams Stromboli, tev tiktu nodota pavēle noraisīt auklu no vidukļa, pierīkot to kā degli un aizdedzināt. Pa to laiku viņš parūpēsies, lai jūrā tiktu nolaista laiva. Degauklas garums un sastāvs ir tāds, lai tu varētu paspēt izkāpt no tilpnes un aiziet uz pakaļgalu, kur tevi gaidīs Simonīni.

Jums būs pietiekami daudz laika aizairēties gana tālu nost no kuģa, pirms tas uzsprāgst un nolādētais Biksio kopā ar to. Bet iepriekš tev Simonīni nevajag satikt, un, ja tu viņu ieraugi, neej klāt. Ninuco tevi ratos aizvedīs līdz kuģim, un tur tu satiksi matrozi, vārdā Almalo. Viņš tevi aizvedīs uz kravas tilpni, kur tu tupēsi kluss un mierīgs, līdz Almalo atnāks un pateiks, ka tev jādara tas, kas tev jādara.

Brontem mirdzēja acis, tomēr pavisam muļķis viņš nebija: Bet ja jūrā būs augsti viļņi? viņš jautāja.

Ja tu tilpnē jutīsi, ka kuģi drusku šūpo, neuztraucies, jo laiva ir liela un izturīga, tai ir masts un bura, un līdz sauszemei nebūs tālu. Turklāt, ja kapteinis Simonīni izlems, ka viļņi ir pārāk augsti, viņš negribēs riskēt ar savu dzīvību. Tādā gadījumā tu pavēli nesaņemsi, un Biksio tiks nogalināts kādā citā reizē. Bet, ja pavēli tomēr saņemsi, tas nozīmēs, ka kāds, kurš par jūru saprot vairāk nekā tu, ir pārliecināts, ka jums izdosies sveikiem un veseliem sasniegt Stromboli salu.

Sajūsma un pilnīga piekrišana no Brontes puses. Ilgas apspriedes ar mastro Ninuco, lai sagatavotu elles mašīnu. Piemērotā brīdī, ģērbies tik drūmi, kā cilvēki parasti iztēlojas ģērbjamies spiegus un slepenos aģentus, Simonīni ieradās pie kapteiņa Mančīno un sniedza viņam zīmogu un spiedogu izraibinātu caurlaidi, no kuras izrietēja, ka pēc viņa majestātes Viktora Emanuēla II pavēles Neapolē ir jānogādā liela kaste ar ārkārtīgi slepeniem materiāliem. Lai kaste pārlieku nekristu acīs un neizceltos starp citām precēm, tā novietojama kravas tilpnē, bet tai līdzās dienu un nakti ir jāpaliek Simonīni uzticības personai. Šo cilvēku sagaidīšot matrozis Almalo, kas jau iepriekš ir veicis slepenus militārus uzdevumus, bet kapteinim par šo lietu turpmāk nemaz nevajagot interesēties. Neapolē kāds bersaljēru kapteinis kasti savākšot.

Plāns tātad bija pavisam vienkāršs, un operācijai nevajadzētu krist acīs katrā ziņā varēja paļauties, ka neko nepamanīs Njevo, kas būs aizņemts, rūpējoties pats par savu kasti ar rēķinu grāmatām.

Bija paredzēts, ka Ercole izies jūrā vienos pēc pusdienas un ceļojums līdz Neapolei ilgs piecpadsmit sešpadsmit stundas; tāpēc būtu izdevīgi uzspridzināt kuģi, kad tas peldēs garām Stromboli salai, kuras vulkāns, nemitīgi un rāmi darbojoties, naktīs svieda gaisā liesmu mutuļus, un tāpēc eksploziju neviens nepamanītu pat pirmajā rīta blāzmā.

Dabiski, Simonīni jau sen bija stājies sakaros ar Almalo, kas no visas ekipāžas viņam bija licies visvieglāk uzpērkamais, un bija tam dāsni samaksājis un devis būtiskākos norādījumus: tam jāsagaida Bronte uz mola un jāaizved uz tilpni pie viņa kastes. Un vēlāk vakarā, viņš tam teica, uzmanīgi skaties, kad pie apvāršņa parādīsies Stromboli ugunis, vienalga, vai jūra ir mierīga vai vētraina. Tad nokāp lejā tilpnē, pieej pie tā cilvēka un saki viņam: "Tev liek pateikt, ka pienācis īstais brīdis." Neliecies ne zinis, ko viņš dara vai darīs tālāk, bet, lai tevi nemocītu pārmērīga ziņkāre, pateikšu, ka viņam vajadzēs no kastes izņemt pudeli ar vēstuli un izmest to pa iluminatoru; tuvumā būs kāds ar laivu, kas pudeli izzvejos un nogādās uz Stromboli. Tu tikai atgriezies savā vietā un visu aizmirsti. Un tagad atkārto, kas tev jāsaka.

-    Tev liek pateikt, ka pienācis īstais brīdis.

-    Lieliski.

Prombraukšanas brīdī Simonīni bija piestātnē, lai atvadītos no Njevo. Atvadas bija aizkustinošas: Mans dārgais draugs, teica Njevo, tu tik ilgu laiku biji man blakus, un tev es atklāju savu dvēseli. Iespējams, ka mēs vairs netiksimies. Kad būšu nodevis savus rēķinus Turīnā, es atgriezīšos Milānā un tur… Tad jau redzēsim. Domāšu par savu grāmatu. Ardievu, apskauj mani, un lai dzīvo Itālija.

-    Ardievu, mans Ipolito, es tevi vienmēr atcerēšos, teica Simonīni, kas tik labi bija iejuties lomā, ka viņam pat izdevās izspiest dažas asaras.

Njevo no savas karietes lika izcelt smagu kasti un nenolaida acis no saviem palīgiem, kas to uznesa uz kuģa. īsu brīdi pirms viņš devās augšā pa trapu, ieradās divi viņa draugi, kurus Simonīni nepazina, un

Aprēķinot laiku, ap deviņiem vakarā viņš nosprieda, ka nu jau droši vien viss ir piepildījies. 172. lpp.)

centās pierunāt nebraukt ar Ercole, kas, viņuprāt, nebija pietiekami drošs. No rīta ceļā došoties Elettrico, kas viņiem iedvesa daudz lielāku uzticēšanos. Simonīni piedzīvoja satraukuma mirkli, taču Njevo tūliņ paraustīja plecus un teica: jo ātrāk viņa dokumenti nonākšot galā, jo labāk būšot. Un drīz vien Ercole pameta ostas ūdeņus.

Apgalvot, ka nākamās stundas Simonīni aizvadīja ar līksmu un bezbēdīgu prātu, nozīmētu pārlieku paļauties uz viņa aukstasinību. Visu pēcpusdienu un vakaru viņš pavadīja, gaidot notikumu, ko savām acīm nevarētu ieraudzīt pat tad, ja uzrāptos Raisi zemesragā ārpus Palermo. Aprēķinot laiku, ap deviņiem vakarā viņš nosprieda, ka nu jau droši vien viss ir piepildījies. Viņš nebija pārliecināts, vai Bronte būs pratis precīzi izpildīt norādījumus, tomēr iztēlojās, kā viņa matrozis atklātajos ūdeņos pie Stromboli iet tam nodot pavēli, kā nabadziņš pievieno degli kastei un pielaiž uguni, un tad ātri skrien uz pūpi, kur viņu neviens negaida. Droši vien tur viņš sapratīs, ka piekrāpts, un kā sajucis un vai tad viņš tāds nav?) metīsies atpakaļ uz tilpni, lai nodzēstu degli, bet būs jau par vēlu un atpakaļceļā eksplozija viņu pārsteigs.

Simonīni jutās tik apmierināts ar paveikto uzdevumu, ka, atkal apvilcis garīdznieka sutanu, devās uz Bagerijas tavernu un apbalvoja sevi ar brangām vakariņām, kuru pamatu pamats bija pasta ar sardīnēm un piscistocco alla ghiotta sālītu, kaltētu mencu divas dienas mērcē aukstā ūdenī un sagriež šķēlītēs, un tad sutina kopā ar sīpolu, selerijas kātu, burkānu, vienu glāzi eļļas, sasmalcinātiem, mizotiem tomātiem, melnajām olīvām bez kauliņa, pīniju riekstiem, sultānrozīnēm, bumbieri, atsāļotiem kaperiem, sāli un pipariem).

Un tad viņš iedomājās par mastro Ninuco… Nebija saprātīgi atstāt tik bīstamu liecinieku uz brīvām kājām. Viņš atkal sēdās mūlim mugurā un jāja uz pulvera noliktavu. Mastro Ninuco durvju priekšā kūpināja savu veco pīpi un sagaidīja viņu ar platu smaidu: Domājat, ka ir izdevies, tēvs?

-    Domāju, ka jā. Jūs varat ar sevi lepoties, mastro Ninuco, teica Simonīni, un apskāva viņu, teikdams: "Lai dzīvo karalis," kā jau tai pusē bija pieņemts. Un apskaudams ietrieca viņam vēderā dunci divu sprīžu dziļumā.

Šai pusē neviens nekad neiegriežas, tāpēc varēja paļauties, ka līķi vēl ilgi neatradīs. Bet ja tomēr kas ir maz ticami žandarmi vai viņiem līdzīgie nonāktu līdz Bagerijas tavernai, tie uzzinātu, ka pēdējos mēnešos Ninuco daudzus vakarus pavadījis kopā ar kādu visai ēdelīgu garīdznieku. Taču arī šis garīdznieks vairs nebūtu atrodams, jo Simonīni gatavojās atgriezties kontinentā. Bet par Brontes pazušanu neviens galvu nelauzīs.

Simonīni atgriezās Turīnā marta vidū un gaidīja, kad ziņu dos viņa pasūtītāji, jo bija laiks norēķināties par darbu. Un kādu rītu Bjanko ienāca viņa birojā, apsēdās iepretī rakstāmgaldam un teica:

-    Simonīni, jūs atkal esat aizšāvis garām.

-    Kā tad tā? protestēja Simonīni, jūs gribējāt, lai reģistri izkūp gaisā, un pamēģiniet tos tagad atrast!

-    Jā gan, taču pie viena gaisā izkūpēja arī pulkvedis Njevo, un tas ir daudz vairāk, nekā mēs vēlējāmies. Par pazudušo kuģi sāk runāt pārāk daudz, un es nezinu, vai izdosies šo lietu noklusināt. Būs grūti panākt, lai Slepeno lietu dienests netiktu iejaukts šai būšanā. Tā vai citādi mums tas izdosies, taču vienīgais vājais ķēdes posms esat jūs. Agrāk vai vēlāk var uzrasties kāds liecinieks, kurš atcerēsies, ka Palermo jūs bijāt tuvs Njevo draugs un, skat, kāda sagadīšanās, tur dienvidos strādājāt pēc Bodžo rīkojuma. Bodžo, Kavūrs, valdība… Mans Dievs, es pat neuzdrošinos domāt par baumām, kas varētu izcelties. Tāpēc jums ir jāpazūd.

-    Cietoksnis? jautāja Simonīni.

-    Arī par cilvēku, kas aizsūtīts uz cietoksni, varētu klīst baumas. Mēs negribam atkārtot dzelzs maskas farsu. Esam iecerējuši mazāk teatrālu risinājumu. Jūs slēdzat savu bodīti Turinā un pazūdat uz ārzemēm. Brauksiet uz Parīzi. Pirmajiem izdevumiem jums pietiks ar pusi no tās atlīdzības, par kuru bijām vienojušies. Būtībā jūs gribējāt pārcensties, un tas ir tāpat kā padarīt darbu tikai līdz pusei. Un tā kā mēs nevaram gribēt, lai jūs, ieradies Parīzē, spētu ilgi iztikt, nesastrādājot muļķības, palīdzēsim jums tur sazināties ar mūsu franču kolēģiem, kas savu reizi varēs jums uzticēt kādu konfidenciālu uzdevumu. Teiksim tā, turpmāk algu jums maksās cita pārvalde.

## 9 parĪze

1897. gada 2. aprīlis, vēls vakars

Kopš rakstu šo dienasgrāmatu, ne reizi neesmu bijis restorānā. Šovakar man vajadzēja mazliet pacilāt garu, tāpēc nolēmu aiziet uz iestādījumu, kur ikviens, ko es satiktu, būtu tik ļoti piedzēries, ka nepazītu mani, pat ja es viņu pazītu. Tā ir kabareja Pere Lunette, tepat netālu Anglē ielā, un šo vietu tā sauc tāpēc, ka virs ieejas tur jau nez cik sen un nez kāpēc rēgojas milzīgs pensnejs.

Tur var nevis paēst, bet drīzāk iegrauzt kādu gabalu siera, ko īpašnieki piedāvā par pusvelti, jo no siera vairāk slāpst. Bet vispār tur dzer un dzied pareizāk, dzied vietējie "mākslinieki": Absinta Žubīte, Armāns Bļauris, Trīskāju Gastons. Pirmā zāle ir paliels gaitenis, ko visā garumā līdz pusei aizņem cinkota lete, aiz kuras stāv saimnieks un saimniece un turpat, klientu lamām un smiekliem skanot, guļ arī bērns. Visgarām pretējai sienai stiepjas sols, kur var piemesties tie, kas jau paņēmuši pa glāzei. Skapī aiz letes aplūkojama viena no Parīzes skaistākajām ugunsdziru kolekcijām. Bet īstie klienti dodas uz dziļāko telpu, kur stāv divi lieli galdi, ap kuriem dzērāji guļ, atspiedušies cits citam pret plecu. Klienti te apzīmējuši visas sienas, un bildes lielākoties ir piedaudzīgas.

Šovakar apsēdos līdzās sievietei, kas malkoja jau nez kuro absintu. Manuprāt, es viņu pazinu, viņa savulaik bija ilustrēto žurnālu māksliniece, bet tad pamazām nolaidās, varbūt tāpēc, ka zināja, ka ir slima ar diloni un dzīvot atlicis neilgi; tagad viņa piedāvājas zīmēt klientu portretus, samaksā prasot kādu glāzi, taču nu jau viņai trīc roka. Ja paveiksies, dilonis viņu nenobendēs, viņa jau kādu nakti agrāk ievelsies Bjēvrā.

Pārmiju ar viņu dažus vārdus jau desmit dienas dzīvoju tādā noslēgtībā, ka man atvieglojumu sniedza pat saruna ar sievieti), un katru reizi, kad izmaksāju kādu absinta glāzīti viņai, nevarēju nepaņemt vienu arī sev.

Tā nu tagad, kad es šo rakstu, mana redze un prāts iraizmiglojušies: ideāli apstākļi, lai atcerētos slikti un maz.

Zinu vienīgi to, ka, ieradies Parīzē, biju satraucies, dabiski galu galā es taču devos trimdā), bet pilsēta mani iekaroja, un es nolēmu te dzīvot līdz pat mūža beigām.

Nezināju, cik ilgi man vajadzēs iztikt ar to naudu, kas man bija, un noīrēju istabu kādā viesnīcā Bjēvras tuvumā. Labi, ka varēju atļauties atsevišķu istabu, jo šādās patversmēs nereti vienā istabā gulēšanai ir izklāti pat piecpadsmit salmu pīteņi, un arī logu bieži vien tur nav. Mana istaba bija apmēbelēta ar to, ko kāds izmetis, pārceļoties uz jaunu mitekli, gultasveļa bija kukaiņu pilna; cinkotā bļodelē varēja apmazgāties un spainī pamīzt; krēsla nebija neviena, tāpēc par tādu greznību kā ziepes vai dvielis nemaz nav vērts runāt. Pie sienas karājās piekodinājums atstāt atslēgu slēdzenē no ārpuses, acīmredzot, lai policistiem nevajadzētu lieki tērēt laiku, kad viņi te iebruka, gulētājus aiz matiem uzrāva pussēdus un kārtīgi nopētīja laternas gaismā, tad nosvieda atpakaļ tos, kurus nepazina, bet tos, pēc kuriem bija ieradušies, vilka lejā pa trepēm, vispirms kārtīgi iekaustījuši, ja tie gadījumā iedomājās spirināties pretī.

Ar ēdienu nebija daudz labāk: Ptipona ielā biju atklājis krodziņu, kur varēja paēst par dažiem grašiem. Visa sabojājusies gaļa, ko Ailes lielā tirgus miesnieki izmeta atkritumos, treknumi jau zaļi, liesumi melni rītausmā tika savākta; to kārtīgi notīrīja, bagātīgi apbārstīja ar sāli un pipariem, tad izmērcēja etiķī un uz divām diennaktīm izkāra svaigā gaisā pagalma tālākajā galā, un tad tā bija gatava, lai nonāktu klientu šķīvjos. Garantēta dizentērija un pieejamas cenas.

Ar Turinā iemantotajām paražām un pēc bagātīgajām Palermo maltītēm es šeit būtu dabūjis galu dažu nedēļu laikā, ja vien visai drīz, kā tūlīt izstāstīšu, nebūtu saņēmis pirmo atlīdzību no tiem, pie kuriem mani nosūtīja kavalieris Bjanko. Un tad jau es varēju atļauties ieturēties Noblot Išeta ielā. Tur vispirms nonāca plašā zālē, kas savienota ar senu iekšpagalmu, un maizi vajadzēja ņemt līdzi pašam. Pie ieejas bija kase, kur darbojās saimniece un trīs viņas meitas: viņas ierakstīja rēķinos smalkus ēdienus, rostbifu, sieru, ievārījumu un ceptus bumbierus ar pāris riekstiem. Viņā pusē kasei drīkstēja iet tie, kas pasūtīja vismaz puslitru vīna, amatnieki, mākslinieki ar tukšām kabatām, kantoristi.

Paejot garām kasei, varēja nokļūt virtuvē, kur uz iespaidīgu izmēru pavarda vārījās auna, truša vai vēršgaļas ragū, zirņu putra vai lēcas. Nekāda apkalpošana te nebija paredzēta: pašam vajadzēja sameklēt šķīvi, ēdamrīkus un stāties rindas galā, lai tiktu pie pavāra. Tā apmeklētāji grūstījās un stumdījās, pastiepuši savu šķīvi uz priekšu, līdz beidzot izdevās apsēsties pie milzīgā tnble d'hote. Divi sū par buljonu, četri sū par vēršgaļu, desmit santīmi par maizi, ko vajadzēja paķert līdzi no ārpuses, un tā te varēja paēst par četrdesmit santīmiem. Man viss garšoja, turklāt ievēroju, ka te nāk arī daudzi visai pārtikuši cilvēki, kam vienkārši patika grūstīties ēdāju pūlī.

Īstenībā arī tajā laikā, kad Noblot vēl iekļūt nevarēju, es ne mirkli nenožēloju tās pirmās nedēļas ellē: ieguvu daudz vērtīgu pazīšanos un apradu ar vidi, kurā vēlāk man bija jāprot peldēt kā zivij ūdenī. Un, klausoties sarunas šais šķērsielās, es atklāju vēl citas ieliņas dažādos Parīzes nostūros, piemēram, Lapes ielu, kas pilnībā atvēlēta dzelzslietām gan rīkiem, kas paredzēti amatniekiem, gan parastiem mājsaimniecības priekšmetiem, gan arī tiem instrumentiem, kas domāti slepenākiem darbiem, jo te varēja iegādāties mūķīzerus, pakaļdarinātas atslēgas un pat dunčus ar izbīdāmu asmeni, ko nemanāmi nēsāt svārku piedurknē.

Istabā centos uzturēties cik vien maz iespējams un atļāvos to vienīgo baudu, kas pieejama parīziešiem, kam kabatās svilpo vējš: es pastaigājos pa bulvāriem. Iepriekš nebiju apjēdzis, cik Parīze ir nesalīdzināmi lielāka par Turīnu. Sajūsmināts vēroju visdažādāko sabiedrības kārtu ļaudis, kas gāja man garām, daži devās kārtot kādas darīšanas, bet vairākums tikai pētīja cits citu. Cienījamas parīzietes ģērbās ļoti gaumīgi, un, ja ne viņas pašas, tad vismaz viņu sasukas piesaistīja manu uzmanību. Diemžēl pa tām pašām ietvēm pastaigājās arī, tā teikt, ne tik cienījamas parīzietes, kas tērpās daudz atjautīgāk, lai piesaistītu mūsu dzimuma uzmanību.

Arī viņas bija prostitūtas, lai arī ne tik vulgāras kā tās, ko vēlāk iepazinu brasseries a femmes, šīs bija paredzētas tikai labi nodrošinātiem, smalkiem kungiem, un tas bija redzams pēc velnišķīgās mākslas, ko viņas izmantoja, lai pavedinātu savus upurus. Vēlāk kāds mans informators skaidroja, ka vienulaik bulvāros bijušas redzamas tikai grisettes, jaunas, drusku pastulbas sievietes, kas nebūt nebija šķīstas, taču nebija arī alkatīgas, viņas saviem mīļākajiem neprasīja drēbes un rotaslietas, arī tāpēc, ka šie mīļākie bija vēl nabadzīgāki par viņām. Pēc tam viņas pazuda, līdzīgi kā mopšu šķirnes suņi. Vēlāk parādījās lorettes jeb biches, jeb cocottes, kas nebija asprātīgākas un izglītotākas par grizetēm, toties kāroja pēc kašmira un kruzuļiem. Tais laikos, kad es ierados Parīzē, lorette tipu jau bija nomainījušas kurtizānes: ārkārtīgi bagāti mīļākie, dimanti un karietes. Reti gan kāda kurtizāne pastaigājās bulvāros. Saskaņā ar šo dames anx camelias izraudzīto morāles principu nebija vajadzīga ne sirds, ne jūtīgums, ne pateicība, vajadzēja tikai prast izmantot impotentus, kuri maksāja vienīgi par to, lai varētu viņas izrādīt Operas ložā. Cik derdzīgs dzimums.

Tostarp biju iedibinājis sakarus ar Klemānu Fabru de Lagranžu. Turīnieši man bija ieteikuši vērsties birojā, kas atradās visai noplukuša skata ēkā, ielā, kuras nosaukumu amatā iegūtā pieredze man neļauj atklāt pat šajās lapās, ko neviens nekad nelasīs. Domāju, ka Lagranžs nodarbojās ar Direction Generale de la Sūrete Publique politisko nodaļu, taču man nekad nav izdevies saprast, vai viņš atrodas virsotnē vai pašā apakšā. Likās, viņam par savu darbu nevienam nav jāatskaitās, un, ja mani spīdzinātu,

Sajūsmināts vēroju visdažādāko sabiedrības kārtu ļaudis, kas gāja man garām. 178. lpp.)

es neko nevarētu pateikt par šo politiskās informācijas mašīnu. Īstenībā es pat nezināju, vai Lagranžam tai ēkā ir kabinets: uz norādīto adresi es vienkārši aizrakstīju, lai pavēstītu, ka man ir viņam nododama ieteikuma vēstule no kavaliera Bjanko, un pēc divām dienām saņēmu zīmīti, kas mani aicināja ierasties pie Dievmātes katedrāles. Es viņu pazīšot pēc sarkanas neļķes svārku pogcaurumā. Un kopš tā laika Lagranžs ar mani vienmēr ir saticies gluži neiedomājamās vietās kādā kabarejā, baznīcā, dārzā, nekad divreiz turpat.

Lagranžam taisni tajās dienās bija nepieciešams kāds dokuments, es viņam to perfekti pagatavoju, viņš mani uzreiz novērtēja labvēlīgi, un kopš tās dienas es sākti strādāt par viņa indicateur, kā te neoficiāli mēdz teikt, un katru mēnesi saņēmu trīssimt frankus, kam vēl jāpieskaita simt trīsdesmit franki dažādiem izdevumiem ārkārtas gadījumos šo izdevumu naudu varēja palielināt, bet par dokumentu izgatavošanu man maksāja atsevišķi). Impērija daudz tērē, algojot ziņotājus, noteikti daudz vairāk nekā Sardīnijas karaliste, un esmu dzirdējis runājam, ka policijas viena gada budžets esot septiņi miljoni franku, no kuriem divi miljoni tiekot izmantoti politiskās informācijas ievākšanai. Bet saskaņā ar citām baumām šis budžets esot četrpadsmit miljoni, par kuriem gan vajagot apmaksāt arī ovācijas, kas tiek organizētas imperatora ceļā, korsikāņu brigādes, kas uzmana madzīniešus, tāpat arī provokatorus un īstos spiegus.

Ar Lagranžu es pelnīju vismaz piecus tūkstošus franku gadā un ar viņa starpniecību iepazinu arī privātus klientus, tāpēc visai drīz varēju izveidot savu pašreizējo biroju un veco krāmu bodi, kas kalpo aizsegam). Darbojos ar viltotiem testamentiem un konsekrētām ostijām, un birojs man ienesa otrus piectūkstoš frankus, un ar desmit tūkstošiem franku gadā es biju tas, ko Parīzē dēvē par turīgu buržuā. Dabiski, tie nebija droši ienākumi, un mans sapnis bija ieņemt nevis desmit tūkstošus par saviem pakalpojumiem, bet gan desmit tūkstošus rentes, un ar trim procentiem, ko varēja saņemt par valsts obligācijām tās bija visdrošākās), man vajadzētu iekrāt trīsdesmit tūkstošus franku lielu kapitālu.

Summa, kas tolaik bija sasniedzama tikai kurtizānei, nevis vēl salīdzinoši maz pazīstamam notāram.

Gaidot lielo veiksmi, es tobrīd jau varēju no Parīzes baudu skatītāja pārtapt aktierī. Nekad neesmu jutis interesi par teātri, par tām drausmīgajām traģēdijām, kur deklamē aleksandriešus, un muzeju zāles man uzdzen skumīgumu. Taču Parīze man piedāvāja ko labāku: restorānus.

Pirmo, ko gribēju atļauties lai arī tas bija ļoti dārgs -, biju dzirdējis slavējam jau Turīnā. Tas bija Grand Vefour pie Karaļa pils portikiem, un šķiet, to ir apmeklējis arī Viktors īgo, kas nāca te iebaudīt auna krūtiņu ar baltajām pupiņām. Otrs, kurš mani vienā mirklī savaldzināja, bija Cafe Anglais uz Gramona ielas un Italjēna bulvāra stūra. Restorāns, kas savulaik bija paredzēts kučieriem un kalpotājiem, bet tagad pie saviem galdiņiem uzņēma tout Paris. Te es atklāju pommes Anna, ecrevisses bordelaises, mousses de volaille, mauviettes en cerises, petites timbales a la Pompadour, cimier de chevreuil, fonds d'artichauts a la jardiniere un sorbetus ar šampaņas vīnu. Man pietiek minēt šos vārdus, lai justu, ka dzīve ir dzīvošanas vērta.

Mani valdzināja ne tikai restorāni, bet arī passages. Es dievināju Passage ļonļfro]/, varbūt tāpēc, ka tur atradās trīs no Parīzes labākajiem restorāniem Diner de Paris, Dtner du Rocher un Dīner ]oitffroy. Arī mūsdienās, jo sevišķi sestdienās, šķiet, ka visa Parīze tikšanās sarunā šai kristāla galerijā, kur cits citam nemitīgi uzgrūžas garlaikoti smalki kungi un dāmas, kas manai gaumei varbūt ir pārāk stipri sasmaržinājušās.

Varbūt vairāk mani intriģēja Passage des Panoramas. Tur redzama tautiskāka fauna, buržuā un provinciāļi, kas ar acīm rītin aprij antikvārus priekšmetus, ko nemūžam nevarēs atļauties, bet tur staigā arī jaunas strādnieces, kas tikko iznākušas no fabrikām. Ja nu patiešām jālūr uz brunčiem, tad jau labāk skatīties uz smalkāk ģērbtajām Passage]ouffroy sievietēm; bet, tieši gribēdami pētīt strādnieces, šajā galerijā šurpu turpu staigā suiveurs pusmūža kungi, kas savu skatienu slēpj aiz dūmainu briļļu zaļajiem stikliem. Un ir apšaubāms, vai visas šīs strādnieces patiešām

Šai pasāžā es neuzkrītoši vēroju nevis strādnieces, bet suiveurs. 183. lpp.)

tādas ir: tas, ka viņām ir vienkārša kleita, tilla aubīte un priekšautiņš, vēl neko nenozīmē. Vajadzētu pavērot viņu pirkstgalus, un, ja tos nav izraibinājuši adatu dūrieni, nobrāzumi vai sīki apdedzinājumi, tas nozīmē, ka meitenes dzīvo daudz pārtidgāk un tieši pateicoties šiem suiveurs, kurus viņas apbur.

Šai pasāžā es neuzkrītoši vēroju nevis strādnieces, bet suiveurs starp citu, kurš ir teicis, ka filosofs ir tas, kas kafešantānā skatās nevis uz skatuvi, bet uz skatītāju zāli?). Viņi kādu dienu varētu kļūt par maniem klientiem vai par maniem rīkiem. Dažiem es sekoju līdz pat mājām, kur atgriezušies viņi varbūt apskauj saresnējušu sievu un pusduci knēveļu. Pierakstu adresi. Nekad jau nevar zināt. Es viņus varētu pazudināt ar vienu anonīmu vēstuli. Kādreiz, varbūt, ja tas būtu nepieciešams.

No dažādiem uzdevumiem, ko Lagranžs man uzticēja sākumā, nespēju atcerēties gandrīz neko. Man prātā nāk tikai viens vārds abats Bulāns, bet tas laikam ir saistīts ar vēlāku laiku, varbūt ar pēdējiem pirmskara vai pat pēckara gadiem es spēju atminēties, ka pa vidu bija ari karš un visā Parīzē valdīja sajukums).

Absints savu darbu dara kā nākas, un, ja es tagad uzpūstu elpu svecei, no dakts aizskrietu varena liesma.

## 10 dalla pikola apjucis

1897. gada 3. aprīlis

Dārgais kapteini Simonīni,

šorīt es pamodos ar smagu galvu un dīvainu garšu mutē. Lai Dievs man piedod, bet tā bija absinta garša! Galvoju jums, ka vēl nebiju lasījis jūsu vakarnakts piezīmes. Kā es varētu zināt, ko jūs esat dzēris, ja to nebūtu dzēris es pats? Un kā vispār garīdznieks varētu pazīt aizliegta un tātad nenomēģināta dzēriena garšu? Vai tomēr nē, man prātā ir apjukums, es rakstu par garšu, ko sajutu mutē pamozdamies, bet rakstu jau pēc tam, kad esmu izlasījis jūsu rakstīto, un tas, ko jūs esat rakstījis, mani ietekmēja. Un patiešām, ja jau es absintu nekad neesmu dzēris, kā tad es varētu zināt, ka tas, ko jūtu mutē, ir absints? Tā ir kāda cita garša, ko jūsu dienasgrāmatas iespaidā esmu noturējis par absintu.

Ak mīļais Jēzu, katrā ziņā es pamodos savā gultā, un viss man šķita pilnīgi normāli, it kā neko citu pēdējā mēneša laikā es nemaz nebūtu darījis. Taču es zināju, ka man jāiet uz jūsu dzīvokli. Tur, pareizāk, te es izlasīju tās jūsu dienasgrāmatas lappuses, ko iepriekš nebiju lasījis. Redzēju, ka pieminat Bulānu, un kaut kas man atausa atmiņā, taču neskaidri un juceklīgi.

Es to skaļā balsī atkārtoju, un šis vārds, vairākkārt izrunāts, izraisīja satricinājumu manās smadzenēs, it kā tie jūsu doktori Burrī un Biro man pie kādas ķermeņa daļas būtu pievienojuši magnētisku metālu.

vai it kā doktors Šarko būtu man acu priekšā šūpinājis, nezinu, pirkstu, atslēgu vai paplestu plaukstu un ievadījis mani nomoda mēnessērdzības stāvoklī.

Es ieraudzīju ainu: priesteris iespļauj mutē dēmonu apsēstajai.

## 11 ŽolĪ

M> iS97. 3. aprīļa dienasgrāmatas, dziļa nakts

Daila Pikolas rakstītā dienasgrāmatas lappuse apraujas pēkšņi. Varbūt viņš saklausīja kādu troksni, durvju iečīkstēšanos apakšstāvā, un laidās prom. Ļaujiet arī Stāstītājam būt apjukušam. Katrā ziņā rodas iespaids, ka abats Daila Pikola atmostas tikai tad, kad Simonīni ir nepieciešama sirdsapziņas balss, kas pārmetoši norāda, ka viņš aizklīdis sāņus, un atsauc atpakaļ pie reālajiem faktiem, bet citādi šķiet, ka abats ir aizmirsis pats sevi. Taisnību sakot, ja šīs lappuses nevēstītu par absolūti patiesiem notikumiem, varētu domāt, ka Stāstītājs licis lietā savu mākslu, pamīšus izkārtojot amnēzisku eiforiju un disforisku atmiņas atgūšanu.

1865. gada pavasarī Lagranžs kādu rītu izsauca Simonīni uz tikšanos Luksemburgas dārzā un, kad abi bija piesēduši uz soliņa, parādīja viņam apbružātu grāmatu ar dzeltenīgu vāku, uz kura bija lasāms, ka tā drukāta 1864. gada oktobri Briselē; autora vārds nebija norādīts, bet nosaukums skanēja šādi: Dialogue aux enfers entre Machiavel etMontesquieu ou la politique de Machiavel au XIXc siecle, par un contemporain.

Lūk, viņš teica, kāda Morisa Zoli grāmata. Tagad mēs zinām, kas viņš tāds ir, taču mums vajadzēja papūlēties, lai to atklātu, kamēr šīs ārzemēs iespiestās grāmatas eksemplāri tika ievesti Francijā un slepus izplatīti. To noskaidrot bija drīzāk darbietilpīgs nekā grūts pasākums, jo daudzi politisko materiālu kontrabandisti ir mūsu aģenti. Jums vajadzētu zināt, ka vienīgais paņēmiens, kā kontrolēt kādu pretvalstisku sektu, ir uzņemties tās vadību vai vismaz iekļaut mūsu algu sarakstā tās galvenos vadoņus. Valsts ienaidnieku plānus nevar izdibināt ar dievišķas apgaismības palīdzību. Kāds, varbūt pārspīlējot, ir teicis, ka no katriem desmit slepenas biedrības adeptiem trīs ir mūsu mouchards atvainojiet, ka lietoju šo vārdu, taču tā viņus sauc tautā seši ir ticības pilni muļķi, bet atlikušais viens ir bīstams cilvēks. Bet nenovirzīsimies no tēmas. Tagad Žolī ir Sentpelažī cietumā, un mēs gādāsim, lai viņš tur paliktu pēc iespējas ilgāk. Taču mums gribētos uzzināt, no kurienes viņš ir ņēmis informāciju.

-    Par ko ir šī grāmata?

-    Atzīšos jums, ka neesmu to lasījis, tās taču ir vairāk nekā piecsimt lappuses nepareiza izvēle, jo nomelnojošai grāmatelei jābūt tādai, lai to varētu izraut cauri pusstundā. Kāds mūsu aģents, vārdā Lakruā, kurš šajās lietās specializējies, mums sagatavoja atstāstu. Bet jums es uzdāvināšu vienīgo lieko eksemplāru. Redzēsiet, kā šajās lappusēs tiek pieņemts, ka Makjavelli un Monteskjē sarunājas mirušo valstībā, un Makjavelli parādās kā ciniska varas skatījuma teorētiķis un apgalvo, ka ir likumīgi veikt dažādus pasākumus, kuru mērķis ir ierobežot preses un izteiksmes brīvību, likumdevēju sapulci un visas tās pārējās būšanas, ko allaž sludinājuši republikāņi. Un to visu Makjavelli izklāsta tik detalizēti un ar mūsdienām tik viegli sasaistāmi, ka pat visneaptēstākais lasītājs saprot, ka grāmatas mērķis ir nomelnot mūsu imperatoru, piedēvējot viņam nodomu neitralizēt Augšpalātas varu, prasīt, lai tauta par desmit gadiem pagarina viņa prezidenta pilnvaras, un pārveidot republiku par impēriju…

-    Atvainojiet, Lagranža kungs, bet mēs runājam konfidenciāli un jums ir zināma mana uzticība valdībai… Taču no tā, ko jūs stāstāt, es gribot negribot secinu, ka šis Žolī raksta par lietām, ko imperators patiešām paveicis, un tāpēc es neredzu iemeslu, kāpēc vajadzētu izdibināt viņa ziņu avotus…

-    Grāmatā Žolī ironizē ne tikai par to, ko valdība jau ir izdarījusi, bet dod arī mājienus par to, ko valdība varētu būt nodomājusi darīt nākotnē, un rodas iespaids, it kā šis Žolī šo un to redzētu nevis no ārpuses, bet no iekšpuses. Redziet, ikvienā ministrijā, ikvienā valdības ēkā vienmēr ir kāds nodevējs, kāds sous-marin, kas izplata ziņas. Parasti viņiem ļauj mierīgi dzīvot, lai savu reizi izmantotu, ar viņu starpniecību palaistu viltus ziņas, kuru izplatīšana ir ministrijas interesēs, bet reizēm šie cilvēki kļūst bīstami. Ir jānoskaidro, kurš informējis vai, vēl ļaunāk, samācījis Žolī.

Simonīni prātoja, ka visas despotiskās valdības seko vienai un tai pašai loģikai un ka pietiek palasīt īsto Makjavelli, lai saprastu, ko nākotnē darīs Napoleons; un šīs pārdomas viņu pamudināja piešķirt skaidrāku formu sajūtai, kas neatstājās, kamēr Lagranžs turpināja atstāstīt grāmatas saturu: Žolī savam Makjavelli-Napoleonam mutē lika gandrīz tos pašus vārdus, kurus viņš pats bija piedēvējis jezuītiem tai dokumentā, ko bija uzkonstruējis Pjemontas valdības vajadzībām. Tātad bija acīmredzams, ka arī Žolī ir iedvesmojies no tā paša avota, no kura iedvesmojās viņš, proti, no tēva Rodēna vēstules tēvam Rotanam, kas izlasāma Sī Tautas noslēpumos.

-    Tāpēc, turpināja Lagranžs, mēs jūs nosūtīsim uz Sentpelažī cietumu kā madzīniešu emigrantu, ko turam aizdomās par sakariem ar franču republikāņu aprindām. Tur jau uzturas kāds itālis, vārdā Gaviāli, kurš bijis saistīts ar Orsīni atentātu. Jūs pilnīgi dabiski centīsieties ar viņu sapazīties, jo esat taču garibaldietis, karbonārs un kas tik vēl ne. Un ar Gaviāli starpniecību iepazīsieties arī ar Žolī. Izolācijā starp visdažādāko pasugu neliešiem politieslodzītie parasti labi saprotas. Mudiniet viņu runāt, cilvēki cietumā garlaikojas.

-    Cik ilgi man tur būs jāpaliek? jautāja Simonīni, satraucies par cietuma ēdienu.

Tas būs atkarīgs no jums. Jo ātrāk iegūsiet ziņas, jo ātrāk tiksiet ārā. Tad kļūs zināms, ka, pateicoties jūsu advokāta izmanībai, tiesas izmeklētājs jūs ir atbrīvojis no visām apsūdzībām.

Cietuma pieredzi Simonīni guva pirmoreiz. Patīkami tas nebija galvenokārt sviedru un urīna smakas, kā arī derdzīgo zupu dēļ. Paldies Dievam, Simonīni, tāpat kā pārējie pietiekami turīgie ieslodzītie, ik dienas varēja saņemt groziņu ar ēdienu, kas bija šī vārda cienīgs.

No pagalma varēja iekļūt plašā telpā, kuras vidū bija liela krāsns, bet gar sienām gari soli. Tur parasti maltīti ieturēja tie, kas ēdamo saņēma no ārpuses. Bija tādi, kas ēda, noliekušies pār savu grozu un rokas turēdami tā, lai sveši skatieni viņu gardumiem netiktu klāt, un bija arī tādi, kas bija dāsni gan pret draugiem, gan nejaušiem kaimiņiem. Simonīni ātri ievēroja, ka devīgākie, pirmkārt, ir rūdītie noziedznieki, kas raduši izrādīt solidaritāti sev līdzīgajiem, un, otrkārt, politieslodzītie.

Turīnā, Sicīlijā aizvadītajā laikā un pirmajos gados, kas nodzīvoti Parīzes nostūros, Simonīni bija pieredzējis gana daudz, lai prastu pazīt dzimušu noziedznieku. Viņš nepiekrita tolaik popularitāti pamazām iemantojušai idejai, ka visi noziedznieki esot rahītiski vai kupraini, ar zaķalūpu vai skrofulozi, vai arī kā bija apgalvojis slavenais Vidoks, kas par noziedzniekiem šo to saprata ja ne citādi, tad vismaz tāpēc, ka pats bijis viens no viņiem), ka tiem visiem esot līkas kājas; katrā ziņā daudziem šeit bija novērojamas krāsaino rasu iezīmes, piemēram, trūcīgs ķermeņa apmatojums, neliels galvaskausa tilpums, slīpa vai zema piere, spēcīgi izteikti uzacu loki, pārmērīgi attīstīti žokļi un vaigu kauli, prognātisms, šķielacība, tumsnēja āda, biezi un sprogoti mati, lielas, gaļīgas ausis, nevienādi zobi, un tāpat arī jūtu trulums, pārspīlēta kaislība uz veneriskām baudām un vīnu, niecīgs jutīgums pret sāpēm, morāles jūtu trūkums, slinkums, impulsivitāte, neaprēķināmība, liela un nepamatota iedomība, aizraušanās ar azartspēlēm, māņticīgums.

Nemaz nerunājot par tādiem subjektiem kā tas, kurš viņam katru dienu mēdza nostāties aiz muguras, itin kā lūgdamies kādu kumosu no viņa ēdiena groziņa: seja zilganu un dziļu rētu izvagota krustu šķērsu; lūpas pietūkušas no vitrioleļļas iedarbības, deguna skrimšļi nogriezti, nāsu vietā tikai divi nevienādi caurumi, rokas garas, plaukstas strupas, biezas un spalvainas līdz pat pirkstu galiem… Līdz Simonīni bija spiests pārskatīt savus uzskatus par noziedznieka stigmatiem, jo šis tips, ko sauca Orests, pēcāk izrādījās gluži lādzīgs vīrs un, kad Simonīni beidzot pacienāja viņu no sava groza, turpmāk izrādīja gluži sunisku pieķeršanos.

Viņa stāsts nebija nekāds sarežģītais: viņš vienkārši bija nožņaudzis kādu meiteni, kurai nebija pa prātam viņa mīlas apliecinājumi, un tagad gaidīja tiesas spriedumu. Es nezinu, kāpēc viņa bija tik ļauna, viņš teica, es taču lūdzu, lai viņa ar mani precas. Bet viņa smējās. It kā es būtu nez kāds briesmonis. Man ļoti žēl, ka viņa ir pagalam, bet ko tad tādā brīdī var darīt cilvēks, kurš sevi ciena? Un, ja man izdosies paglābties no giljotīnas, katorga nebūs nemaz tik slikta. Runā, ka ēdamā tur netrūkstot.

Vienudien, norādot uz kādu ar pirkstu, viņš teica: Tas gan ir slikts cilvēks. Viņš mēģināja nogalināt imperatoru.

Tā Simonīni uzzināja, kurš ir Gaviāli, un uzsāka ar viņu sarunu.

Sicīliju jūs iekarojāt, tikai pateicoties mūsu upurim, teica Gaviāli. Un tad piebilda: Ne jau manējam. Viņiem neizdevās neko pierādīt, vienīgi to, ka man ir bijuši nez kādi sakari ar Orsīni. Tā nu Orsīni un Pjēri giljotinēja, Di Rudio ir Kajennas katorgā, bet es, ja viss izies labi, drīz tikšu no šejienes ārā.

Orsīni stāsts visiem bija zināms. Šis itāļu patriots bija ieradies Anglijā un ieroču meistaram Džozefam Teiloram pasūtījis sešas bumbas, pildītas ar sprāgstošo dzīvsudrabu. 1858. gada 14. janvāra vakarā, kad Napoleons III devās uz teātri, Orsīni un divi viņa biedri svieda trīs bumbas pret imperatora karieti, taču ar niecīgiem panākumiem: viņi

Tā Simonīni uzzināja, kurš ir Gaviāli, un uzsāka ar viņu sarunu. 191. lpp.)

ievainoja simt piecdesmit septiņus cilvēkus, astoņi no ievainojumiem mira, taču valdniekpāris palika neskarts.

Pirms kāpšanas uz ešafota Orsīni uzrakstīja imperatoram līdz asarām aizkustinošu vēstuli, lūgdams viņu aizstāvēt Itālijas vienotību, un daudzi apgalvoja, ka šī vēstule zināmā mērā esot ietekmējusi Napoleona III tālākos lēmumus.

-   Sākumā bija paredzēts, ka tās bumbas izgatavošu es un daži mani draugi, stāstīja Gaviāli, un bez lielīšanās varu teikt, ka mēs mākam dabūt gatavus īstus brīnumus. Bet tad Orsīni nolēma, ka mums neuzticas. Ārzemnieki, saproties, taču vienmēr ir labāki par mums, tā nu viņš spītīgi gribēja to angli, bet anglis spītīgi gribēja dzīvsudraba fulminātu. Londonā dzīvsudraba fulminātu varēja nopirkt aptiekās, un to izmantoja arī dagerotipiem, savukārt šeit, Francijā, ar to piesūcināja "ķīniešu karameļu" papīrīšus, ko attinot, bum, atskanēja kārtīgs blīkšķis un visiem lieli prieki. Nelaime tā, ka bumba ar šādu detonatoru ir mazefektīva, ja tā neuzsprāgst, saskaroties tieši ar mērķi. Eksplodējot bumbai ar melno pulveri, būtu radušās lielas metāliskas šķembas, kas aizsprāgtu desmit metru rādiusā, bet bumba ar fulminātu tūliņ sairst un nogalina tevi tikai tad, ja tu stāvi tieši tur, kur tā nokrīt. Tad jau labāk lietot pistoles lodi tā vismaz trāpa tur, kur trāpa.

-   Vienmēr jau var mēģināt vēlreiz, pārdroši ieminējās Simonīni. Un tad piebilda: Es pazīstu cilvēkus, kam varētu būt vajadzīgi dažu labu pirotehniku pakalpojumi.

Stāstītājs nezina, kāpēc Simonīni izmeta šādu ēsmu. Vai viņš jau bija kaut ko iecerējis vai arī tā rīkojās aicinājuma mudināts, paraduma pēc, drošības dēļ, vai varbūt tāpēc, ka nekad jau neko nevar zināt? Katrā ziņā Gaviāli uz to reaģēja labi: Aprunāsimies par to sīkāk, viņš teica. Jūs sacījāt, ka drīz tiksiet no šejienes ārā, un domāju, ka tā būs arī ar mani. Sameklējiet mani pie Pere Laurette Išeta ielā. Tur mēs ar draugiem satiekamies gandrīz katru vakaru, un tā ir vieta, uz kuru žandarmi ir pārstājuši nākt, pirmkārt, tāpēc, ka tad viņiem katru reizi vajadzētu apcietināt visus pastāvīgos apmeklētājus un tā būtu pārāk liela noņemšanās, un, otrkārt, tāpēc, ka, tai iestādījumā ieejot, žandarms nevar būt drošs, ka iznāks atkal ārā.

-    Jauka vietiņa, smejoties noteica Simonīni, noteikti iegriezīšos. Bet sakiet man vienu lietu, esmu dzirdējis, ka šeit uzturoties kāds Žolī, kas sarakstījis visādas negantības par imperatoru.

-    Viņš ir ideālists, atbildēja Gaviāli, vārdi jau nenogalina. Droši vien viņš ir labs cilvēks. Es jūs sapazīstināšu.

Žolī bija ģērbies joprojām tīrās drēbēs un acīmredzot bija atradis arī paņēmienu, kā šajos apstākļos noskūties; viņš vientulīgs mēdza sēdēt stūrī lielajā telpā ar krāsni un, kad tur sanāca privileģētie ar groziņiem, allaž to pameta, lai nevajadzētu mocīties, skatoties uz citu veiksmi. Viņš izskatījās aptuveni Simonīni vecumā, un, lai arī acis viņam dega kā vīziju apmātam, tās aizmigloja skumju plīvurs; bija redzams, ka šis ir daudzu pretrunu nomocīts cilvēks.

-   Apsēdieties te kopā ar mani, — viņu uzrunāja Simonīni, un pieņemiet kaut ko no šī groziņa, jo man vienam tāpat ir par daudz. Es uzreiz sapratu, ka jūs neesat viens no tiem salašņām.

Žolī ar smaidu klusi pateicās un labprāt pieņēma gabalu gaļas un šķēli maizes, tomēr lielā runāšanā neielaidās. Simonīni viņam teica: Labi gan, ka māsa nav mani aizmirsusi. Bagāta viņa nav, taču uztur mani kā pieklājas.

-    Jums veicas, atteica Žolī. Man nav neviena…

Ledus bija salauzts. Viņi runājās par Garibaldi epopeju, kam francūži bija sekojuši ar aizrautību. Simonīni ieminējās, ka iepriekš viņam bijušas šādas tādas nepatikšanas ar pjemontiešu, bet pēcāk ar franču valdību, un, redz, tagad viņš esot apsūdzēts sazvērestībā pret valsti un gaidot tiesu. Žolī teica, ka viņš cietumā nonācis pat ne sazvērestības, bet tikai pļāpīguma dēļ.

-    Iztēloties sevi par nepieciešamu elementu visuma kārtībā mums, cilvēkiem, kas salasījušies daudz labu grāmatu, ir tas pats, kas māņticība analfabētiem. Ar idejām vien pasauli mainīt nevar. Cilvēki, kuriem domu ir maz, retāk kļūdās, viņi seko tam, ko dara visi, un netraucē nevienam, un gūst sekmes, kļūst bagāti, tiek labos amatos, kļūst par deputātiem, slaveniem literātiem, akadēmiķiem, žurnālistiem, saņem ordeņus. Vai tad par muļķiem var uzskatīt tos, kas tik labi tiek galā ar savām lietām? Muļķis esmu es, kas sagribēju cīnīties ar vējdzirnavām.

Arī trešajā maltītē Žolī joprojām nebija pievērsies svarīgākajam, un Simonīni viņu mazliet paskubināja, pajautājot, kas tā bijusi par tik bīstamu grāmatu, ko viņš sarakstījis. Un tad Žolī ņēmās gari un plaši atstāstīt to dialogu viņsaulē, un, jo vairāk viņš stāstīja, jo vairāk iesvilās sašutumā par visām nelietībām, ko bija atmaskojis, un viņš tās komentēja un iztirzāja vēl niknāk nekā savā grāmatā.

-   Saprotat? īstenot despotismu ar vispārēju vēlēšanu palīdzību! Tas draņķis izdarīja autoritāru valsts apvērsumu, palīgā pasaukdams trulo tautu! Viņš mums skaidri parāda, kāda būs rītdienas demokrātija.

Pareizi, klusībā sprieda Simonīni, tas Napoleons ir mūslaiku cilvēks un ir sapratis, kā noturēt grožos tautu, kas pirms gadiem septiņdesmit uzbudinājās no domas, ka var nocirst galvu karalim. Lagranžs, protams, var uzskatīt, ka Žolī bijuši kādi iedvesmotāji, taču nav šaubu, ka viņš vienkārši ir izanalizējis faktus, kas visiem ir acu priekšā, tādējādi uzminēdams diktatora nākamos soļus. Daudz vairāk man gribētos uzzināt, kuru modeli viņš patiesībā izmantojis.

Kad Simonīni pusaizplīvuroti pieminēja Ežēnu Sī un tēva Rodēna vēstuli, Žolī uzreiz pasmaidīja, gandrīz vai nosarka un teica, ka jā, viņa ideja attēlot Napoleona zemiskās ieceres esot radusies no Sī izmantotā paņēmiena, vienīgi viņam licies noderīgāk par imperatora iedvesmas avotu norādīt nevis jezuītismu, bet klasisko makjavellismu.

-    Kad izlasīju tās Sī lappuses, es sev teicu, ka tagad zinu, kā sarakstīt grāmatu, kas satricinās šo valsti. Cik neprātīgas iedomas, jo izrādās, grāmatas konfiscē, sadedzina un beigās ir tā, it kā tu neko nebūtu darījis. Un man neienāca prātā, ka Sī pateica daudz mazāk, taču par saviem vārdiem bija spiests doties trimdā.

Simonīni jutās aplaupīts. Tiesa, arī viņš bija pārrakstījis savu jezuītu runu no Sī, taču neviens to nezināja, un viņš bija iecerējis šo pašu sazvērestības shēmu lietot vēl citiem mērķiem. Bet tagad, redz, Žolī, to viņam nolaupa un, tā teikt, padara par kopus īpašumu.

Bet tad viņš nomierinājās. Žolī grāmata bija konfiscēta, un viņam piederēja viens no nedaudzajiem eksemplāriem, kas vēl bija apritē, Žolī pats vēl dažus gadus paliks cietumā, un, pat ja Simonīni pilnībā pārrakstīs viņa tekstu, piedēvējot sazvērestību vienalga kam, Kavūram vai prūšu kancelejai, neviens neko nepamanīs, pat ne Lagranžs, kurš varbūt jaunajā dokumentā tikai atpazīs kaut ko ticamu. Ikvienas valsts slepenie dienesti tic vienīgi tam, ko jau ir dzirdējuši citur, un kā pilnīgi neticamu noraidītu ikvienu ziņu, kas paustu kaut ko pavisam nedzirdētu. Tāpēc uztraukumam nav pamata, viņa situācija ir droša: viņš zina, ko Žolī teicis, bet to nezina neviens cits. Vienīgi tas Lakruā, ko pieminēja Lagranžs, vienīgais, kuram bija pieticis drosmes izlasīt visu Dialogu. Tātad pietiek novākt Lakruā, un viss būs nokārtots.

Tikmēr bija pienācis laiks pamest Sentpelažī. Brālīgā sirsnībā viņš atvadījās no Žolī, tas bija aizkustināts un piebilda: Varbūt jūs varētu izdarīt man pakalpojumu. Man ir draugs, kāds Gedons, kurš varbūt pat nezina, kur es esmu, taču viņš varētu man reizēm atsūtīt grozu ar cilvēcisku ēdienu. No šejienes sterbekļiem man metas grēmas un caureja.

Un paskaidroja, ka šo Gedonu varot atrast Bona ielas grāmatnīcā, kas pieder Bekes jaunkundzei un kur pulcējoties furjēristi. Cik Simonīni bija zināms, furjēristi bija sociālistu paveids, kas sapņoja vispārēji reformēt cilvēku dzimumu un par revolūciju nerunāja, un tāpēc viņus vienlīdz nicināja gan komunisti, gan konservatori. Bet, kā varēja saprast, Bekes jaunkundzes grāmatnīca bija kļuvusi par porto franco visiem republikāņiem, kas pretojās impērijai, un tur viņi mierīgi pulcējās, jo policija uzskatīja, ka furjēristi nespēj nodarīt pāri pat mušai.

Tikko izkļuvis no cietuma, Simonīni steidzās raportēt Lagranžam. Viņš nekādi nebija ieinteresēts to noskaņot pret Žolī, jo būtībā šis dons Kihots gandrīz vai izraisīja viņā žēlumu. Viņš teica:

-     Lagranža kungs, mūsu subjekts vienkārši ir naivs cilvēks, kurš cerējis sasniegt slavas brīdi, taču nošāvis greizi. Man radās iespaids, ka viņam ne prātā nebūtu nācis to grāmatu rakstīt, ja viņu nebūtu sakūdījis kāds no jūsu aprindām. Un man ir sāpīgi to teikt, taču viņa avots ir tieši Lakruā, kas, saskaņā ar jūsu vārdiem, esot izlasījis grāmatu, lai jums to atstāstītu, lai gan viņš, ja tā var teikt, šo grāmatu bija izlasījis, iekams tā tika sarakstīta. Iespējams, tieši viņš arī parūpējās, lai tā tiktu nodrukāta Briselē. Nejautājiet man, kāpēc.

-   Varbūt pēc kāda ārzemju dienesta pasūtījuma. Varbūt to pasūtīja prūši, lai izraisītu nekārtības Francijā. Mani tas nepārsteidz.

-    Prūšu aģents tādā dienestā kā jūsējais? Tas izklausās neticami.

-    Štībers, prūšu izlūkdienesta vadītājs, saņēma deviņus miljonus dālderu, lai visu franču teritoriju pārklātu ar spiegu tīklu. Runā, ka viņš esot nosūtījis uz Franciju piecus tūkstošus prūšu zemnieku un deviņus tūkstošus istabeņu, lai viņam būtu aģenti kafejnīcās, restorānos, viesnīcās, ietekmīgākajās ģimenēs, visur. Bet tā nav taisnība. Ļoti neliela daļa spiegu ir prūši, tie pat nav elzasieši, kurus vismaz varētu pazīt pēc akcenta, tie ir parasti francūži, kas šo darbu dara par naudu.

-    Un jūs nespējat izskaitļot un apcietināt šos nodevējus?

-    Tas mums nav izdevīgi, jo tad prūši apcietinātu mūsējos. Spiegus nav pieņemts neitralizēt, tos nogalinot, viņus neitralizē, nododot tiem maldīgas ziņas. Un tāpēc mums ir vajadzīgi tādi, kas spēlē dubultu spēli. Ņemot vērā to visu, tomēr jāatzīst, ka tas, ko teicāt par Lakruā, man ir pilnīgs jaunums. Augstā debess, kādā pasaulē mēs dzīvojam, ja jau nevienam vairs nevar uzticēties… Vajadzēs nekavējoties no viņa atbrīvoties.

-    Bet, ja jūs viņu tiesāsiet, ne viņš, ne Žolī neko neatzīs.

-   Cilvēkam, kurš strādājis pie mums, nekad nevajadzētu parādīties tiesas zālē, un tas atvainojiet, ka izklāstu šādus pamatprincipus, attiektos un attieksies arī uz jums. Lakruā ies bojā negadījumā. Atraitne saņems pienācīgu pensiju.

Simonīni neko nestāstīja par Gedonu un Bona ielas grāmatnīcu. Šīs ziņas viņš paturēja sev, lai paskatītos, kādu labumu no tām iespējams izsist. Turklāt nedaudzās Sentpelažī pavadītās dienas bija izsmēlušas viņa spēkus.

Tāpēc viņš, cik drīz vien varēdams, lika sevi aizvest uz Laperouse Granzogistēna krastmalā, un palika ne jau apakšstāvā, kur pasniedza austeres un tādus entrecdtes kā agrākajos laikos, bet devās uz otro stāvu, uz vienu no cabinets particuliers, kur varēja pasūtīt barhue sauce hollandaise, casserole de riz a la Toulouse, aspics de filets de laperaux en chaud-froid, truffes au champagne, pudding d'abricots ā la Venitienne, corheille de fruits frais, compotes de peches et d'ananas.

Pie velna visus cietumniekus, vienalga, vai tie ir ideālisti vai slepkavas, un pie velna viņu draņķīgos strebekļus! Galu galā cietumi pastāv taisni tāpēc, lai godīgi cilvēki droši varētu aiziet uz restorānu.

Te Simonīni atmiņas, kā parasti šādos gadījumos, samežģās, un viņa dienasgrāmatu veido saraustīti fragmenti. Stāstītājam atliek vienīgi izmantot to, ko iejaucoties atklājis abats Daila Pikola. Nu jau šis pāris allaž strādā uz maiņām un perfektā saskaņā…

īsumā Simonīni secināja: ja viņš grib izcelties imperatora dienestu acīs, viņam Lagranža labā jāpaveic kas vairāk. Un kas policijas informatoru padara patiesi uzticamu? Sazvērestības atmaskošana. Tātad viņam vajadzēja noorganizēt sazvērestību, lai pēc tam varētu to atmaskot.

Ideju viņam jau bija piespēlējis Gaviāli. Simonīni ievāca ziņas Sentpelažī un izdibināja, kad Gaviāli izkļūs brīvībā. Un viņš atcerējās, kur tas būs atrodams: Pēre Laurette kabarejā Išeta ielā.

Gandrīz pašā ielas galā vajadzēja doties iekšā kādā namā, kura durvis bija nožēlojami šaura sprauga, lai gan jāatzīst nebūt ne šaurāka par Šakipeša ieliņu, kas atzarojās šai pašā Išeta ielā un nudien bija tik šaura, ka nevarēja saprast, kāpēc tā izbūvēta, ja jau cilvēks tajā iekļūt varēja, vienīgi sagriezies sāniski. Tad vajadzēja kāpt augšā pa kāpnēm un iet pa gaiteņiem, no kuru akmeņiem sūcās tauku asaras un kuros rindojās tik zemas durvis, ka nebija skaidrs, kā tajās istabās iespējams ieiet. Trešajā stāvā bija mazliet pieņemamāka augstuma durvis, pa kurām varēja iekļūt plašā telpā, kas, iespējams, bija izveidota, nojaucot starpsienas diviem vai trim agrākajiem dzīvokļiem, un tieši šeit atradās Pere Laurette kabareja jeb salons, jeb zāle, un neviens nezināja, kas ir tas Loreta tētiņš, kura vārdu iestādījums nes, varbūt viņš bija nomiris jau pirms daudziem gadiem.

Visapkārt gari galdi, ap kuriem cits pie cita sasēduši pīpju ļuļķētāji un landsknehta spēlmaņi, meitenes ar priekšlaicīgi grumbu izvagotām sejām, tik bālas kā nabadzīgu bērnu lelles, un viņas te vienīgi centās sazīmēt tos, kas vēl nav iztukšojuši glāzi, un izlūgties kādu lāsi sev.

Tovakar, kad ieradās Simonīni, te valdīja satraukums: tuvējā kvartālā kāds kādu bija nodūris, un izskatījās, ka asiņu smaka visus padarījusi nervozus. Un tad vienā brīdī kāds trakais ar līku kurpnieka nazi savainoja vienu no meitenēm, pēc tam notrieca no kājām iestādījuma saimnieci, kas bija iejaukusies, un neprātīgi ņēmās sisties ar visiem, kas viņu mēģināja savaldīt, un garšļaukus viņu dabūt izdevās tikai oficiantam, kurš pret viņa pakausi sašķaidīja karafi. Bet pēc tam visi atgriezās pie iepriekšējām nodarbēm, it kā nekas nebūtu noticis.

Tur Simonīni sastapa Gaviāli sēžam pie galda ar biedriem, kas, šķiet, pilnībā atbalstīja viņa uzskatus par karaļa nogalēšanu, tie gandrīz visi bija itāļu emigranti, un gandrīz visi bija sprāgstvielu eksperti, kam šī joma kļuvusi par īstu apsēstību. Kad ap galdu sēdošie bija visai ievērojami uzpildījušies ar alkoholu, tie sāka apcerēt dižāko pagātnes atentātu rīkotāju pieļautās kļūdas: elles mašīna, ar kuru Kadudāls bija mēģinājis noslepkavot Napoleonu, tolaik pirmo konsulu, bija salpetra un kartečas skrošu maisījums, kas varbūt noderēja vecās galvaspilsētas šaurajās ieliņās, taču mūsdienās būtu pavisam neefektīvs un, nevar noliegt, ka neefektīvs tas izrādījās pat toreiz). Fjeski, gribēdams noslepkavot Ludviķi Filipu, bija izgatavojis mašīnu ar astoņpadsmit stobriem, kas šāva visi reizē, un viņš nogalināja astoņpadsmit cilvēkus, tikai ne karali.

-    Galvenā problēma, teica Gaviāli, ir sprāgstvielas sastāvs. Piemēram, kālija hlorāts: kādam ienāca prātā to sajaukt ar sēru un oglēm, lai iegūtu šaujampulveri, taču vienīgais labums no šī eksperimenta bija tāds, ka darbnīca, kur viņi to mēģināja paveikt, uzgāja gaisā. Tad kāds iedomājās, ka kālija hlorātu varētu izmantot vismaz sērkociņiem: taču hlorāta un sēra galviņu vajadzēja pamērcēt sērskābē, un tas nu diez ko ērti nebija. Līdz beidzot pirms nu jau vairāk nekā trīsdesmit gadiem vācieši izgudroja fosfora sērkociņus, kas uzliesmo no berzes.

-    Un nemaz nerunāsim par pikrīnskābi, teica cits. Kāds ievēroja, ka tā eksplodē, ja to karsē kālija hlorāta klātbūtnē, un tā tika uzjaukta vesela virkne pulveru, kas bija cits par citu detonējošāki. Daži eksperimentētāji gāja bojā, un šī doma tika atmesta. Labāk it kā veicoties ar nitrocelulozi…

-    Kā tad!

-   Vajadzētu uzklausīt senos alķīmiķus. Viņi atklāja, ka slāpekļskābes un terpentīneļļas maisījums pēc kāda laika uzliesmo pats no sevis. Un jau pirms simt gadiem tika noskaidrots, ka aizdegšanās notiek gandrīz vienmēr, ja slāpekļskābei pievieno sērskābi, kas absorbē ūdeni.

-    Es nopietnāk uztvertu ksiloidīnu. Sajauc slāpekļskābi ar cieti vai koksnes šķiedrām…

-   Izklausās, ka tu tikko esi izlasījis to Verna romānu, kur ksiloidīnu izmanto, lai gaisa ratus uzšautu uz mēness. Šodien vairāk runā par nitrobenzolu un nitronaftalīnu. Vai arī var apstrādāt papīru un kartonu ar slāpekļskābi un iegūt nitramidīnu, kas ir līdzīgs ksiloidīnam.

-    Bet tie visi ir nestabili produkti. Tad jau nopietnāk mūsdienās ir uztverama nitrētā kokvilna ja ņem to pašu svaru melnā pulvera, tad salīdzinoši šīs kokvilnas eksplozīvais spēks ir sešreiz lielāks.

-    Taču atdeve ir nevienmērīga.

Un tā viņi turpināja stundām ilgi, allaž atgriezdamies pie vecā, labā un godīgā melnā pulvera tikumiem, un Simonīni šķita, ka viņš ir atgriezies pie Sicīlijas sarunām ar Ninuco.

Bija pavisam viegli vispirms uzsaukt dažas glāzes vīna, bet pēc tam uzkurināt šī bariņa naidu pret Napoleonu III, kas droši vien pretosies pavisam drīz gaidāmajam savojiešu iebrukumam Romā. Vienotās Itālijas labā vajadzēja nogalināt diktatoru. Lai gan Simonīni uzskatīja, ka šiem dzērājiem Itālijas vienotība rūp tikai zināmā mērā, viņiem daudz svarīgāk bija spridzināt labi pagatavotas bumbas. Taču šis bija tieši tāds uzmācīgas idejas apsēstu ļautiņu tips, kādu viņš meklēja.

-    Orsīni atentāts, skaidroja Simonīni, izgāzās nevis tāpēc, ka viņš neprata to paveikt, bet tāpēc, ka slikti uztaisītas bija bumbas. Tagad mums ir daži, kas būtu gatavi mest bumbas īstajā brīdī, tikai joprojām nav skaidrības par to, kādu sprāgstvielu izmantot, bet sarunas ar manu draugu Gaviāli mani pārliecināja, ka jūsu grupa varētu būt mums noderīga.

-     Bet ko tieši jūs domājat, sacīdams "mēs"? jautāja viens no patriotiem.

Simonīni tēloja, ka brīdi vilcinās, un tad lika lietā visas parafernālijas, ar kurām savulaik bija izpelnījies Turīnas studentu uzticēšanos: viņš pārstāvot Alta Vendita, esot viens no fantomātiskā Nubiusa vietniekiem, bet labāk, lai tie viņam neko vairāk neprasa, jo karbonāru organizācijas struktūra ir tāda, ka ikviens pazīst tikai to, kurš hierarhijā atrodas tieši virs viņa. Problēma esot tāda, ka jaunas un neapstrīdami efektīvas bumbas nevar uztaisīt tā vienkārši uz līdzenas vietas, ir nepieciešami neskaitāmi eksperimenti, gandrīz vai alķīmiķu pētījumi, lai uzjauktu pareizos maisījumus, un izmēģinājumi klajā laukā. Viņš varot piedāvāt mierīgas telpas, tieši tepat Išeta ielā, un arī naudu, kas vajadzīga eksperimentiem. Un, kad bumbas būs gatavas, grupai par tām vairs neesot jāuztraucas, taču tais telpās jau iepriekš būs noliktas skrejlapas, kas sludina imperatora nāvi un skaidro uzbrukuma rīkotāju mērķus. Kad Napoleons būs pagalam, grupas uzdevums būs izplatīt tās pilsētas ielās un dažas atstāt arī pie lielāko laikrakstu redakciju durvju sargiem.

Pieņemu, ka jūs neviens neiztraucēs, jo augstākajās sfērās ir daži, kam šāds atentāts būtu ļoti pa prātam. Mums policijas prefektūrā ir savs cilvēks, viņu sauc Lakruā. Taču neesmu pārliecināts, vai viņš ir pilnīgi uzticams, tāpēc nemēģiniet ar viņu sazināties; viņš, uzzinot, kas jūs esat, varētu jūs denuncēt, lai tikai pakāptos augstākā amatā. Jūs taču zināt, kādi ir tie dubultaģenti…

Vienošanās tika uzņemta ar sajūsmu, Gaviāli mirdzēja acis. Simonīni atdeva laboratorijai atvēlēto telpu atslēgas un piešķīra palielu summu pirmajiem pirkumiem. Pēc dažām dienām viņš devās apciemot sazvērniekus, un viņam šķita, ka ar eksperimentiem tie jau ir tikuši gana tālu; līdzi viņš bija atnesis dažus simtus skrejlapiņu, ko nodrukājis kāds pielaidīgs tipogrāfs, tad atstāja vēl žūksnīti naudas tēriņiem, noteica: "Lai dzīvo vienotā Itālija! Romu vai nāvi!" un gāja prom.

