# Ķēniņienes Loanas mistiskā liesma

Umberto Eko

Umberto Eko

Ķēniņienes Loanas mistiskā liesma

Ilustrēts romāns

Umberto Eko romāna "Ķēniņienes Loanas mistiskā liesma" galvenais varonis Džambatista Bodoni, saukts par Jambo, ir sešdesmitgadlgs vīrietis, Milānas grāmatu antikvārs, kurš izmisīgi pūlas atcerēties savu pagātni. Atmodies slimnīcas gultā, viņš lieliski atceras, kas bija Napoleons, zina, kā jābrauc ar mašīnu, taču nezina, kas ir viņš pats un apkārtējie cilvēki. Lai atgūtu atmiņu, sieva viņam iesaka pārcelties uz vecajām ģimenes lauku mājām Pjemontā. Tur viņš augas dienas pavada bēniņos un vectēva kabinetā, klausoties vecas plates un šķirstot bērnībā iemīļotos komiksus un grāmatas. Tā sākas lēns atgūšanās ceļš, kas ar redzes tēlu, skaņu un smaržu palīdzību ļauj Jambo atgūt bērnības un pusaudža gadu atmiņas. Taču pilna apziņas un atmiņas iemantošana notiek tikai neparedzamajā finālā, kad visā dramatismā atklājas dzīves jēgas paradokss.

No itāļu valodas tulkojusi Dace Meiere

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Ievērojamais itāļu rakstnieks un semiotiķis Umberto Eko ir izveidojis apjomīgu grāmatu ar bagātīgu ilustratīvo materiālu, ceļot gaismā tēlus, faktus un personāžus, kas ietekmējuši viņa paša un veselas paaudzes bērnību. Šajā romānā autors ir apkopojis daudz savu atmiņu, radot oriģinālu ilustrētu vēsturi, kurā viņš sev ierastajā rotaļīgajā ironijā, par aizsegu izmantojot literāru tēlu, stāsta savu pieredzi, kam netrūkst viegli melanholisku nianšu.

Literārā konsultante Olita Rause Māksliniece Iveta Paegle

© Dace Meiere, tulkojums latviešu valodā, 2013 © Iveta Paegle, mākslinieciskais noformējums, 2013 © SIA "Jāņa Rozes apgāds", 2013 ISBN 978-9984-23-457-1

Umberto Eko

Ķēniņienes Loanas mistiskā liesma

Ilustrēts romāns

## Pirmā daļa NEGADĪJUMS

..

## 1. VISNEŽĒLĪGĀKAIS NO MĒNEŠIEM

"Un ka jus sauc?"

"Pagaidiet, man tas ir uz mēles."

Tā viss sākās.

Es itin kā atmodos no ilga miega, tomēr aizvien vēl peldēju pienainā pelēkumā. Vai arī nebiju nomodā un sapņoju. Tas bija savāds sapnis, nekādu attēlu, tikai skaņas. It kā es nevis ko redzētu, bet tikai dzirdētu balsis, kas man stāsta, ko man vajadzētu redzēt. Un tās stāstīja, ka es vēl neko neredzu, tikai migliņu visgarām kanāliem, kur izkūst ainava. Brige, es sev teicu, esmu Brigē. Vai esmu kādreiz bijis mirušajā Brigē? Kur dūmaka peld starp torņiem kā sapņains vīraks? Pelēka pilsēta, skumja kā krizantēmās saplaucis kaps, pilsēta, kur atlupusi migla nokarājas no fasādēm kā gobelēns…

Mana dvēsele tīrīja tramvaja rūtis, lai varētu noslīkt lukturu kustīgajā 1 miglā. Migla, mana neskartā māsa… Bieza, blāva migla, kas aptinas trokšņiem un (auj iznirt bezveidīgiem rēgiem… Beigās nonācu pie neizmērojama bezdibeņa un ieraudzīju milzīgu, līķautā ievīstījušos stāvu, kam seja baltāka par baltu sniegu. Mani sauc Arturs Gordons Pims.

Košļāju miglu. Rēgi slīdēja garām, man viegli pieskārās, izgaisa. Tālas spuldzes mirguļoja kā maldugunis kapsētā…

Kāds iet man līdzās bez skaņas, kā basām kājām, bez papēžiem, bez kurpēm, bez sandalēm, miglas šķiezna pārslīd man pār vaigu, bars dzērāju klaigā tur tālāk, pie prāmja. Prāmis? Ne jau es to saku, to saka balsis.

Nāk migla maigām kaķa ķepiņām… Migla bija tāda, ka šķita, pasaule ir aizvākta.

Tomēr brīžiem bija tā, it kā es atvērtu acis un redzētu zibeņus. Un dzirdēju: "Nē, kundze, tā navTsta koma… Tikai Dieva dēļ nevajag iztēloties līdzenas encefalogrammas… Zināma reaktivitāte ir saglabājusies…"

Kāds spīdināja man acīs gaismu, bet pēc gaismas atkal iestājās tumsa. Jutu, ka man iedur ar kniepadatu. "Redzat, arī kustību spēja…"

Megrē ienirst tik biezā miglā, ka neredz, kur liek kāju… jo tālāk viņš iet, jo vairāk cilvēku rodas miglā, jo rosīgāka tajā vēršas noslēpumainā dzīve. Megrē? Elementāri, dārgais Vatson, tie ir desmit mazi nēģerēni, un tieši miglā nozūd Bāskervilu suns.

Pelēko tvaiku priekškars pamazām zaudēja pelēcīgās nokrāsas, ūdens bija ārkārtīgi karsts un izskatījās vēl pienaināks nekā agrāk… Un tad mūs rāva iekšā ūdenskrituma skavās, turp, kur, gatavs mūs aprīt, vērās bezdibenis.

Dzirdēju cilvēkus runājam man visapkārt, gribēju iekliegties un darīt zināmu, ka esmu tepat. Dzirdēju nemitīgu dūkoņu, it kā mani plosītu vecpuisīgas mašīnas ar asiem zobiem. Biju labošanas darbu kolonijā. Jutu smagumu uz galvas, it kā man būtu uzlikta dzelzs maska. Šķita, ka saredzu dzidri zilas gaismiņas.

"Zīlīšu diametrā novērojama asimetrija."

Prātā bija domu drumslas. Protams, es modos, tikai nespēju pakustēties. Ja vien es spētu palikt nomodā. Vai atkal aizmigu? Un cik es nogulēju? Stundas, dienas, gadsimtus?

Bija atgriezusies migla, balsis miglā, balsis, kas stāsta par miglu. Seltsam, im Nebel zu wandern! Kas tā par valodu? Man šķita, ka peldu jūrā, jutu, liedags ir pavisam tuvu, tikai nekādi nespēju to sasniegt. Neviens mani neredzēja, un paisums mani atkal nesa prom no krasta.

Lūdzu, sakiet man kaut ko, lūdzu, pieskarieties man. Sajutu plaukstu uz pieres. Kāds atvieglojums. Cita balss: "Kundze, ir zināmi gadījumi, kad pacients pēkšņi atmostas un aiziet prom pats savām kājām."

Kāds mani traucēja ar nevienmērīgi mirgojošu gaismu, ar kamertoņa zumoņu, likās, man zem deguna pabāž sinepju burciņu, tad ķiploka daiviņu. Zeme smaržo pēc sēnēm.

Citas balsis, bet šīs no iekšienes: Gari stiepti lokomotīves vaidi, priesteri, miglā bezveidīgi, virtnē dodas uz Sanmikēli in Bosko.

Pelnu debesis. Migla virs upes augšpus pilsētas, migla virs upes lejpus pilsētas, migla kož rokās mazajai sērkociņu pārdevējai. Gājēji no Suņu salas tiltiem vēro zemākas miglas debesis, paši miglā būdami kā gaisa balonā, kas karājas zem brūnas miglas, un nezināju, ka nāves veikti tik daudzi. Stacijas un sodrēju smaka.

Cita gaisma, vieglāka. Likās, ka miglai cauri dzird skotu dūku melodijas aizvijamies pāri viršu klajumiem.

Atkal ilgs miegs, varbūt. Tad kļūst gaišāks, kā glāzē, kur anīsa šņabis ar ūdeni sajaukts…

Viņš stāvēja manā priekšā, lai arī pagaidām saredzēju viņu tikai kā ēnu. Galva man bija smaga, kā mostoties paģiru rītā. Laikam es kaut ko neskaidri nomurmināju, itin kā šai mirklī pirmoreiz mācīdamies runāt: "Posco reposcoflagito pārvalda dubultu akuzatīvu? Cujus regio ejus religio… vai tas ir Augsburgas miers vai Prāgas defenestrācija?" Un vēl: "Migla un apgrūtināta redzamība arī Autosole ātrgaitas šosejas Apenīnu posmā starp Ronkobilačo un Barberino del Mudžello…"

Viņš man saprotoši uzsmaidīja: "Bet tagad kārtīgi atveriet acis un mēģiniet paskatīties apkārt. Vai saprotat, kur mēs esam?" Tagad redzēju skaidrāk, viņam mugurā bija balts kā to sauc? virsvalks. Pagriezu skatienu, un man izdevās pagriezt arī galvu: istaba bija askētiska un tīra, tikai nedaudzas nelielas metāla mēbeles gaišos toņos, pats es gulēju gultā, un pie rokas man bija pievienota caurulīte. Pa spraugu nolaistajās loga žalūzijās telpā bija iespraucies saules asmens, visapkārt gaisos staro pavasars un laukos gavilē. Nočukstēju: "Mēs… esam slimnīcā, un jūs… jūs esat ārsts. Vai man kas atgadījās?"

"Jā, atgadījās, es vēlāk jums paskaidrošu. Bet tagad jūs esat nācis pie samaņas. Viss būs labi. Mani sauc dakteris Gratarolo. Atvainojiet, bet es gribētu uzdot jums dažus jautājumus. Cik pirkstu es rādu?"

"Tā ir plauksta, un tie ir pirksti. Četri pirksti. Ir taču četri, vai ne?"

"Protams. Un cik ir sešreiz seši?"

"Trīsdesmit seši, dabiski." Domas dārdēja man galvā, un tās uzradās pašas, bez manas gribas vai piepūles. "Taisnleņķa trijstūrī… katešu kvadrātu summa… ir vienāda ar hipotenūzas kvadrātu."

"Nākamreiz vajadzēs paņemt līdzi enciklopēdiju, bet, cik nu varu spriest, jūs visu atceraties pareizi. Neatceraties vienīgi, kas esat jūs pats."

"Vai tas ir slikti?"

"Godīgi sakot, nekas labs tas nav. Bet jūs neesat pirmais, kam tā gadījies, un gan jau mēs tiksim ar to galā."

Viņš prasīja, lai paceļu labo roku un lai pieskaros sev pie deguna. Es ļoti labi sapratu, kura ir labā puse un kas ir deguns. Trāpīts. Pieskāros. Bet sajūta bija pavisam jauna. It kā man rādītājpirksta galā būtu acs, un ar to es skatītos sev sejā. Man ir deguns. Gratarolo ar īpašu āmuriņu man paklaudzināja pa ceļgalu, tad arī pa stilbiem un pēdām. Ārsti pārbauda refleksus. Izskatās, ka ar refleksiem man viss ir kārtībā. Beigu beigās es noguru un laikam atkal aizmigu.

Atmodos savādā vietā un nomurmināju, ka tā izskatās pēc kosmosa kuģa kajītes filmās (kurās filmās, jautāja Gratarolo, visās, es atbildēju, vienkārši visādās fantastikas filmās, bet tad nosaucu Zvaigžņu ceļu). Man kaut ko nesaprotamu darīja ar visādām neredzētām mašīnām. Droši vien skatījās iekšā galvā, un es nedomādams ļāvos, klusā dūkoņa mani iežūžoja, un ik pa laikam es atkal iesnaudos.

Vēlāk (nākamajā dienā?), kad atgriezās Gratarolo, es pētīju gultu. Čamdīju palagus, tik vieglus, gludus, taustei patīkamus. Sega nebija tik mīlīga, tā mazliet durstīja pirkstgalus. Tad pagriezos un viegli pliķēju spilvenu, priecādamies, kā plauksta tajā iegrimst. Puff, puff, man bija jautri. Gratarolo apvaicājās, vai es negribētu piecelties no gultas. Ar māsiņas palīdzību man tas izdevās. Nostājos stāvus, lai arī galva mazliet reiba. Jutu, kā pēdas balstās uz grīdas un galva tiecas augšup. Tad, redz, ko nozīmē stāvēt. Kā virvesdejotājs. Kā mazā Nāriņa.

"Labi. Un tagad pamēģiniet aiziet uz vannasistabu un izmazgāt zobus. Tur vajadzētu būt jūsu sievas zobubirstei." Atteicu, ka nevar taču mazgāt zobus ar sveša cilvēka birstīti, bet viņš atbildēja, ka sieva nav svešs cilvēks. Vannasistabā ieraudzīju sevi spogulī. Vismaz biju gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka tas esmu es, jo, kā zināms, spoguļos atspīd tas, kas atrodas tiem pretī. Bāla seja ar iekritušiem vaigiem, gara bārda un melni riņķi ap acīm. Kur nu vēl labāk: es nezinu, kas es esmu, toties atklāju, ka izskatos pēc briesmoņa. Katrā ziņā es negribētu sevi satikt tumšā, nomaļā ieliņā. Misters Haids. Atradu divus priekšmetus, vienu no tiem noteikti sauc par zobupastu un otru par zobubirsti. Jāsāk ar zobupastu un jāsaspiež tūbiņa. Ļoti patīkama sajūta, derētu tā paspaidīt tūbiņas biežāk, bet vienubrīd spiediens tomēr jāatslābina, jo baltā pasta sākumā saka plop kā plīstošs burbulis un tad izšaujas ārā kā le serpent qui danse. Vairāk nespied, citādi sanāks kā Broljo ar strakīno. Kas ir Broljo?

Pasta garšo lieliski. Garšo lieliski, teica hercogs. īsts vellerisms. Tātad šīs ir garšas: kaut kas tev noglāsta mēli un arī aukslējas, tomēr šķiet, ka garšas uztver tieši mēle. Piparmētru garša y la hierbabuena, a las cinco de la tarde… Ķēros pie lietas un rīkojos tāpat kā visi šādos gadījumos, ātri un bez liekas prātošanas: vispirms kustināju birstīti augšup lejup, tad pa labi, pa kreisi, un visbeidzot uz riņķi vien. Jocīga bija sajūta, kad birstītes sariņi iespraucās starp zobiem, turpmāk mazgāšu zobus katru dienu, tas ir tik patīkami. Pārlaidu sariņus arī pār mēli. Man pārskrēja tādi kā drebuļi, bet, ja vien nespiedu birsti pie mēles pārāk cieši, bija labi. Jā, taisni tas man bija vajadzīgs, jo pirms tam mute bija kā pieķepusi. Un tagad izskalot, es sev teicu. No krāna ielaidu glāzē ūdeni un pieņēmu pilnus vaigus, līksmi brīnīdamies par guldzošo skaņu, bet vēl labāk ūdens guldzēja, ja atgāzu galvu un skalināju rīkles galu. Jā, guldzoņa izklausījās labi. Piepūtu vaigus un tad laidu visu ārā. Izspļāvu. Fruššš… Ūdenskritums. Ar lūpām var regulēt strūklas stiprumu, lūpas ir kustīgas un paklausīgas. Atskatījos, Gratarolo stāvēja durvīs. Stāv un brīnās kā velis uz vardi. Es viņam prasīju, vai viss kārtībā.

Perfekti, viņš atbildēja. Un paskaidroja, ka mani automātismi esot saglabājušies.

"Izskatās, ka te stāv gandrīz normāls cilvēks," noteicu, "tikai varbūt tas neesmu es."

"Ļoti asprātīgi, un arī tā ir laba zīme. Un tagad labāk atkal atgulieties, nāciet, es jums palīdzēšu. Sakiet: ko jūs tikko darījāt?"

"Izmazgāju zobus, kā jūs man likāt."

"Labi. Un pirms zobu mazgāšanas?"

"Gulēju šajā gultā, un jūs ar mani sarunājāties. Teicāt, ka ir 1991. gada aprīlis."

"Pareizi. īstermiņa atmiņa jums darbojas. Sakiet, vai jūs atceraties, kāda bija zobu pastas marka?"

"Nē. Vai tad vajadzētu atcerēties?"

"Nebūt ne. Jūs, paņēmis tūbiņu rokā, protams, redzējāt, kas uz tās rakstīts, taču, ja mēs fiksētu un saglabātu visus saņemtos kairinājumus, mūsu atmiņa pārvērstos par izgāztuvi. Tāpēc mēs izvēlamies, filtrējam. Jūs rīkojāties tāpat kā visi. Taču pacentieties atcerēties, kas šķita visnozīmīgākais zobu tīrīšanas laikā."

"Tā sajūta, kad pārlaidu birstīti pār mēli."

"Kāpēc?"

"Tāpēc, ka pirms tam mutē bija nelāga garša, bet pēc tam es jutos labāk."

"Redzat? Jūs esat izdalījis elementu, kurš visciešāk saistīts ar jūsu pārdzīvojumiem, ar jūsu vēlmēm un mērķiem. Jums atkal ir emocijas."

"Varens pārdzīvojums nobirstēt mēli. Bet es neatceros, ka būtu tā tīrījis mēli agrāk."

"Pie tā mēs vēl nonāksim. Redziet, Bodoni kungs, centīšos izskaidrot bez sarežģītiem terminiem negadījumā bez šaubām ir cietuši noteikti jūsu smadzeņu apgabali. Un, lai arī katru dienu tiek publicēti jauni pētījumi, mēs joprojām nezinām pietiekami daudz par atsevišķu smadzeņu daļu funkcijām. Un sevišķi maz skaidrības ir par visu, kas saistīts ar dažādiem atmiņas paveidiem. Es pat uzdrošinos apgalvot: ja šāda nelaime jums būtu atgadījusies desmit gadus vēlāk, mēs ar šo situāciju mācētu tikt galā daudz labāk. Nepārtrauciet mani, es pats saprotu: ja tā būtu gadījies pirms simts gadiem, jūs jau būtu iebāzts trakonamā un beigta balle. Šodien mēs zinām vairāk, taču ne pietiekami. Piemēram, ja jūs būtu zaudējis runas spēju, es uzreiz zinātu, kurš smadzeņu apgabals ir cietis…"

"Brokā centrs."

"Bravo! Taču Brokā centrs ir atklāts jau vairāk nekā pirms simts gadiem. Toties par to, kur smadzenes glabā atmiņas, joprojām notiek strīdi.

Katrā ziņā ir skaidrs, ka tas nav tikai viens vienīgs smadzeņu apgabals. Negribu jūs apgrūtināt ar zinātnisku terminoloģiju, kas tikai vairotu jūsu apjukumu zināt, kā pēc zobārsta apmeklējuma cilvēks visu dienu ar mēli baksta salaboto zobu, bet, ja es jums pateiktu, ka uztraucos, piemēram, par jūsu hipokampu un pieres daivām vai varbūt par augšējās deniņu krokas garozu, jūs ari mēģinātu šīm vietām pieskarties, bet tas nav tik vienkārši kā ar mēli pieskarties zobam. Nebeidzams un pilnīgi lieks stress. Tāpēc labāk aizmirstiet visu, ko es jums tikko teicu. Turklāt ikvienas smadzenes ir atšķirīgas, un tām piemīt apbrīnojama spēja pielāgoties. Var gadīties, ka jau pēc neilga laika jūsu smadzenes uzticēs citam apgabalam tos uzdevumus, ko vairs nespēj veikt cietusī daļa. Vai es izsakos pietiekami skaidri?"

"Visnotaļ. Turpiniet. Bet vai nebūtu īsāk pateikt, ka esmu kā tas atmiņu zaudējušais vīrs no Kolenjo?"

"Redzat, jūs atceraties arī Kolenjo klasisko gadījumu. Tikai par sevi neko neatceraties, jo neesat klasisks gadījums."

"Es labāk gribētu būt aizmirsis Kolenjo un atcerēties, kur esmu dzimis."

"Tas būtu daudz retāks gadījums. Redzat, jūs uzreiz pazināt zobupastas tūbiņu un zinājāt, kas ar to darāms, taču neatceraties, ka esat precējies, tas tāpēc, ka atmiņas par kāzu dienu un zināšanas par zobupastu ir atkarīgas no diviem dažādiem smadzeņu tīkliem. Mums ir vairāki atšķirīgi atmiņas paveidi. Vienu sauc par implicīto, un tā mums ļauj bez piepūles paveikt visdažādākās lietas, ko esam iemācījušies, piemēram, iztīrīt zobus, ieslēgt radio vai sasiet kaklasaiti. Pēc eksperimenta ar zobu mazgāšanu esmu gatavs saderēt, ka jūs protat rakstīt un varbūt pat vadīt automašīnu. Kad mums palīdz implicītā atmiņa, mēs pat neapzināmies, ka kaut ko atceramies, mēs vienkārši rīkojamies automātiski. Vēl ir eksplicītā atmiņa, tā, kuras dēļ mēs atceramies un zinām, ka atceramies. Bet šī eksplicītā atmiņa ir divējāda. Vienu tās daļu mūsdienās visbiežāk ir pieņemts saukt par semantisko atmiņu vai publisko atmiņu, tā ir tā, pateicoties kurai mēs zinām, ka bezdelīga ir putns, ka putni lido un tiem ir spalvas, un arī to, ka Napoleons nomira… nu tai gadā, kā jūs iepriekš teicāt. Un man šķiet, ka ari ar šo atmiņas paveidu jums nav nekādu sarežģījumu, patiesībā jums tā darbojas pat pārāk labi, jo, kā redzu, pietiek ar visniecīgāko stimulu, lai jūs sāktu virknēt atmiņas, ko es dēvētu par mācībās iegūtām, vai uzreiz ķertos pie gatavām frāzēm. Un tieši šī atmiņa arī bērniem izveidojas pati pirmā. Bērns ātri iemācās pazīt mašīnu vai suni, veidot vispārīgas shēmas, un tāpēc, vienreiz redzējis terjeru, par kuru viņam pateikts, ka tas ir "suns", nākamajā reizē pats spēs nosaukt par suni arī labradoru. Bet daudz ilgāks laiks bērnam ir nepieciešams, lai izveidotu otra paveida eksplicīto atmiņu, kuru sauksim par epizodisko vai autobiogrāfisko. Piemēram, ieraudzījis suni, bērns nespēj uzreiz atcerēties, ka pirms mēneša bijis dārzā pie vecāsmātes, kur arī redzējis suni, un neapzinās arī, ka tieši viņš ir tas, kurš šīs tikšanās ar suņiem ir piedzīvojis. Epizodiskā atmiņa izveido saites starp to, kas mēs esam šodien, un to, kas bijām iepriekš, jo citādi, sakot es, mēs atsauktos tikai uz pašreizējā mirkļa izjūtām, nevis uz visu, ko jutām iepriekš un kas tādējādi pazustu miglā, taisni kā jūs teicāt. Semantisko atmiņu jūs neesat zaudējis, taču epizodisko gan, proti, esat pazaudējis savas dzīves epizodes. īsāk sakot, jūs zināt visu to, ko zina arī citi, un pieņemu, ka tad, ja es pajautātu, kā sauc Japānas galvaspilsētu…"

"Tokija. Atombumba uz Hirosimas. Ģenerālis Makārturs…"

"Pietiks, pietiks. Jūs atceraties visu, ko esat kaut kur lasījis vai dzirdējis, bet neatceraties neko no tā, kas saistīts ar jūsu tiešo pieredzi. Jūs zināt, ka Napoleonu sakāva pie Vaterlo, bet pamēģiniet man kaut ko pastāstīt par savu māti."

"Māte katram tikai viena. Mātes sirds visu pacieš. Savu mammu es neatceros. Pieņemu, ka man māte ir bijusi, jo es zinu, ka tā mūsu sugai ir iekārtots, bet… jau atkal… viss pilnīgā miglā. Man ir slikti, dakter. Tas ir drausmīgi. Iedodiet man kaut ko, lai es atkal aizmiegu."

"Tūlīt iedošu. Es jau esmu prasījis no jums pārāk daudz. Atlaidieties kārtīgi, jā, labi… Atkārtošu vēlreiz: tā gadās, bet tas ir ārstējami. Ar milzīgu pacietību. Likšu, lai jums atnes ko dzeramu, varbūt tēju. Vai jums garšo tēja?"

"Varbūt jā, bet varbūt nē."

Man atnesa tēju. Māsiņa palīdzēja iekārtoties sēdus ar muguru pret spilveniem un piebīdīja galdiņu uz riteņiem tā, lai virsma būtu man priekšā. Viņa ielēja verdošu ūdeni krūzītē, kurā bija ielikts tējas maisiņš. Uzmanīgi, karsts, viņa teica. Uzmanīgi kā? Ostīju krūzīti un jutu smaržu, kas, manuprāt, plūda no garaiņiem. Gribēju sajust arī tējas garšu, satvēru krūzīti un noriju krietnu malku. Drausmīgi. Uguns, liesma, pliķis mēlei un aukslējām. Tad redz, kāda ir verdoša tēja. Tāpat droši vien notiek ar kafiju un kumelīšu tēju, ko daudzi piemin. Tagad es zinu, ko nozīmē apdedzināties. Visi zina, ka nedrīkst aiztikt uguni, bet es nezināju, kurā brīdī var ķerties klāt karstam ūdenim. Man jāiemācās uztvert robežu, to mirkli, pirms kura vēl nevarēja un pēc kura jau var. Automātiski sāku pūst elpu uz karsto šķidrumu, tad maisīju ar karotīti, līdz nolēmu, ka var mēģināt vēlreiz. Tagad tēja bija silta, un to dzert bija patīkami. Skaidri nesapratu, kura ir tējas un kura cukura garša. Vienai jābūt asi rūgtenai un otrai saldai, bet kura ir kura? Taču kopā garšoja labi. Vienmēr dzeršu tēju ar cukuru. Taču ne verdošu.

Tēja iedarbojās nomierinoši, atslābinoši, un es atkal iemigu.