Bet tai pašā vakarā, ejot pa Senseverīna ielu, kas šai stundā bija tukša kā izslaucīta, viņš šķitās aiz muguras saklausām kādu nācēju, bet, tikko apstājās viņš, noklusa arī sekotāja soļu troksnis. Viņš sāka iet ātrāk, bet attālums starp viņu un otru gājēju arvien samazinājās, līdz vairs nebija šaubu, ka tas otrs viņu nevis izseko, bet vajā. Un patiesi pēc brīža turpat aiz pleca atskanēja smaga elšana, kāds viņu nikni sagrāba un iegrūda Salambriēras strupceļā vēl šaurākā par Šakipeša ielu), kas ar Sanseverīna ielu savienojās tieši šai vietā; it kā viņa vajātājs labi pazītu šo apkaimi un apzināti būtu izvēlējis īsto mirkli un īsto ielas stūri. Piespiests pie sienas, Simonīni redzēja vienīgi to, kā mirdz naža asmens, gandrīz pieskardamies viņa sejai. Šai tumsā viņš nevarēja saredzēt uzbrucēja vaibstus, taču nešaubīgi pazina viņu, tikko sadzirdēja balsi, kas ar sicīliešu akcentu uzšņāca: Sešus gadus man vajadzēja, lai sadzītu jums pēdas, mans labais tēvs, bet galu galā man tas izdevās!

Tas bija mastro Ninuco, kas, pēc Simonīni pārliecības, bija palicis guļam uz Bagerijas putekļainā ceļa ar divu sprīžu dziļumā vēderā ietriektu dunci.

Es esmu dzīvs, jo pēc jums tur gadījās iet garām kādai žēlsirdīgai dvēselei, kas man palīdzēja. Trīs mēnešus es cīnījos starp dzīvību un nāvi, uz vēdera man ir rēta no vienas gūžas līdz otrai… Bet tikko jaudāju piecelties no gultas, es sāku meklēt. Kurš ir redzējis tādu un tādu garīdznieku… Un izrādījās, ka Palermo dažs viņu redzējis kafejnīcā runājam ar notāru Muzumeči, un kādam bija radies iespaids, ka šis garīdznieks stipri līdzinās kādam pjemontiešu garibaldietim, kurš bijis pulkveža Njevo draugs… Es dzirdēju, ka tas Njevo ir pazudis jūrā, it kā viņa kuģis būtu izkūpējis gaisā, un es labi zināju, kā un kāpēc tas izkūpējis un kurš ir vainīgais. No Njevo nebija grūti aizrakties līdz pjemontiešu karaspēkam un no turienes līdz Turīnai, un tai neciešami aukstajā pilsētā es pavadīju veselu gadu, iztaujādams cilvēkus. Beidzot izdibināju, ka šī garibaldieša uzvārds ir Simonīni un ka viņam piederējis notāra birojs, ko viņš pārdevis, taču pircējam viņš neuzmanīgi bija ieminējies, ka pārceļas uz Parīzi. Joprojām bez graša kabatā, un neprasiet, kā man tas izdevās, es ierados Parīzē, bet es jau nezināju, ka pilsēta izrādīsies tik liela. Man te vajadzēja klaiņot ilgi, līdz tiku jums uz pēdām. Un iztiku sev gādāju, staigādams pa tādām ieliņām kā šī un pielikdams nazi pie rīkles smalki ģērbtiem kundziņiem, kas nomaldījušies no droša ceļa. Pa vienam kundziņam dienā, un dzīvošanai man pietika. Pa šo apkaimi es vienmēr klejoju. Iztēlojos, ka tāds tips kā jūs, drīzāk apmeklē tapis francs, kā viņi te tos sauc, nevis godīgu cilvēku mājas… Jums būtu vajadzējis uzaudzēt smuku melnu bārdu, ja negribat, lai jūs tik viegli atpazīst…

Tieši pēc šī gadījuma Simonīni pārtapa par bārdainu buržuā, bet šajā mirklī viņš varēja tikai atzīt, ka ir darījis par maz, lai aizmēztu savas pēdas.

-    Vienvārdsakot, stāstu nobeidza Ninuco, netaisos izklāstīt visas savas gaitas, man pietiks ar to, ka pāršķelšu jums vēderu tāpat, kā jūs to pāršķēlāt man, taču es šo darbu paveikšu rūpīgāk. Un šeit naktīs neviens nestaigā, tāpat kā pa Bagerijas ceļu.

Paspīdēja mēness, un tagad Simonīni varēja saskatīt Ninuco pieplacināto degunu un ļaunumā mirdzošās acis.

-    Ninuco, viņam pietika drosmes ierunāties, jūs nezināt, ka to, ko es izdarīju, es darīju, pakļaudamies pavēlēm; pavēlēm, kas nāca no pašas augšienes un no tik svēta pavēlētāja, ka man vajadzēja rīkoties, atmetot personiskās jūtas. Un tām pašām pavēlēm pakļaudamies, es tagad esmu šeit, kur gatavoju jaunus pasākumus troņa un altāra aizstāvībai.

Simonīni runāja, ar pūlēm vilkdams elpu, taču redzēja, ka naža asmens par naga tiesu attālinās no viņa sejas. Jūs savu dzīvi esat ziedojis savam karalim, tāpēc noteikti saprotat, ka ir uzdevumi… svēti uzdevumi, ļaujiet man to pateikt… kuru dēļ ir atļauta arī rīcība, kas citādi būtu saucama par neģēlīgu. Vai saprotat?

Mastro Ninuco vēl nesaprata, taču apliecināja, ka atriebība nav viņa vienīgais mērķis: Es pārāk daudz esmu badojies šais gados, un redzot, ka esat beigts un pagalam, es paēdis nejutīšos. Man apnicis dzīvot tumsā. Kopš sadzinu jums pēdas, esmu redzējis, kā ejat uz smalku kungu restorāniem. Sarunāsim tā, es jūs atstāšu dzīvu, ja katru mēnesi saņemšu tādu summu, kas man ļautu ēst un gulēt tikpat labi kā jums un pat mazliet labāk.

-     Mastro Ninuco, es jums apsolu ko vairāk par mazu summiņu mēnesī. Es gatavoju atentātu pret franču imperatoru, un atcerieties, ka jūsu karalis zaudēja troni tāpēc, ka Napoleons paslepus atbalstīja Garibaldi. Jūs tik daudz zināt par pulveriem, tāpēc jums vajadzētu satikties

Tur Simonīni sastapa Gaviāli sēžam pie galda ar biedriem, kas, šķiet, pilnībā atbalstīja viņa uzskatus par karaļa nogalēšanu, tie gandrīz visi bija itāļu emigranti, un gandrīz visi bija sprāgstvielu eksperti, kam šī joma kļuvusi par īstu apsēstību. 199. lpp.)

ar grupiņu drosminieku, kas pulcējas Išeta ielā, lai sagatavotu to, ko pamatoti varēs saukt par elles mašīnu. Ja jūs pievienotos viņiem, tad ne tikai varētu piedalīties varoņdarbā, kas ieies vēsturē, un apliecināt savas apbrīnojamās pirotehnika spējas, bet arī ņemot vērā, ka šo atentātu ir ierosinājušas dažas ļoti augstu stāvošas personas nodrošināt sev atalgojumu, kas ļaus jums dzīvot pārticībā visu mūžu.

Tikai padzirdot vien par pulveriem, izkūpēja visas sicīlieša dusmas, kas bija perinātas kopš tās nakts Bagerijā, un Simonīni saprata, ka Ninuco viņam ir rokā, kad tas jautāja: Kas man būtu jādara?

-    Pavisam vienkārši, parīt pulksten sešos vakarā ejiet uz šo adresi, pieklauvējiet un nonāksiet kādā noliktavā, tur sakiet, ka jūs sūta Lakruā. Draugi jau būs brīdināti par jūsu ierašanos. Taču, lai jūs varētu pazīt, iespraudiet savu svārku pogcaurumā neļķi. Ap septiņiem ieradīšos arī es. Ar naudu.

-    Labi, es tur aiziešu, teica Ninuco. Bet, ja tā ir kāda krāpšana, tad paturiet prātā, ka tagad es zinu, kur jūs dzīvojat.

Nākamajā rītā Simonīni atgriezās pie Gaviāli un brīdināja viņu, ka vajadzētu pasteigties. Un ka visiem vajadzētu sapulcēties pulksten sešos nākamajā vakarā. Vispirms ieradīšoties kāds viņa sūtīts sicīliešu pirotehniķis, kurš pārbaudīšot, cik tālu pavirzījies darbs, drīz pēc tam ieradīšoties viņš pats un tad atnāks arī Lakruā kungs, lai sniegtu visiem pienācīgās garantijas.

Pēc tam viņš devās pie Lagranža un paziņoja, ka esot atklājis sazvērestību, kuras mērķis ir nogalināt imperatoru. Viņš zinot, ka sazvērnieki nākamajā vakarā pulksten sešos sapulcēšoties Išeta ielā, lai atdotu sprāgstvielas pasūtītājiem.

-   Taču uzmanību, viņš brīdināja. Reiz jūs man teicāt, ka ikvienā slepenā biedrībā no desmit locekļiem trīs ir mūsu spiegi, seši ir muļķi, un viens ir bīstams cilvēks. Šoreiz spiegu jūs tur atradīsiet tikai vienu, proti, mani; astoņi ir pilnīgi muļķi, bet patiešām bīstamajam cilvēkam svārku pogcaurumā būs neļķe. Un, tā kā viņš ir bīstams arī man, es gribētu, lai izceļas sajukums un šis tips tiek nevis arestēts, bet nošauts uz vietas. Ticiet man, tas jādara, lai neizceltos lieks troksnis. Nebūs labi, ja viņš runās ar kādu no jūsu vīriem.

Es jums ticu, Simonīni, teica Lagranža kungs. Tas cilvēks tiks likvidēts.

Ninuco sešos vakarā ieradās Išeta ielā ar košu neļķi pogcaurumā, Gaviāli un pārējie viņam lepni izrādīja savas uzpariktes, Simonīni atnāca pusstundu vēlāk un pavēstīja, ka tūlīt būšot klāt arī Lakruā, bet sešos un četrdesmit piecās minūtēs darbnīcā iebruka sabiedriskās kārtības uzturēšanas spēki, un Simonīni, kliegdamas par nodevību, izrāva pistoli un notēmēja pret žandarmiem, taču tīšuprāt aizšāva garām, un žandarmi atbildēja uz uguni un trāpīja Ninuco krūtīs, bet, tā kā visu vajag nostrādāt tīri, viņi nošāva vēl vienu sazvērnieku. Ninuco vārtījās pa zemi, gārgdams sicīliskus lāstus, un Simonīni, atkal izlikdamies, ka tēmē pret žandarmiem, raidīja viņam žēlsirdības šāvienu.

Lagranža cilvēki bija pārsteiguši Ninuco un pārējos ar nepārprotamiem pierādījumiem, proti, ar pirmajiem pusizgatavoto bumbu paraugiem un žūksni skrejlapiņu, kurās bija izskaidrots, kāpēc viņi šīs bumbas taisa. Pratināšanu laikā Gaviāli un viņa biedri nosauca kāda noslēpumaina Lakruā vārdu, kurš tos pēc viņu pārliecības) esot nodevis. Papildu iemesls, lai Lagranžs nolemtu viņu novākt. Policijas protokolos tika ierakstīts, ka viņš piedalījies sazvērnieku apcietināšanā un viens no šiem neliešiem nolaidis viņu no kājām ar pistoles šāvienu. Izteikt pēcnāves atzinību.

Tāpat tika nolemts, ka nav lietderīgi rīkot pārlieku skaļu prāvu pret sazvērniekiem. Tajos gados, kā Lagranžs skaidroja Simonīni, nemitīgi klīda baumas par atentātiem pret imperatoru, un varēja izteikt pieņēmumu, ka daudzas no šīm baumām nemaz nav spontāni dzimušas leģendas, īstenībā tās ar apdomu izplata republikāņu aģenti, lai uzkurinātu eksaltētu personu sacensības garu. Un nav nekādas vajadzības izplatīt ziņu, ka ir nācis modē rīkot sazvērestības pret Napoleona III dzīvību. Tā nu sazvērniekus nosūtīja uz Kajennu, kur tos nokaus malārijas drudzis.

Imperatora dzīvības glābšana ir ienesīgs darbs. Cietumā biedrojoties ar Žolī, viņš nopelnīja desmit tūkstošus franku, bet sazvērestības atklāšana ienesa veselus trīsdesmit tūkstošus. Atrēķinot nost piecus tūkstošus, ko viņam bija izmaksājusi telpu īre un materiāli bumbu taisīšanai, atlika trīsdesmit pieci tūkstoši tīras peļņas, kas bija vairāk par desmito daļu no ilgotā trīssimt tūkstošu kapitāla.

Apmierināts ar Ninuco likteni, viņš tomēr nedaudz nožēloja Gaviāli, kurš taču būtībā bija lāga puisis un bija viņam uzticējies. Bet tam, kurš nolemj kļūt par sazvērnieku, ir jāuzņemas risks, un uzticēties tāds nedrīkst nevienam.

Žēl arī tā Lakruā, kurš taču viņam nebija nodarījis neko ļaunu. Bet galu galā viņa atraitne saņems labu pensiju.

## 12 nakts prĀgĀ

1897. gada 4. aprīlis

Man neatlika nekas cits, kā sameklēt to Gedonu, par kuru bija stāstījis Žolī. Grāmatnīcu Bona ielā vadīja padzīvojusi, grumbaina vecmeita, kas mūždien valkāja neiedomājami kuplus melnas vilnas brunčus un tādu aubi kā Sarkangalvītei un labi, ka tā, jo aube aizsedza vismaz pusi sejas.

Tur es uzreiz sastapu Gedonu, skeptiķi, kurš uz apkārtējo pasauli raudzījās ironiski. Man patīk tie, kas nekam netic. Gedons tūliņ labprāt atsaucās Žolī lūgumam: viņš tam aizsūtīšot ēdienu un ari kādu nieku naudas. Pēc tam viņš ironizēja par draugu, kura labā bija gatavs atvērt maku. Kāda gan jēga sarakstīt grāmatu un riskēt ar katorgu, ja jau tie, kuri grāmatas lasa, tāpat pēc dabas ir republikāņi, bet tie, kuri atbalsta diktatoru, ir analfabēti zemnieki, kas varēja piedalīties vispārējās vēlēšanās pēc Dieva žēlastības?

Furjēristi? Labi cilvēki, taču kā lai uztver nopietni pravieti, kurš sludina, ka atdzimušajā pasaulē apelsīni augs pat Varšavā, okeānos skalosies limonāde, cilvēkiem būs aste, bet incests un homoseksualitāte tiks atzīti par cilvēka visdabiskākajām dziņām?

-   Kāpēc tad jūs ar viņiem tiekaties? es jautāju.

-   Tāpēc, viņš man atbildēja, ka viņi ir palikuši vienīgie godīgie cilvēki, kas pretojas nešķīstā Bonaparta diktatūrai.

-   Redzat to skaisto dāmu, viņš teica. Tā ir Žiljeta Lamesīna, viena no ietekmīgākajām sievietēm grāfienes d'Agū salonā, un par sava vīra naudu viņa cenšas izveidot arī pati savu salonu Rivoli ielā. Viņa ir apburoša, viņa ir gudra, viņa ir visnotaļ talantīga rakstniece, un tikt ielūgtam viņas mājās šo to nozīmē.

Gedons man norādīja ari uz kādu gara auguma tipu, izskatīgu un nepārprotami valdzinošu: Tas ir Tusnels, L'Esprit des bētes slavenais autors. Sociālists, nevaldāms republikānis un neprātīgi iemīlējies Žiljetā, kas viņu nepagodina pat ar skatienu. Taču no šejieniešiem viņam ir visgaišākais prāts.

Tusnels man stāstīja par kapitālismu, kas indējot mūsdienu sabiedrību.

-    Un kas tad ir kapitālisti? Zīdi, mūsu laika valdnieki. Iepriekšējā gadsimta revolūcija nocirta galvu Kapetam, bet mūsu gadsimta revolūcijai vajadzēs nocirst galvu Mozum. Es uzrakstīšu grāmatu par šo jautājumu. Kas gan ir žīdi? Visi tie, kuri sūc neaizsargāto asinis, tautas asinis. Tie ir protestanti, masoni. Un, protams, jūdaisti.

-   Bet protestanti taču nav žīdi, es uzdrošinājos iebilst.

-    Kas saka žīds, saka protestants, un pār vienu kārti metami ari angļu metodisti, vācu piētisti, šveicieši un holandieši, kas iemācās lasīt Dieva gribu tai pašā žīdu grāmatā, Bībelē, kas ir stāsts par incestiem un slaktiņiem, un mežonīgiem kariem un kur uzvaru sasniedz caur nodevību un krāpšanu, kur karaļi liek noslepkavot precētus vīrus, lai iegūtu viņu sievas, kur sievietes, ko dēvē par svētām, ietiek guļasvietā pie ienaidnieku ģenerāļiem, lai nocirstu tiem galvu. Kromvels savam karalim galvu nocirta, skandēdams Bībeli, un Maltuss, kas nabagu bērniem liedza tiesības uz dzīvi, bija caurcaurēm Bībeles piesūcies. Tā ir rase, kas pavada laiku, atceroties savu verdzību, un allaž ir gatava pakļauties zelta teļa kultam, par spīti dievišķo dusmu zīmēm. Cīņai pret žīdiem būtu jākļūst par galveno uzdevumu ikvienam sociālistam, kurš ir šī vārda cienīgs. Par komunistiem es nerunāju, jo viņu dibinātājs ir žīds, taču galvenais ir atmaskot naudas sazvērestību. Kāpēc Parīzes restorānā ābols maksā simtreiz dārgāk nekā Normandijā? Ir plēsēju tautas, kas pārtiek no svešas miesas, tirgoņu tautas, kādas savulaik bija feniķieši un pūnieši, bet mūsdienās ir angļi un žīdi.

-Tātad jūsu skatījumā anglis un žīds ir viens un tas pats?

-   Gandrīz. Jums vajadzētu izlasīt, ko savā romānā Koningsbijs ir sarakstījis kāds ietekmīgs angļu politiķis, Dizreilijs, sefardu žīds, kas pārgājis kristietībā. Viņam ir pieticis nekaunības rakstīt, ka žīdi gatavojas valdīt pār pasauli.

Nākamajā dienā viņš man atnesa vienu šī Dizreilija grāmatu, kurā bija pasvītrojis daudzus fragmentus: "Vai tad esat kādreiz Eiropā redzējuši izceļamies kaut cik svarīgu kustību, ja tajā nedarbojas un noteicošo lomu nespēlē žīdi?… Pirmie jezuīti bija žīdi! Un kas gan vada noslēpumaino krievu diplomātiju, kuras priekšā nobāl visa Rietumeiropa? Zīdi! Un kurš Vācijā ir ieguvis monopolu gandrīz visās profesoru katedrās?"

-    Pievērsiet uzmanību, ka šis Dizreilijs nav nekāds mouchard, kas denuncē savu tautu. Gluži otrādi, viņš ir iecerējis izcelt tās tikumus. Nekaunēdamies viņš raksta, ka Krievijas finanšu ministrs, grāfs Kankrins, ir Lietuvas žīda dēls, tieši tāpat kā spāņu ministrs Mendisabals bija kāda Aragonas provinces konvertīta dēls. Francijā impērijas maršals ir franču žīda dēls Suits, un žīds bija arī Masenna, kura žīdiskais vārds bija Manasehs… Un galu galā kā aizbildniecībā attīstās revolūcija, kas tiek gatavota Vācijā? To savā aizbildnībā ņēmis žīds, paskatieties uz Kārli Marksu un viņa komunistiem.

Nebiju pārliecināts, vai Tusnelam ir taisnība, taču viņa filipikas, kas atklāja, ko domā visrevolucionārākajās aprindās, mani rosināja uz dažām idejām… Bija visai apšaubāms, kam un vai vispār varētu pārdot pret jezuītiem vērstus dokumentus. Varbūt masoniem, bet ar to pasauli man vēl nebija nekādu sakaru. Antimasoniski dokumenti varbūt varētu ieinteresēt jezuītus, taču saražot tādus es vēl nejutos gatavs. Dokumentus pret Napoleonu? Skaidrs, ka ne jau valdības vajadzībām, taču republikāņiem, kas šai ziņā, protams, bija labs tirgus, pēc Sī un Žolī neko daudz vairs nevarēja pateikt. Pret republikāņiem? Arī te, šķiet, valdībai jau bija savākts viss nepieciešamais, bet, ja es Lagranžam piedāvātu informāciju par furjēristiem, viņš sāktu smieties, jo kas zina, cik daudz viņa ziņotāju jau apmeklē Bona ielas grāmatnīcu.

Kas tad atlika? Tak jau žīdi, micīt razīt. Būtībā biju uzskatījis, ka viņi ir tikai mana vectēva apsēstība, taču, uzklausījis Tusnelu, apjēdzu, ka pretžīdisks tirgus paveras ne tikai pie abata Barjela visu paveidu mazdēliem un tādu bija ne mazums), bet arī pie revolucionāriem, republikāņiem, sociālistiem. Zīdi bija altāra ienaidnieki, taču viņi bija arī ienaidnieki plēbam, kura asinis sūca, un, atkarībā no valdības, arī troņa ienaidnieki. Vajadzēja pastrādāt ar žīdiem.

Apzinājos, ka uzdevums nav nekāds vienkāršais: varbūt garīdzniecības aprindas vēl varēja satriekt, pārstrādājot vecos Barjela materiālus par žīdiem kā masonu un templiešu sabiedrotajiem ar mērķi izraisīt franču revolūciju, taču tādam sociālistam kā Tusnels tas viss itin nemaz neliktos saistoši, tāpēc vajadzēja pateikt kaut ko konkrētāku par saistību starp žīdiem, kapitāla uzkrāšanu un britu sazvērestību.

Sāku pat nožēlot, ka ne reizi mūžā nevienu žīdu neesmu saticis. Atklāju, ka man ir lieli robi zināšanās par sava riebuma objektu, un tā riebumu aizvien vairāk papildināja aizvainojums.

Klusi sirdījos, to visu pārdomādams, kad tieši Lagranžs man paspīdināja gaismas stariņu. Jau minēju, ka Lagranžs tikšanās vienmēr norunāja pilnīgi neiedomājamās vietās, un šoreiz mēs satikāmies Perlašēzas kapsētā. Būtībā viņam bija taisnība, te mūs varēja noturēt par radiniekiem, kas meklē dārga aizgājēja pīšļus, vai par romantiskiem pagātnes apmeklētājiem un šajā gadījumā mēs nopietni apgājām apkārt Abelāra un liloīzas kapam, šim mākslinieku, filosofu un mīlas pārņemtu dvēseļu mērķim, kā rēgi starp rēgiem.

Tātad, Simonīni, vēlos sarīkot jums tikšanos ar pulkvedi Dimitriju, un tas ir vienīgais vārds, ar kādu viņš pazīstams mūsu vidē. Viņš strādā Krievijas impērijas Kancelejas Trešās nodaļas labā. Protams, ja aizbrauksiet uz Pēterburgu un jautāsiet pēc šīs nodaļas, visi izskatīsies kā no mākoņiem nokrituši, jo oficiāli tāda nemaz neeksistē. Tie ir aģenti, kuru uzdevums ir uzmanīt revolucionāro grupu veidošanos, un tur pie viņiem šī problēma ir daudz nopietnāka nekā pie mums. Viņiem jāuzmanās no dekabristu mantiniekiem, no anarhistiem un pēdējā laikā arī no tā saukto brīvlaisto zemnieku neapmierinātības. Cars Aleksandrs pirms dažiem gadiem atcēla dzimtbūšanu, taču tagad aptuveni divdesmit miljoni zemnieku ir spiesti saviem bijušajiem kungiem maksāt nodevas par tiesībām izmantot zemi, kur tie nespēj izaudzēt pat iztiku sev pašiem, un tāpēc lielā skaitā tie dodas uz pilsētām meklēt darbu…

-   Un ko no manis vēlas šis pulkvedis Dimitrijs?

-     Viņš vāc dokumentus, kā lai pasaka… kompromitējošus dokumentus žīdu jautājumā. Krievijā žīdu ir daudz vairāk nekā pie mums, un laukos viņi nozīmē draudus krievu zemniekiem, jo visi žīdi prot lasīt, rakstīt un, galvenais, rēķināt. Nemaz nerunājot par pilsētām, kur, kā tiek uzskatīts, daudzi ir pievienojušies pretvalstiskām sektām. Maniem krievu kolēģiem ir divkārša problēma: no vienas puses, viņiem jāsargās no žīdiem tur un tad, kad tie nozīmē reālas briesmas, bet, no otras puses, jānovirza pret žīdiem lauku plebeju neapmierinātība. Bet gan jau Dimitrijs pats jums visu izskaidros. Uz mums tas neattiecas. Mūsu valdība ir labās attiecībās ar Francijas žīdu finanšu grupējumiem, un neviens nevēlas izraisīt neapmierinātību tajās aprindās. Mēs tikai gribam izdarīt pakalpojumu krieviem. Mūsu darbā roka roku mazgā, un tāpēc mēs pulkvedim Dimitrijam laipni aizdosim jūs, Simonīni, kam oficiāli ar mums nav nekāda sakara. Gandrīz aizmirsu: pirms Dimitrijs ieradies, es jums ieteiktu ievākt labi daudz informācijas par Alliance Israelite Universelle, kas aptuveni pirms sešiem gadiem nodibināta šeit, Parīzē. Tie ir ārsti, žurnālisti, juristi, uzņēmēji… Parīzes žīdu sabiedrības zieds. Visi, teiksim, visnotaļ liberāli orientēti, katrā ziņā vairāk republikāņi nekā bonapartisti. Šķietami šī sabiedrība apņemas cilvēktiesību vārdā palīdzēt ikvienam vajātajam ikvienā zemē, lai arī kādas ticības piederīgais tas būtu. Kamēr nav pierādīts pretējais, runa ir par godājamiem pilsoņiem, taču ir grūti iefiltrēt starp viņiem mūsu ziņotājus, jo žīdi cits citu pazīst un atpazīst, līdzīgi kā suņi, apostot cits citam pēcpusi. Bet es jums labprāt palīdzētu sazināties ar kādu, kam ir izdevies iemantot Alianses biedru uzticēšanos. Tas ir kāds Jakobs Brafmans, žīds, kurš pārgājis pareizticībā un vēlāk kļuvis par senebreju valodas pasniedzēju Minskas teoloģijas seminārā. Uz neilgu laiku viņš ir ieradies Parīzē, tieši pulkveža Dimitrija un viņa Trešās nodaļas uzdevumā, un viņam bija viegli iekļūt Alliance Israēlite, jo dažiem biedriem viņš bija pazīstams kā ticības brālis. Viņš jums par to biedrību varēs šo to pastāstīt.

-   Atvainojiet, Lagranža kungs. Bet, ja šis Brafmans ir pulkveža Dimitrija ziņotājs, tad viss, ko viņš man pastāstīs, jau būs zināms arī Dimitrijam, un nebūs nekādas jēgas, ja es to viņam stāstīšu vēlreiz.

-    Neesiet nu tik naivs, Simonīni. No tā būs jēga, būs. Ja jūs Dimitrijam izstāstīsiet to pašu, ko viņš jau uzzinājis no Brafmana, tad viņa acīs jūs atklāsieties kā cilvēks, kam ir drošas ziņas, kuras apstiprina viņam zināmo.

Brafmans. Pēc vectēva stāstiem gaidīju, ka satikšu tipu ar maitasputna profilu, gaļīgām lūpām, ar izteikti izvirzītu apakšlūpu, kā tas mēdz būt nēģeriem, iedubušām un parasti muklainām acīm, kam plakstiņu atpletums ir mazāks nekā citām rasēm, viļņotiem vai sprogotiem matiem, atlekušām ausīm… Taču es sastapu kungu, kas izskatījās kā mūks, ar skaistu iesirmu bārdu un biezām, kuplām uzacīm, kam galos izveidojušies gluži mefistofeliski kušķi, kādus jau agrāk biju redzējis krieviem un poļiem.

Kā redzams, konvertēšanās pārveido ne tikai dvēseles, bet arī sejas vaibstus.

Šim vīram piemita īpatnēja nosliece uz labu virtuvi, lai arī viņš izrādīja negausību kā provinciālis, kurš grib nomēģināt visu un neprot sastādīt savu ēdienkarti kā pieklājas. Mēs pusdienojām Rocher de Cancale Montorgeja ielā, kur senāk bija parasts iet nobaudīt labākās austeres

Es sastapu kungu, kas izskatījās kā mūks, ar skaistu iesirmu bārdu un biezām, kuplām uzacīm, kam galos izveidojušies gluži mefistofeliski kušķi, kādus jau agrāk biju redzējis krieviem un poļiem. 214. Ipp.)

Parīzē. Pirms gadiem divdesmit restorānu slēdza, bet pēcāk to no jauna atvēra cits īpašnieks iestādījums vairs nebija agrākais, taču austeres tur bija joprojām, un krievu žīdam ar to bija gana. Brafmans iebaudīja tikai dažus dučus belons un tūlīt pēc tam pasūtīja bisque d'ecrevisses.

-     Lai izdzīvotu četrdesmit gadsimtus, tik vitālai tautai vajadzēja izveidot atsevišķu valdību ikkatrā zemē, kur tā apmetās, valsti valstī, ko viņi saglabāja vienmēr un visur, arī tad, kad tika izkliedēti uz gadu tūkstošiem. Un es atradu dokumentus, kas pierāda šādas valsts un šāda likuma pastāvēšanu, atradu kahalu.

-Un kas tas ir?

-    Institūcija, kas iedibināta jau Mozus laikos un pēc šīs tautas izkliedēšanas vairs nedarbojās dienas gaismā, bet slēpās sinagogu ēnā. Es atradu kāda kahala, konkrēti Minskas kahala dokumentus no 1794. līdz 1830. gadam. Tur viss ir pierakstīts, ikkatra darbība reģistrēta.

Viņš atritināja dažus papirusus, ko klāja man nesaprotamas zīmes.

-    Ikvienu žīdu kopienu pārvalda savs kahals, un tā ir pakļauta arī neatkarīgai tiesai, ko sauc par betdinu. Šie ir viena konkrēta kahala dokumenti, bet acīmredzot tie ir vienādi visos kahalos. Tur teikts, ka kopienas locekļiem jāpakļaujas tikai viņu pašu iekšējai desai, nevis viņus uzņēmušās valsts tiesām; kā jārīko svētki, kā jākauj lopi viņu īpašās virtuves vajadzībām, bet kristiešiem jāpārdod nešķīstās un bojātās daļas; un ka ikviens žīds no kahala var nopirkt kādu kristieti, ko izmantot ar augļošanas palīdzību, līdz pārņemti visi kristieša īpašumi, un ka nevienam citam žīdam nav tiesību uz to pašu kristieti… Žēlsirdības trūkums pret zemākajām šķirām, nabagu izmantošana un izdzīšana, saskaņā ar kahalu, nav nekāds noziegums, bet gan tikums, ja vien to veic Israēla dēls. Daži apgalvo, ka žīdi esot nabadzīgi, jo sevišķi Krievijā: tā ir taisnība, jo ļoti daudzi žīdi ir upuri viņu pašu slepenajai valdībai, ko vada bagātie žīdi. Es necīnos pret žīdiem, galu galā pats esmu dzimis žīds, es tikai cīnos pret žldiskuma ideju, kas grib aizstāt kristietību… Es mīlu žīdus, Jēzus, ko viņi noslepkavoja, ir mans liecinieks…

Brafmans ievilka elpu un pasūtīja aspic de filets mignons de perdreaux. Bet jau nākamajā mirklī atkal pievērsās saviem papīra rituļiem, ko pārcilāja mirdzošām acīm: Un tas viss ir īsts, redzat? To pierāda papīra vecums, un šo dokumentu sastādījušā notāra vienmērīgais rokraksts, un tas, ka atšķirīgos datumos paraksti sakrīt.

Brafmans jau bija iztulkojis šos dokumentus franciski un vāciski un no Lagranža uzzinājis, ka es spēju izgatavot autentiskus dokumentus, un tagad viņš man lūdza, lai es viņam izgatavoju franču versiju, kas izskatītos rakstīta vienā laikposmā ar Minskas oriģinālu. Bija svarīgi, lai šādi dokumenti būtu arī citās valodās, lai krievu dienestiem varētu pierādīt, ka kahala modelis tiek nopietni uztverts daudzās Eiropas valstīs un ka sevišķi augstu to vērtē Parīzes Alliance Israelite.

Jautāju, kā gan iespējams šos dokumentus, kas tapuši kādā nomaļā Austrumeiropas kopienā, padarīt par pierādījumu tam, ka pastāv vispasaules kahals. Brafmans man atbildēja, lai es neuztraucoties, šie dokumenti viņam esot vajadzīgi tikai atbalstam kā pierādījums, ka viņa stāstītais nav nekāds izdomājums, bet citādi viņa grāmata pati par sevi būšot gana pārliecinoša, atmaskojot patieso kahalu, milzu astoņkāji, kas izstiepis savus taustekļus pār civilizēto pasauli.

Viņa vaibsti kļuva skarbi, un viņš no tiesas gandrīz iemantoja to maitsputna izskatu, kam būtu bijis jāatklāj, ka viņš par spīti visam joprojām ir žīds.

Galvenās jūtas, kas dzen uz priekšu talmūdisko garu, ir neizmērojama kāre valdīt pār pasauli, nepiesātināmas alkas iegūt visas bagātības, kas pieder nezīdiem, aizvainojums un dusmas pret kristiešiem un Jēzu Kristu. Kamēr Israēla tauta nebūs pievērsusies Jēzum, valstis, kuras šo tautu uzņēmušas, tā allaž uzlūkos kā ezeru, kur brīvi var zvejot ikviens žīds, kā teikts Talmūdā.

Apsūdzētāja dedzības nogurdināts, Brafmans pasūtīja escalopes de poularde au veloute, taču ēdiens viņam negāja pie dūšas un viņš to lika nomainīt ar filets de poularde piques aux truffes. Tad viņš no vestes kabatas izvilka sudraba pulksteni un teica: Ak vai, jau ir vēls. Franču virtuve ir izcila, taču apkalpošana gan ir lēna. Steidzami pienākumi liek man doties prom. Atsūtiet man ziņu, kapteini Simonīni, vai jums izdevies sagādāt piemērotu papīru un pareizās tintes.

Nobeigumam Brafmans tik tikko nogaršoja vaniļas suflē. Un es gaidīju, ka viņš, kā jau žīds, lai ari konvertējies, liks rēķinu samaksāt man. Taču Brafmans ar kundzisku žestu vēlējās izmaksāt mūsu abu uzkodas, kā viņš bezrūpīgi nodēvēja šo maltīti. Iespējams, krievu slepenie dienesti saviem aģentiem izdevumus apmaksāja karaliski dāsni.

Mājās atgriezos nedaudz apjucis. Pirms piecdesmit gadiem Minskā radīts dokuments, kurā dod sīki norādījumi, ko ielūgt un ko neielūgt tajos vai citos svētkos, nekādi nepierāda, ka šie paši likumi nosaka arī Parīzes vai Berlīnes lielāko baņķieru darbības. Un visbeidzot: nekad un nemūžam nedrīkst strādāt, balstoties uz autentiskiem vai pa pusei autentiskiem dokumentiem! Ja tie patiešām kaut kur eksistē, tad kāds agrāk vai vēlāk var tos atrast un pierādīt, ka kaut kas ir atveidots neprecīzi… Lai dokuments būtu pārliecinošs, tas ir jārada pilnīgi no jauna, un ir vēlams oriģinālu nemaz neuzrādīt, bet tikai itin kā atstāstīt dzirdēto tā, lai nebūtu iespējams atrast nevienu avotu līdzīgi, kā noticis ar trim Austrumu Gudrajiem, kurus pāris rindiņās ir pieminējis Matejs, taču viņš nav pateicis, ne cik viņu bija, ne kā viņus sauca, ne arī to, vai viņi patiešām bijuši ķēniņi, tas viss ir tikai tradicionāli nostāsti. Tomēr ļaudīm viņi ir tikpat īsti kā Jāzeps un Marija, un es zinu, ka kaut kur pat tiek godāti viņu pīšļi. Atklāsmēm noteikti ir jābūt ārkārtējām, satriecošām un neparastām. Tikai tad tās kļūst ticamas un izraisa sašutumu. Kas gan Sampaņas vīnkopim daļas par to, ka žīdi saviem ciltsbrāļiem savu meitu kāzas liek svinēt tā un ne citādi? Vai tad tas pierāda, ka žīdi grib iztukšot viņa kabatas?

Un tad es apjēdzu, ka man jau ir pārliecinošs dokuments, pareizāk, man jau ir pārliecinošs ietvars labāks par Guno Faustu, par kuru parīzieši te nemaņā jūsmo jau vairākus gadus tagad vajadzēja tikai piemeklēt atbilstošu saturu. Skaidrs, ka es domāju masonu saietu Pērkona kalnā, Džuzepes Balzamo plānu, jezuītu naksnīgo sapulci Prāgas kapsētā.

Ar ko bija jāsākas žīdu plāniem iekarot visu pasauli? Protams, ar zelta sagrābšanu savā īpašumā, kā man bija ierosinājis Tusnels. Pasaules iekarošana lai satrauktu monarhus un valdības; zelta sagrābšana lai apmierināti būtu sociālisti, anarhisti un revolucionāri; veselīgo kristīgās pasaules principu iznīcināšana lai nemierīgs kļūtu pāvests, bīskapi un priesteri. Un tad vēl pievienot mazliet tā bonapartiskā cinisma, ko tik labi bija aprakstījis Žolī, un kādu nieku jezuītiskās liekulības, ko mēs abi ar Žolī bijām apguvuši no Sī darbiem.

Es atgriezos bibliotēkā, bet šoreiz Parīzē, kur visa kā bija daudz vairāk nekā Turinā, un atradu jaunus attēlus ar Prāgas kapsētu. Tā pastāvēja jau kopš viduslaikiem un, nevarēdama plesties plašumā ārpus atļautajām robežām, tā krāva savus apbedījumus citu uz cita, un tā tur gulēja varbūt simts tūkstoši līķu, un kapu plāksnes tur slējās cita pie citas, gandrīz saskardamās, plūškoku lapotņu noēnotas, un tās neizdaiļoja neviens portrets, jo žīdi baidās no attēliem. Varbūt gravīru autorus šī vieta bija apbūrusi un tie bija ļāvušies pārspīlējumiem, radot šo akmens biežņu, kur plāksnes nolīkst gluži kā visu vēju locīti krūmi, un šis kapulauks izskatījās kā greizzobaina mute, ko iepletusi veca ragana. Taču pateicoties dažām sevišķi izteiksmīgām gravīrām, kas kapsētu atainoja mēness gaismā, es tūliņ skaidri sapratu, kādu labumu varu gūt no šīs raganiski nešķīstās atmosfēras, ja starp plātnēm, kas izskatījās kā visos virzienos stāvus izslējušās grīdas plāksnes, ko izkustinājis telūrisks satricinājums, stāvētu salīkuši, garos kaftanos tērpti, kapucēm aizsegušies rabīni ar iesirmām āžu bārdām, rabīni, kas rīko sazvērestību, arī paši sametušies slīpeni kā akmeņi, pret kuriem viņi atbalstās, naktī veidojot sakumpušu rēgu mežu. Bet pašā centrā atradās rabi Lēva kaps tā paša rabīna kaps, kurš septiņpadsmitajā gadsimtā bija radījis Golemu, monstrozu būtni, kuras uzdevums bija paveikt visu žīdu iecerētās atriebības.

Labāk nekā Dimā, un labāk par jezuītiem.

Dabiski, tam, ko vēstīs mans dokuments, vajadzēs atklāties kā tās šausmīgās nakts aculiecinieka mutiska vēstījuma pierakstam, un šis liecinieks būs spiests palikt nezināms, jo citādi tam draudēs nāve. Manā dokumentā viņam vajadzēs pārģērbties par rabīnu un naktī ielavīties kapsētā vēl pirms izsludinātās ceremonijas, un tur paslēpties līdzās akmeņu kaudzei, kas bijusi rabi Lēva kaps. Precīzi pusnaktī it kā kristiešu baznīcas zvans tālumā zaimojot iezvanītu žīdu saietu ieradīsies divpadsmit tumšos mēteļos ietīstījušies stāvi un kāda balss, kas itin kā celsies no kapa dzīlēm, tos sveicinās kā divpadsmit rasei batei abot, divpadsmit Israēla cilšu vecākos, un ikviens no viņiem atbildēs: "Sveicam tevi, ak, nolādētā dēls."

Lūk, aina. Tieši tāpat, kā bija noticis Pērkona kalnā, balss, kas viņus saaicinājusi kopā, tagad vaicā: "Ir pagājuši simt gadi kopš mūsu iepriekšējās sapulces. No kurienes jūs nākat un ko pārstāvat?" Un balsis pēc kārtas atbild: rabi Jūda no Amsterdamas, rabi Benjamīns no Toledo, rabi Levijs no Vormsas, rabi Manase no Peštas, rabi Gads no Krakovas, rabi Simeons no Romas, rabi Zebulons no Lisabonas, rabi Rūbens no Parīzes, rabi Dans no Konstantinopoles, rabi Ašers no Londonas, rabi Isašars no Berlīnes un rabi Naftalis no Prāgas. Un tad balss, proti, trīspadsmitais no sapulces locekļiem, liek, lai ikviens nosauc savas kopienas bagātības, un viņi skaita kopā dārgumus, kas pieder Rotšildiem un citiem žīdu baņķieriem, kas triumfē pasaulē. Un tā viņi nonāk pie rezultāta: sešsimt franku uz katru no trīs miljoniem piecsimt tūkstošiem žīdu, kas dzīvo Eiropā, un kopsummā tas nozīmē divus miljardus franku. Tas vēl nav pietiekami, lai iznīcinātu divsimt sešdesmit piecus miljonus kristiešu, komentē trīspadsmitā balss, taču iesākumam būs labi.

Man vēl vajadzēja apdomāt, ko viņi teiks, taču nobeigumu jau biju izgudrojis. Trīspadsmitā balss izsauca no kapa rabi Lēva garu, gaiši zilganu migliņu, kas pacēlās no apbedījuma, kļūstot arvien violetāka un žilbinošāka, un tad ikviens no divpadsmit atnākušajiem meta pa akmenim krāvumā, un gaisma pakāpeniski izdzisa. Tad visi divpadsmit itin kā pagaisa katrs uz savu pusi, viņus aprija kā mēdz teikt) tumsa, un kapsētā atkal valdīja ierasti rēgainā un anēmiskā melanholija.

Tātad Dimā, Sī, Žolī, Tusnels. Bet man pietrūka ne tikai meistarības, kādu bija demonstrējis tēvs Barjels, kas visā šai rekonstrukcijā bija mans garīgais vadonis, bet arī dedzīga katoļa viedokļa. Tieši tajās dienās Lagranžs, steidzinādams mani drīzāk iedibināt sakarus ar Alliance lsraēlite, pastāstīja man par Guženo de Muso. Šo to par viņu biju dzirdējis jau iepriekš, viņš bija žurnālists, katoļu leģitīmists, kurš līdz šim bija nodarbojies ar maģiju, dēmonisma praksēm, slepenajām biedrībām un brīvmūrniecību.

-    Cik mums zināms, teica Lagranžs, viņš tuvākajā laikā grasās pabeigt grāmatu par žīdiem un kristīgo tautu pāržīdiskošanu, nezinu, vai izsakos pietiekami skaidri. Jums varētu būt noderīgi satikt viņu un ievākt pietiekami daudz materiālu, lai mūsu krievu draugi justos apmierināti. Savukārt mums noderētu precīzākas ziņas par to, ko viņš gatavo, jo mēs nevēlamies, ka labās attiecības starp mūsu valdību, baznīcu un žīdu finanšu aprindām aptumšotu kāda ēna. Jūs varat sazināties ar viņu, apgalvojot, ka esat žīdu jautājuma pētnieks, kurš apbrīno viņa darbus. Cilvēks, kas varētu jūs sapazīstināt, ir kāds abats Daila Pikola, kurš mums jau ir izdarījis daudz pakalpojumu.

-    Bet es taču neprotu žīdu valodu, teicu.

-   Kurš tad apgalvo, ka Guženo to prot? Lai kādu ienīstu, nav nepieciešams runāt viņa valodā.

Tagad piepeši!) es atceros savu pirmo tikšanos ar abatu Daila Pikolu. Redzu viņu tik skaidri, it kā viņš stāvētu manā priekšā. Un, viņu redzot, saprotu, ka viņš nav mans dubultnieks vai līdzinieks, jo izskatās vismaz sešdesmit gadus vecs, ir gandrīz kuprains, šķielējošām acīm un pašķībiem, uz priekšu izvirzītiem zobiem. Abats Kvazimodo, es klusībā noteicu, viņu toreiz uzlūkodams. Turklāt viņš runāja ar vācu akcentu. Atceros, ka Daila Pikola man čukstēja, ka vajadzētu uzmanīgi paturēt acīs ne tikai žīdus, bet arī masonus, jo būtībā runa ir par vienu un to pašu sazvērestību. Es uzskatīju, ka nav vajadzības vienlaikus uzsākt cīiju vairākās frontēs, tāpēc novirzīju sarunu uz citu pusi, taču no šādiem tādiem abata izteikumiem sapratu, ka ziņas par brīvmūrnieku slepenajām saiešanām interesē jezuītus, jo baznīca gatavo vērienīgu ofensīvu pret masonisko spitālību.

-     Katrā ziņā, teica Daila Pikola, kad gribēsiet stāties sakaros ar tām aprindām, pasakiet to man. Es pats esmu brālis kādā no Parīzes ložām un tajā vidē labi pazīstu daudzus.

-   Jūs, būdams abats? neticīgi pārjautāju, un Daila Pikola pasmaidīja: Ja jūs zinātu, cik daudzi abati ir masoni…

Tostarp biju panācis sarunu ar ševaljē Guženo de Muso kungu. Tas bija gadus septiņdesmit vecs vīrs, jau vārgs garā, cieši pārliecināts par tām nedaudzajām idejām, kas vēl mājoja viņa prātā, un viņa vienīgā vēlēšanās bija pierādīt, ka pastāv dēmoni un burvji, pūšļotāji, spiritisti, mesmerizētāji, žīdi, elkdievību priesteri un pat "elektriķi", kas sludināja kāda īpaša dzīvības principa pastāvēšanu.

Viņa runa plūda neapturami kā upe, un sāka viņš no pirmsākumiem. Samierinājies klausījos veča uzskatus par Mozu, par farizejiem, par Lielo Sinedriju, par Talmūdu, taču runas sākumā viņš man bija piedāvājis lielisku konjaku un pudeli izklaidībā atstājis uz galdiņa tieši man priekšā, tā nu es cietos.

Viņš man atklāja ka pērkamo sieviešu procents pie žīdiem esot augstāks nekā pie kristiešiem vai tad tas nebija zināms jau no evaņģēlijiem, es klusībā prātoju, jo tur taču Jēzus uz katra soļa uzduras kādai grēciniecei), pēc tam Guženo izklāstīja, ka talmūdiskajā morālē nepastāv tuvākā jēdziens un nemaz nav pieminēti pienākumi, kas pret savu tuvāko mums visiem būtu jāpilda, un tas izskaidro un savā ziņā pamato nežēlību, ar kādu žīdi izposta ģimenes, laupa godu meitenēm, atstāj atraitnes un sirmgalvjus bez pajumtes, pirms tam augļojot izsūkuši tiem visas asinis. Un tāpat kā tas vērojams ar prostitūtām, arī noziedznieku procents pie žīdiem esot augstāks nekā pie kristiešiem: Vai jūs zināt, ka no katriem divpadsmit zādzību gadījumiem, kas tika izskatīti Leipcigas tiesā, vienpadsmit gadījumos vainīgi bija žīdi? izsaucās Guženo un ar ļaunu smaidu piebilda: Galu galā Kalvārijas kalnā bija divi laupītāji un tikai viens taisnais. Un parasti, viņš turpināja, žīdu pastrādātie noziegumi ir visperversākie, tādi kā krāpšana, augļošana, ļaunprātīgs bankrots, kontrabanda, dokumentu viltošana, naudas viltošana, kukuļņemšana, blēdības tirdzniecībā, un nelieciet man šo uzskaitījumu turpināt.

Pēc gandrīz stundu ilga pārsprieduma par augļošanas detaļām nāca pikantākā daļa par bērnu slepkavībām un antropofāgiju, un visbeidzot, itin kā gribēdams pretstatīt šīm tumšajām izdarībām kādu gaismas apspīdētu un visiem redzamu rīcību, viņš cēla man priekšā žīdu finanšu slēptos, taču visaptverošos netikumus un franču valdības nespēju tiem turēties pretī un tos sodīt.

Visinteresantākie, taču ar praktisku noderību neapveltīti fakti sekoja tad, kad Guženo atcerējās itin kā pats būdams žīds šīs tautas intelektuālo pārākumu pār kristiešiem, un viņš balstījās uz tiem pašiem Dizreilija paziņojumiem, ko jau biju dzirdējis no Tusnela, un te nu bija redzams, ka sociālistus furjēristus un katoļus monarhistus vienoja vismaz vienādi uzskati par žīdiskumu; tāpat likās, viņš apstrīd izplatīto pārliecību, ka žīds ir rahītisks un slimīgs: tiesa gan, žīdi nekad nav trenējuši miesu un nav arī raduši pie militārajām mākslām der atcerēdes, cik lielu nozīmi fiziskām sacensībām piešķīra grieķi), tāpēc viņu miesasbūve ir trausla un vāja, taču viņi dzīvo ilgāk, turklāt viņiem piemīt neiedomājams auglīgums kam par iemeslu ir arī viņu nepiesātināmā seksuālā apetīte un viņi ir imūni pret daudzām slimībām, kas piemeklē visu pārējo cilvēci, tāpēc viņi kā pasaules iekarotāji ir vēl jo bīstamāki.

Izskaidrojiet man, prasīja Guženo de Muso, kāpēc žīdi gandrīz vienmēr ir paglābušies no holēras epidēmijām, lai arī dzīvoja pilsētas neveselīgākajās un kaitīgākajās vietās. Un, runājot par 1346. gada mēri, kāds tā laika vēsturnieks teica, ka noslēpumainu iemeslu dēļ žīdus mēris nav skāris nevienā zemē; Fraskators raksta, ka vienīgi žīdi paglābušies no 1505. gada tīfa epidēmijas; Dēgners mums pierāda, ka žīdi bijuši vienīgie, kas izdzīvojuši dizentērijas epidēmijā Neimegenā 1736. gadā; Vavruhs ir pierādījis, ka lenteņi nav sastopami Vācijas iedzīvotāju žīdiskajai daļai. Ko jūs par to sakāt? Kā gan tas iespējams, ja runa ir par pasaules visnetīrīgāko tautu, kurā tie precas tikai savā starpā? Tas taču ir pretrunā ar visiem dabas likumiem! Varbūt par iemeslu ir tā viņu īpašā diēta, kuras likumi mums paliek nezināmi, vai varbūt tas izskaidrojams ar apgraizīšanu? Kāds noslēpums viņus padara stiprākus par mums arī tad, kad viņi šķiet vājāki? Tik neģēlīgs un varens ienaidnieks ir jāiznīcina ar visiem līdzekļiem, es saku. Vai jūs maz apzināties, ka tolaik, kad viņi iegāja savā Apsolītajā zemē, viņu bija tikai sešsimt tūkstoši vīru, un, ja rēķinām četrus cilvēkus uz katru pieaugušu vīrieti, mēs kopumā iegūstam divarpus miljonu populāciju. Zālamana laikos viņiem bija jau miljons trīssimt tūkstoši cīnītāju un tātad pieci miljoni dvēseļu, un tātad skaits jau ir dubultojies. Bet mūsdienās? Viņi ir tā izkliedēti pa visiem kontinentiem, ka skaitu aprēķināt ir grūti, taču pat vispiesardzīgākie rēķinātāji runā par desmit miljoniem. Un viņi vairojas, vairojas…

Likās, sašutums laupījis viņam spēkus, tā ka man pat uzmācās kārdinājums piedāvāt viņam glāzīti viņa paša konjaka. Taču drīz vien viņš atguvās, un, kad viņš bija nonācis pie mesiānisma un kabalas un tātad gatavs apkopot arī visu, ko bija sarakstījis savās grāmatās par maģiju un sātanismu), es jau biju svētlaimīga apdulluma stāvoklī, taču brīnumainā kārtā spēju piecelties, patencināt un atvadīties.

Pārāk daudz labumu, es prātoju, ja es visas šīs ziņas iedomātos sabāzt dokumentā, kas paredzēts tādiem cilvēkiem kā Lagranžs, pastāv

Likās, sašutums laupījis viņam spēkus, tā ka man pat uzmācās kārdinājums piedāvāt viņam glāzīti viņa paša konjaka. 224. lpp.)

risks, ka slepenais dienests mani iesloga vieninieku kamerā varbūt Ifas cietoksnī, kā būtu pelnījis īstens Dimā cienītājs. Varbūt es Guženo de Muso grāmatu pietiekami nenovērtēju, jo tagad, kad šo rakstu, atceros, ka Lejuif, lejudaisme et la judaisation des peuples chretiens pēcāk 1869. gadā tika publicēta, tajā bija gandrīz sešsimt lappuses visai sīkā drukā, grāmata saņēma Pija IX svētību un izpelnījās lielu publikas piekrišanu. Bet varbūt tik izvēlīgs es biju kļuvis, jo jau tolaik man bija radusies sajūta, ka visās malās tiek publicētas gan biezākas, gan plānākas pretžīdu grāmatas.

Manā Prāgas kapsētā rabīniem vajadzēja teikt kaut ko viegli saprotamu, kaut ko tādu, ko jaudātu apjēgt arī vienkāršā tauta, bet vienlaikus tam bija jābūt kaut kam savā ziņā jaunam, nevis kā tām rituālajām bērnu slepkavībām, par kurām visi runāja jau gadsimtiem ilgi, un tagad ļaudis tām ticēja tāpat kā raganām, pietika tikai neļaut bērniem klaiņot ap geto.

Un tā es turpināju rakstīt savu ziņojumu par tās liktenīgās nakts tumšajiem notikumiem. Vispirms runāja trīspadsmitā balss: Mūsu tēvi Israēla izredzētajiem mantojumā ir atstājuši pienākumu reizi gadsimtā sapulcēties ap svētā rabīna Simeona Ben Jehudas kapu. Jau astoņpadsmit gadsimtus varenību, kas tika apsolīta Ābrahāmam, mums ir nolaupījis Krusts. Ienaidnieku bradāta un pazemota, nemitīgus nāves draudus un izvarošanas pārciezdama, Israēla tauta ir pretojusies: ja tā ir izkliedēta pa visu zemi, tas nozīmē, ka tai jākļūst par visas zemes īpašnieci. Un jau kopš Ārona laikiem mums pieder zelta teļš.

-   Jā, tad teica rabi Isašars, kad mēs būsim vienīgie īpašnieki visam pasaules zeltam, patiesais spēks pāries mūsu rokās.

-   Pēc tūkstoš gadus ilgas nežēlīgas un nepārtrauktas cīņas ar mūsu ienaidniekiem, turpināja trīspadsmitā balss, šī ir desmitā reize, kad šajā kapsētā, ap mūsu rabīna Simeona Ben Jehudas kapu sapulcējas izredzētie no katras Israēla tautas paaudzes. Taču nevienā no agrākajiem gadsimtiem mūsu senčiem nebija izdevies savās rokās sakopot tik daudz zelta un attiecīgi tik daudz spēka. Parīzē, Londonā, Vīnē, Berlīnē, Amsterdamā, Hamburgā, Romā, Neapolē im pie visiem Rotšildiem israelīti ir finansiālās situācijas noteicēji… Runā tu, rabīn Rūben, kas zini, kāds ir stāvoklis Parīzē…

-    Visi valdošie imperatori, karali un prinči ir iedzīvojušies milzīgos parādos, aizņemoties no mums naudu, lai uzturētu savus karaspēkus un balstītu savus grīļīgos troņus. Tātad mums arvien dāsnāk jādod aizdevumi, bet par ķīlu, kas garantētu kapitālu, ko piešķiram viņu valstīm, mums jāiegūst kontrole pār viņu dzelzceļiem, raktuvēm, mežiem, lielajām smēdēm un manufaktūrām un arī pār citiem nekustamajiem īpašumiem, un tāpat mūsu kontrolē jānonāk nodokļu iekasēšanai.

-    Neaizmirsīsim lauksaimniecību, kas allaž būs un paliks katras zemes lielā bagātība, iejaucās Simeons no Romas. Lielie zemes īpašumi, kā šķiet, joprojām ir neaizskarami, taču mēs pratīsim pamudināt valdības sadalīt lielos īpašumus mazākos, un tā tie būs vieglāk nopērkami.

Pēc tam rabi Jūda no Amsterdamas teica: Taču daudzi mūsu Israēla brāļi konvertējas un pieņem kristību…

-   Kāda gan tam nozīme! atbildēja trīspadsmitā balss. Arī kristītie var kalpot tikpat labi. Lai arī viņu miesa ir nokristīta, savā garā un dvēselē viņi paliek uzticīgi Israēlam. Pēc gadsimta Israēla dēli vairs negribēs kļūt par kristiešiem, toties daudzi kristieši gribēs pāriet mūsu svētajā ticībā. Un tad Israēls viņus nicinājumā atgrūdīs.

-   Taču pirmām kārtām, teica rabi Levijs, mēs uzskatām, ka kristīgā baznīca ir mūsu visbīstamākais ienaidnieks. Vajag kristiešu vidū izplatīt apziņas brīvības un skepticisma idejas, vajag pazemot viņu reliģijas priesterus.

-   Mēs izplatām progresa ideju, kam dabiski seko doma par visu reliģiju līdztiesību, ierunājās rabi Manase. Mēs cīnāmies, lai no skolu mācību programmām tiktu izmesta kristīgās ticības mācība. Israelīti, ar savu veiklību un čakli mācīdamies, bez lielām pūlēm iegūs skolotāju vietas kristīgajās skolās. Un tā ticības mācība paliks tikai un vienīgi ģimeņu ziņā, un, tā kā lielākajā daļā ģimeņu pietrūkst laika, lai uzraudzītu šo izglītošanas jomu, reliģiskais gars pamazām kļūs arvien vājāks.

Nu bija kārta rabi Danam no Konstantinopoles: Bet, galvenais, no israelītu rokām nekad nedrīkst izslīdēt tirdzniecība un spekulācija. Mums jāpanāk, lai mūsu un tikai mūsu ziņā būtu alkohola, sviesta, maizes un vīna tirdzniecība, jo tādējādi mēs kļūsim par absolūtiem noteicējiem zemkopībā un arī plašāk visā lauku ekonomikā.

Un Naftalis no Prāgas teica: Tieksimies uz tiesnešu un advokātu amatiem. Un kāpēc lai israelīti nevarētu kļūt par izglītības ministriem, ja jau visai bieži tie iegūst finanšu ministra portfeli?

Visbeidzot runāja rabi Benjamīns no Toledo: Mums sveša nedrīkst palikt neviena profesija, kam ir jelkāds svars sabiedrībā: filosofija, medicīna, tieslietas, mūzika, ekonomika, īsāk sakot, visas zinātņu, mākslu un literatūras jomas ir plašs lauks, kurā mums jāizceļ savs ģēnijs. Un visu pirmām kārtām medicīna! Ārstam atklāj visintīmākos ģimenes noslēpumus, un ārsta rokās ir kristiešu dzīvība un veselība. Un mums ir jāveicina laulības savienība starp israelītiem un kristiešiem; mūsu ciltij, kas ir Dieva izredzēta, nekaitēs, ja tajā tiks iepludināts neliels daudzums nešķīstu asiņu, toties mūsu dēli un meitas tā saradosies ar ietekmīgām kristiešu ģimenēm.

Noslēgsim šo mūsu tikšanos, teica trīspadsmitā balss. Ja zelts ir pirmais un galvenais spēks šai pasaulē, tad otrā varenības ziņā ir prese. Mums jāpanāk, lai mūsējie it visās zemēs vada visu dienas laikrakstu redakcijas. Kad būsim kļuvuši par absolūtiem preses saimniekiem, mēs varēsim mainīt sabiedrības uzskatus par godu, tikumu, taisnīgumu un doties uzbrukumā ģimenes institūtam. Tēlosim dedzību visos sociālajos jautājumos, kas tobrīd ir visaktuālākie, mums jākontrolē proletariāts, jāiefiltrē mūsu aģitatori sabiedriskajās kustībās un jāpanāk, lai ikvienā brīdī, kad vien to vēlamies, varam pamudināt proletariātu uz sacelšanos, likt strādniekiem celt barikādes un rīkot revolūciju, un ikviena no šīm katastrofām mūs tuvinās mūsu vienīgajam mērķim: valdīt šai pasaulē, kā tas tika apsolīts mūsu pirmtēvam Ābrahāmam. Un tad mūsu varenība pieaugs un sakuplos kā milzu koks, kura zaros briedīs augļi, ko sauc par bagatibu, baudu, laimi, varu, un ta bus atlīdzība par neciešamajiem apstākļiem, kas ilgus gadus ir bijuši Israēla tautas vienīgais liktenis.

Tā, ja es pareizi atceros, beidzās ziņojums no Prāgas kapsētas.

Tagad pēc šīs rekonstrukcijas es jūtos pavisam zaudējis spēkus varbūt tāpēc, ka šīs nerimtīgās rakstīšanas stundas es papildināju ar dažiem dzērieniem, lai tie man sniegtu fiziskus spēkus un garīgu uzbudinājumu. Tomēr jau kopš vakardienas man vairs nav apetītes un no ēdiena piemetas nelabums. Pamostos un vemju. Varbūt es strādāju pārāk daudz. Vai varbūt man pie rīkles ir ķēries naids, kas mani saēd. Ar laika distanci atgriežoties pie manis sarakstītajām lappusēm par Prāgas kapsētu, es saprotu, ka līdz ar šo pieredzi, ar to, cik pārliecinoši es rekonstruēju žīdu sazvērestību, viss riebums, kas manos bērnības un jaunības gados bija pastāvējis tikai kā lai to pasaka?) idejas līmenī un mājojis vienīgi manā prātā kā katķisma jautājumi, kurus tur iedzinis vectēvs, nu kļuva par miesu un asinīm, un tikai līdz ar brīdi, kad man bija izdevies panākt, lai atdzīvojas tā nešķīstā saieta nakts, mans aizvainojums un naids, mans niknums pret žīdiskajām ļaunprātībām no abstraktas idejas pārvērtās dziļā un nevaldāmā kaislībā. Ak, vajadzēja būt pavadījušam to nakti Prāgas kapsētā, augstā debess, vai vismaz lasījušam manu liecību par šo notikumu, lai saprastu, ka ilgāk vairs nav pieciešams, ka tā nolādētā rase indē mūsu dzīvi!

Tikai vairākkārt pārlasījis šo dokumentu, es pilnībā apjēdzu, ka man ir sava misija. Man visādā ziņā vajadzēja kādam pārdot savu ziņojumu, un vienīgi tad, ja par to būs samaksāta barga nauda, mani pircēji tam ticēs un pieliks savu artavu, lai padarītu to vēl ticamāku…

Bet šovakar man labāk beigt rakstīt. Naids vai arī tikai atmiņas par naidu) pārāk stipri saviļņo manu prātu. Man trīc rokas. Man jāiet gulēt, gulēt, gulēt.

## 13 dalla PIKOLA APGALVO, KA NAV DALLA PIKOLA

1897. gada 5. aprīlis

Šorīt pamodos savā gultā, apģērbos un uzliku to nieku grima, kas manai personībai nepieciešams. Tad nācu šurp lasīt jūsu dienasgrāmatu, kur jūs apgalvojat, ka esot sastapis kādu abatu Daila Pikolu, un jūs viņu aprakstāt nepārprotami daudz vecāku par mani, turklāt kuprainu. Gāju aplūkot sevi spogulī, kas karājas jūsu guļamistabā manā istabā, kā jau garīdzniekam pieklājas, spoguļa nav -, un, lai arī kā man negribētos nolaisties līdz pašslavinājumiem, es tomēr nevarēju nepamanīt, ka man ir pareizi sejas vaibsti, es nebūt nešķielēju un arī zobi man nav greizi un uz priekšu izvirzīti. Un mana franču valodas izruna ir skaista, varbūt vienīgi ar tikko jaušamu itālisku pieskaņu.

Bet kas tādā gadījumā ir abats, kuru jūs satikāt ar manu vārdu? Un kas tādā gadījumā esmu es?

14 biarica

J897. gada 5. aprīlis, vēla priekšpusdiena

Pamodos vēlu un savā dienasgrāmatā atradu jūsu īso piezīmi. Jūs nu gan esat agrs putns. Mans Dievs, abata kungs, ja jūs šīs manas rindas lasīsiet kādā no tuvākajām dienām vai naktīm). Bet kas jūs patiesībā esat? Tieši tagad es atceros, ka jūs nogalināju, nogalināju jūs jau pirms kara! Kā tad es varu runāt ar ēnu?

Es jūs nogalināju? Kāpēc tagad esmu par to pārliecināts? Mēģināsim rekonstruēt. Bet vispirms man vajadzētu paēst. Dīvaini, vakar es nespēju domāt par ēdienu bez pretīguma, bet tagad varētu aprīt visu, kas trāpīsies. Ja vien es varētu brīvi iziet no mājām, man vajadzētu aiziet pie ārsta.

Pēc tam kad biju pabeidzis savu ziņojumu par sanāksmi Prāgas kapsētā, biju gatavs tikties ar pulkvedi Dimitriju. Atcerēdamies, cik lielu patiku uz franču virtuvi bija izrādījis Brafmans, es arī viņu uzaicināju uz Rocher de Cancale, taču likās, ēdiens Dimitriju nemaz neinteresē, un viņš pasūtīto tikai drusku ieknābāja. Viņam bija mazliet ieslīpas acis ar sīkām un urbīgām zīlītēm, kas mani rosināja uz domām par caunas acīm, lai arī caunas es nekad nebiju un joprojām neesmu redzējis caunas es ienīstu tikpat stipri kā žīdus). Kā man šķita, Dimitrijam piemita apbrīnojama spēja likt savam sarunbiedram justies neērti.

Viņš uzmanīgi izlasīja manu ziņojumu un teica: Ļoti interesanti.

Cik?

Bija bauda kārtot darījumus ar šādiem cilvēkiem, un es bliezu ārā varbūt pārspīlētu ciparu piecdesmit tūkstošus franku, paskaidrojot, cik dārgi man izmaksājuši mani ziņotāji.

Par dārgu, atbildēja Dimitrijs. Vai, pareizāk, par dārgu man. Mēģināsim sadalīt izdevumus. Mums ir labi sakari ar prūšu dienestiem, un arī viņi saskaras ar žīdu problēmu. Es jums maksāšu divdesmit piecus tūkstošus zeltā un došu jums atļauju šī dokumenta kopiju nodot arī prūšiem, kas jums samaksās otru pusi. Es pats viņus informēšu. Dabiski, viņi vēlēsies saņemt dokumenta oriģinālu, tādu pašu kā šis, ko tagad dodat man, taču, kā man izskaidroja mans draugs Lagranžs, jūs esot apveltīts ar spējām pavairot oriģinālus. Cilvēku, kurš ar jums sazināsies, sauc Štībers.

Neko vairāk viņš neteica. Pieklājīgi atsacījās no konjaka, saltā pieklājībā paklanījās drīzāk kā vācietis nekā krievs, strauji pieliecot galvu gandrīz taisnā leņķī, pats palikdams stalti izslējies, un gāja prom. Rēķinu apmaksāju es.

Steigšus pieprasīju tikšanos ar Lagranžu, kas man jau iepriekš bija pieminējis šo Štīberu, prūšu spiegošanas tīkla lielāko priekšnieku. Viņš bija specializējies informācijas ievākšanā ārzemēs, taču prata arī iefiltrēties sektās un kustībās, kas apdraudēja mieru pašu valstī. Pirms gadiem desmit viņš deva lielu ieguldījumu, iegūstot ziņas par to Marksu, kurš darīja raizes gan vāciešiem, gan angļiem. Šķiet, viņš pats vai arī viņa aģents Krauze, kas strādāja ar segvārdu Flerī, izmanījās iekļūt Marksa Londonas namā, uzdodamies par ārstu, un tur veikli piesavinājās sarakstu ar visu komunistu līgas biedru vārdiem. Labs ķēriens, kas ļāva apcietināt daudzus bīstamus indivīdus, secināja Lagranžs. Gluži veltīgi drošības pasākumi, aizrādīju es: ja jau tie komunisti ļauj sevi tik viegli piemuļķot, viņi noteikti ar īpašu gudrību neizceļas un necik tālu netiks. Bet Lagranžs teica, ka nekad neko nevarot zināt. Labāk tomēr nodrošināties un sodīt, iekams noziegumi ir pastrādāti.