No jauna pamodos. Varbūt tāpēc, ka pa miegam biju sācis kasīt cirkšņus un kuli. Zem segas biju sasvīdis. Izgulējumi? Cirkšņi ir mitri, bet, ja tos kasa un berzē pārāk enerģiski, sākotnējo spēcīgas baudas vilni aizstāj nepatīkama sūrstoņa. Kuli kasīt ir daudz patīkamāk: to var slidināt caur pirkstiem, es teiktu, slidināt maigi, nesaspiežot oliņas, un var sajust kaut ko sīki grubuļainu un mazliet spalvainu. Jā, ir labi kasīt kuli, un arī nieze uzreiz nepāriet, tā pat kļūst spēcīgāka, bet tieši tāpēc var turpināt kasīt ar vēl lielāku patiku. Bauda ir ciešanu izbeigšanās, bet nieze jau nav ne sāpes, ne ciešanas, nieze ir aicinājums sagādāt sev baudu. Miesas kņudoņa. Tai ļaujoties, tiek pastrādāts grēks. Tikls un apdomīgs jauneklis guļ uz muguras, sakrustojis rokas uz krūtīm, lai pa miegam neviļus nepastrādātu nešķīstības. Dīvaina padarīšana tāda nieze. Un mani pauti. Tas gan ir vīrs ar pautiem. Acis kā pauti, bet nekā neredz.

Atvēru acis. Manā priekšā stāvēja sieviete, ne pārāk jauna. Nospriedu, ka viņai jau ir pāri piecdesmitJ3&as krunciņas ap acīm, taču seja starojoša un joprojām svaiga. Dažas sirmas, tik tikko pamanāmas šķipsnas, it kā viņa tās būtu izbalinājusi tīšām, tikai koķetējot, kā sacīdama: negribu uzdoties par jaunu skuķi, taču savam vecumam izskatos pat ļoti labi. Viņa bija skaista, bet jaunībā noteikti bijusi īsta skaistule. Sieviete noglāstīja man pieri.

"Jambo," viņa teica.

"Kas ir Jambo, kundze?"

"Tu esi Jambo, tevi visi tā sauc. Un es esmu Paola. Tava sieva. Vai tu mani pazīsti?"

"Nē, kundze, tas ir, atvaino, nē, Paola. Man ļoti žēl, ārsts tev droši vien jau paskaidroja."

"Jā, paskaidroja. Tu vairs nezini, kas ir noticis ar tevi, bet joprojām ļoti labi zini, kas ir noticis ar citiem. Tā kā es esmu daļa no tavas personiskās vēstures, tu, mans Jambo, vairs neatceries, ka mēs esam precējušies vairāk nekā trīsdesmit gadus. Un mums ir divas meitas Karla un Nikoleta. Un trīs brīnišķīgi mazbērni. Karla agri apprecējās, un viņai ir divi bērni: Alesandro tagad ir pieci gadi, un Lūkam trīs. Un arī Džandžo, Nikoletas dēls Džandžākomo, ir trīs gadus vecs. Tu teici, ka viņi ir dvīņubrālēni. Tu biji… esi… atkal būsi brīnišķīgs vectēvs. Un tu biji arī labs tēvs."

"Un… vai es esmu labs vīrs?"

Paola pievērsa acis debesīm: "Tepat vien mēs esam, vai tad tas neko neliecina? Teiksim, ka pa šiem trīsdesmit gadiem mums ir gājis visādi. Un tevi vienmēr visi ir uzskatījuši par skaistu vīrieti…"

"Šorīt, vakar, pirms desmit gadiem es spogulī redzēju atbaidošu ģīmi."

"Pēc tā, kas ar tevi notika, vari priecāties arī par tādu. Taču tu biji un joprojām esi skaists vīrietis, tev ir neatvairāms smaids, kuram dažas nekādi nespēja pretoties. Un arī tu pats vienmēr teici, ka pretoties var visam, izņemot kārdinājumus."

"Es tev lūdzu piedošanu."

"Mazliet atgādina tos, kuri vispirms uzmet Bagdādei savas gudrās bumbas un tad atvainojas par to, ka bojā gājuši arī daži civilisti."

"Uzmet Bagdādei bumbas? Tūkstoš un vienā naktī nekādu bumbu nebija."

"Bija karš, Līča karš, tagad tas ir cauri vai varbūt tomēr nav. Irāka iebruka Kuveitā, un tad rietumvalstis iejaucās. Tu neko neatceries?"

"Ārsts teica, ka epizodiskā atmiņa, tā, kura man laikam ir sagājusi uz īso, ir saistīta ar emocijām. Varbūt tās bumbas, kas krita Bagdādē, izraisīja man spēcīgus pārdzīvojumus."

"Un kā vēl! Tu vienmēr esi bijis pārliecināts pacifists, un šis karš tev pamatīgi bojāja nervus. Gandrīz pirms divsimt gadiem Mēns de Birāns izšķīra trīs atmiņas tipus idejas, izjūtas un paradumus. Tu atceries idejas un paradumus, bet esi aizmirsis izjūtas, to, kas ir vispersoniskākais."

"Kā tu zini tādas gudrības?"

"Man tāds darbs, es esmu psiholoģe. Bet pagaidi mazliet: tu tikko teici, ka tava epizodiskā atmiņa ir sagājusi uz īso. Kāpēc tu lietoji tādu izteicienu?"

"Tā saka."

"Jā, bet tā mēdz gadīties ar flipera mašīnām un tu esi… biji kā traks uz flipera spēlēšanu, taisni kā mazs bērns."

"Es zinu, kas ir flipers jeb ķīniešu biljards. Bet es nezinu, kas esmu es, saproti? Visā Padānas līdzenumā migla. Starp citu, kur mēs esam?"

"Padānas līdzenumā. Mēs dzīvojam Milānā. Ziemā pa mūsu mājas logiem ir redzama parka migla. Tu esi milānietis, bukinists, un tev pieder grāmatu antikvariāts."

"Faraona lāsts. Ja man uzvārdā ir Bodoni un piedevām vārdā ielikts Džambatista, citādi tas nemaz nevarēja beigties."

"Šādam iznākumam nav nekādas vainas. Attiecīgajās aprindās tevi ciena un uzskata par labu speciālistu, miljonāri mēs neesam, bet dzīvojam pārticīgi. Es tev palīdzēšu, un pamazām tu atgūsies. Akdies, kad es iedomājos, ka tu vispār varēji neatmosties… Ārsti darīja, ko varēja. Un labi, ka viņi tevi laikus savāca. Mīļais, vai es drīkstu tevi apsveikt ar atgriešanos? Izskatās gan, ka tu mani satiec pirmoreiz. Nu nekas, ja es tevi tagad satiktu pirmoreiz, es tevi tik un tā precētu."

"Tu esi tik jauka. Man tevi vajag. Tu esi vienīgā, kas var man izstāstīt manus pēdējos trīsdesmit gadus."

"Trīsdesmit piecus. Mēs iepazināmies universitātē, Turīnā, tu jau gandrīz biji pabeidzis studijas, bet es biju nabaga pirmkursniece, kas apmaldījusies Kampaņas palaco gaiteņos. Es tev paprasīju, kur ir tāda un tāda auditorija, bet tu uzreiz man piecirti. Pavedināji neaizsargātu vidusskolniecīti. Un tā tas gāja, bet es vēl biju par jaunu, lai precētos, un tad tu uz trim gadiem aizbrauci uz ārzemēm. Pēc tam mēs sākām dzīvot kopā, teicām, ka gribam pārbaudīt savas jūtas, bet es paliku stāvoklī, un mēs apprecējāmies, jo tu biji džentlmenis. Labi, labi, mēs precējāmies arī tāpēc, ka viens otru patiešām mīlējām. Un tu priecājies, ka kļūsi par tēvu. Neuztraucies, gan jau pamazām es tev palīdzēšu visu atcerēties, un viss būs labi."

"Ja tikai šī nav sazvērestība. Varbūt mani patiesībā sauc Fredis Mūķīzeris, es esmu profesionāls kramplauzis, bet jūs ar Gratarolo man cenšaties iestāstīt visādas blēņas, jo, nezinu, varbūt esat slepenā dienesta aģenti, kas grib man izveidot jaunu identitāti, lai aizsūtītu mani spiegot aiz Berlīnes mūra, tāpat kā The Ipcress File, un…"

"Berlīnes mūra vairs nav, to nojauca, un arī padomju impērija ir sašķīdusi gabalos…"

"Jēziņ! Atliek tikai uz brīdi novērsties, un viņi tev sastrādā nezin ko. Labi, labi, es tikai jokoju. Es tev ticu. Kas ir strakīno, un kas ir Broljo?"

"Strakīno ir tāds mīkstais siers, bet tā to sauc vienīgi Pjemontā, te, Milānā, to sauc par krešencu. Kāpēc tu pieminēji strakīno?"

"Tas notika, kad es saspiedu zobupastas tūbiņu. Paga. Bija gleznotājs, ko sauca Broljo. Ar savām gleznām viņš iztikšanu nespēja nopelnīt, bet strādāt negribēja, apgalvoja, ka viņam esot neiroze. Tas, šķiet, bija aizbildinājums, lai varētu dzīvot uz kakla māsai. Beidzot draugi viņam sameklēja darbu uzņēmumā, kas gatavoja vai pārdeva sieru. Un viņš gāja garām milzīgai strakīno sieru grēdai, un katrs sieriņš bija iesaiņots puscaurspīdīgā vaska papīrā, un neirozes dēļ (tā viņš apgalvoja) Broljo nespēja turēties pretī kārdinājumam: viņš ņēma sieriņus citu pēc cita un, pļurkt, izspieda no paciņas. Kad viņš tā bija izķērnājis vismaz simt strakīno, viņu no darba atlaida. Viss tās neirozes dēļ, viņš teica, jo sgnache i strachēn, strakīno spaidīšana, viņu uzbudinot. Akdies, Paola, tās taču ir bērnības atmiņas! Vai tad es neesmu zaudējis atmiņas par visu agrāk pieredzēto?"

Paola sāka smieties: "Atvaino, tagad es atcerējos. Protams, šo stāstu tu uzzināji bērnībā. Taču tu pats to bieži stāstīji, biji iekļāvis savā repertuārā un pie galda vienmēr visus smīdināji, stāstot par gleznotāju un strakīno, un citi pēc tam to stāstīja tālāk. Diemžēl tu neesi atcerējies pats savu pieredzi, tā vienkārši ir anekdote, kuru tu bieži atkārtoji, tev tā bija kļuvusi, ja tā var teikt, par kopīpašumu, līdzīgi kā pasaka par Sarkangalvīti."

"Es jau nespēju bez tevis iztikt. Priecājos, ka tu esi mana sieva. Paldies, ka tu esi, Paola."

"Ak kungs, vēl pirms mēneša tu būtu teicis, ka tās ir salkanības, kas iederas tikai ziepju operās…"

"Tev vajadzēs mani atvainot. Nespēju pateikt neko, kas nāktu no sirds. Man nav jūtu, tikai gatavas frāzes."

"Ak tu, mans nabadziņš."

"Un vai tā nav nodrāzta frāze?"

"Draņķis."

Šī Paola mani patiešām mīl.

Nakti aizvadīju mierīgi, kas zina, ko Gratarolo man bija salaidis vēnā. Modos palēnām, un laikam acis man vēl bija ciet, jo dzirdēju, kā Paola runā čukstus, baidoties mani pamodināt: "Bet vai tā nevarētu būt psihogēniska amnēzija?"

"Tādu iespēju es neatmestu," atbildēja Gratarolo, "šādu negadījumu pamatā vienmēr var būt spriedze, par ko sīkāk mēs neko uzzināt nevaram. Bet jūs redzējāt pārbaužu rezultātus, ir arī fiziski bojājumi."

Atvēru acis un pateicu labrīt. Palātā bija vēl divas citas sievietes un trīs bērni, un man nebija grūti uzminēt, kas viņi ir, lai arī iepriekš viņus nekad nebiju redzējis. Tas bija drausmīgi, jo viena lieta ir nepazīt savu sievu, bet meitas, akdies, paša miesu un asinis, un vēl jo vairāk mazbērnus! Meitām no prieka mirdzēja acis, puikas gribēja rāpties pie manis gultā, ņēma mani aiz rokas un teica čau, opīt, bet es… Es nejutu neko.

Nebija pat miglas, bija tikai, kā lai saka, apātija. Vai tā jāsauc par ataraksiju? Kā zoodārzā skatoties uz zvēriņiem. Tikpat labi tie varēja būt mazi mērkaķīši vai žirafes. Protams, es smaidīju, teicu laipnus vārdus, bet man iekšā viss bija tukšs. Prātā iešāvās vārds sgurato, bet es nezināju, ko tas nozīmē. Pajautāju Paolai: tas esot pjemontiešu vārds, kuru lieto, kad katls ir ne tikai izmazgāts, bet arī izberzts no iekšpuses ar metāla drāšu skrāpi, nospodrināts kā jauns, tik spožs, ka tīrāk nemaz nevar. Tieši tā, es jutos pilnīgi s gurato. Cratarolo, Paola un meitenes centās sagrūst man galvā tūkstošiem manas dzīves detaļu, taču tās bija kā sausas pupas, kas grabēdamas skrēja uz riņķi, ja katlu sakustināja, taču bija un palika cietas, nevārītas, nepārvērtušās ne zupā, ne biezenī, nespējīgas iekairināt garšas kārpiņas un mudināt prasīt papildporciju. Klausījos savas dzīves notikumus, it kā tos būtu izdzīvojis kāds cits.

Glāstīju bērnus un sajutu viņu smaržu, ko nespēju raksturot, varu vien pateikt, ka tā bija ļoti maiga. Man tikai ienāca prātā, ka ir smaršas it kā bērna miesas svaigas. Un mans prāts nebūt nebija tukšs, pa to kūsādamas mutuļoja svešas atmiņas, marķīze izgāja piecos pēc pusdienas, bij mūža gaita tikai pusē spēta, kad modās Foibs vērpt zemei jaunu rotu, tuvi top, kas reiz bij tāli, Ābrahāms dzemdināja Īzāku, īzāks dzemdināja Jēkabu, Jēkabs dzemdināja Jūdu, Roko un viņa brāļus, un kuģis peld, kaut pīšļos vērties viss, un tad es ieraudzīju Svārstu, kad maijā dienas garas tiek, pašu lai piesien pie mastkoka, monsieurs les anglais je me suis couchй de bonne heure, te top Itālija, gļēvuli, tu nogalini mirušo, tu quoque alea, bēg varonis, ak, mirkli, apstājies, tu esi skaists, un caur margu čugunkalto daiļkājiņu laukā liec, lai bruņas šķind un zobeni, uz priekšu, Itālijas brāļi, kur arājs vagu dzen, tur atgriezties būs citugad, Itālija ir radīta, bet nepadodas, te es stāvu un citādi nevaru, pret varmācības slogu cēli, kad vakars satumst kluss, zem bada lāsta vienmēr snaudis tavs kakls kā Dāvida tornis, savs laiks sēt un krauklis baložspalvās, nav nekā labāka par pūkainu zoslēnu, bet kur gan tagad pērnie sniegi, Ordnung mufi sein, šis ir sākums skaistai draudzībai, nav stāsta skumjāka ar mīlas metu, bet lielāka mana sirds, jūs, odžu dzimums, ardievu, ardievu, saukšu sevi par Gantenbeinu, kas jāj un kas steidz tur pa nakti tik vēl', rēgs klīst pa Eiropu, tur būs izmisīga brēkšana un zobu griešana, de la musique oщ marchent des colombes, būt vai nebūt tāds ir jautājums par Pēlēja dēla Ahilleja dusmām, no atplestās rīkles viņš vēma vīnu un cilvēka gaļu, pār visu zemi mīla valda, kā gribētos tai līdzi tālu skriet, kā palaistuvei viņai kājas gaisā bija, bet veselā miesā vesels gars, nu laivinieks postā vēl ies, vai zini zemi, citronas kur zied, trīsi, trīsi, sikspārnīt, arī tu, Brut, kas pirmo māti Ievu piekrāpa, iesākumā zeme bija neiztaisīta un au naturel, Licht mehr Licht iiber ailes, grāfien, jel sakiet, kas ir dzīve, čimpā rimpā, atslēga bij nolauzta. Un vēl vārdi, vārdi, vārdi: Andželo Dall'Oka Bjanka, Lords Bramels, Pindars, Flobērs, Dizreilijs, Remidžo Dzena, Juras laikmets, Fatori, Straparola un tīksmās naktis, marķīze de Pompadūra, Smith & Wesson, Roza Luksemburga, Dzeno Kozīni, Palma Vecākais, arheopterikss, Čičeruakjo, Matejs, Marks, Lūka un Jānis, Pinokio, Justīne, Marija Goreti, palaistuve Taīda ar sūdainiem nagiem, osteoporoze, Sentonorē, bacta, Ekbatana, Persepole, Sūza, Arbela. Aleksandrs un Gordija mezgls.

Enciklopēdija man uzbruka, lapas bārstīdama, un man gribējās atgaiņāties kā no bišu spieta. Un tikmēr puikas atkārtoja opi, opi, un es zināju, ka man pienāktos viņus mīlēt vairāk par sevi pašu, taču nezināju pat, kuru saukt par Džandžo, kuru par Alesandro un kuru par Luku. Zināju visu par Aleksandru Lielo, bet itin neko par savu mazo Alesandro.

Teicu, ka jūtos saguris un gribētu atkal pagulēt. Kad visi izgāja no palātas, es raudāju. Asaras ir sāļas. Tātad man joprojām ir jūtas. Jā, bet tikai pavisam svaigas. Agrākās vairs nepiederēja man. Kas zina, es prātoju, vai agrāk es biju ticīgs: lai būtu, kā būdams, dvēseli es biju zaudējis.

Nākamajā rītā, kad palātā bija arī Paola, Gratarolo mani apsēdināja pie galdiņa un rādīja man neskaitāmus krāsainus kvadrātiņus. Rādīja pa vienam un prasīja, kas tā par krāsu. Ej, kur gribi, pērc, ko gribi, nesaki ne jā, ne nē, ne melns, ne balts! Uzreiz un nešaubīgi pazinu pirmās piecas vai sešas krāsas, sarkanu, dzeltenu, zaļu un tā tālāk. Un dabiski, es pateicu, ka A noir, E blanc, I rouge, U vert, O bleu, voyelles, je dirais quelque jour vos naissances latentes, taču pamanīju, ka dzejnieks (vai kurš nu to sacerējis) ir melojis. Ko vispār nozīme apgalvojums, ka A ir melns? Likās, es krāsas atklāju pirmoreiz mūžā: sarkanā bija ļoti līksma, bet ugunssarkanā pat pārāk spēcīga, nē, varbūt visstiprākā bija dzeltenā, gluži kā gaisma, kas piepeši iedegas acu priekšā. Zaļā krāsa šķita nomierinoša. Sarežģījumi sākās ar pārējiem kvadrātiņiem. Kas šī par krāsu? Zaļa, es teicu, bet Gratarolo uzstāja un prasīja, tieši kāds zaļums tas ir un ar ko tas atšķiras no citiem. Kā lai es to zinu. Paola man paskaidroja, ka viens ir smaragdzaļš, bet otrs sūnu zaļš. Smaragds ir dārgakmenis, un sūnas aug mežā, es atbildēju, taču pats nekad nebiju redzējis ne smaragdus, ne sūnas. Neuztraucieties, teica Gratarolo, piemēram, angļu valodā ir vairāk nekā tris tūkstoši krāsu apzīmējumu, bet cilvēki parasti māk nosaukt ne vairāk par astoņām. Lielākoties mēs visi atšķiram varavīksnes krāsas, sarkanu, oranžu, dzeltenu, zaļu, gaišzilu, indigo zilu un violetu, lai gan daudzi īsti neredz atšķirību starp indigo un violeto. Ir vajadzīga liela pieredze, lai prastu izšķirt un nosaukt krāsu toņus, un, protams, gleznotājs krāsas pazīst labāk nekā taksists, kam pilnīgi pietiek atšķirt tās trīs, kuras mainās luksoforā.

Gratarolo man iedeva papīru un pildspalvu. Rakstiet, viņš man teica. "Ko, ellē, lai es rakstu?" uzrakstīju, un šķita, ka savu mūžu neesmu darījis neko citu, pildspalva bija mīksta un labi slīdēja pa papīru. "Rakstiet visu, kas iešaujas prātā," teica Gratarolo.

Prātā? Kāds melns un šausmīgs nodoms prātā man. Ar labiem nodomiem ceļš uz elli bruģēts. Visi ceļi ved uz Romu. Arī Romu neuzcēla vienā dienā. Vai Dievam dienu trūkst, vai kungam darbu? Dievs Kungs ir mana stiprā pils. Mans nams, mana pils. Ķirbīti izdzina no viņa namiņa, un tur nometināja niknu suni. Lūk, melnais suns, kas tek pa laukumu! Alise pagriezās un ieraudzīja Melno karalieni. Ja viņiem nav maizes, lai ēd kūkas. Paldies par kūkām! Ar pliku paldies paēdis nebūsi.

"Uzraksti kaut ko par savu dzīvi," teica Paola. "Ko tu darīji divdesmit gadu vecumā?" Un es uzrakstīju: "Man bija divdesmit gadi. Es nevienam neļautu apgalvot, ka tas ir skaistākais vecums cilvēka mūžā." Аrsts man jautāja, kas bija pirmais, ko iedomājos uzreiz pēc pamošanās. Es uzrakstīju: "Kad Gregors Zamza kādu rītu pamodās no nemierīgiem sapņiem, viņš ieraudzīja, ka savā gultā ir pārvērties par milzīgu kukaini."

"Dakter, varbūt pietiks," teica Paola. "Neļaujiet viņam pārmērīgi aizrauties ar šīm asociāciju ķēdēm, citādi viņš man sajuks prātā."

"Kā, vai tad, jūsuprāt, tagad es esmu normāls?"

Un gandrīz tai pašā miklī Gratarolo man pavēlēja: "Un tagad parakstieties, nedomājot, kā parakstot čeku."

Un es nedomājot uzskrīpāju "GBBodoni" ar cilpiņu beigās un apaļu punktu uz i.

"Redzat? Jūsu galva nezina, kas jūs esat, bet roka gan. Tas jau bija gaidāms. Izmēģināsim vēl vienu lietu. Jūs man pieminējāt Napoleonu. Kā viņš izskatījās?"

"Nespēju iztēloties viņa ārieni. Man ir tikai vārdi."

Gratarolo pajautāja Paolai, vai es pratu zīmēt. Izrādījās, ka nekāds mākslinieks neesmu bijis, bet vismaz visādus ķiņķēziņus zīmēt esmu mācējis. Ārsts palūdza, lai uzzīmēju viņam Napoleonu. Man sanāca kaut kas tamlīdzīgs.

«

"Nav slikti," Gratarolo komentēja, "jūs esat uzzīmējis savu Napoleona mentālo shēmu: trisstūrene, roka aiz vestes. Tagad es jums parādīšu dažādus attēlus. Vispirms mākslas darbus."

Es mācēju sazīmēt visus: Džokonda, Manē Olimpija, un tas ir Pikaso vai arī kāds, kurš viņu labi atdarina.

"Redzat, jūs tos atpazīstat! Tagad pāriesim pie mūsdienu personībām."

Otrā attēlu porcija bija fotogrāfijas, un arī tagad, ja neskaitām atsevišķas sejas, kas man neko neizteica, es atbildēju visnotaļ apmierinoši: Grēta Garbo, Einšteins, Toto, Kenedijs, Morāvija. Pratu arī pateikt, kas viņi ir pēc nodarbošanās. Gratarolo man jautāja, kas viņiem visiem ir kopīgs? Tas, ka viņi visi ir slaveni? Nē, ar to nepietiek, ir vēl kaut kas. Es vilcinājos.

"Kopīgs ir tas, ka viņi visi ir miruši," teica Gratarolo.

"Kā, arī Kenedijs un Morāvija?"

"Morāvija nomira pagājušā gada beigās, bet Kenediju noslepkavoja Dalasā 1963. gadā."

"Nabadziņi, man ļoti žēl."

"Tas, ka jūs neatceraties Morāvijas nāvi, ir gandrīz vai normāli, viņš nomira nesen, un ir redzams, ka jūs neesat paguvis šo notikumu nostiprināt savā semantiskajā atmiņā. Bet par Kenediju gan es nesaprotu, tas taču ir vecs atgadījums, kam vieta enciklopēdijā."

"Par Kenediju viņš ļoti pārdzīvoja," teica Paola. "Varbūt Kenedijs ir iekausēts viņa personiskajās atmiņās."

Gratarolo izvilka citas fotogrāfijas. Vienā bija redzami divi cilvēki, no kuriem viens pilnīgi noteikti biju es, kārtīgi saķemmējies un saģērbies, kā godīgam cilvēkam pieklājas, ar Paolas pieminēto neatvairāmo smaidu sejā. Arī otram fotogrāfijā redzamajam bija simpātisks smaids, bet es nezināju, kas viņš tāds ir.

"Tas ir Džanni Laivelli, tavs labākais draugs," teica Paola. "Jūs sēdējāt vienā solā no sākumskolas līdz pat licejam."

"Un kas ir šie?" jautāja Gratarolo, nolicis man priekšā vēl vienu bildi. Tas bija vecs uzņēmums, viņai trīsdesmito gadu frizūra, balta kleita ar tiklu izgriezumu, deguntiņš kā maza, apaļa kņopīte, viņam perfekts celiņš, varbūt mazliet ieziests ar briljantīnu, kumps, izteikts deguns, plats, atvērts smaids. Es viņus nepazinu (mākslinieki? nē, par maz glamūra, par maz ārišķīguma, varbūt jaunlaulātie?), taču pakrūtē sajutu kaut ko sažņaudzamies un nezinu, kā lai pasaka, tādu kā saldu tirpoņu.

Paola to ievēroja: "Jambo, tie ir tavi vecāki kāzu dienā."

"Vai viņi vēl ir dzīvi?" jautāju.

"Nē, jau sen miruši. Viņi gāja bojā autoavārijā."

"Jūs šī fotogrāfija satrauca," man teica Gratarolo. "Daži attēli jūsos kaut ko atmodina. Mēs esam uz pareizā ceļa."

"Uz kāda vēl ceļa, ja es no sava melnā elles cauruma nespēju izmakšķerēt pat tēti un mammu!" iekliedzos. "Jūs man sakāt, ka šie divi ir bijuši mans tēvs un mana māte, tagad es to zinu, taču tās ir atmiņas, ko man esat devis jūs. Turpmāk es atcerēšos šo fotogrāfiju, nevis viņus pašus."

"Kas zina, cik daudz reižu pēdējo trīsdesmit gadu laikā jūs atcerējāties viņus arī tāpēc, ka ik pa laikam redzējāt šo fotogrāfiju. Neiztēlojieties atmiņu kā noliktavu, kurā jūs varat noglabāt visu, ko vēlaties iegaumēt, un tad pēc vajadzības izķeksēt atkal ārā precīzi tādā pašā skatā," teica Gratarolo. "Nevēlos pārspīlēt ar tehniskām detaļām, taču atcerēšanās ir jaunas neironu kairinājuma ķēdītes būvēšana. Pieņemsim, ka jums ir kāda labi zināma vieta, bet tad jums šajā vietā gadās kāds nepatīkams pieredzējums. Kad turpmāk jūs atcerēsieties šo vietu, jūs iedarbināsiet gan sākotnējo neironu kairinājuma shēmu, taču tai būs pievienojies arī jauns elementsnelāgās izjūtas, kas saistītas ar pēdējo pieredzi. Shēma būs līdzīga sākot' nējai, taču ne vairs tā pati. īsāk sakot, atcerēties nozīmē rekonstruēt, arī pamatojoties uz to, ko esam uzzinājuši vai teikuši vēlāk. Tas ir normāli, tieši tā darbojas mūsu atmiņa. Es to saku, lai pamudinātu jūs no jauna iedarbināt savas kairinājumu ķēdītes, un nevajag katru reizi izmisīgi censties aizrakties līdz kaut kam gatavam, nemainīgam, droši noglabātam un joprojām svaigam kopš pirmās iegaumēšanas reizes. Lūk, jūsu vecāki šajā fotogrāfijā. Šo attēlu mēs jums parādījām, un kopā mēs to aplūkojām. Un, balstoties uz šī attēla, jums pašam ir jāsāk būvēt kaut kas cits, un tikai tās būs patiešām jūsu atmiņas. Atcerēšanās ir darbs, nevis privilēģija."

"Šīs sērīgās un ilgās atmiņas," es noskandēju, "ko atstājam kā nāves sliedi…"

"Atcerēties ir arī skaisti," teica Gratarolo. "Kāds rakstīja, ka atmiņa darbojas līdzīgi kā camera obscura sakopojošā lēca: tā visu sakoncentrē, un attēls ir daudz skaistāks par oriģinālu."

"Man gribas pīpēt," es teicu.

"Laba zīme, kas liecina, ka jūsu organisms atsāk normāli darboties. Taču labāk būs, ja nesmēķēsiet. Un, kad atgriezīsieties mājās, alkoholu lietojiet ar mēru. Ne vairāk par glāzi vīna ēdienreizē. Jums ir problēmas ar asinsspiedienu. Citādi es jūs rīt nemaz neizrakstīšu."

"Jūs viņu izrakstīsiet?" viegli izbijusies noprasīja Paola.

"Ir laiks pavilkt svītru. Kundze, fiziskajā plāksnē jūsu vīrs man šķiet pietiekami patstāvīgs. Pie rociņas nav jāvadā un pa kāpnēm nenovelsies. Te mēs viņu tikai nomocīsim ar nebeidzamām pārbaudēm un testiem, taču tās visas ir mākslīgas pieredzes, un mēs jau redzējām, kādi ir rezultāti. Domāju, ka būs labāk, ja viņš atgriezīsies ierastajā vidē. Varbūt viņam palīdzēs kāda mājās gatavota ēdiena garša vai smarža, kas to lai zina? šajā jautājumā literatūra mums ir mācījusi vairāk nekā neiroloģija…"

Negribēju tēlot gudreli, bet, ja jau man bija atlikusi tikai tā nolādētā semantiskā atmiņa, vai tad es varēju to nelietot: "Prusta madlēna," teicu. "Liepziedu tējas un kēksa garša liek viņam nodrebēt un piepilda ar mežonīgu prieku. Un tai pašā mirklī atmiņā ataust svētdienas Kombrē kopā ar Leonijas tanti… Šķiet, pastāv neapzināta locekļu atmiņa, rokas un kājas ir notirpušu atmiņu pilnas… Un kurš bija tas otrs? Nekas cits nerosina atmiņas tā, kā smaržas un uguns liesma."

"Tātad jūs saprotat, par ko es runāju. Arī zinātnieki reizēm vairāk tic rakstniekiem nekā savām mašīnām. Un jūs, kundze, faktiski esat viena no mūsējiem, lai arī psiholoģe, nevis neiroloģe. Es jums lasīšanai iedošu līdzi dažas grāmatas, dažas atskaites par slaveniem klīniskiem gadījumiem, un jūs uzreiz sapratīsiet sava vīra problēmas. Būt kopā ar jums un meitām, atgriezties darbā tas, manuprāt, palīdzēs daudz vairāk nekā nīkšana slimnīcā. Pietiks, ja jūs, Bodoni kungs, man atrādīsieties reizi nedēļā, tā varēsim sekot līdzi progresam. Atgriezieties mājās. Skatieties apkārt, taustiet, ostiet, lasiet avīzes, skatieties televīziju, medījiet redzes iespaidus."

"Es centīšos, taču man nav nekādu redzes atmiņu, un tāpat es neatceros ne smaržas, ne garšas. Atceros vienīgi vārdus."

"Nav teikts, ka tā tas būs vienmēr. Pierakstiet savas reakcijas. Strādāsim šajā virzienā."

Tā es sāku rakstīt dienasgrāmatu.

Nākamajā rītā savācu mantas. Kopā ar Paolu nokāpu lejā un izgāju ārā. Laikam slimnīcā bija kondicionēts gaiss, jo tai pašā mirklī un tikai tajā mirklī es apjēdzu, kas ir saules siltums. Vēl spirdzīgas un pavasarīgas saules siltums. Un gaisma: man vajadzēja piemiegt acis. Saulē skatīties nevar: Soleil, soleil faute йclatante…

Kad piegājām pie mašīnas (nekad agrāk neredzētas), Paola man ierosināja sēsties pie stūres un izmēģināt. "Apsēdies, vispirms ieliec neitrālajā un iedarbini. Tad, joprojām neitrālajā, nospied gāzi." Es uzreiz zināju, kur likt rokas un kājas, it kā savu mūžu neko citu nebūtu darījis. Paola apsēdās man blakus un teica, lai ielieku pirmajā ātrumā, tad atlaižu sajūgu un mazlietiņ uzgāzēju, tikai mazliet, lai nobrauktu vienu vai divus metrus, un tad lai nobremzēju un izslēdzu motoru. Un tā, ja man kaut kas noietu greizi, ļaunākajā gadījumā mēs ieskrietu skvēriņa krūmos. Man sanāca labi. Jutos lepns. Izaicinoši nobraucu arī vienu metru atpakaļgaitā. Tad izkāpu, palaidu pie stūres Paolu, un mēs braucām.

"Kā tev patīk pasaule?" Paola jautāja.

"Nezinu. Stāsta, ja kaķis izkrīt pa logu un sasit degunu, tas vairs nejūt smaržas, bet, tā kā oža kaķim ir pamatu pamats, tas vairs nepazīst lietas. Es esmu tāds kaķis, kas sasitis degunu. Redzu lietas, saprotu, kas tās tādas ir, protams, rekur veikali, rekur brauc velosipēdists, rekur koki, bet es nees to visu īsti nesajūtu, es it kā mēģinu uzstīvēt sev mugurā svešu žaketi."

"Kaķis ar sadauzītu degunu mēģina sev uzstīvēt svešu žaketi. Ar metaforām tev ari vēl ir problēmas. Vajadzēs izstāstīt Gratarolo, bet gan jau tas pāries.

Mašīna brauca, un es skatījos apkārt, atklājot nepazīstamas pilsētas krāsas un formas.

## 2 zldkoka lapu Čauksts

"Uz kurieni mēs tagad braucam, Paola?"

"Mājās. Uz mūsu mājām."

"Un ko tālāk?"

"Ieiesim iekšā, un tu iekārtosies, kā jau mājās."

"Un pēc tam?"

"Pēc tam tu ieiesi dušā, noskūsies, pārģērbsies tīrās drēbēs, un tad mēs ēdīsim pusdienas, un pēc tam… ko tu gribētu darīt?"

"Tieši to es nezinu. Es atceros visu, kas ir noticis kopš pamošanās, zinu visu par Jūliju Cēzaru, taču nespēju domāt par to, kas būs vēlāk. Līdz pat šim ritam es neuztraucos par to, kas būs tālāk, mani vairāk nodarbināja viss iepriekšējais, ko nevaru atcerēties. Bet tagad, kad mēs dodamies… uz kaut kurieni, es miglu redzu arī sev priekšā, ne tikai aiz muguras. Nē, tā nav migla man priekšā, drīzāk man ļogās ceļgali, tā, ka es nemaz nevaru paiet. Kā pirms lēciena."

"Lēciena?"

"Jā, lai lēktu, ir jāraujas uz priekšu, bet uzrāvienam ir vajadzīgs ieskrējiens, tāpēc jāpakāpjas atpakaļ. Ja nevari atkāpties atpakaļ, netiec arī uz priekšu. Un man ir tāda sajūta, ka man ir vajadzīga skaidrība par to, ko esmu darījis iepriekš, lai es varētu pateikt, ko darīšu vēlāk. Tu gatavojies kaut ko darīt, lai mainītu to, kas bija pirms tam. Re, tu man teici, ka man jānodzen bārda, un, ja es pārlaižu plaukstu pār zodu, es jūtu, ka tas ir spurains, un saprotu, ka no šiem sariem ir jāatbrīvojas. Līdzīgi ir ar ēšanu, atceros, ka pēdējoreiz ēdu vakar vakarā: zupu, šķiņķi un sautētu bumbieri. Taču viena lieta ir pateikt, ka nodzīšu bārdu un paēdīšu, bet pavisam kas cits pateikt, ko darīšu pēc tam, ilgākā laika posmā, es domāju. Jo es nemaz nesaprotu, kas ir ilgāks laikaposms, jo man trūkst visa tā laika, kas bija iepriekš. Nezinu, vai izsakos pietiekami sakarīgi."

"Tu gribi teikt, ka vairs nedzīvo laikā. Mēs paši esam laiks, kurā dzīvojam. Tev ļoti patika tas, ko par laiku ir rakstījis svētais Augustīns. Tu vienmēr teici, ka viņš ir gudrākais no visiem, kas jebkad šai pasaulē dzīvojuši. Augustīns daudz ko māca arī mums, mūsdienu psihologiem. Mēs dzīvojam caur gaidām, uzmanību un atmiņām, un neviens no šiem trim momentiem nevar iztikt bez pārējiem diviem. Tu nespēj tiekties uz nākotni, jo esi zaudējis pagātni. Un zināšanas par to, ko ir darījis Jūlijs Cēzars, tev nekādi nepalīdz tik skaidrībā par to, ko vajadzēs darīt pašam."

Paola redzēja, kā saspringst mani žokļi, un steigšus mainīja tēmu: "Vai atpazīsti Milānu?" /

"Pirmo reizi redzu." Bet, kad sasniedzām kādu laukumu, es teicu: "Sforcu pils. Un vēl te ir Doms. Svētais Vakarēdiens un Breras gleznu galerija."

"Un kas ir Venēcijā?"

"Venēcijā ir Lielais kanāls, Rialto tilts, Svētā Marka bazilika un gondolas. Es zinu visu, kas rakstīts ceļvežos. Nav nozīmes tam, ka Venēcijā varbūt nekad neesmu bijis, bet Milānā esmu nodzīvojis trīsdesmit gadus, man Milāna neatšķiras no Venēcijas. Vai no Vīnes: Kunsthistorisches Museum, trešais cilvēks, Prātera velna ratā Harijs Laims apgalvo, ka šveicieši ir izgudrojuši pulksteni ar dzeguzi. Viņš melo: pulksteni ar dzeguzi izgudroja bavārieši."

Iegājām mājā. Skaists dzīvoklis ar balkoniem uz parka pusi. Patiešām ieraudzīju zaļu koku audzi. Daba ir tik skaista, kā mēdz apgalvot. Antīkas mēbeles, acīmredzot esmu turīgs. Nezinu, kur iet, ko darīt, nezinu, kur ir dzīvojamā istaba un kur virtuve. Paola man stāda priekšā Anitu, peruānieti, kura mums palīdz veikt mājassoli. Nabadzīte mulst un nesaprot, vai izrādīt sajūsmu par manu atgriešanos vai pieklājīgi apsveicināties kā ar ciemiņu. Viņa šaudās šurpu turpu, parāda man, kur ir vannasistaba, un nebeidz vien atkārtot: "Pobrecito el senor Yambo, a\j Jesusmaria, rekur tīri dvieļi, senor Yambo."

Satraukums, braucot prom no slimnīcas, pirmā saskarsme ar sauli, ceļš jutos sasvīdis. Apostīju savas paduses: paša sviedru smaka nelikās nepatīkama, nedomāju, ka tā bija īpaši stipra, taču ļāva man sajusties dzīvam un dzīvnieciskam. Trīs dienas pirms atgriešanās Parīzē Napoleons vienmēr sūtīja ziņu Žozefīnei un piekodināja nemazgāties. Vai es pirms mīlēšanās biju paradis mazgāties? Nemūžam neuzdrošināšos to prasīt Paolai, un kas zina varbūt ar viņu es mazgājos, bet ar citām ne, vai otrādi. Kārtīgi nomazgājos dušā, ieziepēju seju un lēnām noskuvos, atradu vieglu un svaigu pēcskūšanās losjonu, saķemmējos. Jau puslīdz pēc cilvēka. Paola mani aizveda uz garderobi: acīmredzot man patīk velveta bikses, mazliet raupjas žaketes, vilnas kaklasaites blāvos toņos (smaragda, sūnu, zaļo zirnīšu? vārdus zinu, bet nezinu, uz kuriem toņiem tos attiecināt) un rūtaini krekli. Izskatās, ka man ir arī kārtīgs tumšs uzvalks kāzām un bērēm. "Tu esi tikpat skaists kā agrāk," teica Paola, kad biju saģērbies mājas drēbēs.

Viņa mani veda pa garu gaiteni, kur sienas klāja grāmatu pilni plaukti. Pētīju grāmatu muguriņas un lielāko daļu pazinu. Tas ir, atpazinu nosakumus. Saderinātie, Saniknotais Orlando, Uz kraujas rudzu laukā. Beidzot mani pirmo reizi pārņēma sajūta, ka esmu nokļuvis vietā, kur jūtos labi un brīvi. Izcēlu no plaukta kādu sējumu un, vēl neapskatījis vāku, satvēru muguriņu labajā rokā, bet ar kreisās īkšķi strauji liku lapām šķirties uz aizmuguri. Brīnišķīga skaņa. Nošvirkstināju lapas vēl vairākas reizes un tad jautāju Paolai, vai nevajadzēja parādīties futbolistam, kurš sper bumbu. Paola smējās, šķiet, mūsu bērnībā bijušas tādas mazas šķirstāmgrāmatiņas, sava veida nabagu kino, katrā lappusē futbolists bija iezīmēts mazliet citādā pozā, un, liekot lapām strauji šķirties, varēja redzēt, kā tas kustas. Noskaidroju arī, vai tādas grāmatiņas ir zināmas visiem: jā, arī tās bija vispārzināms fakts, nevis manas atmiņas.

Grāmata bija Balzaka Gorio tēvs. To neatšķīris, teicu: "Gorio tēvs upurējas meitu labā. Vienu no viņām, ja nemaldos, sauca Delfīne. Tad uz skatuves parādās Votrēns alias Kolēns un ambiciozais Rastinjaks, kurš izaicina Parīzi, sacīdams: tagad redzēsim, kurš kuru… Vai es daudz lasīju?"

"Tu esi nenogurdināms lasītājs. Ar tērauda atmiņu. Un zini no galvas šausmīgi daudz dzejas."

"Vai es pats arī rakstīju?"

"Nē, pats ne. Tu teici, ka esot neauglīgs ģēnijs. Teici, ka šajā pasaulē cilvēks var vai nu lasīt, vai nu rakstīt un ka rakstnieki raksta tikai tāpēc, ka nicina savus kolēģus un vismaz reizēm vēlas sev sagādāt labu lasāmvielu."

"Man ir daudz grāmatu. Atvaino: mums ir daudz grāmatu."

"Šajā dzīvoklī pieci tūkstoši. Un vienmēr uzrodas kāds muļķis, kurš saka: vai, cik daudz grāmatu, jūs tiešām tās visas esat lasījis?"

"Un ko es parasti atbildu?"

"Tu parasti atbildi: no šīm nevienu, jo citādi kālab lai es tās glabātu. Vai tad jūs saglabājat izēstās konservbundžas? Tos piecus tūkstošus sējumu, ko esmu izlasījis, es jau esmu atdāvinājis cietumiem un slimnīcām. Un muļķis apbrīnā sagrīļojas."

"Redzu daudz grāmatu svešvalodās. Laikam es protu vairākas valodas." Dzejas rindas man atausa prātā pašas: "Le brouillard indolent de iautomne est epars… Unreal City, ander the brown fog of a winter dawn, a crowd flowed over London Bridge, so many, -1 had not thought death had undone so many… Spдtherbstnebel, kalte Trдume, Ьberfloren Berg und Tal, Sturm entblдttert schon die Bдume, und sie schaun gespenstig kahl… Mas el doctor no sabia," nobeidzu, "que hoy es siempre todavia…"

"Interesanti, no četriem dzejoļiem trīs ir par miglu."

"Zini, es jūtos kā miglā. Tikai nespēju to saskatīt. Zinu, kā to ir redzējuši citi: Piepeši iemirdzas mirklīga saule: mimozu ķekars pienbaltā miglā."

"Tevi valdzināja migla. Tu teici, ka esi piedzimis miglā. Un jau gadiem ilgi katru reizi, kad tu kādā grāmatā uzdūries miglas aprakstam, atzīmēji lappusi un pēc tam vēlāk darbā to nokopēji. Man šķiet, tā miglas mape stāv tavā birojā. Un vajag tikai mazliet pagaidīt, un migla atgriezīsies. Lai gan tā vairs nav tāda kā agrākos laikos, jo tagad Milānā ir pārāk daudz gaismas, pārāk daudz izgaismotu vitrīnu, un migla zogas tikai gar māju sienām."

"Migla dzeltenā, kas berzē muguru pret logu rūtīm, dūmi dzeltenie, kas purnu berž pret logu rūtīm, bāza mēli novakares stūros, kavējās pār peļķēm ielu notekās, ļāva skursteņu sodrējiem uz muguras krist, ap māju apvijās un aizmiga."

"Šo no galvas mācēju arī es. Tu bieži želojies, ka migla vairs nav tada kā tavā bērnībā."

"Manā bērnībā… Vai te kaut kur stāv arī manas bērnības grāmatas?"

"Te nē. Tās droši vien ir Solarā, lauku mājās."

Tā es uzzināju par Solaras lauku mājām un savu ģimeni. Piedzimu es tur, Solarā, kļūdas dēļ, 1931. gada Ziemassvētkos. Kā Jēzusbērniņš. Vecvecāki no mātes puses bija miruši jau pirms manas dzimšanas, bet vecāmāte no tēva puses nomira, kad man bija pieci gadi. Atlika tikai tēva tēvs, un savukārt mēs bijām vienīgie, kas atlikuši viņam. Vectēvs bija dīvains cilvēks. Tajā pilsētiņā, kurā es uzaugu, viņam piederēja vecu grāmatu bodīte, ko tikpat labi varētu saukt par noliktavu. Viņš netirgojās ar vērtīgiem antīkiem izdevumiem kā es, viņš nodarbojās vienkārši ar lietotām grāmatām un visādiem 19. gadsimta niekiem. Vēl viņam ļoti patika ceļot, un viņš bieži brauca uz ārzemēm. Tolaik braukt uz ārzemēm nozīmēja aizbraukt uz Lugānu vai labākajā gadījumā uz Parīzi vai Minheni. Un ceļojumos vectēvs visu ko iepirka pie ielu tirgotājiem ne tikai grāmatas, bet arī kino plakātus, modes lapas, pastkartes, vecus žurnālus. Tajos laikos, Paola man stāstīja, nebija tik daudz visādu nostalģisku pagātnes lietiņu kolekcionāru kā mūsdienās, tomēr daži uzticami klienti vectēvam bija, taču droši vien vectēvs to visu vāca galvenokārt tāpēc, ka kolekcionēšana sagādāja prieku viņam pašam. Daudz viņš nenopelnīja, toties viņam bija interesanti tā darboties. Turklāt jau divdesmitajos gados viņš no vectēvoča bija saņēmis mantojumā Solaras māju. Milzīga māja, gan redzēsi, Jambo, bēniņi vien tur ir tādi kā Postojnas alas. Apkārt bija daudz zemes, ko vectēvs izdeva pusgraudā, tāpēc naudas bija pietiekami, lai nevajadzētu plēsties pušu ar grāmatu pārdošanu.

Šķiet, ka tieši tur, lauku majas, es pavadīju visas savas bērnības vasaras, tāpat arī Ziemassvētku un Lieldienu brīvdienas un daudzus citus kalendārā ierakstītos svētkus, un nodzīvoju tur arī divus gadus no vietas no četrdesmit trešā līdz četrdesmit piektajam, kad pilsētā sākās bombardēšanas. Un tieši tur droši vien vēl glabājas visas vectēva mantas, manas skolas grāmatas un rotaļlietas.

"Nezinu, kur tieši. Likās, it kā tu visas tās mantas vairs nevēlētos redzēt. Tavas attiecības ar to māju vispār bija dīvainas. Vectēvs nomira ar sirdslēkmi neilgi pēc tam, kad tavi vecāki gāja bojā autoavārijā, bet tu ap to laiku gandrīz biji pabeidzis liceju."

"Ar ko tētis un mamma nodarbojās?"

"Tavs tēvs strādāja uzņēmumā, kas importēja dažādas preces, un beigās bija kļuvis par tā direktoru. Tava māte dzīvoja mājās, kā tolaik darīja visas cienījamas kundzes. Tavam tēvam beidzot bija izdevies nopirkt mašīnu un ne jau šādu tādu, bet Lancia, taču notika tā, kā notika. Par to negadījumu tu nekad neko daudz man neesi stāstījis. Tu gatavojies studijām universitātē, un tad piepeši jūs abi ar māsu Adu zaudējāt visu savu ģimeni."

"Man ir māsa?"

"Jaunāka par tevi. Viņu pie sevis paņēma jūsu mātes brālis un viņa sieva, jo tieši viņi bija kļuvuši par jūsu likumīgajiem aizbildņiem. Bet Ada agri apprecējās jau astoņpadsmit gadu vecumā, un vīrs viņu uzreiz aizveda sev līdzi uz Austrāliju. Jūs satiekaties reti, pāvesti mirst biežāk, nekā viņa ierodas Itālijā. Jūsu pilsētas dzīvokli tante un onkulis pārdeva, un tāpat arī gandrīz visu Solaras zemi. Par to naudu tu varēji studēt, bet tu arī pats parūpējies par neatkarību no saviem aizbildņiem, izcīnīji universitātē stipendiju un pārcēlies uz Turīnu. Sākot no tā brīža, tu it kā aizmirsi Solaru. Vēlāk, kad jau bija piedzimušas Karla un Nikoleta, tieši es tevi piespiedu braukt uz turieni vasarās. Tur ir labs gaiss. Un es plēsos vaiga sviedros, lai savestu kārtībā vismaz to vienu mājas spārnu, kurā mēs dzīvojam. Bet tu uz Solaru brauci negribīgi. Meitenes to vietu dievina, tā ir viņu bērnība, un arī tagad viņas ar puikām brauc uz turieni, cik bieži vien var. Tu mēdzi tur ierasties tikai viņu dēļ, paliki dienas divas vai trīs, bet nekad nespēri kāju tajā mājas daļā, ko sauci par svētnīcu, tas ir, savā agrākajā istabā, vecvecāku un vecāku guļamistabās un bēniņos…

Bet vispār tur istabu ir tik daudz, ka trīs ģimenes mierīgi varētu dzīvot, nekad nesatiekoties. Tu mēdzi drusku pastaigāties pa apkārtējiem pakalniem, bet tad vienmēr gadījās kāds steidzams darbs un tev vajadzēja atgriezties Milānā. Un to jau var saprast, tavu vecāku un vectēva nāve itin kā pāršķēla tavu dzīvi uz pusēm. Varbūt Solaras māja tev atgādināja pasauli, kas zudusi uz visiem laikiem, un tāpēc tu no tās vairījies. Es vienmēr centos cienīt šo tavu attieksmi, kaut gan reizēm greizsirdība lika man domāt, ka tu to izmanto kā aizbildinājumu, lai varētu atgriezties Milānā pavisam citu iemeslu dēļ. Mais glissons."

"Tas neatvairāmais smaids. Kāpēc tu precējies ar cilvēku, kas smejas?"

"Tāpēc, ka tu labi smējies un smīdināji mani. Kad biju maza, es mājās nemitīgi pieminēju kādu savu skolasbiedru: Luidžīno to un Luidžīno šito. Katru dienu man bija ko par viņu pastāstīt. Mamma, protams, nojauta, ka esmu tai Luidžīno ieķērusies, un vienu dienu prasīja, kāpēc viņš man tik ļoti patīk. Un es atbildēju: tāpēc, ka viņš mani smīdina."

Pieredzi no jauna var iemantot visai ātri. Es izbaudīju dažādu ēdienu garšas slimnīcā gan viss garšoja pilnīgi vienādi. Sinepes uz vārītas gaļas labi rosina apetīti, bet gaļa ir stiegraina un sprūst starp zobiem. Iepazinos (atjaunoju pazīšanos) ar zobu bakstāmo. Nebūtu slikti, ja tāpat varētu izbakstīt smadzenes un iztīrīt pieres daivas… Paola man iedeva pagaršot divus vīnus, un par otro es teicu, ka tas ir nesalīdzināmi labāks. Kā nu ne, viņa atbildēja, tas pirmais ir domāts tikai kulinārijas vajadzībām, labākajā gadījumā tajā var sautēt gaļu, bet otrs ir Brunello. Labi, es teicu, ar smadzenēm man ir problēmas, bet vismaz garšas kārpiņas darbojas.