Steigšus pieprasīju tikšanos ar Lagranžu. 234. lpp.)

-   Labs informācijas dienesta aģents ir zaudētājs, ja iejaukties vajag tad, kad kaut kas jau ir atgadījies. Mūsu darbs ir panākt, lai tas notiktu agrāk. Mēs daudz naudas tērējam tam, lai rīkotu dumpošanos bulvāros. Nav nemaz īpaši jāpiepūlas: pietiek ar nedaudziem dučiem bijušo cietumnieku un dažiem policistiem civildrēbēs, viņi izlaupa trīs restorānus un pāris bordeļus, dziedādami Marseljēzu, aizdedzina vienu otru kiosku, un tad ierodas mūsējie formastērpos un pēc šķietama kautiņa visus arestē.

-   Un kāds no tā labums?

-   Tas vajadzīgs, lai neļautu atslābt godīgajiem buržuā un visus pārliecinātu, ka ir nepieciešami stingri pasākumi. Ja mums vajadzētu apspiest īstus nemierus, ko noorganizējis nezin kas, tik viegli tas nesanāktu. Bet atgriezīsimies pie Stībera. Kopš viņš ir kļuvis par prūšu slepenpolicijas priekšnieku, viņš, pārģērbies par akrobātu, ir apceļojis Austrumeiropas ciemus un piefiksējis visu redzēto, izveidojot ziņotāju tīklu visgarām ceļam, pa kuru prūšu armija kādudien dosies no Berlīnes uz Prāgu. Un līdzīgu darbu viņš ir uzsācis arī Francijā, rēķinoties ar karu, kas agrāk vai vēlāk būs nenovēršams.

-   Vai tad nebūtu labāk, ja es izvairītos no tikšanās ar viņu?

-   Nē, viņš jāpatur acīs. Tāpēc labāk, ja viņam strādā mūsu aģenti. Turklāt jūs viņu informēsiet par notikumiem, kas saistīti ar žīdiem un mūs neinteresē. Tātad, sadarbojoties ar viņu, jūs mūsu valdībai nekaitēsiet.

Pēc nedēļas saņēmu īsu vēstulīti, ko bija parakstījis Štībers. Viņš man jautāja, vai man nebūtu pārāk lielu iebildumu pret braucienu uz Minheni, kur es varētu satikties ar kādu viņa uzticības personu, vārdā Gēdše, un tam atdot savu ziņojumu. Skaidrs, ka iebildumi man bija, taču mani pārlieku vilināja atlīdzības otra puse.

Pajautāju Lagranžam, vai viņš tādu Gēdši pazīst. Un viņš teica, ka tas esot kāds bijušais pasta darbinieks, kas galvenokārt strādājot prūšu slepenpolicijas labā kā aģents provokators. Pēc 1848. gada nemieriem, kad bija nepieciešama nopietna apsūdzība demokrātu vadonim, Gēdše pagatavoja viltotas vēstules, no kurām varēja secināt, ka demokrāts grib noslepkavot karali. Kā redzams, Berlīnē tomēr bija daži tiesneši, jo kādam izdevās pierādīt, ka vēstules ir viltojums, Gēdše tika iejaukts skandālā un bija spiests aiziet no darba pastā. Un ne jau tas vien: nelāgais atgadījums mazināja uzticēšanos viņam arī slepeno dienestu vidē, kur tev piedod to, ka tu vilto dokumentus, taču ne jau to, ka tu ļauj sevi muļķīgi pieķert. Uzkrātās ziņas viņš laida otrreizējā apritē, rakstīdams vēsturiskus romānus, ko parakstīja kā sers Džons Retklifs, un turpināja arī sadarbību ar Kreuzzeitung, pretžīdiskas propagandas laikrakstu. Un slepenie dienesti viņu izmantoja vienīgi, lai izplatītu vienalga, patiesas vai melīgas ziņas par žīdu pasauli.

Tas bija manam gadījumam piemērots cilvēks, es nospriedu, taču Lagranžs man skaidroja, ka varbūt Gēdše šoreiz tiek izmantots tāpēc, ka prūšus mans ziņojums diez ko neinteresē, un šim nenozīmīgajam subjektam dots uzdevums uzmest aci manam dokumentam, lai sirdsapziņa būtu tīra, un pēc tam tikt no manis vaļā.

Nav taisnība, vāciešus ļoti interesē mans ziņojums, es satraucos. Man pat tika apsolīta ievērojama summa.

Kas jums to apsolīja? jautāja Lagranžs. Un, kad es atbildēju, ka tas bijis Dimitrijs, viņš pasmaidīja: Tie ir krievi, Simonīni, un ar to viss ir pateikts. Vai tad krievam ir grūti jums nez ko sasolīt vāciešu vārdā? Bet aizbrauciet tik un tā uz Minheni, arī mūs vienmēr interesē, ko viņi tur dara. Un ne mirkli neaizmirstiet, ka Gēdše ir blēdīgs nelietis. Citādi jau viņš ar šo amatu nenodarbotos.

Par laipnību šos vārdus nekādi nevarēja nosaukt, bet varbūt tai nožēlojamo kategorijā, kas piekopj mūsu amatu, Lagranžs iekļāva arī augstākās pakāpes un tātad pats sevi. Katrā ziņā, ja man labi samaksās, es uz viņu ļaunu prātu neturēšu.

Es laikam šajā dienasgrāmatā jau ierakstīju iespaidus, ko guvu tai lielajā Minhenes alus dzertuvē, kur bavārieši drūzmējas ap garajiem tabi es d'hote, sēdēdami plecs pie pleca, noķērnādamies ar taukainām desām un strēbdami alu no kausiem mučeles lielumā, gan vīrieši, gan sievietes, turklāt sievietes vēl skaļākas, zvaigājošākas un vulgārākas par vīriešiem. Viņi noteikti ir zemāka rase, un pēc ceļojuma, kas pats par sevi bija nogurdinošs, man bija patiešām grūti izturēt tās divas dienas teitoņu zemē.

Un tieši alus dzertuvē Gēdše norunāja ar mani tikšanos, un man bija jāatzīst, ka mans vācu spiegs izskatījās dzimis, lai apgrozītos akurāt šādā vidē: nekaunīgi elegantās drēbes nekādi nespēja apslēpt lapsīgo būtību, kā jau cilvēkam, kurš kuļas uz priekšu, kā nu prazdams.

Sliktā franču valodā viņš man tūlīt uzdeva vairākus jautājumus par maniem avotiem, es centos izvairīties no atbildes, mēģināju novirzīt sarunu sāņus, ieminoties par savu pieredzi ar garibaldiešiem, un viņš bija patīkami pārsteigts, jo, kā viņš teica, patlaban rakstot romānu par itāļu notikumiem 1860. gadā. Grāmata esot gandrīz pabeigta, to saukšot Biarica, un tajā būšot vairāki sējumi, taču darbība nerisināsies tikai Itālijā, tā pārcelsies arī uz Sibīriju, Varšavu un, kā jau noprotams, uz Biaricu un arī citām vietām. Gēdše par savu romānu runāja lapbprāt, ar manāmu patiku, būdams pārliecināts, ka tūliņ pabeigs vēsturisko romānu žanra Siksta kapelu. Es nesapratu saistību starp dažādajiem grāmatā aplūkotajiem notikumiem, taču likās, visa stāsta galvenais kodols ir nepārtrauktais apdraudējums, ko rada trīs ļaunie spēki, kas ar viltu pārvalda pasauli, un proti, masoni, katoļi jo sevišķi jezuīti) un žīdi, kas pamazām iefiltrējas arī pirmajos divos spēkos, lai pašos pamatos sagrautu teitoniskās protestantu rases tīrību.

Viņš gari un plaši runāja par madzīniešu brīvmūrnieku intrigām Itālijā, pēc tam sižeta darbība pārcēlās uz Varšavu, kur masoni perināja ļaunus plānus pret Krieviju kopā ar nihilistiem, šo nolādēto ļaužu pasugu, kādu slāvu tautas dzemdina visos laikos, un gan pirmie, gan otrie lielākoties bija žīdi, un svarīgs bija arī paņēmiens, kā viņi vervēja jaunus biedrus šī metode atgādināja to, kuru izmantoja Bavārijas ilumināti un karbonāri no Alta Vendita): ikviens biedrs savervēja deviņus citus, kuri nedrīkstēja cits citu pazīt. Pēc tam stāsts atgriezās Itālijā, sekojot pjemontiešu spēkiem, kas virzījās uz Abu Sicīliju karalisti, un neizšķiramā virpulī sagriezās ievainojumi, nodevības, dižciltīgu sieviešu izvarošana, rokamboliski ceļojumi, pārsteidzoši drosmīgas īru leģitīmistes, visas kā viena īstenas zobena un apmetņa varones, un tad vēl slepenas vēstis, kas noglabātas zirgiem zem astes, kāds Karačolo princis, gļēvulis un karbonārs, kurš izvaro meiteni īrieti un leģitīmisti), atklāsmju pilnu gredzenu atrašana, un šie gredzeni ir no zaļi nosūbējuša zelta ar līkločos savītām čūskām un sarkanu koralli vidū, un vēl mēģinājums nolaupīt Napoleona III dēlu, drāma Kastelfidardo miestā, kur lija pāvestam uzticīgo vācu vienību asinis un notika kauja pret ivelsche Feigheit to Gēdše pateica vāciski, varbūt negribēdams mani aizvainot, taču kādu nieku vācu valodas es biju mācījies un sapratu, ka runa ir par latīņu rasēm raksturīgo gļēvulību. Tad sižets samežģījās vēl vairāk, taču mēs nebijām nonākuši pat līdz pirmā sējuma beigām.

To visu stāstot, Gēdšes mazliet kuiliskās acis pamazām iedegās, viņš šļakstīja uz visām pusēm siekalu pilieniņus, apmierināts grudzināja par dažiem izgudrojumiem, kurus pats uzskatīja par izciliem, un likās, viņš alkst no pirmavota dzirdēt baumas par Čaldīni, Lamarmoru un citiem pjemontiešu ģenerāļiem, un, dabiski, par garibaldiešu vidi. Bet, tā kā viņa paša vidē par informāciju ir pieņemts maksāt, es neuzskatīju par vajadzīgu tāpat par velti apdāvināt viņu ar interesantām ziņām par itāļu būšanām. Turklāt man zināmo labāk bija noklusēt.

Klusībā prātoju, ka šis cilvēks iet pa nepareizu ceļu: tu nevari radīt briesmas ar tūkstoš sejām, briesmām vajadzīga tikai viena seja, jo citādi ļaudis kļūst izklaidīgi. Ja tu gribi atmaskot žīdus, tad par žīdiem arī runā, bet liec mierā īrus, neapoliešu prinčus, pjemontiešu ģenerāļus, poļu patriotus un krievu nihilistus. Tik daudz vienā kumosā norīt nevar. Kur gan rodas cilvēki, kas tā izšķiež savus spēkus? Turklāt izskatījās, ka ārpus šī topošā romāna Gēdšes galvenā apsēstība patiešām bija tikai un vienīgi žīdi, jo labāk man, jo es taču vēlējos viņam piedāvāt vērtīgu dokumentu taisni par žīdiem.

Un viņš pat man teica, ka rakstot šo romānu, nevis dzīdamies pēc naudas vai pasaulīgas slavas, bet gan gribēdams atbrīvot vācu cilti no žīdu ļaunprātībām.

-   Vajag atgriezties pie Lutera vārdiem, kad viņš apgalvoja, ka žīdi ir ļauni, indīgi un velnišķīgi līdz pašām kaulu smadzenēm, ka viņi jau gadsimtiem ilgi ir bijuši mūsu kraupis un sērga, un viņi bija tādi arī Lutera laikā. Ja citējam viņu, žīdi ir negantas čūskas, indīgas, skarbas, atriebīgas un slepkavīgas, dēmona dēli, kas dzeļ un kaitē slepenībā, nevarēdami to darīt atklāti. Attiecībā uz viņiem vienīgā iespējamā terapija ir scharfe Barmherzigkeit to Gēdše pateica vāciski, nevarēdams iztulkot; sapratu, ka burtiski tas nozīmē asa žēlsirdība, taču Luters gribējis runāt tieši par žēlsirdības atmešanu. Vajadzēja nodedzināt sinagogas un to, ko uguns nespēj aprīt, apbērt ar zemi, lai neviens tur vairs neredzētu ne akmens; vajadzēja izpostīt viņu mājas un sadzīt viņus stallī kā čigānus, atņemt viņiem visus tos talmūdiskos tekstus, kuros tiek mācīti tikai meli, lāsti un zaimi, neļaut viņiem nodarboties ar augļošanu, konfiscēt viņiem visu zeltu, skaidro naudu un dārglietas un tad iespiest jaunajiem vīriešiem rokā cirvi un lāpstu, sievietēm vārpstiņu un sprēslīcu, jo, kā smīkņājot komentēja Gēdše, Arbeit machtfrei, tikai darbs dara brīvu. Galīgais atrisinājums, pēc Lutera domām, būtu patriekt žīdus no Vācijas kā trakus suņus.

-    Luteru neuzklausīja, nobeidza Gēdše, vismaz pagaidām viņš nav uzklausīts. Par iemeslu tam varētu būt tas, ka, lai arī jau kopš antīkajiem laikiem neeiropiešu tautas ir uzskatītas par neglīteņiem paskatieties kaut vai uz nēģeri, ko joprojām pamatoti uzskata par dzīvnieku), vēl nebija definēti droši kritēriji augstāko rasu atšķiršanai. Šodien mēs zinām, ka cilvēces augstākā attīstības pakāpe ir sasniegta līdz ar balto rasi un ka baltās rases attīstītākais modelis ir ģermāņu rase. Taču žīdu klātbūtne ir nemitīgs rasu sajaukšanās drauds. Paskatieties uz grieķu skulptūru, kāda vaibstu tīrība, kāda auguma elegance, un ne velti šāds skaistums tika tāpatināts ar tikumību; tas, kurš bija skaists, bija arī drosmīgs, līdzīgi kā tas notiek arī ar diženajiem varoņiem mūsu teitoniskajos mītos. Un tagad iztēlojieties šos Apollonus semītisku vaibstu izķēmotus, ar nosauļotu ādu, tumšām acīm, ar degunu kā plēsīgam putnam un salīkušu stāvu. Homērs tā raksturoja Tersītu, kurš bija pats gļēvulības iemiesojums. Kristīgā leģenda, kas ir joprojām žīdisku strāvu piesātināta būtībā to aizsāka Pāvils, kas bija Āzijas žīds jeb, kā mēs šodien teiktu, turks), mūs ir pārliecinājusi, ka visas rases ir cēlušās no Ādama. Nē, nošķiroties no sākotnējā dzīvnieka, cilvēki aizgājuši pa dažādiem ceļiem. Un mums jāatgriežas tai punktā, kur ceļi šķīrās, un tātad pie patiesās mūsu tautas nacionālās sākotnes, nevis jāklausās tajos franču lumieres murgos ar visu viņu kosmopolītismu, ar viņu egalite un vispasaules brālību! Tāds ir jauno laiku gars. Tas, ko mūsdienās Eiropā dēvē par tautisku Atdzimšanu, ir alkas pēc sākotnējās rases tīrības. Taču šis apzīmējums un arī mērķis der tikai ģermāņu rasei, un jāsmejas, redzot, ka Itālijā atgriešanos pie agrākā skaistuma pārstāv tas jūsu Garibaldi ar līkām kājām, tas jūsu īskājainais karalis un tas punduris Kavūrs. Nelaime tā, ka arī romieši bija semītu rase.

-   Romieši?

-    Vai tad jūs neesat lasījis Vergiliju? Viņu ciltstēvs bija trojietis un tātad aziāts, un šī semītu migrācija sagrāva seno Itālijas tautu garu; kaut vai paskatieties, kas notika ar ķeltiem: romanizēti viņi kļuva par francūžiem un attiecīgi ari par romāņiem. Vienīgi ģermāņi spēja palikt tīri un nepiesārņoti, un viņi salauza Romas varenību. Un galu galā āriešu rases pārākums un žīdu un liktenīgā kārtā arī romāņu) rases zemākais stāvoklis ir redzams arī pēc izcilības dažādās mākslās. Ne Itālijā, ne Francijā nav uzaudzis neviens Babs, neviens Mocarts, neviens Bēthovens vai Vāgners.

Gēdše pats gan neizskatījās pēc āriešu varoņa tipa, ko tik dedzīgi cildināja, taisni otrādi, ja man būtu jāsaka patiesība bet kāpēc mūždien būtu jāsaka patiesība?), viņš izskatījās kā rijīgs un juteklisks žīds. Tomēr vajadzēja viņam uzticēties, ja jau viņam uzticējās dienesti, kas gatavojas man samaksāt atlikušos divdesmit piecus tūkstošus franku.

Tomēr nespēju savaldīties, viņam mazliet neiedzēlis. Pajautāju, vai viņš pats jūtas kā labs augstākās un apolloniskās rases pārstāvis. Viņš man uzmeta greizu skatienu un paziņoja, ka piederība kādai rasei ir ne tik daudz fizisks, cik garīgs fakts. Zīds ir un paliek žīds arī tad, ja kādas dabas kļūdas dēļ līdzīgi kā dzimst bērni ar sešiem pirkstiem vai sievietes, kas prot reizināšanu piedzimst ar gaišiem matiem un zilām acīm. Un ārietis ir ārietis, ja viņš dzīvo savas tautas garā, arī tad, ja viņam ir melni mati.

Taču mans jautājums viņa dedzību apvaldīja. Viņš atguva nosvērtību, noslaucīja no pieres sviedrus ar lielu sarkanrūtotu mutautu un jautāja pēc dokumenta, kura dēļ bijām satikušies. Es to viņam pasniedzu, domādams, ka pēc visa, ko dzirdēju no viņa mutes, tas viņu sajūsminās. Ja viņa valdība gribēja likvidēt žīdus saskaņā ar Lutera ieteikumiem, mans Prāgas kapsētas stāsts bija kā radīts, lai visā Prūsijā saceltu trauksmi žīdu sazvērestības dēļ. Taču viņš to lēnām izlasīja, alu malkodams, vairākas reizes saraukdams pieri, piemiegdams acis tā, ka izskatījās gandrīz pēc mongoļa, un visbeidzot sacīja: Nezinu, vai šīs ziņas mūs patiešām var interesēt. Te pateikts tas, ko mēs par žīdu intrigām vienmēr esam zinājuši. Protams, pateikts labi, un, ja tas viss ir sagudrots, tad sagudrots spoži.

-   Atvainojiet, her Gēdše, es neesmu te atbraucis pārdot jums sagudrotus materiālus!

-    Man, protams, nav šādu aizdomu, taču arī man ir savi pienākumi pret tiem, kas man maksā. Dokumenta autentiskums vēl ir jāpierāda. Man vajadzētu šīs lapas nogādāt heram Stīberam un viņa dienestiem. Atstājiet dokumentu man un, ja vēlaties, varat atgriezties Parīzē, pēc dažām nedēļām saņemsiet atbildi.

-Taču pulkvedis Dimitrijs teica, ka viss jau esot sarunāts…

-   Nav gan. Vēl nav. Es jau jums teicu: atstājiet dokumentu man.

-   Runāšu ar jums atklāti, her Gēdše. Tas, ko jūs turat rokās, ir dokumenta oriģināls. Oriģināls, vai saprotat? Noteikta vērtība piemīt tajā izklāstītajām ziņām, taču vēl vērtīgāku to padara fakts, ka šīs ziņas parādās oriģinālā atskaitē, kas sarakstīta Prāgā pēc sapulces, par kuru tajā vēstīts. Es nevaru pieļaut, ka šis dokuments cirkulē ārpus manas uzraudzības, katrā ziņā ne agrāk, kamēr man nav samaksāta norunātā atlīdzība.

-   Jūs esat pārlieku aizdomīgs. Lai jau būtu, pasūtiet vēl vienu vai divus kausus alus un dodiet man stundu laika, lai es varu šo tekstu pārrakstīt. Jūs pats teicāt, ka izklāstītajām ziņām ir noteikta vērtība, un, ja es gribētu jūs piekrāpt, man pietiktu tās paturēt prātā, jo varu jums galvot, ka visu, ko izlasīju, es atceros gandrīz vārdu pa vārdam. Taču es vēlos šo tekstu dot izvērtēšanai heram Štīberam. Tāpēc ļaujiet man to pārrakstīt. Oriģināls te ienāca kopā ar jums, un kopā ar jums tas šīs telpas pametīs.

Nezināju, kā šādu priekšlikumu noraidīt. Es pazemoju savas aukslējas ar dažām derdzīgām teitoņu desiņām, izdzēru daudz alus, un esmu spiests atzīt, ka vācu alus reizēm var būt tikpat labs kā franču. Gaidīju, līdz Gēdše visu rūpīgi pārrakstīs.

Atvadījāmies salti. Gēdše lika saprast, ka rēķins mums jāapmaksā abiem, un pat aprēķināja, ka esmu izdzēris par dažiem alus kausiem vairāk nekā viņš, tad apsolīja dot man ziņu dažu nedēļu laikā un atstāja mani plīstam vai pušu aiz dusmām par šo garo un veltīgo ceļojumu, par kuru nācās samaksāt man pašam, nesaņemot nevienu dālderi no atlīdzības, par kuru jau iepriekš biju vienojies ar Dimitriju.

Kāds muļķis, es sevi lamāju, Dimitrijs taču zināja, ka Štībers nemūžam nemaksās, un vienkārši izkrāpa manu tekstu par puscenu. Lagranžam bija taisnība, man nevajadzēja uzticēties krievam. Varbūt es prasīju par daudz un man būtu vajadzējis justies apmierinātam, ka esmu saņēmis pusi.

Nu biju pārliecināts, ka no vāciešiem vairs nesaņemšu nekādas ziņas, un patiesi aizritēja vairāki mēneši, taču nekādu jaunumu nebija. Lagranžs, kuram uzticēju savu sarūgtinājumu, iecietīgi pasmaidīja: Mūsu amatā nekad neko nevar droši zināt, mēs taču nestrādājam ar svētajiem.

Tomēr tas viss man nebija pa prātam. Mans Prāgas kapsētas stāsts bija pārāk labi izdomāts, lai tiktu izniekots Sibīrijas zemēs. Es būtu varējis to pārdot jezuītiem. Galu galā pirmās nopietnās apsūdzības pret žīdiem un pirmie mājieni par viņu starptautisko sazvērestību taču bija nākuši no jezuīta Barjela, un mana vectēva rakstītā vēstule noteikti bija piesaistījusi arī citu šī ordeņa biedru uzmanību.

Mans vienīgais starpnieks sakaros ar jezuītiem varēja būt abats Daila Pikola. Ar viņu mani kopā bija savedis Lagranžs, un arī tagad es vērsos pie Lagranža. Viņš apsolīja nodot abatam ziņu, ka es viņu meklēju. Un patiešām, pēc kāda laika Daila Pikola ieradās manā veikalā. Es viņam izrādīju, kā mēdz teikt tirdzniecības pasaulē, savu preci, un izskatījās, ka viņš ir ieinteresēts.

-   Dabiski, viņš teica, man jūsu dokuments vispirms jāizpēta, tad varēšu par to ieminēties kādam no Sadraudzības, jo tie nav cilvēki, kas pērk kaķi maisā. Ceru, ka jūs man uzticaties un iedosiet man šo dokumentu uz dažām dienām. No manām rokām tas tālāk neaizies.

Cienījamam garīdzniekam es nolēmu uzticēties.

Pēc nedēļas Daila Pikola atkal ieradās veikalā. Uzvedu viņu augšā kabinetā, mēģināju piedāvāt ko dzeramu, taču viņš neizskatījās necik d raudzīgi noskaņots.

-   Simonīni, viņš man teica, jūs droši vien mani turat par gatavo stulbeni un gribējāt padarīt par dokumentu viltotāju Jēzus Sadraudzības tēvu acīs, sapostot labu sakaru tīklu, ko esmu audis gadiem ilgi.

-   Abata kungs, es nesaprotu, par ko jūs runājat…

-    Beidziet par mani ņirgāties. Jūs man iedevāt šo dokumentu, apgalvojot, ka tas ir slepens un viņš nosvieda uz galda manu ziņojumu par Prāgas kapsētu), es jau grasījos pieprasīt par to augstu cenu, taču jezuīti, skatīdamies uz mani kā uz pēdīgo ākstu, laipni norādīja, ka mans

Simonīni, viņš man teica, jūs droši vien mani turat par gatavo stulbeni. 244. lpp.)

ārkārtīgi slepenais dokuments jau esot parādījies kā caurcaurēm izdomāta viela Biaricā, romānā, ko sarakstījis kāds Džons Retklifs. Precīzāk par precīzu, vārds pret vārdu un viņš uz mana galda nosvieda arī grāmatu). Acīmredzot jūs protat vācu valodu un izlasījāt šo tikko iznākušo romānu. Tur atradāt stāstu par naksnīgo sapulci Prāgas kapsētā, jums tas iepatikās, un jūs nespējāt turēties pretī kārdinājumam izdomājumus pārdot kā īstenību. Un viltotāja bezkaunībā jūs paļāvāties uz faktu, ka šaipus Reinai vāciski neviens nelasa…

-   Klausieties, es, šķiet, saprotu…

-   Te nav nekā daudz ko saprast. Es būtu varējis šos papīrus izmest mēslainē un pasūtīt jūs pie velna, taču esmu pedantisks un atriebīgs. Brīdinu, ka jūsu draugiem no dienestiem paziņošu, kas jūs esat par putnu un cik lielā mērā var uzticēties jūsu piegādātai informācijai. Kāpēc ierados pavēstīt to iepriekš? Ne jau solidaritātes dēļ, jo pret tādu cilvēku kā jūs es neko tamlīdzīgu nejūtu, bet tāpēc, lai gadījumā, ja dienesti nolems, ka esat pelnījis dunča dūrienu mugurā, jūs zinātu, no kurienes nāk šis ierosinājums. Ir veltīgi noslepkavot kādu atriebības pēc, ja noslepkavotais tā arī neuzzina, ka viņu noslepkavo tieši tu, vai ne?

Viss bija skaidrs, tas blēdis Gēdše un Lagranžs man bija teicis, ka viņš publicē feuilletons ar Retklifa pseidonīmu) tā arī nebija atrādījis manu dokumentu Stīberam: viņš bija secinājis, ka mans stāsts ideāli iederas viņa jau gandrīz pabeigtajā romānā un apmierina viņa pretžīdisko dedzību, tā nu viņš bija piesavinājies patiesu stāstu vai vismaz stāstu, ko viņam būtu vajadzējis uzskatīt par patiesu), lai padarītu to par prozas gabalu par gabalu no viņa prozas. Lagranžs taču mani bija brīdinājis, kas šis krāpnieks jau ir izcēlies ar dokumentu viltošanu, un atskārsme, ka esmu tik muļķīgi iekritis falsifikatora lamatās, mani padarīja vai traku aiz dusmām.

Taču dusmām pievienojās arī bailes. Kad Daila Pikola runāja par dunča dūrienu mugurā, varbūt viņš to domāja metaforiski, turpretī

Lagranžs bija izteicies skaidri: slepeno dienestu pasaulē cilvēks, kurš kļuvis traucējošs, tiek novākts. Uz ko tad var cerēt tāds līdzstrādnieks, kurš publiski apliecina savu neuzticamību, nez kādus romāna atbirumus pārdodams kā slepenu informāciju, turklāt tādējādi riskēdams padarīt attiecīgos dienestus par apsmieklu Jēzus Sadraudzības acīs? Kurš gan gribētu, lai šāds cilvēks maisās pa kājām? Dunča dūriens, un lai peld lejup pa Sēnu.

Tieši to man solīja abats Daila Pikola, un es varēju necensties izskaidrot viņam patiesību, jo kāpēc lai viņš man ticētu, viņš taču nezināja, ka es dokumentu iedevu Gēdšem, iekams tas draņķis bija pabeidzis rakstīt savu grāmatu, toties zināja, ka esmu iedevis dokumentu viņam proti, Daila Pikolam) jau pēc tam, kad Gēdšes grāmata bija publicēta.

Biju iedzīts strupceļā.

Vismaz apklusināt Daila Pikolu.

Es rīkojos gandrīz instinktīvi. Uz rakstāmgalda man stāv no dzelzs kaldināts, ļoti smags svečturis, es to sagrābu un pagrūdu Daila Pikolu pret sienu. Viņš ieplēta acis un noelsās: Jūs taču negribēsiet mani nogalināt…

-   Diemžēl gribēšu… es viņam atbildēju.

Man patiešām bija žēl, taču reizēm nepieciešamība liek šādas jūtas pārvarēt. Es raidīju sitienu. Abats pakrita uzreiz, un pār šķībajiem zobiem viņam plūda asinīs. Skatījos uz līķi un itin nemaz nejutos vainīgs. Viņš pats bija uzprasījies.

Vajadzēja tikai aizvākt traucējošās mirstīgās atliekas. / . ' )• ^

Kad nopirku veikalu un dzīvokli augšstāvā, vecais īpašnieks man parādīja lūku pagraba grīdā.

-  Tur jūs atradīsiet kāpnītes, viņš teica, un sākumā jums nepietiks drosmes pa tām nokāpt, jo no briesmīgās smirdoņas uzmāksies ģībonis.

Taču reizēm tomēr būs nepieciešams kāpt lejā. Jūs esat ārzemnieks un mūsu vēsturi, iespējams, nezināt. Kādreiz atkritumus gāza laukā pa logu, un bija pat pieņemts likums, kas uzlika par pienākumu iebļauties: "Uzmanību, ūdens!" un tikai tad izgāzt pār palodzi sava naktspoda saturu, taču šāda bļaustīšanās vairākumam šķita lieks apgrūtinājums, podi tika tukšoti tāpat, un kam trāpīja, tam trāpīja. Pēc tam ielās tika izveidoti notekgrāvji, vēlāk šos grāvjus pārsedza, un tā izveidojās kanalizācija. Tagad barons Osmāns beidzot Parīzē ir izbūvējis labu kanalizācijas sistēmu, bet tā paredzēta galvenokārt ūdeņu savākšanai, savukārt ekskrementi, ja vien caurule zem jūsu tualetes sēdekļa neaizdambējas, nonāk īpašā bedrē, kas naktīs tiek iztukšota, un tās saturu aizved uz speciālu izgāztuvi. Taču tiek apspriests, vai tomēr nevajadzētu izvēlēties sistēmu tout-a-l'egout, un tad lielajā kanalizācijā satecētu ne tikai notekūdeņi, bet arī visi pārējie atkritumi. Tieši tāpēc jau vairāk nekā desmit gadus īpašs dekrēts īpašniekiem uzliek par pienākumu savu māju un kanalizācijas kanālu savienot ar tuneli, kam jābūt vismaz vienu metru un trīsdesmit centimetrus platam. Un tādu tuneli jūs te apakšā atradīsiet, vienīgi tas ir šaurāks un nav arī tik augsts, kā pieprasa likums. Tā tik vēl trūka. To var atļauties lielo bulvāru namos, bet ne jau šajā strupceļā, kur nevienam nekas nerūp. Un neviens nekad nenāks pārbaudīt, vai jūs patiešām nokāpjat lejā un nogādājat savus atkritumus tur, kur tiem pienāktos nokļūt. Kad jūs pārlieku nomāks doma, ka jāstampā visas tās preteklības pareizajā atverē, jūs atkritumus vienkārši nogāzīsiet lejā pa šiem pakāpieniem, paļaujoties, ka lietainās dienās ūdens reizēm uzkāps līdz pat šejienei un visu aizskalos. No otras puses, šādai ejai uz kanalizāciju ir arī citas priekšrocības. Mēs dzīvojam laikos, kad ik pēc desmit vai divdesmit gadiem Parīzē notiek kāda revolūcija vai nemieri, un tad nemaz nenāk par sliktu, ja ir pašam sava pazemes eja. Kā jau ikviens parīzietis, droši vien esat lasījis to nesen iznākušo romānu Nožēlojamie, kur varonis bēg pa kanalizāciju, stiepdams līdzi ievainotu draugu, un tāpēc saprotat, ko es gribu teikt.

Kā jau uzcītīgam feuilletons lasītājam, šis Igo stāsts man bija labi pazīstams. Es, protams, to pieredzi nevēlējos atkārtot, kaut vai tāpēc, ka patiešām nesaprotu, kā Igo personāžam izdevās noiet tik tālu ceļu tur, apakšā. Var jau būt, ka citās Parīzes daļās pazemes kanāli ir pietiekami augsti un plati, bet tas, kurš plūda zem Mobēra strupceļa, droši vien bija vismaz vairākus gadsimtus vecs. Jau nodabūt Daila Pikolas līķi no dzīvokļa līdz veikalam un tālāk līdz pagrabam nebija viegli, un, par laimi, tas kverplis bija diezgan izkāmējis un salīcis, tāpēc viņu varēja puslīdz ērti satvert. Tomēr pa trepēm zem lūkas es viņu vienkārši noripināju. Tad nokāpu arī pats un, līkumā sameties, aizvilku viņu dažus metrus tālāk, lai viņš nepūtu tieši zem manas mājas. Ar vienu roku vilku viņu aiz potītes, ar otru turēju gaismekli, un diemžēl man nebija trešās rokas, ar kuru aizspiest degunu.

Man pirmo reizi gadījās nobēdzināt kādu, ko pats esmu nogalinājis, jo ar Njevo un Ninuco viss atrisinājās tā, ka man par to nevajadzēja uztraukties lai gan Ninuco gadījumā, vismaz pirmajā reizē Sicīlijā, man būtu vajadzējis to darīt). Tagad apjēdzu, ka slepkavības kaitinošākais aspekts ir līķa paslēpšana, droši vien tieši tāpēc priesteri iesaka nevienu nenogalināt, izņemot, dabiski, slepkavošanu kaujas laukā, kur līķus atstāj maitasputniem.

Es savu nelaiķa abatu stiepu metrus desmit, un vilkt aiz sevis garīdznieku, brienot cauri ne tikai saviem ekskrementiem, bet arī tādiem, kas te sakrājušies jau agrāk, nebūt nav patīkami, jo sevišķi, ja pēc tam tas jāizstāsta pašam upurim ak Dievs, ko es rakstu? Beidzot, izstampājies cauri mēsliem, es tālumā saskatīju gaismas staru, kas apliecināja, ka manas aklās ieliņas galā ir ūdens noteka.

Sākumā apcerēju, ka vajadzētu aizstiept līķi līdz kādam lielākam kanālam un uzticēt to dziļāku ūdeņu žēlastībai, bet tad nospriedu, ka šie ūdeņi manu mironi aizskalotu nezin kur, varbūt pat līdz Sēnai, un tad kāds dārgo nelaiķi varētu atpazīt. Un šādas bažas nebija bez pamata, jo tagad, kad es šo rakstu, esmu uzzinājis, ka lielajā notekūdeņu kolektorā aiz Klišī pavisam nesen sešu mēnešu laikā ir atrasti četri tūkstoši suņu, pieci teļi, divdesmit auni, septiņas kazas un septiņas cūkas, astoņdesmit vistas, sešdesmit deviņi kaķi, deviņsimt piecdesmit truši, viens pērtiķis un viena boa čūska. Par abatiem statistika neko nevēsta, taču es būtu varējis pielikt savu roku, lai padarītu to vēl pārsteidzošāku. Savukārt atstājot savu mironi turpat, varēju diezgan droši paļauties, ka tas tur arī paliks. Starp ejas sienu un pašu kanālu kas noteikti bija daudz senāks par baronu Osmānu) stiepās šaura ietve, un tur es novietoju līķi. Rēķināju, ka pazemes izgarojumos un mitrumā tas diezgan ātri sadalīsies, un pēc tam atliks vienīgi skelets, ko identificēt nebūs iespējams. Turklāt, ņemot vērā manas šķērsielas iedabu, paļāvos, ka nekādi remonta vai uzturēšanas darbi te netiks veikti un tāpēc lejā neviens nenokāps. Un, ja arī tur atradīs cilvēka mirstīgās atliekas, nevarēs pierādīt, no kurienes tās uzradušās: ikviens būtu varējis nokāpt pa noteku šķērsielas galā un nolikt te līķi.

Atgriezos kabinetā un atšķīru Gēdšes romānu tur, kur Daila Pikola bija iespraudis grāmatzīmi. Mana vācu valoda bija ierūsējusi, tomēr, lai arī nianses varbūt neuztvēru, būtiskāko tā man ļāva saprast. Protams, tā bija mana rabīna runa Prāgas kapsētā, tikai Gēdše kam bija kāda sajēga par teatralitāti), bagātīgāk bija aprakstījis naksnīgo kapsētu, un vispirms viņš lika kapos ierasties kādam baņķierim, vārdā Rozenbergs, kopā ar poļu rabīnu, kam pakausī uztupināta maza benīte un gar deniņiem nokarājas matu skrudzes, un, lai iekļūtu pa vārtiem, viņiem vajadzēja pačukstēt sargam septiņzilbīgu kabalistisku vārdu.

Tad ieradās tas, kurš oriģināla versijā bija mans ziņotājs, un uz kapiem viņu atveda kāds Lasali, apsolījis, ka tas varēs piedalīties sapulcē, kas notiek reizi simt gados. Abi bija pielikuši sev liekās bārdas un uzmaukuši galvā platmaļu cepures, bet tālāk viss turpinājās apmēram tā, kā to biju izstāstījis es, un saglabāts bija pat mans nobeigums ar zilo gaismiņu, kas paceļas no kapa, un aizejošo rabīnu stāviem, ko aprij nakts tumsa.

Tas bezkauņa manu lakonisko ziņojumu bija izmantojis, lai radītu melodramatiskas ainas. Viņš bija gatavs uz visu, lai tikai nopelnītu kādu dālderi. Patiešām katra ticība ir pagalam.

Tieši tas, ko vēlas panākt žīdi.

Tagad iešu gulēt, biju atkāpies no saviem mērena gardēža paradumiem un dzēru nevis vīnu, bet nemērā daudz kalvadosa un tagad man vēl nemērīgāk reibst galva un man ir aizdomas, ka sāku atkārtoties). Bet, tā kā šķiet, ka, vienīgi iegrimis bezsapņu miegā, es varu pamosties kā abats Daila Pikola, tad gribu redzēt, kā tagad pamodīšos iemiesojies mironī, kura nāves cēlonis un liecinieks es neapstrīdami esmu.

## 15 dalla pikola atkal dzĪvs

1897. gada 6. aprīlis, rītausma

Kapteini Simonīni, es nezinu, vai tas notika, kamēr jūs samērīgi vai pārmērīgi, lai ko tas nozīmētu) gulējāt, bet es pamodos un varēju izlasīt jūsu lappuses. Pirmajā rīta gaismiņā.

Izlasījis jūsu rakstīto, es sev teicu, ka varbūt nez kādu iemeslu dēļ jūs melojat un jūsu dzīve, ko jūs tik sirsnīgi esat izklāstījis, neliedz izteikt pieņēmumu, ka reizēm jūs melojat). Ja nu pasaulē ir kāds, kuram vajadzētu droši zināt, ka neesat mani nogalinājis, tad tas esmu es. Katrā ziņā es gribēju pārbaudīt, novilku savu garīdznieka tērpu un gandrīz kails nokāpu pagrabā, atvēru lūku, taču pie tās baismīgi smakojošās atveres, ko jūs tik labi esat aprakstījis, mani apstulbināja smirdoņa. Tad es sev jautāju, ko īsti vēlos pārbaudīt: vai tur lejā saglabājušies kauli no līķa, ko jūs, kā apgalvojat, esot tur pametis pirms vairāk nekā divdesmit pieciem gadiem? Un man vajadzētu kāpt lejā tai draņķestībā, lai secinātu, ka tie nav mani kauli? Atvainojiet, bet to es jau zinu tāpat. Tātad es jums ticu, jūs esat nogalinājis kādu abatu Daila Pikolu.

Un kas tad esmu es? Ne jau tas Daila Pikola, kuru jūs nogalinājāt un kurš turklāt nemaz nebija man līdzīgs). Bet vai tad eksistē divi abati Daila Pikolas?

Varbūt patiesība ir tāda, ka esmu jucis. Neuzdrīkstos iziet no mājas. Tomēr man vajadzēs iziet nopirkt kaut ko ēdamu, jo sutana man liedz apmeklēt tavernas. Man nav tādas jaukas virtuves kā jums, lai arī, taisnību sakot, neesmu mazāks gardēdis.

Mani nomoka nepārvarama vēlēšanās izdarīt pašnāvību, taču zinu, ka tas ir tikai velnišķīgs kārdinājums.

Turklāt kāpēc lai es sevi nogalinātu, ja jūs jau esat mani nogalinājis? Tā būtu veltīga laika izšķiešana.

7. aprīlis

Godātais abat, nu gan pietiek.

Neatceros, ko darīju vakar, bet šorīt atradu jūsu ierakstu. Beidziet nu sevi mocīt. Arī jūs neatceraties? Nu tad dariet kā es, ilgāku laiku koncentrējiet visu uzmanību uz savu nabu un tad ķerieties pie rakstīšanas, ļaujiet, lai jūsu roka domā jūsu vietā. Kāpēc man mūždien jābūt tam, kurš atceras visu, bet jūs pacenšaties atcerēties tikai tās nedaudzās lietas, ko es vēlos aizmirst?

Man šai brīdī uzmācas citas atmiņas. Es tikko biju nogalinājis Daila Pikolu, kad saņēmu vēstuli no Lagranža, kas šoreiz vēlējās satikt mani Firstenberga laukumā pusnaktī, kad tā vieta izskatās visai rēgaini. Man, kā mēdz teikt bailīgie, bija netīra sirdsapziņa, jo es tikko biju nogalinājis cilvēku un baidījos nepamatoti), ka Lagranžam tas jau zināms. Taču viņš, protams, vēlējās runāt pavisam par ko citu.

-   Kapteini Simonīni, viņš man teica, mums vajag, lai jūs paturētu acīs kādu īpatnēju tipu, garīdznieku, kurš… kā lai to saka… ir sātanists.

-   Vai man viņš jāsameklē ellē?

-   Bez jokiem. Tātad ir tāds abats Bulāns, kurš pirms vairākiem gadiem iepazinās ar kādu Adeli Ševaljē, kas bija pasaulīgā māsa Viljanuevas Svētā Toma klosterī Suasonā. Par viņu klīda mistiskas runas, stāstīja, ka viņa it kā esot izārstēta no akluma un izteikusi pravietojumus, un klosterī ap viņu sāka pulcēties ticīgie, tas mulsināja klostera priekšniecību, un bīskaps Adcli aizsūtīja projām no Suasonas, bet tad, nez kā tas gadās, mūsu Adele par savu garīgo tēvu izraugās Bulānu, un tas kārtējo reizi apstiprina, ka tāds tādu atrod. Un viņi abi nolemj dibināt labošanas biedrību, kas Mūsu Kungam veltītu ne tikai lūgšanas, bet arī dažādus fiziskus grēku izpirkšanas paņēmienus, lai tādējādi atlīdzinātu grēcinieku nodarīto.

-   Manuprāt, nekas slikts tas nav.

-   Ja vien viņi nebūtu sākuši sludināt, ka nepieciešams grēkot, lai atbrīvotos no grēka, ka cilvēci ir pazemojusi dubulta laulības pārkāpšana, ko pastrādājuši Ādams ar Lilitu un Ieva ar Samaēlu nejautājiet man, kas tie tādi, jo man kirē mācīja tikai par Ādamu un Ievu), un ka vispār vajag nodarboties ar dažādām lietām, par ko mums vēl nav īstas skaidrības, taču, kā rādās, abats, minētā jaunkundze un daudzas viņu ticīgās rīkoja saietus, kas bija, kā lai tos labāk apzīmē, mazliet nepiedienīgi un kuros ikviens pēc patikas izmantoja citus. Un tad izcēlās baumas, ka krietnais abats slepus esot atbrīvojies no savas un Adeles nelikumīgās mīlas augļa. Tas viss, protams, paliktu tikai policijas prefektūras ziņā, ja vien tai kompānijā jau pirmā laba laika nebūtu iesaistījušās arī dāmas no godājamām ģimenēm, augstu ierēdņu sievas un pat kāda ministra dzīvesbiedre, un ja Bulāns no šīm dāmām nebūtu izspiedis stipri daudz naudas. Tai brīdī šī kļuva par valstiski svarīgu lietu, un mums vajadzēja to pārņemt savās rokās. Abatu un Ševaljē jaunkundzi denuncēja un notiesāja uz trim gadiem cietumā par krāpšanu un sabiedrības goda aizskārumu, un brīvībā viņi atkal iznāca sešdemit ceturtā gada beigās. Pēc tam mēs abatu izlaidām no acīm un bijām pārliecināti, ka viņš nācis pie prāta. Svētais Dienests viņu pilnīgi un galīgi atbrīvoja no apsūdzībām, kad viņš bija visos iespējamos veidos nožēlojis grēkus, bet pēdējā laikā viņš ir atgriezies Parīzē un atkal sludina svešu grēku izpirkšanu, grēkojot pašiem, un, ja visi sāktu domāt kā viņš, šī lieta no reliģiskas pārtaptu par politisku, jūs mani saprotat. Baznīca arī sāk satraukties, un pavisam nesen Parīzes arhibīskaps aizliedza Bulānam kalpot kā garīdzniekam un es teiktu, ka bija pēdējais laiks to darīt. Taču Bulāns par atbildi tagad ir sameties kopā ar kādu citu ķecerības sludinošu šarlatānu, vārdā Ventrā. Lūk, šajā nelielajā mapē ir viss, ko par viņu būtu nepieciešams zināt, vai vismaz tas, ko par viņu zinām mēs. Jūsu uzdevums ir novērot viņu un ziņot mums, ko īsti viņš dara.

-   Es taču neesmu dievbijīga sieviete, kas meklē biktstēvu, kurš pie reizes vēlētos apmierināt miesaskārības. Kā lai es viņam pietuvinos?

-   Nezinu, varbūt pārģērbieties par priesteri. Ja nemaldos, jums savulaik izdevās iztaisīties pat par garibaldiešu ģenerāli vai ko tamlīdzīgu.

Redz, ko es tikko atcerējos, bet ar jums tam nav nekā kopīga.

## 16 bulĀns

8. aprīlis

Kapteini Simonīni, šonakt, izlasījis jūsu aizkaitinājuma pilno piezīmi, nolēmu sekot jūsu piemēram un ķerties pie rakstīšanas, lai arī iztiekot bez blenšanas uz savu nabu, gandrīz automātiski, Jaujot, lai mana miesa ar manas rokas starpniecību pati izlemj atcerēties to, ko mana dvēsele aizmirsusi. Tas jūsu doktors Froids nebija muļķis.

Bulāns… Gara acīm redzu, kā kopā ar viņu pastaigājos kādas mazas baznīciņas priekšā, Parīzes nomalē. Vai varbūt tas bija Sevrā? Atceros, ka viņš man saka: Vērst par labu grēkus, kas tiek pastrādāti pret Mūsu Kungu, nozīmē arī to, ka šie grēki jāuzņemas mums pašiem. Grēkošana var kļūt par mistisku nastu, un jāgrēko ir pēc iespējas dedzīgāk, lai pilnībā izsmeltu to nešķīstības devu, ko dēmons pieprasa no cilvēces, un lai atbrīvotu no nepieciešamības grēkot mūsu vājākos brāļus, kas pēc tam nespēj izdzīt no sevis ļaunos spēkus, par kuru vergiem viņi kļuvuši. Vai esat kādreiz redzējis to papier tue-mouches, ko nesen izgudrojuši Vācijā? To izmanto konditori, viņi samērcē lenti melasē un pakar vitrīnā virs tortēm. Melase pievilina mušas, un tās iestieg lipīgajā vielā uz lentes, kur nomirst badā, vai arī noslīkst, kad kukaiņiem viscaur aplipušo papīru iemet notekā. Tad lūk, centīgam grēku labotājam ir jābūt kā šim mušu galējamam papīram: tam jāpiesaista ikviena apgrēcība, lai kļūtu tām par šķīstījošu tīģeli.

Redzu viņu baznīcā, kur altāra priekšā jātiek "šķīstītai" kādai dedzīgi ticīgai grēciniecei, kas jau ir ļauno spēku pārņemta un lokās pa zemi, izdvešot derdzīgus lāstus un dēmonu vārdus: Abigor, Abrakas, Adrameleh, Haborim, Melhom, Stolas, Zaebos…

Bulānam mugurā ir violeta sutana ar sarkanu komžu, viņš noliecas pār sievieti un izrunā vārdus, kas atgādina eksorcisma formulu, tikai ja pareizi saklausīju) ačgārni: Crux sacra non sit mihi lux, sed draco sit mihi dux, veni Satana, veni! Tad viņš noliecas vēl zemāk pār grēcinieci un trīsreiz iespļauj viņai mutē, tad paceļ tērpa malu, iemīž mises kausā un pasniedz šo dzērienu nelaimīgajai. Tad no kāda trauka ar rokām!) viņš izņem nepārprotami fekālu vielu un, atkailinājis dēmonu apsēstās sievietes krūtis, ieziež tās ar šo nešķīstību.

Sieviete elsodama vārtās pa zemi, viņas kunkstieni pamazām noklust, līdz viņa iegrimst gandrīz hipnotiskā miegā.

Bulāns iet uz sakristeju, kur šā tā noskalo rokas. Tad kopā ar mani iziet bazcīcas pagalmā, nopūzdamies kā cilvēks, kurš izpildījis smagu pienākumu. Consummatum est, viņš saka.

Atceros, teicu viņam, ka mani sūtījis kāds cilvēks, kurš vēlas saglabāt anonimitāti un gribētu veikt kādu rituālu, kam nepieciešamas konsekrētas hostijas.

Bulāns pasmīnēja: Melnā mise? Bet, ja tajā piedalās kāds garīdznieks, viņš pats uzreiz var konsekrēt hostijas, un šī konsekrācija skaitīsies spēkā esoša pat tad, ja baznīca viņam atņēmusi priesterības tiesības.

Es precizēju: Nedomāju, ka manis pieminētais cilvēks vēlas, lai kāds priesteris viņam celebrētu melno misi. Jūs taču zināt, ka dažās ložās ir pieņemts durstīt hostijas ar dunci, tā nostiprinot zvērestu.

Sapratu. Esmu dzirdējis par kādu tipu, kuram netālu no Mobēra laukuma pieder lietotu krāmu bode; viņš tirgojoties arī ar hostijām. Mēģiniet runāt ar viņu.

Vai tā mēs abi satikāmies?

Jūs taču zināt, ka dažās ložās ir pieņemts durstīt hostijas ar dunci, tā nostiprinot zvērestu. 258. lpp.)

## 17 komŪnas DIENAS

1897. gada 9. aprīlis

Kopš Daila Pikolas nogalināšanas nebija pagājis necik ilgs laiks, kad kārtējā Lagranža vēstulīte mani izsauca uz tikšanos, šoreiz kādā piestātnē Sēnas krastā.

Lūk, kādus jokus izspēlē atmiņa. Varbūt aizmirstu izšķirīgi svarīgus faktus, taču atceros pārdzīvojumus, ko jutu tai vakarā, kad pie Karaļa tilta apstājos, negaidīta uzplaiksnījuma pārsteigts. Es stāvēju tieši pretī Journal Officiel de l'Empire Frautais jaunās redakcijas būvlaukumam, ko vakaros, lai pasteidzinātu darbus, izgaismoja ar elektrisko strāvu. Siju un sastatņu meža vidū ārkārtīgi spožs gaismas avots raidīja staru kūli uz mūrnieku pulciņu. Nevar izteikt vārdos to, cik maģisku iespaidu radīja šis zvaigžņu mirdzums, kas strāvoja pār apkārtējo tumsu.

Elektriskais apgaismojums… Tajos gados muļķiem šķita, ka viņus no visām pusēm ieskauj nākotne. Ēģiptē bija izbūvēts kanāls, kas savienoja Vidusjūru un Sarkano jūru, un tāpēc, lai brauktu uz Āziju, vairs nevajadzēja mest līkumu apkārt visai Āfrikai un tādējādi tiks nodarīts kaitējums daudzām godīgām rēderejām); bija atklāta Vispasaules izstāde, kuras arhitektūra ļāva nojaust, ka tas, ko Osmāns paveicis, lai sapostītu Parīzi, ir bijis tikai pats sākums; amerikāņi gandrīz bija pabeiguši dzelzceļu, kas šķērsos visu viņu kontinentu no austrumiem līdz rietumiem, un tikko dāvājuši brīvību melnajiem vergiem, un nu šie plebeji pārplūdinās visu viņu nāciju, padarot to par jauktasiņu purvu, un šie mulati būs ļaunāki par žīdiem. Amerikāņu karā, kur cīnījās Ziemeļi pret Dienvidiem, parādījās zemūdens kuģi, un ar tādiem jūrnieki vairs neslīka, bet gan nosmaka zem ūdens; mūsu vecāku skaistos cigārus pamazām aizstāja nožēlojami tievas papīra caurulītes, kas sadeg vienā mirklī, laupot smēķētājam jebkuru prieku; un mūsu karavīri jau ilgāku laiku ēda bojātu gaļu, kas glabāta metāla kārbās. Amerikāņi apgalvoja, ka esol izgatavojuši hermētiski aizveramu kabīni, ar kuru, izmantojot dažus virzuļus un ūdeni, cilvēkus var pacelt līdz ēkas augšējiem stāviem, un jau bija dzirdēts par virzuļiem, kas salūzuši sestdienas vakarā, un cilvēkiem, kas uz divām naktīm palikuši ieslodzīti tai kastē bez gaisa, nemaz nerunājot par ūdeni un ēdienu, un pirmdienā visi bija atrasti miruši.

Visi priecājās, ka dzīve kļūst vieglāka, centās izgudrot mašīnas, kas ļautu sarunāties no attāluma, un arī tādas, ar kurām varētu rakstīt mehāniski bez rakstāmspalvas. Varbūt kādudien nemaz vairs nebūs oriģinālu, ko viltot?

Ļaudis tīksminādamies grozījās gar parfimēru vitrīnām, kur tika slavināts tonizējošs līdzeklis ādai no salātu piensulas, matus atjaunojošs līdzeklis ar hinīnu, Pompadūras krēms ar banānu ūdeni, kakao pieniņš, rīsu pūderis ar Parmas vijolītēm, un tas viss bija izgudrots, lai padarītu pievilcīgākas visizlaidīgākās sievietes, taču tagad šie līdzekļi bija pieejami arī vienkāršām modistēm, kas gatavas pie izdevības kļūt par piedzīvotājām, jo daudzās šuvēju darbnīcās tika ieviestas mašīnas, kas tagad šuva viņu vietā.

Vienīgais interesantais jauno laiku izgudrojums bija porcelāna uzparikte, kas ļāva ērti izkārnīties sēdus.

Taču pat es neapzinājos, ka šis šķietamais uzbudinājums iezīmē impērijas beigas. Vispasaules izstādē Alfrēds Krups nodemonstrēja agrāk neredzētu izmēru lielgabalu, kas svēra piecdesmit tonnas, un vienas lodes izšaušanai tam vajadzēja ielādēt simt mārciņas pulvera. Imperators bija tādā sajūsmā, ka piešķīra Krupam Goda Leģiona ordeni, taču, kad Krups viņam piesūtīja savu ieroču cenu lapu un šos ieročus viņš bija gatavs pārdot jebkurai Eiropas valstij), franču virspavēlniecība, kam pašai bija savie iecienītie piegādātāji, pierunāja imperatoru šo priekšlikumu noraidīt. Taču Prūsijas karalis acīmredzot Krupa ieročus nopirka.

Bet Napoleons jau vairs nebija spējīgs spriest tik skaidri kā agrāk: nierakmeņi viņam neļāva ne ēst, ne gulēt, nemaz nerunājot par jāšanu zirgā; viņš ticēja konservatīvajiem un savai sievai, kas bija pārliecināti, ka franču armija joprojām ir labākā pasaulē, lai gan patiesībā bet tas nāca zināms tikai vēlāk) frančiem bija ne vairāk par simt tūkstošiem vīru pret četrsimt tūkstošiem prūšu; un Stībers jau bija nosūtījis uz Berlīni raportus par chassepots, ko franči uzskatīja par pēdējo kliedzienu šauteņu jomā, bet kas patiesībā pamazām jau pārvērtās par muzeja cienīgiem krāmiem. Turklāt, Stīberam par apmierinājumu, franči nebija izveidojuši prūšu dienestiem līdzvērtīgu spiegošanas tīklu.

Bet pāriesim pie faktiem. Norunātajā vietā es satikos ar Lagranžu.

-   Kapteini Simonīni, viņš man teica, izlaižot visas pieklājības frāzes, kas jums ir zināms par abatu Daila Pikolu?

-   Nekas. Kāpēc?

-   Viņš ir pazudis, un pazudis brīdī, kad veica nelielu darbiņu mums. Manuprāt, pēdējais cilvēks, kurš viņu redzējis, esat jūs: jūs pats man lūdzāt iespēju ar viņu satikties, un es viņu pie jums aizsūtīju. Un kas bija tālāk?

-Tālāk to pašu ziņojumu, kuru jau biju iedevis krieviem, es iedevu viņam, lai viņš to parādītu zināmām garīdzniecības aprindām.

-   Simonīni, pirms mēneša es no abata saņēmu īsu vēstuli, kurā bija teikts aptuveni tā: man ar jums visdrīzākajā laikā jāsatiekas, gribu jums pastāstīt šo to interesantu par jūsu Simonīni. Pēc vēstules toņa bija noprotams, ka tas, ko viņš par jums vēlējās stāstīt, nebija nekas slavinošs. Tātad kas jums ar abatu atgadījās?

-    Man nav ne jausmas, ko viņš vēlējies jums teikt. Varbūt viņam šķita, ka es nodevīgi piedāvāju viņam dokumentu, kas īstenībā pienākas jums. Acīmredzot viņš neko nezināja par mūsu vienošanos. Man viņš neko nav teicis. Es viņu vairs neesmu redzējis un taisni prātoju, kāpēc viņš uz manu priekšlikumu neatbild…

Lagranžs uzmeta man ciešu skatienu, noteica: Mēs par to vēl parunāsim, un gāja prom.

Nekas daudz, ko runāt, te nebija. Kopš šī brīža Lagranžs mani mierā vairs neliks, un, ja viņam radīsies konkrētākas aizdomas, es tik un tā saņemšu to pašu dunča dūrienu mugurā, lai arī abatam muti esmu aizvēris.

Veicu dažus drošības pasākumus. Devos pie ieroču tirgotāja Lapes ielā un lūdzu viņam spieķi ar iebūvētu zobenu. Viņam tāds bija, taču raupjš un neglīts. Tad atcerējos, ka spieķu tirgotāja skatlogu esmu redzējis tieši savā iemīļotajā Zufruā galerijā, un tur es atradu īstu brīnumu ar čūskas formā veidotu ziloņkaula rokturi un melnkoka korpusu, pārsteidzoši elegantu un vienlaikus pamatīgu. Rokturis nav īpaši piemērots, lai uz tā atbalstītos gadījumā, ja sāp kāja, jo tas, lai arī viegli ieslīps, ir vairāk statenisks nekā gulenisks; taču tas ir ideāls, ja spieķi vajag satvert kā zobenu.

Tāds spieķis ar asmeni ir brīnumains ierocis pat tad, ja tev pretī stājas kāds ar pistoli: tu izliecies, ka esi nobijies, kāpies atpakaļ un pret uzbrucēju pavērs spieķa galu, vēlams, ar drebošu roku. Viņš sāk smieties, saķer spieķi, lai pagrūstu to malā, un tā tev palīdz atbrīvot spieķa serdi smailu un ārkārtīgi griezīgu asmeni, un, kamēr viņš apstulbis skatās, kas īsti viņam palicis rokā, tu zibenīgi cērt asmeni un bez jebkādas piepūles pāršķel viņam ādu no deniņiem līdz zodam, krusteniski, varbūt pie reizes nocērtot arī nāsi, un, pat ja neesi nomaitājis viņam aci, tik un tā asinis, kas šļācas no pieres, aptumšo viņam redzi. Bet galvenais ir pārsteiguma moments, un pretinieks jau ir uzskatāms par pieveiktu.

Ja pretinieks ir nenozīmīgs, piemēram, kāds zaglēns, tad tu paņem savu spieķa galu un mierīgi ej prom, pametot viņu ar izķēmotu seju. Bet, ja uzbrucējs ir bīstamāks, pēc pirmā slīpā cirtiena, itin kā ļaujoties dabiskai rokas kustībai, pavelc to atpakaļ, pagriez asmeni horizontāli un pārgriez viņam rīkli tā, lai par neglīto rētu tam nekad vairs nevajadzētu uztraukties.

Un nemaz nerunāsim par to, cik cienīgi un godājami tu izskaties, pastaigādamies ar šādu spieķi, kurš maksā dārgi, taču ir tā vērts, un dažos gadījumos nav vēlams knapināties.

Kādu vakaru atgriežoties mājās, sastapu Lagranžu sava veikala priekšā. Viegli pašūpināju spieķi, bet tad nospriedu, ka tādam cilvēkam kā viņš dienesti nebūtu uzticējuši pienākumu novākt tādu cilvēku kā es, tāpēc noskaņojos viņu uzklausīt.

-   Smuka mantiņa, viņš teica.

-Ko?

-   Jūsu spieķis ar iebūvēto asmeni. Ar tāda veida rokturi nekas cits tas nevarētu būt. Vai jūs no kāda baidāties?

-   Pasakiet jūs, vai man vajadzētu baidīties, Lagranža kungs.

-   Jūs baidāties no mums, es zinu, jo nojaušat, ka mums pret jums ir radušās aizdomas. Tagad atļaujiet man runāt īsi. Kuru katru brīdi sāksies franču-prūšu karš, un mūsu draugs Stībers ir piepildījis Parīzi ar saviem aģentiem.

-   Jūs viņus pazīstat?

-   Ne visus, un te spēlē iesaistāties jūs. Tā kā jūs Štīberam piedāvājāt savu ziņojumu par žīdiem, viņš jūs uzskata par, tā teikt, nopērkamu cilvēku… Labi. Tātad Parīzē ir ieradies viens no viņa vīriem, kāds Gēdše, ar ko jūs, manuprāt, jau esat ticies. Mēs esam pārliecināti, ka viņš centīsies jūs uzmeklēt. Un jūs kļūsiet par prūšu spiegu Parīzē.

-   Pret savu zemi?

-   Neesiet nu liekulis, šī nemaz nav jūsu zeme. Un ja tas jūs mulsina, darīsiet to Francijas labā. Jūs prūšiem nodosiet maldīgu informāciju, kuru jums piegādāsim mēs.

-   Tas nemaz, nešķiet grūti…

-   Gluži otrādi, tas ir ļoti bīstami. Ja jūs pieķers Parīzē, mēs izliksimies, ka jūs nepazīstam. Tāpēc jūs nošaus. Bet, ja prūši pieķers, ka spēlējat dubultu spēli, jūs nogalinās viņi, lai arī ar mazāk likumīgām metodēm. Tāpēc visā šajā pasākumā jums ir, teiksim, piecdesmit iespējas no simta beigt savas dzīves gaitas.

-   Bet ja es nepiekritīšu?

-   Tad deviņdesmit deviņas.

-   Kāpēc ne simts?

-   Jūsu spieķa dēļ. Taču pārlieku uz to nepaļaujieties.

-    Es zināju, ka jūsu dienestos man ir sirsnīgi draugi. Pateicos jums par gādību. Būs labi. No brīva prāta un tēvzemes mīlestības vārdā es pieņemu jūsu priekšlikumu.

-   Jūs esat īsts varonis, kapteini Simonīni. Gaidiet turpmākās pavēles.

Pēc nedēļas manā veikalā ieradās Gēdše, sasvīdis vēl vairāk nekā parasti. Turēties pretī kārdinājumam viņu nožņaugt bija grūti, taču es savaldījos.

-    Droši vien zināt, ka es jūs uzskatu par plaģiatoru un krāpnieku, es teicu.

-    Neesmu lielāks plaģiators un krāpnieks par jums, vācietis glumi pasmaidīja. Domājat, neesmu atklājis, ka iedvesmu savam Prāgas kapsētas stāstiņam esat pasmēlies grāmatā, ko sarakstījis kāds Zolī, kurš nīkst cietumā? Es pats pie tā būtu nonācis arī bez jūsu palīdzības, jūs tikai saīsinājāt man ceļu.

-   Vai jūs, her Gēdše, apzināties, ka darbojaties kā ārzemnieks franču teritorijā un man pietiktu ziņot, kam pienākas, un jūsu dzīvība vairs nebūtu ne graša vērta?

-    Un vai jūs apzināties, cik daudz vērta būtu jūsu dzīvība, ja pēc apcietināšanas es nosauktu jūsu vārdu? Tāpēc miers. Es šo savas grāmatas nodaļu kā patiesu notikumu cenšos pārdot drošiem pircējiem. Peļņu dalīsim uz pusēm, ņemot vērā, ka turpmāk mums jāstrādā kopā.

Tur, kur vēstuli saņems, to palielinās, projicējot attēlu uz sienas. 268. lpp.)

Dažas dienas pirms kara sākuma Gēdše mani aizveda uz kādu namu tieši blakus Dievmātes katedrālei, kur uz jumta kādam vecim bija neskaitāmas baložmājas.

-   Šī ir laba vieta, no kuras palaist gaisā baložus, jo katedrāles tuvumā baložu ir simtiem un neviens tiem nepievērš uzmanību. Katru reizi, kad jums būs kādas noderīgas ziņas, uzrakstīsiet zīmīti, un vecis to nosūtīs ar balodi. Tieši tāpat jums katru rītu jāiegriežas pie viņa, lai noskaidrotu, vai jums nav pienākuši kādi rīkojumi. Vienkārši, vai ne?

-   Bet kādas ziņas jūs interesē?

-   Mums vēl nav skaidrs, ko tieši par Parīzi vēlamies zināt. Pagaidām mēs kontrolējam frontes zonu. Taču agrāk vai vēlāk, ja uzvarēsim, mūs interesēs arī Parīze. Un tad mēs gribēsim ziņas par armijas vienību pārvietošanos, par to, vai imperatora ģimene ir pilsētā, kāds ir pilsētnieku noskaņojums, vienvārdsakot, visu un neko. Jums pašam jāapliecina sava atjautība. Varbūt mums būs vajadzīgas kartes, un jūs droši vien nevarat iedomāties, kā ģeogrāfisku karti var piestiprināt balodim pie kakla. Nāciet man līdzi lejā.

Apakšstāvā es sastapu kādu citu tipu, kas darbojās fotolaboratorijā, un turpat bija arī neliela telpa ar balti krāsotu sienu un vienu no tiem projektoriem, kurus gadatirgos dēvē par burvju laternām un ar kuriem uz sienas vai liela palaga liek parādīties attēliem.

-    Šis kungs ņems jūsu ziņu, lai arī cik apjomīga tā būtu, lai arī cik lappušu jūs būtu sarakstījis, nofotografēs to un samazinās uz kolodija lapas, kas tiks nosūtīta ar balodi. Tur, kur vēstuli saņems, to palielinās, projicējot attēlu uz sienas. Un tas pats notiks šeit, ja saņemsiet pārāk garas vēstis. Taču te prūšiem vairs nav gaisa, un es šovakar Parīzi pametīšu. Mēs gluži kā divi mīlnieki sazināsimies ar vēstīm, ko nesīs dūju spārni.

Pretīga doma, taču biju apņēmies to darīt, nolādēts, un viss tikai tāpēc, ka biju nogalinājis kādu abatu. Un kā tad ģenerāļi, kas nogalina tūkstošiem cilvēku?

Tā pienāca karš. Lagranžs man palaikam nodeva kādu ziņu, kas sūtāma ienaidniekiem, bet, kā jau bija minējis Gēdše, pagaidām prūšiem Parīze diez ko neinteresēja, viņiem vairāk rūpēja izdibināt, cik vīru Francijai ir Elzasā, Senprivā, Bomonā un Sedānā.

Līdz aplenkuma dienām Parīzē dzīve vēl bija līksma. Septembrī tika nolemts slēgt visas izrāžu zāles, pirmkārt, lai solidarizētos ar kareivjiem, kam frontē klājās bēdīgi, un, otrkārt, lai varētu uz to pašu fronti nosūtīt arī teātru ugunsdzēsējus, taču pēc mēneša Comedie-Frangaise saņēma atļauju sniegt izrādes kritušo karavīru ģimeņu atbalstam, lai arī taupības režīmā bez apkures un ar svecēm gāzes apgaismojuma vietā; un pēcāk izrādes atsāka arī Atnbigu, Porte Saint-Martin, Chatelet un Athenee.

Grūtās dienas sākās septembrī līdz ar Sedānas traģēdiju. Napoleons bija kritis ienaidnieka gūstā, impērija grīļojās un bruka, visu Franciju bija pārņēmis gandrīz pagaidām gandrīz) revolucionārs satraukums. Tika pasludināta Republika, bet arī pašās republikāņu rindās, cik nu es spēju saprast, cīnījās divas dvēseles: viena sakāvi gribēja izmantot par ieganstu sociālai revolūcijai, bet otra bija gatava parakstīt mieru ar prūšiem, lai tikai nepiekāptos reformām, kas kā runāja novedīšot pie tāda vai citāda komunisma paveida.