Pēcpusdienu es pavadīju, visu ko izmēģinādams, garšodams un čamdīdams: izjutu, kā plauksta satver konjaka glāzi, vēroju, kā kafijas vārīklī pamazām sariešas kafija, laizīju un degustēju divu veidu medu un trīs veidu ievārījumus (man vislabāk garšo aprikožu), burzīju dzīvojamās istabas aizkarus, spiedu sulu no citrona, iegremdēju rokas maisiņā ar mannas putraimiem. Tad Paola mani izveda īsā pastaigā pa parku, es glaudīju koku mizu un dzirdēju zīdkoka lapu čaukstu, satiekot plūcēja plaukstu. Kad gājām garām puķu pārdevējam Kairoli laukumā, Paola nopirka sev pušķi, kas bija raibs kā arlekīns, par spīti visiem pārdevēja iebildumiem, ka tas nekam nederot. Un tad mājās es centos atšķirt dažādo puķu un zāļu smaržas. Un viņš uzlūkoja visu, un tas bija loti labs, es atvieglots noteicu. Paola apjautājās, vai es jūtos Dievs, un es atbildēju, ka citēju tikai citēšanas pēc, bet noteikti esmu Ādams, kurš atklāj savu Ēdenes dārzu. Turklāt šķiet, ka biju Ādams, kurš visu apgūst ātri, jo, ieraudzījis uz plauktiņa dažādas kastītes un pudelītes ar tīrīšanas līdzekļiem, es uzreiz sapratu, ka man nevajag baudīt augļus no šī laba un ļauna atzīšanas koka.

Pēc vakariņām iekārtojos dzīvojamā istabā. Tur bija šūpuļkrēsls, un es tajā instinktīvi apsēdos. "Tā tu darīji vienmēr," teica Paola. "Un te tu dzēri vakara viskiju. Domāju, ka Gratarolo nebūtu nekas iebilstams." Viņa atnesa pudeli Laphroaig un ielēja man glāzē kārtīgu šļuku. Bez ledus. Pirms norīšanas es paskalināju šķidrumu mutē. "Labs, tikai drusku garšo pēc petrolejas." Paola bija sajūsmā: "Zini, viskiju pie mums sāka dzert tikai pēc kara, piecdesmito gadu sākumā, nu, varbūt fašistu lielie dūži to dzēra arī agrāk, bet normāli cilvēki ne. Un mēs viskiju pasākām dzert, kad mums bija ap divdesmit, reti, jo dārgs, taču tas bija īpašs pārejas rituāls, iniciācija pieaugušo dzīvē. Bet mūsu senči skatījās un šausminājās, kā var dzert tādu draņķību, kas garšo pēc petrolejas."

"Pagaidām neviena garša Kombrē manī nav atmodinājusi."

"Viss atkarīgs no gāršām. Tu tik turpini dzīvot un gan jau atradīsi •pareizo."

Uz galdiņa stāvēja Gitanes paciņa, papier ma'is. Aizdedzināju vienu, kāri ievilku, ieklepojos. Ievilku vēl dažus dūmu malkus un nodzēsu.

Lēnām šūpojos un pamazām laidos snaudā. Mani uzmodināja svārsta pulksteņa zvanīšana, un es satrūcies gandrīz izgāzu viskiju. Pulkstenis bija man aiz muguras, un vēl nebiju tam uzmetis acis, kad zvanīšana beidzās un es noteicu: "Deviņi." Un tad teicu Paolai: "Zini, kas ar mani tikko notika? Es biju iesnaudies, un zvanīšana mani pamodināja. Pirmos dimdienus es skaidri nedzirdēju, tas ir, es tos nemaz neskaitīju. Bet mirklī, kad nolēmu skaitīt, uzreiz apjēdzu, ka jau ir noskanējuši trīs, un tā es varēju skaitīt tālāk četri, pieci… Es sapratu, ka varu teikt četri un gaidīt piekto, jo pirmais, otrais un trešais jau bija nozvanījuši un es nez kādā veidā to zināju. Ja ceturtais dimdiens būtu pirmais, kuru es apzinos, tad es domātu, ka pulkstenis ir seši. Man šķiet, ka līdzīgi ir arī ar mūsu dzīvi: tikai atsaucot prātā pagātni, tu vari nojaust, kas būs tālāk. Es nevaru saskaitīt savas dzīves dimdienus, jo nezinu, cik jau izskanējuši. No otras puses, es iesnaudos tāpēc, ka šūpojos krēslā jau diezgan ilgi. Kādā noteiktā brīdī aizmigu tāpēc, ka pirms tam bija iepriekšējie brīži un es tiem mierīgi ļāvos, gaidot nākamo. Bet, ja šie iepriekšējie mirkļi nebūtu mani pareizi noskaņojuši, ja es būtu sācis šūpoties kādā citā brīdī, es nebūtu gaidījis to, kam bija jānāk. Būtu palicis nomodā. Pat aizmigšanai ir nepieciešama atmiņa. Vai tad ne?"

"Sniega lavīnas efekts. Lavīna veļas uz ieleju un veļas aizvien ārāk un ātrāk, jo aug lielāka un nes sev līdzi arī visu savu iepriekšējo svaru. Citādi tā nebūtu lavīna, bet tikai maza sniega pika, kas līdz ielejai nemaz netiek."

"Vakar vakarā… slimnīcā es garlaikojos un sāku trallināt dziesmiņu. Tā sāka skanēt pati, tas bija tik pašsaprotami kā mazgāt zobus… Es centos saprast, kāpēc zinu šo dziesmu. Atsāku tralllināt, bet, tā prātojot, dziesma pati vairs neskanēja, un es iestrēgu uz vienas nots. Stiepu to ilgi, vismaz piecas sekundes, kā sirēnu vai gaudas. Un vairs nezināju, kā dziedāt tālāk, kā tikt uz priekšu, jo biju pazaudējis to, kas bija iepriekš. Un ar mani pašu ir tāpat. Esmu apstājies uz ilgas nots kā iestrēgusi plate, bet, tā kā nespēju atcerēties sākuma notis, nevaru dziesmu pabeigt. Prātoju, ko vispār vajag pabeigt un kāpēc. Kamēr dziedāju nedomājot, es biju es pats un biju savā nepārtrauktajā atmiņā, un šajā gadījumā tā bija… kā lai saka… manas rīkles atmiņa, kur kopā bija sasaistīti visi "iepriekš" un "vēlāk", un es pats biju dziesma visā tās ilgstamībā, un pie katras skaņas manas balssaites jau gatavojās nākamajām. Domāju, līdzīgi dara pianists, tas izspēlē noti un jau gatavojas nolaist pirkstus uz nākamajiem taustiņiem. Bez pirmajām notīm mēs nekādi nevaram tikt pie pēdējām, mēs skanam greizi, bet no pirmajām līdz pēdējām tiekam vienīgi tad, ja mums iekšā nez kādā veidā ir dziesma visā tās ilgstamībā. Bet es visu dziesmu vairs nezinu. Es esmu… kā degoša pagale. Pagale deg un neapzinās laiku, kad bija daļa no vesela stumbra, tai nemaz nav iespēju to uzzināt vai apjēgt, kā un kad tā sākusi degt. Tā tikai sadeg, un viss. Arī es tā eju zudumā."

"Nepārspīlēsim ar filosofiju," nočukstēja Paola.

"Nē, pārspīlēsim gan. Kur man stāv svētā Augustīna Atzīšanās?"

"Tajos plauktos ir enciklopēdijas, Bībele, Korāns, Laodzi un filosofijas grāmatas."

Aizgāju, sameklēju Atzīšanās un pēc rādītāja atradu lappuses, kurās runāts par atmiņu. Droši vien biju to visu jau lasījis, jo teksts bija izraibināts ar pasvītrojumiem. Un es nonāku atmiņas laukos un plašajās pilīs, kur sakrāti neskaitāmi attēli no visa, ko vien atnesušas sajūtas… Kad es esmu tur, es pieprasu parādīt visus attēlus, kurus vien vēlos. Dažus parāda uzreiz, dažus meklē ilgi un gluži vai izrok no kaut kādām loti slepenām slēptuvēm… To visu atmiņa uzņem savās plašajās slēptuvēs un kādos slepenos, neaprakstāmos iedobumos… atmiņas milzīgajā namā. Tur man pa rokai ir debesis, zeme un jūra… Tur es sastopu arī pats sevi… Liels ir atmiņas spēks kaut kas ļoti biedējošs, mans Dievs, dziļš un bezgalīgs savā daudzējādībā! Un tā ir mana dvēsele, tas esmu es pats… Manā atmiņā ir neskaitāmi lauki, alas un iedobumi, un tos piepilda bezgalīga dažādība… Es skrienu pa šīm vietām, lidinos šurpu turpu, es iespiežos dziļumā, cik varu, bet nekur nav beigu… "Redzi, Paola," es teicu, "tu man stāstīji par vectēvu, par lauku mājām, jūs visi cenšaties atdot man zināšanas, faktus, bet, vācot visu kopā šādā veidā, man, lai patiešām aizpildītu savas alas un iedobumus, vajadzētu vēlreiz visus sešdesmit gadus. Nē, tā nekas nesanāks. Man pašam jādodas iekšā alās. Kā Tomam Sojeram."

Nezinu, ko atbildēja Paola, jo es turpināju šūpoties krēslā un atkal iesnaudos.

Ilgi gan laikam negulēju, jo mani uztrūcināja zvans pie durvīm. Tas bija Džanni Laivelli. Mans vecais solabiedrs. Tas, ar kuru bijām kā Dioskūru dvīņi. Viņš bija aizkustināts, apskāva mani kā brāli. Instrukcijas, kā pret mani izturēties, viņš bija saņēmis jau laikus. Neuztraucies, viņš teica, es par tavu dzīvi zinu vairāk nekā tu pats. Izstāstīšu tev visu sīki un smalki. Teicu: nē, paldies, nevajag. Tikmēr Paola īsi izklāstīja svarīgāko par manām attiecībām ar Džanni. Kopā no sākumskolas pirmās līdz liceja pēdējai klasei. Tad es devos studēt uz Turīnu, bet viņš uz Milānu ekonomiku un tirgzinības. Tomēr mūsu sakari nepārtrūka. Un, lai gan šķietami aizgājām katrs pa savu ceļu es pārdodu senas grāmatas, viņš palīdz cilvēkiem maksāt vai nemaksāt nodokļus -, mēs joprojām esam kā viena ģimene, kopā spēlējas mūsu mazbērni, un kopā mēs svinam visus Ziemassvētkus un Vecgada vakarus.

Es viņam teicu paldies, nē, nevajag, taču Džanni nespēja klusēt. Un, tā kā viņš pats visu atcerējās skaidrāk par skaidru, šķiet, nekādi nespēja apjēgt, ka es gan neko neatceros. Vai tu atceries, viņš prasīja, to dienu, kad mēs uz klasi aizstiepām peli, lai pārbiedētu matemātikas skolotāju? Un kā mēs ar klasi braucām uz Asti skatīties Alfjēri lugu, bet pārbraukuši uzzinājām, ka Turīnā nokritusi lidmašīna un visa futbolkomanda ir pagalam? Un kā…

"Nē, es neatceros, Džanni, bet tu stāsti tik labi, ka gandrīz liekas, it kā es atcerētos. Kurš no mums abiem labāk mācījās?"

"Tev labāk gāja itāļu valodā un filosofijā, bet man matemātikā, un, redzi, kas no mums sanācis."

"Jā, starp citu, Paola, ko tieši es universitātē studēju?"

"Literatūru. Un diplomdarbs tev bija par H\/pnerotomachia Poliphili. Pilnīgi nelasāms gabals, vismaz man. Pēc tam tu aizbrauci uz Vāciju specializēties seno grāmatu vēsturē. Teici, ka ar tādu vārdu tu pat gribēdams nevarētu darīt citādi. Un vēl jau bija vectēva piemērs un bērnība starp vecu papīru grēdām. Atgriezies no Vācijas, tu par atlikušo mantojuma naudu izveidoji bibliogrāfisko konsultāciju biroju, kas sākumā aizņēma tikai vienu mazu istabiņu, bet tev veicās labi."

"Vai tu maz zini, ka tirgojies arī ar tādām grāmatām, kas maksā vairāk par Porsche?" noprasīja Džanni. "Brīnišķīgi sējumi. Paņem tādu rokās un apzinies, ka tas ir piecsimt gadus vecs, bet papīrs joprojām skrapst zem pirkstiem tā, it kā tikko būtu izņemts no spiedes…"

"Rāmāk, rāmāk," viņu kušināja Paola, "par darbu mēs runāsim tikai nākamajās dienās. Tagad ļauj viņam aprast ar mājām. Gribi viskiju, kas garšo pēc petrolejas?"

"Pēc petrolejas?"

"Tas mums tāds joks ar Jambo. Zini, mums pamazām atkal rodas savi noslēpumi."

Kad pavadīju Džanni līdz ārdurvīm, viņš saņēma mani aiz elkoņa un sazvērnieciski nočukstēja: "Tātad smuko Sibillu tu vēl neesi saticis…"

Kas ir Sibilla?

Vakar ciemos ieradās Karla un Nikoleta ar ģimenēm, tas ir, līdzi bija ne tikai bērni, bet ari vīri. Simpātiski. Es visu pēcpusdienu pavadīju ar bērniem. Viņi ir jauki, pamazām sāku viņiem pieķerties. Tomēr tas ir mulsinoši: vienbrīd apjēdzu, ka ucinu viņus pa klēpi, spiežu pie krūtīm, tīksminos par viņu tīrības, piena un talka smaržu, un jautāju sev, ko gan es daru ar šiem svešajiem bērniem. Vai tad es esmu pedofils? Centos turēt viņus pa gabalu. Mēs kopā spēlējāmies. Viņi prasīja, lai es tēloju lāci. Kā lai es, ellē, zinu, kā jāuzvedas vectēvam, kurš iztaisās par lāci? Nometos četrrāpus un rūcu, bet puikas visi sarāpās man mugurā. Eu, lēnāk, es tak neesmu jūsu vecumā, man sāp mugura. Tad Luka šāva uz mani ar ūdens pistoli, un es uzskatīju par saprātīgāku nobeigties, apkrizdams ķepām gaisā. Riskēju dabūt stīvumu mugurā, bet tas bija to vērts, jo skatītāji bija sajūsmā. Vēl esmu vārgs, un, ceļoties kājās, man sareiba galva. Tik strauji tu nedrīksti celties, teica Nikoleta, tu taču zini, ka tev ir ortostatiskais spiediens. Un tūlīt teikto izlaboja: "Atvaino, tu to vairs nezināji. Nu, nekas, tagad zini atkal." Jauna nodaļa manā dzīvē. Jau atkal citu sarakstīta.

Turpinu dzīvot caur enciklopēdiju šķirkļiem. Runāju, it kā ar muguru būtu atspiedies pret sienu un nevarētu atskatīties. Manis paša atmiņas iesniedzas nedaudzu nedēļu dziļumā. Svešās ir gadsimtiem dziļas. Vienvakar pagaršoju valriekstu liķieri. Teicu: "Specifiska rūgteno mandeļu piegarša." Vienudien parkā redzēju divus policistus zirgos: "Trāķu jaunā ķēve, kāpēc mani uzlūko tik greizi?" Sasitu pret asu stūri roku un, sūkdams no mazās brūcītes asinis, pūlējos saprast, kā tās garšo, un teicu: "Vai visu okeānu ūdens spēs šis asinis no rokām nomazgāt?" Pēc pamatīgas lietusgāzes iegavilējos: "Dzelmju avoti un debesu logi aizvērās, un lietus mitējās līt no debesīm." Vakaros es lielākoties agri liekos gulēt un pats to komentēju: "Longtemps je me suis couchй de bonne heure."

Ar luksoforiem tieku galā labi, bet pirms dažām dienām gribēju iet pāri ielai vietā, kur, manuprāt, nekādas lielās satiksmes nebija, un Paola tikai pēdējā mirkli mani parāva aiz rokas atpakaļ, jo tuvojās mašīna. "Es taču aprēķināju attālumu," teicu. "Es būtu paspējis."

"Nē, tu nebūtu paspējis. Viņš brauca pārāk ātri."

"Nu beidz, es taču neesmu nekāda vista, kas var pakļūt zem riteņiem," atcirtu. "Lieliski zinu, ka reizēm automobiļi notriec gājējus vai mājputnus, un, lai izvairītos no šādām sadursmēm, tie strauji bremzē, tā, ka nokūp melni dūmi, un tad ir jākāpj ārā un jāgriež uz riņķi kloķis, lai no jauna piešķiltu motoru. Divi vīri garos mēteļos ar lielām, melnām brillēm, bet man ir drausmonīgi garas ausis gandrīz līdz pašām debesīm." No kurienes uzradusies šī aina?

Paola uzmeta man nopietnu skatienu. "Vai tu zini, kāds ir maksimālais ātrums, ar kādu var braukt mašīna?"

"Nu, es teiktu, ka pat ar astoņdesmit kilometriem stundā…" Bet laikam gan tagad tās brauc stipri ātrāk. Manā prātā saglabājušās tikai zināšanas no tiem laikiem, kad ieguvu tiesības.

Es brīnījos, kad gājām pāri Kairoli laukumam un ik pēc pāris soļiem mums piesitās kārtējais nēģeris, kas mēģināja man notirgot šķiltavas. Un, kad Paola aizveda mani uz parku izmest līkumu ar riteņiem (ar velosipēdu es braucu bez problēmām), brīnījos pie dīķīša ieraudzījis veselu baru nēģeru, kas spēlēja bungas. "Kur mēs vispār esam?" teicu. "Ņujorkā, vai? Kopš kura laika Milānā ir tik daudz nēģeru?"

"Jau pasen," atbildēja Paola. "Bet tagad vairs nesaka nēģeri, tagad saka melnādainie."

"Kāda atšķirība? Viņi pārdod šķiltavas, sēž parkā un sit bungas, jo droši vien naudas, lai ietu uz bāru, viņiem nav, vai varbūt viņus tur nemaz nelaiž iekšā, katrā ziņā izskatās, ka šiem melnādainajiem iet slikti kā nabaga nēģeriem."

"Vienalga. Mūsdienās tā nesaka. Tu arī tā neteici."

Paola ievēroja, ka angliski es runāju ar kļūdām, bet, vāciski un franciski runājot, gan nekādas kļūdas nepieļauju. "Man tas šķiet pilnīgi dabiski," viņa teica. "Franču valodu tu uzsūci jau bērnībā, un tava mēle to droši vien atceras tāpat, kā tavas kājas atceras, kā jābrauc ar riteni. Vācu valodu tu mācījies universitātē, un visu, kas rakstīts mācību grāmatās, tu atceries labāk par labu. Turpretī angļu valodu tu apguvi vēlāk, ceļojot, un tā ir daļa no tavām pēdējo trīsdesmit gadu personiskajām atmiņām, un tava mēle to par savu ir padarījusi tikai daļēji."

Joprojām jūtos vārgs, jebkurai nodarbei spēju pievērsties labi ja pusstundu, katrā ziņā ne ilgāk par stundu, un tad atkal kādu brīdi atguļos. Paola mani katru dienu ved uz aptieku mērīt spiedienu. Arī ar ēdienu jāuzmanās, jāizvairās no sāls.

Pasāku skatīties televīziju, tā mani nogurdina vismazāk. Redzu nepazīstamus, agrāk neredzētus vīriešus, kuri izrādās esam premjerministrs un ārlietu ministrs, Spānijas karalis (vai tad tur nebija Franko?), grēkus nožēlojuši izbijušie teroristi (teroristi?), un īsti nesaprotu, par ko viņi visi runā, tomēr ļoti daudz ko iemācos. Aldo Moro es atceros, viņš runāja par paralēlajām konverģencēm, bet kurš viņu nogalināja? Vai varbūt viņš bija tai lidmašīnā, kas Ustikā nogāzās uz Lauksaimniecības bankas? Dažiem dziedātājiem ausu ļipiņās ir riņķi. Auskari. Vīriešiem. Man patīk seriāli par Teksasas ģimeņu traģēdijām un vecās filmas ar Džonu Veinu. Spriedzes filmas man neder, tur ar vienu automāta kārtu uzlaiž gaisā veselas istabas, mašīnas palecas, apveļas un uzsprāgst, apakškreklā ģērbies čalis ietriec otram sejā dūri, bet otrs izlido cauri stikliem un no kraujas iegāžas jūrā, un tas viss istaba, mašīna, logs dažās sekundēs. Man tas ir par ātru, žilbst acis. Un kāda velna pēc tik daudz trokšņa?

Vienu vakaru Paola mani aizveda uz restorānu. "Neuztraucies, tevi tur pazīst, vienkārši pasūti kā parasti." Jūsmīga uzņemšana, kā jūtaties, Bodoni kungs, sen neesat redzēts, ko labu šovakar vēlēsieties. Kā parasti. Jūs, dottore Bodoni, esat lietpratējs, dūdoja saimnieks. Spageti ar mīdijām, pēc tam restētas zivis, Sauvignon Blanc, ābolkūka. Paola bija spiesta iejaukties, lai neļautu man pasūtīt zivju papildporciju. "Kāpēc, ja man garšo?" es noprasīju. "Man šķiet, ka mēs to varam atļauties. Nemaksā tak nez kādu naudu." Paola mani domīgi uzlūkoja, tad saņēma aiz rokas un teica: "Redzi, Jambo, tu esi saglabājis visus savus automātismus, proti ēst ar nazi un dakšiņu un ieliet vīnu, bet ir arī tādas mākas, ko mēs iegūstam līdz ar personisko pieredzi, kļūdami pieauguši. Bērns grib apēst visu, kas viņam garšo, tas nekas, ja vēlāk sāpēs vēders. Un māte viņam pamazām skaidro, kā apvaldīt savas vēlmes, līdzīgi kā māca savaldīties un nokārtoties podiņā. Un tā bērns, kurš dabiski turpinātu kārtot gan lielas, gan mazas vajadzības autiņos un Nutellu ēstu tādos daudzumos, ka nonāktu slimnīcā, iemācās pazīt bridi, kurā jāpārstāj ēst, lai arī pilnīga sāta sajūta vēl nav iestājusies. Pieaugot cilvēks, piemēram, iemācās apstāties pēc otrās vai trešās vīna glāzes, jo atceras to reizi, kad izdzēra visu pudeli un naktī nespēja gulēt. Tev ir jāiemācās no jauna izveidot pareizas attiecības ar ēdienu. Apdomā visu un iemācīsies to dažu dienu laikā. Katrā ziņā papildporciju mēs nepasūtīsim."

"Un nobeigumam droši vien kalvadoss," teica saimnieks, atnesis mums ābolkūku. Sagaidīju Paolas piekrītošo mājienu un atbildēju: "Calva sāns dire." Acīmredzot šai restorānā mana vārduspēle nebija nekas jauns, jo saimnieks smaidot atkārtoja: "Calva sans dire." Paola jautāja, vai kalvadoss man kaut ko atgādina. Atteicu, ka garšīgs, taču nekādus atmiņu uzplūdus nejūtu.

"Bet ceļojumā pa Normandiju tu ar kalvadosu piedzēries nejēgā… Labi, labi, nedomā par to, gan atcerēsies. Katrā ziņā kā parasti ir ērta un izdevīga frāze. Te tuvumā ir daudz vietu, kur tu droši vari iet iekšā, teikt kā parasti un ne par ko neuztraukties."

"Ar luksoforiem tu tiec galā lieliski un zini arī, cik ātras ir mašīnas," teica Paola. "Tev jāmēģina iziet pastaigā vienam pašam. Izmet līkumu ap pili un pa Kairoli laukumu. Tur uz stūra ir saldējuma kafejnīca, saldējumu tu dievini un esi viņu galvenais klients. Prasi kā parasti."

Bet man pat nevajadzēja neko prasīt, jo vīrietis aiz letes tūlīt piepildīja vafeles konusiņu ar stračatellas saldējumu un sniedza man, teikdams: lūdzu, kā parasti, dottore. Un nav nekāds brīnums, ka man garšoja tieši stračatella. Patiešām izcils saldējums. Un vai nav lieliski pirmoreiz atklāt stračatellu sešdesmit gadu vecumā? Taisni kā tai Džanni anekdotē par Alcheimeru: cik jauki ir katru dienu iepazīties ar tik daudziem svešiem cilvēkiem…

Sveši cilvēki. Es tikko biju apēdis saldējumu un pašu konusa galiņu neapēstu izmetis gružos (kāpēc? Paola vēlāk izskaidroja, ka tā man esot veca apsēstība: bērnībā mamma mācījusi, ka pašu galiņu ēst nevajag, jo pārdevējs to turējis savās netīrajās rokās, kā tas droši vien bija tajos laikos, kad saldējumus pārdeva uz ielas no ratiņiem), kad ieraudzīju, ka man tuvojas sieviete. Eleganta, ap gadiem četrdesmit, ar mazliet nekaunīgu seju. Un man prātā tūlīt iešāvās Dāma ar sermuliņu. Jau iztālēm viņa man uzsmaidīja, un arī es sagatavoju jauku smaidu, jo galu galā Paola apgalvo, ka mans smaids esot neatvairāms.

Viņa pienāca klāt un uzlika man plaukstas uz abiem augšdelmiem kā vaļīgā apskāvienā. "Jambo, kāds pārsteigums!" Taču laikam ar smaidu vien nepietika un manā skatienā viņa saredzēja apjukumu. "Jambo, tu mani vairs nepazīsti? Vai tiešām es tik ļoti esmu novecojusi? Ivonna, Ivonna."

"Ivonna! Tu kļūsti arvien skaistāka. Vienkārši es tikko biju pie okulista, kurš man sapilināja acīs to šķidrumu, kas paplašina zīlītes, tāpēc man vēl pāris stundas būs neskaidra redze. Kā tev klājas, dāma ar sermuliņu?" Droši vien biju tā teicis arī agrāk, jo man radās iespaids, ka viņai kļūst valgas acis.

"Jambo, Jambo," viņa nočukstēja, noglāstīdama man seju. Sajutu viņas smaržu. "Jambo, kā mēs tā pašķīrāmies… Vienmēr gribēju tevi satikt vēl kādu reizi. Droši vien tā bija mana vaina, ka viss bija tik neilgi, tomēr atmiņas par tevi man vienmēr ir bijušas vislabākās. Tas bija tik… skaisti."

"Neaizmirstami," noteicu visnotaļ izjusti kā cilvēks, kurš atsauc atmiņā reibinošu baudu dārzu. Izcils tēlojums. Viņa mani noskūpstīja uz vaiga, nočukstēja, ka viņas telefona numurs joprojām ir tas pats, un aizgāja. Ivonna. Acīmredzot viens no kārdinājumiem, kam neesmu pratis pretoties. Kādi nelieši ir vīrieši! Vitorio de Siku ieskaitot. Nolādēts, kāda gan jēga no šāda romāna, ja to ne tikai nevar izstāstīt draugiem, bet pat nevar ik pa laikam izgaršot no jauna, negaisa naktīs nemierīgi grozoties zem segām?

Jau kopš paša pirmā vakara zem segām, Paola mani midzināja, glaudot man galvu. Man bija patīkami just, ka viņa ir līdzās. Vai tā bija iekāre? Beigu beigās pārvarēju kautrīgumu un pajautāju, vai pēdējā laikā mēs vēl mīlējāmies. "Mēreni, lielākoties paraduma pēc," viņa atbildēja. "Vai tev gribas?"