Septembra vidū prūši bija nonākuši pie Parīzes vārtiem, okupējuši fortus, kuriem būtu vajadzējis to sargāt, un no turienes pilsētu bombardēja. Tie bija pieci ārkārtīgi smagi aplenkuma mēneši, kuru laikā par galveno ienaidnieku kļuva bads.

No politiskajām intrigām un demonstrācijām, kas noti ka te vienā, te citā pilsētas vietā, es maz ko sapratu, un tās mani arī diez ko neintersēja; es turējos pie pārliecības, ka šādos brīžos labāk daudz nevazāties apkārt. Bet ēdiens gan man rūpēja, un es katru dienu ievācu ziņas no sava rajona tirgotājiem, lai saprastu, kas mūs gaida turpmāk. Staigājot pa pilsētas parkiem, piemēram, pa Luksemburgas dārzu, sākumā šķita, ka pilsēta ir lopu pilna, jo pilsētas iekšpusē bija sadzītas aitas, kazas un govis. Bet jau oktobri runāja, ka neesot atlicis vairāk par divdesmit pieciem tūkstošiem govslopu un simttūkstošiem aitu, kas ir tīrais nieks tādas metropoles uzturam.

Un patiesi, pamazām dažu namu iemītnieki jau bija spiesti izcept savas zelta zivtiņas, hipofāģija iznīcināja visus zirgus, ko nesargāja karaspēks, puspūrs kartupeļu maksāja trīsdesmit frankus, un konditors Buasjē par divdesmit pieciem pārdeva kasti lēcu. Truši bija pagaisuši bez pēdām, un miesnieku skārņos bez liekas kautrības vispirms tika izlikti labi baroti kaķi un pēc tam arī suņi. Bija nokauti visi jardin d'acclimatation eksotiskie dzīvnieki, un Ziemsvētku naktī tiem, kam bija nauda, ko tērēt, restorānā Voisin tika piedāvāta krāšņa ēdienkarte, kurā bija ziloņa konsomē, kamieļa cepetis angļu gaumē, ķengura sautējums, lāča ribiņas ar sauce poivrade, antilopes terīne ar trifelēm, kaķis ar piena pelēnu piedevām -jo nu jau ne tikai pažobelēs vairs nečiepstēja zvirbuļi, bet arī no kanalizācijas tuneļiem pamazām pazuda peles un žurkas.

Lai jau būtu kamielis, tas nemaz nebija slikts, taču žurkas gan es mutē neņēmu. Arī aplenkuma laikā vienmēr atrodami kontrabandisti un pārpircēji, un es varētu atcerēties kādas atcerēšanās vērtas un ļoti dārgas) vakariņas nevis kādā no smalkajiem restorāniem, bet vienā nomales gargote, kur kopā ar dažiem privileģētajiem ne visiem no Parīzes labākās sabiedrības, taču šādos smagos brīžos šķiru atšķirības tiek aizmirstas) varēju nobaudīt fazānu un svaigu zoss aknu pastēti.

Janvārī ar vāciešiem tika noslēgts pamiers, un martā viņiem tika atļauts simboliski okupēt galvaspilsētu, un jāatzīst, ka pat man likās mazliet pazemojoši redzēt, kā viņi ar savām smailajām ķiverēm soļo pa Elizejas laukiem. Pēc tam viņi iekārtojās pilsētas ziemeļaustrumos, atstājot franču valdības kontrolē pilsētas dienvidrietumu daļu, proti, Ivri, Montrūžas, Vanves, Isī un citus fortus, starp kuriem bija arī īpaši labi aprīkotais Monvalerjēna forts, no kura prūši to bija pierādījuši) lieliski varēja bombardēt pilsētas rietumdaļu.

Prūši pameta Parīzi, un varu pārņēma Tjēra vadītā valdība, bet Nacionālā Gvarde, kļuvusi grūti kontrolējama, jau bija konfiscējusi un paslēpusi Monmartrā lielgabalus, kas bija pirkti par tautas saziedotiem līdzekļiem, Tjērs tos atgūt sūtīja ģenerāli Lekomtu, kurš sākumā pavēlēja šaut uz Nacionālo Gvardi un pūli, bet beigu beigās arī viņa kareivji pievienojās dumpiniekiem, un tā Lekomtu sagūstīja viņa paša vīri. Tostarp nezin kur bija sazīmēts cits ģenerālis kāds Tomā, kurš par sevi nebija atstājis labas atmiņas no 1848. gada represiju laika. Turklāt ģenerālis bija tērpies civilā, varbūt viņš bēga, atmetis valstslietām ar roku, taču visi ņēmās apgalvot, ka viņš izspiegojot komunārus. Tomā aizveda turpat, kur jau gaidīja Lekomts, un abi tika nošauti.

Tjērs kopā ar valdību atkāpās uz Versaļu, un marta beigās Parīzē tika proklamēta Komūna. Un tagad pārmaiņas pēc Francijas valdība tā, kura bija apmetusies Versaļā) aplenca Parīzi un bombardēja to no Monvalerjēna forta, bet prūši ļāva mierīgi šaudīties un izturējās iecietīgi pret tiem, kas šķērsoja viņu līnijas, tāpēc otrā aplenkuma laikā Parīzē bija vairāk pārtikas: pilsētu badināja tautieši, bet ar pārtiku netieši apgādāja ienaidnieki. Un kāds, salīdzinādams vāciešus ar Tjēra valdības vīriem, jau atļāvās purpināt, ka būtībā tie štovēto kāpostu ēdāji ir krietni kristieši.

Kad pilsētu apskrēja ziņa par franču valdības atkāpšanos uz Versaļu, es saņēmu vēstuli no Gēdšes, kurš man pavēstīja, ka prūšus vairs neinteresējot Parīzes notikumi, tāpēc fotolaboratorija un baložmājas tikšot aizvāktas. Bet tai pašā dienā mani apciemoja Lagranžs, kas izskatījās pēc tāda, kurš uzminējis Gēdšes vēstules saturu.

Dārgais Simonīni, viņš man teica, jums mūsu labā vajadzētu darīt to pašu, ko darījāt prūšu labā, un piegādāt mums ziņas. Tos divus nelaimīgos, kas ar jums sadarbojās, jau pavēlēju apcietināt. Baloži ir aizlidojuši turp, kurp lidot bija paraduši, taču laboratorijas iekārta noderēs mums. Ātrai militārās informācijas apmaiņai mums ir izveidota saziņas līnija starp Isī fortu un kādu mansardu, kas atrodas turpat Dievmātes katedrāles tuvumā. No turienes jūs mums sūtīsiet savu informāciju.

-    Kādiem "mums"? Jūs taču bijāt, tā teikt, imperatora policijas cilvēks, un jums vajadzētu būt pazudušam kopā ar imperatoru. Taču izklausās, ka tagad runājat kā Tjēra valdības emisārs…

-   Kapteini Simonīni, es piederu pie tiem, kas paliek arī tad, kad valdības nāk un iet. Tagad došos līdzi savai valdībai uz Versaļu, jo, paliekot šeit, mani varētu piemeklēt tāds pats gals kā Lekomtu un Tomā. Šie jukušie pārāk strauji visus liek pie sienas. Bet mēs viņiem atbildēsim ar to pašu. Kad gribēsim zināt kaut ko konkrētu, saņemsiet precīzākas pavēles.

Kaut ko konkrētu… Viegli pateikt. Katrā pilsētas vietā taču notika pavisam kas cits, šurpu turpu staigāja Nacionālās Gvardes vienības ar sarkaniem karogiem un šauteņu stobros saspraustām puķēm, un tais pašos kvartālos godīgi buržuā tupēja ieslēgušies savās mājās un gaidīja likumīgās valdības atgriešanos; ne no laikrakstu ziņām, ne no čukstus izteiktām baumām tirgū nevarēja saprast, kurš no Komūnas ievēlētajiem kurā pusē īsti ir, un tur bija strādnieki, ārsti, žurnālisti, mērenie republikāņi un saniknoti sociālisti, un pat īsti jakobīņi, kas sapņoja nevis par astoņdesmit devītā gada Komūnas atgriešanos, bet gan par deviņdesmit trešā gada šausmām. Bet vispārējā noskaņa ielās bija ļoti līksma. Ja vīriešiem mugurā nebūtu formastērpu, varētu domāt, ka notiek kādi plaši tautas svētki. Karavīri spēlēja to, ko Turīnā sauc par sussi, bet šeit dēvē par au bouchon, un virsnieki, lepni izrādīdamies, defilēja garām meitenēm.

Šorīt man ienāca prātā, ka starp vecajām mantām man noteikti mētājas arī prāva kaste ar tā laika avīžu izgriezumiem, kas tagad man noder, lai rekonstruētu to, ko atmiņa pašas spēkiem vairs nespēj. Laikraksti bija visdažādāko ieviržu: Le Rappel, Le Reveil du Peuple, La Marseillaise, Le Bonnet Rouge, Paris Libre, Le Moniteur du Peuple un vēl citi. Nezinu, kas viņus visus lasīja, varbūt vienīgi tie, kas tajos publicējās. Es pirku visas avīzes, lai redzētu, vai tur nav atrodami fakti vai viedokļi, kas varētu interesēt Lagranžu.

To, cik situācija ir juceklīga, es sapratu, kad vienudien tikpat juceklīgā pūlī satiku Morisu Zolī. Viņam nebija viegli mani pazīt, jo tagad nēsāju bārdu, bet tad, atcerējies mani kā karbonāru vai ko tamlīdzīgu, viņš nosprieda, ka esmu Komūnas atbalstītājs. Kā jau laipnu un dāsnu biedru pagātnes nelaimēs viņš mani saņēma aiz elkoņa un aizveda uz savām mājām pavisam pieticīgu dzīvoklīti Voltēra krastmalā), un tur pie Grand Marnier glāzītes ņēmās kratīt sirdi.

Simonīni, viņš man teica, pēc Sedānas es piedalījos pirmajos republikāņu nemieros, gāju manifestācijās par kara turpināšanu, bet tad sapratu, ka šie pārlieku uzbudinātie puiši grib pārāk daudz. Revolūcijas Komūna izglāba Franciju no invāzijas, taču šādi brīnumi vēsturē nevar atkārtoties divreiz. Un revolūciju nevar izsludināt ar dekrētu, tā dzimst no tautas klēpja. Valsts jau divdesmit gadus cieš no morālas gangrēnas, un nevar panākt, lai tā atdzimtu pāris dienās. Francija spēj tikai izkastrēt savus labākos dēlus. Es divus gadus mocījos cietumā, jo biju pretojies Bonapartam, un, kad iznācu ārā, nevarēju atrast nevienu izdevēju, kas būtu ar mieru publicēt manas jaunās grāmatas. Jūs teiksiet: joprojām bija tā pati impērija. Bet, kad impērija krita, republikāniskā valdība mani tiesāja par to, ka biju piedalījies pavisam miermīlīgā Hotel de Vilk ieņemšanā oktobra beigās. Labi, mani attaisnoja, jo nebija iespējams apsūdzēt mani vardarbībā, taču tas parāda, kā tiek atalgoti tie, kas cīnījās pret impēriju un pret apkaunojošo pamieru. Tagad izskatās, ka visa Parīze jūsmo par šo komunāru utopiju, bet jūs jau nezināt, cik daudzi cenšas izkļūt no pilsētas, lai nevajadzētu iet karadienestā. Runā, ka tikšot izsludināts obligāts iesaukums visiem no astoņpadsmit līdz četrdesmit gadus vecajiem, bet paskatieties, cik daudz bezkaunīgu jaunekļu klīst pa ielām, turklāt kvartālos, kur Nacionālā Gvarde neuzdrošinās pat rādīties. Nav nemaz daudz tādu, kas vēlas doties nāvē revolūcijas labā. Cik skumji.

Pēc manas saprašanas, Žolī bija neārstējams ideālists, kuram nekad nekas nav labi, lai gan jāatzīst, ka viņam patiešām mūždien neveicās. Taču mani visvairāk satrauca viņa ieminēšanās par obligāto karadienestu,

Septembra vidū prūši bija nonākuši pie Parīzes vārtiem, okupējuši fortus, kuriem būtu vajadzējis to sargāt, un no turienes pilsētu bombardēja. 269. lpp.)

un es pacentos pienācīgi iesirmināt matus un bārdu. Tagad izskatījos pēc rāma sešdesmitgadnieka.

Atšķirībā no Zolī es gan laukumos un tirgos sastapu daudz cilvēku, kas atbalstīja lielu daļu jauno likumu, piemēram, to, saskaņā ar kuru vajadzēja samazinātīresmaksu, ko īpašnieki bija paaugstinājuši aplenkuma laikā, un to, kurš uzlika par pienākumu strādniekiem atdot visus darbarīkus, kas tai pašā aplenkuma periodā ieķīlāti lombardā, un to, ka jāmaksā pensija dienesta laikā nogalināto Nacionālās Gvardes karavīru atraitnēm un bērniem un ka jāpagarina parādzīmju termiņi. Visus tos jaukos lēmumus, kas iztukšoja kopīgo kasi un bija izdevīgi salašņām.

Un šie paši salašņas pietika paklausīties sarunās Mobēra laukumā vai tuvākās apkaimes alus dzertuvēs) ar sajūsmu uzņēma giljotīnas aizliegšanu kas dabiski), toties dumpojās pret likumu, kas aizliedza prostitūciju un neskaitāmus cilvēkus mūsu rajonā atstāja bez darba. Tā nu visas Parīzes palaistuves emigrēja uz Versaļu, un es patiešām nezinu, kur Nacionālās Gvardes brašie kareivji varēja remdināt miesaskārības.

Lai izpelnītos buržuā naidīgumu, tika pieņemti antiklerikāli likumi, piemēram, par baznīcas nošķiršanu no valsts un par visu baznīcas īpašumu konfiskāciju, un nemaz nerunāsim par to, ka jau klīda baumas par visu priesteru un mūku apcietināšanu.

Aprīļa vidū Versaļas karaspēka avangards ielauzās ziemeļrietumu rajonos pie Neijī un nošāva visus federātus, ko izdevās sagūstīt. No Monvalerjēnas ar lielgabaliem tika apšaudīta Triumfa arka. Dažas dienas vēlāk kļuvu par aculiecinieku visneticamākajai no šī aplenkuma epizodēm, proti, masonu demonstrācijai. Nespēju brīvmūrniekus iztēloties kā komunārus, taču, lūk, viņi soļoja parādē ar visiem saviem karogiem un priekšautiem, lai Versaļas valdībai pieprasītu pamieru, kas ļautu evakuēt no apšaudītajiem ciemiem ievainotos. Viņi aizgāja līdz pat Triumfa arkai, kur šim pasākumam par godu bumbas nekrita, jo, saprotams, lielākā daļa viņu brāļu atradās ārpus pilsētas kopā ar leģitīmistiem. Tomēr, lai arī vārna vārnai acī neknābj un lai arī Versaļas masoni pacentās izkārtot vienas dienas uguns pārtraukšanu, nekādi citi līgumi netika panākti un Parīzes brīvmūrnieki nostājās Komūnas pusē.

Vispār es atceros visai maz no tā, kas Komūnas dienās notika virspusē, taču izskaidrojums tam ir tāds, ka es tolaik galvenokārt klejoju pa Parīzes pazemi. Lagranžs vēstulē man paziņoja, ko viņa virspavēlniecība vēlas zināt. Visi iztēlojas, ka Parīzes apakšzemi krustu šķērsu ir sacaurumojusi kanalizācijas sistēma, un tieši par šiem kanāliem ļoti labprāt runā romānisti, taču zem kanālu tīkla gan pilsētas robežās, gan ārpus tām plešas arī kaļķakmens un ģipša raktuvju mudžeklis un arī senās katakombas. Par dažām no šīm ejām ir zināms daudz, par citām gandrīz nekas. Militāristi zināja par pazemes galerijām, kas ārējā loka fortus savieno ar pilsētas centru, un, tuvojoties prūšiem, pacentās daudzas ieejas nobloķēt, baidoties, ka ienaidnieki varētu sagādāt kādu nepatīkamu pārsteigumu, taču prūšiem nenāca ne prātā arī kad un kur tas bija iespējams) bāzties iekšā pazemes caurumos, no kuriem tikpat labi virszemē varēja vairs neizkļūt vai kur varēja iemaldīties mīnētā teritorijā.

Patiesībā par raktuvēm un katakombām kaut ko zināja pavisam nedaudzi, un galvenokārt tie bija noziedzības pasaulei piederīgi ļautiņi, kas šos labirintus izmantoja, lai par spīti visiem muitas ierobežojumiem pārnēsātu kontrabandas preces un aizbēgtu no policijas tvarstīšanām.

Atceros, ka, apstiprinādams pavēles saņemšanu, nespēju savaldīties, neuzdevis arī jautājumu: "Vai tad karaspēkam nav detalizētu karšu?" Un Lagranžs man atbildēja: "Neuzdodiet stulbus jautājumus. Kara sākumā mūsu ģenerālštābs bija tik pārliecināts par uzvaru, ka visiem izdalīja tikai Vācijas, nevis Francijas kartes."

Tādos laikos, kad laba ēdiena un laba vīna trūka, bija pavisam viegli sameklēt vecus paziņas kādā tapis franc un aizvest uz cienījamāku ostēriju, kur cēlu viņiem priekšā augstākā labuma vīnu un kādu gailēnu. Un viņi ne tikai runāja, bet pat izvadāja mani aizraujošās pazemes pastaigās.

Galvenais ir paņemt līdzi labus lukturus un, lai atcerētos, kur un kad jānogriežas pa labi vai pa kreisi, pierakstīt dažādas zīmes, kas atrodamas visgarām ejām, piemēram, giljotīnas aprises, sena plāksne ar uzrakstu, ar ogli uzskicēts velniņš, kāds vārds, ko varbūt ieskrīpājis kāds, kurš no šīs vietas nekad vairs nav izkļuvis. Un nevajag baidīties iet cauri osārijiem, jo, sekojot pareizajai galvaskausu rindai, var nonākt pie kāpnītēm, kas izved kādā vīna pagrabā zem iecietīgi noskaņotu saimnieku krodziņa, no kurienes atkal var tikt laukā un ieraudzīt zvaigznes.

Dažas no šīm vietām nākamajos gados padarīja visiem pieejamas, bet citas līdz tam bija zināmas tikai maniem informantiem.

īsāk sakot, no marta beigām līdz maija beigām es biju ieguvis zināmu kompetenci un nosūtīju Lagranžam dažus rasējumus, norādot vairākus iespējamos maršrutus. Bet tad secināju, ka no manām ziņām nav nekāda labuma, jo valdības spēki sāka ielauzties pilsētā, neizmantojot pazemi. Versaļai jau bija pieci armijas korpusi ar labi sagatavotiem un apmācītiem kareivjiem, un, kā es drīz vien sapratu, galvā tiem bija iedzīta viena vienīga doma: gūstekņus neņemt, ikvienam sagūstītam federātam ir jākļūst par beigtu federātu. Bija pat izdots rīkojums un vēlāk pats savām acīm redzēju šo pavēli pildām), ka ikreiz, kad gūstekņu grupa ir lielāka par desmit cilvēkiem, soda izpildes vienība ir jāaizstāj ar ložmetēju. Un regulārā karaspēka kareivjiem bija pievienojušies un tos brutalitātē daudzkārt pārspēja tā sauktie brassardiers, katordznieki vai viņiem līdzīgie, kas ap delmu nēsāja trīskrāsu lenti.

Svētdien, 21. maijā pulksten divos pēc pusdienas astoņi tūkstoši cilvēku līksmi klausījās koncertu, kas Tileriju dārzā bija sarīkots Nacionālās Gvardes atraitņu un bāreņu atbalstam, un neviens vēl nezināja, ka šādu pabalstāmu nabadziņu skaits tūlīt biedējoši pieaugs. Patiesi bet tas kļuva zināms tikai vēlāk), koncerts vēl nebija beidzies, kad puspiecos pēcpusdienā valdības spēki ienāca Parīzē pa Senklū vārtiem, ieņēma Oteiju un Pasī un nošāva visus sagūstītos gvardus. Vēlāk runāja, ka pulksten septiņos vakarā pilsētā jau bijuši vismaz divdesmit tūkstoši versaļiešu, taču nebija skaidrs, ko dara Komūnas vadība. Tas pierāda, ka revolūcijas rīkošanai ir nepieciešama laba militārā izglītība, taču, ja tev tāda ir, tu revolūciju nerīko un esi varas pusē, un tāpēc es neredzu iemeslu es domāju saprātīgu iemeslu) tādas revolūcijas rīkot.

Pirmdienas rītā versaļieši novietoja savus lielgabalus pie Triumfa arkas un komunāriem kāds pavēlēja pārtraukt saskaņotu aizstāvēšanos un ikvienam nobarikādēties savā kvartālā. Ja tā ir taisnība, tad federātu komandieru stulbība vēlreiz bija guvusi iespēju uzmirdzēt jo spoži.

Visur tika būvētas barikādes, un šai būvniecībā iesaistījās šķietami jūsmīgi pilsētnieki pat tajos kvartālos, kas pret Komūnu bija naidīgi noskaņoti, kā, piemēram, Operas rajonā vai Senžermēna priekšpilsētā, kur nacionālie gvardi izdzina no mājām viselegantākās dāmas un skubināja tās kraut savas vērtīgākās mēbeles kaudzēs uz ielas. Pāri ielai mēdza nostiept auklu, iezīmējot nākamās barikādes līniju, un tad ikviens tur novietoja savu izlauzto bruģakmeni vai smilšu maisu; pa logiem ārā tika mesti krēsli, kumodes, soli un matrači, reizēm ar iemītnieku atļauju, bet reizēm iemītniekiem lejot gaužas asaras sava iztukšotā dzīvokļa tālākās istabas kaktā.

Kāds virsnieks man norādīja uz šiem celtniecības darbiem un teica: Pielieciet arī jūs savu roku, pilsoni, jo mēs mirsim, cīnoties arī par jūsu brīvību!

Izlikos, ka pievienojos šai rosībai, notēloju, ka eju paņemt ielas galā nokritušu ķebli, un veikli nogriezos ap stūri.

Lieta tāda, ka parīziešiem jau kopš iepriekšējā gadsimta ļoti patīk būvēt barikādes, un liekas, viņi nepiešķir lielu nozīmi tam, ka tās sašķīst pie pirmā lielgabala šāviena: barikādes viņiem ļauj justies kā varoņiem, bet es gan gribētu redzēt, cik daudzi no šiem čaklajiem būvētājiem pie tām paliks līdz īstajam brīdim. Vairākums rīkosies tāpat kā es, un barikādes aizstāvēt paliks tikai lielākie muļķi, kurus turpat uz vietas arī nošaus.

Vienīgi raugoties no aerostata, būtu iespējams saprast, kas un kā Parīzē notiek. Daži baumoja, ka esot ieņemta Ecole Militaire, kur glabājās Nacionālās Gvardes lielgabali, citi runāja, ka cīņas notiekot Klišī laukumā, vēl kāds apgalvoja, ka vācieši atbrīvojot valdības spēkiem ceļu pilsētas ziemeļos. Otrdien tika iekarota Monmartra, un četrdesmit vīriešus, trīs sievietes un četrus bērnus aizveda tieši uz to vietu, kur komunāri bija izpildījuši nāvessodu Lekomtam un Tomā, tur viņiem lika nomesties ceļos un viņus visus tieši tāpat nošāva.

Trešdien es redzēju degam daudzas sabiedriskās ēkas, piemēram, Tileriju pili, un dažs teica, ka tās aizdedzinājuši komunāri, lai aizkavētu valdības spēku virzīšanos uz priekšu, un dažs pat apgalvoja, ka dedzinātājas esot sātana apsēstas jakobīnes, tā dēvētās petroleuses, kuras staigājot apkārt ar petrolejas spainīti, izraisīdamas ugunsgrēkus citu pēc cita, bet bija arī tādi, kas zvērēja, ka uguni pielaidušas valdības karaspēka haubices, un vēl citi runāja, ka vainīgi esot vecie bonapartisti, kas izmantojot iespēju iznīcināt kompromitējošus arhīvus, pirmajā mirklī es nospriedu, ka tieši tā es būtu rīkojies, ja būtu Lagranža vietā, bet pēc tam iedomājos, ka labs slepeno dienestu aģents informāciju tikai paslēpj, taču nekad neiznīcina, jo tā vienmēr var noderēt, lai kādu šantažētu.

Būdams pārspīlēti apzinīgs, taču ārkārtīgi baidīdamies nonākt kādas sadursmes pašā karstumā, es pēdējoreiz aizstaigāju līdz baložbūdām, un tur patiešām atradu ziņu no Lagranža. Viņš man pavēstīja, ka vairs neesot nepieciešams sazināties ar baložu starpniecību, un atklāja man kādu adresi Luvras tuvumā arī Luvru jau kontrolēja valdības spēki) un paroli, kas ļaus šķērsot karaspēka blokus.

Tieši tai brīdī uzzināju, ka valdības spēki sasnieguši Monparnasu, un atcerējos, ka Monparnasā man ir izrādīts kāda vīna tirgotāja pagrabs, no kura varēja iekļūt pazemes ejā, kas stiepās tieši zem Asā ielas, sasniedza Šeršmidī ielu un virszemē iznāca kādā pamestā noliktavā, ēkā pie Kruarūžas krustcelēm, rajonā, kur joprojām pamatīgi bija nostiprinājušies komunāri. Ņemot vērā, ka pagaidām no maniem pazemes pētījumiem nav bijis nekāda labuma un man vajadzēja apliecināt, ka savu algu godam nopelnu, es devos pie Lagranža.

Nebija grūti no Sitē salas nokļūt Luvras apkaimē, taču aiz Svētā Oksēras Zermēna baznīcas es redzēju ainu, kas atzīstos mani nedaudz iespaidoja. Pa ielu gāja vīrietis, sieviete un bērns, un viņi itin nemaz neizskatījās pēc tādiem, kas bēgtu no kādas sagrautas barikādes; te piepeši viņiem piesitās bars apdzērušos brassardiers, kas acīmredzot svinēja Luvras ieņemšanu, un pūlējās atraut vīrieti projām no sievas, bet viņa, skaļi raudādama, nelaida vaļā tā rokas, tad brassardiers visus trīs piedzina pie sienas un turpat uz vietas nogalināja, sacaurumojot kā sietus.

Es centos iet garām tikai regulārā karaspēka rindām, jo tur varēju nosaukt savu paroli, un tad mani aizveda uz kādu telpu, kur vairāki cilvēki lielā pilsētas kartē spraudīja krāsainas nagliņas. Lagranžu nekur neredzēja, tāpēc jautāju pēc viņa. Pret mani pagriezās kāds pusmūža cilvēks ar pārmērīgi normālu seju es gribu teikt, ka, mēģinot to aprakstīt, nevarētu nosaukt nevienu iezīmīgu vaibstu), kurš, gan nesniegdams man roku, laipni sasveicinājās.

Pieņemu, ka jūs esat kapteinis Simonīni. Mani sauc Ebiterns. Sākot no šī brīža, visu, kas jums bija darāms un kārtojams ar Lagranža kungu, jūs darīsiet un kārtosiet ar mani. Ziniet, arī valsts dienestiem ir jāatjaunojas, jo īpaši kara beigās. Mesjē Lagranžam bija laiks doties godam nopelnītā pensijā, un šobrīd viņš droši vien makšķerē kaut kur labi tālu no šī nepatīkamā jucekļa.

Nebija īstais brīdis uzdot jautājumus. Pastāstīju viņam par eju no Asā ielas līdz Kruarūžas krustcelēm, un Ebiterns teica, ka būtu ļoti lietderīgi veikt operāciju Kruarūžas krustcelēs, jo viņu esot sasniegušas ziņas, ka tieši tur komunāri koncentrējot lielus spēkus, gaidot valdības spēku uzbrukumu no dienvidiem. Tā viņš man pavēlēja, lai dodos pie vīna tirgotāja, kura adresi biju nosaucis, un gaidu tur barssardiers vienības ierašanos.

Pret mani pagriezās kāds pusmūža cilvēks ar pārmērīgi normālu seju [..].

Pieņemu, ka jūs esat kapteinis Simonīni. Mani sauc Ebiterns. 280. Ipp.)

Biju nodomājis nesteidzīgi aiziet no Sēnas līdz Monparnasam, lai neapsteigtu Ebiterna ziņnesi, kad joprojām turpat labajā krastā uz ietves kārtīgi sarindotus ieraudzīju kādus divdesmit nošauto līķus. Viņi droši vien bija miruši pavisam nesen, un visi izskatījās gan dažāda vecuma, gan dažādas kārtas. Tur bija kāds puisis, kas nepārprotami bija piederīgs proletariātam un pavērtu muti gulēja līdzās pusmūža buržuā ar sprogotiem matiem un rūpīgi koptām ūsām, kura rokas kāds bija sakrustojis virs saburzītā redingota; turpat blakus gulēja tips ar mākslinieka seju un vēl kāds ar gandrīz nesazīmējamiem vaibstiem, ar melnu caurumu kreisās acs vietā un galvai aptītu dvieli, itin kā kāds žēlsirdīgais vai varbūt kāds nežēlīgs kārtības mīlētājs būtu gribējis saturēt kopā viņa galvu, ko sašķaidījusi ne viena vien lode. Un tur bija arī kāda sieviete, kas varbūt bijusi skaista.

Tā viņi tur gulēja maija nogales saulē, un apkārt laidelējās pirmās mušas, ko pievilinājušas šīs dzīres. Izskatījās, ka visi ir sagrābti uz labu laimi un nošauti tikai kādam par iebiedēšanu, un uz ietves viņi bija sarindoti, lai atbrīvotu ielu, pa kuru šobrīd valdības karaspēka vīri vilka lielgabalu. Bet visvairāk šajās sejās mani satrieca un es jūtos neomulīgi, to rakstot vienaldzība: likās, viņi pa miegam pieņem likteni, kas viņus visus satuvinājis.

Kad sasniedzu šīs rindas galu, mani satrieca pēdējā nošautā vaibsti, viņš gulēja mazliet nostāk no pārējiem, it kā pārējai kompānijai būtu pievienots vēlāk. Seju daļēji sedza sakaltušas asinis, tomēr es skaidri pazinu Lagranžu. Dienesti bija uzsākuši atjaunošanos.

Neesmu jūtelīgs kā bābietis, es pat spēju nostiept lejā kanalizācijā abata līķi, taču šis skats mani iespaidoja pārāk spēcīgi. Ne jau tāpēc, ka es justu žēlumu, bet gan tāpēc, ka te redzamais mudināja uz domām, ka tas pats varētu notikt arī ar mani. Pa ceļam no šejienes līdz Monparnasam vajadzēja tikai uzdurties kādam, kurš mani pazītu kā Lagranža cilvēku, un trakākais bija tas, ka šis sazīmētājs varētu būt gan versaļietis, gan komunārs, jo abiem vienlīdz būtu pamats man neuzticēties, bet šajās dienās neuzticēšanās nozīmēja nošaušanu.

Nospriedu, ka tur, kur ēkas joprojām deg, komunāru droši vien vairs nav, bet versaļieši vēl pārāk aktīvi nepatrulē, tāpēc riskēju šķērsot Sēnu, devos tālāk pa Baka ielu un pa virszemi sasniedzu Kruarūžas krustceles. Tur biju iecerējis tūlīt steigties uz pamesto noliktavu un atlikušo ceļa daļu veikt pa pazemi.

Baidījos, ka pie Kruarūžas aizsardzības sistēma būs tik nopietna, ka nevarēšu piekļūt vajadzīgajai ēkai, taču tā nebija. Pie dažu māju durvīm stāvēja bruņotu vīru grupiņas un gaidīja pavēles, no mutes mutē gāja pretrunīgas ziņas, nebija skaidrs, no kuras puses valdības spēki uzbruks, daži gurdeni ārdīja un būvēja no jauna barikādes, pārceļot tās no viena ielas gala uz citu, atkarībā no pēdējām baumām. Ieradās lielāks nacionālo gvardu kontingents, un daudzi šī buržuāziskā kvartāla iemītnieki centās kareivjus pārliecināt, cik bezjēdzīga ir lieka varonība, ka arī versaļieši esot viņu tautieši, turklāt republikāņi, un ka Tjērs esot apsolījis amnestiju visiem komunāriem, kuri padosies…

Vajadzīgās ēkas durvis atradu pusvirus un pacentos tās aiz sevis rūpīgi aizvērt, tad nokāpu lejā noliktavā un dziļāk pagrabā un, pavisam viegli orientēdamies, sasniedzu Monparnasu. Tur atradu kādus trīsdesmit brassardiers, kas devās man līdzi atpakaļ pa to pašu ceļu; no noliktavas viņi uzkāpa augšstāvu dzīvokļos, gatavi iebiedēt to iemītniekus, taču sastapa kārtīgi ģērbtus ļaudis, kas viņus sagaidīja ar atvieglojumu un paši parādīja logus, no kuriem krustceļu laukums bija labāk pārredzams. Laukumā tieši šobrīd no Dragona ielas iejāja kāds virsnieks, saceldams trauksmi. Droši vien tika pavēlēts gatavoties uzbrukumam no Sevras ielas vai Šeršmidī ielas puses, un šo abu ielu stūrī komunāri ņēmās lauzt ārā bruģakmeņus, gatavojot jaunas barikādes.

Kamēr brassardiers izvietojās pie ieņemto dzīvokļu logiem, nospriedu, ka nebūtu saprātīgi palikt vietā, ko agrāk vai vēlāk sasniegs kāda komunāru lode, un nokāpu lejā, kur valdīja'visai liela kņada un juceklis. Zinādams, kādā trajektorijā lidos lodes no ēkas logiem, nostājos uz Vjekolombjēra ielas stūra, lai briesmu brīdī varētu laisties prom.

Vairākums komunāru, pie barikādēm strādājot, ieročus bija nolikuši malā, tāpēc šāvieni no logiem viņus pārsteidza nesagatavotus. Tad viņi atguvās, taču joprojām nesaprata, no kurienes šauj, un atklāja uguni cilvēka augstumā pret Grenela ielas un Fūra ielas galu, un man vajadzēja atkāpties, jo baidījos, ka kāda lode var ieskriet arī Vjekolombjēra ielā. Tad daži attapās, ka ienaidnieki šauj no augšas, un sākās apšaude abos virzienos starp krustcelēm un dzīvokļu logiem, taču versaļieši labi redzēja, kur tēmēt, turklāt blieza cilvēku biežņā, turpretī komunāri aizvien vēl nezināja, tieši pa kuriem logiem mērķēt. īsāk sakot, tas bija bez pūlēm paveikts slaktiņš, un komunāri laukumā kaut ko klaigāja par nodevību. Un tā jau notiek vienmēr: ja tu piedzīvo neveiksmi, tūliņ meklē kādu, ko vainot savā nevarībā. Kāda vēl nodevība, es klusībā teicu, jūs vienkārši nejēdzat cīnīties, kur nu vēl rīkot revolūciju…

Beidzot kāds saprata, kuru māju ir ieņēmuši versaļieši, un nedaudzie izdzīvojušie centās izlauzt tās ārdurvis. Pieņemu, ka brassardiers tobrīd jau bija nokāpuši atpakaļ pazemē, un komunāri māju atrada tukšu, taču nolēmu iet prom un tālākos notikumus negaidīt. Kā uzzināju vēlāk, versaļieši patiešām ieradās pa Šeršmidī ielu, turklāt lielā skaitā, un tā arī pēdējie Kruarūžas aizstāvji tika iznīcināti.

Pa nenozīmīgām ieliņām, vairīdamies no vietām, kur skanēja šāvienu troksnis, es sasniedzu savu strupceļu. Gar sienām redzēju tikko izlīmētus plakātus, kuros Sabiedrības veselības komiteja aicināja pilsoņus uz pēdējo aizstāvēšanos "Aux barricades! L'ennemi est darīs nos mitrs. Pas d'hesitations!").

Kādā Mobēra laukuma alus dzertuvē uzklausīju pēdējās ziņas: septiņsimt komunāri bija nošauti Senžaka ielā, bija uzsprāgusi Luksemburgas pulvera noliktava, komunāri atriebdamies no Roketas cietuma bija izvilkuši ārā dažus ķīlniekus, starp tiem arī Parīzes arhibīskapu, un pielikuši šos pie sienas. Arhibīskapa nošaušana iezīmēja punktu, no kura vairs nevarēja būt atpakaļceļa. Lai viss atkal atgrieztos normalitātē, asinīm vajadzēja pārskalot visu.

Bet, re, kamēr, man tika atstāstīti šie notikumi, krogā ienāca dažas sievietes, kuras pastāvīgie apmeklētāji uzņēma ar gavilēm. Tās bija fetrinies, kas atgriezās savā brasserie\ Valdības karaspēks sev līdzi no Versaļas bija atvedis arī Komūnas izdzītās prostitūtas, un viņas atkal izklīda pa visu pilsētu, itin kā apliecinot, ka viss pamazām atgriežas ierastajās sliedēs.

Starp šīm padibenēm es nevarēju palikt. Bija iznīcināts vienīgais labais darbs, ko Komūna bija paveikusi.

Nākamajās dienās Komūna izdzisa līdz ar pēdējo tuvcīņu Perlašēžas kapsētā, kur tika likti lietā aukstie ieroči. Runāja, ka tie simt četrdesmit septiņi vīri, kas pēc šīs cīņas bija palikuši dzīvi, tika sagūstīti un nošauti turpat uz vietas.

Tā viņi zinās, ka nevajag bāzt savu degunu lietās, kas nu nekādi nav viņu darīšana.

## 18 protokoli

No 1897. gada 10. un 11. aprīļa ierakstiem

Kad karš beidzās, Simonini atsāka savu ierasto darbu. Miruši bija tik daudzi, ka dienaskārtībā, par laimi, ilgu laiku bija pēctecības jautājumi, turklāt daudzi no kritušajiem, kas dzīvību bija zaudējuši uz barikādēm vai to priekšā, bija tik jauni, ka vēl nebija parūpējušies par testamentu, un Simonini bija burtiski ieracies darbos un arī par ienākumiem nevarēja sūdzēties. Cik skaists ir miers, ja pirms tam notikusi svētīga šķīstīšanās.

Savā dienasgrāmatā viņš neko daudz nestāsta par nākamo gadu notāra darba rutīnu un ieminas vienīgi par to, ka šajā laikā viņu ne mirkli nav pametusi vēlēšanās atjaunot kontaktus, kas ļautu pārdot Prāgas kapsētas dokumentu. Viņš nezināja, ko pa šo laiku ir darījis Gēdše, taču vācieti vajadzēja apsteigt. Kaut vai tāpēc, ka dīvainā kārtā visu Komūnas laiku žīdi šķita pazuduši. Vai šie nelabojamie konspiratori slepus bija raustījuši Komūnas aukliņas vai gluži otrādi būdami kapitāla uzkrājēji, bija slēpušies Versaļā, lai gatavotos pēckara laikam? Taču viņi stāvēja aiz brīvmūrniekiem, un Parīzes brīvmūrnieki bija nostājušies Komūnas pusē, bet komunāri bija nošāvuši arhibīskapu, tātad arī šajā lietā žīdi noteikti tā vai citādi bija iesaistīti. Un vai tad var cerēt, ka arhibīskapu saudzēs tie, kas slaktē pat mazus bērnus?

Palaikam tā ieprātodamies, Simonini kādā 1876. gada dienā sadzirdēja, ka lejā kāds klauvē, un pie ārdurvīm stāvēja vecāks kungs sutanā.

Pirmajā mirklī Simonini viņu noturēja par to sātanisma piekopēju abatu, kurš nāca tirgoties ar svētītām hostijām, taču, ieskatījies vērīgāk, zem sirmajiem, taču joprojām neticami kuplajiem un viļņotajiem matiem pazina gandrīz trīsdesmit gadus neredzētā tēva Bergamaski seju.

Jezuītam gan bija nedaudz grūtāk pārliecināties, ka viņam pretī stāv Simonīno, ko viņš bija pazinis tā pusaudzībā, un pie vainas galvenokārt bija bārda kas līdz ar miera iestāšanos atkal bija kļuvusi melna, ar tik tikko manāmu iesirmumu, kā jau pieklājas godājamam vīram pēc četrdesmit). Tad viņa acis iemirdzējās, un viņš smaidot teica: Nu, protams, tu esi Simonīno. Tas taču esi tu, manu zēn? Kāpēc neaicini mani iekšā?

Viņš smaidīja, bet tas, ja neuzdrošināsimies to nosaukt par tīģera smaidu, bija vismaz kaķa smaids. Simonini uzveda viņu augšstāvā un jautāja: Kā jums izdevās mani atrast?

Eh, manu zēn, atbildēja Bergamaski, vai tad tu nezini, ka mēs, jezuiti, zinām vairāk par pašu velnu? Lai arī pjemontieši mūs padzina no Turīnas, man tur saglabājās labi sakari dažādās aprindās, tā es uzzināju, ka tu esi strādājis pie kāda notāra un viltojis testamentus, un lai jau būtu, bet tad padzirdēju, ka esi pjemontiešu dienestiem iesniedzis ziņojumu, kurā es parādos kā Napoleona III padomdevējs un Prāgas kapsētā pinu intrigas pret Franciju un Sardīnijas karalisti. Jauks izgudrojums, es jau neko nesaku, taču tad apjēdzu, ka tu visu esi pārrakstījis no tā priesteru nīdēja Sī. Gribēju tevi sameklēt, taču vispirms man teica, ka tu esot Sicīlijā kopā ar Garibalcli, bet pēc tam, ka tu esot Itāliju pametis. Ģenerālim Negri di Senfronam ir visnotaļ laipnas attiecības ar Sadraudzību, un viņš norādīja, lai meklēju tevi Parīzē, kur maniem brāļiem bija labas pazīšanās impērijas slepenajos dienestos. Tā uzzināju, ka esi stājies sakaros ar krieviem un ka tavs vecais ziņojums par mums Prāgas kapsētā ir pārtapis ziņojumā par žīdiem. Tai pašā laikā man nāca zināms arī tas, ka esi izspiegojis kādu Žolī, un pa konfidenciāliem ceļiem manās rokās nonāca viņa grāmatas eksemplārs, kas bija saglabājies kāda Lakruā kabinetā, šis Lakruā bija kritis varoņa nāvē sadursmē ar karbonāru spridzinātājiem. Un es atklāju, ka, lai arī Žolī pats ir pārrakstījis Sī, tu savukārt labi daudz esi norakstījis no Žolī. Visbeidzot vācu brāļi man ieminējās, ka kaut kāds Gēdše arī rakstot par ceremoniju Prāgas kapsētā, kur žīdi runā aptuveni to pašu, ko tu biji rakstījis tai ziņojumā, ko atdevi krieviem. Vienīgi es zināju, ka pirmo versiju, kurā parādījāmies mēs, jezuīti, esi sacerējis tu, turklāt daudzus gadus pirms tā Gēdšes draņķīgā romāna.

-    Beidzot kāds to atzīst!

-    Ļauj man pabeigt. Vēlāk, kad nāca karš, aplenkums un Komūna, Parīzes gaiss vairs nebija veselīgs tādam sutanā tērptam cilvēkam kā es. Taču nolēmu atgriezties un tevi uzmeklēt, jo pirms dažiem gadiem tas pats stāsts par žīdiem Prāgas kapsētā parādījās kādā brošūrā, kas nodrukāta Sanktpēterburgā. Tur tas tika piedāvāts kā romāna fragments, kam pamatā ir reāli fakti, tātad šoreiz avots bija Gēdše. Bet šogad puslīdz tas pats teksts ir iespiests ari kādā grāmatelē Maskavā. īsāk sakot, izskatās, ka tur pie viņiem valstiskā līmenī tiek organizēta kampaņa pret žīdiem, kas kļūst par vērā ņemamu draudu. Taču žīdi apdraud arī mūs, un ar Alliance Israelite starpniecību viņi slēpjas aiz masoniem, tā nu Viņa Svētība jau ir nolēmis izraisīt pamatīgu karagājienu pret visiem šiem baznīcas ienaidniekiem. Un, lūk, šajā brīdī noderīgs kļūsti tu, manu Simonīno, jo tev ir jāizpelnās mana piedošana par to joku, ko tu man izspēlēji ar pjemontiešiem. Tu Sadraudzību tā nomelnoji, ka tagad esi tās parādnieks.

Velns, šie jezuīti bija veiklāki par Ebiternu, Lagranžu un Senl'ronu, viņi vienmēr zināja visu par visiem, un slepenie dienesti viņiem nebija vajadzīgi, jo viņi paši bija slepenais dienests; brāļi viņiem bija visās pasaules malās, un tie sekoja līdzi visam, kas tika pateikts ikvienā valodā, kas radusies kopš Bābeles torņa sagrūšanas.

Pēc Komūnas krišanas Francijā itin visi, pat agrākie antiklerikāļi, bija kļuvuši ārkārtīgi reliģiozi. Runāja pat, ka vajagot Monmartrā uzbūvēt dievnamu, lai izpirktu visus grēkus, kas sapelnīti tās bezdievīgās traģēdijas laikā. Tātad, ja jau valdīja restaurācijas gaisotne, bija vērts pastrādāt kā krietnam restauratoram.

-    Labi, tēvs, Simonini teica, sakiet, ko jūs no manis vēlaties.

-    Turpināsim tavu iesākto līniju. Bet, ņemot vērā, ka rabīna runu tas Gēdše jau pārdod pats uz savu roku, vajadzēs, pirmkārt, uzrakstīt tai bagātīgāku un pārsteidzošāku versiju, un, otrkārt, nokārtot, lai Gēdše savējo vairs tālāk neizplata.

-    Kā lai es kontrolēju to plaģiatoru?

-    Pateikšu saviem vācu brāļiem, lai viņi to pieskata vai nepieciešamības gadījumā neitralizē. Spriežot pēc tā, kas mums par viņa dzīvi ir zināms, viņš ir šantažējams vairākos punktos. Tev tagad ir jāķeras pie darba, lai no tās rabīna runas dabūtu gatavu citu dokumentu izvērstāku, ar jaunām un plašākām atsaucēm un šībrīža politiskajiem notikumiem. Ieskaties vēlreiz tai Žolī grāmatelē. Ir nepieciešams, tā teikt, atklāt žīdu makjavellismu un plānus, ko viņi izperinājuši visu valstu samaitāšanai.

Bergamaski piebilda, ka rabīna runu būtu vērts padarīt ticamāku, no jauna izmantojot to, ko bija stāstījis abats Barjels, un, galvenais, vēstuli, ko tam bija aizrakstījis Simonini vectēvs. Varbūt Simonini saglabājis tās kopiju, kas visnotaļ labi noderētu par Barjelam nosūtīto oriģinālu?

Kopija atradās kāda skapja dziļumos, kur bija glabājusies savā vecajā lāditē, un Simonini ar tēvu Bergamaski vienojās, kādai vajadzētu būt atlīdzībai par tik vērtīgu atradumu. Jezuīti bija skopi, taču viņš bija spiests sadarboties. Un, lūk, 1878. gada jūlijā iznāca Conlemporain numurs, kurā bija publicētas Barjela uzticības personas tēva Grivēla atmiņas, daudzas ziņas, kas Simonini bija zināmas no cita avota, un arī vectēva vēstule. Prāgas kapsēta nāks vēlāk, teica tēvs Bergamaski. Ja eksplozīvas ziņas publisko visas vienā piegājienā, tās pēc pirmā spēcīgā iespaida ātri tiek aizmirstas. Tās vajag pilināt pa lāsītei vien, un tādējādi katra jauna ziņa atdzīvinās atmiņas par iepriekšējo.

Dienasgrāmatu rakstot, Simonini pauž neslēptu prieku par vectēva vēstules repechage un piepešos cildenuma uzplūdos pats sevi pārliecina, ka, darīdams to, ko ir izdarījis, būtībā ir pildījis mantojumā saņemtu misiju.

Viņš čakli ķērās pie rabīna runas bagātināšanas. Pārlasīdams Žolī, viņš secināja, ka šis polemists no Sī nemaz nav nozadzis tik daudz, kā bija šķitis, lasot grāmatu pirmoreiz: Žolī savam Makjavelli-Napoleonam bija piedēvējis arī daudzas citas nelietības, kas likās kā radītas žīdiem.

Vākdams kopā visus šos materiālus, Simonīni aptvēra, ka tie ir pārāk bagātīgi, pārāk daudzveidīgi un plaši: kārtīgi izstrādātā rabīna runā, kas varētu iespaidot katoļus, bija nepieciešams iepīt labi daudz mājienu par apņemšanos samaitāt tikumus, un varbūt šādai runai no Guženo de Muso varētu aizņemties ideju par žīdu fizisko pārākumu vai no Brafmana palienēt noteikumus, kā kristieši izmantojami ar augļošanas palīdzību. Savukārt republikāņus vairāk ietekmētu mājieni par preses nokļūšanu arvien stingrākā kontrolē, bet uzņēmējiem un mazo noguldījumu īpašniekiem, kuri jau tāpat juta arvien lielāku neuzticēšanos bankām kas saskaņā ar sabiedrības viedokli piederēja tikai un vienīgi žīdiem), visjūtīgākajā vietā trāpītu izteikumi par vispasaules žīdisnia ekonomiskajiem plāniem.

Tā pamazām Simonīni prātā nobrieda doma, kas, viņam to neapzinoties, bija ļoti žīdiska un kabalistiska. Vajadzēja sagatavot nevis vienu Prāgas kapsētas ainu un tikai vienu rabīna runu, bet vairākas runas vienu kirē, citu sociālistam, vienu krieviem, citu francūžiem. Un nevajadzēja visas runas tūliņ izstrādāt līdz galam: vajadzēja sarakstīt tādas kā atsevišķas lapas, ko sajaucot atšķirīgā secībā, varētu iegūt to vai citu runu un tad viņš dažādiem pircējiem varētu pārdot vispiemērotāko, atkarībā no katra vajadzībām. īsāk sakot, viņš, būdams labs notārs, itin kā ieprotokolēja atšķirīgus iesniegumus, liecības vai atzīšanās, ko pēcāk varētu piegādāt advokātiem, kas katru reizi aizstāv kādu citu lietu, viņš pats drīz vien šos pierakstus pasāka dēvēt par Protokoliem un

Bergamaski piebilda, ka rabīna runu būtu vērts padarīt ticamāku, no jauna izmantojot to, ko bija stāstījis abats Barjels, un, galvenais, vēstuli, ko tam bija aizrakstījis Simonīni vectēvs. 290. lpp.)

sargājās rādīt tos visus tēvam Bergamaski, kas saņēma tikai tekstus ar izteikti reliģisku nokrāsu.

Simonīni šo darba gadu rezumējumu noslēdz ar īpatnēju piezīmi: sev par lielu atvieglojumu 1878. gada beigās viņš uzzinājis, ka miris ir gan Gēdše, ko droši vien nosmacējis alus, no kura tas uzblīda jo dienas jo resnāks, gan nabaga Žolī, kas mūždien izmisuma varā bija ietriecis lodi sev galvā. Miers viņa dvēselei, jo viņš nebija slikts cilvēks.

Varbūt gribēdams pieminēt dārgo aizgājēju, dienasgrāmatas rakstītājs bija iemalkojis krietni par daudz. Viņa rokraksts kļūst arvien piņķerīgāks, un lappuse apraujas, kas liecina, ka viņš ir aizmidzis.

Taču nākamajā dienā, pamodies tikai pret pievakari, Simonīni savā dienasgrāmatā atrada ierakstu, ko atstājis abats Daila Pikola, kas tai rītā bija iemanījies iekļūt viņa kabinetā, izlasīt visu, ko rakstījis viņa alterego, un tūlīt ķēries pie moralizējošiem precizējumiem.

Un ko viņš precizēja? To, ka mūsu kapteinim, kas pat brīžos, kad necenšas tīšuprāt aizmirst, tik un tā neko lāgā neatceras, īpaši nevajadzētu brīnīties par Gēdšes un Žolī nāvi.

Pēc tam kad Contemporain bija nodrukājis vectēva vēstuli, Simonīni saņēma vēstuli no Gēdšes, kas bija rakstīta gramatiski visai apšaubāmā, tomēr citādi visnotaļ skaidrā franču valodā. "Dārgais kapteini," tajā bija teikts, "iztēlojos, ka tie materiāli, kas nesen parādījās Contemporain lappusēs, ir tikai priekšēdiens citiem, ko jūs grasāties publicēt, un mēs labi zinām, ka šis dokuments daļēji pieder man, un es varētu pierādīt ar Biaricu rokā), ka esmu vienīgais šī teksta autors, taču jums nav itin neviena pierādījuma, ka esat piedalījies tā tapšanā, kaut vai salikdams komatus. Tāpēc es pieprasu, lai jūs atturaties no dokumenta publicēšanas un saskaņojat tikšanos ar mani, vēlams notāra taču ne jau jūsu pasugas notāra) klātbūtnē, lai mēs varētu definēt īpašumtiesības ziņojumam par Prāgas kapsētu. Ja jūs tā nerīkosieties, es publiski paziņošu par jūsu blēdību. Un tūlīt pēc tam došos informēt arī kādu Žolī kungu, kuram pagaidām nav zināms, ka esat nolaupījis viņa literāro sacerējumu. Ja paturēsiet prātā, ka Žolī pēc profesijas ir advokāts, sapratīsiet, ka arī šis pavērsiens jums nodrošinās nopietnas nepatikšanas."

Satraucies Simonīni tūdaļ sazinājās ar tēvu Bergamaski, un tas teica: Tu parūpējies par Žolī, savukārt mēs parūpēsimies par Gēdši.

Joprojām vilcinādamies un nevarēdams izdomāt, kā lai par Žolī parūpējas, Simonīni saņēma īsu vēstulīti no tēva Bergamaski, kas viņam pavēstīja, ka nabaga hers Gēdše esot rāmi izdzisis pats savā gultā, un mudināja aizlūgt par nelaiķa dvēseles mieru, lai arī tas bijis sasodīts protestants.

Tagad Simonīni saprata, ko nozīmē parūpēties par Žolī. Šādas lietas darīt viņam nepatika, un galu galā viņš taču bija Žolī parādnieks, taču skaidrs, ka viņš nedrīkstēja izgāzt Bergamaski plānu savas morālās sīkumainības dēļ, turklāt mēs taču tikko redzējām, ka Simonīni gatavojās intensīvi izmantot Žolī tekstu un nebūt nevēlējās, lai autors viņu apgrūtina ar žēlabainiem iebildumiem.

Tāpēc viņš atkal devās uz Lapes ielu un nopirka pistoli, pietiekami mazu, lai tādu varētu turēt mājās, ne īpaši jaudīgu, toties ļoti klusu. Viņš atcerējās Žolī adresi, un bija ievērojis, ka, lai arī dzīvoklis ir mazs, tā sienas rotā skaistas tapetes un gobelēni, kas labi slāpē skaņu. Katrā ziņā labāk bija rīkoties no rīta, kad pa leju rībinājās karietes un omnibusi, kas bija atripojuši pa Karaļa tiltu un Baka ielu vai braukalēja šurpu turpu pa Sēnas krastmalu.

Viņš piezvanīja pie advokāta durvīm, un tas viņu uzņēma, neslēpdams izbrīnu, taču tūliņ piedāvāja kafiju. Tad Žolī ņēmās stāstīt par savām pēdējām neveiksmēm. Lielākajai daļai ļaužu, kas lasīja melīgos laikrakstus un tikpat melīgi bija gan lasītāji, gan redaktori), viņš, kas taču bija noraidījis vardarbību un revolucionāros aizspriedumus, bija un palika komunārs. Viņam bija šķitis pareizi nostāties pret Grevī politiskajām ambīcijām, kad tas izvirzīja savu kandidatūru republikas prezidenta amatam; un Grevī viņš bija apsūdzējis ar manifestu, ko bija nodrukājis un izlīmējis pats par saviem līdzekļiem. Un tad daudzi ņēmās viņu lamāt par bonapartistu, kurš vērpjot intrigas pret republiku; Gambeta nicīgi runāja par "pērkamām rakstāmspalvām, kam plecos gulst agrākas sodāmības" bet Reimons Abū izturējās pret viņu kā pret falsifikatoru. īsāk sakot, viņam uzklupa teju puse franču preses, un vienīgi Figaro nopublicēja viņa manifestu, kamēr visi pārējie laikraksti atteicās drukāt pat viņa aizstāvības vēstules.

Ja labi padomā, Žolī šajā cīņā uzvarēja, jo Grevī savu kandidatūru atsauca, taču advokāts bija viens no tiem, kas nekad nav apmierināti un grib panākt, lai taisnīgums triumfē līdz galam. Vispirms izaicinājis uz dueli divus no saviem apvainotājiem, viņš sāka prāvoties ar desmit laikrakstiem, apsūdzot tos atteikumā publicēt paziņojumu, neslavas celšanā un publiskos apvainojumos.

-    Par advokātu es sev noalgoju pats sevi un varu jums galvot, Simonini, ka es atmaskoju visus skandālus, ko prese bija noklusējusi, un neaizmiršu pieminēt arī tos, par kuriem jau bija runāts. Un vai zināt, ko es teicu tiem neliešiem un tiem es pieskaitu arī tiesnešus)? Kungi, es nebaidījos no impērijas, kas, pie varas būdama, jūs bija apklusinājusi, bet tagad es pasmejos par jums, kas cenšaties impēriju atdarināt tās visļaunākajās izpausmēs! Un kad viņi centās atņemt man vārdu, es teicu: Kungi, impērija mani tiesāja par kūdīšanu uz naidu, valdības nicināšanu un imperatora aizskaršanu, un tomēr Cēzara tiesneši man ļāva runāt. Tagad es lūdzu, lai republikas tiesneši man atvēl to pašu brīvību, kuru baudīju pat impērijas laikā!

-    Un kā tas beidzās?

-    Es uzvarēju, visas avīzes, izņemot divas, tika notiesātas.

-    Kas tad jūs joprojām nospiež?

-     Viss. Redziet, pretējās puses advokāts, lai arī cildināja manu darbu, teica, ka es esot sapostījis savu nākotni, neprazdams apvaldīt savas pārmērīgās kaislības, un ka neveiksme man nepielūdzami sekojot ik uz soļa kā sods par manu lepnību. Ka ķēries pie tā un pie šitā, es neesot pratis kļūt ne par deputātu, ne par ministru. Ka varbūt labākas sekmes es būtu guvis kā literāts, nevis kā politiķis. Un arī tā nav taisnība, jo manis rakstītais jau ir aizmirsts, bet pēc tam, kad biju uzvarējis šajās prāvās, mani izraidīja no visiem vērā ņemamajiem saloniem. Esmu uzvarējis daudzās kaujās un tomēr caurkritis. Pienāk brīdis, kad iekšā kaut kas salūst, un vairs nav ne enerģijas, ne gribas. Runā, ka vajagot dzīvot, taču dzīvošana ir problēma, kas laika gaitā noved pie pašnāvības.

Simonīni sprieda, ka tas, ko viņš taisās darīt, ir patiešām svētīgi. Viņš pasargās šo nelaimes putnu no galējā un būtībā pazemojošā soļa, no pēdējās neveiksmes. Viņš grasījās paveikt cēlu darbu. Un pie reizes atbrīvoties no bīstama liecinieka.

Simonīni palūdza, lai Žolī uzmet acis kādam dokumentam, par kuru viņš vēloties dzirdēt tā viedokli. Un ielika tam rokās apjomīgu papīru žūksni: tās bija vecas avīzes, taču vajadzēja vairākas sekundes, lai to apjēgtu, un Žolī apsēdās atzveltnes krēslā, pūlēdamies savākt kopā daudzās lapas, kas slīdēja ārā no rokām.

Kamēr Žolī apmulsis ķērās pie lasīšanas, Simonīni pavisam lēnām nostājās viņam aiz muguras, pielika pistoles stobru pie deniņiem un izšāva.

Žolī saļima, ļengani nolaida rokas gar sāniem, un no cauruma deniņos tecēja smalka asins strūkliņa. Nebija grūti iespiest viņam plaukstā pistoli. Par laimi, tas viss notika sešus vai septiņus gadus pirms tam, kad tika atklāts brīnumainais pulverītis, kas uz ieroča ļāva noteikt ne ar ko nesajaucamos nospiedumus, ko pieskaroties atstājuši pirksti. Tajā laikā, kad Simonīni nokārtoja rēķinus ar Žolī, spēkā vēl bija Bertijona teorija, kas pamatojās uz aizdomās turamā skeleta un citu kaulu mērījumiem. Nevienam nevarētu rasties aizdomas, ka Žoli nav izdarījis pašnāvību.

Simonīni savāca savu laikrakstu žūksni, nomazgāja tasītes, no kurām abi bija dzēruši kafiju, un devās prom, atstājot dzīvokli pilnīgā kārtībā. Kā viņš vēlāk uzzināja, sētnieks, divas dienas neredzēdams vienu

Pienāk brīdis, kad iekšā kaut kas salūst, un vairs nav ne enerģijas, ne gribas. Runā, ka vajagot dzīvot, taču dzīvošana ir problēma, kas laika gaitā noved pie pašnāvības. 296. Ipp.)

no sava nama iemītniekiem, bija izsaucis Svētā Akvīnas Toma kvartāla komisāru. Tika izlauztas dzīvokļa durvis un atrasts līķis. No īsas avīžu ziņas bija secināms, ka pistole mētājusies zemē. Acīmredzot Simonīni to mirušajam saujā nebija iespiedis gana labi, taču tam nebija nozīmes. Pilnai laimei uz galda tika atrastas vēstules, kas adresētas nelaiķa mātei, māsai, brālim… Nevienā no tām nebija tiešiem vārdiem runāts par pašnāvību, taču visas bija cēla un dziļa pesimisma caurstrāvotas. Likās, tās rakstītas, kā atvadoties. Un kas zina, varbūt tas nelaimīgais patiešām bija nolēmis padarīt sev galu, un tādā gadījumā Simonīni velti bija pūlējies.

Šī nebija pirmā reize, kad Daila Pikola savam līdzbiedram atklāja notikumus, par kuriem varbūt bija dzirdējis tikai grēksūdzē un kurus viņa līdzbiedrs nevēlējās atcerēties. Simonīni par to mazliet apvainojās, un pēc Daila Pikolas ieraksta pieskrīpāja vairākas aizkaitinājuma pilnas frāzes.

Skaidrs, ka dokuments, kurā jūsu Stāstītājs slepus ielūkojas, ir pārsteigumu pilns, un varbūt kādu dienu būtu vērts no tā izveidot romānu.

## 19 Osmans Bejs

1897. gada 11. aprīlis, vakars

Dārgais abat, es te visiem spēkiem nopūlos, lai rekonstruētu savu pagātni, bet jūs mani nemitīgi pārtraucat kā tāds pedantisks mājskolotājs, kas uz katra soļa aizrāda par manām pareizrakstības kļūdām… Jūs neļaujat man koncentrēties. Un mulsināt mani. Lai jau būtu, varbūt es patiešām nogalināju Žolī, taču biju apņēmies sasniegt mērķi, kas attaisnoja niecīgos līdzekļus, ko biju spiests izmantot. Ņemiet piemēru no tēva Bergamaski politiskās piesardzības un aukstasinības un apvaldiet savu slimīgi bezkaunīgo piekasību…

Kad mani vairs nešantažēja ne Žolī, ne Gēdše, es mierīgi varēju strādāt pie saviem jaunajiem Prāgas Protokoliem tā tos tagad biju iesaucis). Un man vajadzēja izdomāt kaut ko svaigu, jo mana vecā Prāgas kapsētas aina jau bija kļuvusi par nolietotu banalitāti. Dažus gadus pēc mana vectēva vēstules Contemporain nopublicēja rabīna runu kā patiesīgu ziņojumu, ko sniedzis kāds angļu diplomāts, vārdā sers Džons Redklifs, proti, ļohn Readcliff. Tā kā Gēdše savu romānu bija parakstījis ar pseidonīmu sers Džons Retklifs, proti, ļohn Retcliffe, nebija šaubu, no kurienes teksts nācis. Pēc tam es pārstāju skaitīt, cik reižu šo pašu ainu pārņēma arī citi autori, bet tagad, kad rakstu šo dienasgrāmatu, man šķiet, ka atceros to nesen redzējis arī kāda Burnāna grāmatā Les jnifs nos contemporains, kurā ari parādās rabīna runa, tikai šoreiz Džons Redklifs John Readcliļ) ir paša rabīna vārds. Mans Dievs, kā gan iespējams dzīvot šādā falsifikatoru pasaulē?

Tā nu es visur meklēju ziņas, ko varētu ieprotokolēt, un nevairījos tās aizņemties arī no drukātiem avotiem, vienmēr uzskatīdams, ka izņemot abata Daila Pikolas nelaimīgo gadījumu mani klienti nav cilvēki, kas savas dienas vada bibliotēkās.

Tēvs Bergamaski kādu dienu man teica: Krieviski ir iznākusi grāmata par Talmūdu un žīdiem, autors ir kāds Ļutostanskis. Mēģināšu grāmatu sagādāt un nokārtot, lai mani brāļi to iztulko. Bet ir vēl kāds cilvēks, ar kuru būtu vērts sazināties. Vai esi kādreiz dzirdējis par Osmanu Beju?

-   Viņš ir turks?

-   Varbūt serbs, bet raksta vāciski. Viena viņa grāmatiņa par to, kā žīdi grib iekarot pasauli, jau ir iztulkota vairākās valodās, bet domāju, ka viņam vajadzīgs sagādāt vairāk ziņu, jo pretžīdu kampaņās viņš sev pelna iztiku. Runā, ka krievu politiskā policija viņam esot iedevusi četrsimt rubļus, lai viņš atbrauktu uz Parīzi un pamatīgi izpētītu Alliance lsraēlite Universelle, bet tu, ja pareizi atceros, šādas tādas ziņas par viņiem dabūji no sava drauga Brafmana.

-   Patiesībā pavisam maz.

-   Nu tad sagudro. Tu kaut ko iedosi tam Bejam, un viņš tev kaut ko iedos pretī.

-   Kā es viņu atradīšu?

-   Viņš pats tevi sameklēs.

Pēc Ebiterna pasūtījumiem es gandrīz vairs nestrādāju, tomēr reizumis ar viņu sazinājos. Satikāmies pie Dievmātes katedrāles, un es viņam jautāju par Osmanu Beju. Izrādījās, ka šis subjekts ir pazīstams puspasaules policijai.

-    Iespējams, viņš ir žīdiskas izcelsmes, tāpat kā Brafmans un citi visniknākie savas rases ienaidnieki. Viņam aiz muguras ir garš stāsts, viņš dēvējis sevi par Millingeru vai Millingenu, un pēc tam par Kibridli Zadi un kādu laiku uzdevies par albāni. No daudzām valstīm viņš ir ticis izraidīts dažādu neskaidru pārkāpumu, lielākoties krāpšanas, dēļ;

dažās valstīs viņš pa vairākiem mēnešiem pavadījis cietumā. Žīdiem viņš pievērsās, secinājis, ka visa šī būšana viņam var ienest naudu. Milānā, nezinu kādā sakarā, viņš reiz publiski atsauca visu, ko bija apgalvojis par žīdiem, taču drīz pēc tam Šveicē atkal publicēja jaunus pretžīdiskus pamfletus un devās uz Ēģipti tos pārdot, apstaigājot māju pēc mājas un tos piedāvājot. Taču lielākos panākumus viņš guva Krievijā, kur sākumā uzrakstīja vairākus stāstus par kristīgu bērnu slepkavībām. Tagad viņš ir pievērsies Alliance Israelite, un, lūk, kāpēc mēs gribētu, lai viņš turas pa gabalu no Francijas. Es jau vairākas reizes esmu jums teicis, ka negribam uzsākt polemiku ar šiem ļaudīm, tas mums nav izdevīgi, vismaz pagaidām ne.

-   Taču viņš brauc šurp uz Parīzi vai arī jau ir atbraucis.

-   Redzu, ka esat labāk informēts nekā es. Nu, ja esat ar mieru viņu mazliet pieskatīt, būsim jums pateicīgi kā vienmēr.

Tā man bija veseli divi labi iemesli satikties ar šo Osmanu Beju no vienas puses, lai pārdotu viņam šādas tādas ziņas par žīdiem, bet no otras, lai varētu Ebiternam ziņot par viņa gaitām. Un pēc nedēļas Osmans Bejs uzradās: pa veikala durvju spraugu viņš man ieslidināja zīmīti, kurā bija norādīta kādas pansijas adrese Marē kvartālā.

Iztēlojos, ka viņš varētu būt gardēdis, un gribēju viņu uzaicināt uz Grand Vefour, lai dotu iespēju nogaršot fricasse de poulet Marengo un Ies mayonnaises de volaille. Pārmijām vairākas īsas vēstules, bet viņš ikvienu ielūgumu noraidīja un noteica man tikšanos Mobēra laukuma un Metralbēra ielas stūrī tai pašā vakarā. Kad tur piebraukšot fiakrs, man esot jādod kāda zīme, lai mani varētu pazīt.

Kad ekipāža apstājās laukuma stūrī, pa durvīm ārā izliecās cilvēks, kādu man itin nemaz negribētos naktī sastapt sava kvartāla ielās: gari, izspūruši mati, līks deguns, plēsīgas acis, pelēcīga āda, pats tievs kā cirka akrobāts, zem kreisās acs raustīgs nervu tiks.