"Nezinu. Tu taču zini, ka man vēlmju pagaidām ir maz. Es tikai tā iedomājos…"

"Nedomā, guli. Tu vēl esi vārgs. Un es nu gan negribētu, lai tu mīlējies ar sievieti, ar kuru tikko esi iepazinies."

"Piedzīvojums Austrumu ekspresī."

"Ak šausmas, mēs taču neesam Dekobrā romānā."

## 3 kĀds noplŪks tavas NEVAINĪBAS ZIEDU

Protu pārvietoties ārpus mājām, esmu arī iemācījies pareizi reaģēt, kad mani kāds sveicina: uzmanīgi jāvēro sveicinātājs un tad viņa uzvedībai jāpieskaņo pareizā platuma smaids, varbūtējā pārsteiguma izpausmes, līksmība vai atturīga pieklājība. Es to izmēģināju ar mājas kaimiņiem, liftā. Kas pierāda, ka visa sabiedriskā dzīve ir viena vienīga izlikšanās, es teicu Karlai, kura mani apsveica ar jaunajiem panākumiem. Viņa apgalvo, ka viss šis notikums mani padarot par ciniķi. Kā nu ne: ja cilvēks šādā situācijā steigšus nenolemj visu uzskatīt par stulbu komēdiju, atliek tikai nošauties.

Vispār tev ir laiks atgriezties darbā, paziņoja Paola. Dosies turp viens pats, satiksi Sibillu un paskatīsies, kādas izjūtas tev iedveš darbavieta. Atcerējos Džanni čukstu par smuko Sibillu.

"Kas ir Sibilla?"

"Tava palīdze un labā roka, apbrīnojami izdarīga meitene, kas visas šīs nedēļas viena pati ir vadījusi tavu bodīti. Šodien es viņai piezvanīju, un viņa bija briesmīgi lepna par nez kādu darījumu, ko tikko izdevies noslēgt. Kāds ir viņas uzvārds, to gan man labāk neprasi, jo izrunāt to nespēj neviens. Viņa ir poliete. Varšavā viņa rakstīja disertāciju bibliotēkzinātnē, bet, kad Polijā režīms sāka grīļoties, vēl pirms Berlīnes mūra krišanas, viņai izdevās izcīnīt atļauju atbraukt mācību komandējumā uz Romu. Viņa ir izskatīga, pat pārāk, un droši vien viņai izdevās dabūt par aizbildni kādu no poļu lielajiem dūžiem. Katrā ziņā, atbraukusi šurp, atpakaļ gan viņa vairs nebrauca un sameklēja darbu. Viņa atrada tevi, vai arī tu atradi viņu, un nu jau gandrīz četrus gadus viņa ir tava palīdze.

Šodien viņa tevi gaida, zina visu, kas tev atgadījies, un mācēs pareizi izturēties."

Paola uzrakstīja uz lapiņas mana biroja adresi un telefona numuru. Pēc Kairoli laukuma jānogriežas Dantes ielā un pirms vecā Tirgoņu portika ar neapbruņotu aci redzams, ka tas ir portiks, jāpagriežas pa kreisi, un tur arī būs tā vieta. "Ja tomēr gadās kādas problēmas, ieej jebkurā bārā un piezvani viņai. Vai piezvani man. Nosūtīsim glābējus vai ugunsdzēsēju komandu, bet nedomāju, ka tas būs nepieciešams. Āā, paturi prātā, ka jūs ar Sibillu savulaik, kad viņa itāliski vēl neprata, sākāt runāt franciski un tā jūs runājat joprojām. Tā jums tāda spēlīte."

Daudz ļaužu Dantes ielā. Cik patīkami iet garām neskaitāmiem svešiniekiem, nekādas vajadzības censties kādu sazīmēt, pazīt. Drošības sajūta, pārliecība, ka arī septiņdesmit procentu pārējo te jūtas sveši. Būtībā taču arī es varētu būt kāds, kurš tikko ir ieradies šajā pilsētā, jūtas mazliet vientuļš, bet pamazām aklimatizējas. Vienīgā nelaime, ka es nesen esmu ieradies nevis šajā pilsētā, bet uz šīs planētas. Kāds palaikam mani sveicina no bāra sliekšņa, taču tie visi ir rāmi un nosvērti sveicieni, nekādas vajadzības dramatizēt un izrādīt pārsteigumu, tāpēc pamāju ar roku un eju tik tālāk.

Kā skauts, kurš uzvaroši devies dārgumu medībās, atradu īsto ielu un savu biroju: pie ārdurvīm tikai lakoniska plāksnīte Studio Biblio. Laikam gan neizcēlos ar bagātu iztēli, kad dibināju savu uzņēmumu. Bet būtībā izklausās nopietni, galu galā, kā tad man būtu vajadzējis to saukt, Pie daiļās sicīlietes, vai? Piezvanīju, uzkāpu otrajā stāvā, tur durvis jau bija atvērtas, un Sibilla gaidīja mani uz sliekšņa.

"Bonjour Motisieur Yambo… pardon, Monsieur Bodoni…" it kā atmiņu būtu zaudējusi viņa, nevis es. Patiešām ļoti skaista. Taisni, gari, blondi mati maigā ietvarā ieskāva daiļi veidotos, tīros vaibstus. Ne grama kosmētikas, varbūt vienīgi mazlietiņ ap acīm. Vienīgais īpašības vārds, kas man ienāca prātā, bija piemīlīga (zinu, kārtējais stereotips, taču tikai ar stereotipu palīdzību spēju dzīvot starp cilvēkiem). Viņa bija ģērbusies džinsos un tēkreklā ar uzrakstu (Smile vai ko tamlīdzīgu), kas kautri izcēla viņas pusaudzīgās krūtis.

Samulsusi bijām mēs abi. "Mademoiselle Sibilla?" es jautāju.

"Oui," viņa atbildēja un tad ātri piebilda: "Ohui, houi. Entrez."

Kā klusi kunkstieni. Pirmo oui viņa izrunāja gandrīz normāli, otrais izklausījās pēc ieelpas ar vieglu rīkles pieskaņu, bet trešais atkal skanēja izelpā, ar tik tikko manāmu vaicājošu intonāciju. Un tas viss lika domāt par bērnišķīgu mulsumu un vienlaikus par juteklisku biklumu. Viņa pakāpās sāņus, lai ielaistu mani pa durvīm. Sajutu smalku, neuzbāzīgu parfīmu.

Ja man vajadzētu aprakstīt, kā varētu izskatīties bibliogrāfisko konsultāciju birojs, es iztēlotos kaut ko ļoti līdzīgu tam, ko tagad ieraudzīju. Tumša koka plaukti, pilni ar seniem sējumiem, un seni sējumi arī uz smagā kvadrātveida galda. Galdiņš ar datoru telpas stūrī. Divas krāsainas kartes abpus logam ar pienstikla rūtīm. Kliedēta gaisma, lielas zaļas lampas. Aiz durvīm cita telpa, šaura un gara, manuprāt, vieta, kas atvēlēta grāmatu iesaiņošanai un nosūtīšanai.

"Tātad jūs esat Sibilla? Vai man jūs jāuzrunā par Mademoiselle… tikai uzvārdu es nezinu, un mani brīdināja, ka tas neesot izrunājams…"

"Sibilla Jasnoževska, jā, Itālijā ar tādu uzvārdu nav viegli. Bet jūs mani vienmēr saucāt vienkārši par Sibillu." Pirmoreiz redzēju, kā viņa pasmaida. Teicu, ka gribu aprast ar telpām un arī apskatīt vērtīgākās grāmatas. Tur, pie tālākās sienas, viņa teica un devās pa priekšu, lai parādītu īsto plauktu. Viņa gāja klusiem soļiem, kājās teniskurpes. Bet varbūt soļus slāpēja mīkstais grīdas segums. Daudz netrūka, lai es balsī būtu noskandējis: Pār tevi, pusaugu jaunava, viegla gulst svētuma ēna. Tā vietā teicu: "Kas to sacerēja, Kardarelli, vai?"

"Ko, lūdzu?" viņa pārvaicāja, pagriezdamās un atmezdama pār plecu matus.

"Neko, neko," atbildēju. "Parādiet, kas mums tur ir."

Skaisti, senatnīgi sējumi. Ne visiem uz muguriņas bija nosaukums. Izvilku vienu uz labu laimi. Instinktīvi atšķīru, lūkodamies pēc frontispisa ar nosaukumu, taču tāda nebija. "Tātad inkunābula. Sešpadsmitā gadsimta dobojuma iesējums, cūkāda." Slidināju plaukstas pa lappušu malām, izjuzdams baudu no šiem pieskārieniem. "Nenozīmīgs nodilums lappušu stūros." Pāršķīru lapas, ar pirkstiem pārbaudot, vai tiešām tās skrapst, kā apgalvoja Džanni. Tās skrapstēja. "Platas, tīras apmales. Beigu ieklājlapās viegli, margināli krāsas izplūdumi, pēdējā burtnīcā nelieli kukaiņu bojājumi, taču teksts neskarts. Brīnišķīgs eksemplārs." Atšķīru kolofonu, zinādams, ka to sauc tieši tā, un saburtoju: "Venetiis mense Septembri… tūkstoš četri simti deviņdesmit septītais. Tas varētu būt…" Atgriezos pie pirmās lappuses: lamblichus de mysteriis Aegyptiorum… "Tas ir Fičīno tulkotais Jamblihs, pirmizdevums, vai ne?"

"Jā, tas ir pirmais… Monsieur Bodoni. Jūs to atpazināt?"

"Nē, es vairs neko neatpazīstu, to jums vajadzēs iegaumēt, Sibilla. Es vienkārši zinu, ka Fičīno tulkojumā Jamblihs pirmoreiz ir izdots tūkstoš četri simti deviņdesmit septītajā gadā."

"Es atvainojos, man jāpierod. Redziet, jūs ar šo eksemplāru ļoti lepojāties, tas patiešām ir brīnišķīgs. Un jūs teicāt, ka pagaidām tas nav pārdošanā, tirgū tādu ir ļoti maz, pagaidīsim, lai cits eksemplārs parādās kādā izsolē vai amerikāņu katalogā, viņiem labi izdodas uzskrūvēt cenas, un tad arī mēs ieliksim katalogā savējo."

"Tad jau sanāk, ka esmu apsviedīgs tirgotājs."

"Es gan jums vienmēr teicu, ka tas ir tikai aizbildinājums, lai jūs šo skaistumu ilgāk varētu paturēt pie sevis un ik pa laikam patīksmināties. Bet, tā kā Ortēliusu gan jūs bijāt gatavs ziedot, varu jums paziņot priecīgus jaunumus."

"Ortēliusu… Kuru?"

"1606. gada, to, kas iespiests pie Plantena ar 166 krāsainām ilustrācijām un Parergon. Sava laika iesējumā. Jūs tā priecājāties, kad atradāt šo izdevumu, par smiekla naudu nopērkot visu komandora Gambi bibliotēku. Un beidzot nolēmāt ielikt to katalogā. XJn, kamēr jūs… kamēr jūs nejutāties labi, man izdevās to pārdot kādam klientam, jaunam klientam. Manuprāt, viņš nav bibliofils, drīzāk viens no tiem, kas tā iegulda naudu, jo ir dzirdējuši, ka seno grāmatu cenas strauji aug."

"Žēl gan, ka laba grāmata nonāk tādās rokās. Un… par cik?"

Likās, viņa baidās nosaukt summu, tāpēc paņēma kartotēkas kartīti un man parādīja. "Mēs katalogā bijām ierakstījuši Cena pēc vienošanās, un jūs bijāt gatavs ilgi kaulēties. Es uzreiz nosaucu maksimālos griestus, bet viņš pat neprasīja atlaidi, tikai parakstīja čeku un viss."

"Tad, redz, kādas summas mēs apgrozām…" Man vairs nebija ne jausmas, kādas ir pašreizējās cenas. "Apsveicu, Sibilla! Un cik Ortēliuss izmaksāja mums pašiem?"

"Es teiktu necik. Tas ir, pārdodot pārējās Gambi bibliotēkas grāmatas, mēs pamazām mierīgi dabūsim atpakaļ summu, ko samaksājām par visu kopumā. Par Ortēliusu saņemtais jau ir bankā. Un, tā kā katalogā konkrēta cena nebija norādīta, domāju, ka tad, ja dottore Laivelli mums palīdzēs, arī nodokļu aspektā varēsim būt visnotaļ apmierināti."

"Vai tad es esmu no tiem, kas nemaksā nodokļus?"

"Nē, Monsieur Bodoiti, jūs vienkārši rīkojaties tāpat kā jūsu kolēģi: parasti jūs nomaksājat visu, taču dažos īpaši veiksmīgos darījumos mazlietiņ pielabojat ciparus. Varētu teikt, ka jūs par deviņdesmit pieciem procentiem esat godīgs nodokļu maksātājs."

"Pēc šī darījuma droši vien vairs tikai par piecdesmit procentiem. Esmu kaut kur lasījis, ka kārtīgam pilsonim nodokļi jānomaksā līdz pēdējam čentēzimo." Izskatījās, ka mani vārdi viņu aizvaino, tāpēc tēvišķi piebildu: "Nedomājiet par to, es pats aprunāšos ar Laivelli." Tēvišķi? Steidzīgi, varbūt pat mazliet skarbi noteicu: "Tagad ļaujiet man apskatīt pārējās grāmatas." Sibilla pagrieza man muguru un klusi apsēdās pie datora.

Pētīju grāmatas, šķirstīju: Bernardīno Benāli 1491. gadā izdoto Komēdiju, Skota Liber Phisionomiae 1477. gada izdevumu, Ptolemaja Quadripartite 1484. gada izdevumu, 1482. gadā izdoto Regiomontāna Calendarium. Un nebūt nevarēja apgalvot, ka nākamie gadsimti būtu pārstāvēti trūcīgāk: te bija Dzonkas Novo teatro pirmizdevums un brīnišķīgs Ramelli… Ikviens no šiem darbiem man bija zināms, jo ikvi^s antikvārs zina no galvas visus svarīgākos izdevumus, tikai es nezināju, ka šie konkrētie eksemplāri pieder man.

Tēvišķi? Vilku no plauktiem grāmatas un liku atpakaļ, bet patiesībā domāju par Sibillu. Džanni man bija izteicis nepārprotami divdomīgu mājienu, Paola bija vilcinājusies Sibillu pieminēt līdz pašam pēdējam brīdim un ari tad bija lietojusi dažus teju vai sarkastiskus izteicienus, lai arī tonis bija pavisam neitrāls "izskatīga, pat pārāk", "tā jums tāda spēlīte", it kā nekas pārlieku dzēlīgs, tomēr tā vien likās, ka viņa grib ko teikt par klusajiem, dziļajiem ūdeņiem.

Vai iespējams, ka man būtu bijis romāns ar Sibillu? Ar šo bērnu, kas ierodas no Austrumeiropas un izskatās nomaldījies, ar meiteni, kas ziņkāri lūkojas apkārt un sastop pavecāku kungu (turklāt tolaik es taču biju par četriem gadiem jaunāks), kurš viņu apbur arī ar savu autoritāti un zināšanām, galu galā viņš ir tās priekšnieks un par grāmatām zina vairāk, un viņa mācās, kāri tver katru vārdu, apbrīno šo nobriedušo vīrieti, kurš savukārt ir atradis savu ideālo audzēkni, skaistu un gudru, kas nebeidz vien atkārtot savu oui, oui, oui, gluži kā trīsošas elsas, un viņi sāk strādāt kopā, augām dienām divi vien šajā vientulīgajā birojā un tā katru dienu, biedri un sazvērnieki, veicot neskaitāmas lielas un mazas trouvailles, bet vienu dienu viņi, durvīs garām spraucoties, nejauši pieskaras viens otram, un tai pašā mirklī sākas kaislīgs romāns. Nē, nē, ne jau manā vecumā, tu vēl esi tikai bērns, sameklē sev sava vecuma puisi, Dieva dēļ, neuztver mūsu attiecības nopietni, bet viņa: nē, nekad agrāk neesmu piedzīvojusi tik spēcīgas jūtas, Jambo. Vai es te mēģinu atstāstīt visiem zināmas filmas sižetu? Un tātad arī turpinājums ir kā filmās vai romānos: Jambo, es tevi mīlu, bet nespētu skatīties acīs tavai sievai, kas taču ir tik mīļa un jauka, un tev ir divas meitas un mazbērni jā, jā, paldies, ka tu man atgādini, ka ar vienu kāju jau esmu kapā nē, nerunā tā, tu esi vis… vis… nekad neesmu satikusi nevienu citu tādu kā tu, un mana vecuma puiši ir smieklīgi, tomēr varbūt būs pareizāk, ja es iešu prom nē, pagaidi, mēs taču varam palikt labi draugi, galvenais, lai arī turpmāk viens otru varam redzēt katru dienu bet kā tu nesaproti, katru dienu tiekoties, mēs nemūžam nevarēsim būt tikai labi draugi Sibilla, nerunā tā, apdomāsim visu. Un tad kādu dienu viņa pārstāj nākt uz darbu, es viņai piezvanu un saku, ka izdarīšu pašnāvību, bet viņa saka, lai es nerunāju bērnišķīgas stulbības, tout passe, tomēr beigu beigās viņa atgriežas, jo arī nespēj šīs attiecības saraut. Un tā tas turpinās četrus gadus. Vai varbūt vairs neturpinās?

Izskatās, ka es lieliski pārzinu visu klišeju arsenālu, tikai neprotu tās ticami sakombinēt. Vai varbūt visas dižās drāmas ir tik dižas un dramatiskas tieši tāpēc, ka tajās šīs klišejas ir savītas pilnīgi neiedomājami un neatpiņķējami? Un tad, kad tu pats izdzīvo kādu klišeju, tā šķiet pirmā svaiguma un par to nebūt negribas kaunēties?

Vai šis varētu būt ticams stāsts? Pēdējās dienās šķita, ka nekādu vēlmju man vairs nav, taču, viņu ieraudzījis, uzreiz sapratu, kas ir vēlme, kas ir iekāre. Turklāt būtībā es taču viņu tikko esmu pirmoreiz saticis. Un kā ir tad, ja viņa katru dienu ir acu priekšā? Kā ir tad, ja viņa ik pa brīdim paslīd garām viegla, kā iedama pa ūdens virsu? Dabiski, es te tagad tikai tukši spriedelēju, savā pašreizējā stāvoklī es nemūžam neko tādu neuzsāktu, un tā būtu arī pārāk liela cūcība attiecībā pret Paolu. Es uz šo meiteni skatīšos kā uz Svēto Jaunavu un neaizskaršu viņu pat domās. Ļoti labi, lai būtu. Bet kā jūtas viņa?

Varbūt viņai mūsu romāns vēl ir pašā piLnziedā, varbūt, mani ieraudzījusi, viņa gribēja uzrunāt mani vārdā un ar tu labi vēl, ka franciski vous var lietot arī ar tiem, ar kuriem kopā liecies gultā, varbūt viņa gribēja mesties man ap kaklu, un kas zina, cik ļoti viņa mocījās šajās nedēļās, un, lūk, es beidzot ierodos daiļš kā mēnestiņš un saku: labdien, labdien, Mademoiselle Sibilla, kā jums klājas, ļaujiet man mierīgi apskatīt grāmatas, ļoti laipni, liels paldies. Un viņa saprot, ka nemūžam nespēs man atklāt patiesību. Bet varbūt tā pat labāk. Beidzot viņa atradīs sev piemērotu puisi. Bet kā tad es?

Tas, ka man ar galvu viss nav īsti kārtībā, ir rakstīts arī manā slimības vēsturē. Ko es te vispār prātuļoju? Ja man birojā strādā tik skaista meitene, skaidrs, ka Paola spēlē greizsirdīgas sievas lomu, un tas ir tikai tāds sirsnīgs vecu lauleņu joks. Un Džanni? Viņš tikai ieminējās par smuko Sibillu, varbūt viņš pats meitenē ir neprātīgi iemīlējies, nemitīgi ierodas manā birojā, izmantodams nodokļu lietas par aizbildināju^, un tad te uzkavējas ilgāk, nekā būtu nepieciešams, tēlodams, ka jūsmo par skrapstošajām lappusēm. Tieši viņš ir ieķēries Sibillā, bet man ar to visu nav nekāda sakara. Tieši Džanni, kurš, tāpat kā es, ar vienu kāju jau ir kapā, cenšas man atņemt patiesībā jau ir atņēmis manu sapņu sievieti. Tā, atkal tas pats: manu sapņu sievieti?

Biju domājis, ka izdosies mierīgi dzīvot līdzās visdažādākajiem cilvēkiem, kurus vairs nepazīstu, bet kurš gan būtu varējis paredzēt, ka vislielākās grūtības iemantos šādu veidolu? Jo šī ir visbīstamākā klintsradze, kopš manā prātā ir ieperinājušās senilas fantāzijas. Visvairāk mani sāpina tas, ka negribot varu sāpināt viņu. Redzi nu… Nē, tas taču ir tikai dabiski, ka nevēlos nodarīt sāpes savai audžumeitai. Meitai? Pirms dažām dienām es jutos kā pedofils un tagad piedevām atklāju, ka arī incests man nav svešs?

Un galu galā, Dievs augstais, kurš gan ir teicis, ka mēs esam mīlējušies? Varbūt tas bija tikai skūpsts, varbūt tikai vienu vienīgu reizi, varbūt šī bija tikai caurcaurēm platoniska aizraušanās, kad abi klusībā nojauš otra jūtas un pārdzīvojumus, taču ne viens, ne otrs tos nekad nepiemin pat ar pušplēstu vārdu? Varbūt mēs esam Apaļā Galda mīlnieki, kas četrus gadus gulējuši ar zobenu pa vidu?

Oo, man ir arī Stultifera navis, bet pēc pirmizdevuma neizskatās, un vispār eksemplārs nav diez cik labs. Un vai tas ir Bartolomeja Angļa De proprietatibus rerum? Rubriзкts no viena gala līdz otram, žēl vienīgi, ka iesējums ir jaunlaiku, tikai veidots senatnīgā stilā. Parunāsim par darbu. "Sibilla, šī Stultifera navis taču nav pirmizdevums, vai ne?"

"Diemžēl nav, Monsieur Bodoni, mūsējo Olpe iespieda 1497. gadā. Bet pirmizdevums ir tapis 1494. gadā, tāpat Olpes spiestuvē Bāzelē, taču vāciski: Dos Narren Shyff. Pirmais latīņu izdevums, mūsējā līdzinieks, parādās deviņdesmit septītajā gadā, taču martā, bet mūsējais, kā redzēsiet, ja uzmetīsiet aci kolofonam, ir iespiests augustā. Un pa vidām bija vēl aprīļa un jūnija izdevumi. Bet datumam šai gadījumā nav nemaz tik liela nozīme, jūs redzat, ka pats eksemplārs nav nekāds labais. Nav jau, protams, arī pilnīgi bezvērtīgs, tomēr nekas tāds, ar ko mēs varētu īpaši lepoties.

"Jūs tik daudz zināt, Sibilla. Ko es bez jums iesāktu?"

"To visu man iemācījāt jūs. Lai tiktu prom no Varšavas, es gan iztaisījos par grande savante, taču, ja nebūtu satikusi jūs, joprojām būtu tāda pati muļķe, kāda atbraucu."

Apbrīna, atdevība. Vai viņa cenšas man ko pateikt? Nočukstu: "Les amoureux fervents et les savants austиres…" Apsteidzu viņas neizpratnes pilno jautājumu. "Nekas, nekas, man tikai iešāvās prātā dzejolis. Sibilla, runāsim skaidru valodu. Varbūt jums radīsies iespaids, ka esmu gandrīz normāls, taču tā nav. Pilnīgi viss, ko es agrāk esmu piedzīvojis, saprotiet, pilnīgi viss ir nodzēsts, it kā es būtu tāfele, kurai kāds pārbraucis ar sūkli. Manī palicis tikai šķīsts melnums, atvainojiet, ka izsakos oksimoronos. Lūdzu, centieties mani saprast, nekrītiet izmisumā un… esiet man līdzās." Vai pateicu labi? Manuprāt, ideāli saprotami gan vienā, gan otrā nozīmē.

"Neuztraucieties, Monsieur Bodoni, es visu sapratu. Te es esmu un nekur projām nebēgšu. Un bruņošos ar pacietību…"

Vai tiešām klusie ūdeņi? Vai tu man saki, ka bruņosies ar pacietību un gaidīsi, līdz mans prāts noskaidrosies, tāpat kā to gaida visi? Vai pacietīgi gaidīsi, līdz es atcerēšos par mūsu attiecībām? Un ja tā, vai tu pati nākamajās dienās mēģināsi man par tām atgādināt? Vai varbūt tu no visas sirds vēlētos, lai es par tām atceros, taču pati nebildīsi ne vārda, jo esi nevis kluss un viltīgs atvars, bet mīloša sieviete, kura klusē, jo negrib mani lieki satraukt? Tu ciet, bet neko neizrādi, jo esi cēla un brīnišķīga būtne, un varbūt klusībā sevi mierini, sacīdama, ka, lūk, beidzot mums abiem gadījusies nejauša iespēja nākt pie prāta? Tu upurējies, tu nedarīsi neko, lai palīdzētu man atcerēties, nemēģināsi kādu vakaru šķietami nejauši pieskarties manai rokai, lai es piepeši sajustu savas madlēnas garšu tu, kas, lepna kā visi mīlētāji, zini, ka citi nemūžam nespēs man likt sajust smaržas, kuras manai atmiņai pavēlētu "Sezam, atveries!", bet tu gan, tu gan, ja vien vēlētos, to varētu pietiktu, ja tu man pieskartos pie vaiga ar matiem, kad pieliecies, lai pasniegtu kādas grāmatas kartīti. Vai atkal itin kā neviļus izrunātu tos banālos vārdus, ko pateici pirmajā reizē, tos vārdus, ko esam apmargojuši ar savām nozīmēm, esam padarījuši par maģisko formulu, kuras burvju spēks ir zināms vienīgi mums, noslēpuma šķirtiem no pārējās pasaules? Piemēram: Et mon bureau? Bet, nē, tas ir Rembo.

Mēģināsim tikt skaidrībā vismaz par vienu lietu. "Sibilla, varbūt jūs mani uzrunājat par Monsieur Bodoni tikai tāpēc, ka šķietami esam tikko iepazinušies, lai gan, strādājot kopā, mēs varbūt jau sen bijām pārgājuši uz tu, kā jau parasti notiek. Kā jūs mani agrāk saucāt?"

Viņa nosarka un atkal izdvesa savu maigi modulēto kunkstu: "Oui, oui, oui, es tevi tiešām saucu par Jambo. Un jau kopš paša sākuma, jo tu gribēji, lai es justos brīvi un nepiespiesti."

Viņas acis iemirdzējās priekā, it kā viņai no sirds būtu novēlies liels smagums. Tomēr uzrunāšana ar tu vēl neko nenozīmē, arī Džanni (mēs ar Paolu vienudien iegriezāmies pie viņa darbā) uzrunā savu sekretāri ar tu.

"Un tātad," es līksmi teicu, "turpināsim visu tieši tāpat kā agrāk un no tās pašas vietas, kur palikām. Tu taču zini, ka tas man var nāk par labu."

Kas zina, kā viņa šos vārdus saprata? Un ko viņai nozīmē turpināt tāpat un no tās pašas vietas?

Mājās aizvadīju bezmiega nakti, un Paola man glaudīja galvu. Jutos kā laulības pārkāpējs, lai arī neko tādu taču nebiju darījis. Turklāt es uztraucos par sevi, nevis par Paolu. Skaistākais, kas paliek pēc mīlestības, ir atmiņas, ka esi mīlējis. Ir cilvēki, kuri visu mūžu pārtiek no vienas vienīgas atceres. Eiženija Grandē, piemēram. Bet domāt par piedzīvotu mīlestību un nevarēt to atcerēties? Vai vēl ļaunāk: domāt, ka varbūt esi mīlējis, bet nevarēt neko atcerēties un mocīties aizdomās, ka varbūt mīlējis nemaz neesi. Turklāt savā iedomībā esmu aizmirsis pieļaut iespēju, ka šis stāsts varēja risināties arī ar citādu sižetu: es, neprātīgi iemīlējies, sāku viņu aplidot, bet viņa mani noliek pie vietas, laipni, maigi, taču stingri. Tomēr darbā viņa paliek, jo galu galā esmu džentlmenis un kopš tās dienas izturos tā, it kā nekas nebūtu noticis, būtībā viņai patīk strādāt manā birojā, un varbūt tik labu vietu viņa nemaz nevar atļauties zaudēt, un arī mani uzmanības apliecinājumi bijuši glaimojoši un tīkami viņas sievišķajai godkārei, viņa to neatzīst pat sev pašai, tomēr jūt, ka var mani mīcīt pēc sava prāta kā mīkstu vasku. Une allutueuse. Vai varbūt vēl ļaunāk. Varbūt šī klusā blēde ir izsūkusi man jau veselu kaudzi naudas, dancinājusi mani pēc savas stabules, un nevar taču noliegt, ka esmu atstājis visu viņas ziņā, ieskaitot visas naudas lietas, pat bankā, varbūt es kā skolotājs Unrats dziedāju kikerigū, biju norakstīts cilvēks un pats saviem spēkiem no tā visa ārā vairs netiku varbūt mani laimīgā kārtā izpestīs šis negadījums, jo no katras nelaimes var atlēkt arī savs labums. Cik es esmu nožēlojams, kā gan es spēju tā apgānīt visu, kam pieskaros, varbūt viņa vēl ir jaunava, bet es viņu pataisu par palaistuvi. Bet, lai būtu, kā būdams, arī visniecīgākās aizdomas, pat tūliņ atmestas, visu padara vēl ļaunāku, un, ja tu nevari atcerēties, vai esi mīlējis, tu nezini arī, vai tavu jūtu objekts bija mīlestības cienīgs. Ar to Ivonnu, kuru torīt satiku uz ielas, viss bija skaidrs, īss flirts, vienas nakts vai varbūt divu nakšu sakars, tad varbūt pāris vilšanās un neizpratnes pilnas dienas, un viss. Bet šeit uz spēles ir likti četri mana mūža gadi. Jambo, varbūt tu iemīlies tikai tagad, varbūt iepriekš nekā nebija, bet tagad tu pats skrien postā? Un viss tikai tāpēc, ka iztēlojies neprātīgas agrākās kaislības un gribi atrast zaudēto paradīzi? Un, ja tā padomā, ir taču neprāši, kas dzer, lai aizmirstu, vai lieto narkotikas, ak, kaut es varētu visu aizmirst, viņi saka. Es vienīgais zinu patiesību: aizmirst ir drausmīgi. Vai ir arī tādas narkotikas, kas palīdz atcerēties?

Varbūt Sibilla…

Un, re, es atkal sāku no gala. Kad redzu tevi karaliskā atturībā garām slīdam, ar klaidu matiem, staltu stāju, man ceļi ļimst, reibst prāti.

Nākamajā rītā sēdos taksī un braucu pie Džanni uz darbu. Skaidri un gaiši noprasīju, kas viņam ir zināms par mani un Sibillu. Viņš izskatījās kā no mākoņiem nokritis.

"Bet, Jambo, mēs visi esam mazliet ieķērusies Sibillā es, tavi kolēģi, daudzi no taviem klientiem. Daži pie tevis iet tikai tāpēc, ka grib redzēt viņu. Tas tāds jociņš, kas cirkulē tavās aprindās. Mēs cits citu apcēlām, bieži pavilkām uz zoba arī tevi, jā, jā, izskatās, ka beidzot kaut kas veidojas starp tevi un smuko Sibillu, tā mēs teicām. Un tu smējies, reizēm mums piespēlēji un tēloji, ka jums patiesi ir nezin kāds romāns, citreiz bolīji acis un teici, lai mēs liekamies mierā, jo viņa varētu būt tava meita. Bet tā visa bija tikai ākstīšanās. Tāpēc jau tovakar es tev apjautājos par Sibillu, domāju, ka tu viņu jau esi saticis, gribēju zināt, kādu iespaidu viņa uz tevi atstājusi."

"Un es tev nekad neko par sevi un Sibillu neesmu stāstījis?"

"Kā vai tad ir bijis, ko stāstīt?"

"Neāksties, atmiņu esmu zaudējis es, nevis tu. Es speciāli atbraucu, lai paprasītu, vai esmu tev kādreiz kaut ko stāstījis."

"Neko. Lai gan vispār par saviem piedzīvojumiem tu man vienmēr atskaitījies sīki un smalki. Varbūt cerēji, ka man skaudīs. Par Kavasi, par Ivonnu, par amerikānieti Londonas grāmatu tirgū, par smuko holandieti, pie kuras tu trīs reizes spēries uz Amsterdamu, par Silvanu…"

"Paga, paga, cik tad man viņu ir bijis?"

"Daudz. Man kā monogāmistam vienmēr likās, ka pārāk daudz. Bet par Sibillu gan tu man, godavārds, nekad neko neesi stāstījis. Ko tu esi iedomājies? Vakar viņu ieraudzīji, viņa tev uzsmaidīja, un tu nospriedi, ka ar tādu daiļumu līdzās nemaz nav iespējams dzīvot šķīsti un nevainīgi? To var saprast. Jābrīnās būtu tad, ja tu prasītu, kas tas par ķēmu sēž tavā birojā… Bet nevienam no mums nekad nav izdevies noskaidrot, vai Sibillai vispār ir privātā dzīve. Vienmēr smaidīga, gatava palīdzēt ikvienam, turklāt tā, it kā vēlētos iepriecināt vienīgi viņu. Šis ir tas gadījums, kad galva tiek sagrozīta ar absolūtu koķetērijas trūkumu. Ledus sfinksa." Džanni droši vien nemānījās, tomēr tas neko nenozīmēja. Ja man ar Sibillu bija izveidojies kas nopietnāks nekā ar pārējām, ja mums bija radušās Jūtas, skaidrs, ka es neko nestāstīju pat Džanni. Jo tam bija jāpaliek saldam noslēpumam starp mani un Sibillu.

Vai tomēr ne. Ledus sfinksai ārpus darbalaika ir pašai sava dzīve, varbūt viņa dzīvo kopā ar kādu, un tā ir tikai un vienīgi viņas darīšana, viņa ir perfekta, viņa nejauc darbu ar privātām lietām. Greizsirdības dzēliens. Kas gan ir šis nezināmais sāncensis? Kāds noplūks tavas nevainības ziedu, no lūpu avota dzers, kāds nelga sūkļu zvejnieks no dzelmes izcels krāšņo pērli.

"Man priekš tevis ir atraitne, Jambo," pavēstīja Sibilla un piemiedza ar aci. Viņa izturas arvien brīvāk, tas labi. "Atraitne? Priekš manis?" pārjautāju. Viņa man izskaidroja, ka mana līmeņa antikvāri pie grāmatām tiek dažādos veidos. Gadās, ka cilvēks ierodas taisni birojā un lūdz novērtēt savā īpašumā esošu grāmatu, un šis novērtējums, protams, ir atkarīgs no vērtētāja godaprāta, bet skaidrs, ka arī visgodīgākais dlvēks šādā darījumā cenšas kaut ko nopelnīt. Gadās arī, ka pie antikvāra ierodas finansiālās grūtībās nonācis kolekcionārs, kurš lieliski zina, cik vērti ir viņa dārgumi, un tad var vienīgi pakaulēties par cenu. Vēl grāmatas var iepirkt starptautiskajās izsolēs, bet izdevīgi darījumi tur izdodas vienīgi tad, ja tu esi vienīgais, kurš saskatījis tās vai citas grāmatas patieso vērtību, taču bieži tā negadās, jo arī konkurenti nav muļķi. Tātad parasti peļņa nav nekāda lielā, un izsolēs iepirkties ir vērts vienīgi tad, ja atradumus tālāk var pārdot par stipri augstāku cenu. Vēl, protams, grāmatas var pirkt no kolēģiem, jo kādam varbūt ir izdevumi, kas viņa klientu lokam nešķiet interesanti, savukārt tev ir zināms pircējs, kurš ir kā traks tieši uz konkrēto preci. Un visbeidzot ir maitasputnu metode. Jānoskata ievērojama, taču panīkusi ģimene ar senu palaco un mūžsenu bibliotēku, tad jāgaida, līdz nomirst tēvs, vīrs, onkulis, bet mantinieki, kas jau tāpat netiek galā ar visām mēbelēm un dārglietām, nezina, ko iesākt ar to lērumu grāmatu, ko vispār nekad nav šķīruši vaļā. Tāpēc "atraitne" ir tikai tāds tēlains izteiciens, un tikpat labi tas var būt mazdēls, kurš grib tikt pie naudas lai arī maz, galvenais, ka tūlīt un skaidrā -, turklāt ideāls mazdēls ir parādos līdz ausīm, brunču mednieks vai narkomāns. Tā nu tu dodies apskatīt grāmatas, pavadi krēslainajās palaco istabās divas vai trīs dienas un izlem, kāda būtu pareizākā stratēģija.

Šoreiz tā patiešām bija atraitne, Sibillai kāds bija padevis ziņu (tas ir mans mazais noslēpums, viņa, blēdīgi un pašapmierināti smaidot, teica), un laikam taču man ir īpašs ķēriens uz atraitņu apstrādāšanu. Lūdzu, lai Sibilla brauc man līdzi. Baidījos, ka vienatnē nepazīšu īsto grāmatu. Cik skaists nams, kundze, jā, paldies, varbūt glāzīti konjaka. Un tad bija jāsāk rakņāties, bouquiner, browse… Sibilla man čukstus skaidroja spēles noteikumus.

Lielākoties priekšā gaida divi vai trīs simti bezvērtīgu sējumu, jau pirmajā acu uzmetienā tu sazīmē neskaitāmas pandektas un teoloģiskus pārspriedumus, un tiem lemts nonākt uz krāmu letēm Svētā Ambrozija gadatirgū, tāpat netrūkst astoņpadsmitā gadsimta in duodecimo ar

Tēlemaha piedzīvojumiem un utopiskajiem ceļojumiem, visi vienādos glītos iesējumos, tie derēs interjeristiem, kas šādu mantu pērk, mērīdami tekošajos metros. Tad nāk visādi mazformāta sešpadsmitā gadsimta nieki, Ciceroni un Retorikas Herennijam, nekas īpaši vērtīgs, un šai bibliotēkas daļai īstā vieta būs uz grāmatnieku letēm Fontanella Borgēzes laukumā Romā, un tur šīs grāmatas, pārmaksājot patieso vērtību vismaz divkārši, nopirks tie, kuri pēc tam lielīsies, ka viņiem mājās ir sešpadsmitā gadsimta izdevumi. Un tā mēs rakņājāmies un rakņājāmies, un pēc kāda brīža es pamanīju, ka lūk, jā, Cicerons, taču iespiests Manūcija kursīvā, un pat Nirnbergas hronika perfektā stāvoklī, viens Rolevinks, Kirhera Ars magna lucis et umbrae ar brīnišķīgām gravīrām un tikai dažām sabrūnējušām lapām, kas tā laika papīram ir liels retums, un pat absolūti lielisks Rablē, izdots Chez Jean Frйdйric Bernard, 1741. gads, trīs in quarto sējumi ar Pikāra vinjetēm, krāšņs iesējums sarkanā safjānā, zelta dobojumi, apzeltīts griezums, zaļa zīda ieklājlapas ar apzeltītu robojumu, šīs grāmatas nelaiķis bija rūpīgi ievīstījis gaišzilā papīrā, lai pasargātu no bojājumiem, un pirmajā acu uzmetienā tās nekādu dižo iespaidu neatstāja. Tā, protams, nav oriģinālā Nirnbergas hronika, čukstēja Sibilla, iesējums ir no jaunākiem laikiem, Riviиre & Son darbs, un arī tam ir savi cienītāji. Fosati to no mums paņems bez vārda runas, es tev vēlāk paskaidrošu, kas viņš ir, viņš kolekcionē iesējumus.

Beigu beigās mēs bijām atraduši desmit sējumus, kas, veiksmīgi atrodot īstos pircējus, varēja mums ienest vismaz simts miljonus, bet drīzāk varējām rēķināties ar vēl lielāku summu, jo par Hroniku vien varējām cerēt, minimums, uz piecdesmit miljoniem. Kas zina, kā šīs grāmatas te bija nonākušas: nelaiķis strādāja par notāru, un bibliotēka viņam bija statusa apliecinājums, un, cik varējām noprast, viņš bija skopulis, kas grāmatas pirka vienīgi tad, ja tās atdeva par lētu naudu. Labākos savas bibliotēkas sējumus viņš droši vien bija iegādājies pilnīgi nejauši jau pirms gadiem četrdesmit, kad tādus retumus vēl meta pakaļ par pusvelti. Sibilla man izskaidroja, kā pienākas rīkoties tālāk, un es pasaucu mājas saimnieci, un likās, it kā es visu mūžu būtu nodarbojies ar šo amatu. Teicu atraitnei, ka grāmatu ir daudz, taču to vērtība ir niecīga. Nometu uz galda viņai priekšā vissliktāk saglabājušos eksemplārus, demonstrēju apdrupušās, satumsušās lapas, mitruma pleķus, atirušus iesējumus, kožu izgrauztus caurumus un vāku reljefos rakstus, kas izskatījās kā labu brīdi rīvēti ar smilšpapīru, paskatieties šeit, dottore, teica Sibilla, šīs ir tā sametušās, ka pat zem preses vairs neatgūs normālu formu, bet es piesaucu Svētā Ambrozija gadatirgu. "Nezinu, vai man visām izdotos atrast pircējus, kundze, un jūs taču saprotat, ka tādā gadījumā man noliktavas izdevumi uzskries līdz debesīm. Es jums varu piedāvāt piecdesmit miljonus par visu partiju."

"Jūs to saucat par partiju?!" Ak nē, piecdesmit miljonus par visu šo brīnišķīgo bibliotēku, ko viņas vīrs vācis un veidojis visu mūžu, nē, tā patiesi būtu viņa piemiņas zaimošana. Un tad es pāreju pie mūsu stratēģijas nākamā posma: "Redziet, kundze, mūs patiešām interesē labākajā gadījumā tikai šīs desmit grāmatas. Varu panākties jums pretī un piedāvāt trīsdesmit miljonus tikai par šīm." Kundze parēķina, piecdesmit miljoni par milzīgu bibliotēku ir aizvainojums nelaiķa lauleņa mūža pūliņiem, bet trīsdesmit miljoni par desmit grāmatām ir labs darījums, gan jau pārējās viņa pārdos kādam dāsnākam un mazāk piekasīgam grāmatniekam. Vienošanās noslēgta.

Birojā atgriezāmies jautri kā skolaszeņķi, kas tikko pastrādājuši nez kādas blēņas. "Vai tas bija negodīgi?" jautāju.

"Nē taču, Jambo, cosi fan tutti." Viņa citē, tāpat kā es. "Dažs labs tavs kolēģis viņai būtu samaksājis vēl mazāk. Un vai tad tu neredzēji mēbeles, gleznas, sudrablietas? Tiem cilvēkiem naudas ir čupām, bet grāmatas viņiem ir vienaldzīgas. Bet mēs strādājam tiem, kuri grāmatas patiešām mīl."

Kā gan es spētu iztikt bez Sibillas. Viņa ir sīksta, maiga un viltīga kā dūja. Un es jau atkal atsāku fantazēt, iekļūdams tai pašā nolādētajā iepriekšējo dienu domu virpulī, no kura tik grūti izkļūt.

Par laimi, viesošanās pie atraitnes man pilnībā bija laupījusi spēkus. Tūliņ atgriezos mājās. Paola aizrādīja, ka pēdējās dienās esmu nesakarīgāks nekā parasti, un izteica minējumu, ka es darbā pārmērīgi nopūlos. Varbūt būtu labāk, ja es uz biroju ietu tikai ik pārdienas.

Visiem spēkiem pūlējos domāt par ko citu: "Sibilla, mana sieva teica, ka es esot krājis tekstus par miglu. Kur tie ir?"

"Tās bija šausmīgi nekvalitatīvas fotokopijas, un es pamazām visu pārrakstīju datorā. Paldies nemaz nesaki, tas bija ārkārtīgi interesanti. Tūlīt sameklēšu tavu failu."

Es zināju, ka eksistē datori (tāpat kā zināju par aeroplānu eksistenci), bet pats es datoram pieskāros pirmoreiz. Taču notika līdzīgi kā ar divriteni, pietika nolaist rokas uz klaviatūras, un mani pirksti paši atcerējās, kas darāms.

Biju savācis aptuveni simt piecdesmit lappuses ar citātiem par miglu. Laikam jau šī tēma man tiešām bijusi mīļa. Lūk, Ebota Plakanzeme: divdimensiju zeme, kur dzīvo tikai plakanas figūras trīsstūri, četrstūri un daudzstūri. Bet kā lai tie cits citu pazīst, ja nespēj palūkoties cits uz citu no augšas un uztver tikai sānu līnijas? Tiem talkā nāk migla. "It visur, kur ir gana daudz miglas, tie objekti, kas atrodas patālāk, teiksim, trīs pēdu attālumā, izskatās neskaidrāki nekā tie, kas atrodas vien divu pēdu un vienpadsmit collu attālumā; un pēc ilgiem un uzmanīgiem vērojumiem, salīdzinot dažādu objektu skaidrumu vai miglainību, mēs spējam ļoti precīzi noteikt, kāda ir novērojamā objekta konfigurācija." Laimīgie trīsstūri, kas klejo pa miglu un tomēr kaut ko saskata, re, sešstūris, re, paralelograms. Divdimensionāli, tomēr laimīgāki par mani.

Jutu, ka spēju noskaitīt no galvas lielāko daļu citātu, neizlasījis tos tālāk par pirmajiem vārdiem.

"Kāpēc tā," es vēlāk jautāju Paolai, "ja jau es esmu aizmirsis visu, kas saistīts ar mani pašu? Kolekciju esmu izveidojis es, tā taču ir mans personiskais ieguldījums."

"Tu citātus atceries ne jau tāpēc, ka esi tos savācis," viņa atbildēja, "tu tos savāci tāpēc, ka tos atcerējies. Tie ir daļa no tavām enciklopēdiskajām zināšanām, tāpat kā dzejoļi, ko tu man skaitīji pirmajā dienā pēc atgriešanās mājās."

Lai būtu, kā būdams, citātus es atpazinu pirmajā acu uzmetienā. Sākot ar Danti:

Kā skatiens lēnām miglā izgaistošā tos neapjaustos noslēpumus rauga, ko tina tvaiki gaisā biezējošā, tā, manām acīm turoties pie drauga, ar kuru kopā bij šie ceļi ieti, man maldi gaisa, taču bailes auga…

Skaistas miglai veltītas lappuses ir D'Annuncio Noktirnē: "Kāds iet man līdzās bez skaņas, kā basām kājām… Migla ieplūst mutē, ielaužas plaušās. Pie Kanalaco tā viļņojas un veļas pikās. Svešais kļūs pelēcīgāks, vieglāks, pārvēršas ēnā… Pie mājas, tur, kur ir antikvariāts, tas piepeši pazūd." Lūk, antikvariāts kā melnais caurums: viss, kas tajā iekrīt, ārā vairs neiznirst.

Ir ari Dikenss, klasiskais Saltā nama sākums: "Visur migla. Migla virs upes augšpus pilsētas, kur straume plūst gar zaļām saliņām un pļavām, migla virs upes lejpus pilsētas, kur piesārņotie viļņi šļakst gar preču kuģu rindām un krastmalas sanesumiem, ko izmet liela un netīra pilsēta…" Atrodu arī Emiliju Dikinsoni: "Let us go in; thefog is rising."

"Paskoli es agrāk nezināju," teica Sibilla. "Paklausies, cik skaisti…" Tagad viņa stāvēja man cieši blakus, lai redzētu datora ekrānu, un nu gan būtu varējusi pieskarties manam vaigam ar matiem. Taču tā viņa nedarīja. Atmetusi franču valodu, viņa lasīja itāļu tekstu ar maigi slāvisku pieskaņu:

Stingi vieglajā dūmakā koki: gari stiepti Lokomotīves vaidi.

Un vēl:

Tālo tu apslēp, netverama un blāva, No rītausmas izkāpusi kā dūmi….

Pie Paskoli trešā citāta viņa apstājās: "La nebbia… gemica?" "Gēmica. Migla sūcas."

"Ak, tā." Likās jauna itāļu vārda apgūšana viņu uzbudina:

Migla sūcas, un vēja pūsmā drūmā ar spalgām lapām grāvis pildīts viss; it viegls ienirst sausā krūmā sarkankrūtītis; skanīgi dreb zem miglas vāla kā drudzī niedru saaudzēs koris, bet virs miglas slejas jo tālu zvanutornis…[1]

Labi par miglu uzrakstīt bija izdevies Pirandello, lai gan viņš taču bija sicīlietis: "Miglu varēja griezt kā ar nazi… Ap katru laternu biezas gaismas aploks kā žāvu mute…" Bet vēl labāka bija Savinio Milāna: "Migla ir ērta. Tā pārvērš pilsētu par milzīgu konfekškārbu un tās iemītniekus par glazētām mandelēm… Miglā iet sievietes un meitenes ar kapucēm. Viegli garaiņi dvesmo ap nāsīm un pavērto muti… Nonākt salonā, ko vēl garāku izstiepj spoguļi… apskauties, joprojām smaržojot pēc miglas, kamēr migla pati no ārpuses spiežas loga rūtī un klusa, sargājoša, neuzbāzīga padara to necaurspīdīgu…"

Vai arī Vitorio Sereni migla Milānā:

Līdz galam atvērtas durvis tukšumā vakara miglā neviens neiekāpj ārā nekāpj neviens tikai smoga vilnis reklāmas balss paradoksāli Milānas laiks alibi un miglas priekšrocības apslēptās lietas aizsegā staigā kustas uz manu pusi

no manis pagājušā nošķiras kā pagātnes stāsts kā atmiņas: divdesmitais trīspadsmitais trīsdesmit trešais gadi kā tramvaju numuri…

Esmu savācis visu. Lūk, Karalis Līrs ("Nāvīgs purvu tvaiks, kas saulē kaisis, viņas skaistumu lai ēzdams dzēš no vaiga!"). Un Kampaņa? "Pa plaisu laikazoba sagrauztajos sarkanajos bastionos kluss paveras skats uz garām ielām. Miglas ļaunie tvaiki uzmet sēru plīvuru namiem, aizslēpj torņu galus, un garās, klusās ielas ir tukšas kā pēc sirotāju iebrukuma."

Sibilla jūsmoja par Flobēru: "Guļamtelpā, otrajā stāvā, pa logiem, kuriem nebija priekškaru, ielauzās blāva gaisma. Bija redzamas koku galotnes, bet aiz tām pļava, pa pusei tīta mēness apspīdētajā miglā, kas kāpa no upes." Un par Bodlēru: "Kā slimā gārdzieni caur krēpām putojošām caur miglu lauzās gaiļa dziesma moža, pār jumtiem miglas jūra skalodamās lija, un dziedētavās ļaudis, krītot agonijā, pēc dvašas kampa, žagās raustoties…"

Viņa izrunāja svešus vārdus, bet man izklausījās, it kā tie urdzētu no avotiņa. Kāds noplūks tavas nevainības ziedu, no lūpu avota dzers…

Viņa bija tepat, man līdzās, migla gan ne. Citi miglu bija redzējuši un iekausējuši skaņās. Varbūt arī es kādu dienu no jauna patiesi varētu ieiet miglā, ja Sibilla mani vestu pie rokas.

* Vairākas reizes biju uz pārbaudēm pie Gratarolo, un viņš visā visumā atbalstīja un slavēja Paolas paveikto. Un priecājās, ka esmu kļuvis gandrīz pilnīgi patstāvīgs un atbrīvojies vismaz no sākotnējās frustrācijas.

Daudzus vakarus pavadīju kopā ar Džanni, Paolu un meitenēm, spēlējot Skrabli. Viņi apgalvo, ka tā vienmēr esot bijusi mana mīļākā spēle. Vārdus es atrodu pavisam viegli, un jo sevišķi man patīk sarežģītie un pārgudrie, tādi kā palindroms (piekabinot vajadzīgos burtus pie pali) vai zeigma. Noskatu r un t divos vertikāli izveidotos vārdos un savienoju tos, sākot ar pirmo sarkano rūtiņu, horizontāli salikdams vārdu akrostihs. Divdesmit viens punkts reizināts ar deviņi, plus piecdesmit punkti balvā, jo esmu izmantojis visus septiņus savus burtus, rezultātā divsimt trīsdesmit deviņi punkti vienā gājienā. Džanni noskaitās. Labi gan, ka tu esi zaudējis atmiņu, viņš klaigāja. Bet tā viņš dara, lai iedvestu man vairāk pašpaļāvības.