-    Labvakar, kapteini Simonīni, viņš man tūliņ teica. Un piebilda: Parīzē, kā mēdz teikt, pat sienām ir ausis. Tāpēc vienīgā iespēja mierīgi aprunāties ir braukāt apkārt pa pilsētu. Kučieris mūs saklausīt nevar, bet, pat ja varētu, neko nedzirdētu, jo viņš ir galīgi kurls.

Tā mūsu pirmā saruna norisinājās, vakaram lēnām satumstot pār pilsētu, un smalks lietutiņš smidzinājās no miglas pārklāja, kas pamazām sabiezēja, gandrīz aizsegdams ielas bruģi. Likās, važonim bija piekodināts griezties iekšā vistukšākajās un mazāk izgaismotajās ielās. Mēs mierīgi būtu varējuši runāt arī Kapuciešu bulvārī, bet acīmredzot Osmanam Bejam patika iespaidīga scenogrāfija.

-    Parīze izskatās izmirusi. Paskatieties uz gājējiem, man teica Osmans Bejs, un smaids izgaismoja viņa seju, līdzīgi kā svece var izgaismot galvaskausu šim vīrietim ar sapostīto seju bija ļoti skaisti zobi). Tie kustas kā rēgi. Varbūt līdz ar pirmo rīta gaismu tie steigsies atgriezties savos kapos.

Man apnika. Es protu novērtēt stilu, tas man atgādina labāko no Ponsona di Teraija, bet varbūt mēs varētu apspriest ko konkrētāku. Piemēram, ko jūs man varētu pastāstīt par tādu lpolitu Ļutostanski?

-    Viņš ir blēdis un spiegs. Iepriekš viņš bija katoļu priesteris, taču priesterību zaudēja, jo bija darījis, kā lai to saka, visai nepiedienīgas lietas ar maziem zēniem un tā jau ir diezgan nelāga rekomendācija, jo, augstais Dievs, skaidrs, ka cilvēks ir grēcīgs, taču, ja tu esi priesteris, tev tomēr ir pienākums censties ievērot vismaz kaut kādu piedienību. Bet viņš par atbildi kļuva pareizticīgo mūks… Es jau pietiekami labi pazīstu Svēto Krievzemi, lai varētu apgalvot, ka tais viņu klosteros, kas atrodas tālu prom no visas pasaules, sirmgalvjus un novičus vieno savstarpējas jūtas… sauksim tās par brāļu mīlestību. Bet es jau neesmu nekāds intrigants, man par svešām darīšanām nav nekādas daļas. Zinu tikai, ka šis jūsu Ļutostanskis saņēma no krievu valdības veselu kaudzi naudas, jo uzcepa stāstus par žīdu veiktajiem cilvēkupuriem, atkārtoja jau visiem sen zināmo par to, kā viņi savos rituālos nogalinot kristiešu zēnus. It kā viņš pats pret zēniem izturētos labāk. Un vēl klīst baumas, ka viņš esot sazinājies ar šādām tādām žīdu aprindām, paziņodams, ka par noteiktu naudas summu ir gatavs atsaukt visu iepriekš publicēto. Ceri vien, ka žīdi maksās. Nē, nē, viņš nav cilvēks, kam varētu uzticēties.

Un tad Osmans Bejs piebilda: Ak, es gandrīz aizmirsu. Viņš ir sifilitiķis.

Man vienmēr ir teikuši, ka diži stāstnieki savos personāžos apraksta paši sevi.

Pēc tam Osmans Bejs pacietīgi uzklausīja visu, ko mēģināju viņam stāstīt, saprotoši pasmaidīja par manu glezniecisko Prāgas kapsētas aprakstu un pārtrauca mani: Kapteini Simonīni, tas viss gan izklausās pēc tīras literatūras, ko jūs centāties piedēvēt man. Es meklēju tikai konkrētus pierādījumus tam, ka pastāv sakari starp Allance Israelite un brīvmūmiecību, un, ja iespējams, cenšos nerakņāties pagātnē, bet paredzēt, kādas nākotnē būs Francijas un Prūsijas žīdu attiecības. Alliance ir spēks, kas apmet zelta tīklu ap visu pasauli, kārojot pārņemt savā īpašumā visu un visus, un tieši to nepieciešams pierādīt un atmaskot. Tādi spēki kā šī Alliance ir pastāvējuši jau gadsimtiem ilgi, pat pirms Romas impērijas. Tāpēc de tik labi darbojas, tie pastāv jau trīs tūkstošus gadu. Padomājiet, kā tie valdījuši pār Franciju ar tāda žīda kā Tjērs starpniecību.

-   Vai tad Tjērs bija žīds?

-   Kurš tad tāds nav? Viņi mums ir visapkārt, mums aiz muguras, viņi kontrolē mūsu ietaupījumus, vada mūsu armiju, ietekmē baznīcu un valdību. Es uzpirku kādu Alliance ierēdni visi francūži ir pērkami) un saņēmu kopijas no vēstulēm, kas aizsūtītas dažādām žīdu komitejām zemēs, kas robežojas ar Krieviju. Šīs komitejas izvietotas gar visu robežu, un, kamēr policija uzrauga galvenos ceļus, viņu ziņneši traucas pa laukiem, purviem, ūdensceļiem. Tas ir viens vienīgs zirnekļtīkls. Par šo sazvērestību es ziņoju caram un izglābu Svēto Krievzemi. Es viens pats. Es mīlu mieru, es gribētu pasauli, kurā valdītu rāms gars un kurā neviens nesaprastu, ko nozīmē vārds vardarbība. Ja no pasaules pagaistu visi žīdi, kas ar savām finansēm balsta lielgabalu tirgotājus, mēs drīz pieredzētu simt laimes gadus.

-   Un tātad?

-   Tātad kādu dienu vajadzēs izmēģināt vienīgo saprātīgo risinājumu, galīgo atrisinājumu: visu žīdu iznīcināšanu. Arī bērnu? Jā, arī bērnu. Es zinu, tas var izklausīties pēc Hēroda plāniem, taču, kad jāizskauž ļauna sēkla, nepietiek koku nocirst, vajag to izraut ar visām saknēm. Ja nevēlies paciest odus, iznīdē to kāpurus. Tēmēt uz Alliance Israelite var būt tikai pārejošs moments. Arī Alliance nevarēs iznīcināt citādi, kā vienīgi pilnībā iznīdējot šo rasi.

Kad mūsu brauciens pa tuksnesīgo Parīzi tuvojās beigām, Osmans Bejs man izteica priekšlikumu.

-    Kapteini, tas, ko jūs man piedāvājāt, ir pārāk maz. Jūs nevarat gribēt, lai es jums sniedzu interesantas ziņas par Alliance, par kuru drīz zināšu pilnīgi visu. Taču es jums piedāvāju vienošanos: es varu uzraudzīt Alliance žīdus, taču ne masonus. Es nāku no mistiskās, pareizticīgās Krievijas un īpaši labi nepazīstu šīs pilsētas ekonomisko un intelektuālo vidi, tāpēc starp masoniem nekādi nevaru iefiltrēties. Viņi pieņem tādus cilvēkus kā jūs ar pulksteni vestes kabatiņā. Jums nevarētu būt grūti iekļūt tai vidē. Man teikts, ka jūs varot lepoties ar piedalīšanos Garibaldi pasākumā, un viņš nu ir caur un caurēm masons. Tātad jūs man pastāstīsiet par masoniem, bet es jums pastāstīšu par Alliance.

-   Mums pietiks ar mutisku vienošanos?

-   Godavīriem nav vajadzīgs norunāto pierakstīt.

## 20 krievi?

1897. gada 12. aprīlis, pulksten 9 no rīta

Dārgais abat, mēs pilnīgi noteikti esam divi atsevišķi cilvēki. Man ir pierādījums.

Šorīt pulkstenis varēja būt ap astoņiem es pamodos savā gultā) un vēl naktskreklā ģērbies iegāju kabinetā, un samanīju melnu stāvu, kas aizšmauca uz apakšstāvu. Uzmetis ātru skatienu, tūliņ redzēju, ka mani papīri ir savandīti, paķēru savu zobenspieķi, kas, par laimi, bija turpat pa rokai, un kāpu lejā uz veikalu. Vēl saskatīju tā melnā kraukļa ļauni vēstošo ēnu, kad viņš izspruka uz ielas, es džinos pakaļ un varbūt tīras neveiksmes dēļ vai varbūt tāpēc, ka nelūgtais viesis bēgšanai bija sagatavojies pakritu, aizķēries aiz ķeblīša, kuram tai vietā nu nekādi nevajadzēja stāvēt.

Izrāvis zobenu no spieķa, klibodams izsteidzos savā šķērsielā, bet, ak vai, ne pa labi, ne pa kreisi vairs nevienu neredzēju. Mans apmeklētājs bija aizbēdzis. Bet tas bijāt jūs, esmu gatavs apzvērēt. Un, atgriezies augšstāvā, es pat aizgāju uz jūsu dzīvokli, un jūsu gulta bija tukša.

12. aprīlis, pusdienlaiks

Kapteini Simonīni,

atbildu uz jūsu rakstīto tagad, neilgi pēc pamošanās turklāt es atmodos savā gultā). Zvēru, ka šorīt nevarēju būt pie jums, jo gulēju.

Taču, tikko biju atvēris acis, un varēja būt ap vienpadsmitiem, man šausmas iedvesa kāda vīrieša stāvs, kas bēga prom pa maskēšanās tērpu gaiteni, un tas noteikti bijāt jūs. Joprojām naktskreklā es džinos jums pakaļ līdz jūsu dzīvoklim, redzēju jūs kā rēgu nokāpjam savā krāmu bodē un izsprūkam laukā pa durvīm. Arī es aizķēros aiz ķebļa, un, kad izgāju Mobēra strupceļā, bēgļa pēdas jau bija pagaisušas. Taču tas bijāt jūs, esmu gatavs to apzvērēt, un, Dieva dēļ, sakiet, ka esmu uzminējis pareizi…

12. aprīlis, agra pēcpusdiena

Dārgais abat,

kas ar mani notiek? Acīmredzot esmu slims, liekas, it kā es ik pa laikam noģībtu, bet, kad nāku pie samaņas, redzu, ka atkal esat kaut ko ierakstījis manā dienasgrāmatā. Vai mēs esam viens un tas pats cilvēks? Apdomājiet labi, apdomājiet veselā saprāta vārdā, lai gan uz to pašu mudina arī vienkārša loģika: ja šīs divas mūsu tikšanās būtu notikušas vienā laikā, varētu pieņemt, ka vienā pusē biju es, bet otrā jūs. Taču katrs no mums savu sastapšanos pieredzēja atšķirīgā laikā. Protams, ja es ienāku mājās un redzu kādu bēgam, esmu pārliecināts, ka šis kāds neesmu es pats; savukārt pieņēmums, ka šis otrs noteikti esat jūs, balstās maz pamatotajā pārliecībā, ka šorīt mājās mēs bijām divi vien.

Ja mājās bijām tikai mēs divi, rodas paradokss. Iznāk, ka astoņos no rīta jūs ieradāties rakņāties pa maniem papīriem un es džinos jums pakaļ. Bet pēc tam pulksten vienpadsmitos es gāju rakņāties pa jūsējiem un jūs dzināties pakaļ man. Tad kāpēc ikviens no mums atceras tikai laiku un apstākļus, kad kāds ir ielauzies pie viņa, bet neatceras laiku un apstākļus, kad pats bija ielauzies pie otra?

Dabiski, mēs varētu būt to aizmirsuši vai gribējuši aizmirst, vai arī noklusējuši nez kāda iemesla dēļ. Bet, piemēram, es absolūti skaidri

Viņš bija beigts, ar vienu šāvienu, tieši sirdī. 309. lpp.)

zinu, ka neko neesmu noklusējis. Turklāt doma, ka diviem atšķirīgiem cilvēkiem vienlaikus un pilnīgi paralēli ir radusies vēlēšanās otram kaut ko noklusēt, manuprāt, ir drīzāk iederīga romānos, un pat Montepēns nevarētu uzmudžināt šādu sižetu.

Ticamāka ir hipotēze, ka darbojušies trīs cilvēki. Kāds noslēpumains monsieur Mystere ielauzās pie manis agri no rīta, un es nodomāju, ka tas esat jūs. Pulksten vienpadsmitos tas pats monsieur Mystere ielauzās pie jums, un jūs nodomājāt, ka tas esmu es. Zinot, cik daudz spiegu klīst apkārt, šāds pieņēmums taču jums nevarētu likries pārāk neticams?

Bet tas nekādi nepierāda, ka esam divi dažādi cilvēki. Viens un tas pats cilvēks kā Simonīni var atcerēties Mystere apmeklējumu astoņos no rīta, tad aizmirst to un kā Daila Pikola atcerēties Myslere apmeklējumu vienpadsmitos.

Tā šis notikums nekādi nav atrisinājis mūsu identitātes problēmu. Tas tikai ir sarežģījis dzīvi abiem vai tam vienīgajam, kurš esam mēs abi), noliekot mums par traucēkli kādu trešo, kas vienā mierā spēj iekļūt mūsu mājā.

Bet ja nu mēs tomēr esam četri? Mysterel astoņos ielaužas pie manis, un Mystere2 vienpadsmitos ielaužas pie jums. Kādas ir attiecības starp Mysterel un Mystere2?

Un visbeidzot, vai jūs esat pārliecināts, ka tas, kurš dzinās pakaļ jūsējam Mystere, patiešām bijāt jūs pats, nevis es? Piekrītiet, ka šis ir lielisks jautājums.

Katrā ziņā es jūs brīdinu. Man ir spieķis ar zobenu. Tikko samanīšu te kāda cita ēnu, es cirtīšu, lieki nepētot, kas viņš tāds ir. Maz ticams, ka tas varētu būt es pats un ka tādējādi es nogalināšu sevi. Es varētu nogalināt Mystere 1 vai 2). Bet varētu arī nogalināt jūs. Tāpēc piesargieties.

12. aprīlis, vakars

Jūsu vārdi, ko izlasīju, itin kā atguvies no ilga apstulbuma, mani satrauca. Un līdzīgi kā sapnī man prātā atausa doktors Bataijs kas viņš tāds ir?), kad viņš Oteijā, pavairāk iedzēris, man sniedza mazu pistoli, teikdams: "Man ir bail, mēs esam gājuši par tālu, brīvmūrnieki grib mūs nogalināt, labāk nēsāt līdzi kādu ieroci." Es nobijos, vairāk no pistoles nekā no draudiem, jo zināju kāpēc?), ka ar brīvmūrniekiem visu varu sarunāt. Un nākamajā dienā es iegrūdu ieroci atvilktnē, tepat Metralbēra ielas dzīvoklī.

Šopēcpusdien jūs mani sabaidījāt, es aizgāju un atkal atvēru to atvilktni. Mani pārņēma dīvaina sajūta, it kā šo kustību es atkārtotu jau otrreiz, bet tad sapurinājos un atguvos. Nost ar sapņiem. Ap sešiem vakarā es piesardzīgi iegāju maskošanās gaitenī un devos uz jūsu dzīvokli. Ieraudzīju, ka man pretī nāk tumšs stāvs salīcis vīrietis, kam rokā bija maza svecīte; tas būtu varējis būt jūs, ak Dievs, taču es zaudēju galvu; es izšāvu, un viņš nokrita man pie kājām un vairs nekustējās.

Viņš bija beigts, ar vienu šāvienu, tieši sirdī. Un es taču šāvu pirmo un, cerams, arī pēdējo reizi savā mūžā. Kādas šausmas!

Pārmeklēju viņam kabatas: tur bija tikai krieviski rakstītas vēstules. Un, ieskatoties viņam sejā, nebija šaubu, ka vaigu kauli viņam ir augsti un acis mazliet ieslīpas kā kalmikam, nemaz nerunājot par blondajiem, gandrīz baltajiem matiem. Viņš noteikti bija slāvs. Ko viņš no manis bija gribējis?

Nevarēju atļauties paturēt savās mājās līķi, nonesu to lejā jūsu pagrabā, atvēru eju uz kanalizāciju un šoreiz atradu sevī pietiekami daudz drosmes nokāpt lejā; ar milzīgām pūlēm nostiepu līķi pa kāpnītēm un, riskēdams nosmakt to izgarojumu smirdoņā, aizstiepu viņu turp, kur biju domājis atrast tikai tā otra Daila Pikolas kaulus. Taču mani gaidīja divi pārsteigumi. Pirmkārt, pazemes tvaiki un pelējums brīnums, ko izskaidrot var tikai ķīmija, šī mūsdienu zinātņu karaliene bija parūpējušies, lai gadu desmitiem saglabātos mirstīgās atliekas, kuras laikam uzskatāmas par manējām un kas, par ģindeni pārvērtušās, tomēr nebija zaudējušas ādai līdzīgas matērijas gabalus, tādējādi paturot cilvēcisku, lai arī mumificētu apveidu. Otrkārt, līdzās tam, ko vajadzētu uzskatīt par Daila Pikolu, es atradu vēl divus līķus vīrieti sutanā un puskailu sievieti, un tie abi bija sākuši trūdēt, taču man šķita, ka saskatu tajos kaut ko ļoti pazīstamu. Kas dzīvē bijuši šie līķi, kuri izraisīja īstu vētru manā sirdī un neaprakstāmas ainas manā prātā? Es to nezinu, es to negribu zināt. Taču mūsu abu dzīve ir sarežģītāka, nekā izskatās.

Tikai nemēģiniet stāstīt, ka ar jums tikko noticis kas līdzīgs. Šādu krustenisko atbilsmju spēli es neizturētu.

12. aprīlis, nakts

Dārgais abat, es nestaigāju apkārt, galinādams nost cilvēkus vismaz bez iemesla ne. Taču nokāpu lejā kanalizācijā, kur nebiju bijis jau gadiem. Gribēju pārbaudīt. Un, mans Dievs, līķi patiešām ir četri. Vienu pirms veselas mūžības tur noliku es, otru šovakar bijāt nolicis jūs, bet kas ir tie pārējie divi?

Kurš apmeklē manu kloāku un piegāna to ar miroņiem?

Krievi? Un ko krievi grib no manis no jums no mums?

Oh, quelle histoire!

## 21 taksils

No 1897. gada 13. aprīļa ierakstiem

Simonīni līda vai no ādas ārā, pūlēdamies saprast, kurš būtu varējis iekļūt viņa mājās un tāpat arī mājās pie Daila Pikolas. Pamazām viņš sāka atcerēties, ka jau kopš astoņdesmito gadu sākuma bija paradis apmeklēt Žiljetas Adāmas salonu Žiljetu Adāmu viņš iepriekš Bona ielas grāmatnīcā bija saticis kā Lamesīna kundzi), un tur bija iepazinies ar Juliānu Dmitrijevnu Gļinku, bet ar viņas starpniecību nācis sakaros ar Račkovski. Ja kāds bija ielauzies pie viņa vai pie Daila Pikolas), ielaušanās ierosinātājs noteikti bija viens no šiem diviem, kurus tagad viņš sāka atcerēties kā sāncenšus vienu un to pašu dārgumu medībās. Bet kopš tiem laikiem bija pagājuši aptuveni piecpadsmit gadi, kas pilni visdažādāko notikumu. Cik ilgi krievi jau viņu izsekoja?

Vai varbūt tie bija brīvmūrnieki? Viņš droši vien bija pastrādājis ko tādu, kas masonus sadusmojis, vai varbūt masoni Simonīni mājās meklēja kompromitējošus dokumentus, ko tas par viņiem savācis? Tajos gados viņš centās sazināties ar masoniskajām aprindām, gan gribēdams apmierināt Osmanu Beju, gan arī tāpēc, ka līdzīgus paskubinājumus mēdza izteikt tēvs Bergamaski, jo Roma visdrīzākajā laikā gatavojās sākt frontālu uzbrukumu brīvmūrniecībai un žīdiem, kas to iedvesmo) un tur bija vajadzigi svaigi materiāli, taču materiālu viņiem bija tik maz, ka jezuītu žurnāls Civilta Cattolica bija spiests pārpublicēt Simonīni vectēva vēstuli Barjelam, lai ari to trīs gadus agrāk jau bija nodrukājis Contemporain.

Simonīni rekonstruēja: ap to laiku viņš prātoja, vai viņam tiešām būtu izdevīgi iestāties kādā ložā. Viņš būtu pakļauts ordenim, viņam vajadzētu piedalīties sapulcēs, un viņš nedrīkstētu atteikt palīdzību brāļiem. Tas viss mazinātu viņa rīcības brīvību. Un nevarēja atmest iespēju, ka attiecīgā loža pirms viņa uzņemšanas kārtīgi izpētītu viņa tagadējo un agrāko dzīvi, un to nu gan nedrīkstēja pieļaut. Tad jau izdevīgāk bija šantažēt kādu brīvmūrnieku un izmantot viņu kā informantu. Notārs, kurš sastādījis tik daudz viltotu testamentu, turklāt visai ievērojamiem īpašumiem, savās darba gaitās noteikti bija saskāries arī ar kādu hierarhijā pietiekami augstu stāvošu masonu.

Turklāt varēja iztikt arī bez tiešas un nepārprotamas šantāžas. Simonīni jau pirms vairākiem gadiem bija secinājis, ka pāreja no mouchard statusa starptautiska spiega statusā viņam noteikti bija nesusi peļņu, tomēr viņa ambīcijām ar to nepietika. Spiega darba nosacījums bija dzīve gandrīz pilnīgā slepenībā, taču Simonīni līdz ar vecumu arvien vairāk izjuta nepieciešamību pēc bagātas un godājamas sabiedriskās dzīves. Tā viņš bija atklājis savu patieso aicinājumu: nebūt spiegam, taču radīt vispārēju iespaidu, ka tāds tomēr ir turklāt spiegs, kas strādā vairākos virzienos, tā, lai nekad nebūtu saprotams, kura labā viņš kuru brīdi ievāc ziņas un cik daudz informācijas ir viņa rīcībā.

Tikt uzskatītam par spiegu bija ļoti ienesīgi, jo visi mēģināja no viņa izvilināt noslēpumus, ko uzskatīja par nenovērtējamiem, un bija gatavi maksāt lielu naudu, lai izspiestu no viņa kādu atklātāku vārdu. Bet, tā kā šie gribētāji paši savus nodomus atklāt nevēlējās, par ieganstu viņi izmantoja Simonīni notāra praksi un, ne aci nepamirkšķinot, maksāja, lai arī cik pārspīlētu rēķinu viņš piestādītu, turklāt, pārmaksādami nenozīmīgus notāra pakalpojumus, viņi tik un tā nesaņēma itin nekādu informāciju. Vienkārši viņi uzskatīja, ka ir Simonīni nopirkuši, un pacietīgi gaidīja kādas ziņas.

Stāstītājs uzskata, ka Simonīni bija apsteidzis jaunos laikus: būtībā līdz ar brīvās preses izplatīšanos un jaunajām informāciju sistēmām, sākot ar telegrāfu un beidzot ar pavisam drīz sagaidāmo radio, slepenas ziņas kļuva arvien retāk sastopamas, un tas varēja izraisīt krīzi slepenā aģenta profesijā. Labāk nemaz nebūt noslēpuma glabātājam, taču radīt iespaidu, ka tāds esi. Tas bija līdzīgi, kā dzīvot no rentes vai kāda patenta ienākumiem: tu mierīgi laiskojies, bet citi lielās, ka ir no tevis saņēmuši satricinošus atklājumus, tava slava plaukst un zeļ, un nauda plūst, lai gan tu pats nepakustini ne pirksta.

Kā izraudzīties kādu, kurš, pat tieši nešantažēts, varētu no šantāžas baidīties? Un pats pirmais prātā iešāvās Taksila vārds. Simonīni atcerējās, ka ir ar Taksilu iepazinies, kad tam vajadzēja pagatavot dažas vēstules no kā? kam?), un tas ar zināmu augstprātību bija viņam stāstījis, ka ir pievienojies Le Temple des amis de l'honneur franņais ložai. Vai Taksils varētu būt īstais cilvēks? Simonīni negribēja spert kļūdainus soļus un aizgāja pēc informācijas pie Ebiterna. Atšķirībā no Lagranža viņa jaunā kontaktpersona nekad nemainīja tikšanās vietu: satikties vienmēr vajadzēja Dievmātes katedrāles vidusjoma galā.

Simonīni jautāja, kas dienestiem zināms par Taksilu. Ebiterns sāka smieties: Parasti mēs informāciju lūdzam jums, nevis otrādi. Šoreiz būšu pretimnākošs. Vārds man šķiet kaut kur dzirdēts, taču nevis no mūsu dienesta, bet gan no žandarmu darbības jomas. Pēc dažām dienām došu jums ziņu.

Ziņojums pienāca jau nedēļas beigās un bija neapšaubāmi interesants. Tur bija teikts, ka Marī Žozefs Gabriēls Antuāns Žogāns-Pažē, saukts Leo Taksils, ir dzimis Marseļā 1854. gadā un mācījies jezuītu skolā, no kā loģiski izrietēja, ka astoņpadsmit gadu vecumā viņš sācis sadarboties ar antiklerikāliem laikrakstiem. Marseļā viņš bija pinies ar pērkamām sievietēm, no kurām viena vēlāk tika notiesāta uz divpadsmit gadiem spaidu darbos, jo bija nogalinājusi sava nama saimnieci, bet kāda cita tika apcietināta par sava mīļākā slepkavības mēģinājumu. Varbūt policija kā viņa vainu tīšuprāt minēja pat nejaušas pazīšanās, un

Publicējis [..], piemēram, ļēzus dzīvi, kas izstāstīta visai aizskarošās karikatūrās kaut vai par Marijas un Svētā Gara baloža sakariem). 315. lpp.)

tas bija dīvaini, jo bija secināms, ka Taksils ir strādājis arī tiesībsargājošo iestāžu labā, piegādādams ziņas par republikāņu aprindām, kurās apgrozījās. Bet varbūt policija no viņa kaunējās, jo reiz viņš bija denuncēts pat par kādu Seraja karameļu patiesībā afrodīzisku tablešu reklamēšanu. Vēl Marseļā 1873. gadā viņš vietējiem laikrakstiem bija nosūtījis virkni vēstuļu, visas ar viltotiem zvejnieku parakstiem, brīdinot, ka līcis ir haizivju apsēsts, un tādējādi saceļot pamatīgu trauksmi. Vēlāk, notiesāts par pretreliģiskiem rakstiem, viņš aizbēga uz Ženēvu. Tur viņš palaida apritē ziņas, ka Ženēvas ezera dibenā esot romiešu pilsētas atliekas, tādējādi piesaistot tūristu pūļus. Par melīgu un tendenciozu ziņu izplatīšanu viņu izraidīja no Šveices, un tad viņš vispirms apmetās Monpeljē, bet pēc tam Parīzē, kur Ekola ielā izveidoja Librairie Anticlēricale. Nesen viņš bija iestājies brīvmūrnieku ložā, taču ātri vien ticis no tās izslēgts kā nepiemērots. Likās, ka agrākā antiklerikālā darbošanās viņam vairs neienes tik lielu peļņu kā agrāk un viņš ir apkrāvies parādiem.

Tagad Simonīni pamazām atcerējās visu par Taksilu. Viņš bija publicējis ne vienu vien grāmatu, kas bija ne tikai antiklerikāla, bet arī izteikti antireliģiska, piemēram, Jēzus dzīvi, kas izstāstīta visai aizskarošās karikatūrās kaut vai par Marijas un Svētā Gara baloža sakariem). Viņš bija sarakstījis arī drūmās krāsās ieturētu romānu Jezuīta dēls, kas pierādīja, cik liels blēdis ir tā autors: šīs grāmatas pirmajā lappusē bija lasāms veltījums Džuzepem Garibaldi "kuru es mīlu kā tēvu"), un tiktāl nekas nebūtu iebilstams, taču titullapa solīja arī Džuzepes Garibaldi "Ievadu". Šī ievada nosaukums bija "Antiklerikālas domas" tas nikni uzbruka garīdzniecībai "kad manā priekšā nostājas priesteris, un jo sevišķi jezuīts, kas ir priestera kvintesence, viss tā dabas derdzīgums mani iespaido tik spēcīgi, ka man pārskrien drebuļi un uzmācas nelabums"), taču nekur ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja darbu, ko šķietami ievadīja, un tātad bija skaidrs, ka Taksils šo Garibaldi tekstu nez kur pievācis un pasniedzis tā, it kā tas būtu sacerēts īpaši viņa grāmatai.

Ar šādu personu Simonini negribēja sevi sakompromitēt. Viņš nolēma stādīties priekšā kā notārs Furnjē un uzlika galvā glītu parūku nenoteiktā krāsā, kas velk uz brūngano, ar celiņu vienā sānā. Pielīmēja tāda paša toņa vaigubārdu, kas viņa sejas vaibstus padarīja asus, un ar piemērotu krēmu iekrāsoja bālāku ādu. Pie spoguļa viņš iemēģināja mazliet pastulbu smaidiņu, kas skatienam atklāja divus zelta priekšzobus mazu zobārstniecības šedevru, kas ļāva aizsegt viņa dabiskos zobus. Šī nelielā protēze turklāt pārvērta viņa izrunu un attiecīgi sagrozīja balsi.

Viņš savam nolūkotajam cilvēkam uz Ekolas ielu ar pneimatisko pastu aizsūtīja petit bleu, uzaicinot nākamajā dienā ierasties Cafe Riche. Tas bija visnotaļ labs iepazīšanās veids, jo šai restorānā mēdza apgrozīties visai daudz ievērojamu personu, un, kad priekšā būs celta jūrasmēle vai sloka ā la Riche, uz lielīšanos noskaņots parvēnijs nespēs savaldīties.

Leo Taksilam bija tukla seja ar taukainu ādu, un to rotāja divi iespaidīgi ūsu kušķi, augstāk slējās plata piere un plašs galvvidus plikums, kas nemitīgi norasoja sviedros un ko viņš centīgi susināja; viņa elegance bija mazliet par daudz uzkrītoša, viņš runāja skaļi un ar neizturamu Marseļas akcentu.

Viņš nesaprata, kāpēc šis notārs Furnjē ir sagribējis ar viņu aprunāties, taču pamazām, pats sev glaimodams, nāca pie pārliecības, ka vakariņās viņu uzaicinājis zinātkārs cilvēku dabas vērotājs, viens no tiem daudzajiem, ko romānisti tolaik bija raduši dēvēt par "filosofiem" kāds, kurš interesējas par viņa antiklerikālo polemiku un pārsteidzošo pieredzi. Tā nu viņš, arvien vairāk iekarsdams, ar pilnu muti stāstīja par savas jaunības brašulībām: Kad es palaidu ziņu par haizivīm Marseļā, visi peldu iestādījumi no Katalānas līdz pat Prado pludmalei tika pamesti uz vairākām nedēļām, mērs teica, ka haizivis droši vien ir atpeldējušas no Korsikas, sekodamas kādam kuģim, kas izgāzis jūrā sabojājušos kūpinātu gaļu, pilsētas dome pieprasīja ar chassepots bruņotu vienību, lai būtu iespējams sarīkot militāru ekspedīciju ar velkoni, un ieradās veseli simts strēlnieki ģenerāļa Espivāna vadībā! Un mans stāsts par Ženēvas ezeru? Sabrauca korespondenti pat no tālākajiem Eiropas nostūriem! Sākās runas, ka nogrimusī pilsēta esot būvēta De bello gallico laikos, kad ezers bija tik šaurs, ka Rona to šķērsoja, ūdeņiem nemaz nesajaucoties. Vietējie laivinieki sapelnīja milzumu naudas, vedot uz ezera vidu tūristus, un daudzi lēja ūdenī eļļu, lai uzlabotu redzamību… Kāds slavens poļu arheologs nosūtīja uz dzimteni rakstu, kurā apgalvoja, ka ezera dibenā esot saredzējis ielu krustojumu ar jātnieka statuju! Cilvēku raksturīgākā īpašība ir tā, ka viņi ir gatavi noticēt jebkam. Kā gan bez šīs vispārējās lētticības baznīca būtu varējusi noturēties gandrīz divtūkstoš gadu?

Simonīni mēģināja iztaujāt par Le Temple des amis de l'honneur frautais.

-    Vai ir grūti iestāties kādā ložā?

-     Pietiek būt gana pārtikušam un gatavam maksāt biedranaudu, kas nav nekāda mazā. Tāpat vajag pierādīt, ka esi ar mieru pakļauties noteikumiem, kas brāļiem liek citam citu sargāt. Daudz tiek runāts arī par augstu morāli, taču vēl pagājušajā gadā Rituālu Lielās kolēģijas oratoram piederēja bordelis Sosēdantēnas ielā, un viens no Parīzes ietekmīgākajiem Trīsdesmit Trijiem ir spiegs, pareizāk, spiegu dienesta priekšnieks lai gan nav nekādas atšķirības -, vārdā Ebiterns.

-    Bet kā tur var iestāties?

-    Ir īpaši rituāli! Ja jūs zinātu! Nezinu, vai viņi patiešām tic Visuma Lielajam Arhitektam, par ko nemitīgi runā, katrā ziņā savas liturģijas viņi uztver ļoti nopietni. Jūs nevarat pat iedomāties, kas viss man bija jādara, lai es tiktu pieņemts par mācekli!

Un Taksils ņēmās klāstīt tādas lietas, no kurām mati slējās stāvus.

Simonīni nebija pārliecināts, vai Taksils, būdams nekontrolējami melīgs, nestāsta pasaciņas. Un apjautājās, vai viņam nešķiet, ka tikko ir izpaudis noslēpumus, ko īstam adeptam vajadzētu glabāt vislielākajā slepenībā, un pašu rituālu ir aprakstījis diezgan groteski. Bet Taksils atbildēja bezrūpīgi: Ai, ziniet, man vairs nav nekādu pienākumu. Tie muļķi mani izslēdza.

Cik varēja spriest, Taksils bija cieši saistīts ar jauno Monpeljē laikrakstu LeMidi Republicain, kas pirmajā numurā bija nodrukājis vairākas ievērojamu cilvēku, arī Viktora Igo un Luī Blanka, iedrošinājuma un atbalsta vēstules. Bet tad piepeši visi šie šķietamie vēstuļu parakstītāji aizsūtīja vēstules citām masoniskas ievirzes avīzēm, noliedzot, ka jebkad būtu izteikuši atbalstu Le Midi Republicain, un pauda sašutumu par tik nelietīgu viņu vārda izmantošana. Sekoja vairākas prāvas ložu iekšienē, un Taksils aizstāvēdamies, pirmkārt, uzrādīja attiecīgo vēstuļu oriģinālus un, otrkārt, Igo izturēšanos izskaidroja ar godājamā sirmgalvja vecuma marasmu un tā tūliņ visu, kas panākts ar pirmo aizstāvības punktu, sapostīja, nepieņemami aizvainojot tēvzemes un brīvmūrniecības lepnumu.

Tagad gan Simonīni atcerējās, ka Simonīni veidolā bija izgatavojis tās divas Igo un Blanka vēstules. Acīmredzot Taksils pats šo epizodi bija aizmirsis; viņš tik ļoti bija paradis melot arī sev pašam, ka par šīm vēstulēm runāja labticīgi mirdzošām acīm, it kā tās patiesi būtu bijušas īstas. Un, pat ja viņš neskaidri atcerējās notāru Simonīni, tad nekādi to nesaistīja ar notāru Furnjē.

Svarīgākais bija tas, ka Taksils juta dziļu naidu pret saviem bijušajiem ložas biedriem.

Simonīni uzreiz saprata, ka, pacenšoties stimulēt Taksila stāstnieka talantu, varētu sagādāt pietiekami daudz pikantu materiālu Osmana Beja vajadzībām. Taču viņa nerimtīgajā prātā tūliņ iedegās arī cita doma, sākumā gan tikai kā neskaidrs impulss, iespaids, kā nojausmas aizmetnis, taču drīz tā pārtapa sīki un smalki izstrādātā plānā.

Pēc pirmās tikšanās, kuras laikā Taksils bija apliecinājis, ka ir labs ēdājs, viltus notārs viņu uzaicināja uz Pere Lathuile, populāru restorāniņu

Barjērklišī laukumā, kur gatavoja slavu iemantojušo poulet sautē un vēl izslavētāko teļa kuņģi Kānas gaumē, nemaz nerunāsim par turienes vīna pagraba dārgumiem! un tur, starp gardiem kumosiem lūpas apslaucījis, viņš apjautājās, vai Taksils par cienījamu samaksu nebūtu ar mieru kādam izdevējam sarakstīt bijušā masona atmiņas. Padzirdot par atlīdzību, Taksils šo ierosinājumu uzņēma labvēlīgi. Sarunājis ar viņu nākamo tikšanos, Simonīni tūliņ devās pie tēva Bergamaski.

-    Paklausieties, tēvs, viņš tam teica. Mums te ir kāds iesīkstējis antiklerikālis, kuram antiklerikālās grāmatiņas vairs neienes agrāko peļņu. Turklāt viņš ir arī labs brīvmūrnieku pasaules pazinējs, un uz šo pasauli viņam ir zobs. Vajag tikai nokārtot, lai Taksils pievēršas katoļticībai, atsakās no visām savām pretreliģiskajām grāmatām un sāk atklāt masonu pasaules noslēpumus, un jūs, jezuīti, savā rīcībā būsiet ieguvuši neremdināmu propagandistu.

-     Bet cilvēks taču nevar tā uz līdzenas vietas pievērsties ticībai tikai tāpēc, ka tu tā vēlies.

-     Manuprāt, Taksila gadījumā runa ir vienīgi par naudu. Vajag tikai mazliet uzkurināt viņa kāri izplatīt viltus ziņas, likt nojaust, cik aizraujoši būs negaidīti apmest kažoku uz otru pusi un ieņemt pienācīgu vietu pirmajās lappusēs, kā sauca to grieķi, kurš, gribēdams, lai visi par viņu runā, aizdedzināja Diānas templi Efesā?

-    Hērostrats. Protams, protams, domīgi noteica Bergamaski. Un piebilda: Turklāt Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi…

-    Cik mēs viņam varam dot par acīm redzamu pievēršanos ticībai?

-   Vēlreiz atgādināšu, ka patiesai konvertācijai vajadzētu notikt bez atlīdzības, a majorem Dei gloriam, taču šoreiz nebūsim sīkumaini. Nepiedāvā viņam vairāk par piecdesmit tūkstošiem franku. Viņš iebildīs, ka tas ir maz, taču tu viņam aizrādi, ka, no vienas puses, viņš iemantos dvēseli, kam nemaz nav vērtības, bet, no otras, ja sarakstīs tos antimasoniskos pamfletus, varēs izmantot mūsu izplatīšanas tīklu, un tas nozīmēs simtiem tūkstošus pārdotu eksemplāru.

Simonini nebija pārliecināts, ka šis darījums izdosies, tāpēc drošības pēc aizgāja ari pie Ebiterna un izstāstīja viņam, ka jezuīti organizē sazvērestību, lai Taksilu pierunātu vērsties pret brīvmūrniecību.

Ja tā ir taisnība, teica Ebiterns, tad šī ir tā reize, kad varu tikai piekrist jezuītiem. Redziet, Simonīni, es ar jums runāju kā cilvēks, kas ieņem ne jau nu pēdējo vietu Lielajos Austrumos, vienīgajā un patiesajā brīvmūrniecībā, kas ir pasaulīga, republikāniska un, lai ari antiklerikāla, tomēr nevēršas pret reliģiju, jo atzīst Visuma Lielo Arhitektu ko ikviens pēc savas vēlēšanās var uzskatīt par kristiešu Dievu vai bezpersonisku kosmisko spēku. Mūs joprojām mulsina tas, ka mūsu vidē bija iekļuvis tāds nelga kā Iaksils, lai arī tagad viņš jau ir izslēgts. Un mums nebūtu iebildumu, ja kāds apostats par brīvmūrniecību sāktu stāstīt tik briesmīgas lietas, ka neviens tām vairs nespētu noticēt. Mēs gaidām Vatikāna ofensīvu un pieņemam, ka pāvests nebūt nerīkosies kā godavīrs. Brīvmūrniecības pasauli ir piesārņojušas dažādas konfesijas, un, piemēram, tāds autors kā Ragons jau pirms daudziem gadiem uzskaitījis 75 dažādas brīvmūrniecības, 52 ritus, 34 ordeņus, no tiem 26 androgīnus, un 1400 dažādas rituālās pakāpes. Un es varētu jums pastāstīt par templiešu un skotu masonēriju, par Skotijas karalisko ordeni, Svēdenborga rituālu, Memfisas un Micraimas rituālu, ko iedibinājis tas nejēga un blēdis Kaljostro, un tad vēl par Veishaupta augstākajiem nezināmajiem, par sātanistiem, luciferiešiem vai pallādiešiem, vai kā nu viņus sauc, un arī man no šī uzskaitījuma sareibst galva. Tie galvenokārt ir dažādi sātaniskie riti, un tie mums sagādā nelāgu reklāmu, bet savu artavu tur devuši arī godājami brāļi, varbūt tikai estētisku apsvērumu dēļ, neapzinādamies, kādu kaitējumu mums nodara. Prudons brīvmūrniecībā pabija pavisam īsu laiku, bet pirms četrdesmit gadiem viņš sarakstīja lūgšanu Luciferam: "Nāc, ak Sātan, nāc, ak priesteru un karaļu apmelotais, ļauj, lai es tevi apskauju un piekļauju sev klāt"; un tas itālis Rapisardi sarakstīja Luciferu, kas īstenībā bija tas pats vecais Prometeja mīts, turklāt šis Rapisardi nemaz nebija masons,

Marseļietis vispirms nodrukāja Les frēres trois-points tie bija masonu trīsdesmit trešās pakāpes trīs punkti) un Les Mysteres dc la Franc-Maļonnerie ar dramatiskām ilustrācijām, kas atveidoja sātanisku garu izsaukšanu un atbaidošus rituālus). 325. lpp.)

taču cits masons, proti, Garibaldi, ņēmās viņu celt vai debesīs, un tagad visiem ir skaidrs kā diena, ka brīvmūrnieki pielūdz Luciferu. Pijam IX jau mūždien aiz brīvmūrniecības ir rēgojies velns, un pirms kāda laika tas itāļu dzejnieks Karduči, kas ir pa pusei republikānis, pa pusei monarhists, varens muldoņa un diemžēl arī ievērojams brīvmūrnieks, sarakstījs himnu Sātanam, piedēvējot tam pat dzelzceļa izgudrošanu. Vēlāk Karduči gan teica, ka Sātans esot tikai metafora, taču jau atkal Sātana kults visiem šķita esam brīvmūrnieku galvenā izklaide. īsāk sakot, mūsu aprindām gluži labi patiktu, ka cilvēks, kurš jau agrāk sevi ir diskreditējis un, kā visiem zināms, ir izslēgts no brīvmūrniecības un pārliecību nekautrēdamies maina pēc izdevības, sāktu publicēt pret mums vērstus, rupji nomelnojošus pamfletus. Tas būtu labs veids, kā Vatikāna ieročus padarīt neasus, padarot tos līdzīgus pornogrāfijai. Apsūdziet kādu slepkavībā, un jums, iespējams, noticēs, bet apgalvojiet, ka šis pats cilvēks rītā un vakarā ēd bērnus kā Žils de Rē, un neviens jūs neuztvers nopietni. Panāciet, lai vēršanās pret brīvmūrniecibu nolaižas līdzfeuilleton līmenim, un jūs to būsiet padarījis par lubu literatūras sižetu. Jā, mums patiešām vajadzīgi cilvēki, kas mūs apraktu dubļos.

Un te redzams, ka Ebiterna prāts bija pārāks un viltībā viņš pārspēja arī savu priekšgājēju Lagranžu. Pagaidām viņš nemācēja pateikt, cik daudz Lielie Austrumi varētu ieguldīt šajā pasākumā, taču pēc dažām dienām deva ziņu: Simt tūkstošus franku. Bet lai tie patiešām būtu pilnīgi mēsli.

lā Simonīni rīcībā bija simt piecdesmit tūkstoši franku, par kuriem iepirkt pilnīgos mēslus. )a viņš Taksilam, pie reizes apsolot lielās tirāžas, piedāvātu kaut vai septiņdesmit piecus tūkstošus, tas, būdams tik spiedīgā situācijā, noteikti piekristu bez šaubīšanās. Un septiņdesmit pieci tūkstoši paliktu Simonīni. Piecdesmit procentu komisijas maksa tas nemaz nebija slikti.

Kā vārdā lai viņš dodas izteikt piedāvājumu Taksilam? Vatikāna vārdā? Notārs Furnjē neizskatījās pēc pontifika pilnvarotā sūtņa. Labākajā gadījumā Furnjē varēja Taksilu brīdināt, ka ar viņu sazināsies tāds cilvēks kā tēvs Bergamaski, jo būtībā taču priesteri tam ir domāti, lai viņu iespaidā kāds pieņemtu ticību un izsūdzētu viņiem savu duļķaino pagātni.

Bet, ja runājam par duļķainu pagātni, vai Simonīni varēja uzticēties tēvam Bergamaski? Nebūtu prātīgi atstāt I'aksilu jezuītu rokās. Bija jau redzēti rakstnieki bezdievji, kas no katra sava sacerējuma pārdeva labi ja simt eksemplārus, bet, nokrituši ceļos altāra priekšā un stāstīdami, kā iemantojuši ticību, spēja izsisties līdz diviem vai trim tūkstošiem eksemplāru. Nebija nemaz grūti aprēķināt: antiklerikāļi bija atrodami starp pilsētu republikāņiem, bet sanfedisti, kas sapņoja par labajiem, vecajiem laikiem, karali un kirē, mita galvenokārt provincē, un, pat atmetot tos, kuri nemācēja lasīt bet tiem visu priekšā nolasīs priesteris), viņu, tāpat kā nešķīsto garu, bija vesels leģions. Atstājot tēvu Bergamaski ārpusē, Taksilam varēja piedāvāt sadarbību, liekot parakstīt vienošanos, ka viņam kā darba partnerim pienāksies desmit vai divdesmit procenti no ienākumiem, ko Taksils gūs no savām nākamajām grāmatām.

1884. gadā Taksils deva pēdējo triecienu krietno katoļu jūtām, publicēdams Pija IX mīlestības un tādējādi nomelnodams jau mirušo pāvestu. Tai pašā gadā valdošais pāvests Leons XIII publicēja encikliku Humanum Gēnus, kas bija "brīvmūrniecības filosofiskā un morālā relatīvisma nosodījums" Un, līdzīgi kā enciklikā Quod Apostolici Muneris šis pats pāvests bija raidījis zibeņus pret sociālistu un komunistu drausmīgajām kļūdām, tagad viņš par savu tiešo mērķi bija izvēlējies visu masonisko sabiedrību un tās doktrīnas un atklāja noslēpumus, kas masonu adeptus padarīja par padevīgiem kalpiem, kas gatavi pastrādāt jebkādus noziegumus, jo "šī nemitīgā izlikšanās un centieni palikt apslēptībā, šī vēlme cieši piesaistīt cilvēkus, kā gļēvus vergus pakļaujot tos svešai gribai, kuras mērķi tiem nemaz nav zināmi, un izmantot viņus kā aklus rīkus it visādiem uzdevumiem, lai cik ļauni tie būtu, un ielikt tiem labajā rokā slepkavīgus ieročus, solot nesodāmību pēc jebkura nozieguma, tās visas ir pārmērības, kas ir caur caurēm pretišķīgas dabai." Protams, nemaz nerunājot par naturālismu un relatīvismu, kas piemīt viņu doktrīnām, kuras par augstāko lēmēju ikvienā jomā atzīst cilvēka prātu. Un šādu iedomu sekas jau ir redzamas: pāvestam laupīta viņa pasaulīgā vara, plaukst plāni iznīcināt baznīcu, laulības padarītas par vienkāršu civillīgumu, garīdzniekiem atņemtas tiesības audzināt jaunatni, kas tagad uzticēta laicīgiem skolotājiem, un ļaudīm tiek mācīts, ka "visiem cilvēkiem ir vienādas tiesības un to stāvoklis it visā ir vienāds; ka ikviens cilvēks pēc dabas ir neatkarīgs; ka nevienam nav tiesību komandēt citus; ka vēlēšanās pakļaut cilvēkus jebkādai citai varai, kas nav nākusi no viņiem pašiem, ir tirānija." Tā masoniem "visu pilsonisko tiesību un pienākumu sākotne ir tautā jeb, citiem vārdiem, valstī" un šī valsts nevar būt citāda kā vienīgi ateistiska.

Bija acīmredzams, ka tad, "kad laupīta bijība Dieva priekšā un cieņa pret dievišķajiem likumiem, kad kājām sabradāta valdnieku vara, bet atļauta un likumīga ir padarīta dumpju izlaidība, kad noņemti iemaukti tautas kaislībām, kad zudusi katra savaldība, jo vairs nav baiļu no soda, tad nevar nesekot revolūcija un pastāvošās kārtības sagraušana… kas ir apzināts mērķis un atklāta ticības apliecība daudzajām komunistu un sociālistu biedrībām: ciešu saistību ar kuru nolūkiem nekādi nevar noliegt masoniskā sekta."

Vajadzēja pēc iespējas drīzāk noorganizēt Taksila pievēršanos ticībai.

Šai vietā Simonīni dienasgrāmata kļūst savādi neskaidra. Itin kā mūsu notārs vairs neatcerētos, kurš un kā pievērsis katoļticībai Taksilu. It kā viņa atmiņa būtu apmetuši kūleni un ļautu atcerēties vienīgi to, ka dažu gadu laikā Taksils kļuvis par antimasonisma katolisko heroldu.

Urbi un orbi izziņojis savu atgriešanos baznīcas klēpī, marseļietis vispirms nodrukāja Les frēres trois-points tie bija masonu trīsdesmit trešās pakāpes trīs punkti) un Les Mysteres de la Franc-MaĢonnerie ar dramatiskām ilustrācijām, kas atveidoja sātanisku garu izsaukšanu un atbaidošus rituālus) un tūlīt pēc tam Les soeurs maņonnes, kurā stāstīja par sieviešu ložām iepriekš nezināmām), bet vēl pēc gada La FrancMatļonnerie dēvoilee, un tad vēl La France Ma$onnique.

Jau šajās pirmajās grāmatās pietika ar iniciācijas aprakstu, lai lasītājs drebētu šausmās. Taksilam bija pavēlēts astoņos vakarā ierasties kādā brīvmūrnieku namā, kur viņu sagaidīja brālis durvju sargs. Pusdeviņos viņu ieslēdza Pārdomu kabinetā, šaurā kambarī, kur sienas nokrāsotas melnas, bet uz tumšā krāsojuma rēgojās galvaskausi ar sakrustotiem stilbkauliem un tādi uzraksti kā "Ja tevi šurp atvedusi tukša ziņkāre, ej prom!" Tad piepeši gāzes liesmiņa noplaka, viltus siena aizslīdēja sāņus pa mūrī ieslēptām sliedēm, un profāna acu priekšā atklājās pazemes telpa, kuru izgaismoja kapu gaismeklīši. Uz bendes bluķa, kas pārklāts ar asiņainu lina drānu, bija novietota svaigi nocirsta galva, un, kad Taksils šausmās kāpās atpakaļ, kāda balss, kas šķita skanam no aklas sienas, viņam uzkliedza: Nodrebi, ak Profān! Uzlūko galvu, kas piederēja zvēresta lauzējam brālim, kurš izpauda mūsu noslēpumus!…

Dabiski, norādīja Taksils, tas bija veikls triks, un galva droši vien joprojām turējās plecos dzīvam cilvēkam, kurš bija paslēpies izdobtajā bendes bluķī; lampu degļi bija piesūcināti ar kamparspirtu, kas deg kopā ar rupjo virtuves sāli, un tie, kas gadatirgos rāda kumēdiņus, šo maisījumu mēdz saukt par "elles salātiem" jo no tāda gaismekļa plūst zaļganīga gaisma, kas viltus nogalinātā galvai piešķīra līķim piedienīgu bālumu. Tāpat viņš bija uzzinājis par citām iniciācijām, kurās tiek izmantotas sienas ar nosūbējušu spoguli, uz kura virsmas brīdī, kad gāzes radziņš nodziest, burvju lukturis liek parādīties kustīgiem rēgiem, un maskoti stāvi sastājas apkārt ķēdēs saslēgtam nelaimīgajam un cits pēc cita raida tam dunča dūrienu. Tie ir tikai piemēri, kas parāda, ar cik necienīgiem līdzekļiem loža centās pakļaut vieglāk iespaidojamus jaunpienācējus.

Pēc tam tā sauktais Briesmīgais Brālis sagatavoja profānu, atņēma viņam cepuri, svārkus un labo kurpi, virs ceļgala uzrotīja labo bikšu staru, atkailināja viņam kreiso dilbu un krūtis sirds pusē, aizsēja viņam acis, dažas reizes apgrieza ap savu asi un tad, licis kāpt augšā un lejā pa vairākām kāpnēm, aizveda viņu uz Zudušo Soļu zāli. Durvis atvērās, un kāds Pieredzējušais Brālis, likdams lietā no čīkstošām atsperēm darinātu rīku, atveidoja skaņu, ko rada milzīgi durvju aizbīdņi. Iesvētību kandidātu ieveda zālē, kur Pieredzējušais viņam pie kailajām krūtīm pielika zobena galu, un tad Godājamais jautāja: "Profān, ko jūs jūtat pie savām krūtīm? Kas sedz jūsu acis?" Tad topošajam brālim vajadzēja atbildēt: "Biezs aizsējs sedz manas acis, un uz krūtīm jūtu ieroča smaili." Un tad Godājamais: "Kungs, šis asmens, kas vienmēr pacelts, lai sodītu zvēresta lauzējus, simbolizē nožēlu, kas saplosītu jums sirdi, ja jūs, sev par nelaimi, kļūtu par nodevēju biedrībā, kurā vēlaties iestāties; un aizsējs, kas sedz jūsu acis, simbolizē aklību, kurā ir dzīvojis nezināšanā un māņticībā noslīkušais, kaislībām pakļautais cilvēks."

Tad iesvētāmo kāds saņēma, atkal grieza uz riņķi, līdz tam sareiba galva, un aizvilka pie liela aizslietņa, kas veidots no vairākām papīra kārtām, līdzīgi tiem apļiem, caur kuriem cirkā lec zirgi. Pēc pavēles ievest profānu alā šo nabadziņu no visa spēka grūda pret aizslietni, papīri pārplīsa, un viņš nogāzās uz otrā pusē nolikta matrača.

Nemaz nerunājot par bezgalīgajām kāpnēm, kas patiesībā bija no pakāpieniem veidots rats, un tas, kurš pa šīm kāpnēm kāpa aizsietām acīm, sev priekšā allaž atrada aizvien jaunu pakāpienu, taču kāpnes nemitīgi paslīdēja zemāk, un tā neko neredzošais kāpējs visu laiku palika tai pašā augstumā.

Tika pat tēlots, ka jaunpienācējam nolaiž asinis un viņu iezīmē ar degzīmi. Asins nolaišanai Brālis Ķirurgs sagrāba viņa roku, diezgan spēcīgi iedūra tajā ar zobu bakstāmā smaili, bet cits brālis tūliņ uzlēja

Pēc pavēles ievest profānu alā šo nabadziņu no visa spēka grūda pret aizslietni, papīri pārplīsa, un viņš nogāzās uz otrā pusē nolikta matrača. 326. lpp.)

tai tievu strūkliņu silta ūdens, lai iesvētāmais domātu, ka tur plūst viņa asinis. Lai veiktu pārbaudījumu ar nokaitētu dzelzi, viens no Pieredzējušajiem kādu ķermeņa daļu saberzēja ar sausu drānu un tad tai pielika ledus gabalu vai arī tikko nodzēstas sveces karsto daļu, vai tādas glāzes kājiņu, kas sakarsēta, dedzinot tajā papīrus. Visbeidzot Godājamais izstāstīja iesvētāmajam slepenās zīmes un īpašos žestus, ar kuru palīdzību brāļi cits citu pazīst.

Taču tagad Simonīni šos Taksila darbus atcerējās kā lasītājs, nevis iedvesmotājs. Viņš gan pieminēja arī to, ka ikreiz, kad drīzumā bija jāiznāk kādam jaunam Taksila sacerējumam, viņš kurš tātad tekstu pazina jau pirms publicēšanas) tā saturu iepriekš izstāstīja Osmanam Bejam, pasniegdams šis ziņas kā ārkārtēju atklāsmi. Tiesa, Osmans Bejs viņam mēdza norādīt, ka viss, kas ticis izstāstīts iepriekšējā reizē, drīz pēc tam ir bijis izlasāms kārtējā Taksila grāmatā, bet Simonīni atbildēja, ka jā, Taksils esot viņa ziņu avots, taču tā neesot viņa vaina, ka, vispirms atklājis savus masoniskos noslēpumus viņam, tas mēģina gūt papildu labumu, nodrukādams tos arī grāmatā. Varbūt vajadzētu Taksilam samaksāt, lai viņš par saviem pieredzējumiem publiski nestāsta, un, to sakot, Simonīni daiļrunīgi raudzījās uz Osmanu Beju. Taču Osmans Bejs atbildēja, ka nav vērts izgrūst naudu, mēģinot pierunāt muldoņu klusēt. Kāpēc lai Taksils klusētu tieši par tiem noslēpumiem, kurus tikko izpaudis Simonīni? Un, juzdams pamatotu neuzticību, Osmans Bejs neapveltīja Simonīni ne ar kripatiņu informācijas, ko bija ievācis par Alliance Israelite.

Un tā Simonīni pārtrauca viņu informēt. Taču problēma ir cita, dienasgrāmatā rakstīja Simonīni: kāpēc es atceros, ka piegādāju Osmanam Bejam ziņas, ko biju saņēmis no Taksila, taču neatceros itin neko par saviem kontaktiem ar Taksilu?

Labs jautājums. Ja viņš visu atcerētos, tad jau viņam nevajadzētu tur sēdēt un nodarboties ar rekonstruēšanu. Quelle hisloire!

Izteicis šo viedo piezimi, Simonīni devās pie miera un pamodās, pēc viņa paša pārliecības, nākamajā rītā, nosvīdis tā, it kā visu nakti viņu būtu mocījuši murgi un gremošanas traucējumi. Taču, apsēdies pie rakstāmgalda, viņš secināja, ka ir pamodies nevis nākamajā, bet gan aiznākamajā rītā. Kamēr viņš bija nogulējis nevis vienu, bet divas nemierīgas naktis, abats Daila Pikola, kuram nepietika ar to, ka tas viņa personīgo kloāku piegānījis ar līķiem, neizbēgami bija iejaucies un ņēmies stāstīt notikumus, kas Simonīni acīmredzot nebija zināmi.

## 22 velns xix gadsimtĀ

1997. gada 14. aprīlī

Dārgais kapteini Simonini,

atkal: tur, kur jums ir juceklīgas domas, manī mostas visdzīvākās atmiņas.

Atceros kā šodien, ka vispirms satiekos ar Ebiterna kungu un pēc tam ar tēvu Bergamaski. Es eju jūsu vārdā, lai saņemtu naudu, ko man vajadzēs vai vajadzētu) atdot Leo Taksilam.

Kungs, es viņam saku, nevēlos izmantot savu sutanu par vairogu, aiz kura aizslēpies, varētu jūs aicināt atzīt Jēzu Kristu, ko jūs izsmejat, un par to, vai jūs nokļūsiet ellē, man nav ne silts, ne auksts. Es neesmu nācis šurp, lai apsolītu jums mūžīgu dzīvošanu, esmu šeit, tikai lai pateiktu, ka virkne publikāciju, kas atmaskotu brīvmūrniecības noziegumus, atrastu prātīgi domājošu ļaužu publiku, kuru es nevilcināšos nosaukt par ļoti plašu. Iespējams, jūs nevarat iztēloties, cik ļoti grāmatai var palīdzēt atbalsts, ko sniedz visi klosteri, visas draudzes, visas arhibīskapijas ne tikai Francijā, bet laika gaitā arī visā pasaulē. Lai pierādītu, ka neesmu nācis šurp jūs konvertēt, bet parādīt jums, kā nopelnīt naudu, tūlīt paskaidrošu, kādas ir manas pieticīgās vēlmes. Man pilnīgi pietiks, ja jūs parakstīsiet dokumentu, kas nodrošinās man pareizāk sakot, labdarīgajai kongregācijai, ko es pārstāvu) divdesmit procentus no jūsu nākamajām autortiesībām, un es jūs savedīšu kopā ar kādu, kas par masonu noslēpumiem zina vēl vairāk nekā jūs.

Pieņemu, kapteini Simonīni, ka mēs abi bijām vienojušies, ka minētos divdesmit procentus no Taksila autortiesībām sadalīsim savā starpā. Kad tas bija nokārtots, izteicu viņam nākamo piedāvājumu: Te jums ir arī septiņdesmit pieci tūkstoši franku, un nejautājiet, no kurienes šī nauda nākusi, varbūt to uzminēt ļauj mans tērps. Šie septiņdesmit pieci tūkstoši pieder jums, balstoties vienīgi uz uzticēšanos, pirms vēl esat sācis rakstīt, tikai ar nosacījumu, ka visdrīzākajā laikā jūs publiski paziņosiet, ka esat pievērsies katoliskai ticībai. No šiem septiņdesmit pieciem tūkstošiem franku, es atkārtoju septiņdesmit pieciem tūkstošiem, jums nevajadzēs maksāt nekādus procentus, jo tagad jums ir darīšana ar mani un tiem, kas mani sūtījuši, un šādu cilvēku skatījumā nauda ir tikai velna mēsli. Pārskaitiet: te ir septiņdesmit pieci tūkstoši.

Redzu šo ainu acu priekšā, it kā lūkotos dagerotipā.

Man tūliņ radās iespaids, ka Taksilu ietekmē ne tikai septiņdesmit pieci tūkstoši franku un nākotnē piesolītie autortiesību ienākumi lai arī acis viņam spīdēja, skatoties uz naudu, kas sakrauta uz galda), bet vēl jo vairāk doma, ka viņš var apsviesties riņķī par trīssimt sešdesmit grādiem un, šādu pirueti izpildījis, no iesīkstējuša antiklerikāļa pārtapt dedzīgā katolī. Viņš jau iepriekš izgaršoja citu pārsteigumu un ziņas, kas par viņu parādīsies avīzēs. Daudz labāk nekā izgudrot romiešu pilsētu Ženēvas ezera dibenā.

Viņš gardi smējās un tūliņ ņēmās plānot nākamās grāmatas ar visām ilustrācijām.

O, viņš teica, es jau redzu veselu traktātu par masonu noslēpumiem, un tas būs spilgtāks par romānu. Spārnots Bafomets uz vāka un vēl nocirsta galva, lai atgādinātu templiešu sātaniskos rituālus… Pie velna atvainojiet par izteicienu, abata kungs), tā būs dienas skaļākā ziņa. Jo, lai arī ko es tais savās grāmatelēs iepriekš rakstīju, būt katolim, ticīgam un labās attiecībās ar kirē ir pat ļoti cienījami, un tā domās arī mana ģimene un kaimiņi, kas nereti skatās uz mani tā, it kā es pats būtu sitis krustā Mūsu Kungu Jēzu. Bet kas, jūs teicāt, man varētu palīdzēt?

-   Es jūs iepazīstināšu ar orākulu, ar kādu būtni, kas hipnozes stāvoklī stāsta neiedomājamas lietas par pallādiešu rituāliem.

# * *

Par orākulu bija jākļūst Diānai Vogānai. Un bija tā, it kā es par viņu zinātu visu. Atceros, ka vienu rītu devos uz Vensēnu, it kā vienmēr būtu zinājis doktora Dimorjē klīnikas adresi. Klīnika bija ne pārāk liels nams ar mazu, taču glītu dārzu, kur sēdēja vairāki, šķietami pavisam mierīgi pacienti, baudīdami sauli un apātiski nelikdamies ne zinis cits par citu.

Stādījos priekšā doktoram Dimorjē, atgādinot, ka jūs viņam par mani esat stāstījis. Neskaidri pieminēju kādu dievbijīgu dāmu organizāciju, kas nodarbojas ar garīgu traucējumu piemeklētām jaunām sievietēm, un likās, doktors jūtas atbrīvots no smagas nastas.

-   Mans pienākums ir jūs brīdināt, ka šodien Diāna irtai stāvoklī, ko definēju kā normālo. Kapteinis Simonīni jums droši vien būs visu izstāstījis, proti, šajā stāvoklī mums ir samaitātā Diāna, tā, kura sevi uzskata par noslēpumainas brīvmūrnieku sektas adepti. Lai viņu lieki nesatrauktu, es jūs stādīšu priekšā kā brīvmūrnieku brāli… ceru, ka jums kā garīdzniekam nebūs iebildumu…

Viņš mani ieveda vienkārši iekārtotā istabā, kur bija skapis un gulta, un ar baltu audeklu pārklātā atzveltnes krēslā sēdēja sieviete ar smalkiem, pareiziem sejas vaibstiem un kupliem, mīkstiem, rūsgani blondiem matiem, kas uzsprausti uz pakauša; viņas skatiens bija augstprātīgs, mute maza un skaisti veidota. Lūpas tūliņ saviebās izsmējīgā vīpsnā: Vai doktors Dimorjē grib mani iegrūst baznīcas mātišķajos apskāvienos? viņa jautāja.

-   Nē, Diāna, atbildēja Dimorjē, par spīti habitam, abats ir brālis.

-   No kura ordeņa? nevilcinājās jautāt Diāna.

Es visai veikli izvairījos no atbildes: Man nav atļauts teikt, piesardzīgi nočukstēju, un varbūt jūs zināt, kāpēc…

Reakcija bija gaidītā: Es saprotu, Diāna teica. Jūs sūta Čārlstonas Lielmeistars. Priecājos, ka varēsiet viņam izstāstīt manu versiju par notikušo. Sapulce notika Kruanivēra ielā pie Les Coeurs Unis Indivisibles ložas, jums tā noteikti ir pazīstama. Mani vajadzēja iesvētīt par Templiešu Meistari, un es visā pazemībā ierados, lai pielūgtu vienīgo labo dievu, Luciferu, un paustu naidu pret ļauno dievu, Adonaju, ko katoļi sauc par Dievu Tēvu. Dedzības pilna, ticiet man, es tuvojos Bafometa altārim, kur mani gaidīja Sofija Sapfo, kas sāka mani iztaujāt par pallādiešu dogmām, un es joprojām tikpat pazemīgi atbildēju: kāds ir Templiešu Meistares pienākums? Ienīst Jēzu, nolādēt Adonaju, godāt Luciferu. Vai tad tā nevēlētos Lielmeistars? un jautājot Diāna satvēra mani aiz rokām.

-   Protams, tieši tā, piesardzīgi atbildēju.

-   Un es izrunāju rituālo lūgšanu, nāc, nāc, ak dižais Lucifer, ak diženais priesteru un karaļu apmelotais! Un trīcēju no pārdzīvojuma, kad visi sanākušie katrs pacēla savu dunci un sauca: "Nekam Adonai, Nekam!" Bet tad, kad es jau kāpu pie altāra, Sofija Sapfo man pienesa patēnu, kādu agrāk biju redzējusi tikai to veikalu vitrīnās, kur pārdod kristiešu reliģiskās lietas, un, kamēr es neizpratnē minēju, kā te uzradies šis atbaidošais Romas kulta piederums, Lielā Meistare man paskaidroja, ka, tā kā Jēzus ir nodevis īsto dievu, Tabora kalnā parakstot viltīgu vienošanos ar Adonaju, un apgāzis visu lietu kārtību, pārvēršot maizi par savu miesu, mūsu pienākums esot durstīt ar dunci šo zaimojošo hostiju, ar kuras palīdzību priesteri ik dienas atjauno Jēzus nodevību. Sakiet man, kungs, vai patiesi Lielmeistars vēlas, lai šādas izdarības ir daļa no iniciācijas?

-   Man nav tiesību par to izteikties. Varbūt labāk stāstiet, kā rīkojāties jūs.

-    Es, protams, atteicos. Durt hostijai ar dunci nozīmētu, ka es patiešām ticu, ka tā ir Kristus miesa, taču pallādietis nedrīkst ticēt šiem meliem. Hostiju durstīšana ir katolisks rituāls, kas domāts katoļiem!

-    Manuprāt, jums ir taisnība, es teicu. Es jūsu attaisnošanās vārdus nogādāšu Lielmeistaram.