Varbūt es ne tikai esmu zaudējis atmiņu, bet piedevām pārtieku no izdomātām pagātnes ainām. Gratarolo ieminējās, ka ir bijuši gadījumi, kad cilvēki ar līdzīgām problēmām izgudro nekad nepieredzētas pagātnes fragmentus, lai radītu sev ilūziju, ka tomēr vismaz kaut ko atceras. Vai es, šādi aizbildinoties, izmantoju Sibillu?

Vajadzēja rast kādu risinājumu. Uzturēšanās birojā bija kļuvusi mokoša. Teicu Paolai: "Darbs nogurdina. Es vienmēr redzu tikai vienu un to pašu Milānas daļu. Varbūt man nāktu par labu kāds ceļojums. Birojā lieliski iztiek arī bez manis, un Sibilla jau gatavo jauno katalogu. Varbūt mēs varētu aizbraukt, es nezinu, uz Parīzi?"

"Parīze tev vēl būtu par smagu. Tālais cels un viss pārējais. Ļauj man padomāt."

"Pareizi, nekādu Parīzi, uz Maskavu, uz Maskavu…"

"Uz Maskavu?"

"Tas ir Čehovs. Tu taču zini, ka citāti ir mani vienīgie lākturi miglā."

## 4 viens pilsĒtas ielĀs es KLĪSTU

Man rādīja ģimenes fotogrāfijas, kas, protams, man neko neizteica. Mūsu mājās gan glabājas tikai pēdējo daždesmit gadu bildes, no tā laika, kopš esmu pazīstams ar Paolu. Bērnības uzņēmumi, ja tādi vispār ir, droši vien stāv kaut kur Solarā. Pa telefonu runāju ar savu māsu Sidnejā. Uzzinājusi, kas man atgadījies, viņa uzreiz gribēja braukt šurp, taču viņa pati nesen ir pārcietusi sarežģītu operāciju, un ārsti viņai aizliedza tik tālu un nogurdinošu ceļojumu.

Ada sākumā mēģināja atsaukt man atmiņā senus notikumus, tad meta šos pūliņus pie malas un apraudājās. Nezin kāpēc pateicu, lai viņa, kad brauks ciemos, atved man pīlknābi, ko es varētu turēt viesistabā. Manas zināšanas zooloģijā nav nekādas plašās, un es brīnos, kāpēc nepieprasīju viņai ķenguru, taču acīmredzot man ir zināms, ka ķenguri pārāk pieķēza māju. •

Darbā pasāku iegriezties tikai uz dažām stundām dienā. Sibilla gatavo katalogu, un skaidrs, ka ar bibliogrāfiskajiem materiāliem tiek galā spoži. Es tikai uzmetu aci, patīksminos, paslavēju un saku, ka man jāiet pie ārsta. Viņa noraizējusies nolūkojas man pakaļ. Uzskata mani par smagi slimu? Vai varbūt domā, ka izvairos no viņas sabiedrības? Es taču nevaru viņai teikt: "Nevēlos izmantot tevi par aizbildinājumu, lai radītu sev viltotas atmiņas, mana nabaga mīļotā…"

Apjautājos Paolai, kādi bija mani politiskie uzskati: "Negribētos atklāt, ka esmu, piemēram, nacists vai kas tamlīdzīgs."

"Tevi varētu saukt par liberāli noskaņotu demokrātu/' teica Paola, "bet tāds tu esi drīzāk instinktīvi, nevis ideoloģiskas pārliecības dēļ. Es vienmēr pārmetu, ka tevi politika garlaiko, bet tu mani kaitināji un saukāji par La Pasionaria. Reizēm likās, ka tu slēpies senajās grāmatās tāpēc, ka baidies no pasaules, vai tāpēc, ka pasauli nicini. Nē, es pārspīlēju, tas nebija nicinājums, jo ar lielajiem morāles jautājumiem tu mēdzi aizrauties pat ļoti dedzīgi. Tu parakstīji visādas pacifistu petīcijas, atbalstīji nevardarbīgu pretošanos, briesmīgi niknojies par rasismu. Tu pat iestājies savienībā, kas cīnās pret vivisekciju."

"Pieņemu, ka runa ir par dzīvniekiem."

"Protams. Cilvēku vivisekciju sauc par karu."

"Un vai es… vai es tāds biju vienmēr, arī pirms satiku tevi?"

"Par bērnību un pusaudža gadiem tu neko daudz nestāstīji. Bet vispār tavus uzskatus man nekad nav izdevies pilnībā izprast. Tas vienmēr bija savāds iejūtības un cinisma sajaukums. Ja kāds bija notiesāts uz nāvi, tu parakstījies par soda atcelšanu, tāpat tu sūtīji naudu kādai kopienai, kas cīnās ar narkotikām, bet, ja tev stāstīja par to, ka, piemēram, nesaskaņās starp Āfrikas ciltīm dzīvību atkal zaudējuši desmit tūkstoši bērnu, tu tikai paraustīji plecus, kā sacīdams, ka šī pasaule nav izdevusies necik laba un tur nu nekas vairs nav līdzams. Tu vienmēr biji dzīvespriecīgs cilvēks, tev patika skaistas sievietes, labs vīns, laba mūzika, tomēr man radās iespaids, ka tā ir tikai virskārta, tavs slēpšanās paņēmiens. Un reizēm tu mēdzi izmest, ka vēsture ir asiņains noslēpums, bet pasaule kļūda."

"Neviens nespēs grozīt manu pārliecību, ka šī pasaule ir kāda tumša dieva radīta, bet es tikai pagarinu viņa ēnu."

"Kurš to teicis?"

"Vairs neatceros."

"Droši vien šis teksts tevi aizskāris dziļāk par citiem. Tomēr tu vienmēr bija gatavs plēsties vai pušu, ja kādam vajadzēja palīdzību. Piemēram, kad Florencē sākās plūdi, tu nekavējoties brauci uz turieni un kā brīvprātīgais vilki ārā no dubļiem Nacionālās bibliotēkas grāmatas. Varētu teikt, ka tu biji līdzjūtīgs un izpalīdzīgs mazajās lietās un cinisks lielajās."

"Izklausās labi un pareizi. Jādara tikai tas, ko var izdarīt. Bet pārējais ir Dieva brāķis, kā mēdza teikt Granjola."

"Kas ir Granjola?"

"Arī to es vairs nezinu. Droši vien agrāk zināju."

Ko es agrāk zināju?

Vienu rītu pamodos, gāju vārit sev kafiju (bez kofeīna) un sāku dungot Roma, neesi šovakar nejauka. Kāpēc man prātā iešāvās šī dziesma? Laba zīme, teica Paola, tu esi atsācis dungot. Izrādās, ka es agrāk no rītiem, kafiju vārīdams, vienmēr kaut ko trallināju. Un nebija nekāda izskaidrojuma, kāpēc man prātā ienākusi tieši šī, nevis kāda cita dziesma. Paolas veiktā izmeklēšana (ko tu šonakt redzēji sapnī? par ko mēs vakar runājām? ko tu lasīji pirms miega?) nedeva nekādus pārliecinošus rezultātus. Kas zina, varbūt šīs akustiskās atmiņas atmodās mirklī, kad vilku zeķes? Varbūt pie vainas bija krekla krāsa? Vai asociācijas izraisīja kāda ar acs kaktiņu samanīta kārba virtuvē?

"Bet tu vienmēr dziedāji tikai piecdesmito un vēlāko gadu dziesmas," stāstīja Paola, "retu reizi atkāpies līdz pirmajiem Sanremo festivāliem, Lido, lido, baltā dūja un Magoņu garie kāti. Bet tālākai pagātnei nekad nepievērsies un nekad nedziedāji neko no četrdesmitajiem, trīsdesmitajiem vai divdesmitajiem gadiem." Paola man ieminējās arī par Viena pilsētas ielās es klīstu, slaveno pēckara gadu dziesmu, un, lai arī viņa tolaik vēl bija pavisam maza meitene, viņai tā bija palikusi atmiņā, jo radio tolaik to spēlēja vienā laidā. Protams, dziesma man izklausījās pazīstama, taču nekādu interesi neizraisīja. Tikpat labi Paola man būtu varējusi dziedāt priekšā Casta diva, ņemot vērā, ka es nekad neesmu aizrāvies ar opermūziku. Nē, vispār jau operai nav ne vainas, bet to nevar ne salīdzināt ar Eleanor Rigby, piemēra pēc, vai ar Que sera sera, whatever will be will be, vai Es sieviete esmu, nevis svētā. Manu vienaldzību pret pavisam vecajām dziesmām Paola izskaidroja kā bērnības izstumšanu no apziņas.

Viņa izstāstīja man arī savus novērojumus no mūsu ilgās kopdzīves gadiem: es labi pārzināju klasisko mūziku un džezu, labprāt gāju uz koncertiem un klausījos plates, taču nekad neslēdzu iekšā radio. Ja to bija ieslēdzis kāds cits, tas, protams, fonā varēja skanēt, taču pats es to neklausījos. Acīmredzot radio, tāpat kā lauku mājas, piederēja citam laikmetam.

Taču nākamajā rītā pamodies, gatavodams kafiju, es dziedāju:

Viena pilsētas ielās es klīstu Cauri pūlim, kas nezin, kas nejauš, manu sāpju kas neredz, un meklēju tevi, sapņoju tevi, zudušo…

Velti aizmirst tevi es pūlos,

bet pirmā mīla nedziest no sirds,

kur vārds tavs ierakstīts kaislības burtiem,

vienīgais mans, ilgotais mans,

mīļotais mans.

Melodija itin kā plūda pati. Un acīs man saskrēja asaras.

"Kāpēc tieši šī?" jautāja Paola.

"Nezinu. Varbūt tāpēc, ka to sauc Meklējot tevi. Nezinu arī, kurš ir tas meklējamais tu."

"Tu esi iekāpis četrdesmitajos gados," ieinteresēti noteica Paola.

"Nav runa par to," atbildēju. "Es kaut ko sajutu. Iekšā. Tādas kā trīsas. Nē, tās nebija trīsas. Drīzāk kā… Atcereries, tu arī lasīji Plakanzemi. Tur tie trīsstūri un kvadrāti dzīvo divās dimensijās, viņi nezina, kas ir biezums. Un tagad iztēlojies, ka kāds no mums, kas dzīvojam trijās dimensijās, pieskaras viņiem no augšas. Viņiem tās būtu nekad agrāk nepieredzētas sajūtas un viņi nemācētu pateikt, kas tas ir. Tāpat, ja pie mums ierastos kāds no ceturtās dimensijas un pieskartos mums no iekšienes, pieņemsim, pieskartos liesai, tā pavisam maigi. Ko tu jūti, ja kāds tev kutina liesu? Es teiktu… mistiska liesma."

"Ko nozīmē mistiska liesma?"

"Nezinu, pateicu to nejauši."

"Vai tas ir tas pats, ko tu sajuti, redzot savu vecāku fotogrāfiju?"

"Gandrīz. Tas ir, nē. Tomēr būtībā… Jā, gandrīz tas pats."

"Tas ir interesants signāls. Jambo, to vajag pierakstīt."

Viņa nepadodas un cer, ka izdosies mani glābt. Bet es tikmēr mistisko liesmu sajūtu, domājot par Sibillu.

Svētdiena. "Ej izmest kādu līkumu," teica Paola, "tev nāks par labu. Neej nekur prom no tām ielām, ko pazīsti. Kairoli laukumā ir tas mazais puķu veikaliņš, kas parasti ir vaļā arī brīvdienās. Nopērc kādu smuku, pavasarīgu pušķi vai rozes, citādi mums te izskatās tik drūmi kā morgā."

Aizstaigāju līdz Kairoli laukumam, bet puķu bode bija slēgta. Pa Dantes ielu lēni un bezmērķīgi aizgāju līdz Kordusio laukumam, nogriezos pa labi uz Biržas pusi un atklāju, ka tieši te savas svētdienīgās tikšanās rīko visas Milānas kolekcionāri. Kordusio ielā bija izvietotas letes ar pastmarkām, visā Armorari ielas garumā gāja vaļā tirgošanās ar vecām pastkartēm un modes lapām, bet visu Centrālo Pasāžu bija okupējuši tie, kas pārdeva monētas, zaldātiņus, svētbildītes, rokaspulksteņus un pat telekartes. Kolekcionēšana ir piederīga anālajai fāzei, vai tad nu es to nezināšu, un cilvēki ir gatavi krāt jebko, pat kokakolas korķīšus, un galu galā telekartes maksā mazāk nekā manas inkunābulas. Edisona laukuma kreisajā pusē bija izvietojušās letes ar grāmatām, avīzēm, reklāmas plakātiem, bet tieši pretī ari dažas, uz kurām bija redzami visādi krāmi, neapšaubāmi viltotas jūgendstila lampas, melnas paplātes ar košu puķu rakstiem un porcelāna balerīnas.

Uz kādas letes bija sarindoti četri aizzīmogoti cilindriski trauki, kuros ūdeņainā šķidrumā (formalīnā?) peldēja ziloņkaula krāsas veidojumi, ne īsti apaļi, ne īsti iegareni kā pupas, un kopā tos saistīja balti pavedieni. Kādas jūras radības, holotūrijas, astoņkāju iekšējie orgāni, izbalojuši koraļļi? Vai varbūt kāda mākslinieka teratoloģiskās iztēles slimīgie augļi? īva Tangī darbs?

Saimnieks man paskaidroja, ka tie ir pauti. Precīzāk, suņa, kaķa, gaiļa un vēl kāda lopa sēklinieki komplektā ar nierēm un attiecīgajiem vadiem un kanāliņiem. "Šī mantība ir nākusi no kādas deviņpadsmitā gadsimta zinātniskās laboratorijas. Četrdesmit tūkstoši gabalā. īstenībā jau paši trauki vien būtu divtik vērti. Tiem ir vairāk par simt piecdesmit gadiem. Četrreiz četri ir sešpadsmit, bet es jums visus četrus atdošu par simt divdesmit tūkstošiem. Izdevīgi."

Tie pauti mani apbūra. Beidzot kaut kas, ko es nekādi nevarēju pazīt ar savas semantiskās atmiņas palīdzību, kā to dēvēja Gratarolo. Un tie nevarēja būt arī daļa no manas agrākās pieredzes. Kurš gan vispār ir redzējis suņa pautus, tas ir, suņa pautus tīrā formā, bez paša suņa komplektā? Izčamdīju kabatas, man bija tikai četrdesmit tūkstoši, un pie tirgus letes jau ar čeku maksāt nevar.

"Es ņemšu tos suņa."

"Es teikšu, ka jūs darāt nepareizi, neņemdams arī pārējos. Tāda izdevība bieži negadās."

Visu jau nevar nopirkt. Atgriezos mājās ar suņa pautiem, un Paola nobālēja: "Vai cik interesanti, tiešām izskatās pēc mākslas darba, bet kur mēs tos turēsim? Viesistabā, lai katru reizi, kad ciemiņiem pasniegsim gaļas kroketes vai ceptas olīvas, tie mums apvemtu paklāju? Vai varbūt guļamistabā? Zini, arī neies cauri. Nes vien uz savu biroju un noliec blakus kādai septiņpadsmitā gadsimta dabaszinātņu grāmatai, tur tie iederēsies labāk."

"Bet es domāju, ka man patiešām izdevies nopirkt lielu retumu."

"Vai tu apjēdz, ka kopš Ādama laikiem droši vien esi vienīgais vīrietis pasaulē, kurš pēc sievas lūguma iet nopirkt rozes, bet atgriežas mājās ar pārīti suņa pautu?"

"Ja citas jēgas no manis nav, varam mani vismaz ierakstīt Ginesa rekordu grāmatā. Un galu galā es esmu slims."

"Tikai nevajag aizbildināties ar slimumu. Tu arī agrāk īsti normāls nebiji. Vai tad tu domā, ka tā bija nejaušība, ka tu māsai prasīji atvest pīļknābi? Vienreiz tu mājās gribēji uzstādīt sešdesmito gadu flipera automātu, kas maksāja tikpat, cik Matisa glezna, un taisīja elles troksni."

Bet pats tirdziņš Paolai bija zināms, un, pēc viņas teiktā, tas bija zināms arī man: reiz es tur par desmit tūkstošiem liru esot atradis Papīni Goga pirmizdevumu ar oriģinālajiem vākiem un vēl neatgrieztām lapām. Tā nu nākamajā svētdienā viņa nolēma nākt man līdzi drošības pēc, lai es kā viņa teica nesadomātu stiept mājās dinozaura pautus, jo citādi vajadzēs saukt meistarus un izlauzt ārdurvju stenderes, lai tos varētu dabūt iekšā.

Markas un telekartes man bija vienaldzīgas, bet vecie laikraksti gan likās interesanti. Mūsu bērnības laiku papīri, teica Paola. Un es: "Tad liekamies mierā." Bet tad manu uzmanību piesaistīja Mikimauša komiksu grāmatiņa. Instinktīvi paņēmu to rokās. Tā nevarēja būt necik veca, droši vien septiņdesmito gadu pārizdevums, kas bija secināms arī no aizmugurējā vāka un pārdošanas cenas. Atšķīru uz labu laimi kaut kur pret vidu: "Šis nav oriģināls, jo oriģinālizdevums bija iespiests divās krāsās ar pustoņiem no ķieģeļsarkanā līdz brūnajam, bet šeit mums ir zils un balts."

"Kā tu to zini?"

"Nezinu, vienkārši zinu."

"Bet vāks taču ir vecā oriģinālā vāka reprodukcija, skaties, te ir gan gads, gan cena: 1937, pusotra lira."

Klarabellas dārgumi lieliem burtiem bija rakstīts uz daudzkrasaina vāciņa. "Viņi te sajauca kokus," es teicu. "Kā to saprast?"

Es ātri šķīru grāmatiņu uz priekšu un drošu roku atvēru vajadzīgās lappuses ar īstajām bildītēm. Un likās, man nemaz negribas lasīt, kas rakstīts burbuļos, it kā teksti būtu kādā svešā valodā vai it kā visi burti būtu neatšifrējami salipuši kopā. Es visu stāstīju no galvas.

"Redzi, Mikijs un Horācijs Zirgs ar vecu karti iet meklēt dārgumus, ko zemē apracis Klarabellas Govs vectēvs vai veconkulis, un dārgumu medībās viņu konkurenti ir glumais Elijs Spieķis un nodevīgais Melnais Pēteris. Mikijs un Horācijs ierodas vietā, kur dārgumi aprakti, un izpēta karti. Par atskaites punktu vajag ņemt lielu koku, novilkt no tā līniju līdz mazākam kociņam un tad triangulēt. Viņi visu izmēra, rok, rok, bet zemē nekā nav. Līdz Mikiju piemeklē atklāsme, ka tā taču ir 1863. gada karte un ir pagājuši jau vairāk nekā septiņdesmit gadi, tātad tolaik šī mazā kociņa te nemaz nebija, tātad tas koks, kurš tagad izskatās liels, tolaik bija mazs, bet no agrākā lielā droši vien ir atlicis tikai apdrupis celms. Nu viņi ņemas meklēt celmu, un to atrod. Vēlreiz visu par jaunu nomēra, aprēķina, rok, un, protams, tieši tajā vietā ir dārgumi."

"Bet kā tu to zini?"

"To taču zina visi, vai tad ne?"

"Nē, nezina vis," satraukta atbildēja Paola. "Šīs vairs nav nekādas semantiskās atmiņas. Šīs ir autobiogrāfiskās. Tu atceries ko tādu, kas tevi pamatīgi iespaidojis bērnībā! Un to tev prātā atsauca šis vāciņš." "Nē, bilde noteikti ne. Varbūt Klarabellas vārds." "Rosebud."

Skaidrs, ka mēs to komiksu grāmatiņu nopirkām. Visu vakaru pavadīju ar to rokās, bet nekas cits atmiņā neatausa. Zināju, kas šajā komiksā rakstīts un uzzīmēts, tas arī viss, nekādas mistiskās liesmas.

"Nekas nesanāks, Paola. Es nemūžam netikšu iekšā savā alā."

"Bet tu taču pēkšņi atcerējies par tiem diviem kokiem."

"Prusts vismaz atcerējās trīs kokus. Visur tikai papīrs, papīrs. Tāpat kā grāmatas gan šajā dzīvoklī, gan birojā. Man ir papīra atmiņa."

"Nu tad izmanto papīru, ja jau madlēnas tev neko neizsaka. Tu neesi Prusts, nu un tad? Zaseckis arī nebija nekāds Prusts."

"Vai tas kāds ķēniņš? Kur tas valda?"

"Zasecki es biju aizmirsusi, bet man par viņu atgādināja Gratarolo. Cilvēks ar manu profesiju nevar nebūt lasījis Zaudēto un atgūto pasauli, tā jau ir klasika. Patiesībā es to biju lasījusi ļoti sen, akadēmiskām vajadzībām. Un tagad pārlasīju ar lielu interesi, tiešām labs gabals, ko var izraut cauri pāris stundās. Tātad Lurija, ievērojams krievu neiropsihologs, raksta par šo Zasecki, kuru pēdējā pasaules kara laikā ievainoja šķemba, traumējot smadzeņu kreisās puslodes pakauša parietālo daļu. Arī Zaseckis atmostas, bet viņam prātā ir drausmīgs haoss, viņš pat vairs nespēj pozicionēt savu ķermeni telpā. Reizēm viņam šķiet, ka ķermeņa daļas ir mainījušās, ka galva kļuvusi nesamērīgi liela, ka rumpis sarāvies pavisam sīks vai kājas aug no galvas."

"Neizklausās pēc mana gadījuma? Kājas aug no galvas? Un daikts deguna vietā?"

"Pagaidi. Ar tām kājām uz galvas viņam gadījās tikai paretam. Ļaunāk bija ar atmiņu. Tā bija sadrupināta sīkos gabaliņos, burtiski pārvērsta putekļos, ne salīdzināt ar tavējo. Arī viņš neatcerējās, ne kur dzimis, ne savas mātes vārdu, turklāt vairs neprata ne lasīt, ne rakstīt. Lurija nopietni pievērsās šim gadījumam. Zaseckim ir dzelzs griba, viņš no jauna iemācās lasīt un rakstīt. Un viņš raksta un raksta. Divdesmit piecus gadus no vietas pieraksta ne tikai visu, ko izdodas izkašņāt no savas atmiņas sapostītās alas, bet arī to, kas ar viņu notiek dienu pēc dienas. It kā viņa roka ar automātiskām kustībām spētu sakārtot visu, ar ko galva netiek galā. It kā tas, kurš raksta, būtu gudrāks par viņu. Un tā uz papīra viņš pamazām atrada sevi no jauna. Tu neesi Zaseckis, bet uz mani vislielāko iespaidu atstāja tas, ka viņš sev izveidoja jaunu papīra atmiņu. Un šis darbs viņam prasīja divdesmit piecus gadus. Tev te papīru netrūkst, taču acīmredzot tie nav īstie. Tava ala ir lauku mājās. Zini, pēdējās dienās es par to daudz domāju. Tu pārāk apņēmīgi aizslēdzi durvis uz saviem bērnības un pusaudža gadu papīriem. Varbūt tur ir kas svarīgs, kas spētu iekustināt tavu atmiņu. Tagad tu būsi tik labs un man par prieku brauksi uz Solaru. Un brauksi viens pats. Pirmkārt, tāpēc ka man jāstrādā, otrkārt, tāpēc ka tev tas jāpaveic pašam, vienatnē. Pareizāk, divatā ar savu vistālāko pagātni. Padzīvo tur kādu laiku un paskaties, kā tas tevi iespaido. Ļaunākajā gadījumā būsi veltīgi iztērējis nedēļu vai divas, toties vismaz svaigā lauku gaisā. Amālijai es jau piezvanīju."

"Kas ir Amālija? Zasecka sieva?"

"Nē, viņa vecāmāte. Visu par Solaru es tev neesmu izstāstījusi. Jau tava vectēva laikos tur dzīvoja pusgraudnieki, Marija un Tommāzo, saukts Mazuļu, jo tolaik tur bija daudz zemes, galvenokārt vīnadārzi, un arī lopu bija diezgan daudz. Marija tevi redzēja uzaugam un mīlēja kā pašas bērnu. Un briesmīgi mīļš tu biji arī Amālijai, viņas meitai, kas ir desmit gadus vecāka par tevi un bija tev gan vecākās māsas, gan aukles vietā. Viņa tevi vienkārši dievināja. Kad tavs onkulis un tante zemi pārdeva un pārdeva arī piensaimniecību, kas atradās augstāk pakalnos, pie mājas palika tikai mazs vīna dārziņš, mazs augļu dārziņš un mazs sakņu dārziņš. Un vēl cūku kūts, vistu aploks un trušu būdas. Par pusgraudu vairs nebija jēgas runāt, un tu visu atstāji Mazuļu, lai viņš tur strādā tā, it kā viss piederētu viņam, ar noteikumu, ka viņa ģimene pieskatīs lielo māju. Pēc tam nomira arī Mazuļu un Marija, bet Amālija tā arī neapprecējās viņa arī jaunībā nebija nekāda skaistule un palika dzīvot turpat. Tā viņa tur dzīvo, pārdod ciemā olas un vistas, vajadzīgajā brīdī pie viņas atnāk slakteris un nokauj cūku, brālēni palīdz nomiglot vīnogulājus un arī novākt un izspiest vīnogas. Vienvārdsakot, viņai tur klājas labi, tikai mazliet vientulīgi, tāpēc viņa ļoti priecājas, kad tur ierodas meitenes ar bērniem. Mēs viņai maksājam par olām, vistām un desām. Par augļiem un dārzeņiem viņa naudu neņem, saka, tas viss nācis no mūsu pašu dārza. Amālija ir īsts dārgums, un kā viņa gatavo ēst! Padzirdējusi, ka tu varbūt brauksi uz Solaru, viņa aiz priekiem gandrīz apraudājās. Un tad tik sākās: Jambo jaunskungs to un Jambo jaunskungs šito, vai cik jauki un vai cik labi, redzēsiet, es viņu izārstēšu viens un divi, uztaisīšu tos salātiņus, kas viņam tik dikti garšo…"

"Ak tad Jambo jaunskungs. Smalki. Starp citu, kāpēc jūs mani saucat par Jambo?"

"Amālijai tu būsi jaunskungs arī tad, kad tev būs astoņdesmit. Bet par to Jambo vārdu man savulaik stāstīja Marija. Tu pats tā bērnībā nolēmi. Teici: mani sauc Jambo kā to ar cekuliņu. Un tā tu visiem kļuvi par Jambo."