-    Paldies, brāli, teica Diāna un noskūpstīja man rokas. Pēc tam gandrīz vai nevērīgi atpogāja savas blūzes augšdaļu, atkailināja žilbinoši baltu plecu un aicinoši skatījās uz mani. Bet tad piepeši viņa atkrita krēslā, itin kā krampju sarauta. Doktors Dimorjē pasauca medmāsu, un kopīgiem spēkiem viņi nogādāja meiteni gultā. Ārsts teica: Parasti, kad sākas šāda lēkme, viņa pāriet no viena stāvokļa otrā. Viņa vēl nav zaudējusi apziņu, tās ir tikai žokļa un mēles kontrakcijas. Pietiek ar nelielu olnīcu kompresiju…

Pēc neilga brīža apakšžoklis nolaidās, samezdamies pa kreisi, mute sašķiebās, paliekot atvērta tā, ka dziļumā bija redzama mēle, savilkusies puslokā, ar iekšup ielocītu galu, it kā slimniece vēlētos to norīt. Tad mēle iztaisnojās, strauji izstiepās, izskriedama no mutes, un vairākas reizes lielā ātrumā ierāvās atpakaļ un atkal izšāvās ārā līdzīgi kā čūska. Visbeidzot mēle un apakšžoklis atgriezās dabiskā stāvoklī, un slimniece izkunkstēja dažus vārdus: Mēle… man sūrst aukslējas… Man ausī ielīdis zirneklis…

Pēc neilgas atpūtas slimniecei atkal sākās žokļa un mēles kontrakcijas, un viņa atkal nomierinājās pēc nelielas olnīcu kompresijas, bet vēl pēc brīža viņas elpa kļuva smaga, no mutes vēlās aprautas frāzes, skatiens kļuva stings, acu zīlītes aizgriezās augšup, un viss augums itin kā pārkoksnējās; rokas krampjaini raustījās, veicot riņķveida kustības, delnu locītavas saskārās, apakšējās ekstremitātes izstiepās…

-    Iekšup vērstas, greizas pēdas, noteica Dimorjē. Epileptiskā fāze. Normāli. Redzēsiet, ka pēc tam sekos klauniskā fāze…

Seja pakāpeniski sašķobījās, mute brīžam pavērās un atkal aizcirtās, no tās, kāpdamas lieliem burbuļiem, plūda baltas putas. Tagad slimniece ik pa laikam iekunkstējās vai iekliedzās "ūū, ūū!", sejas muskuļus raustīja spazmas, plakstiņi te pacēlās, te nolaidās; un, it kā slimniece būtu akrobāte, viņas augums izliecās un balstījās vairs tikai uz pakauša un pēdām.

Dažas sekundes bija vērojama drausmīga izrāde, svaru šķietami zaudējusi marionete ar salauzītiem locekļiem, bet tad slimniece atkrita atpakaļ gultā un iegāja stadijā, ko Dimorjē dēvēja par "kaislīgo"; vispirms viņa izturējās kā apdraudēta, kā gribēdama atgrūst uzbrucēju, pēc tam gandrīz kā palaidne, kas kādam miedz ar aci. Tūlīt pēc tam viņas izturēšanās atgādināja staiguli, kura pievilina klientu ar piedauzīgām mēles kustībām, tad viņa nometās lūdzošas mīlnieces pozā un viņas skatiens bija valgs, rokas pastieptas un delnas kopā sakļautas, lūpas savilktas, kā gaidot skūpstu, un visbeidzot viņa pārgrieza acis tā, ka redzami bija tikai acābolu baltumi, un atdevās erotiskiem murgiem: Ak, mans labais kungs, viņa aizlauztā balsī teica, ak, mana mīļotā čūska, svētā aspida… es esmu tava Kleopatra… te uz manām krūtīm… es tevi zīdīšu… ak, mans mīļotais, ienāc manī, ienāc viss…

-    Diāna redz savu svēto čūsku, kas viņu iegūst, citas redz Svēto Sirdi, kas savienojas ar viņām. Redzēt fallisku formu vai dominējošu vīrišķu tēlu un redzēt to, kurš viņu bērnībā izvarojis, man skaidroja Dimorjē, histēriķei reizēm nozīmē vienu un to pašu. Varbūt esat redzējis gravīras ar Bernīni svētās Terēzes reprodukcijām: viņu nekādi nevar atšķirt no šīs nelaimīgās. Mistiķe ir histēriķe, kura savu biktstēvu ir satikusi agrāk nekā ārstu.

Tikmēr Diāna bija atkritusi ieplestām rokām kā krustā sista un iegāja jaunā fāzē, kuras laikā ņēmās kādam drūmi draudēt un biedēja to, solīdama atklāt šausminošus noslēpumus, bet pati tikmēr neprātīgi valstījās pa gultu.

-    Ļausim viņai atpūsties, teica Dimorjē, atmodusies viņa jau būs pārgājusi sekundārajā stāvoklī un briesmīgi pārdzīvos visu, ko atcerēsies jums stāstījusi. Jums vajadzēs savām dievbijīgajām dāmām piekodināt, lai viņas no šādām lēkmēm nebaidās. Pietiek noturēt viņu uz vietas un iebāzt viņai mutē kabatlakatu, lai viņa nesakož sev mēli.

It kā slimniece būtu akrobāte, viņas augums izliecās un balstījās vairs tikai uz pakauša un pēdām. 335.-336. lpp.)

un nenāktu arī par sliktu iepilināt viņai mutē kādu lāsi šķidruma, ko es jums iedošu.

Tad viņš piebilda: Nelaime ir tā, ka viņu vajag turēt noslēgtībā. Un šeit es viņu nevaru paturēt, jo te jau nav cietums, te ir ārstniecības iestāde, kur cilvēki brīvi staigā apkārt, un terapeitiskos nolūkos ir derīgi un pat nepieciešami, lai viņi savā starpā sarunājas, lai viņiem ir iespaids par rāmu un normālu dzīvi. Mani viesi nav nekādi trakie, viņi vienkārši ir cilvēki ar mazliet samocītiem nerviem. Diānas lēkmes var nelāgi iespaidot citas pacientes, un tas, ko viņa mēdz citiem stāstīt savā "ļaunajā" stāvoklī, vienalga, vai tā ir patiesība vai meli, visus mulsina. Ceru, ka jūsu dievbijīgajām dāmām ir iespēja viņu izolēt.

No šīs tikšanās man radās iespaids, ka doktors neapšaubāmi grib atbrīvoties no Diānas, lūdz, lai viņa faktiski tiktu turēta kā cietumniece, un baidās, ka viņa varētu kontaktēties ar citiem. Un tas nebija viss viņš ļoti bažījās, ka Diānas stāstīto kāds varētu uztvert nopietni, un tāpēc laikus nodrošinājās, uzsvērdams, ka viss viņas teiktais ir tikai nabaga ārprātīgās murgi.

* * *

Pirms dažām dienām biju noīrējis māju Oteijā. Nekas īpašs tā nebija, tomēr pietiekami mājīga. Ienācēju sagaidīja neliela, tipiska buržuāziskas ģimenes viesistaba: ar vecu Utrehtas samtu apvilkts sarkankoka krāsas dīvāns, sarkana damasta aizkari, smalku kolonniņu rotāts pulkstenis ar pendeli uz kamīna dzegas, kur tam abās pusēs novietotas stikla kupoliem pārsegtas ziedu vāzes, kārtīgi nospodrinātu flīzīšu grīda, konsole un aiz tās spogulis. Turpat līdzās guļamistaba, ko biju atvēlējis Diānai: sienas iztapsētas ar pērļu pelēku, lāsumainu audumu, uz grīdas biezs paklājs ar sarkaniem ziedu rakstiem; gultas un logu aizkari bija darināti no vienāda auduma ar platām violetām svītrām, kas kliedēja istabas vienmuļību. Virs gultas karājās hromolitogrāfija, kurā bija atveidots iemīlējušos ganiņu pāris, uz plaukta stāvēja svārsta pulkstenis ar sīku mākslīgo akmentiņu intarsijām, bet līdzās pulkstenim divi tukli amoriņi turēja pušķi ar lilijām, kas bija izkārtotas kā kandelabra zari.

Otrajā stāvā bija vēl divas guļamistabas. Viena no tām bija paredzēta puskurlai vecenei, kurai piemita kāre pēc stiprākiem dzērieniem un divas izcilas īpašības: viņa nebija vietējā un bija gatava uz visu, lai nopelnītu kādu grasi. Nevaru atcerēties, kas man viņu ieteica, taču viņa man šķita ideāla Diānas pieskatītāja, kad mājās nebija neviena cita, un prata arī vajadzības gadījumā viņu nomierināt, ja sākās lēkme.

Starp citu, tagad šo rakstīdams, apjēdzu, ka vecene no manis nekādas ziņas nav saņēmusi veselu mēnesi. Varbūt es viņai atstāju pietiekami daudz naudas dažādiem tēriņiem, bet cik ilgam laikam? Vajadzētu steigties uz Oteiju, taču secināju, ka vairs neatceros adresi: Oteijā, taču kur tieši? Vai tad es varu apstaigāt visu apkaimi, klauvējot pie katras mājas un jautājot, vai tur dzīvo histēriska pallādiete ar personības dubultošanos?

* * *

Aprīlī Taksils publiski paziņoja par savu pievēršanos katoļticībai, un jau novembrī iznāca viņa pirmā grāmata ar skarbām atklāsmēm par brīvmūrniecību Les frēres trois-points. Ap to pašu laiku es viņu aizvedu pie Diānas. Neslēpu no Taksila viņas dubulto stāvokli, un biju spiests arī izskaidrot, ka viņa mums ir noderīga nevis tajos periodos, kad izturas kā dievbijīga meitene, bet gan tad, kad pārvēršas par nesalaužamu pallādieti.

Pēdējos mēnešos biju meiteni pamatīgi izpētījis, biju kontrolējis pārmaiņas viņas stāvokļos un remdinājis tās ar doktora Dimorjē šķidrumu. Taču biju jau sapratis, cik nogurdinoši un kaitinoši ir gaidīt neparedzamās lēkmes, tāpēc vajadzēja atrast paņēmienu, kā Diānu mērķtiecīgi pārslēgt no viena stāvokļa otrā: galu galā vai tad tieši tā doktors Šarko nerīkojas ar savām histēriķēm?

Man nebija Šarko magnētiskā spēka, un es devos uz bibliotēku, kur sameklēju dažus tradicionālus traktātus, piemēram, De la cause du sommeil lucide, ko sarakstījis vecais un īstais) abats Farija. Iedvesmojoties no šīs un dažām citām grāmatām, nolēmu ar saviem ceļiem saspiest meitenes ceļgalus, saņemt viņas īkšķus divos pirkstos un cieši skatīties viņai acīs, tad aptuveni pēc piecām minūtēm atraut rokas, nolikt tās viņai uz pleciem, nobraucīt lejup pa dilbiem līdz pašiem pirkstu galiem piecas vai sešas reizes, tad uzlikt plaukstas viņai uz galvas, nolaist tās viņai priekšā sejai piecu vai sešu centimetru attālumā un slidināt līdz pat pakrūtei, tad braucīt lejup gar sāniem līdz ceļgaliem vai līdz pat kāju pirkstgaliem.

No piedienības viedokļa raugoties, "labajai" Diānai šādas izdarības šķita pārmērīga uzmākšanās, un sākumā viņa spiedza tā, it kā es lai Dievs man piedod) mēģinātu laupīt viņai jaunavību, taču iedarbība bija tik droša, ka viņa nomierinājās teju vai vienā mirklī, uz dažām minūtēm iemiga un atmodās savā primārajā stāvoklī. Vieglāk bija aizvedināt viņu atpakaļ sekundārajā stāvoklī, jo "ļaunā" Diāna neslēpa, ka šie pieskārieni viņai ir patīkami, un centās paildzināt manas manipulācijas, papildinot tās ar kairām ķermeņa kustībām un slāpētiem kunkstiem; par laimi, jau pēc brīža viņa vairs nespēja pretoties hipnotiskajai iedarbībai un iemiga, jo citādi man būtu visai problemātiski gan turpināt šos mulsinošos pieskārienus, gan apvaldīt viņas derdzīgo miesaskāri.

* * *

Domāju, ka ikviens vīriešu dzimuma pārstāvis Diānu varēja uzskatīt par pārsteidzoši pievilcīgu būtni, vismaz cik nu par to varu spriest es, ko habits un aicinājums ir turējuši tālu no dzimumdziņas posta; taču Taksils nepārprotami bija cilvēks ar dzīvu apetīti.

Doktors Dimorjē, atdodams man savu pacienti, bija man nodevis arī palielu ceļojuma lādi, kas pilna ar diezgan elegantiem tērpiem, tā Diānai bijusi līdzi, kad viņa iestājās klīnikā, un apliecināja, ka viņas ģimene bijusi turīga. Un tai dienā, kad biju brīdinājis, ka viesos ieradīsies Taksils, viņa ar acīmredzamu koķetēriju bija rūpīgi saposusies. Lai arī abos stāvokļos sadzīviskas parādības viņai šķita esam svešas, pret šiem sievišķajiem sīkumiem viņa izturējās ļoti uzmanīgi.

Taksilu viņa apbūra pirmajā mirklī "skaista sieviete," viņš man čukstēja, nošmakstinot lūpas), un vēlāk, mēģinādams atdarināt manus hipnozes paņēmienus, allaž centās glaudīt un braucīt pacienti vēl tad, kad viņa, bez šaubām, jau bija aizmigusi, tā ka biju spiests iejaukties, bikli aizrādot: "Man šķiet, ka nu jau būs gana."

Man ir aizdomas, ka tad, ja es viņu atstātu vienatnē ar Diānu, kad viņa ir savā primārajā stāvoklī, viņš būtu atļāvies arī citas vaļības, un viņa tām nebūtu liegusies. Tāpēc gādāju, lai mūsu sarunas ar meiteni vienmēr notiktu trijatā. Reizēm pat četratā. Jo, vēloties rosināt primārās Diānas sātanistes un luciferietes atmiņas un enerģijas un viņas luciferiskos noskaņojumus), biju uzskatījis par nepieciešamu savest viņu kopā arī ar abatu Bulānu.

* * *

Bulāns. Kopš Parīzes arhibīskaps viņam bija atņēmis tiesības kalpot kā priesterim, abats bija devies uz Lionu un pievienojies Karmela kopienai, ko bija nodibinājis Ventrā vizionārs, kurš savas mises celebrēja, tērpies garā baltā ģērbā, ko rotāja sarkans, kājām gaisā apvērsts krusts, un uzlicis galvā diadēmu ar indiešu fallisko simbolu. Lūgšanu laikā Ventrā mēdza levitēt gaisā, tā novedot savus sekotājus līdz ekstāzei. Viņa liturģiju laikā no hostijām lāsoja īstas asinis, un neviens vien baumoja arī par homoseksuālām izdarībām, par mīlas priesterieņu iesvētīšanu, par pestīšanu caur brīvām jutekļu rotaļām, īsāk sakot, par visām tām lietām, ar kurām neapšaubāmi aizrāvās arī Bulāns. Aizrāvās tik ļoti, ka pēc Ventrā nāves bija pasludinājis sevi par viņa pēcteci.

Parīzē Bulāns ieradās vismaz reizi mēnesī. Viņš bija gluži apreibis no laimes par iespēju izpētīt Diānu demonoloģiskā aspektā lai labāk varētu viņu eksorcizēt, viņš pats teica, bet visiem jau bija zināms, kāda ir viņa eksorcisma prakse). Viņam jau bija pāri sešdesmit, taču viņš joprojām bija spēcīgs vīrietis, un pat es nevaru atturēties viņa skatienu nenosaucis par magnētisku.

Bulāns klausījās, ko Diāna stāsta savukārt Taksils to visu bijīgi pierakstīja), taču likās, viņam ir pašam savi nolūki, un reizēm viņš meitenei čukstēja ausī pamudinājumus vai padomus, ko man nekad neizdevās saklausīt. Katrā ziņā viņš mums bija noderīgs, jo viens no brīvmūrniecības noslēpumiem, ko mums pienācās atmaskot, noteikti bija arī svēto hostiju durstīšana ar dunci un dažādās melnās mises formas, un šajā jomā Bulāns bija īsta autoritāte. Taksils pierakstīja visu, ko dzirdēja par dažādiem dēmoniskiem ritiem, un līdz ar katru jauno grāmatu viņš arvien plašāk runāja par šīm liturģijām, ko viņa masoni piekopa uz katra soļa.

» * *

Kad cita pēc citas bija publicētas vairākas grāmatas, tas mazumiņš, ko Taksils zināja par brīvmūrniekiem, pamazām izsīka. Svaigas idejas viņš guva tikai no "ļaunās" Diānas, kas uzradās hipnozes iespaidā un ieplestām acīm stāstīja par ainām, kurās pati varbūt bija piedalījusies vai par kurām bija dzirdējusi runājam Amerikā, vai kuras vienkārši bija izdomājusi. Tie bija stāsti, kas elpai lika aizrauties, un man jāatzīst, ka pat es, būdams pieredzējis cilvēks tā es domāju), brīžam biju satriekts un sašutis. Piemēram, vienu dienu viņa ņēmās stāstīt, kā tikusi iesvētīta viņas ienaidniece Sofija Valdere jeb Sofija Sapfo, vai kā nu viņu sauca, un mēs nesapratām, vai viņa pati apzinās, ka šis stāsts ir incesta gaisotnes piesātināts, katrā ziņā viņa to mums uzticēja bez nosodījuma, drīzāk uzbudināta kā privileģētā, kas visu redzējusi pati savām acīm.

Lūgšanu laikā Ventrā mēdza levitēt gaisā, lā novedot savus sekotājus līdz ekstāzei. 341. lpp.)

-   Viņu aizmidzināja viņas tēvs, Diāna lēnām stāstīja, un tad piespieda viņai pie lūpām nokaitētu dzelzi… Vajadzēja pārliecināties, ka viņas miesa ir slēgta ikvienam kairinājumam, kas varētu nākt no ārpuses. Viņai ap kaklu bija rota saritinājušās čūskas formā… Lūk, tēvs viņai to noņem, atver grozu, izceļ notā dzīvu čūsku, noliekto viņai uz vēdera… Čūska irtik skaista, šķiet, lienot tā dejo, tā vijas augšup uz Sofijas kaklu, aptinas ap to, ieņemdama kaklarotas vietu… Nu tā lien augstāk, tuvāk sejai, izgrūž trīsošo mēli, tuvina to viņas lūpām un šņākdama noskūpsta. Cik viņa ir brīnišķīgi… gluma… Tagad Sofija atmostas, no mutes viņai nāk putas, viņa pieceļas un paliek stāvam kā statuja, tēvs atraisa viņas korseti, atkailina viņas krūtis! Un nu izliekas, ka ar nūjiņu raksta uz viņas krūtīm jautājumu, un burti sarkani iegriežas miesā, un čūska, kas šķita aizmigusi, šņākdama atmostas un kustina asti, tā uz Sofijas kailās miesas ievilkdama atbildi.

-   Kā tu to visu zini, Diāna? es viņai jautāju.

-   Zinu kopš tiem laikiem, kad biju Amerikā… Mans tēvs mani iesvētīja pallādiešu ritā. Pēc tam es atbraucu uz Parīzi, varbūt viņi gribēja dabūt mani projām… Parīzē es satiku Sofiju Sapfo. Viņa vienmēr ir bijusi mana ienaidniece. Kad es negribēju darīt to, ko viņa vēlējās, viņa mani atdeva doktoram Dimorjē. Un pateica viņam, ka es esot jukusi.

* * *

Esmu pie doktora Dimorjē, lai sameklētu Diānas pēdas: Jums jāsaprot, doktor, mana brālība nevar šai meitenei palīdzēt, ja nezina, no kurienes viņa nākusi, kas ir viņas vecāki.

Dimorjē blenž uz mani, it kā es būtu tukša siena: Es neko nezinu, es jums jau teicu. Viņu man uzticēja kāda radiniece, kas tagad jau mirusi. Kāda bija šīs radinieces adrese? Jums tas šķitīs dīvaini, taču man tā nav saglabājusies. Pirms gada manā kabinetā izcēlās ugunsgrēks, un es zaudēju daudz dokumentu. Par Diānas pagātni es neko nezinu.

-   Vai viņa bija no Amerikas?

Varbūt, taču franciski viņa runā bez jebkāda akcenta. Pasakiet savas kongregācijas dāmām, lai viņas par to pārlieku neraizējas, jo nav cerību, ka meitene varētu atlabt no pašreizējā stāvokļa un atgriezties uz dzīvi ārpasaulē. Un lai tās pret viņu izturas maigi, lai ļauj mierīgi pabeigt savas dienas, jo varu jums teikt, ka cilvēki, kam histērija ir progresējusi tik tālu, ilgi nedzīvo. Agrāk vai vēlāk viņai sāksies spēcīgs dzemdes iekaisums, un medicīnas zinātne tur neko nespēs līdzēt.

Esmu pārliecināts, ka viņš melo, varbūt arī viņš pats ir pallādietis te tev nu bija Lielie Austrumi) un ir piekritis dzīvu iemūrēt sektas ienaidnieci. Bet tās ir tikai manas fantāzijas. Tālākas sarunas ar Dimorjē būtu tikai tukša laika tērēšana.

Es izjautāju Diānu gan viņas primārajā, gan sekundārajā stāvoklī. Liekas, viņa itin neko neatceras. Kaklā viņa nēsā zelta ķēdīti ar medaljonu: tajā redzama sievietes ģīmetne, un šī sieviete ir ļoti līdzīga viņai. Ievēroju, ka medaljons ir atverams, un ilgi lūdzos, lai viņa man parāda, kas tajā ir iekšā, taču viņa man atteica, teatrāli izrādīdama gan bailes, gan mežonīgu stingrību: To man iedeva mana mamma, ir vienīgais, ko viņa mēdz šai sakarā atkārtot.

* * *

Laikam ir aizritējuši jau četri gadi, kopš Taksils uzsācis savu antimasonisko kampaņu. Katoliskās pasaules reakcija krietni pārsniedz visas mūsu cerības: 1887. gadā kardināls Rampolla uzaicināja Taksilu ierasties privātā audiencē pie pāvesta Leona XIII. Viņa cīņas oficiāla leģitimizācija un aizsākums iespaidīgiem grāmatizdošanas panākumiem. Kas nozīmē arī ekonomiskus panākumus.

Ap to laiku saņemu kādu īsvārdīgu, taču daiļrunīgu zīmīti: "Godātais abat, man šķiet, ka viss šis pasākums jau sen pārsniedzis mūsu iecerētās robežas. Vai jūs varētu būt tik laipns un veikt nepieciešamos pretpasākumus? Ebiterns."

Taču atkāpties nav iespējams. Es pat nerunāju par autortiesību naudu, kas plūst reibinošā straumē, bet drīzāk par visām tām saistībām un savienībām, kas izveidojušās ar katolisko pasauli. Nu jau Taksils ir kļuvis par antisātanisma varoni, un skaidrs, ka viņš no šī tēla nevēlas atteikties.

Tai pašā laikā saņēmu arī lakoniskas tēva Bergamaski vēstis: "Manuprāt, viss rit veiksmīgi. Bet kā tad žīdi?"

Nu ja, tēvs Bergamaski bija piekodinājis, lai izspiežu no Taksila pikantas atklāsmes ne tikai par brīvmūrniecību, bet arī par žīdiem. Taču šajā jautājumā gan Diāna, gan Taksils klusēja. Diānas gadījumā tas mani nemaz neizbrīnīja, jo varbūt Amerikā, no kurienes viņa bija ieradusies, žīdu bija mazāk nekā pie mums un tāpēc šī problēma viņai bija sveša. Taču brīvmūrniecībā žīdu bija papilnam, un to es Taksilam norādīju.

-   Es par to neko nezinu, viņš atteica. Nekad nav gadījies satikt žīdu brīvmūrniekus. Un ložās nevienu rabīnu neesmu redzējis.

-   Viņi taču tur neiet ģērbušies kā rabīni. Kāds zinošs jezuītu tēvs man teica, ka monsinjors Merēns, kas nav kaut kāds ciema kirē, bet gan arhibīskaps, savā nākamajā grāmatā pierādīšot, ka visiem brīvmūrnieku rituāliem ir kabalistiska izcelsme un ka tieši žīdiskā kabala pamudina brīvmūrniekus uz dēmonu pielūgšanu…

-   Nu tad ļausim runāt šim monsinjoram Merēnam, jo mums tāpat aplūkojamo jautājumu netrūkst.

Šāda Taksila izvairība man visai ilgi nedeva miera vai viņš pats ir žīds? es prātoju), līdz atklāju, ka agrāk, darbodamies kā žurnālists un izdevējs, viņš ne reizi vien ir tiesāts gan par apmelošanu, gan par nepiedienību, un viņam piespriests samaksāt visai sālītas soda naudas. Tā viņš iekūlies pamatīgos parādos pie dažiem žīdu augļotājiem, un savas saistības joprojām nebija nokārtojis arī tāpēc, ka savus nebūt ne mazos ienākumus no jaunās antimasoniskās darbošanās viņš tērēja ar vieglu roku). Un baidījās, ka šie žīdi, kas pagaidām lika viņu mierā, uzbrukumu aizskarti, parādu dēļ varētu nosūtīt viņu uz cietumu.

Bet vai runa bija tikai par naudu? Taksils bija blēdis, taču viņam nebija svešas arī šādas tādas jūtas, un viņš, piemēram, bija ļoti pieķēries ģimenei. Tā nez kādu iemeslu dēļ viņš zināmā mērā juta līdzi žīdiem, kas visādi tikuši vajāti. Viņš teica, ka pāvesti gan esot aizsargājuši geto žīdus, tomēr vienmēr izturējušies pret tiem kā pret otršķirīgiem pilsoņiem.

Tais gados viņš sāka celt degunu pārāk augstu: uzskatīdams sevi par katoļu leģitīmistu un pretmasonisko spēku heroldu, viņš pievērsās politikai. Šajās mahinācijās nespēju viņam izsekot, katrā ziņā viņš kandidēja uz vietu kādā no Parīzes komunālajām padomēm un tā iepinās sāncensībā un polemikā ar tik ietekmīgu žurnālistu kā Drimons, kurš bija iesaistīts nopietnā pretžīdiskā un pretmasoniskā kampaņā, ko labprāt uzklausīja baznīcas ļaudis, turklāt šis Drimons atļāvās izteikt mājienus, ka Taksils ir tikai krāpnieks, un mājieni laikam šai gadījumā ir pārāk maigs apzīmējums.

Astoņdesmit devītajā gadā Taksils sarakstīja pret Drimonu vērstu pamfletu un, nezinādams, kā viņam uzbrukt jo abi taču vienādi vērsās pret brīvmūrniekiem), runāja par viņa judofobiju kā par prāta darbības traucējumiem. Un izteica protestus pret Krievijā notiekošajiem žīdu grautiņiem.

Drimons bija dzimis polemists un atbildēja ar citu pamfletu, kurā ironizēja par kundziņu, kas pats sevi iecēlis par baznīcas diženo aizstāvi un labprāt pieņem bīskapu un kardinālu apskāvienus un uzslavas, lai gan vēl pirms nedaudziem gadiem rakstījis atbaidošas un nepiedienīgas lietas par pāvestu, priesteriem un mūkiem, nemaz nerunājot par Jēzu un Jaunavu Mariju. Bet tas vēl nebija tas ļaunākais.

Vairākas reizes bija gadījies, ka apspriesties ar Taksilu dodos pie viņa uz mājām, kur pirmajā stāvā savulaik bija atradusies Librairie Anticlēricale, un tur mūs bieži iztraucēja viņa sieva, kas nāca un nezin ko čukstēja vīram ausī. Vēlāk sapratu, ka daudzi nelabojami antiklerikāļi joprojām iegriezās šajā adresē, lai iegādātos nu jau caurcaurēm katoliskā Taksila antikatoliskās grāmatas, jo Taksilam šādu izdevumu noliktavā bija saglabājies pārāk daudz, lai viņš varētu atļauties tos vienkārši un bez sirdēstiem iznīcināt, tāpēc viņš bodīti piesardzīgi bija uzticējis sievai un, pats sargādamies šai sakarā parādīties atklātībā, turpināja izmantot ienesīgo āderi. Bet es jau ne mirkli nebiju lolojis ilūzijas, ka viņa konvertēšanās varētu būt patiesa: viņš iedvesmojās tikai no viena vienīga filosofiskā principa, proti, ka nauda non olet.

Nelaimīgā kārtā to bija pamanījis arī Drimons, kas tagad uzbruka marseļietim ne tikai kā cilvēkam, kurš tā vai citādi ir saistīts ar žīdiem, bet arī kā iesīkstējušam antiklerikālim. Un ar to pietika, lai sētu šaubas mūsu dārgā rakstnieka visdievbijīgāko lasītāju rindās.

Bija nepieciešams pretuzbrukums.

-   Taksil, es viņam teicu, es negribu zināt, kāpēc jūs personīgi negribat vērsties pret žīdiem, bet vai tad mēs nevarētu uzvest uz skatuves kādu citu, kas nodarbotos ar šo jautājumu?

-   Ja vien es pats tai lietā tieši neesmu iejaukts, atbildēja Taksils. Un piebilda: Jāatzīst, ka ar manām atmiņām vairs nepietiek un arī ar tām blēņām, ko stāsta mūsu Diāna, ne. Mēs paši esam radījuši publiku, kas vēlas ko vairāk, un varbūt viņi mani lasa nevis tāpēc, lai izdibinātu, kādas intrigas vērpj Krusta ienaidnieki, bet gan tāpēc, ka patiku viņiem sagādā paši stāsti, līdzīgi kā notiek, lasot piedzīvojumu romānus, kas lasītāju pamudina just līdzi noziedzniekam.

* * *

Lūk, tā dzima doktors Bataijs.

Taksils bija atklājis vai no jauna atradis kādu vecu draugu, flotes ārstu, kurš daudz bija ceļojis pa eksotiskām zemēm un gan vienā, gan citā vietā iebāzis degunu dažādu reliģisko sektu tempļos, bet vēl svarīgāk bija tas, ka viņš bija izlasījis milzum daudz piedzīvojumu romānu, tādus kā Busenāra grāmatas vai izdomājumu pilnos Žakolio ziņojumus

Le spiritisme dans le monde vai Voyage aux pays mystērieux. Doma, ka jaunus sižetus var pasmelties literāro sacerējumu pasaulē, mani pilnībā apmierināja un no jūsu dienasgrāmatas esmu sapratis, ka arī jūs rīkojāties tāpat, iedvesmodamies no Dimā un Sī): cilvēki rītin aprij stāstus par tālām zemēm un jūrām vai kriminālstāstus, un lasa tos tīrā prieka pēc, taču tūliņ pēc tam aizmirst visu, ko lasījuši, un kad pēcāk viņiem kā baltu patiesību pasniedz kaut ko romānā jau agrāk lasītu, viņi tikai neskaidri apjauš, ka jau iepriekš ir dzirdējuši ko līdzīgu un tādējādi rod apstiprinājumu savām iedomām.

Taksila atrastais cilvēks bija doktors Šarls Aks: universitāti viņš bija pabeidzis ar darbu par ķeizargriezienu, bija publicējis kaut ko par tirdzniecības floti, taču savu stāstnieka talantu joprojām nebija izmantojis. Likās, viņš ir hroniska alkoholisma varā un tikpat hroniski bez graša kabatā. Cik sapratu, viņš bija gatavojies visdrīzākajā laikā publicēt fundamentālu darbu, kas vērsts pret visām reliģijām un kristietību kā "krusta histēriju", taču, uzklausījis Taksila piedāvājumu, bija gatavs sarakstīt kādu tūkstoti lappušu, vēršoties pret velna pielūdzējiem par godu un aizstāvību baznīcai.

Atceros, ka 1892. gadā mēs uzsākām monstrozu darbu, kuru veidoja kopumā 240 brošūriņas, ko citu pēc citas publicējām trīsdesmit mēnešu laikā, ar nosaukumu Le diable au XIX0 siēcle, tam uz vāka rotājās milzīgs smīnošs Lucifers ar sikspārņa spārniem un pūķa asti, bet apakšvirsraksts vēstīja: "Spiritisma un luciferiskās brīvmūrniecības noslēpumi, pilnīgs vēstījums par pallādismu, teurģiju un goētiju, kā arī visa veida moderno sātanismu, okulto magnētismu, luciferiešu medijiem, gadsimta beigu kabalu, rožkrustiešu maģiju, ārēji neizpaustām apsēstībām un Antikrista priekšvēstnešiem." Un tas viss tika piedēvēts kādam noslēpumainam doktoram Bataijam.

Kā jau iecerēts, šajā darbā nebija nekā, kas nebūtu bijis rakstīts jau agrāk: Taksils jeb Bataijs izlaupīja visu priekšgājēju literatūru un vienā kaudzē sagāza slepenus kultus, velnišķīgas vīzijas, šerminošus rituālus, atgriešanos pie templiešu liturģijām ar mūžīgo Bafometu un tā tālāk un tā joprojām. Arī ilustrācijas bija nokopētas no citām okulto zinātņu grāmatām, kuras tāpat bija kopējušas cita citu. Vienīgie agrāk nepublicētie attēli bija brīvmūrnieku lielmeistaru portreti, kam bija atvēlētas līdzīgas funkcijas, kā tiem plakātiem amerikāņu prērijās, kuri ziņo par bandītiem, kas jāatrod un jānodod tiesasvīriem dzīvi vai miruši.

* * *

Strādājām drudžaini: Aks-Bataijs, uzņēmis pamatīgas devas absinta, stāstīja Taksilam savus izdomājumus, un Taksils tos pierakstīja un izpušķoja, vai arī Bataijs nodarbojās ar medicīnas zinātnes vai indēšanas mākslas detaļām un aprakstīja eksotiskas pilsētas un eksotiskus rituālus, ko bija redzējis pats savām acīm, bet Taksils tikmēr darbojās ar Diānas pēdējiem murgiem.

Bataijs, piemēram, ņēmās apcerēt Gibraltāra klinti, kas esot caurumota kā sūklis, tajā krustu šķērsu stiepjoties pazemes ejas, alas un tuneļi, un tur notiekot visu, arī nešķīstāko sektu rituāli, tāpat viņš aprakstīja, piemēram, Indijas sektu brīvmūrniecības blēdības vai vīzijas, kurās rādījies Asmodejs, savukārt Taksils ieskicēja Sofijas Sapfo profilu. Izlasījis Kolēna de Plansī Dictionnaire internai, Taksils ieminējās, ka Sofijai vajagot pavēstīt, ka pastāv pavisam seštūkstoš sešsimt sešdesmit seši elles leģioni, bet katrā leģionā ir seštūkstoš sešsimt sešdesmit seši dēmoni. Lai arī stipri sadzēries, Bataijs ķērās pie rēķināšanas un paziņoja, ka, saskaitot kopā visus velnus un velnenes, sanāk četrdesmit četri miljoni četrsimt trīsdesmit pieci tūkstoši piecsimt piecdesmit seši dēmoni. Mēs pārbaudījām, pārsteigti teicām, ka viņam taisnība, viņš sita ar dūri pa galdu un auroja: "Redzat, es nemaz neesmu piedzēries!" Un apbalvoja sevi ar jaunām absinta devām, līdz pavēlās zem galda.

Bija aizraujoši iztēloties Neapolē ierīkotu masoniskās toksikoloģijas laboratoriju, kur gatavoja indes, ar kurām vērsties pret ložu ienaidniekiem.

Uzsākām monstrozu darbu [..] ar nosaukumu Le diable au XIX'' siecle, tam uz vāka rotājās milzīgs smīnošs Lucifers ar sikspārņa spārniem un pūķa asti. 349. lpp.)

Bataija šedevrs bija viņa izgudrotā inde, kuru viņš bez jebkāda ķīmiska pamatojuma sauca par mannu: krupi ieslēdz traukā, kas pilns ar odzēm un aspidām, viņu baro tikai ar indīgām sēnēm, pievieno uzpirkstītes un velnarutkus, tad dzīvniekiem ļauj nobeigties badā un viņu līķus apšļaksta ar pulverī samaltu kristālu putām un eiforbijām, pēc tam visu liek alambikā, uz lēnas uguns ļauj izgarot mitrumam, un visbeidzot līķu pelnus nošķir no nedegošajiem pulveriem, tādējādi iegūstot nevis vienu, bet divas indes, no kurām viena ir šķidra, bet otra pulverveida, abas ar vienādi nāvējošu iedarbību.

Varu iedomāties, cik daudzus bīskapus šīs lappuses novedīs līdz ekstāzei, smīkņāja Taksils, kasīdams pavēderi, kā allaž darīja īpaša apmierinājuma brīžos. Un viņš zināja, ko runā, jo pēc katras jaunas Diable brošūriņas viņš saņēma vēstuli no tā vai cita prelāta, kurš izteica viņam pateicību par drosmīgajiem atklātības vārdiem, kas atver acis daudziem ticīgajiem.

Reizēm izmantojām Diānu. Tikai viņa varēja izgudrot Čārlstonas Lielmeistara Arcula Mystica mazu šķirstiņu, kam līdzīgi pasaulē bija vēl tikai seši citi: paceļot šķirstiņa vāku, kļuva redzams sudraba skaļrunis, līdzīgs medību radziņa platgalim, tikai mazāks; kreisajā pusē aparātam bija piestiprināts kabelis, kas darināts no sudraba stieplēm, bet otrā galā tam bija veidojums, kas iebāžams ausī, lai dzirdētu, ko saka cilvēki, kas atrodas pie kāda no pārējiem sešiem šķirstiņiem. Labajā pusē cinobra sarkans krupis no ieplestas rīkles spļāva sīkas liesmiņas, tā apstiprinot, ka savienojums ir aktivizēts, un septiņas mazas zelta statuetes vienlaikus atveidoja gan septiņus svarīgākos pallādiešu tikumus, gan septiņus augstākos brīvmūrniecības vadoņus. Un tā Lielmeistars, nospiedis tās vai citas statuetes pamatni, deva ziņu savam korespondentam Berlīnē vai Neapolē; bet, ja korespondents tai brīdī neatradās pie savas Arcula, viņš sejā sajuta karsta vēja pūsmu un nočukstēja, piemēram, "būšu runājams pēc stundas", un tad krupis uz Lielmeistara galda skaļi teica: "pēc stundas".

Sākumā mēs spriedām, vai šis stāsts nav pārlieku grotesks, kaut vai tāpēc, ka jau pirms vairākiem gadiem kāds Meuči bija patentējis savu teletrofonu jeb telefonu, kā tagad pieņemts sacīt. Taču šādas ierīces joprojām bija domātas tikai bagātajiem, tāpēc mūsu lasītāji tās nevarēja pazīt, un tik pārsteidzošs izgudrojums kā Arcula nepārprotami atklāja savu velnišķīgo izcelsmi.

Reizēm mēs satikāmies mājās pie Taksila, reizēm Oteijā; dažas reizes bijām sadūšojušies strādāt arī Bataija ūķī, taču tur valdīja tāds smirdoņu sajaukums sliktas kvalitātes alkohols, nekad nemazgātas lupatas, nedēļām krājušās ēdiena atliekas), ka secinājām, būs labāk, ja izvairīsiemies šo vietu apmeklēt.

* *

Viena no problēmām, kas mūs nodarbināja, bija jautājums, kā raksturot ģenerāli Paiku, Vispasaules brīvmūrniecības Lielmeistaru, kurš no Čārlstonas vadīja visas pasaules likteņus. Taču nav nekā svaigāka par to, kas jau ir ticis publicēts.

Tikko bijām sākuši drukāt Le Diable burtnīciņas, iznāca ilgi gaidītais monsinjora Merēna, Portluī kur, ellē, tāda atrodas?) arhibīskapa, darbs La Franc-Magonnerie Synagogue de Satan, bet doktors Bataijs, kas puslīdz prata angliski, savos ceļojumos bija sagādājis The Secret Societies grāmatu, ko 1873. gadā Čikāgā bija publicējis ģenerālis Džons Felps, zvērināts masonisko ložu ienaidnieks. Mums vajadzēja tikai atkārtot šajās grāmatās rakstīto, lai skaidrāk iezīmētu sava Lielā Veča tēlu, šo vispasaules pallādisma diženo priesteri, kurš, iespējams, bijis Kukluksklana dibinātājs un iesaistīts sazvērestībā, kas noveda pie Linkolna noslepkavošanas. Bijām nolēmuši, ka Čārlstonas Augstākās Padomes Lielais Meistars dižojas ar šādiem tituliem: Brālis Ģenerālis, Vispārākais Komandors, Lielās Simboliskās Ložas Pieredzējušais Meistars, Slepenais Meistars, Pilnīgais Meistars, Iekšējais Sekretārs, Skolotājs un

Tiesnesis, Deviņu ievēlētais Meistars, Piecpadsmita ievēlētais Ievērojamais, Izraudzītais Augstākais Bruņinieks, Divpadsmit Cilšu Vadonis, Lielais Meistars Arhitekts, Svētās Velves Izraudzītais Dižais Skotietis, Perfektais un Cildenais Brīvmūrnieks, Austrumu jeb Zobena Bruņinieks, Jeruzālemes Princis, Austrumu un Rietumu Bruņinieks, Rozes un Krusta Augstākais Valdnieks, Lielais Patriarhs, Visu Simbolisko Ložu Godājamais Meistars ad vitam, Prūšu Noasiešu Bruņinieks, Slēgakmens Lielais Meistars, Libānas un Tabernākula Princis, Bronzas Čūskas Bruņinieks, Tempļa Augstākais Komandors, Saules Bruņinieks, Princis Adepts, Skotijas Svētā Andreja Svētais Skotietis, Diženais Izraudzītais Kadoš Bruņinieks, Perfektais Iesvētītais, Lielais Inspektors Inkvizitors Komandors, Skaidrais un Cildenais Karaliskā Noslēpuma Princis, Trīsdesmit Trīs, Svētā Pallādija Glabātāja Visvarenākais un Varenais Augstākais Komandors Ģenerālis Lielmeistars, Vispasaules Brīvmūrniecības Augstākais Pontifiks.

Un mēs citējām kādu viņa vēstuli, kurā tika nosodītas dažu Itālijas un Spānijas brāļu pārmērības, jo viņi, "pamatota naida pret Dievu un priesteriem iedvesmoti", godinot tā pretinieku ar Sātana vārdu, taču Sātans ir tikai melīgo priesteru izgudrota būtne un tā vārdu nekad nevajadzētu izrunāt nevienā ložā. Un tā tika nosodīta kādas Dženovas ložas rīcība, jo tās brāļi sabiedriskā pasākumā bija uzkrītoši izrādījuši karogu ar uzrakstu "Gods Sātanam!", un tālāk nosodījums vērsās arī pret pašu sātanismu kas esot tikai kristīgs aizspriedums), jo masoniskajā reliģijā jāsaglabā luciferiskās doktrīnas skaidrība. Tieši kristīgie priesteri ar savu ticību velnam radīja Sātanu un sātanistus, raganas, burvjus, pūšļotājus un melno maģiju, kurpretī luciferieši bija gaišās maģijas adepti, līdzīgi kā viņu senie skolotāji templieši. Melno maģiju piekopa Adonaja sekotāji, tie, kas pielūdza kristiešu godāto ļauno Dievu, kurš liekulību pārvērta par svētumu, netikumu par tikumu, melus par patiesību, ticību absurdam par teoloģisku zinātni, un visiem ir zināma šī ļaunā kristiešu Dieva nežēlība, viltīgums, naids pret cilvēku, barbariskums un riebums pret zinātni. Bet Lucifers, gluži otrādi, ir labais Dievs, kurš pretojas Adonajam tāpat, kā gaisma pretojas tumsai.

Bulāns mēģināja mums izskaidrot atšķirības starp dažādiem kultiem, kuri pielūdz to, kas mūsu uztverē bija vienkārši dēmons: Dažu uzskatā Lucifers ir kritušais eņģelis, kurš jau nožēlojis grēkus un varētu kļūt par nākamo Mesiju. Ir sieviešu sektas, kas uzskata viņu par sievišķu, turklāt pozitīvu būtni, kas ir pretstats vīrišķajam un ļaunajam Dievam. Citi viņu patiešām redz kā Dieva nolādēto Sātanu, taču uzskata, ka Kristus cilvēces labā nav darījis pietiekami daudz, un tāpēc sirsnīgi pielūdz Dieva ienaidnieku šie ir īstie sātanisti, tie, kas celebrē melnās mises un tā tālāk. Ir tādi Sātana pielūdzēji, kurus aizrauj tikai visas raganiskās izdarības, envoutement, buršanās, un ir arī tādi, kas sātanismu padarījuši par īstu reliģiju. Starp viņiem ir cilvēki, kas šķiet kultūras pulciņu organizētāji kā, piemēram, Žozefēns Peladāns vai, vēl ļaunāk, Stanislass de Gvaita, kas piekopj indēšanas mākslu. Un vēl ir pallādieši. Tas ir rituāls pavisam nedaudziem iesvētītajiem, starp kuriem bija arī tāds karbonārs kā Madzīni; un runā, ka Garibaldi esot iekarojis Sicīliju, tikai pateicoties pallādiešu nopelniem, jo viņi ir Dieva un monarhijas ienaidnieki.

Jautāju Bulānam, kāpēc viņš sātanismā un melnajā maģijā apsūdz tādus savus pretiniekus kā Gvaita un Peladāns, lai gan, cik zinu, Parīzes baumas par sātanistu dēvē tieši viņu pašu.

-    Ak, viņš man atbildēja, šajā okulto zinātņu visumā robežas starp Ļauno un Labo ir pavisam smalkas, un tas, kas vienam ir Labais, citiem ir Ļaunais. Reizēm arī senajās pasakās) atšķirību starp raganu un feju nosaka tikai vecums un ārējā pievilcība.

-   Bet kā notiek tās buršanās?

-   Runā, ka Čārlstonas Lielajam Meistaram radušās nesaskaņas ar kādu Gorgā no Baltimoras, disidentiska Skotu rituāla vadoni. Tad viņš uzpircis veļas mazgātāju un sagādājis sava ienaidnieka mutautu. To viņš iemērcis sālsūdenī un katru reizi, pievienodams sāli, murminājis: "Sagrapim melanchtebo rostromouk elias phitg". Pēc tam viņš audumu izžāvējis uz uguns, kas sakurta no magnoliju zariem, un tad trīs nedēļas no vietas katru sestdienu skaitījis lūgšanu Moloham, izstieptās rokās turēdams izklātu mutautu, itin kā piedāvājot to dēmonam par ziedojumu. Trešajā sestdienā pret vakaru viņš mutautu sadedzinājis virs spirta liesmas, pelnus sabēris bronzas šķīvī, atstājis tos traukā visu nakti, bet nākamajā rītā samīcījis kopā ar vasku un izveidojis mazu lellīti, ķiņķēziņu. Šādus dēmoniskus veidojumus sauc par dagyde. Šo dagyde viņš ievietoja stikla lodē, kas savienota ar pneimatisko sūkni, un ar tā palīdzību izsūknēja no lodes gaisu, lai tajā izveidotos vakuums. Un tajā brīdī viņa pretinieks sāka just nežēlīgas sāpes, kuru izcelsmi nekādi nespēja apjēgt.

-   Vai viņš no tā nomira?

-    Tas nav būtiski, varbūt šāds iznākums nemaz nebija iecerēts. Svarīgākais ir tas, ka ar maģiju var iedarboties arī no attāluma, un tieši tā Gvaita un viņa biedri tagad vēršas pret mani.

Neko vairāk viņš man negribēja stāstīt, bet Diāna, kas klausījās šajā runā, nenovērsa no viņa pielūgsmes pilnas acis.

* *

Kādā izdevīgā brīdī, pakļaudamies manam spiedienam, Bataijs pamatīgu nodaļu veltīja žīdu dalībai masoniskajās sektās, un viņš atkāpās pagātnē līdz pat astoņpadsmitā gadsimta okultistiem un ziņoja par piecsimt tūkstošiem žīdu masonu, kas slepeni darbojas līdzās oficiālajām ložām, un atklāja, ka šīs slepenās žīdu ložas tiek apzīmētas nevis ar nosaukumu, bet tikai ar ciparu.

Mēs rīkojāmies īstajā laikā. Man šķiet, ka tieši tajos gados kāds laikraksts pasāka izmantot lielisko vārdu antisemītisms. Mēs iekļāvāmies "oficiālā" virzienā, spontānā neuzticēšanās žīdiem bija pārvērtusies par īstu doktrīnu, līdzīgu kristietībai vai ideālismam.

Mūsu apspriedēs bija klāt arī Diāna, un, kad pieminējām žīdu ložas, viņa vairākas reizes izrunāja: "Melhisedek, Melhisedek". Ko viņa atcerējās? Un tad turpināja: Patriarhālās padomes laikā žīdu brīvmūrniecības pazīšanās zīme… sudraba ķēde ap kaklu, un ķēdē iekārta zelta plāksnīte… tā atveido Bauslības galdiņus… Mozus bauslības…

Doma bija laba, un, lūk, mūsu žīdi sapulcējas Melhisedeka templī, dodas cits citam pazīstami, pārmij paroles, sveicienus un zvērestus, kam, protams, vajadzēja izklausīties pietiekami žīdiski kā, piemēram, Grazzin Gaizim, Javan Abbadon, Bamachec Bamearach, Adonai Bego Galchol. Dabiski, šī loža to vien tik darīja, kā draudējā Svētajai Romas baznīcai un mūžīgajam Adonajam.

Tā Taksils Bataija piesegts), no vienas puses, apmierināja savus pasūtītājus garīdzniecības aprindās un, no otras, neaizkaitināja savus žīdu kreditorus. Lai gan tagad viņš patiešām būtu varējis artiem norēķināties: pirmo piecu gadu laikā Taksils par autortiesībām bija ieņēmis trīssimt tūkstošus franku uz rokas), no kuriem gan sešdesmit tūkstoši tika man.

* * *

Ap 1894. gadu, man šķiet, avīzes vienā laidā rakstīja par kāda armijas kapteiņa kāda Dreifusa gadījumu: šis virsnieks bija pārdevis militāru informāciju prūšu vēstniecībai. Un gluži kā pēc pasūtījuma šis nodevējs izrādījās žīds. Dreifusa gadījumam tūliņ aktīvi pievērsās Drimons, un man likās, arī Le Diable brošūriņām vajadzētu dot savu artavu, sniedzot satricinošas atklāsmes. Taču Taksils teica, ka militārās spiegošanas lietās labāk neiejaukties.

Tikai vēlāk sapratu to, ko viņš bija nojautis: viena lieta ir runāt par žīdu dalību brīvmūrniecībā, bet pavisam kas cits būtu iepīt visā arī Dreifusu, jo tas nozīmētu dot mājienu vai skaidri paziņot), ka Dreifuss ir ne tikai žīds, bet arī brīvmūrnieks, un tas nebūtu saprātīgs gājiens, jo armijā

brīvmūrniecībā bija uzplaukusi sevišķi lekna un, ļoti iespējams, daudzi no

augstākajiem virsniekiem, kas Dreifusu tiesāja, paši bija brīvmūrnieki.

* * *

Galu galā mums netrūka citu izmantošanas vērtu virzienu turklāt bijām izveidojuši sev tik plašu publiku, ka atradāmies labākā stāvoklī nekā Drimons.

Aptuveni gadu pēc Le Diable parādīšanās Taksils mums teica: Būtībā viss, kas tiek rakstīts Le Diable burtnīcās, ir doktora Bataija sacerēts, un kāpēc lai kāds viņam vispār ticētu? Mums vajadzīga konvertējusies pallādiete, kas atklātu sektas visslepenākos noslēpumus. Un vai maz ir iedomājams labs romāns, kurā nedarbotos kāda sieviete? Sofiju Sapfo mēs parādījām nelāgā gaismā, un viņa nevarētu izpelnīties publikas simpātijas pat tad, ja pieņemtu kristietību. Mums nepieciešama kāda, kas, lai arī joprojām sātaniste, uzreiz būtu patīkama, it kā viņas seju jau apgaismotu drīzā konvertācija, naiva pallādiete, ko savos tīklos ievilinājusi brīvmūrnieku sekta, bet kura pamazām nokrata šo jūgu un atgriežas pie savu senču reliģijas.

Diāna, es tad teicu. Diāna ir kā staigājoša ilustrācija tam, kāda var izskatīties ticībā atgriezusies grēciniece, jo sevišķi tāpēc, ka viņa gandrīz pēc komandas ir gan viena, gan otra.

Un tā Le Diable astoņdesmit devītajā burtnīcā uz skatuves iznāca Diāna.

Ar Diānu iepazīstināja Bataijs, bet, lai viņas uzrašanās būtu ticamāka, tūlīt pēc tam viņa pati atrakstīja vēstuli, kurā apgalvoja, ka nebūt nav apmierināta ar Bataija aprakstu, un kritizēja arī savu portretu, kas saskaņā arLe Diable ierasto praksi bija ticis publicēts. Man jāatzīst, ka tai bildē viņa izskatījās visai vīrietīga, tāpēc mēs tūliņ pagādājām sievišķīgāku Diānas attēlu, apgalvodami, ka to darinājis zīmētājs, kas šai nolūkā viņu apciemojis kādā Parīzes viesnīcā.

Diāna debitēja līdz ar žurnālu Le Palladium rēgēnerē et libre, kas pasniedza sevi kā izdevumu, kurā brīvi var izteikties pallādiešu separātisti, kam pietiek drosmes visos sīkumos aprakstīt Lucifera kultu un šo rituālu laikā izmantojamos zaimojošos izteicienus. Lai arī rakstītāja pati joprojām piekopa pallādismu, tas viņai iedvesa tādas šausmas, ka kāds kanoniķis Mistels savā Revue Catholique par Diānas šķeltniecisko pallādismu runāja kā par pirmo soli konvertācijas virzienā. Tad Diāna atsaucās un nosūtīja Mistelam divas simtfranku banknotes viņa draudzes nabagu vajadzībām. Mistels aicināja savus lasītājus lūgt par Diānas pievēršanos katoļticībai.

Zvēru, ka Mistelu mēs neizgudrojām un nebijām viņam arī maksājuši, taču likās, viņš spēlē saskaņā ar mūsu radītu scenāriju. Un viņa žurnālam piebalsoja arī La Semaine Rēligieuse, ko iedvesmoja Grenobles bīskaps monsinjors Favā.

Man šķiet, 1895. gada jūnijā Diāna pievērsās katoļticībai un sešus mēnešus publicēja joprojām atsevišķās burtnīciņās Mēmoires d'une ex-palladiste. Tie, kuri bija abonējuši Palladium Rēgēnerē burtnīcas kas, protams, pārstāja iznākt), automātiski varēja kļūt par Mēmoires abonentiem vai arī saņemt naudu atpakaļ. Man ir iespaids, ka, izņemot atsevišķus fanātiķus, lasītāji labprāt pieņēma šo virziena maiņu. Galu galā katoļticībā pārgājusī Diāna stāstīja tikpat fantastiskas lietas kā grēcīgā Diāna, un tieši tas publikai bija nepieciešams, tieši tāda bija Taksila pārliecība: nav nekādas atšķirības, vai tu stāsti par pāvesta Pija IX mīlas sakariem vai sātanisku brīvmūrnieku homoseksuālajiem rituāliem. Cilvēki grib lasīt par aizliegto, tas arī viss.

Un Diāna solīja aizliegto: "Es rakstīšu, lai darītu zināmu visu, kas noticis Trīsstūros un kam es, cik vien varēdama, centos turēties pretī, aprakstīšu visu, ko vienmēr esmu nicinājusi, un to, ko uzskatīju par labu. Lai publika izvērtē…"

Brašule mūsu Diāna. Mēs bijām radījuši mītu. Viņa pati to nezināja, dzīvodama narkotiku izraisītā aizgrābtībā, jo, lai nomierinātu,

Mēs tūliņ pagādājām sievišķīgāku Diānas attēlu. 358. lpp.)

mēdzām viņu sazāļot, un pakļavās tikai mūsu mans Dievs, nē, viņu) glāstiem.

* *

No jauna izdzīvoju spēcīga satraukuma brīžus. Uz eņģelisko Diānu, kas atguvusi patieso ticību, savu dedzību un mīlestību vērsa neskaitāmi kirē un bīskapi, ģimeniskas mājsaimnieces un nožēlas pārņemti grēcinieki. Pēlerin stāstīja, ka kāda Luīza, kas bijusi smagi slima, Diānas aizbildniecībā devusies svētceļojumā uz Lurdu, kur brīnumaini atguvusi veselību. Katoļu lielākais dienas laikraksts La Croix rakstīja: "Mēs tikko izlasījām pirmās nodaļas korektūru no Mēmoires d'une ex-palladiste, ko sāk publicēt mis Vogāna, un joprojām esam neizsakāma aizkustinājuma varā. Cik apbrīnojama ir Dieva žēlastība, kad tā izpaužas dvēselēs, kas tai atdevušās…" Kāds monsinjors Ladzareski, Svētā Krēsla delegāts pie Antimasoniskās līgas Centrālās komitejas, par godu Diānas konvertācijai Romas Svētās Sirds baznīcā bija licis celebrēt trīsdienu pateicības dievkalpojumu, un Žannai d'Arkai veltīta himna, par kuras autori tika uzdota Diāna bet kas patiesībā bija ārija no operetes, ko pēc kāda musulmaņu halīfa vai sultāna pasūtījuma bija sacerējis Taksila draugs), tika izpildīta Romas komitejas rīkotās antimasoniskās svinībās un dziedāta pat dažās bazilikās.

Arī te, Francijā, gluži kā pēc mūsu pasūtījuma, kā Diānas atbalstītāja iesaistījās kāda karmelītu mistiķe no Lizjē, kas, lai arī vēl pavisam jauniņa, jau tika uzskatīta teju vai par svēto. Šī māsa Terēze no Jēzusbērniņa un Svētās Sejas, saņēmusi ticību iemantojušās Diānas atmiņu eksemplāru, jutās tik ļoti aizkustināta, ka bija iekļāvusi viņu kā vienu no personāžiem ludziņā Pazemības triumfs, ko pati bija sarakstījusi sava klostera māsu vajadzībām, turklāt šai lugā darbojās arī Žanna d'Arka. Un viņa atsūtīja Diānai savu fotogrāfiju, kurā bija redzama Žannas d'Arkas tērpā.

Kamēr Diānas atmiņas tika tulkotas vairākās valodās, kardinālvikārs Paroki apsveica viņu ar konvertāciju, ko pats nodēvēja par "dievišķās Žēlastības vareno triumfu", apustuliskais sekretārs monsinjors Vinčenco Sardi rakstīja, ka Providence ir ļāvusi Diānai iesaistīties tai nešķīstajā sektā tieši tālab, lai pēc tam labāk varētu to satriekt, un Civiltā Cattolica apgalvoja, ka mis Diāna Vogāna, "no tumsības aicināta dievišķajā gaismā, tagad izmanto savu pieredzi, lai kalpotu baznīcai ar publikācijām, kam precizitātes un noderības ziņā nav bijis līdzīgu".

* * *

Redzēju, ka Bulāns arvien biežāk apmeklē Oteiju. Kādas bija viņa attiecības ar Diānu? Dažreiz, negaidīti atgriezies Oteijā, pārsteidzu viņus abus apskāvušos, un Diāna šādos mirkļos ekstātiski skatījās griestos. Bet varbūt viņa bija nonākusi savā sekundārajā stāvoklī, tikko izsūdzējusi grēkus un izbaudīja atgūto šķīstību. Aizdomīgākas man šķita šīs sievietes attiecības ar Taksilu. Tikpat negaidīti atgriežoties, man gadījās ieraudzīt Diānu pusapģērbtu zvilnam uz dīvāna apskāvienā ar Taksilu, kas šķita esam cianozes piemeklēts. Ļoti labi, es klusībā noteicu, galu galā kādam taču vajadzēja apmierināt "ļaunās" Diānas miesiskās kārības, jo es taču to darīt nevēlētos. Man šausmas iedveš pat doma par miesiskām attiecībām ar normālu sievieti, kur nu vēl jukušu.

Kad sastopu "labo" Diānu, viņa savu jaunavīgo galvu piespiež man pie pleca un raudādama lūdzas, lai atlaižu viņas grēkus. Man reizēm pārskrien drebuļi no šīs galvas siltuma pie mana vaiga un grēknožēlas dvesmas, kas plūst no viņas lūpām, tāpēc es viņu tūlīt atstumju un aicinu mesties ceļos kādas svētbildes priekšā un lūgties piedošanu.

Pallādiešu aprindās vai viņi patiešām eksistēja? To puslīdz pierādīja daudzās anonīmās vēstules, bet galu galā pietiek par kaut ko sākt runāt, lai tas patiešām uzrastos un eksistētu) tika izteikti drūmi draudi nodevējai Diānai. Un tostarp notika kaut kas, kas manam prātam nedodas rokā. Man gribētos teikt: abata Bulāna nāve. Tomēr miglaini atceros, ka viņš bija līdzās Diānai arī pēdējos gados.

Esmu pārlieku piepūlējis savu atmiņu. Man jāatpūšas.

## 23 divpadsmit LABI PAVADĪTI GADI

No 1897. gada 15. un 16. aprīļa ierakstiem

Šai vietā ne tikai Daila Pikolas dienasgrāmatas lappuses, es teiktu, nikni krustojas un sacērtas ar Simonīni rakstītajām tā, ka šķiet, viņi abi runā par vieniem un tiem pašiem notikumiem, tikai no pretēja skatpunkta, bet ari Simonīni lappuses kļūst krampjainas, it kā viņam būtu grūti vienlaikus atcerēties dažādus notikumus, personas un vietas, ar ko viņš bijis saistīts daudzu gadu laikā. Laikposms, ko Simonīni rekonstruē bieži sajaukdams laikus un vispirms minēdams to, kas visticamāk noticis vēlāk), varētu sniegties no šķietamās Taksila pāriešanas katolicismā līdz deviņdesmit sestajam vai deviņdesmit septītajam gadam. Vismaz ducis gadu, kas atklājas gan virknē strauju piezīmju, no kurām dažas ir teju vai stenogrāfiskas, it kā Simonīni būtu baidījies pazaudēt faktus, kas piepeši atausuši atmiņā, gan plašāk izvērstos stāstījumos par reiz notikušām sarunām, pārdomām, dramatiskiem notikumiem.

Tāpēc Stāstītājs, kam trūkst līdzsvarotā vis narrandi, kura, šķiet, aptrūcies arī dienasgrāmatas rakstītājam, vienkārši centīsies sadalīt atmiņas atsevišķās nodaļās, it kā attiecīgie notikumi būtu sekojuši cits citam vai arī risinājušies atsevišķi cits no cita, lai gan visticamāk tie notika visi reizē proti, iespējams, ka Simonīni pēc sarunas ar Račkovski devās prom, lai tai pašā pēcpusdienā satiktos arī ar Gaviāli. Bet, kā mēdz teikt, neko darīt!

Adāmas salons

Simonīni atceras, ka, pastūmis Taksilu konvertācijas virzienā un viņš nezina, kāpēc pavisam drīz Taksils, tā sakot, pārgāja Daila Pikolas rokās), nolēma, ja ne gluži pievienoties brīvmūrniecībai, tad vismaz apmeklēt vairāk vai mazāk republikānisku vidi, kur, kā viņš iztēlojās, masonu būs papilnam. Un, baudīdams Bona ielas grāmatnīcā iegūtu labu paziņu un jo sevišķi Tusnela aizbildniecību, viņš izpelnījās tiesības apmeklēt salonu, ko bija izveidojusi Žiljeta Lamesīna, kas nu jau bija kļuvusi par Adāma kundzi, proti, par sievu kādam kreiso republikāņu deputātam, kurš turklāt bija Credit Foncier dibinātājs un pēcāk tika arī uz mūžu ievēlēts par senatoru. Tātad nauda un augstākās politikas un kultūras aprindas greznoja šo mājokli, kas vispirms atradās Pvasonjēras bulvārī un pēcāk Malerbas bulvārī un kur ne tikai pati mājasmāte bija visai ievērojama autore publicējusi pat Garibaldi dzīvesstāstu), bet arī apgrozījās tik ievērojami valstsvīri kā Gambeta, Tjērs vai Klemanso un tādi rakstnieki kā Pridoms, Flobērs, Mopasāns, Turgeņevs. Un tur neilgi pirms šī dižgara nāves Simonīni reiz sastapa arī Viktoru Igo, kurš vecuma, latiklāvijas un smadzeņu triekas iespaidā šķita pārakmeņojies un pārvērties par pieminekli sev pašam.

Simonīni nebija radis apgrozīties šādās aprindās. Droši vien tieši šajos gados viņš pie Manjī satika doktoru Froidu kā viņš atceras 25. marta dienasgrāmatas ierakstā) un pasmaidīja, kad ārsts viņam stāstīja, ka pirmoreiz mūžā bijis spiests nopirkt fraku un smalku melnu kravati, lai varētu doties vakariņās pie Šarko. Tagad droši vien arī Simonīni bija nopircis fraku un kravati un ne jau tikai tās, jo nu viņam vajadzēja iegādāties arī skaistu, jaunu bārdu pie labākā un uzticamākā) Parīzes parūku meistara. Tomēr, lai arī jaunības studiju laikā viņš šādu tādu kultūru bija sagrābstījis un arī Parīzes gados bija visai daudz lasījis, viņš jutās diezgan neveikli, iekļuvis dzirkstošas, erudītas, reizēm arī dziļas sarunas krustugunīs, kur visi runātāji ar katru vārdu apliecināja, cik ļoti ir ā la page. Tāpēc viņš klusēja, visu uzmanīgi uzklausīja un tikai reizēm ieminējās par Sicīlijas ekspedīcijas laikā pieredzēto, jo Francijā Garibaldi joprojām bija, kā mēdz teikt, stingra valūta.

Viņš bija apstulbis. Viņš bija sagatavojies dzirdēt ne tikai republikāniskas runas, kas šim laikam nebija nekas īpašs, bet arī izteikti revolucionāras, taču Žiljetai Adāmai patika pulcināt ap sevi krievus, kas nepārprotami bija saistīti ar cariskām aprindām, viņa pati bija anglofobe, tāpat kā viņas draugs Tusnels, un savā Nouvelle Revue viņa publicēja ari tādu personu kā Leons Dodē, kurš pamatoti tika uzskatīts par reakcionāru, tieši tāpat kā viņa tēvs Alfonss tika uzskatīts par pārliecinātu demokrātu, bet, kā jau teikts, gods Adāma kundzei, viņi abi tika uzņemti viņas salonā.

Nebija arī skaidrs, no kurienes izriet pretžīdiskā polemika, kas bieži kūsāja salona sarunās. Vai no sociālistu naida pret žīdu kapitālismu, un tādas jūtas te pārstāvēja godājamais Tusnels, vai arī no mistiskā antisemītisma, ko izplatīja Juliāna Glinka, kas bija cieši saistīta ar krievu okultisma vidi, joprojām atcerējās brazīliešu candomble rituālus, kuros bija iesvētīta meitenes gados, kad viņas tēvs tur dienvidos strādāja diplomātiskajā dienestā, un bija arī tuvos draugos tā vismaz baumoja) ar todienu Parīzes ievērojamāko pītiju Madame Blavatskyl

Žiljeta Adāma nemaz neslēpa neuzticēšanos žīdiskajai pasaulei, un Simonīni gadījās būt klāt kādā vakarā, kad priekšā tika lasīti fragmenti no krievu rakstnieka Dostojevska, kas acīmredzot bija pārņēmis to, ko par lielo kahalu iepriekš bija atklājis Simonīni sastaptais Brafmans.

Dostojevskis mums vēsta, ka šie tik vitālie, tik pārsteidzoši spēcīgie un enerģiskie žīdi, kas daudzas reizes zaudējuši savu teritoriju un politisko neatkarību, savus likumus un gandrīz arī savu ticību un tomēr allaž izdzīvojuši, ar katru reizi kļūstot vēl vienotāki nekā iepriekš, nekādi nebūtu varējuši pretoties, ja viņiem nebūtu savas valsts, kas stāv pāri citām pasaules valstīm, status in statu, un to viņi ir saglabājuši visur un vienmēr, ari visbriesmīgāko vajāšanu laikos, nošķirdamies un atsvešinādamies no tautām, pie kurām apmetušies, vairīdamies ar tām saplūst un turēdamies pie viena galvenā principa: "Arī, kad būsi izkliedēta pa visu plašo pasauli, starp visām tautām vienalga tici visam, kas tev apsolīts, tici, kas viss piepildīsies, bet tikmēr dzīvo, nicini, apvienojies un izmanto un gaidi, gaidi…"

-     Šis Dostojevskis ir izcils retorikas meistars, komentēja Tusnels. Redzat, kā viņš iesāk, vispirms paužot izpratni, simpātijas un, es pat teiktu, cieņu pret žīdiem: "Vai tad arī es esmu žīdu ienaidnieks? Vai gan iespējams, ka arī es būtu šīs nelaimīgās cilts ienaidnieks? Gluži otrādi, es saku un rakstu, ka viss, ko pieprasa humānisms un taisnīgums, viss, ko pieprasa cilvēcība un kristīgais likums, tas viss ir jāvērš pret žīdiem…" Lielisks ievads. Bet pēc tam viņš pierāda, ka šī nelaimīgā rase tiecas iznīcināt kristīgo pasauli. Izcils gājiens. Lai gan nekas jauns tas nav. Varbūt jūs neesat lasījuši Marksa komunistu manifestu. Viņš sāk ar iespaidīgu ainu: "Rēgs klīst pa Eiropu," un tad piedāvā mums itin kā no putna lidojuma paraudzīties uz sociālajām cīņām no senās Romas laikiem līdz mūsdienām, un lappuses, kas veltītas buržuāzijai kā revolucionārai šķirai, ir tādas, ka liek aizrauties elpai. Markss mums parāda šo jauno, neapturamo spēku, kas apskrien visu planētu, gluži kā Dieva dvesma Mozus pirmās grāmatas sākumā. Un pēc šī slavinājuma kurš, es jums zvēru, patiešām ir apbrīnojams) piepeši uz skatuves iznāk pazemes spēki, kurus virspusē izsaucis buržuāzijas triumfs: kapitālisms pats no sava klēpja izlaiž savus kapračus proletāriešus. Un tie skaidri un gaiši paziņo: "Tagad mēs gribam jūs iznīcināt un piesavināties visu, kas jums pieder." Brīnišķīgi. Un līdzīgi Dostojevskis rīkojas ar žīdiem, viņš attaisno sazvērestību, kam viņi var pateikties par izdzīvošanu vēstures griežos, un tad denuncē viņus kā iznīcināmus ienaidniekus. Dostojevskis ir īsts sociālists.

-    Viņš nav sociālists, smaidot iejaucās Juliāna Gļinka. Viņš ir vizionārs un tāpēc saka patiesību. Redzat, kā viņš jau iepriekš apgāž arī šķietami visracionālāko iebildumu, proti, ka, lai arī gadsimtu gaitā ir pastāvējusi valsts valstī, to ir radījušas tieši vajāšanas, un šāds veidojums iznīktu, ja žīdi savās tiesībās tiktu pielīdzināti autohtonajiem iedzīvotājiem. Tā ir kļūda, mūs brīdina Dostojevskis! Jo, arī saņēmuši tādas pašas tiesības kā citi pilsoņi, žīdi tik un tā neatkāptos no savas ietiepīgās pārliecības, ka ieradīsies Mesija un ar zobenu pakļaus visas tautas. Tāpēc žīdi dod priekšroku tikai vienam nodarbošanās veidam, proti, tirdzniecībai ar zeltu un dārgakmeņiem; tā Mesijas atnākšanas brīdī viņi nejutīsies piesaistīti zemei, kas viņus uzņēmusi, un pavisam ērti varēs paņemt līdzi visas savas bagātības, kad kā poētiski raksta Dostojevskis atmirdzēs rītausmas stari un izredzētā tauta nesīs cimboles un bungas, un dūdas, un sudrabu, un visus savus svētumus uz vecajām Mājām.

-    Francijā viņiem ir izrādīta pārmērīga iecietība, secināja Tusnels, un tagad viņi ir noteicēji biržās un kungi pār aizdevumiem. Tāpēc sociālisms neizbēgami ir antisemītisks… Un tā nav nejaušība, ka žīdi triumfu Francijā pieredzēja tieši tad, kad te triumfēja jaunie kapitālisma principi, kas ievazāti no Lamanša pretējās puses.

-   Jūs visu pārāk vienkāršojat, Tusnela kungs, teica Gļinka. Krievijā starp tiem, kurus saindējušas jūsu cildinātā Marksa revolucionārās idejas, ir ļoti daudz žīdu. Viņi ir visur.

Un viņa pagriezās pret salona logu, it kā Viņi gaidītu uz ielas stūra, dunčus rokā sažņauguši. Un Simonīni, piepeši pieredzējis savu bērnības baiļu atgriešanos, domāja par Mordehaju, kas naktī kāpj augšā pa kāpnēm.

Darbs ohrankas labā

Jau kopš sākta gala Simonīni uzlūkoja Gļinku kā savu potenciālo klienti. Viņš pasāka sēsties viņai blakus un viņu neuzbāzīgi aplidot tas gan prasīja zināmu piespiešanos. Simonīni nebija nekāds lietpratējs sievišķīgā valdzinājuma jomā, taču pat viņš manīja, ka Gļinkai ir caunas

Un tagad viņi ir noteicēji biržās un kungi pār aizdevumiem. Tāpēc sociālisms neizbēgami ir antisemītisks. 369. lpp.)

ģīmis, bet acis novietotas pārāk tuvu degunam, kurpreti Žiljeta Adāma, lai arī vairs ne tāda, kādu viņš bija iepazinis pirms divdesmit gadiem, joprojām bija iznesīga un pievilcīgi majestātiska dāma.

Katrā ziņā mūsu Simonīni piesardzību nezaudēja un klausījās Gļinkas fantāzijās, tēlodams interesi, kad šī kundze klāstīja, kā Vircburgā pieredzējusi vīziju, kuras laikā viņai parādījies kāds Himalaju guru un iesvētījis viņu nez kādās atklāsmēs. Tas liecināja, ka Gļinkai būtu vērts piedāvāt pretžīdiskus materiālus, kas atbilstu viņas ezoteriskajām nosliecēm. Jo sevišķi tāpēc, ka klīda baumas par Juliānas Gļinkas tuvo radniecību ar ģenerāli Oržejevski, kas bija visai ietekmīga persona krievu slepenpolicijā, un tāpat baumoja, ka ar šī ģenerāļa starpniecību viņu tā vai citādi esot noalgojusi ohranka, krievu impērijas slepenais dienests, un tādējādi viņa esot saistīta bet nebija skaidrs: kā padotā, līdzstrādniece vai tieša konkurente) ar Pjotru Račkovski, kurš bija atbildīgs par visām izmeklēšanām, ko Krievija veica ārzemēs. Kreisais laikraksts Le Radical bija izteicis aizdomas, ka Gļinka iztiku sev nopelna, sistemātiski denuncējot trimdā dzīvojošos krievu teroristus, un tas nozīmēja, ka viņa apmeklē ne tikai Adāmas salonu, bet arī citas aprindas, kas Simonīni nebija pieejamas.

Prāgas kapsētas ainu vajadzēja pieskaņot Gļinkas gaumei, aizvācot garos pārspriedumus par ekonomiskajiem plāniem un liekot lielāku uzsvaru uz rabīnu runu vairāk vai mazāk mesiāniskajiem aspektiem.

Šo to palienējot no Guženo de Muso un citas sava laika literatūras, Simonīni saviem rabīniem lika fantazēt par to, kā Dieva izredzētais Valdnieks atgriezīsies kā Israēla ķēniņš, kam lemts aizmēzt visas goju nešķīstības. Un tā viņš kapsētas stāstā iepina vismaz divas lappuses ar mesiāniskām fantasmagorijām: "ar visu Sātana šausmu spēku Israēla uzvarošā Ķēniņa valstība tuvojas mūsu neatdzimušajai pasaulei; no Cionas asinīm dzimušais Ķēniņš, Antikrists, tuvojas vispasaules valdīšanas tronim" un tā tālāk tādā pašā garā. Bet, ņemot vērā, ka cariskajā vidē bailes iedveš ikviena republikāniska doma, viņš pievienoja runas par to, ka vienīgi republikas sistēma ar vistautas vēlēšanām žīdiem ļaus izcīnīt vairākumu un ieviest likumus, kas izdevīgi viņu mērķiem. Tikai tie muļķa goji, teica kapsētas rabīni, domā, ka republikā valda lielāka brīvība nekā autokrātijā, taču ir tieši pretēji, jo autokrātijā valda viedie, turpretī liberālā režīmā valda plebeji, kurus žīdu aģentiem ir pavisam viegli samusināt. Tas, kā republika būs savienojama ar pasaules Ķēniņu, rabīnus neuztrauca: vēl nebija aizmirsts Napoleona III gadījums, kas skaidri parādīja, ka arī republikas var radīt imperatorus.

Un, atceroties vectēva stāstus, Simonīni radās doma rabīnu runas papildināt arī ar visai garu kopsavilkumu par to, kā līdz šim darbojusies un kā turpmāk darbosies pasaules slepenā valdība. Dīvaini, ka Gļinka pēcāk neievēroja, ka tās ir tās pašas Dostojevska aplūkotās tēmas, vai varbūt viņa ievēroja gan un tieši tāpēc sajūsminājās, ka tik sens teksts apstiprina Dostojevska teikto, tā pierādot savu autentiskumu.

Tātad Prāgas kapsētā tika atklāts, ka žīdu kabalisti ir iedvesmojuši krusta karagājienus, lai Jeruzāleme atkal atgūtu pasaules centra godu, pateicoties arī un te Simonīni savām vajadzībām varēja izmantot ļoti bagātīgu repertuāru) neizbēgamajiem templiešiem. Un žēl gan, ka pēcāk arābi krustnešus ietrieca atpakaļ jūrā, bet templieši, kā zināms, ņēma ļaunu galu, jo citādi iecerētais plāns būtu īstenojies jau dažus gadsimtus agrāk.

Un šādā perspektīvā Prāgas rabīni atcerējās, ka humānisms, franču Revolūcija un amerikāņu Neatkarības karš ir palīdzējuši graut kristīgos principus un cieņu pret valdniekiem, sagatavojot ceļu žīdiskai pasaules iekarošanai. Dabiski, lai īstenotu šo plānu, žīdiem vajadzēja izveidot sev cienījamu fasādi, proti, brīvmūrniecību.

Simonīni veikli pārstrādāja veco Barjelu, kas Gļinkai un viņas darba devējiem acīmredzot nebija pazīstams, un patiešām ģenerālis Oržejevskis, kam Gļinka nosūtīja ziņojumu, pat uzskatīja par nepieciešamu no tā izveidot divus tekstus: pirmais, īsākais, puslīdz atbilda sākotnējai Prāgas kapsētas ainai un tika publicēts vairākos krievu žurnālos, aizmirstot vai cerot, ka publika jau būs aizmirsusi, vai nemaz nezinot), ka rabīna runa, kas pārņemta no Gēdšes grāmatas, jau cirkulējusi Pēterburgā vairāk nekā pirms desmit gadiem, bet pēcāk bija parādījusies arī iekš Teodora Friča sarakstītā Antisemiten-Katechismus-, savukārt otrs teksts tika publicēts kā atsevišķa brošūra ar nosaukumu TaŪHa eapeHcmna, ko pats Oržejevskis bija pagodinājis ar priekšvārdu, kurā teica, ka šajā tekstā, kas beidzot celts dienasgaismā, pirmo reizi tiekot pierādīti dziļie sakari starp brīvmūrniecību un žīdiskumu, šiem diviem nihilisma sludinātājiem un šāda apsūdzība tā laika Krievijā bija visai smaga).

Droši vien no Oržejevska Simonīni saņēma pienācīgu atlīdzību, savukārt Gļinka kā balvu par veiksmīgo pasākumu nolēma viņam piedāvāt savu miesu šo lēmumu Simonīni bija gaidījis ar lielām bailēm, bet tagad no briesmām izvairījās, likdams lietā šķīstas nopūtas un roku drebēšanu un ļaudams saprast, ka viņa liktenis neatšķiras no tā, kas bija piemeklējis Oktāvu de Malivēru, par kuru jau gadu desmitiem sačukstējās visi Stendāla lasītāji.

Kopš šī brīža Gļinka zaudēja interesi par Simonīni, un šī vienaldzība bija abpusēja. Taču kādu dienu iegājis Cafēde la Paix, lai ieturētu vienkāršas dejeuner ā la fourchette karbonāde un grilētas nieres), Simonīni, garām ejot, ieraudzīja Gļinku sēžam pie galdiņa kopā ar kādu tuklu, visai vulgāra izskata kungu, ar kuru viņa risināja nepārprotami saspringtu sarunu. Simonīni apstājās sasveicināties, un Gļinka nekādi nevarēja neiepazīstināt viņu ar Račkovska kungu, kas jauno paziņu nopētīja ar neslēptu interesi.

Tai mirklī Simonīni nesaprata, kāpēc izpelnījies tik lielu uzmanību, taču iemeslu apjēdza vēlāk, kad pēc kāda laika ietinkšķējās viņa veikala durvju zvans un uz sliekšņa stāvēja pats Račkovskis. Ar platu smaidu un nepiespiestā valdonībā viņš šķērsoja veikalu un, ieraudzījis kāpnes uz augšstāvu, devās uz Simonīni kabinetu, kur ērti iekārtojās atzveltnes krēslā, kas stāvēja līdzās rakstāmgaldam.

Lūdzu, viņš teica, parunāsim par darba lietām.

Račkovskis bija blonds, kā jau krievs, lai arī iesirms, kā jau cilvēks, kam pāri trīsdesmit, viņam bija biezas, jutekliskas lūpas, pamatīgs deguns, uzacis kā slāvu velnam, sirsnīgi plēsonīgs smaids un medains runas veids. Vairāk līdzīgs gepardam nekā lauvam, atzīmēja Simonīni un klusībā prātoja, vai mazāk jāsatraucas tad, ja uz tikšanos nakts vidū Sēnas krastmalā izsauc Osmans Bejs, vai tad, ja rīta pusē uz savu darba kabinetu krievu vēstniecībā Grenela ielā aicina Račkovskis. Par mazāk biedējošu viņš atzina Osmanu Beju.

-     Tātad, kapteini Simonīni, ierunājās Račkovskis, varbūt jūs īsti nezināt, kas ir tas, ko jūs te, Rietumos, nepareizi saucat par ohranu un ko krievu emigranti nicīgi saukā par ohranku.

-    Esmu dzirdējis šādas tādas baumas.

-    Nekādu baumu, viss saules gaismā. Runa ir par OxpaHHbie omdeAemiH, burtiski Apsardzes nodaļām, kas nozīmē mūsu Drošības departamentu, slepenās informācijas dienestus, kas ir pakļauti mūsu Iekšlietu ministrijai. Šīs nodaļas tika izveidotas pēc atentāta pret caru Aleksandru II, lai aizsargātu imperatora ģimeni. Taču pamazām dienests bija spiests pievērsties arī nihilistu terorisma draudiem un tāpēc izveidoja vairākas uzraudzības nodaļas arī ārzemēs, kur vienā mierā dzīvo trimdinieki un emigranti. Lūk, kāpēc es, aizstāvēdams savas zemes intereses, atrodos šeit. Saules gaismā. Tie, kas turas slepenībā, ir teroristi. Skaidrs?

-    Skaidrs. Bet es?

-    Visu pēc kārtas. Jums nevajag baidīties būt ar mani atklātam, ja gadījumā jums ir kādas ziņas par teroristu grupām. Esmu uzzinājis, ka savā laikā jūs franču dienestiem esat norādījis uz bīstamiem antibonapartistiem, bet nodot iespējams vienīgi draugus vai vismaz personas, ar kurām sastopies gana bieži. Es pats neesmu nekāds svētais. Arī man savulaik bija sakari ar krievu teroristiem, tā jau ir pagātne, bet tieši tāpēc esmu varējis taisīt karjeru pretterorisma dienestos, kur pilnvērtīgi strādāt var vienīgi tas, kurš pats bijis ierindnieks pretvalstiskā grupā.

Lai kompetenti varētu kalpot likumam, šis likums vispirms jāpārkāpj. Šeit Francijā jums labs piemērs ir tas jūsu Vidoks, kurš par policijas priekšnieku kļuva tikai, pabijis katorgā. Nedrīkst uzticēties policistiem, kas ir, tā teikt, pārāk tīri. Tie ir glumi blēži. Bet atgriezīsimies pie lietas. Pēdējā laikā esam ievērojuši, ka teroristu vidū ir arī daži žīdu intelektuāļi. Pēc pasūtījuma, ko izteikuši daži cilvēki cara galmā, es cenšos pierādīt, ka krievu tautas morālo stāju grauj un tās pastāvēšanu apdraud žīdi. Jūs droši vien dzirdēsiet apgalvojumus, ka es esot ministra Vites protežē, bet ministram ir liberāļa slava, tāpēc šādos jautājumos viņš mani neuzklausītu. Taču nekad nevajag kalpot pašreizējam kungam, iegaumējiet to, svarīgāk ir gatavoties nākamajam. īsāk sakot, es negribu tērēt laiku. Redzēju to, ko bijāt iedevis Gļinkas kundzei, un nospriedu, ka lielā mērā tās ir drazas. Dabiski, jūs par aizsegu esat izvēlējies krāmu tirgoņa amatu, un šie ļaudis lietotas mantas parasti pārdod tikpat dārgi kā jaunas. Taču pirms daudziem gadiem Contemporain lappusēs jūs publiskojāt izcili aktuālus dokumentus, ko bijāt saņēmis no sava vectēva, un es būtu pārsteigts, ja jums krājumā nebūtu vēl citi. Runā, ka jūs zinot daudz un par daudz ko lūk, Simonīni baudīja augļus, ko nesa viņa iecere drīzāk izskatīties pēc spiega nekā tādam būt). Tāpēc es gribētu saņemt no jums pārliecinošus materiālus. Es protu atšķirt graudus no pelavām. Es maksāšu. Bet, ja materiāli nebūs labi, sadusmošos. Skaidrs?

-    Ko īsti jūs vēlētos?

-    Ja es to zinātu, es nemaksātu jums. Manā dienestā ir cilvēki, kas lieliski prot izgatavot dokumentus, taču man viņiem jāiedod saturs. Un es taču nevaru krietnam krievu cara pavalstniekam stāstīt, ka žīdi gaida Mesijas atnākšanu, jo tas nerūp ne mužikiem, ne muižniekiem. Ja viņi gaida Mesiju, tad tas jāizskaidro, norādot, kā tas pavalstniekiem sit pa kabatu.

-    Kāpēc jūs vēršaties tieši pret žīdiem?

-    Tāpēc, ka Krievijā ir žīdi. Ja es dzīvotu Turcijā, vērstos pret armēņiem.

-   Tātad jūs vēlaties, lai žīdi tiktu iznīcināti, tāpat kā to vēlas varbūt jūs viņu pazīstat Osmans Bejs.

-    Osmans Bejs ir fanātiķis, turklāt pats ir žīds. Labāk turēties no viņa pa gabalu. Es negribu iznīcināt žīdus, es pat uzdrošinos apgalvot, ka žīdi ir mani labākie sabiedrotie. Man rūp krievu tautas morālā stāja, un es nevēlos tāpat, kā nevēlas tie cilvēki, kuriem es cenšos izpatikt), lai krievu tauta savu neapmierinātību vērstu pret caru. Tātad nepieciešams ienaidnieks. Ir gluži lieki meklēt ienaidnieku, nezinu, starp mongoļiem un tatāriem, kā rīkojās agrākie patvaldnieki. Lai ienaidnieks būtu atpazīstams un biedējošs, viņam jāatrodas pašu mājās vai vismaz uz mājas sliekšņa. Lūk, kāpēc žīdi. Dievišķā Apredzība viņus mums dāvājusi, tāpēc, Dieva dēļ, izmantosim šo iespēju un lūgsim, lai mums vienmēr būtu kāds žīds, no kura baidīties un ko ienīst. Ienaidnieks ir vajadzīgs, lai dotu tautai cerību. Kāds ir teicis, ka patriotisms ir neliešu pēdējais patvērums: tie, kuriem nav morāles principu, parasti ievīstās karogā, un bastardi vienmēr piesauc savas rases tīrību. Nacionālā identitāte ir beztiesīgo un bezmantīgo pēdējais līdzeklis. Un identitātes apziņa dibinās naidā naidā pret to, kurš nav gluži tāds pats. Naids jāizkopj kā pilsoniska kaislība. Ienaidnieks ir tautu draugs. Vienmēr ir nepieciešams kāds, kuru ienīst, lai nīdējs justu, ka viņa nožēlojamais posts nav bez iemesla. Naids ir patiesā pirmatnīgā kaislība. Tieši mīlestība ir anomāla situācija. Tāpēc Kristu nogalināja: viņš runāja pret dabu. Nevienu nevar mīlēt visu mūžu, tieši no šīs neiespējamās cerības dzimst laulības pārkāpšana, vecāku slepkavošana, draugu nodevība… Taču kādu ienīst gan iespējams visu mūžu. Lai tikai naida objekts vienmēr ir tuvumā un no jauna uzkurina mūsu naidu. Naids silda sirdi.

Drimons

Pēc šīs sarunas Simonīni bija stipri nobažījies. Izskatījās, ka Račkovskis runā nopietni, un, ja Simonīni viņam nesagādās svaigus materiālus, viņš "sadusmosies". Nevarētu teikt, ka Simonīni avoti būtu pavisam izsīkuši, un viņš taču bija sakopojis daudzas lappuses saviem daudzveidīgajiem protokoliem, taču viņam bija sajūta, ka šoreiz nepieciešams kas vairāk, ne tikai runas par Antikristu, kas gana labi derēja tādiem cilvēkiem kā Gļinka, vajadzēja kaut ko laikmetīgāku. īsāk sakot, viņš gribēja nevis izpārdot savu uzlaboto un papildināto Prāgas kapsētu, bet gan pacelt tai cenu. Un tāpēc viņš nogaidīja.

Savas rūpes viņš uzticēja tēvam Bergamaski, kas arī nemitīgi paģērēja no viņa svaigus antimasoniskus materiālus.

-    Iemet aci šajā grāmatā, jezuīts viņam teica. Tā ir Eduāra Drimona La France juive. Simtiem lappušu. Lūk, cilvēks, kurš neapšaubāmi zina vairāk par tevi.

Simonīni grāmatu tikai pavirši izšķirstīja: Bet te jau ir viss tas pats, ko rakstīja vecais Guženo de Muso vairāk nekā pirms piecpadsmit gadiem!

-    Nu un tad? Šī grāmata aizgāja uz izķeršanu, kas liecina, ka Drimona lasītājiem Guženo nav pazīstams. Un tu domā, ka tavs krievu klients ir lasījis Drimonu? Vai tad tu neesi otrreizējās pārstrādes meistars? Mēģini izošņāt, ko runā un ko dara tajās aprindās.

Bija pavisam viegi iedibināt pazīšanos ar Drimonu. Adāmas salonā Simonīni bija izpelnījies Alfonsa Dodē labvēlību, un tas viņu ielūdza uz vakarēšanām, kas tajās reizēs, kad Adāmas salons viesiem bija slēgts, notika viņa Šamprozē namā, kur, laipnās mājasmātes Žilijas Dodē uzņemtas, pulcējās tādas personības kā brāļi Gonkūri, Pjērs Lotī, Emils Zolā, Frederiks Mistrāls un, kas svarīgākais, Eduārs Drimons, kas slavu pamazām iemantoja pēc La France juive publicēšanas. Un nākamajos gados Simonīni pasāka ar viņu tikties vispirms viņa dibinātajā Ligue Antisemitique, bet pēcāk viņa laikraksta La Libre Parole redakcijā.

Drimona sasuka atgādināja lauvas krēpes, viņš lepojās ar biezu, melnu bārdu, un viņam bija kumps deguns, kvēlošas acis, tā ka viņu

Pasāka ar viņu tikties vispirms viņa dibinātajā Ligue Antisemitique, bet pēcāk viņa laikraksta La Libre Parole redakcijā. 377. lpp.)

varētu noturēt ja ticam laikabiedru ilconogrāfijai) par žīdu pravieti; un patiešām viņa antižīdiskumā bija jaušams kaut kas mesiānisks, it kā Visvarenais viņam būtu īpaši devis uzdevumu iznīcināt izredzēto tautu. Simonīni šis Drimona niknums apbūra. Varētu apgalvot, ka Drimons ienīda žīdus ar mīlestību, ar aizrautību un atdevību viņu virzīja dzinuļi, kas bija aizstājuši seksuālos. Drimons nebija filosofiskais un politiskais antisemīts kā Tusnels un nebija teoloģiskais antisemīts kā Guženo, viņš bija erotiskais antisemīts.

Vajadzēja tikai paklausīties, kā viņš runā ilgajās un laiskajās redakcijas sapulcēs.

Es labprāt uzrakstīju priekšvārdu tai abata Desporta grāmatai par asins mistērijām pie žīdiem. Un nav jau runa tikai par viduslaiku izdarībām. Arī mūsdienās žīdu baroneses, kurām ir savi saloni, piejauc kristiešu bērnu asinis saldumiem, ko pasniedz saviem viesiem.

Vai arī: Semīts ir merkantils, alkatīgs, intrigants, piekasīgs, viltīgs, turpretī mēs, ārieši, esam aizrautīgi, varonīgi, bruņnieciski, nesavtīgi, atklāti, un mūsu uzticēšanās robežojas ar naivumu. Semīts ir piezemēts, viņš neredz neko tālāk par šo dzīvi, jo vai tad jums ir gadījies Bībelē uziet kādu norādi par viņpasauli? Ārietis nemitīgi ir transcendentālas kaislības varā, viņš ir ideāla dēls. Kristiešu dievs mājo debesu augstībā, bet žīdu dievs parādās te kalna galā, te krūmā, nekad augstāk. Semīts ir tirgotājs, ārietis ir lauksaimnieks, dzejnieks, mūks un, galvenais, kareivis, jo viņš met izaicinājumu nāvei. Semītam nav radošo spēju vai gan jūs kādreiz esat redzējuši žīdu mūziķus, gleznotājus, dzejniekus, vai esat kādreiz redzējuši kādu žīdu zinātnieku? Ārietis ir izgudrotājs, semīts izmanto viņa izgudrojumus.

Viņš skandēja Vāgnera rakstīto: "Mēs nevaram iztēloties uz skatuves nevienu jūda atveidotu antīku vai modernu personāžu vienalga, varoni vai mīlnieku -, kas mūs neviļus nepamudinātu uz domām par to, cik smieklīgi neatbilstošs ir šāds atveidojums. Caurcaurēm svešs un nepatīkams mūsu ausīm vispirms šķiet jūdu runas veida šņācošais, griezīgais un spiedzīgais skanējums; turklāt mūsu nacionālajai valodai gluži nepieņemams lietojums un tīša teikuma konstrukciju un vārdu sagrozīšana šim skanējumam piešķir neciešami samežģītas vāvuļošanas raksturu. Ir gluži dabiski, ka tieši dziedāšanā, kas ir visapgarotākā un nenoliedzami vispatiesākā justspējīgas būtnes individuālā izpausme, ir visskaidrāk redzamas mums pretīgās jūdu dabas īpatnības, un šī iemesla dēļ mēs varam secināt, ka jūdiem trūkst jebkādu dabisku dotību dziedāšanai, lai arī kādas nebūtu viņu spējas citās mākslas jomās."

-    Bet kā tad, kāds ievaicājās, kā ir izskaidrojams, ka viņi burtiski ir pārņēmuši muzikālo teātri? Rosini, Meierbērs, Mendelszons vai Džudita Pasta visi ir žīdi…

-   Varbūt tāpēc, ka mūzika nemaz nav augstākā no mākslām, ieminējās kāds cits. Vai tad tas vācu filosofs neteica, ka mūzika stāv zemāk par glezniecību un literatūru, jo traucē arī to, kurš klausīties nevēlas? Ja kāds tev blakus spēlē melodiju, kas tev nemaz nepatīk, tu esi spiests klausīties tieši tāpat, ja kāds no kabatas būtu izvilcis mutautu, kas sasmaržināts ar parfīmu, kas tev riebjas. Āriešu spožums ir literatūra, ko tagad piemeklējusi krīze. Turpretī mūzika, šī jutekļu māksla gļēvajiem un slimajiem, triumfē. No visiem dzīvniekiem lielākais melomāns tūliņ aiz krokodila ir žīds, visi žīdi ir muzikanti. Pianisti, vijolnieki, čellisti visi ir žīdi.

-    Jā, bet viņi ir tikai izpildītāji, lielu komponistu parazīti, atteica Drimons. Jūs te minējāt Meierbēru un Mendelszonu, kas ir otršķirīgi mūziķi, bet Delibs un Ofenbahs nav žīdi.

Tā izcēlās diskusija, vai žīdiem mūzika ir sveša, vai, taisni otrādi, mūzika ir žīdiskākā no mākslām, taču viedokļi bija nesaskanīgi.

Kad jau tika projektēts Eifeļa tornis, nemaz nerunājot par laiku, kad tas tika pabeigts, antisemītu līgā niknums bija sakāpināts līdz beidzamajam: tornis bija vācu žīda darbs, žīdiska atbilde Svētās Sirds baznīcai. De Bjē, kas, iespējams, bija kareivīgākais antisemīts šai grupā un žīdu zemāko stāvokli pamatoja arī ar faktu, ka viņi raksta pretējā virzienā nekā normāli cilvēki, teica: Arī pati tā bābeliskā veidojuma forma pierāda, ka viņu smadzenes ir iekārtotas citādi nekā mūsējās…

Pēc tam saruna pievērsās alkoholismam, kas bija tā laika franču sabiedrības vāts. Runāja, ka Parīzē alkohola patēriņš sasniedzot 141 000 hektolitrus gadā!

-    Alkoholu, kāds teica, izplata žīdi un masoni, kas ir pilnveidojuši savu tradicionālo indi, arsēnu. Tagad viņi ražo indīgu vielu, kas izskatās kā ūdens, bet satur opiju un kantaridīnu. Tas izraisa melanholiju vai idiotismu un pēc tam noved līdz nāvei. To pievieno alkoholiskajiem dzērieniem, un tas pamudina uz pašnāvību.

-    Un kā tad pornogrāfija? Tusnels reizēm gadās, ka arī sociālisti pasaka patiesību) ir rakstījis, ka cūka ir vislabākais simbols žīdam, kas nekaunas vārtīties zemiskumā un negodā. Un ari Talmūdā apgalvots, ka tā ir laba zīme, ja sapnī rādās ekskrementi. Visus piedauzīgos izdevumus publicē žīdi. Aizejiet uz Kruasāna ielu, uz to pornogrāfisko žurnālu tirgu. Tur žīdu bodītes rindojas cita pie citas, izvirtības ainas, mūki, kas pārojas ar meitenēm, priesteri, kas šausta rīkstēm kailas sievietes, ko piesedz vienīgi mati, priāpiski skati, apdzērušos klosterbrāļu orģijas. Cilvēki iet garām un smejas, arī ģimenes ar bērniem! Tas ir, atvainojiet par izteicienu, Anusa triumfs. Sodomītiski kanoniķi, mūķeņu pēcpuses, ko ieper netikli kirē…

Vēl viena ierasta tēma bija žīdu nomadisms.

-    Žīds ir klejotājs, taču viņš klejo, no kaut kā bēgdams, nevis lai izpētītu jaunas zemes, atgādināja Drimons. Ārietis ceļo, atklāj Ameriku un nezināmās zemes, semīts nogaida, līdz ārieši atklās jaunās zemes, un tad dodas tās izmantot. Un pievērsiet uzmanību pasakām. Nemaz nerunājot par faktu, ka žīdiem nekad nav pieticis iztēles sagudrot kaut vienu skaistu pasaku, viņu semītiskie brāļi, arābi, ir stāstījuši Tūkstoš un vienas nakts pasakas, kur kāds te atrod zelta pilnu podu, te alu ar laupītāju noslēptiem dimantiem, te pudeli ar labvēlīgu garu, viss viņam nokrīt kā no gaisa. Turpreti āriešu pasakās padomājiet kaut vai par Grāla meklējumiem viss tiek nopelnīts ar cīņu un upurēšanos.

-    Bet par spīti visam, ieteicās kāds no Drimona draugiem, žīdi ir spējuši izturēt jebkuras nelaimes…

-   Protams, gandrīz ar putām uz lūpām atsaucās Drimons, viņus ir neiespējami iznīdēt. Ikviena cita tauta, kad pārceļo uz jaunu vidi, neiztur klimata atšķirības un citādo ēdienu un novājinās. Turpretī viņus ikkatra pārvietošanās padara stiprākus, līdzīgi kā notiek ar kukaiņiem.

-    Viņi ir kā čigāni, kas nekad neslimo. Lai arī pārtiek no maitām. Varbūt viņiem par labu nāk kanibālisms, un tāpēc viņi nolaupa bērnus…

-   Bet nav jau teikts, ka kanibālisms paildzina mūžu, paskatieties uz Āfrikas nēģeriem: viņi ir kanibāli, tomēr savos ciemos sprāgst kā mušas.

-     Kā tad ir izskaidrojama žīdu imunitāte? Viņu vidējais dzīves ilgums ir piecdesmit trīs gadi, turpretī kristiešiem tas ir tikai trīsdesmit septiņi gadi. Un viduslaikos bija novērojams arī fenomens, kas apliecināja, ka epidēmijām viņi pretojas labāk nekā kristieši. Liekas, viņu vidū valda kāds nepārejošs mēris, kas viņus pasargā no parastā mēra.

Simonīni norādīja, ka par šiem jautājumiem rakstījis jau Guženo de Muso, taču Drimona pulciņā nevienu īpaši neinteresēja nedz domu oriģinalitāte, nedz to patiesīgums.

-    Labi, teica Drimons, pret fiziskām slimībām viņi ir izturīgāki nekā mēs, toties vairāk pakļauti garīgajām. Dzīve nemitīgos darījumos, spekulācijās un sazvērestībās sagrauj viņu nervu sistēmu. Itālijā ir viens jukušais uz katriem trīssimt četrdesmit astoņiem žīdiem un uz katriem septiņsimt septiņdesmit astoņiem katoļiem. Šarko ir veicis interesantus pētījumus par krievu žīdiem, par kuriem mums ir zināms tāpēc, ka viņi ir nabadzīgi, turpretī Francijā žīdi ir bagāti un savas slimības apslēpj doktora Blanša klīnikā par dārgu naudu. Vai zināt, ka Sāra Bernāra savā istabā tur baltu zārku?

-    Viņi apbērnojas divreiz straujāk nekā mēs. Nu jau viņu pasaulē ir vairāk nekā četri miljoni.

-    Jau Otrajā Mozus grāmatā teikts, ka Israēla dēli vairojās un pieauga skaitā, kļuva ļoti vareni un piepildīja zemi.

-    Re, te nu viņi ir. Un te viņi vienmēr ir bijuši, arī tad, kad mēs to pat nenojautām. Kas bija Marats? Viņa īstais vārds bija Mara. Viņš nācis no sefardu ģimenes, kas patriekta no Spānijas un, gribēdama slēpt savu žīdisko izcelsmi, kļuvusi protestantiska. Marats: spitālības saēsts, miris netīrībā, gara slimnieks, kuru mocīja vajāšanas mānija un pēcāk arī slepkavošanas mānija, tipisks žīds, kas atriebjas kristiešiem, pēc iespējas lielāku skaitu nosūtot uz giljotīnu. Paskatieties uz to viņa portretu Karnavalē muzejā, uzreiz redzams, ka viņš cieš no halucinācijām, neiropātiķis tāpat kā Robespjērs un pārējie jakobīņi, paskatieties uz abu sejas pušu asimetriju, kas skaidri parāda nelīdzsvarotību.

-     Revolūciju nenovēršamu padarīja žīdi, to mēs zinām. Bet vai Napoleons, kas ienīda pāvestu un slēdza savienību ar brīvmūrniekiem, bija semīts?

-    Tā varētu būt, to rakstījis arī Dizreilijs. Baleāru salas un Korsika kalpoja par patvērumu no Spānijas izdzītajiem žīdiem: vēlāk viņi kļuva par marrāniem un aizņēmās vārdu no kungiem, kuriem bija kalpojuši, piemēram, Orsīni un Bonaparte.

Katrā sabiedrībā gadās arī kāds gajfeur, tas, kurš uzdod nepareizo jautājumu nepareizajā brīdī. Un, lūk, uzpeld arī ļaunprātīgais jautājums: Un kā tad Jēzus? Viņš bija žīds, taču mira jauns, bija vienaldzīgs pret naudu, domāja tikai par debesu valstību…

Atbildi sniedza Žaks de Bjē: Tas, ka Kristus bijis žīds, ir leģenda, ko paši žīdi arī ir izplatījuši, tieši tāpat kā apgalvojumus, ka žīdi esot bijuši četri evaņģēlisti un svētais Pāvils. Patiesībā Jēzus, tāpat kā mēs, francūži, nāca no ķeltu rases, ko tikai daudz vēlāk iekaroja latīņi. Un, pirms latīņi laupīja ķeltiem vīrišķību, tie bija iekarotāju tauta. Vai esat kādreiz dzirdējuši par galatiem, kas aizkarojās līdz pašai Grieķijai? Galileju tā sauc, jo to bija kolonizējuši gaili. Savukārt nostāsts par jaunavu, kas laiž pasaulē

Alkoholu, kāds teica, izplata žīdi un masoni, kas ir pilnveidojuši savu tradicionālo indi, arsēnu. 381. Ipp.)

bērnu, ir ķeltu un druīdu mīts. Jēzus pietiek paskatīties portretus, kas ir mūsu rīcībā bija blonds un ar gaišzilām acīm. Un viņš runāja pret žīdu paražām, aizspriedumiem un netikumiem, un pretēji tam, ko žīdi gaidīja no Mesijas, viņš teica, ka viņa valstība nav no šīs pasaules. Žīdi bija monoteisti, bet Kristus izplata Trīsvienības ideju, iedvesmojoties no ķeltu daudzdievības. Un tāpēc viņu nogalināja. Žīds bija Kaifa, kas viņu notiesāja, žīds bija Jūda, kas viņu nodeva, žīds bija Pēteris, kas viņu noliedza…

Drimons tai pašā gadā, kad bija nodibinājis La Libre Parole, nolēma varbūt tā bija veiksme, varbūt laimīga nojausma), ka ir vērts nopietni pievērsties Panamas skandālam.

-    Pavisam vienkārši, viņš skaidroja Simonīni neilgi pirms savas kampaņas sākuma. Ferdināns de Lesepss, tas pats, kurš uzbūvēja Suecas kanālu, saņem uzdevumu izrakt kanālu arī šķērsām Panamas zemes šaurumam. Ir paredzēts iztērēt sešsimt miljonus franku, un Lesepss izveido akciju sabiedrību. Darbi sākas 1881. gadā, un tos pavada neskaitāmas grūtības, Lesepsam trūkst naudas un viņš izlaiž publiskas akcijas. Taču daļu iegūtās naudas viņš iztērē, lai uzpirktu žurnālistus un apslēptu dažādos sarežģījumus, tāpat kā faktu, ka astoņdesmit sestajā gadā ir pārrakta tikai puse šauruma, bet iztērēti jau četrsimt miljoni franku. Lesepss lūdz palīdzību Eifelim, žīdam, kurš uzbūvējis to drausmīgo torni, un turpina vākt līdzekļus un izmantot tos, lai uzpirktu presi un dažādus ministrus. Un tad pirms četriem gadiem Kanāla sabiedrība piedzīvo bankrotu, un astoņdesmit pieci tūkstoši krietnu francūžu, kas nopirkuši akcijas, zaudē visu savu naudu.

-    Tas ir zināms stāsts.

-    Jā, bet tagad es varu pierādīt, ka Lesepss bija žīdu finansistu nagos, un starp šiem finansistiem bija arī barons Žaks de Reinahs ko par baronu iecēluši prūši!). Rīt La Libre Parole sacels pamatīgu troksni.

Troksni laikraksts sacēla, iejaucot skandālā žurnālistus, valdības ierēdņus un bijušos ministrus, Reinahs izdarīja pašnāvību, daži ietekmīgi cilvēki nonāca cietumā, Lesepss tika cauri sveikā noilguma dēļ, Eifelis izglābās par mata tiesu, Drimons triumfēja kā netikumu šaustitājs, bet, galvenais, viņš bija ieguvis jaunus un konkrētus argumentus savai pretžldu kampaņai.

Dažas bumbas

Šķiet, vēl pirms iepazīšanās ar Drimonu uz ierasto Dievmātes katedrāles vidusjomu Simonīni izsauca Ebiterns.

-    Kapteini Simonīni, tas viņam teica, pirms vairākiem gadiem es jums uzdevu pamudināt Taksilu uzsākt tik ākstīgu un vulgāru kampaņu pret brīvmūrniecību, lai tā pavērstos pret prastākajiem antimasoniem. Cilvēks, kurš jūsu vārdā man garantēja, ka šis pasākums tiks rūpīgi uzraudzīts, bija abats Daila Pikola, un viņam es uzticēju nebūt ne mazu naudas summu. Taču tagad man šķiet, ka šis Taksils pārspīlē. Tā kā abatu pie manis atsūtījāt jās, es gribu, lai jūs pacenšaties izdarīt spiedienu gan uz viņu, gan Taksilu.

Šai vietā Simonīni pats sev atzīstas, ka atmiņā esot tukšums: viņam šķiet, ka viņš zina, ka ar Taksilu vajadzēja nodarboties abatam Daila Pikolam, taču neatceras, ka būtu devis abatam jelkādus rīkojumus. Viņš tikai atminas, ka apsola Ebiternam par šo jautājumu painteresēties. Tad viņš Ebiternam teica, ka pats joprojām interesējas par žīdiem un gatavojoties iedibināt sakarus ar Drimona aprindām. Un jutās pārsteigts, atklājis, cik labvēlīgi pret šo grupu ir noskaņots Ebiterns. Vai tad viņš pats daudzkārt nebija atkārtojis, ka valdība nevēlas iejaukties pretžīdiskās kampaņās?

-    Viss mainās, kapteini, Ebiterns viņam atbildēja. Redziet, vēl pavisam nesen žīdi bija vai nu nabadziņi, kas dzīvo geto, kā tas joprojām ir Krievijā un Romā, vai arī, kā pie mums, ietekmīgi baņķieri. Nabadzīgāki žīdi aizdeva naudu uz augļiem vai nodarbojās ar medicīnu, bet tie, kas tika pie turības, finansēja galmu un rauša bagātības, ierokot karali parādos un apmaksājot viņa karus. Tādējādi židi vienmēr bija varas pusē un politikā nejaucās. Viņi interesējās par finansēm, bet ar rūpniecību nenodarbojās. Bet tad nāca pārmaiņas, ko mēs paši laikus neievērojām. Pēc Revolūcijas daudzām valstīm bija nepieciešams lielāks finansējums, nekā žīdi spēja sagādāt, un tā viņi pakāpeniski zaudēja savu monopola stāvokli aizdevumu jomā. Tostarp pamazām, un to mēs apjēdzam tikai tagad, revolūcija vismaz pie mums bija atnesusi visu pilsoņu vienlīdzību. Un tā žīdi vairs nebija tikai geto nabadziņi, viņi kļuva par buržuāziju un ne tikai par kapitālistu lielburžuāziju, bet arī par sīkburžuāziju, par ļaudīm, kas nodarbojas ar labi apmaksātiem amatiem, iesaistās valsts pārvaldē un karaspēkā. Vai zināt, cik mums šobrīd ir žīdu virsnieku? Daudz vairāk, nekā jūs domājat. Un nav jau runa tikai par karaspēku: žīdi pamazām ir iesaistījušies ari anarhistu un komunistu pretvalstiskajā darbībā. Agrāk revolucionārie snobi bija noskaņoti pret žīdiem, jo tie esot kapitālisti, un būtībā žīdi vienmēr bijuši pie varas esošās valdības sabiedrotie, taču mūsdienās ir nācis modē būt opozīcijas žīdam. Un vai tad tāds nebija tas Markss, par ko tik daudz runā mūsu revolucionāri? Bez naudas palicis buržuā, kas dzīvoja uz kakla savai aristokrātei sievai. Un mēs nedrīkstam aizmirst, ka viņu rokās ir, piemēram, visa augstākā izglītība, sākot ar College de France un beidzot ar Ēcole des Hautes Ētudes, visi Parīzes teātri un arī lielākā daļa laikrakstu, paskatieties kaut vai uz Journal des debats, kas ir bagātāko banku oficiālais orgāns.

Simonīni pagaidām nesaprata, ko tieši tagad, kad žīdu buržuāzija kļuvusi pārlieku uzmācīga, Ebiterns vēlas pret viņiem sagādāt. Bet par atbildi uz šo jautājumu Ebiterns nenoteikti pamāja.

Pats nezinu. Mums tikai jābūt vērīgiem. Galvenā problēma ir saprast, vai varam uzticēties šai jaunajai žīdu kategorijai. Ņemiet vērā, ka es neticu visām tām populārajām blēņām par žīdu sazvērestību ar mērķi iekarot pasauli! Šī jaunā žīdu buržuāzija vairs neidentificē sevi ar savu sākotnējo kopienu un bieži no tās kaunas, bet vienlaikus viņi nav uzticami pilsoņi, jo par īstiem francūžiem kļuvuši pavisam nesen un jau rīt viņi var mūs nodot, varbūt noslēdzot savienību ar Prūsijas žīdu buržuāziju. Prūšu iebrukuma laikā vairākums spiegu bija Elzasas žīdi.

Viņi jau grasījās atvadīties, kad Ebiterns piebilda: Starp citu, Lagranža laikā jums bija sakari ar tādu Gaviāli. Jūs noorganizējāt viņa apcietināšanu.

-    Jā, viņš vadīja atentāta plānotāju grupu Išeta ielā. Man šķiet, viņi visi nonāca Kajennā vai tamlīdzīgā vietā.

-    Visi, izņemot Gaviāli. Viņš nesen izbēga un jau ir redzēts Parīzē.

-    Vai tad no Velna salas ir iespējams izbēgt?

-    Izbēgt var no visurienes, ja tikai cilvēkam ir iekšas.

-    Kāpēc jūs viņu nearestējat?

-    Tāpēc, ka labs bumbu izgatavotājs mums šobrīd varētu noderēt. Atrast viņu mēs mākam: viņš vāc vecas lupatas Klinjankūrā. Vai negribat atjaunot pazīšanos ar viņu?

Parīzes lupatlašus nebija grūti atrast. Lai arī viņi darbojās visā pilsētā, savulaik viņu valstība atradās starp Mufetāra ielu un Senmedāra ielu. Tagad, vismaz Ebiterna norādītie lupatnieki, bija iekārtojušies pie Klinjankūras vārtiem, kur viņiem bija sabūvētas barakas ar žagaru jumtiem, un vasarā šai derdzīgajā vidē nezin kāpēc visapkārt ziedēja saulespuķes.

Kādreiz turpat netālu atradās tā sauktais Slapjo Kāju restorāns, jo klientiem sava kārta bija jāgaida uz ielas, bet tiem, kas bija tikuši iekšā, par vienu sū bija tiesības iegremdēt milzīgu dakšu pamatīgā katlā, un, ko pirmajā piegājienā izdevās nozvejot, tas arī bija jāēd ja laimējās, tas bija gabals gaļas, bet varēja būt arī burkāns.

Lupatlašiem bija savi hotels gārni. Nekas smalks jau tur nebija gulta, galds un divi nesaderīgi krēsli. Pie sienām dievbijīgas ainiņas vai gravīras, kas izplēstas no atkritumos atrastiem romāniem. Kāda spoguļa lauska, kas vajadzīga, lai svētdienās varētu sakopties. Un vēl šajos mitekļos lupatlaši šķiroja savu guvumu: kaulus, porcelānu, stiklu, vecas lentes, zīda skrandas. Darba diena sākās sešos no rīta, bet, ja pilsētas seržanti jebflics, kā visi viņus sauca) pieķēra kādu strādājam pēc septiņiem vakarā, tam uzlika soda naudu.

Simonīni devās meklēt Gaviāli tur, kur bija vislielākās iespējas viņu atrast. Un beigu beigās kādā bibine, kur pārdeva ne tikai vīnu, bet arī absintu, par kuru runāja, ka tas esot saindēts it kā pietiekami indīgs nebūtu jau parastais), viņam norādīja uz kādu tipu. Simonīni atcerējās, ka tais laikos, kad bija iepazinies ar Gaviāli, bārdu vēl nebija nēsājis, tāpēc, gatavodamies viņu satikt no jauna, to noņēma. Bija pagājuši aptuveni divdesmit gadi, taču Simonīni uzskatīja, ka joprojām ir atpazīstams. Par Gaviāli gan to nevarēja teikt.

Viņam bija bāla, grumbaina seja un gara bārda. Dzeltenīga kaklasaite, kas drīzāk atgādināja striķi, nokarājās no taukaini spīdīgas apkaklītes, no kuras ārā rēgojās kārns kakls. Galvā viņam bija lupatīga platmale, mugurā zaļgans redingots un zem tā novalkāta veste, kurpes bija tik apskretušas, it kā nebūtu spodrinātas jau gadiem ilgi, un auklas izskatījās dubļu pielīmētas pie apavu ādas. Taču lupatlaši nepievērsa Gaviāli ārienei īpašu uzmanību, jo neviens nebija ģērbies labāk par viņu.

Simonīni devās pazīstams un cerēja uz sirsnīgiem prieka apliecinājumiem. Taču Gaviāli veltīja viņam drūmu skatienu.

Jums pietiek drosmes te uzrasties, kapteini? viņš noprasīja. Un, redzēdams Simonīni apstulbumu, turpināja: Vai tiešām uzskatījāt mani par tādu muļķi? Tai dienā, kad uzradās žandarmi un šāva uz mums, es skaidri redzēju, ka jās piebeidzāt to nelaimīgo, ko bijāt atsūtījis pie mums kā savu aģentu. Turklāt mēs visi, kas bijām palikuši dzīvi, atkal satikāmies uz kuģa, kas devās uz Kajennu, tikai jūsu nebija mūsu pulkā. Nav nemaz grūti salikt kopā divi un divi. Un piecpadsmit gadus laiskojoties pa Kajennu, cilvēks kļūst gudrs: jūs iecerējāt mūsu sazvērestību, lai pēc tam varētu mūs nodot. Tas droši vien ir ienesīgs darbs.

-    Un ko tagad? Vai gribat atriebties? Jūs esat pārvērties par graustu, un, ja jūsu pieņēmums ir pareizs, policija man ticēs uz vārda, man tikai vajag attiecīgajiem ļaudīm paziņot, kur jūs meklēt, un varēsiet atgriezties Kajennā.

-    Liecieties nu mierā, kapteini. Kajennas gadi padarījuši mani prātīgu. Tam, kurš iesaistās sazvērestībā, ir jārēķinās, ka agrāk vai vēlāk ceļā gadīsies kāds mouchard. Tas ir līdzīgi kā spēlēt zagļos un policistos. Un, redziet, kāds ir teicis, ka laika gaitā visi revolucionāri pārvēršas par troņa un altāra aizstāvjiem. Man par troni un altāri nav nekādas daļas, taču uzskatu, ka mans cēlo ideālu laiks ir cauri. Turklāt šajā tā sauktajā Trešajā republikā nemaz nevar saprast, kurš ir nogalināmais tirāns. Vienu gan es joprojām māku: izgatavot bumbas. Un tas, ka esat pie manis atnācis, nozīmē, ka gribat bumbas. Labi, ja vien kārtīgi samaksāsiet. Redzat, kur es dzīvoju. Man pilnīgi pietiktu, ja es varētu nomainīt mitekli un ēstuvi. Kurš man jāsūta nāvē? Tāpat kā visi agrākie revolucionāri esmu kļuvis par pērkamu nelieti. Bet jūs jau šo amatu labi pazīstat.

-    Es no jums, Gaviāli, gribu bumbas, vēl nezinu kādas un kur. Kad pienāks laiks, runāsim konkrētāk. Varu apsolīt jums naudu, nodzēstu pagātni un jaunus dokumentus.

Gaviāli apliecināja gatavību pakalpot ikvienam, kurš labi maksās, un Simonīni viņam pagaidām iedeva tik, lai vismaz mēnesi Gaviāli varētu iztikt bez lupatu lasīšanas. Nekas cits nepadara cilvēku gatavu paklausīt augstākstāvošo pavēlēm tik labi kā katorga.

Kas tieši bumbu meistaram Gaviāli darāms, pēcāk Ebiterns pateica Simonīni. 1893. gada decembrī kāds anarhists, vārdā Ogists Vaijāns, iesvieda nelielu eksplozīvu ierīci kas pildīta ar naglām) deputātu kamerā, šo metienu pavadot ar izsaucienu: "Nāvi buržuāzijai! Lai dzīvo anarhija!" Tas bija simbolisks žests: "Ja es būtu gribējis viņus nogalināt, būtu piepildījis bumbu ar skrotīm," Vaijāns teica tiesas prāvā. "Es nemaz nedomāju melot, lai sagādātu jums to prieku nocirst man galvu." Par pamācību citiem galvu viņam nocirta tik un tā. Bet tā nebija galvenā problēma: dienestus uztrauca, ka šādas anarhistu izdarības var šķist varonīgas un tātad atdarināšanas vērtas.

Ir slikti skolotāji, Ebiterns skaidroja Simonīni, kas attaisno un iedrošina teroru un sabiedrības satraukumu, paši tostarp mierīgi palikdami savos klubos un restorānos, kur runā par dzeju un dzer šampanieti. Paskatieties uz to lēto žurnālistiņu, to Lorānu Teladu kurš piedevām ir deputāts un tādējādi apveltīts ar divkāršu ietekmi uz sabiedrības viedokli). Viņš par Vaijānu rakstīja: "Kāda gan nozīme upuriem, ja pats žests ir bijis skaists?" Valstij tādi Teladi ir bīstamāki par Vaijāniem, jo viņiem ir grūti nocirst galvu. Vajag beidzot dot uzskatāmu mācību tiem intelektuāļiem, kas vienmēr izkļūst cauri sveikā.

Mācības sarīkošana bija Simonīni un Gaviāli uzdevums. Pēc dažām nedēļām pie Fuajo, tieši tai zāles stūrī, kur dārgos ēdienus parasti baudīja Telads, uzsprāga bumba, un Telads sprādzienā zaudēja aci Gaviāli bija īsts ģēnijs, bumba bija darināta tā, lai upuris paliktu dzīvs, taču tiktu pietiekami savainots). Valdības laikrakstiem bija lieliska izdevība rakstīt sarkastiskus komentārus no sērijas: "Kā tad ir, Telada kungs, vai žests bija skaists?" Labs gājiens valdībai un tāpat arī Simonīni un Gaviāli. Un Telads zaudēja ne tikai aci, bet ari reputāciju.

Visvairāk apmierināts bija Gaviāli, un Simonīni domāja, ka ir jauki no jauna atdot dzīvi un nozīmību kādam, kas tās nelaimīgā kārtā zaudējis likteņa samežģījumos.

Tajos pašos gados Ebiterns deva Simonīni arī citus uzdevumus. Panamas skandāls vairs īpaši neiespaidoja sabiedribas noskaņojumu, jo ziņas, ja tās ir vienveidīgas, pēc kāda laika apnīk, un, lai arī Drimons par šo gadījumu vairs neinteresējās, daži joprojām pūlējās uzpūst uguni, un valdība satraucās par šiem kā tos sauktu mūsdienās?) atkārtotajiem uzliesmojumiem. Vajadzēja novērst sabiedrības uzmanību no šī jau novecojušā skandāla atliekām, un Ebiterns lūdza, lai Simonīni sarīko kādu jauku dumpi, kas spētu nonākt laikrakstu pirmajās lappusēs.

Sarīkot nemierus nav nemaz tik vienkārši, atteica Simonīni, un Ebiterns viņam ieminējās, ka vislabprātāk troksni taisa studenti. Vislabākais būtu nokārtot, lai dumpoties sāk studenti, un tad iesaistīt kādu sabiedrisko nekārtību speciālistu.

Simonīni nebija sakaru ar studentu pasauli, taču viņš uzreiz nodomāja, ka no studentu pulka viņu visvairāk interesē tie, kuriem ir revolucionāras vai, vēl labāk, anarhistiskas noslieces. Un kurš vislabāk pazina anarhistu aprindas? Tas, kura darbs bija šajā vidē iefiltrēties un denuncēt tajā iesaistītos, proti, Račkovskis. Tāpēc Simonīni sazinājās ar Račkovski, un tas, atņirdzis savus vilka zobus smaidā, kuru pats varbūt bija iecerējis kā draudzīgu, jautāja, kāpēc viņam radusies šāda interese.

-    Man vajag dažus studentus, kas pēc pavēles prastu taisīt troksni.

-   Nav nekā vienkāršāka, atbildēja krievs. Jums jāiet uz Chāteau Rouge.

Chāteau Rouge Galanda ielā šķietami bija iestādījums, kur pulcējās Latīņu kvartāla nožēlojamie. Ieeja atradās pagalma dziļumā, fasāde bija krāsota giljotīnas sarkana, un tūlīt aiz sliekšņa ienācējus smacēja iesmirduša sviesta, pelējuma, piesvilušu un atkal sildītu virumu smakas, kas daudzu gadu laikā bija atstājušas teju vai sataustāmas pēdas uz šīm taukaini nosmulētajām sienām. Un šim smaku sajaukumam pat īsti nebija izskaidrojuma, jo ēdienu te pašiem vajadzēja ņemt līdzi, tā kā iestādījums piedāvāja tikai vīnu un šķīvjus. Baisi smirdoša migla, sabiezējusi no tabakas dūmiem un gāzes radziņu izgarojumiem, likās uzdzenam miegu desmitiem klaidoņu, kas sēdēja pat pa trim vai četriem katrā galda pusē, snaudā uzlikuši galvu cits citam uz pleca.

Divās dziļākajās zālēs pulcējās nevis klaidoņi, bet gan savecējušas palaistuves, izrotājušās ar lētiem spīguļiem, četrpadsmitgadīgas, bet jau nekaunīgas mauķeles ar ziliem lokiem ap acīm un tuberkulozes bālajām zīmēm sejā, kvartāla blēži, kam pirkstos bija uzkrītoši gredzeni ar viltotiem akmeņiem un mugurā redingoti, kas tomēr labāki par pirmās telpas apmeklētāju skrandām. Šajā dvakojošā juceklī apgrozījās arī smalki ģērbtas dāmas un kungi vakartērpos, jo Chāteau Rouge apmeklējums solīja neaizmirstamus pārdzīvojumus: vēlos vakaros pēc teātra te piestāja smalkas karietes, un tout Paris ieradās izbaudīt padibeņu reibumu lielu daļu šo salašņu iestādījuma saimnieks, iespējams, bija noalgojis, piesolot tiem absintu par velti, lai tādējādi pievilinātu krietnos buržuā, kas par šo pašu absintu samaksāja ar uzviju.

Chāteau Rouge dziļākajās zālēs Simonīni pēc Račkovska ieteikuma iepazinās ar kādu Fajolu, kas pēc profesijas bija embriju tirgonis. Tas bija pavecs vīrs, kurš vakarus vadīja Chāteau Rouge, kur par astoņdesmitgadīgu alkoholu iztērēja to, ko pa dienu bija sapelnījis, apstaigājot slimnīcas un vācot lielākus un mazākus embrijus, ko tālāk pārdeva Ēcole de Mēdecine studentiem. Viņš smirdēja ne tikai pēc alkohola, bet arī pēc trūdēt sākušas miesas, un šo smaku dēļ viņam nācās palikt nošķirtībā pat Chāteau derdzīgajā gaisā; taču runāja, ka viņam esot daudz pazīšanos studentu aprindās, jo sevišķi starp tiem, kas jau gadiem ilgi dzīvo studenta kārtā, vairāk ir noskaņoti uz visādām vaļībām nekā uz embriju pētīšanu un ir gatavi pie pirmās izdevības sacelt pamatīgu ļembastu.

Un kā pēc pasūtījuma tieši šajās dienās Latiņu kvartāla zēni bija saniknojušies uz kādu vecu perdeli senatoru Berenžē, kas nekavējoties bija ticis pie Pēra Tikumīgā palamas, jo tikko bija ierosinājis likumu, kura mērķis bija cīnīties ar krietnu tikumu pārkāpumiem un par kura pirmajiem upuriem kā runāja) kritīšot tieši studenti. Par likumprojekta tiešo ieganstu bija kalpojušas izrādes, ko daiļi veidotā Sāra Brauna puskaila un droši vien sasvīdusi, šausminājās Simonīni) sniedza Bal des Quat'z Arts.

Lai neviens neuzdrošinās laupīt studentiem godīgās vuārisma baudas! Katrā ziņā Fajola kontrolētais pulciņš jau bija izplānojis kādu nakti doties patrokšņot zem senatora logiem. Vajadzēja tikai noskaidrot, kad šī trokšņošana notiks, un parūpēties, lai tuvumā būtu citi puiši, kas

Divās dziļākajās zālēs pulcējās nevis klaidoņi, bet gan savecējušas palaistuvcs, izrotājušās ar lētiem spīguļiem, četrpadsmitgadīgas, bet jau nekaunīgas mauķeles ar ziliem lokiem ap acīm un tuberkulozes bālajām zīmēm sejā, kvartāla blēži, kam pirkstos bija uzkrītoši gredzeni ar viltotiem akmeņiem un mugurā redingoti, kas tomēr labāki par pirmās telpas apmeklētāju skrandām. 392.-393. lpp.)

kāro pēc kārtīgas izkaušanās. Par pieticīgu samaksu Fajols apņēmās visu nokārtot. Simonīni atlika vienīgi pavēstīt Ebiternam īsto dienu un stundu.

Un tā, tikko studenti bija sākuši trokšņot, ieradās pamatīga zaldātu vai žandarmu vienība. Ikvienos platuma grādos studentus uz kareivīgām kaislībām vislabāk iedvesmo policija, tūliņ pa gaisu aizlidoja daži akmeņi, bļaustīšanās pieņēmās skaļumā, bet viena dūmsvece, ko kāds no kareivjiem bija izšāvis, lai jucekli papildinātu ar dūmiem, trāpīja taisni acī kādam nejaušam garāmgājējam. Un, lūk, arī tik nepieciešamais līķis. Skaidrs, ka tūliņ tika būvētas barikādes un sākās īsti nemieri. Tai brīdī iesaistījās Fajola nolīgtie sitēji. Studenti apturēja omnibusu, pasažieriem pieklājīgi palūdza izkāpt, izjūdza zirgus un pašu ekipāžu apgāza, lai celtu barikādes, bet citi nemiera gari tūliņ iejaucās un pielaida tai uguni. īsāk sakot, bļaustīgie protesti ātri vien noveda pie dumpja, bet dumpis pie revolūcijas aizmetņiem. Nu labu brīdi pietika, ar ko aizpildīt laikrakstu pirmās lappuses, un ardievu Panama.

Bordereau

Visvairāk naudas Simonīni nopelnīja 1894. gadā. Viss notika gandrīz nejauši, tomēr arī nejaušībai vienmēr vajag mazliet palīdzēt.

Tieši tolaik bija saasinājies Drimona sašutums par pārlieku lielo žīdu īpatsvaru armijā.

Neviens par to nerunā, viņš pārdzīvoja, jo, runājot par šiem potenciālajiem Tēvzemes nodevējiem, kas ieperinājušie tieši pie krūtīm godājamākajai no mūsu institūcijām, un skaļi paziņojot, ka armiju ir saindējuši neskaitāmi no šiem žīdiem un viņš izrunāja "ces fuefs, ces Juēfs", pastiepis lūpas uz priekšu, itin kā šai mirklī nepastarpināti, ugunīgi un nežēlīgi saskartos ar visu nešķīsto israelītu cilti), tiktu zaudēta uzticēšanās karaspēkam, tomēr kādam nāksies par to runāt. Vai zināt, kā žīdi tagad cenšas izpelnīties cienījamu stāvokli? Viņi taisa virsnieka karjeru vai arī apgrozās aristokrātu salonos kā mākslinieki vai pederasti. Ak, šīs hercogienes, kurām apnicis pārkāpt laulību ar dižciltīgiem vecā kaluma vīriem vai krietniem kanoniķiem un kuras nekādi nepiesātinās ar ērmoto, eksotisko, monstrozo un ļauj, lai viņas aplido tipi, kas izkrāšļojušies un sasmaržinājušies ar pačūliju gluži kā sievietes. Bet mani maz satrauc tas, ka viņi samaitā smalkāko sabiedrību, jo galu galā necik labākas nebija marķīzes, kas kopojās ar visiem Ludviķiem, taču ja samaitāšanā tiek iegrūsts karaspēks, tās ir franču civilizācijas beigas. Esmu pārliecināts, ka lielākā daļa žīdu virsnieku ir iesaistījušies prūšu spiegošanas tīklā, taču man trūkst pierādījumu, pierādījumu.

Sagādājiet man pierādījumus! viņš uzkliedza sava laikraksta redaktoriem.

La Libre Parole redakcijā Simonīni bija iepazinies ar majoru Esterhāzi: tas bija liels švīts, nemitīgi lielījās ar savu dižciltīgo izcelsmi, Vīnē gūto izglītību, mēdza pieminēt pagātnē izcīnītos un nākotnē izcīnāmos dueļus, tāpat bija zināms, ka viņam ir daudz parādu, un redaktori centās no viņa izvairīties, redzot, ka viņš tuvojas savilcis sevišķi cienīgu seju, jo tas nozīmēja kārtējo diedelēšanu, bet Esterhāzi aizdotā nauda atpakaļ neatgriezās nekad, arī tas bija vispārzināms fakts. Mazliet sievišķīgs pēc izturēšanās, viņš mēdza ik pa brīdim pacelt pie mutes izšūtu mutautu, un daži apgalvoja, ka viņam esot dilonis. Viņa militārā karjera bija dīvaina, vispirms kā kavalērijas virsnieks viņš bija piedalījies 1866. gada militārajā kampaņā Itālijā, tad dienējis pāvesta zuāvos, bet pēc tam ar Ārzemnieku leģionu bija piedalījies 1870. gada karā. Baumoja, ka viņš esot saistīts ar militāro pretspiegošanu, taču skaidrs, ka tādas ziņas no formastērpa zīmotnēm nav nolasāmas. Drimons viņu vērtēja ļoti augstu, varbūt gribēdams nodrošināt sev sakarus ar militāro vidi.

Vienudien Esterhāzi ielūdza Simonīni vakariņās uz Boeuf ā la Mode. Pasūtījis mignon d'agneau aux laitues un labu brīdi apspriedis vīnu karti, Esterhāzi ķērās pie lietas: Kapteini Simonīni, mūsu draugs

Drimons meklē pierādījumus, ko nemūžam neatradīs. Galvenais jau nav izdibināt, vai karaspēkā ir žīdu izcelsmes prūšu spiegi. Tā nu tas ir iekārtots, ka spiegi šai pasaulē ir atrodami uz katra soļa, un nebūtu vērts ļauties sašutumam, ja uzradies vēl kāds. Taču politiskā problēma ir pierādīt, ka šie spiegi pastāv. Jūs taču piekritīsiet, ka ir nepieciešams atrast pierādījumus, lai spiegu vai sazvērnieku varētu pieķert nozieguma vietā, bet vieglāk un arī lētāk ir šos pierādījumus izgatavot, un, ja iespējams, radīt arī pašu spiegu. Tātad nācijas interešu vārdā mums jāizvēlas kāds žīdu virsnieks, kas jau ir pietiekami aizdomīgs kādu savu vājību dēļ, un tad jāpierāda, ka viņš ir nodevis svarīgu informāciju prūšu vēstniecībai Parīzē.

-    Ko jūs domājat, sacīdams "mums"?

-    Es ar jums runāju Service des Renseignements Fran^ais pulkvežleitnanta Sandera vadītās Statistikas nodaļas vārdā. Varbūt jums zināms, ka šī tik neitrāli nodēvētā nodaļa nodarbojas galvenokārt ar vāciešiem: sākotnēji tā interesējās par to, ko viņi dara pašu mājās, ievāca visu veidu ziņas, no laikrakstiem, ceļojošu virsnieku raportiem, žandarmērijām un mūsu aģentiem abpus robežai, cenšoties uzzināt pēc iespējas vairāk par viņu karaspēka iekārtu, cik kavalērijas divīziju viņiem ir, cik lielas ir algas, īsāk sakot, visu. Taču pēdējā laikā Dienests ir nolēmis pievērsties arī tam, ko vācieši dara pie mums. Daži gan žēlojas, ka šādi tiek sapludināta izlūkošana un pretizlūkošana, taču abi darbības lauki ir cieši saistīti. Mums jāzina, kas notiek vācu vēstniecībā, jo tā ir citas valsts teritorija, un tātad mūsu darbība uzskatāma par izlūkošanu, bet tieši tur tiek ievāktas ziņas par mums, un tā izdibināšana savukārt ir pretizlūkošana. Šobrīd vēstniecībā mūsu labā strādā Bastiāna kundze, viņa ir vēstniecības apkopēja un izliekas par analfabēti, taču īstenībā viņa ļoti labi lasa un saprot pat vāciski. Viņas uzdevums ir ik dienu iztukšot papīrgrozus vēstniecības kabinetos un nodot mums saplēstās piezīmes un dokumentus, ko prūši jūs taču zināt, cik viņi ir truli) uzskata par iznīcinātiem. Ir nepieciešams izveidot dokumentu, kurā kāds mūsu virsnieks sola sniegt ārkārtīgi slepenas ziņas par franču bruņojumu. Tad būs iespējams izteikt pieņēmumu, ka autors ir kāds, kuram ir piekļuve slepenajām ziņām, un viņš tiks atmaskots. Tātad mums ir vajadzīgas piezīmes, kāds neliels saraksts, sauksim to par bordereau. Lūk, kāpēc mēs vēršamies pie jums kā runā, šai jomā esat īsts mākslinieks.

Simonīni necentās uzminēt, kā ļaudis no Dienesta uzzinājuši par viņa talantiem. Varbūt viņiem to atklājis Ebiterns. Viņš pateicās par komplimentu un sacīja: Pieņemu, ka man vajadzēs atveidot kāda konkrēta cilvēka rokrakstu.

-     Mēs jau esam izraudzījušies ideālu kandidātu. Tas ir kāds kapteinis Dreifuss, protams, elzasietis, kas šobrīd stažējas mūsu nodaļā. Viņš ir precējies ar bagātu sievieti un allaž tēlo tombeur defemmes, rezultātā kolēģi viņu diez ko necieš un neciestu viņu pat tad, ja viņš būtu kristietis. Uz solidaritāti viņam nav ko cerēt. Viņš ir lieliski piemērots upura lomai. Kad dokuments būs saņemts, tiks veiktas šādas tādas pārbaudes un secināts, ka tas ir Dreifusa rokraksts. Un pēc tam tādi cilvēki kā Drimons parūpēsies, lai izceltos publisks skandāls, ziņos par žīdu briesmām un tai pašā laikā glābs bruņoto spēku godu, jo to rindās tik veikli ir izdevies noskaidrot un neitralizēt nodevēju. Skaidrs?

Skaidrāks par skaidru. Oktobra sākumā Simonīni ieradās pie pulkvežleitnanta Sandera. Tam bija pelēcīga un neizteiksmīga seja. Ideāla fizionomija, lai vadītu izlūkošanas un pretizlūkošanas dienestu.

-    Lūk, šis ir Dreifusa rokraksta paraugs, un, lūk, teksts, kas jums jāpārraksta, teica Sanders, sniegdams viņam divas lapas. Kā redzat, vēstule ir adresēta vēstniecības militārajam atašejam fon Švarckopenam un sola, ka drīz tiks piesūtītas ziņas par 120 mm lielgabala hidraulisko bremzi, un min citas tamlīdzīgas lietas. Tieši pēc šādas informācijas vācieši ir sevišķi kāri.

-    Vai nevajadzētu pievienot kādas tehniskas detaļas? jautāja Simonīni. Rakstītājs radītu vēl kompetentākas personas iespaidu.

Un pēc tam tādi cilvēki kā Drimons parūpēsies, lai izceltos publisks skandāls. 398. lpp.)

Ceru, ka jūs apzināties, teica Sanders, ka pēc skandāla izcelšanās šis bordereau kļūs pieejams visai sabiedrībai. Mēs nevaram izbarot laikrakstiem tehnisku informāciju. Ķerieties pie darba, kapteini Simonīni! Lai būtu ērti strādāt, esmu jums sagatavojis atsevišķu telpu ar visu rakstīšanai nepieciešamo. Papīrs, pildspalva un tinte ir tādi, kādus pieņemts lietot šajos kabinetos. Es gribu saņemt labi padarītu darbu, varat strādāt bez steigas, vingrinieties, cik reižu vēlaties, lai rokraksts izdotos perfekts.

Un tā Simonīni darīja. Bordereau bija trīsdesmit rindiņu dokuments uz velīnpapīra astoņpadsmit rindas vienā pusē, divpadsmit otrā. Simonīni parūpējās, lai pirmās lappuses rindiņas būtu plašākas nekā otrajā, kur rokraksts kļuva steidzīgāks, jo parasti tieši tā notiek, ja satraukts cilvēks raksta vēstuli, viņš iesāk izvērstāk un tad sāk steigties. Viņš ņēma vērā arī to, ka šādu dokumentu pirms izmešanas papīrgrozā saplēš, tātad statistikas nodaļu tas sasniegs sadriskāts atsevišķos gabalos, un tāpēc bija vēlams arī burtus izvietot plašāk, lai pēcāk būtu vieglāk veikt collage, tomēr neatkāpjoties no iedotā rakstības parauga.

Vienvārdsakot, viņš savu darbu paveica godam.

Sanders šo bordereau nodeva kara ministram ģenerālim Mersjē un tai pašā laikā pavēlēja pārbaudīt visu nodaļas virsnieku rakstītos dokumentus. Beigu beigās uzticamākie līdzstrādnieki viņam pavēstīja, ka tas esot Dreifusa rokraksts, un 15. oktobrī Dreifusu apcietināja. Divas nedēļas šī ziņa tika centīgi slēpta, vienlaikus gādājot, lai kaut kas tomēr izsūktos atklātībā, tādējādi uzkurinot žurnālistu ziņkārību, līdz beidzot čukstus tika izrunāts apcietinātā vārds, uzliekot par pienākumu glabāt to slepenībā, un galu galā atklāti tika atzīts, ka vainīgais ir kapteinis Dreifuss.

Saņēmis Sandera atļauju, Esterhāzi tūliņ informēja Drimonu, un tas šaudījās pa redakcijas telpām, vicinot no majora saņemto ziņu, un klaigāja: "Pierādījumi, pierādījumi, lūk, pierādījumi!"

Pirmā novembra La Libre Parole galvenais virsraksts milzīgiem burtiem vēstīja: "Valsts nodevība. Arestēts žīdu virsnieks Dreifuss" Kampaņa sākās, un visa Francija kvēloja sašutumā.

Bet tai pašā rītā, kad redakcijā visi saskandināja glāzes par godu līksmajam notikumam, Simonīni skatiens nejauši uzdūrās vēstulei, ar kuru Esterhāzi bija pavēstījis par Dreifusa arestu. Vēstule bija palikusi uz Drimona galda, viņa glāze bija atstājusi uz tās traipu, taču tā bija lieliski salasāma. Un Simonīni, kas vairāk par stundu bija nopūlējies, atdarinot to, ko uzskatīja par Dreifusa rokrakstu, tagad skaidrāk par skaidru redzēja, ka viņa tik veikli atdarinātais rokraksts itin visā sakrīt ar Esterhāzi rokas rakstīto. Viltotāji šādās lietās ir visacīgākie.

Kas gan bija noticis? Sanders bija iedevis viņani nevis Dreifusa, bet Esterhāzi rakstītu lapu? Vai tas ir iespējams? Dīvaini, neizskaidrojami, taču nenoliedzami. Vai viņš tā izdarījis netīšām? Ar nolūku? Bet tādā gadījumā kāpēc? Vai arī pašu Sanderu ir piekrāpis kāds padotais, sagādājot viņam nepareizo rokraksta paraugu? Ja pievilta ir Sandera uzticēšanās padotajiem, vajag viņam paziņot, ka rokraksti ir samainīti. Taču, ja blēdījies ir pats Sanders, tad Simonīni stipri riskētu, izrādot viņam, ka ir šo spēlīti atšifrējis. Informēt Esterhāzi? Taču, ja Sanders tīšuprāt ir samainījis rokrakstus, lai kaitētu Esterhāzi, tad, informēdams upuri, Simonīni panāks, ka pret viņu nostājas visi slepenie dienesti. Klusēt? Bet ja kādu dienu dienesti viņu pašu apsūdzēs rokrakstu samainīšanā?

Simonīni nebija atbildīgs par šo kļūdu, un viņam bija svarīgi, lai šai ziņā nerastos nekādi pārpratumi, un svarīgāk par visu bija pierādīt, ka viņa viltojumi ir, tā sakot, autentiski. Viņš nolēma riskēt un devās pie Sandera, kas sākumā izrādīja nevēlēšanos viņu pieņemt, jo, iespējams, baidījās no šantāžas mēģinājuma.

Kad Simonīni beidzot viņam atklāja patiesību kas bija vienīgā patiesā visā šajā melu murskulī), Sanders, vēl pelēkāks no vaiga nekā parasti, sākumā neparko nevēlējās viņam ticēt.

-    Pulkvedi, teica Simonīni, jums droši vien ir saglabāta bordereau fotogrāfija. Sagādājiet Dreifusa un Esterhāzi rokrakstu paraugu, un salīdzināsim visus trīs tekstus.

Sanders deva dažas pavēles, un drīz uz viņa rakstāmgalda uzradās trīs lapas, un Simonīni minēja viņam dažus pierādījumus: Paskatieties, piemēram, šeit. Visos vārdos ar dubulto s, tādos kā adresse vai interessant, Esterhāzi tekstā pirmais no diviem eseniekiem vienmēr ir mazāks un otrais lielāks, un tie gandrīz nekad nav savienoti. Un tieši šo īpatnību es šorīt ievēroju, jo ar šo stilu man sevišķi vajadzēja nopūlēties, rakstot bordereau. Tagad paskatieties uz Dreifusa rokrakstu, ko es redzu pirmoreiz: tas ir pārsteidzoši, no diviem eseniekiem pirmais ir lielāks un otrs mazāks, un tie vienmēr ir savienoti. Vai vēlaties, lai es turpinu?

-    Nē, man pietiek. Nezinu, kā noticis šis pārpratums, es veikšu izmeklēšanu. Problēma tāda, ka dokuments jau ir nonācis ģenerāļa Mersjē rokās, un viņš varētu vēlēties to salīdzināt ar Dreifusa rokraksta paraugiem, taču viņš nav kaligrāfijas eksperts un zināma līdzība starp šiem abiem rokrakstiem pastāv. Galvenais, lai viņam neienāktu prātā sagādāt arī Esterhāzi rokraksta paraugu. Taču es neredzu iemeslu, kāpēc lai viņš iedomātos tieši par Esterhāzi, ja vien jūs pratīsiet klusēt. Pacentieties visu šo lietu aizmirst, un esiet tik laipns, nekad vairs šurp nenāciet. Jūsu atlīdzība tiks atbilstoši palielināta.

Pēc tam Simonīni vairs nebija vajadzīgas slepenas ziņas, lai uzzinātu, kas notiek, jo ar Dreifusa lietu bija pilnas visas avīzes. Arī ģenerālštābā bija daži cilvēki, kam piesardzība nebija gluži sveša, un viņi pieprasīja drošus pierādījumus, ka bordereau patiešām ir Dreifusa rakstīts. Sanders pieaicināja slavenu kaligrāfijas ekspertu Bertijonu, kas secināja, ka jā, bordereau rokraksts patiešām īsti nesakrīt ar Dreifusa rokrakstu, taču šis esot uzskatāms autofalsifikācijas gadījums: Dreifuss esot sagrozījis lai arī tikai daļēji) pats savu rokrakstu, lai radītu iespaidu, ka vēstuli rakstījis kāds cits. Par spīti šīm nenozīmīgajām detaļām, dokuments noteikti atzīstams par Dreifusa rakstītu.

Un kurš gan uzdrošinātos to apšaubīt, ja La Libre Parole katru dienu bombardēja sabiedrības viedokli, izsakot arī minējumu, ka visa šī affaire ātri noplaks, jo Dreifuss ir žīds un viņu aizstāvēs citi žīdi.

Armijā ir četrdesmit tūkstoši virsnieku, rakstīja Drimons, tad kāpēc Mersjē ir uzticējis nacionālās drošības noslēpumus tādam Elzasas žīdu kosmopolītam? Mersjē bija liberālis, un jau ilgāku laiku Drimons un nacionālistu prese izdarīja uz viņu pamatīgu spiedienu, apsūdzot judofilijā. Tagad viņš nekādi nevarēja atļauties aizstāvēt žīdu nelieti. Sī paša iemesla dēļ viņš nebija ieinteresēts kavēt izmeklēšanu un visādi centās apliecināt, ka pats tajā aktīvi iesaistās.

Drimons neatlaidās: "Ilgu laiku žīdi bija sveši mūsu karaspēkam, kas prata nosargāt savu francisko tīrību. Tagad, kad viņi ir iefiltrējušies arī nacionālajos bruņotajos spēkos, viņi kļūs par Francijas saimniekiem, un Rotšilds ar viņu starpniecību vadīs mobilizācijas plānus… Un jūs paši saprotat, ar kādu mērķi."

Spriedze bija galēji sakāpināta. Dragūnu kapteinis Kremjē-Fuā aizrakstīja Drimonam, pārmezdams, ka tas aizvaino visus žīdu virsniekus, un pieprasīdams gandarījumu. Abi cīnījās, bet, lai juceklis būtu vēl lielāks ko Kremjē-Fuā bija izvēlējies par sekundantu? Esterhāzi… Marķīzs de Morē no La Libre Parole redakcijas savukārt izsauca uz divkauju Kremjē-Fuā, taču augstākstāvošie virsnieki viņam aizliedza vēlreiz duelēties un neizlaida no kazarmām, tāpēc viņa vietā uz dueli ieradās kapteinis Maijers, kurš mira ar caururbtu plaušu. Dedzīgas debates, protesti pret šiem jaunajiem ticības karu uzliesmojumiem… Un Simonīni jūsmīgi apcerēja, cik trokšņaini rezultāti ir vienai stundai, ko viņš aizvadījis rūpīgā rakstveža darbā.

Decembrī tika sasaukta kara padome, un tai pašā laikā uzradās vēl kāds dokuments vēstule, ko vāciešiem bija rakstījis itāļu militārais atašejs Panidzardi, un tajā bija pieminēts "tas nelietis D…" kas viņam esot pārdevis dažu nocietinājumu plānus. Vai D bija Dreifuss? Neviens neuzdrošinājās to apšaubit, un tikai vēlāk atklājās, ka šis D ir kāds Dibuā, ministrijas ierēdnis, kas pārdeva informāciju par desmit frankiem gabalā. Taču tas notika pārāk vēlu, 22. decembri Dreifusu atzina par vainīgu un janvāra sākumā degradēja Ēcole Militaire pagalmā. Februāra sākumā bija paredzēts viņu sēdināt kuģi un nosūtīt uz Velna salu.

Simonīni devās skatīties degradācijas ceremoniju un savā dienasgrāmatā raksta, ka tā bijusi ārkārtīgi iespaidīga: karaspēka vienības sarindotas gar visām četrām pagalma malām, tad ieradās Dreifuss, un viņam gandrīz kilometrs bija jāiet starp šo varoņu rindām, kas, lai ari šķietami bezkaislīgas, šķita mēmi paužam viņam savu nicinājumu; ģenerālis Darā izrāva zobenu, skanēja taures, Dreifuss parādes uniformā soļoja pie ģenerāļa, un viņu pavadīja četri artilēristi, kurus komandēja seržants; Darā nolasīja spriedumu par virsnieka pakāpes atņemšanu, un milzīgs žandarmu virsnieks ar spalvām rotātu ķiveri piegāja pie kapteiņa, norāva viņam pozamentus, zīmotnes, pogas, pulka numuru, atņēma zobenu, pārlauza to pret savu ceļgalu un atlūzas nosvieda nodevējam pie kājām.

Dreifuss izskatījās pilnīgi nesatricināms, un liela daļa preses šo bezkaislību pēcāk iztulkoja kā viņa nelietības apliecinājumu. Simonīni šķitās dzirdam, ka degradācijas brīdī Dreifuss iesaucas: "Neesmu vainīgs!" taču savaldīgi, paliekot miera stājā. Lieta tāda, sarkastiski piezīmēja Simonīni, ka mazais žīdiņš tik ļoti bija iejuties lepna franču virsnieka lomā ko nelietīgi bija piesavinājies), ka nespēja apšaubīt savu augstākstāvošo lēmumus ja jau tie bija nolēmuši, ka viņš ir nodevējs, viņam šāds lēmums bija jāpieņem bez šaubīšanās. Varbūt šajā bridi viņš patiešām jutās kā nodevējs un nevainības apliecinājums viņam šķita tikai obligāta šī rituāla sastāvdaļa.

Tā Simonīni to atcerējās, bet vienā no veikala kastēm viņš uzgāja kāda Brisona rakstu, ko Repuhliquefraiifai.se bija publicējusi nākamajā dienā, un tur bija apgalvots tieši pretējais:

"Bridi, kad ģenerālis viņam svieda sejā šo apkaunojošo apsūdzību, viņš pacēla roku un iesaucās: "Lai dzīvo Francija, esmu bez vainas!"

Apakšvirsnieks pabeidza savu uzdevumu. Zelts, kas bija rotājis formastērpu, nu gulēja zemē. Viņam nav atstātas pat sarkanās lentes, kas apzīmēja ieroču šķiru. Viņa mundieris ir kļuvis pavisam melns, un kepi piepeši zaudējuši spožumu, un šķiet, ka Dreifuss jau ir tērpts katordznieka drānās… Viņš turpina kliegt: "Es esmu bez vainas!" Viņpus žogam pūlis, kas tik tikko var saredzēt viņa stāvu, uzmutuļo lāstos un griezīgos svilpienos. Dreifuss dzird šos lāstus, un viņa dusmas kļūst vēl izmisīgākas.

Iedams garām kādai virsnieku grupai, viņš skaidri saklausa vārdus: "Vācies, Jūda!" Dreifuss pārskaities pagriežas un atkārto: "Esmu bez vainas, esmu bez vainas!"

Tagad arī mēs varam saredzēt viņa vaibstus. Kādu brīdi cieši skatāmies uz viņu, cerēdami šai sejā saskatīt kādu augstāku atklāsmi, atspulgu no dvēseles, kurā pagaidām varējuši ielūkoties vienīgi tiesneši, kas centās pārmeklēt tās visdziļākos nostūrus. Taču viņa sejā dominē dusmas, tās ir dusmas, kas sakāpinātas līdz galējībai. Viņa lūpas ir savilktas biedējošā grimasē, acis asinīm pieplūdušas. Un mēs saprotam, ka notiesātais izskatās tik savaldīgs un soļo tik stingriem soļiem, jo viņu šausta šīs dusmas, kas līdz pēdīgam nospriegojušas viņa nervus…

Ko gan slēpj šī cilvēka dvēsele? Kādiem apsvērumiem tā pakļaujas, tik pārliecināti un tik izmisīgā dedzībā apliecinādama savu nevainību? Vai tā cer apmulsināt sabiedrības viedokli, iedvest mums šaubas, vērst aizdomas pret tiesnešiem, kas viņu notiesājuši? Un kāda doma, spilgta kā zibens, ataust mums prātā: ja viņš patiešām ir bez vainas, kas tās ir par drausmīgām mokām!"

Simonīni neizrāda, ka viņu kaut brīdi būtu pārņēmusi nožēla; galu galā viņš bija pārliecināts par Dreifusa vainu, jo tā bija izrietējusi no viņa lēmuma un rīcības. Katrā ziņā milzīgās atšķirības starp viņa paša atmiņām un avīžrakstu apliecināja, cik ļoti šī affaire satricināja visu

Milzīgs žandarmu virsnieks ar spalvām rotātu ķiveri piegāja pie kapteiņa, norāva viņam pozanientus, zimotnes, pogas, pulka numuru, atņēma zobenu, pārlauza to pret savu ceļgalu un atlūzas nosvieda nodevējam pie kājām. 404. lpp.)

valsti un cik lielā mērā ikviens šajos notikumos saredzēja to, ko vēlējās saredzēt.

Lai Dreifuss iet pie velna vai brauc uz to Velna salu. Tā vairs nebija viņa darīšana.

Atlīdzība, kas neuzkrītoši un bez liekas kavēšanās viņam tika pārskaitīta, patiešām pārsniedza visu cerēto.

Paturot acīs Taksilu

Kamēr risinājās šie notikumi, Simonīni kā viņš atceras labi pārzināja arī visu, ko darīja Taksils. Galvenokārt tāpēc, ka par Taksilu ļoti daudz runāja Drimona aprindās, kur Taksila publikācijas vispirms tika uzlūkotas izsmējīgā skepticismā, bet pēcāk sašutuma pilnā aizkaitinājumā. Drimons pats sevi uzskatīja par antimasonu, antisemītu un nopietnu katoli savā ziņā viņš tāds bija, un viņš necieta, ka viņa pārliecību aizstāv kāds blēdis. Pie ieskata, ka Taksils ir blēdis, Drimons turējās jau kopš sākta gala un bija viņam uzbrucis jau savā France juive, kur apgalvoja, ka visas Taksila antiklerilcālās grāmatas ir publicējuši žīdu izdevēji. Taču šajos gados abu attiecības vēl vairāk pasliktinājās politisku iemeslu dēļ.

Mēs jau no abata Daila Pikolas uzzinājām, ka abi kandidēja vēlēšanās uz Parīzes municipālā padomnieka vietu un abi centās nozvejot viena un tā paša elektorāta balsis. Tā cīņa kļuva atklāta.

Taksils sarakstīja Monsieur Drumont, ētude psychologique, kurā sarkastiski kritizēja pretinieku par pārmērīgu antisemītismu, aizrādīdams, ka antisemītisms vairāk ir raksturīgs nevis katoļiem, bet sociālistu un revolucionāru presei. Drimons atbildēja ar Testament d'un antisemite, kurā apšaubīja Taksila pievēršanos katolicismam, atgādinādams, kādus dubļus tas savulaik lējis uz lielākajiem svētumiem, un uzdodams satrauktus jautājumus, kāpēc gan Taksils tik uzkrītoši izrāda labvēlību žīdu pasaulei.

Ja ņemam vērā, ka vienā un tai pašā 1892. gadā dzima gan La Libre Parole, politiskās cīņas laikraksts, kurš spēja uzvilnīt Panamas skandālu, gan Le Diable au XIX' siecle, ko būtu visai pārdroši uzskatīt par uzticamu publikāciju, kļūst saprotams, kāpēc Drimona laikraksta redakcijā pret Taksilu vērstas dzēlības bija ikdienišķa parādība un ar ļauniem smaidiem tika uzņemtas visas neveiksmes, kas cita pēc citas piemeklēja šo blēdi.

Vēl vairāk nekā kritika, norādīja Drimons, Taksilam kaitēja nevēlams atbalsts. Noslēpumainās Diānas gadījumā iesaistījās dučiem visai šaubīgu avantūristu, kas lielīgi apgalvoja, ka pazīst šo sievieti, kuru droši vien nebija redzējuši ne acu galā.

Kāds Domēniko Mardžota publicēja Souvenirs d'un trente-troisieme. Adriano Lemmi ChefSupreme des Franc-Maļons, nosūtīja to Diānai un apliecināja, ka pilnībā atbalsta viņas dumpošanos. Vēstulē šis Mardžota apgalvoja, ka esot Florences Savonarolas Ložas Sekretārs, Palmi Džordāno Bruno Ložas Godājamais, Augstākais un Vispārējais Lielinspektors, Senā un Atzītā Skotijas Rituāla trīsdesmit trešā pakāpe, Memfisas Micraimas Rituāla Augstākais Valdnieks deviņdesmit piektā pakāpe), Micraimas Ložas Inspektors Kalabrijā un Sicīlijā, Haiti Nacionālo Lielo Austrumu Godabiedrs, Neapoles Augstākās Federālās Padomes īstenais Biedrs, triju Kalabriju masonisko ložu Ģenerālinspektors, Micraimas Austrumu Masoniskā Ordeņa jeb Parīzes Ēģiptes Lielmeistars ad vitam deviņdesmitā pakāpe), Vispasaules Brīvmūrniecības Aizstāvības Bruņinieku Ordeņa Komandants, Palermo Itāļu Federācijas Augstākās un Visaptverošās Padomes Godabiedrs ad vitam, Neapoles Centrālā Lieldirektorāta pastāvīgais Inspektors un Augstākais Delegāts, Jaunā Reformētā Pallādija Biedrs. Viņam būtu jāieņem augsts amats brīvmūrniecībā, taču viņš apgalvoja, ka brīvmūrniecību tikko esot pametis. Drimons izteicās, ka katoļticībā Mardžota pārgājis tāpēc, ka sektas augstākā, slepenā vadība pretēji viņa cerībām nonākusi kāda Adriāno Lemmi, nevis viņa rokās.

Mardžota stāstīja, ka šis drūmais Adriāno Lemmi savu karjeru esot uzsācis kā zaglis, kad Marseļā viltojis Neapoles firmas Falconet & C. kredītvēstuli un nozadzis pērļu somiņu un 300 zelta frankus kāda ārsta, piedevām sava drauga, sievai, kamēr tā viņam virtuvē gatavojusi zāļu tēju. Pēc katorgā pavadīta laika Lemmi esot ieradies Konstantinopolē, kur sācis kalpot vecam žīdu dārzeņu tirgotājam, apgalvodams, ka ir gatavs atteikties no kristības un ļaut sevi apgraizīt. Un ar žīdu atbalstu viņš pēcāk taisījis mums zināmo karjeru brīvmūrniecības rindās.

Lūk, nobeidza Mardžota: "Jūdas nolādētā rase, no kuras izriet visas cilvēces nelaimes, izmantoja savu vareno ietekmi, lai brīvmūrnieku ordeņa augstākajā un visaptverošajā valdībā iebīdītu vienu no savējiem, turklāt ļaunāko no visiem."

Baznīcas aprindām šīs apsūdzības pat ļoti bija pa prātam, un grāmatu I.e Palladisme, Culte de Satan-Lucifer dans Ies Iriangles maĢonniques, ko Mardžota publicēja 1895. gadā, ievadīja slavinošas vēstules, ko rakstījuši Grenobles, Montobānas, Ēksas, Limožas, Mandas, Tarantēzas, Pamjē, Orāno, Ansī bīskapi un Jeruzālemes patriarhs Ludoviko Pjavi.

Nelaime bija tā, ka Mardžotas sniegtā informācija tā vai citādi skāra pusi itāļu politiskās pasaules un jo sevišķi vērsās pret Krispi, kas savulaik bija Garibaldi vietnieks, bet šajos gados bija kļuvis par karalistes premjerministru. Kamēr tika publicētas un pārdotas fantasmagoriskas ziņas par masonu rituāliem, būtībā neviens nesatraucās, taču, kad tika skarti brīvmūrniecības un politiskās varas attiecību jūtīgākie punkti, pastāvēja briesmas, ka var saniknoties kāda sevišķi atriebīga persona.

Taksilam būtu vajadzējis to zināt, taču viņš acīmredzot centās atkarot teritoriju, ko Mardžota viņam pamazām nolaupīja, un, lūk, ar Diānas vārdu iznāca gandrīz četrsimt lappuses bieza grāmata Le 33eme Crispi, kurā pamīšus bija sajaukti gan visiem zināmi fakti, piemēram, par Romas bankas skandālu, kurā bija iejaukts Krispi, gan ziņas par līgumu ar dēmonu Haborimu un to, kā viņš piedalījies pallādiešu sapulcē, kuras laikā tā pati jau daudzkārt aprakstītā Sofija Valdere bija pavēstījusi, ka esot gaidībās un dzemdēšot meitu, kas savukārt laidīšot pasaulē Antikristu.

-    Operetes cienīgas blēņas, sašutumam ļāvās Drimons. Vai tad tā var risināt politisku cīņu?

Tomēr darbu labvēlīgi uzņēma Vatikānā, un tas Drimonu satracināja vēl vairāk. Vatikānam bija kārtojami savi rēķini ar Krispi, kurš kādā Romas laukumā bija licis uzstādīt pieminekli Džordāno Bruno, kas bija kritis par upuri reliģiskai neiecietībai, un to dienu Leons XIII bija pavadījis svētā Pētera statujas pakājē, lūgdamies grēku piedošanu. Nav grūti iztēloties, kā pontifiks priecājās, lasot pret Krispi vērstos dokumentus; un pāvests deva savam sekretāram monsinjoram Sardi rīkojumu nosūtīt Diānai ne tikai ierasto "apustulisko svētību" bet arī vissirsnīgāko pateicību un pamudinājumu turpināt šo "nelietīgās sektas" atmaskošanas darbu. To, ka šī sekta ir nelietīga, apliecināja fakts, ka Diānas grāmatā Haborims parādījās ar trim galvām viena kā cilvēkam ar liesmu matiem, otra kā kaķim un trešā kā čūskai, bet Diāna gluži zinātniskā precizitātē norādīja, ka nekad agrāk nebija to redzējusi šajā veidolā kad dēmonu izsauca viņa, tas allaž ieradās tikai kā daiļš sirmgalvis ar sudrabainu un zīdainu bārdu).

-    Viņi pat neuztraucas, lai tas viss izskatītos puslīdz ticami! niknojās Drimons. Kā gan amerikāniete, kura nesen ieradusies Francijā, var zināt visus itāļu politikas noslēpumus? Skaidrs, ka lasītāji šādām lietām uzmanību nepievērš, un Diāna pārdod grāmatu pēc grāmatas; bet mūsu augsto pontifiku reiz apsūdzēs, ka viņš ticējis tādām blēņām! Mums jāaizstāv baznīca pret tās vājībām!

Pirmās šaubas par Diānas pastāvēšanu atklāti izteica tieši La Libre Parole. Un tūlīt pēc tam polemikā iesaistījās izteikti reliģiskas ievirzes izdevumi, tādi kā L'Avenir un L'Univers. Citās katoļu aprindās savukārt līda vai no ādas laukā, lai pierādītu, ka Diāna patiešām eksistē: Le Rosier dc Marie publicēja liecību, ko sniedzis Senpjēras Advokātu kolēģijas priekšsēdētājs Lotjērs, kurš apgalvoja, ka esot redzējis Diānu kopā ar Taksilu, Bataiju un to zīmētāju, kas darinājis viņas portretu, taču tas bija noticis jau pirms laba laika, kad Diāna vēl bija pallādiete. Bet laikam jau tad viņas sejā starojusi drīzā un nenovēršamā konvertācija, jo autors viņu aprakstīja šādi: "Viņa ir divdesmit deviņus gadus veca sieviete, gracioza, stalta, augumā garāka par vidējo, ar atklātu, sirsnīgu un godīgu seju, gudrībā mirdzošu skatienu, kas liecina par apņēmību un paradumu komandēt. Viņa ģērbusies eleganti un gaumīgi, bez ārišķības un bez tām dārglietu pārmērībām, kas tik smieklīgi raksturīgas lielajam vairumam bagāto ārzemnieču… Acis neparastas, brīžam ultramarīna zilas, brīžam zeltaini dzeltenas." Kad Diānai piedāvāta šartrēze, viņa atteikusies, jo viņai riebies viss, kas saistīts ar baznīcu. Viņa dzērusi vienīgi konjaku.

Taksilam bija svarīga loma, organizējot lielu antimasonisko kongresu Trento 1896. gada septembrī. Bet tieši tur aizdomas pieņēmās spēkā un sevišķi asu kritiku izteica vācu katoļi. Kāds tēvs Baumgartens pieprasīja Diānas dzimšanas apliecību un liecību, ko sniedzis priesteris, pie kura viņa svinīgi atteikusies no saviem maldiem. Taksils pasludināja, ka pierādījumi ir viņam kabatā, taču neko neuzrādīja.

Nākamajā mēnesī pēc Trento kongresa abats Garnjē izdevumā Le Peuple Franfais atļāvās izteikt aizdomas, ka Diāna ir tikai brīvmūrnieku mistifikācija, kāds tēvs Beilī ar lielu autoritāti apveltītajā laikrakstā La Croix arī novērsās no Diānas, un Kolnische Volkszeitung atgādināja, ka Bataijs-Aks vēl tai pašā gadā, kad bija sākušas iznākt Le Diable brošūras, bija lādējis Dievu un visus svētos. Diānas aizstāvībai cīņā iesaistījās viņas vecais atbalstītājs abats Mistels, Civilta Cattolica un kāds kardināla Paroki sekretārs, kurš viņai rakstīja, "lai stiprinātu pret apmelojumu vētru, kas nebaidās apšaubīt pat Jūsu eksistenci"

Drimonam netrūka nedz labu pazīšanos visdažādākajās aprindās, nedz žurnālista ožas, un Simonīni nesaprata, kā viņam tas izdevās, taču viņš dabūja rokā Aku-Bataiju, kuru droši vien pārsteidza kādā no smagajām dzeršanas lēkmēm, kad dakteris vienmēr bija noskaņots uz melanholiju un nožēlu. Un, lūk, negaidīts pavērsiens: Aks vispirms laikrakstā Kolnische Volkszeitung, pēc tam arī La Libre Parole lappusēs atzinās savos viltojumos. Sirds šķīstībā viņš rakstīja: "Kad parādījās enciklika Humanum Gēnus, es nodomāju, ka ir vērts drusku nopelnīt uz katoļu lētticības un neizmērojamās tumsonības rēķina. Vajadzēja tikai atrast Žilu Vernu, lai piešķirtu briesmīgu veidolu šiem laupītāju stāstiem. Un par šo Žilu Vernu kļuvu es, tas arī viss… Es stāstīju abrakadabriskus notikumus, kam ļāvu risināties eksotiskā vidē, kur neviens nekādi nevarētu tos pārbaudīt… Un katoļi visu ņēma pretī. Šie ļaudis ir tik stulbi, ka tad, ja es šodien viņiem pavēstītu, ka esmu viņus krāpis, viņi man neticētu."

Lotjē tūliņ Le Rosier de Marie rakstīja, ka varbūt ir ticis maldināts un ka tā, kuru viņš redzējis, nemaz nav bijusi Diāna Vogāna, un visbeidzot nāca arī pirmais jezuītu uzbrukums, ko caurcaurēm nopietnajā žurnālā Ētudes publicēja kāds tēvs Portaljē. It kā ar to vēl nebūtu gana, vairākas avīzes ziņoja, ka monsinjors Nortrops, Čārlstonas bīskaps un tieši Čārlstonā taču itin kā dzīvoja Paiks, visu Lielmeistaru Lielmeistars), esot ieradies Romā, lai personīgi pārliecinātu Leonu XIII, ka viņa pilsētas brīvmūrnieki ir godīgi cilvēki un viņu svētnīcās nav itin nevienas Sātana statujas.

Drimons triumfēja. Taksils bija nolikts pie vietas, gan ciņa pret brīvmūrniekiem, gan cīņa pret žīdiem atkal atgriezās nopietnās rokās.

## 24 nakts misĒ

1897. gada 17. aprīlis

Dārgais kapteini,

jūsu pēdējās lappusēs apkopots neiedomājami daudz notikumu, un ir skaidrs kamēr jūs izdzīvojāt šos, es tikmēr izdzīvoju citus. Un acīmredzot jūs bijāt informēts kā lai būtu citādi, ņemot vērā, cik daudz trokšņa Taksils un Bataijs sacēla) par to, kas risinājās ap mani, un varbūt jūs atceraties vairāk, nekā spēju rekonstruēt es pats.

Ja tagad ir 1897. gada aprīlis, tas nozīmē, ka mana darbošanās ar Taksilu un Diānu ilga aptuveni duci gadu, un šo gadu laikā notika pārāk daudz visa kā. Piemēram, kad mēs novācām no skatuves Bulānu?

Tas droši vien notika tolaik, pirms nepilna gada, kad bijām sākuši publicēt Le Diable. Kādu vakaru Bulāns ieradās Oteijā pavisam satriekts un ar mutautu nemitīgi slaucīja lūpas, uz kurām biezēja bālganas putas.

Esmu pagalam, viņš man teica. Viņi mani bendē nost.

Doktors Bataijs nolēma, ka kārtīga glāze stipra alkohola nāks par labu, Bulāns no dzēriena neatteicās un tad aizlūstošiem vārdiem stāstīja mums par burvestībām un zavēšanām.

Jau agrāk viņš mums bija teicis, cik sliktas ir viņa attiecības ar Stanislasu de Gvaitu un viņa kabalistisko Rozes un Krusta ordeni, un arī ar to Žozefēnu Peladānu, kas pēcāk, disidentisma gara vadīts, bija nodibinājis Katolisko Rozes un Krusta ordeni, un skaidrs, ka šiem abiem tipiem Le Diable jau bija pievērsies ne reizi vien. Pēc manas saprašanas bija pavisam maz atšķirību starp Peladāna rožkrustiešiem un Ventrā sektu, par kuras augstāko priesteri bija kļuvis Bulāns, tie visi bija ļautiņi, kas staigāja apkārt kabalistiskām zīmēm izraibinātās tunikās, un nebija īsti saprotams, vai viņi ir sabiedrotie labajam dieviņam vai velnam, bet varbūt tieši tāpēc Bulāns bija uz nažiem ar Peladāna aprindām. Gan vieniem, gan otriem bija kopīgi medību lauki, kur tie centās savaņģot vienas un tās pašas noklīdušās dvēseles.

Gvaitas uzticamie draugi stāstīja par viņu kā par izsmalcinātu aristokrātu viņš bija marķīzs), kurš kolekcionē piecstaru amuletiem rotātus grimoires, Lullija un Paracelza darbus, sava baltās un melnās maģija skolotāja Elifasa Levi manuskriptus un arī citus izcili retus hermētisma sacerējumus. Runāja, ka savas dienas viņš vadot mazā apakšstāva dzīvoklī Tridēna avēnijā, kur uzņēma vienīgi okultistus, pats no sava mitekļa neiziedams nedēļām ilgi. Tieši šajās istabās kā apgalvoja citi) viņš, tērpies garā, sarkanā paltrakā un bruņojies ar zobenu, cīnījās pret rēgu, ko turēja ieslodzītu kādā skapī, un, piesātinājies ar alkoholu un morfīnu, piešķīra stingrāku veidolu savu murgu radītajām ēnām.

To, ka viņš darbojas biedējošās jomās, apliecināja arī virsraksti viņa Esejās par nolādētajām zinātnēm, kur viņš atmaskoja luciferiskās vai luciferietiskās, sātaniskās vai sātanistiskās, velnišķās vai velnišķīgās intrigas, ko vērpj Bulāns, kuru viņš atspoguļoja kā pervertu, kas "kopošanos iecēlis liturģiskas prakses godā".

Šī naidošanās nebija nekas jauns, un jau 1887. gadā Gvaita ar savu anturāžu bija sapulcinājis "iesvētīto tiesu", kas piesprieda Bulānam sodu. Vai tas bija tikai morāls nosodījums? Bulāns pats kopš sākta gala apgalvoja, ka sods esot fizisks un ka viņš jūtot nemitīgus uzbrukumus, viņu sitot un ievainojot okulti fluīdi, netveramas dabas veseri, ko pret viņu arī no liela attāluma raidot Gvaita un pārējie.

Un tagad Bulāns juta, ka pēdējā stundiņa ir klāt.

Katru vakaru, kad laižos miegā, es jūtu sitienus, dunkas, pļaukas, un tās nav manu slimo jutekļu ilūzijas, ticiet man, jo tai pašā laikā arī

Cīnījās pret rēgu, ko turēja ieslodzītu kādā skapī, un, piesātinājies ar alkoholu un morfīnu, piešķīra stingrāku veidolu savu murgu radītajām ēnām. 414. lpp.)

mans kaķis svaidās un raustās, it kā viņam cauri triektos elektriskā strāva. Zinu, ka Gvaita ir uztaisījis vaska figūriņu, ko dursta ar adatu, un tad es jūtu durošas sāpes. Mēģināju raidīt viņam pretī savas burvestības, lai padarītu viņu aklu, taču Gvaita manu nodomu uzminēja un pavērsa lāstu pret mani pašu, un viņš šajās mākslās ir daudz spēcīgāks. Tagad acis man miglojas, elpa kļūst smaga, un es nezinu, cik stundas vēl spēšu vilkt dzīvību.

Nebijām pārliecināti, vai viņš stāsta taisnību, bet tas nebija no svara. Šis nelaimīgais patiešām jutās slikti. Un tad Taksilu piemeklēja kārtējā ģeniālā ideja: Uzdodieties par mirušu, viņš teica. Lai uzticami cilvēki paziņo, ka esat nomiris Parīzes apmeklējuma laikā, un Lionā vairs neatgriezieties, sameklējiet sev kādu patvērumu te, pilsētā, noskujiet ūsas un bārdu, kļūstiet par kādu citu. Līdzīgi kā Diāna atmostieties kā cits cilvēks, bet atšķirībā no Diānas šai cilvēkā arī palieciet. Vismaz tik ilgi, līdz Gvaita un viņa biedri, uzskatīdami jūs par mirušu, pārstās jūs mocīt.

-   Bet kā tad es dzīvošu, ja neatgriezīšos Lionā?

-   Palieciet te pie mums Oteijā, vismaz kamēr vētra norimst un jūsu pretinieki tiek atmaskoti. Galu galā Diānai vajag aizvien vairāk atbalsta, un mums jūs būsiet noderīgāks, ja dzīvosiet uz vietas, nevis iegriezīsieties tikai kā ciemiņš.

-    Bet, piebilda Taksils, ja jums ir uzticami draugi, iekams uzdodaties par mirušu, aizrakstiet viņiem vēstules, kurās jūtama nāves priekšnojauta, un skaidriem vārdiem apsūdziet Gvaitu un Peladānu, un tad jūsu sekotāji, ko būs piemeklējušas neremdināmas sēras, paši uzsāks cīņu pret jūsu slepkavām.

Tā arī notika. Vienīgais cilvēks, kas zināja patiesību, bija Tibo kundze, Bulāna palīdze, priesteriene, uzticības persona un varbūt vēl kas vairāk), kura viņa Parīzes draugiem sniedza aizkustinošu viņa agonijas aprakstu un nezin kā tika galā arī ar lioniešiem, varbūt viņai nācās tur apglabāt tukšu zārku. Pēc kāda laika Tibo kundzi darbā par guvernanti nolīga viens no Bulāna draugiem un pēcnāves aizstāvjiem Heismans, modīgs rakstnieks, un esmu pārliecināts, ka reizēm vakaros, kad manis Oteijā nebija, viņa ieradās apciemot savu veco sabiedroto.

Pēc nāves ziņas žurnālists Žils Buā uzbruka Gvaitam Gil Blas lappusēs, apsūdzot viņu gan pesteļošanā, gan Bulāna slepkavībā, un Figaro nodrukāja interviju ar Heismanu, kurš sīki un smalki izskaidroja, kā iedarbojušās Gvaitas burvestības. Turpat laikrakstā Gil Blas Buā turpināja izteikt apsūdzības, pieprasīja līķa autopsiju, lai tiktu pārbaudīts, vai sirds un aknas patiešām cietušas no Gvaitas fluīdiskajām bultām, kā arī paģērēja nopietnu izmeklēšanu.

Gvaita arī atbildēja iekš Gil Blas, ironizējot par savām slepkavnieciskajām spējām "nu protams, es piekopju ellišķīgu mākslu, darbodamies ar vissmalkākajām indēm, es tās izgaisinu, lai to toksiskos izgarojumus aizraidītu tūkstošiem jūdžu tālumā un iepūstu nāsīs tiem, kas man nav simpātiski, es esmu jaunā gadsimta Žils de Rē,"), un izaicināja uz divkauju gan Heismanu, gan Buā.

Bataijs smīkņāja, vērojot, kā par spīti abu pušu maģiskajām spējām neviens nevienam nespēja pieburt ne skrambiņas, tomēr kāda Tulūzas avīze izteica mājienus, ka burvestības kāds tomēr esot izmantojis: kad Buā devās uz divkaujas vietu, viens no viņa lando zirgiem bez iemesla pakrita, zirgu nomainīja, taču arī tas nolikās gar zemi, lando apgāzās, un Buā dueļa vietā ieradās viscaur zilumos un nobrāzumos. Turklāt vēlāk viņš apgalvoja, ka pārdabisks spēks nobloķējis pistoles stobrā vienu no viņa lodēm.

Bulāna draugi arī ziņoja avīzēm, ka Peladāna rožkrustieši esot pasūtījuši misi Svētās Dievmātes katedrālē, bet maizes un vīna konsekrēšanas brīdī viņi izvilkuši dunčus un draudīgi tos pavērsuši pret altāri. Ej nu sazini. Le Diable vajadzībām šīs ziņas bija visai noderīgas un pat mazāk neticamas par citām, pie kurām lasītāji bija pieradināti. Taču vajadzēja pievērsties arī Bulānam, turklāt bez liekas klīrēšanās.

-Jūs esat miris, Bataijs viņam teica, tāpēc jums vairs nevajag interesēties, kas par šo nelaiķi tiek runāts. Un, ja nu gadījumā jums kādu dienu vajadzēs augšāmcelties, mēs apjums būsim radījuši noslēpumainības auru, kas noteikti nāks jums tikai par labu. Tāpēc nesatraucieties par to, ko mēs rakstīsim, jo tas nebūs par jums, tas būs par Bulānu, un šī persona vairs neeksistē.

Bulāns piekrita un, varbūt sava narcistiskā delīrija pārņemts, guva baudu, lasot, kā Bataijs turpina fantazēt par viņa okultajām izdarībām. Bet patiesībā tagad Bulānu gluži kā magnēts pievilka vienīgi Diāna. Slimīgā uzmācībā viņš neatkāpās no tās ne soli, itin kā baidīdamies par sievieti, ko viņa fantāzijas nohipnotizēja arvien vairāk, it kā viņa jau

tāpat nebūtu aizklīdusi gana tālu no realitātes.

* * *

Jūs labi izstāstījāt to, kas notika vēlāk. Katoliskā pasaule sašķēlās, un viena puse ņēmās apšaubīt Diānas Vogānas eksistenci. Aks kļuva par nodevēju, un Taksila būvētā pils juka un bruka. Mūs nomāca gan mūsu pretinieku riešana, gan daudzie Diānas atdarinātāji tādi, kā jūsu pieminētais Mardžota. Sapratām, ka esam mazliet pārcentušies, doma par trīsgalvainu velnu, kas dzīro kopā ar Itālijas valdības vadītāju, nebija viegli sagremojama.

Nedaudzās tikšanās ar tēvu Bergamaski mani pārliecināja, ka, lai arī Romas jezuīti no Civilta Cattolica joprojām ir noskaņoti atbalstīt Diānu, franču jezuīti un par piemēru noder jūsu pieminētais tēva Portaljē raksts) jau apņēmušies visu šo lietu noslāpēt. Savukārt īsa saruna ar Ebiternu mani pārliecināja, ka arī brīvmūrnieki nevar vien sagaidīt brīdi, kad šim farsam pienāks gals. Katoļiem bija svarīgi, lai visa šī būšana izbeigtos paklusām un baznīcas hierarhija netiktu apkaunota vēl vairāk, savukārt brīvmūrnieki pieprasīja atsaukumu, kas saceltu pamatīgu troksni, lai visi Taksila pretmasoniskās propagandas gadi tiktu apzīmogoti kā tīra blēdība.

Tā kādu dienu es vienlaikus saņēmu divas īsas vēstules. Pirmajā tēvs Bergamaski rakstīja: "Pilnvaroju jūs piedāvāt Taksilam piecdesmittūkstošus franku, lai viņš visu šo pasākumu izbeidz. Ar brālīgiem sveicieniem no *** abatijas, Bergamaski." Otrā bija no Ebiterna un skanēja šādi: "Laiks pielikt punktu. Piedāvājiet Taksilam simttūkstoš frankus, ja viņš publiski atzīsies, ka visu ir sadomājis."

Nu man bija divkārši droša aizmugure un atlika tikai rīkoties protams, vispirms es no pasūtītājiem iekasēju apsolīto naudas summu.

Aka dezertēšana manu uzdevumu bija vienkāršojusi. Vajadzēja tikai Taksilu pamudināt konvertēties vai rekonvertēties, vai kā lai to nosauc. Tāpat kā šī pasākuma pirmsākumos manā rīcībā atkal bija simt piecdesmit tūkstoši franku, un Taksilam pilnīgi pietika ar septiņdesmit pieciem tūkstošiem, jo manā rīcībā bija arī par naudu pārliecinošāki argumenti.

-   Taksil, mēs esam zaudējuši Aku, un būtu sarežģīti atrādīt publikai Diānu. Es parūpēšos, lai viņa pazustu. Taču mani visvairāk uztraucat jūs: esmu dzirdējis baumas, ka brīvmūrnieki nolēmuši jūs novākt, un galu galā jūs pats rakstījāt, cik asiņaina mēdz būt viņu atriebība. Agrāk jūs būtu aizstāvējusi katoliskā sabiedrība, bet tagad, redzat, novēršas pat jezuīti. Un, lūk, jums ir pavērusies pārsteidzoša iespēja: kāda loža tikai nejautājiet man, kura, jo šī lieta ir ļoti slepena jums piedāvā septiņdesmit piecus tūkstošus franku, ja jūs publiski paziņosiet, ka esat visus krāpis. Jūs taču saprotat, cik izdevīgi tas ir brīvmūrniekiem: viņi attīrīsies no mēsliem, ko esat viņiem uzgāzis, turklāt tie paši mēsli trāpīs katoļiem, kas visu acīs kļūs par lētticīgiem nejēgām. Savukārt jums pašam tā būs tāda reklāma, ka nākamos darbus varēsiet pārdot vēl labāk nekā iepriekšējos, ko pie katoļiem turklāt pēdējā laikā pērk aizvien sliktāk. No jauna iekarosiet antiklerikālo un brīvmūrnieku publiku. Jums tas ir izdevīgi.

Nemaz nevajadzēja īpaši uzstāt: Taksils bija āksts, un no domas par izrādīšanos jaunā ākstībā viņam jau mirdzēja acis.

-   Klausieties, dārgais abat, es noīrēšu zāli un paziņošu presei, ka noteiktā dienā ar publiku tiksies Diāna Vogāna, kas uzrādīs arī dēmona

Asmodeja fotogrāfiju, ko uzņēmusi ar paša Lucifera atļauju. Teiksim, es afišā apsolīšu, ka starp pasākuma dalībniekiem tiks izlozēta rakstāmmašīna četrsimt franku vērtībā, bet pēc tam nemaz nebūs vajadzības vilkt lozes, jo es, protams, paziņošu, ka Diāna neeksistē, un, ja neeksistē viņa, skaidrs, ka neeksistē arī rakstāmmašīna. Es jau iztēlojos, ka nonākšu visās avīzēs, pirmajā lappusē. Brīnišķīgi. Tikai dodiet man laiku visu kārtīgi noorganizēt un ja jums nav iebildumu) palūdziet avansu no tiem septiņdesmit pieciem tūkstošiem, lai varu segt izdevumus…

Nākamajā dienā Taksils bija atradis zāli Societē de Geographie zāli, taču tā būšot brīva tikai Lieldienu pirmdienā. Atceros, ka teicu: Tātad gandrīz pēc mēneša. Šai laikā labāk nekur sabiedrībā nerādīties, lai neizceltos jaunas baumas. Es tikmēr izdomāšu, kā dabūt pie vietas Diānu.

Taksilu uz mirkli sagrāba šaubas, lūpas iedrebējās, un trīcēja arī ūsas: Jūs taču negribēsiet… novākt Diānu, viņš teica.

Kādas muļķības, es atbildēju, neaizmirstiet, ka esmu garīdznieks. Es viņu aizvedīšu atpakaļ uz turieni, no kurienes paņēmu.

Likās, viņu apstulbina doma, ka vajadzēs zaudēt Diānu, taču bailes no brīvmūrnieku atriebības bija stiprākas par vēl kvēlojošo vai jau izplēnējošo aizraušanos. Pie tam viņš bija ne tikai melis, bet arī gļēvulis. Kā viņš būtu reaģējis, ja es pateiktu, ka plānoju Diānu novākt? Varbūt bailēs no brīvmūrniekiem viņš būtu samierinājies arī ar to. Ja tikai šo darbiņu nevajadzētu paveikt viņam pašam.

Lieldienu pirmdiena būs 19. aprīlī. Ja, atvadoties no Taksila, ieminējos, ka vēl vajadzēs gaidīt mēnesi, tad tas droši vien notika 19. vai 20. martā. Šodien ir 17. aprīlis. Tātad, pamazām likdams kopā pēdējo desmit gadu notikumus, esmu nonācis aptuveni mēnesi senā pagātnē. Un ja šīs dienasgrāmatas uzdevums bija palīdzēt man tāpat kā jums) atrast pašreizējā apjukuma cēloni, tad jāsecina, ka nekas nav noticis. Varbūt izšķirīgais notikums atgadījās tieši pēdējās četrās nedēļās.

Tagad man šķiet, ka baidos atcerēties ko vairāk.

Viņš jūtot nemitīgus uzbrukumus, viņu sitot un ievainojot okulti fluīdi, netveramas dabas veseri, ko pret viņu ari no liela attāluma raidot Gvaita un pārējie. 414. lpp.)

18. aprīlis, rītausma

Kamēr Taksils nikns klīda pa māju un nervozi dīdījās, Diāna nemanīja, ka briest kas nopietns. Pamīšus pāriedama no viena stāvokļa otrā, viņa ieplestām acīm klausījās mūsu apspriedēs, un likās, viņa atmostas vienīgi brīžos, kad kāda cilvēka vai vietas vārds iešķīla vāru zibsni viņas prātā.

Viņa arvien vairāk šķita esam piederīga augu valstij, un viņas vienīgā dzīvnieciskā izpausme bija arvien vairāk sakāpinātais jutekliskums, kas vienlīdz vērsās pret Taksilu, pret Aku, kad viņš vēl bija kopā ar mums, dabiski, pret Bulānu un lai arī centos tam nedot nekādu ieganstu arī pret mani.

Diāna mūsu pulkam bija pievienojusies, būdama nedaudz vecāka par divdesmit gadiem, bet tagad viņai jau bija pilni trīsdesmit pieci. Taksils, smaidīdams arvien glumāk, mēdza teikt, ka līdz ar briedumu viņa kļūstot aizvien pievilcīgāka, it kā sieviete, kam pāri trīsdesmit, vēl varētu būt iekārojama. Varbūt viņas šķietamā piederība koku pasaulei apveltīja viņas skatienu ar miglainību, ko varēja noturēt par noslēpumainu.

Bet tādās perversijās es neesmu lietpratējs. Ak Dievs, kāpēc es kavējos pie tās sievietes miesiskā apveida, lai gan viņa mūsu rokās bija tikai nelaimīgs rīks?

* * *

Jau teicu, ka Diāna neapzinājās, ka briest kas nopietns. Varbūt es kļūdos: martā iespējams, tāpēc, ka vairs nesatika ne Taksilu, ne Bataiju, viņa kļuva stipri uzbudināta. Viņu piemeklēja histērijas lēkmes, dēmons viņa teica) viņu nežēlīgi savainojot, plosot, kožot, mežģot viņai kājas un sitot pa seju un viņa man rādīja zilganas zīmes ap acīm. Uz plaukstām viņai sāka parādīties brūces, kas atgādināja stigmas.

Viņa jautāja, kāpēc gan elles spēki tik skarbi uzbrūkot pallādietei, kura taču ir uzticīga Luciferam, un tvēra mani aiz drānām, kā lūgdamās palīdzību.

Iedomājos par Bulānu, kas burvestību jomā zināja vairāk nekā es. Un, tikko viņu pasaucu, Diāna saņēma viņu aiz rokām un sāka trīcēt pie visām miesām. Viņš uzlika plaukstas Diānai uz pakauša, maigi runādams, viņu nomierināja un tad iespļāva viņai mutē.

-   Kurš tev teica, mana meita, viņš tai vaicāja, ka tas, kurš tevi pakļauj šīm mocībām, ir tavs kungs Lucifers? Vai tu nedomā, ka, nicinot un sodot tevi par tavu pallādisko ticību, tavs ienaidnieks ir galvenais Ienaidnieks, tas eons, ko kristieši dēvē par Jēzu Kristu, vai kāds no viņu iedomātajiem svētajiem?

-    Bet, abata kungs, apjukusi teica Diāna, es esmu pallādiete tieši tāpēc, ka neatzīstu nekādu nodevīgā un ļaunprātīgā Kristus spēku, neatzīstu tik lielā mērā, ka reiz pat atteicos durstīt ar dunci hostiju, jo uzskatīju par neprātu saredzēt reālu klātbūtni tajā, kas patiesībā ir tikai miltu pikucis.

-    Un te tu kļūdies, mana meita. Redzi, kā rīkojas kristieši, kas atzīst par valdnieku savu Kristu, taču tāpēc vien neiedomājas, ka velns neeksistē, taisni otrādi, viņi baidās no velna izliktajiem pinekļiem, naidīguma, kārdinājumiem. Un tāpat jārīkojas mums: mēs ticam sava kunga Lucifera varai, jo uzskatām, ka viņa ienaidnieks Adonajs, varbūt Kristus veidolā, garīgi eksistē un izpaužas caur savu nelietību. Tātad tev vajadzēs pakļauties un bradāt kājām sava ienaidnieka tēlu tai vienīgajā veidā, kāds atļauts ticīgam luciferietim.

-   Kāds tas ir?

-   Melnā mise. Tu nemūžam nevarēsi saņemt mūsu kunga Lucifera labvēlību, ja ar melnās mises starpniecību nebūsi celebrējusi savu atteikšanos no kristiešu Dieva.

Likās, Diānu izdevies pārliecināt, un Bulāns man lūdza, lai atļauju viņu aizvest uz uzticamu sātanistu saietu, stiprinot viņa pūliņus Diānu pārliecināt, ka sātanismam un luciferiānismam jeb pallādismam ir vienādi mērķi un tie ir vienādi šķīstījoši.

Man negribējās atļaut Diānai iziet no mājām, tomēr vajadzēja dot viņai kādu nieku brīvības.

* * *

Pārsteidzu abatu Bulānu konfidenciālā sarunā ar Diānu. Viņš tai saka:

-   Vai tev vakar patika?

Kas ir noticis vakar?

Abats turpina: Tieši rītvakar man jācelebrē kārtējā svinīgā mise kādā dekonsekrētā baznīcā Pasī. Brīnumains vakars, 21. marts, pavasara ekvinokcija, brīdis, kas bagātīgi apveltīts ar okultām nozīmēm. Ja tu piekritīsi braukt līdzi, man vajadzēs tevi garīgi sagatavot, tagad, vienatnē, zem grēksūdzes noslēpuma.

Izgāju ārā, un Bulāns palika kopā ar viņu ilgāk par stundu. Beidzot ieaicinājis mani atpakaļ istabā, viņš teica, ka Diāna nākamajā dienā braukšot uz Pasī baznīcu, taču vēloties, lai es viņu turp pavadu.

-   Jā, abata kungs, man teica Diāna, acīm neparasti dzirkstot un vaigiem kvēlojot, jā, es jūs lūdzu.

Man būtu vajadzējis atteikties, taču mani bija pārņēmusi ziņkārība,

un es negribēju, lai Bulāns mani uzskata par svētuli.

* * *

Es rakstu un drebu, mana roka itin kā pati skrien pa lapu, es vairs neatceros, es izdzīvoju no jauna, šķiet, es stāstu kaut ko, kas notiek šai pašā brīdī…

Bija 21. marta vakars. Jūs, kaptein, aizsākāt savu dienasgrāmatu 24. martā, stāstīdams, ka es esot zaudējis atmiņu 22. marta rītā. Tātad, ja ir noticis kaut kas šausmīgs, tas notika 21. marta vakarā.

Mēģinu rekonstruēt, taču tas prasa lielas pūles. Baidos, ka man ir drudzis, mana piere deg kā ugunīs.

Paņēmis Diānu no Oteijas, es fiakra važonim nosaucu kādu adresi. Viņš uzmet man greizu skatienu, it kā neuzticētos tādam klientam kā es, par spīti manai garīdznieka sutanai, tomēr, kad apsolu viņam labu dzeramnaudu, viņš dodas ceļā, neko neteikdams. Viņš arvien vairāk attālinās no centra un dodas uz nomali pa ielām, kas kļūst arvien tumšākas, līdz iegriežas kādā ieliņā, kuru no abām pusēm ieskauj pamestas mājeles un kura beidzas kā strupceļš tai galā gandrīz sabrukušas vecas kapelas fasāde.

Mēs izkāpjam, un izskatās, ka mūsu vedējs nevar vien sagaidīt, kad tiks prom, viņš steidzas tik ļoti, ka pat negaida, kamēr es, samaksājis par braucienu, bāžu roku kabatā, lai sameklētu vēl kādu franku, uzsauc: "Nevajag, abata kungs, paldies, būs labi tāpat!" un, atteicies no dzeramnaudas, brauc prom.

Ir auksts, un man bail, saka Diāna, piekļaudamās man klāt. Es paraujos nostāk, un, tā kā viņas roku neredzu, tikai jūtu to paslēptu zem drānām, ievēroju, ka viņa ir ģērbusies dīvaini: viņai mugurā ir apmetnis ar kapuci, un tas sedz visu viņas augumu no galvas līdz kājām tā, ka šajā tumsā viņu varētu noturēt par mūku, par vienu no tiem, kas klejoja pa klosteru pagrabiem tajos gotiskā stila romānos, kas bija modē šī gadsimta sākumā. Nekad agrāk neesmu viņai šo apmetni redzējis, bet jāatzīst, ka man nekad nav nācis prātā pārbaudīt mantu lādi, ko viņa atveda līdzi no doktora Dimorjē mājām.

Kapelas durtiņas ir puspavērtas. Ieejam vienīgajā jomā, ko izgaismo uz altāra degošas sveces un daudzi mazajā apsīdā puslokā aiz altāra izvietoti trijkāji, kuros plaiksnās liesmas. Altāris ir pārsegts ar melnu pārklāju, līdzīgu tiem, kādus izmanto bērēs. Virs tā krucifiksa vai kādas ikonas vietā ir novietota dēmona statuja tas veidots kā āzis ar saslietu, neproporcionāli lielu, vismaz trīsdesmit centimetrus garu failu. Sveces ir nevis baltas vai ziloņkaula krāsā, bet gan melnas. Pašā vidū tabernākulā ielikti trīs galvaskausi.

Man par tiem stāstīja abats Bulāns, Diāna man čukst, tās ir trīs Austrumu gudro, īsto ķēniņu un burvju Teobena, Mensera un Saīra, relikvijas. Viņus brīdināja krītoša, izdziestoša zvaigzne, un viņi devās prom no Palestīnas, lai nekļūtu par lieciniekiem Kristus dzimšanai.

Iepretī altārim pusaplī rindās sastājušies jaunieši labajā pusē puikas un kreisajā meitenes. Abi pulki vēl ir tik zaļoksni, ka dzimumu atšķirības varētu neievērot un domāt, ka šo maigo amfiteātri veido graciozi androgīni, kuru atšķirīgumu vēl vairāk slēpj tas, ka gan vieniem, gan otriem galvā ir novītušu rožu vainagi, varētu, ja vien zēni nebūt pavisam kaili un ja tik ļoti neizceltos vīrietība, ko viņi lepni rāda cits citam, un ja meitenes nebūtu tērpušās īsās, gandrīz caurspīdīga auduma tunikās, kas glāsta viņu mazās krūtis un nenobriedušo gurnu izliekumus, neko neslēpjot. Viņi visi ir ļoti skaisti, lai arī sejas drīzāk pauž viltību nekā nevainību, bet tas noteikti vairo viņu pievilcību, un man jāatzīstas cik ērmota situācija, kurā es, priesteris, sūdzu grēkus jums, kapteini), ka, lai arī nobriedusi sieviete man iedveš ja ne šausmas, tad vismaz biklas bailes, es ar pūlēm pretojos kārdinājumam, ko raisa pusaugu būtne.

Šie savādie klēriķi dodas aiz altāra un atgriežas ar maziem turibuliem, ko izdala klātesošajiem, tad daži no viņiem tuvina trijkāju liesmām sveķainus zariņus, aizdedzina tos un ar tiem aizkūpina ķēdēs iekārtos turibulus, no kuriem tūliņ sāk plūst biezi dūmi un eksotisku drogu uzbudinoša smarža. Citi kailie efēbi iznēsā mazus kausiņus, un viens tiek piedāvāts arī man. Dzeriet, abata kungs, man saka zēns ar nekaunīgu skatienu, tas vajadzīgs, lai jūs varētu iekļauties rituāla garā.

Iedzēru un tagad visu redzu un dzirdu itin kā miglas ietīstītu.

Lūk, iznāk mises celebrētājs, un es pazīstu Bulānu. Viņam mugurā ir balts krekls, kam pāri uzvilkts sarkans ornāts, uz kura redzams ačgārni apvērsts krusts. Abu krusta zaru savienojuma vietā atveidots melns āzis, kas saslējies pakaļkājās un pastiepis ragus… Tikko mises celebrētājs sper pirmos soļus, itin kā nejaušības vai paviršības dēļ, bet patiesībā vienīgi aiz perversas koķetērijas krekls priekšpusē paveras, atklājot skatieniem ievērojamu izmēru failu, kādu nemūžam nebūtu varējis iedomāties tik sanīkušai būtnei kā Bulāns, un nezin kādu jau iepriekš ieņemtu narkotiku iespaidā šis loceklis ir saslējies. Viņa kājas ir iespīlētas tumšās, taču pilnīgi caurspīdīgās zeķēs, tieši tādas ak vai, pēcāk attēlotas gan Charivari, gan citos nedēļrakstos, kur tās varēja aplūkot arī abati un kirē, kas to nemaz nevēlējās) bija apvilkusi Seleste Mogadora, kad viņa Bal Mabille dejoja kankānu.

Celebrētājs pagriež draudzei muguru un sāk skandēt mises tekstu latīniski, un androgīni viņam atbild.

-   Iri nomine Astaroth et Asmodei et Beelzēbuth. Introibo ad altare Satanae.

-   Qui laetificat cupiditatem nostram.

-    Lucifer omnipotens, emitte tenebram tuam et afflige inimicos nostros.

-   Ostende nobis, Dominē Satanas, potentiam tuam, et exaudi luxuriam meam.

-   Et blasphemia mea ad te veniat.

Tad Bulāns izvelk no tērpa krustu, noliek to zemē un brīdi mīda kājām. O Krust, es tevi bradāju, pieminēdams un atriebdams senos Tempļa Meistarus. Es tevi mīdu, jo tu kļuvi par viltus dieva Kristus Jēzus viltus sanktifikācijas rīku.

Šajā brīdī Diāna, mani nebrīdinot, it kā piepešas apgaismības piemeklēta bet droši vien paklausīdama pamācībām, ko Bulāns devis viņai vakarējās grēksūdzes laikā) šķērso jomu, iziet starp diviem ticīgo vai neticīgo) pulkiem, ar valdonīgu žestu pēkšņi notrauc kapuci un nomet apmetni, iezaigodamās kaila. Man trūkst vārdu, kapteini Simonīni, bet ir tā, it kā es viņu redzētu kā Izīdu, kas nometusi plīvuru, un tikai smalka melna maska sedz viņas seju.

Es itin kā iešņukstos, pirmo reizi redzēdams sievieti visā viņas izlaidīgā auguma neizturami vardarbīgajā spēkā. Rūsganā zelta mati, ko viņa parasti nēsā tikli savītus mezglā, nu brīvi palaisti krīt nekautri, glāstīdami viņas sēžu, kuras apaļums ir nelietīgi perfekts. Var redzēt, cik lielisks ir šīs pagānu statujas smalkais kakls, kas slejas kā kolonna virs marmorbaltiem pleciem, kamēr krūtis un es pirmo reizi redzu sievietes krūtis) slejas stingri augstprātīgas un sātaniski lepnas. Starp tām kā vienīgā nemiesiskā atlieka medaljons, no kura Diāna nekad nešķiras.

Diāna pagriežas un glumenā lēnīgumā uzkāpj trīs pakāpienus līdz altārim, un tad ar celebrētāja palīdzību apguļas uz tā, galvu noliekot uz melna samta spilvena, kas apmalots sudraba bārkstīm, bet viņas mati strāvo gar abām galda malām, vēders ir viegli izliekts, kājas ieplestas tā, lai būtu redzama zeltainā vilna, kas slēpj ieeju viņas sievišķajā alā, un viss viņas augums biedējoši mirdz sveču iesārtajā gaismā. Mans Dievs, es nezinu, kādiem vārdiem aprakstīt to, ko redzu, un ir tā, it kā mans dabiskais riebums pret sievišķo miesu un bailes, ko tā man iedveš, būtu izkusuši, dodot vietu jaunām sajūtām, it kā pa manām dzīslām plūstu nekad agrāk nebaudīts dzēriens…

Bulāns uz Diānas krūtīm ir novietojis mazu ziloņkaula failu un uz vēdera izšūtu audeklu, uz kura noliek no tumša akmens izdobtu kausu.

No kausa viņš izņem hostiju, un tā noteikti nav no tām jau iepriekš konsekrētajām, ar kādām tirgojaties jūs, kapteini Simonīni, bet gan dievmaizīte, ko Bulāns, joprojām būdams pilntiesīgs Svētās Romas baznīcas priesteris, lai arī varbūt jau ekskomunicēts, šobrīd gatavojas konsekrēt virs Diānas klēpja.

Un viņš saka: Suscipe, Dominē Satanas, hanc hostiam, quam ego indignus famulus tuus offero tibi. Amen.

Tad viņš ņem hostiju un, divreiz nolaidis lejup pret zemi, divreiz pacēlis gaisā pret debesīm un pagriezis vienreiz pa labi un vienreiz pa kreisi, rāda to draudzei, sacīdams: No dienvidiem es piesaucu Sātana labvēlību, no austrumiem es piesaucu Lucifera labvēlību, no ziemeļiem es piesaucu Beliāla labvēlību, no rietumiem es piesaucu Leviatāna labvēlību, lai plaši atveras elles vārti un lai, šo vārdu izsaukti, pie manis nāk Bezdibeņa Akas Sargi. Tēvs mūsu, tu kas esi peklē, nolādēts lai top tavs vārds, lai iznīkst tava valstība, tavs prāts lai nicināts kā uz zemes, tā arī ellē! Lai slavēts Zvēra vārds!

Un pusaudžu koris skaļā balsī: Seši seši seši!

Zvēra skaitlis!

Tagad Bulāns kliedz: Lai slavēts Lucifers, kura Vārds ir Nelaime. Ak grēka meistar, ak pretdabisko mīlestību un incesta labumu meistar, ak dievišķās sodomijas meistar, Sātan, tevi mēs pielūdzam! Un tevi, Jēzu, es piespiežu iemiesoties šajā hostijā, lai mēs varam atjaunot tavas ciešanas un vēlreiz mocīt tevi ar naglām, kas tevi sita krustā, un vēlreiz caururbt tevi ar Longīna šķēpu!

Seši seši seši! atkārto pusaudži.

Bulāns paceļ hostiju un izrunā: Iesākumā bija miesa, un miesa bija pie Lucifera, un miesa bija Lucifers. Tā bija iesākumā pie Lucifera. Caur viņu viss ir radies, un bez viņas nekas nav radies, kas ir. Un miesa tapa vārds un mājoja mūsu vidū tumsībā, un mēs skatījām Lucifera vienpiedzimušās meitas blāvo spožumu, un tā bija pilna niknuma un trokšņa, un iekāres.

Viņš slidina hostiju pa Diānas vēderu un tad iegremdē to viņas vagīnā. Izvilcis atkal ārā, viņš to paceļ pret jomu un skaļi sauc: Ņemiet un ēdiet!

Divi no androgīniem nometas viņa priekšā ceļos, paceļ viņa kreklu un abi reizē skūpsta saslieto locekli. Tad viss pusaudžu pulks metas viņam pie kājām, zēni sāk masturbēt, bet meitenes noplēš cita citai plīvurus, tinas un berzējas cita gar citu, baudkāri klaigādamas. Gaisu piepilda citas smaržas, arvien neizturamākas un uzmācīgākas, un visi klātesošie pamazām sāk kārīgi elsot, tad baudkāri rēkt, tie atkailinās un sāk cits ar citu kopoties, nelikdamies ne zinis par dzimumu vai vecumu, un starp garaiņiem redzu, ka veca ragana, kurai pāri septiņdesmit un no kura