"Ar cekuliņu?"

"Droši vien tev bija kupls matu cekuls. Un vārds Džambatista tev nepatika, ko es spēju saprast. Bet zini, liksim to personvārdu jautājumu pie malas un pievērsīsimies svarīgākajam. Tu brauksi uz Solaru. Ar vilcienu sanāk četrreiz pārsēsties, tāpēc tas tev nederēs. Tevi aizvedīs Nikoleta, viņai pie reizes jāsavāc Ziemassvētkos aizmirstās mantas. Viņa tevi aizvedīs un uzreiz brauks prom, bet tu paliksi Amālijas gādībā. Viņa vienmēr māk parādīties īstajā brīdī, un mācēs arī nozust, kad gribēsi palikt vienatnē. Pirms pieciem gadiem mēs mājā ievilkām telefonu un varēsim sazvanīties, cik bieži vajadzēs. Lūdzu, paklausi manam padomam un brauc uz turieni. Vismaz pamēģini."

Palūdzu Paolai dažas dienas pārdomām. Es taču pats biju ierosinājis, ka derētu doties kādā ceļojumā, un ierosināju to, gribēdams paglābties no pēcpusdienām birojā. Bet vai es tiešām vēlējos no tām aizbēgt?

Labirints. Vienalga, uz kuru pusi gāju, virziens nebija īstais. Bet no kurienes es vispār gribēju izkļūt? Kurš teica: "Sezam, atveries, es gribu tikt ārā"? Es taču gribēju tikt iekšā, kā Ali Baba. Iekļūt atmiņas alās.

Manus sarežģījumus negaidīti atrisināja Sibilla. Kādu pēcpusdienu viņa izdvesa neatvairāmu kunkstu, pietvīka maigi sārta (liesmotu blāzmu iesveļ tev asinis sejā, un tajās smej kosmoss), brīdī žņaudzīja rokās kataloga kartīšu žūksni un visbeidzot teica: "Jambo, tev tas jāuzzina pirmajam… Es precos."

"Kā tu precies?" es iesaucos, bet tas izklausījās, it kā es būtu izgrūdis: "Kā tu uzdrošinies?"

"Vienkārši, precos. Tas notiek tā, ka vīrietis un sieviete apmainās ar gredzeniem un tad pārējie viņus apbārsta ar rīsa graudiem. Vari iztēloties?"

"Nē, tas ir, jā… tu mani pametīsi?"

"Kāpēc lai es tā darītu? Viņš strādā arhitektu birojā, bet vēl nepelna daudz, tāpēc jāstrādā mums abiem. Un vispār vai tad es spētu tevi pamest?"

Iegrūda nazi dziļi viņam sirdī un tur divreiz apgrieza. Procesa beigas, pareizāk, procesa beigas.

"Un vai tas… vai jūs… jau sen?"

"Nē, ne pārāk. Mēs tikai pirms dažām nedēļām iepazināmies. Zini, kā jau tas notiek. Viņš ir labs puisis, es jūs iepazīstināšu."

Kā jau tas notiek. Varbūt agrāk bija sastopami arī labi puiši, ne jau tagad. Varbūt viņa izmantoja manu negadījumu, lai beidzot pieliktu punktu neizturamai situācijai. Varbūt metās ap kaklu pirmajam pretimnācējam, aizmiedza acis un metās bezdibenī. Tad sanāk, ka esmu nodarījis viņai pāri divreiz. Neko tu viņai neesi nodarījis, muļķi! Viss pilnīgi dabiski notiek kā jau parasti, viņa ir jauna, satiek sava vecuma puisi, pirmoreiz iemīlas… Pirmoreiz, skaidrs? Kāds noplūks tavas nevainības ziedu, no lūpu avota dzers, kā velti necerētu, negaidītu paņems…

"Vajadzēs sameklēt tev dāvanu."

"Vēl jau ir laiks. Mēs tikai vakar vakarā to nolēmām, bet es gribētu pagaidīt, kamēr tu būsi pavisam vesels, lai varētu bez sirdsapziņas pārmetumiem paņemt kādu nedēļu brīvu."

Bez sirdsapziņas pārmetumiem. Kāda smalkjūtība.

Kas bija teikts pēdējā miglas kartītē, ko lasīju? Kad sasniedzām Romas staciju Lielās Piektdienas vakarā un viņa karietē devās prom, nozūdot miglā, man šķita, ka nelabojami esmu zaudējis viņu uz visiem laikiem.

Mūsu attiecību stāsts aprāvās pats. Lai ari kas būtu bijis agrāk, nu viss bija nodzēsts. Šķīsti melna tāfele. Turpmāk viņa man būs kā meita. Tikai un vienīgi kā meita. Un tagad gan es varēju laisties prom. Pareizāk, tagad gan man bija jālaižas prom. Un jo ātrāk, jo labāk. Pateicu Paolai, ka braukšu uz Solaru. Viņa priecājās.

"Redzēsi, tev tur patiks."

"Plekstīt, valdniece pār jūrām, bangojošām, sāli sūrām, mana sieva ir ragana ļauna, katru dienu tai iegriba jauna. Pats es dzīvotu rāmi un klusu, bet viņai vēlmju kā sunim blusu."

"Nejauceklis. Laidies tik uz laukiem, uz laukiem."

Tovakar jau gultā, kad Paola man vēl dāļāja pēdējos padomus pirms tālā ceļa, es viņai noglāstīju krūtis. Viņa nez ko klusi nomurmināja, un es sajutu ko līdzīgu iekārei, kam piejaukta krietna deva maiguma un laikam arī pateicības. Mēs mīlējāmies.

Līdzīgi kā bija noticis ar zobubirsti, arī tagad izrādījās, ka mans ķermenis atceras, kas un kā ir darāms. Viss notika lēnām, rāmi un nesteidzīgi. Paola orgasmu sasniedza pirmā (tā bijis vienmēr, viņa man vēlāk teica), es drīz pēc tam. Būtībā man tā bija pirmā reize. Un tiešām tik labi, kā stāsta. Es gan nebrīnījos: bija tā, it kā mans prāts to jau sen būtu zinājis, bet ķermenis tikai tagad pārliecinātos, ka tā ir patiesība.

"Nav slikti," noteicu, atlaidies uz muguras. "Tagad es saprotu, kāpēc cilvēki ar šito būšanu tā aizraujas."

"Augstā debess," nomurmināja Paola, "kas to būtu domājis, ka man nāksies laupīt nevainību pašas vīram sešdesmit gadu vecumā."

"Labāk vēlu nekā nekad."

Tomēr, gulēdams līdzās Paolai un laizdamies miegā, sadevies ar viņu rokās, nespēju izvairīties no jautājuma, vai ar Sibillu būtu bijis tāpat. Muļķis, es nomurmināju, lēnām zaudēdams apziņu, tik un tā tu to nekad neuzzināsi.

Nākamajā rītā devos ceļā. Nikoleta sēdēja pie stūres, es vēroju viņas profilu. Spriežot pēc fotogrāfijām, kas uzņemtas ap to laiku, kad apprecējos, deguns ir manējais, un mute arī. Viņa tiešām ir mana meita, nevis manā ligzdā uzaudzis dzeguzēns, sveša grēka auglis.

(Viņas tērpa izgriezums bija viegli pavēries, un piepeši es viņai uz krūtīm ieraudzīju zelta medaljonu, kurā smalki iegravēts Y. Ak Dievs, es izsaucos, kurš jums iedeva šo rotu? Tā man bijusi vienmēr, kungs, tā man bija ap kaklu jau tad, kad mani kā autiņos satītu zīdaini nolika uz Sentobānas klarisu klostera kāpnēm, viņa atbildēja. Tavas mātes hercogienes medaljons! es iesaucos. Varbūt tev uz kreisā pleca ir četras mazas dzimumzīmītes, kas veido krustu? Jā, kungs, bet kā jūs to varat zināt? Bet tad jau tu esi mana meita un es esmu tavs tēvs! Tēvs, mans tēvs, ak! Tikai nezaudē samaņu, mans nevainības zieds, jo citādi mēs noskriesim no šosejas!)

Mēs nesarunājāmies, bet es jau biju sapratis, ka Nikoleta pēc dabas ir klusētāja, turklāt tagad noteikti jutās mazliet neveikli, baidīdamās ieminēties par kaut ko, ko esmu aizmirsis, un tādējādi mani lieki mulsināt. Pajautāju viņai tikai, uz kuru pusi mēs braucam: "Solara atrodas uz robežas starp Langi un Monferratu, tā ir ļoti skaista vieta, tu redzēsi, tēt!"

Man bija patīkami dzirdēt, kā mani sauc par tēti. Sākumā, kad nogriezāmies no autostrādes, redzēju ceļazīmes, kas man stāstīja par zināmām pilsētām par Turīnu, Asti, Alesandriju, Kasāli. Tad braucām tālāk par šaurākiem ceļiem, kur ceļazīmes norādīja uz ciemiem un miestiem, par kuriem nekad neko nebiju dzirdējis. Pēc dažiem kilometriem pa līdzenumu un pēc nelielas ieplakas es tālumā samanīju pakalnu iezilganās aprises. Bet drīz vien šīs aprises atkal pazuda, jo mums priekšā bija zaļu lapotņu siena, un mašīna ienira mežā un brauca pa zaru ieskautu šauru eju, un man šķita, ka esam nonākuši tropiskajos džungļos. Que me font maintenant tes ombrages et tes lacs?

Un, lai arī likās, ka visu laiku dodamies uz priekšu pa līdzenumu, kad izbraucām ārā no zaļā gaiteņa, izrādījās, ka jau esam nonākuši ielejā, ko no visām pusēm un arī no aizmugures ieskauj pakalni. Droši vien Moneferratā bijām nonākuši, nemitīgi un nejūtami virzoties pret kalnu, un šie stāvumi mūs bija aplenkuši tā, ka neko nebiju manījis, un nu jau biju iekļuvis citā pasaulē, starp līksmām jaunu vīnogulāju rindām. Tālumā redzēju gan augstākus, gan zemākus paugurus, daži tik tikko spēja pasliet lēzenās muguras, lai zemākās kaupres tos neaizsegtu pavisam, citi bija stāvāki un augstāki, uz daudziem redzēju baznīcas, lielas saimniecības, pat tādas kā pilis un cietokšņus, kas slējās dižmanīgi un skarbi, būdami nevis maigs šo virsotņu vainagojums, bet itin kā raudami tās sev līdzi augšup debesīs. Kad aptuveni stundu bijām braukuši starp pakalniem, kur katrs līkums un pagrieziens atklāja arvien citādas ainavas, it kā mēs ik pa brīdim nonāktu atkal jaunā novadā, piepeši ieraudzīju ceļazīmi, uz kuras bija rakstīts Mongardello. Teicu: "Mongardello. Pēc tam Korseljo, Montevasko, Kastelleto Vekjo, Lovecolo, un esam klāt, vai ne?"

"Kā tu zini?"

"To zina visi," atbildēju. Bet laikam tā nebija taisnība, jo kurā gan enciklopēdijā ir rakstīts par Lovecolo? Vai tiešām es jau devos iekšā savā alā?

## Otra daļa PAPĪRA ATMIŅA

..

## 5 Klarabellas dĀrgumi

Tuvodamies savas bērnības vietām, patiešām nespēju saprast, kāpēc pieaugušā vecumā vairs labprāt neesmu gribējis braukt uz Solaru. Mūsu māja īstenībā nemaz neatrodas pašā Solarā, kas ir tikai tāds paliels ciems, kuram pabraucām garām un kuru atstājām guļam seklā ielejā starp lēzeniem pakalniem, kas apstādīti ar vīnadārziem. Mēs devāmies tālāk, augstāk. Pēc vairākiem līkumiem Nikoleta iegriezās pavisam šaurā zemesceļā, un vismaz divus kilometrus braucām pa paugura muguru, uz kuras tik tikko varētu samainīties divas mašīnas, un apbus ceļam nogāzes maigi tiecās lejup, atklājot divas dažādas ainavas. Labajā pusē Monferratai raksturīgie, ar nebeidzamām vīnogulāju svītrām izrotātie apaļīgie uzkalni, cits aiz cita, maigām līnijām, tik zaļi pret vasaras sākuma dzidrajām debesīm šajā stundā, kad (kā es zināju) plosās dienvidus dēmons. Otrā pusē jau bija redzami Langes novada kalnu zemākie atzarojumi, ne tik gludeni, ne tik mīlīgi, stāvāki un skarbāki par kaimiņu uzkalniem, grēda aiz grēdas, kārtu kārtām, zīmējot perspektīvu katra savā tonī, līdz vistālākās izkusa zilpelēkā dūmakā.

Atklāju šo ainavu pirmoreiz, tomēr izjutu to kā savu, un man šķita: ja es neprātīgos aulekšos laistos skriešiem lejā pa šīm ielejām, es zinātu, kur likt soļus un kurp traukties. Savā ziņā tas būtu tāpat kā uzreiz pēc iziešanas no slimnīcas prast vadīt automobili, ko nekad agrāk nebiju redzējis. Jutos kā mājās. Mani bija pārņēmis savāds, nedefinējams prieks, izklaidīga laime. Ceļš ar nolaidenajiem sāniem tiecās augšup pakalnā, kas piepeši bija izaudzis mums priekšā, un lūk, arī kastaņu aleja un pati māja. Apstājāmies pie tāda kā pagalma, kas bija puķu dobju izraibināts, un aiz ēkas bija redzams cits, mazliet augstāks pakalns, uz kura rindu rindām auga vīnogulāji, tas droši vien bija Amālijas mazais vīnadārzs. Pirmajā brīdī bija grūti saprast, kāda forma ir milzīgajam namam ar augstajiem logiem otrajā stāvā. Uz pagalma pusi bija vērsta pamatīgā ēkas vidusdaļa, kur taisni pretī alejai, pa kuru bijām atbraukuši, bija skaistas ozolkoka durvis zem pusloka arkas, virs kuras greznojās balkons, un tāpat redzami bija arī abi ēkas sānu spārni ar pieticīgākām durvīm, taču nebija iespējams saprast, cik lieli ir šie spārni un cik tālu tie stiepjas uz pakalna stāvuma pusi. Man aiz muguras no pagalma bija pārredzamas abas ainavas, ko pirms brīža tik jūsmīgi biju apbrīnojis, turklāt pārlūkojamas tās bija simt astoņdesmit grādu redzesleņķī, jo piebraucamais ceļš ar kastaņām bija kāpis augšup pa nolaidenu slīpni un skatu uz plašumiem neaizsedza.

Šos iespaidus es baudīju tikai īsu mirkli, jo atskanēja skaļi gaviļu saucieni un tūliņ parādījās sieviete, kas, spriežot pēc visa, ko biju dzirdējis, nevarēja būt neviena cita kā Amālija: īsām kājām, padrukna, neuzminama vecuma (jebcik no divdesmit līdz deviņdesmit, kā bija teikusi Nikoleta), sažuvušam kastanim līdzīgā seja nevaldāmā priekā starojoša. Nu sākās apsveicināšanās ceremonija, skūpsti un apskāvieni, neveikli izteikumi, kas tūliņ tika aprauti, iekliedzoties un šaujot mutei priekšā roku (jūs, Jambo jaunskungs, taču atceraties to un to, jūs taču pazīstat to un šito, bet Nikoleta stāvēja man aiz muguras un droši vien bolīja acis un rādīja mēmas zīmes).

īsts virpuļviesulis. Te nebija iespējas, ko apdomāt vai jautāt. Varēju vienīgi aiznest savas mantas uz kreiso mājas spārnu, uz to, kurā parasti apmetas Paola ar meitenēm un kurā varēšot gulēt arī es, protams, ja vien es negribot iekārtoties centrālajā daļā, tajā, kur dzīvoja mani vecvecāki un arī es pats bērnībā, tajā daļā, kas visu šo laiku stāvējusi slēgta un neapdzīvota, nē, ne jau pamesta, drīzāk kā svētnīca ("ziniet, es tur ik pa laikam iegriežos noslaucīt putekļus un visu izvēdināt, bet ne jau bieži, tikai tā, lai tur neparādās sliktas smakas, jo man jau tās istabas ir tīri kā baznīca, un bez vajadzības es tur neeju un neko neaiztieku"). Bet apakšstāvs mājas vidusdaļā gan stāvēja vaļā un tika aktīvi lietots: pirmā stāva milzīgajās istabās tika sabērti āboli, tomāti un visvisādi citi labumi, kam tur vajadzēja nogatavināties vai glabāties vēsumā. Un pietika spert vien dažus soļus dziļāk mājas gaiteņos, lai sajustu asas garšvielu, augļu un zaļumu smaržas, un uz liela galda jau bija saliktas pirmās vīģes, pašas pirmās, un es nespēju vienu nepagaršot, tāpat kā nespēju atturēties no komentāra, ka tas patiesi ir brīnumains koks bet Amālija iesaucās: "Kā tas koks?! Tie koki, pavisam pieci un cits par citu skaistāki!" Atvainojiet, Amālij, biju izklaidīgs kā nu ne, kā nu ne, Jambo jaunskungs, to jau var saprast, jums prātā ir tik daudz citu svarīgu lietu paldies, Amālij, būtu jau labi, ja man galva būtu pilna ar tām svarīgajām lietām, taču vienā jaukā aprīļa rītā tās visas, čuššš, izkūpēja gaisā, un tagad man vienalga, cik to vīģeskoku ir viens vai pieci.

"Vai vīnogas jau gatavas?" es apjautājos, tik vien lai izrādītu, ka tomēr esmu spējīgs par kaut ko izjust interesi.

"Kur nu! Šobrīd tikai aizmetušies pavisam sīki ķekariņi, kas izskatās pēc bērniņiem mātes vēderā, lai gan, ja šitāds karstums pieturēsies, viss nogatavosies ātrāk nekā parasti, jācer vienīgi, ka kādu reizi arī kārtīgi nolīs. Gan jau jūs tās vīnogas sagaidīsiet, jo jūs taču te noteikti paliksiet līdz septembrim. Tātad bijāt mazliet apslimis, vai ne? Paolas kundze teica, ka man par jums jārūpējas un jāceļ priekšā veselīgs un barojošs ēdiens. Šim vakaram es uztaisīšu to, kas jums briesmīgi garšoja puikas gados, salātiņus ar eļļu un tomātu mērcīti: gabaliņos sagriezti seleriju kātiņi un ■ sīki sakapāti sīpoliņi, un visas zālītes, kam nu tur klāt jābūt, un maizīte arī man ir taisni tā, kas jums visvairāk garšoja, tā ar kraukšķīgo garoziņu, ko tik labi var mērcēt eļļiņā. Un tad vēl vistiņa, viena no manējām, ne jau no tām, ko var dabūt veikalā, jo kurš tad nezina, ar kādām draņķībām tās veikala vistas baro. Vai varbūt jūs labāk gribētu trusīti ar rozmarīnu? Trusīti? Nu tad es iešu un tūlīt uzbliezīšu pa pakausi pašam smukākajam, nabaga radībiņa, bet neko darīt, tāda ir dzīve. Ak kungs, vai tiešām Nikoleta tūlīt brauks prom? Vai, cik žēl! Nu nekas, paliksim mēs divatā, un jūs varēsiet darīt visu, ko gribēsiet, es savu degunu nekur nebāzīšu. Redzēsiet mani tikai no rītiem, kad es jums atnesīšu kafiju ar pieniņu, un vēl pusdienu un vakariņu laikā, bet citādi varēsiet būt pilnīgi savā vaļā."

"Starp citu, tēt," teica Nikoleta, likdama mašīnā mantas, kurām bija atbraukusi pakaļ, "Solara nemaz nav tik tālu, kā tev varbūt liekas. Aiz mājas ir taciņa, kas aizved tieši uz ciemu, nemetot visus tos daudzos līkumus kā ceļš. Kāpiens ir diezgan stāvs, bet tur ir izveidotas tādas kā trepes, un tu viens divi jau esi lejā, līdzenumā. Piecpadsmit minūtes turp, divdesmit atpakaļ pret kalnu, bet tu vienmēr teici, ka tas ir veselīgi un nodzen holesterīnu. Solarā tu atradīsi avīzes un cigaretes, bet tikpat labi tu visu, kas vajadzīgs, vari pateikt Amālijai, viņa ap astoņiem iet uz ciemu gandrīz katru rītu gan uz misi, gan kārtot visādas savas darīšanas. Taču noteikti uzraksti viņai uz lapiņas avīzes nosaukumu un tā katru reizi, jo citādi viņa tev vienā mierā visu nedēļu nesīs vienu un to pašu Gente vai kādas citas dzeltenās avīželes numuru. Vai tev tiešām nekas cits nav vajadzīgs? Es jau labprāt padzīvotu te kopā ar tevi, bet mamma teica, ka tev vajag palikt vienam ar savām vecajām mantām."

Nikoleta aizbrauca, un Amālija parādīja manu un Paolas istabu (lavandas smarža). Sakārtoju savas mantas, pārģērbos vecās, ērtās drēbēs, kas turpat mētājās, atradu un apāvu arī vismaz divdesmit gadus vecas kurpes ar nomītiem papēžiem, iztaisījos par īstu lauku lielkungu un tad pusstundu stāvēju pie loga un vēroju pakalnus Langes pusē.

Virtuvē uz galda mētājās avīze no Ziemassvētku laika (pēdējoreiz te bijām iegriezušies ap gadu miju), un es sāku to lasīt, ielējis sev glāzi muskata, kas jau laikus bija ielikts spainītī ar ledainu akas ūdeni. Jau novembra beigās ANO bija atļāvusi izmantot bruņotu spēku, lai atbrīvotu Kuveitu no irākiešu iebrukuma, un tagad, tas ir, ap Ziemassvētkiem, uz Saūda Arābiju bija nosūtītas pirmās amerikāņu militārā aprīkojuma kravas, un tika spriests par pēdējiem amerikāņu mēģinājumiem Ženēvā runāt ar Sadama ministriem un pārliecināt tos ar labu izvākt savu armiju no Kuveitas. Avīze man palīdzēja rekonstruēt dažus notikumus, un es to lasīju ar interesi kā svaigākās ziņas.

Kādā brīdī attapos, ka no rīta prombraukšanas steigā un satraukumā neesmu nokārtojis lielās darīšanas. Gāju uz tualeti, lieliska iespēja pabeigt šķirstīt avīzi, bet tad es pa logu ieraudzīju vīnadārzu. Un mani piemeklēja doma, pareizāk, mūžsena vēlme: nokārtot savas darīšanas starp vīnogulāju rindām. Iebāzu laikrakstu kabatā un atvēru nezinu, nejauši vai kāda iekšēja radara vadīts sētaspuses durvis. Šķērsoju rūpīgi koptu sakņudārzu. Pie kalpotāju spārna un saimniecības ēkām redzēju dēļu aplokus, un pēc kladzināšanas un urkšķēšanas varēju secināt, ka tieši tur mitinās Amālijas vistas, truši un cūkas. Dārza galā bija taciņa, kas veda augšup vīnadārzā.

Amālijai bija taisnība, vīnogulāju lapas vēl bija sīkas, bet odziņas tik tikko aizmetušās. Bet es tik un tā biju nonācis vīnadārzā, jutu zemes kukuržņus zem nomīto kurpju pazolēm un redzēju nezāļu kumšķus starp vīnogulāju rindām. Instinktīvi ar skatienu meklēju persiku kokus, taču nekur tādus neredzēju. Dīvaini, kādā romānā es biju lasījis, ka starp vīnogulājiem bet tur jau kopš bērnības jāierod staigāt basām kājām, ko klāj tulznaini cieta āda, aug dzeltenie persiki, kādi nogatavojas tikai starp vīnogulājiem. Uzspied ar īkšķi, un auglis pārsprāgst, kauliņš izveļas ārā tīrs un spožs, kā ķīmiski apstrādāts, varbūt tam pielipušas vien dažas mīkstuma dzīsliņas kā balti tārpiņi. Tādu persiku ēdot, pat nejūt tā samtaino ādu, un trīsas tev pārskrien no mēles līdz pat gurniem. Uz mirkli sajutu, kā gurniem pārskrien trīsas.

Notu pos dižajā pusdienlaika klusumā, ko tricināja vien dažu putnu balsis un cikāžu čirkstēšana, un izkārnījos.

Silly season. He read on, seated calm above his own rising smeli. Cilvēki necieš svešu izmetumu smaku, bet tiem patīk pašu ekskrementu smarža. Būtībā tie ir daļa no mūsu miesas.

Izjutu mūžsenu apmierinājumu. Tūpļa rāmās kustības šai visaptverošajā zaļumā man neskaidri lika apjaust līdzīgus agrākus pieredzējumus. Vai varbūt tas ir mūsu sugas instinkts. Man ir tik maz individuālā un tik daudz vispārcilvēciskā (man ir cilvēces, nevis cilvēka atmiņa), ka varbūt es vienkārši izbaudīju labsajūtu, ko savulaik izjutis neandertālietis. Un tam noteikti atmiņu bija vēl mazāk nekā man, viņš pat nezināja, kas ir Napoleons.

Kad darāmo biju padarījis, mani piemeklēja doma, ka jāatslaukās ar vīnkoku lapām, droši vien arī tas bija automātisms. Taču man līdzi bija avīze, tāpēc izplēsu lapu ar televīzijas programmu (tā tik un tā bija veca, un Solaras mājā televizora nemaz nav).

Piecēlos un apskatīju savas fekālijas. Glīts arhitektonisks veidojums, spirālisks, vēl kūpošs. Borromīni. Droši vien man ar zarnām viss bija kārtībā, jo, kā zināms, satraukumam iemesls ir vienīgi tad, ja izkārnījumi ir pārāk mīksti vai pat šķidri.

Pirmo reizi redzēju savu kaku (pilsētā tu uzsēdies uz poda un tad uzreiz, nepaskatījies, norauj ūdeni). Re, nu jau es to nosaucu par kaku, kā laikam cilvēki parasti saka. Mums nav nekā intīmāka un personiskāka par savām kakām. Visu pārējo var izzināt arī citi sejas izteiksmes, skatienus, žestus. Arī tavu kailo ķermeni redz pludmalē, pie ārsta, mīlējoties. Citi uzzina pat tavas domas, jo parasti tu tās izpaud vārdos vai arī tās ir uzminamas no taviem skatieniem vai mulsuma. Protams, ir jau arī slepenās domas (piemēram, par Sibillu, bet arī tās es daļēji atklāju Džanni, un varbūt ari viņa pati kaut ko nojauš un varbūt tieši tāpēc tā steidzas precēties), tomēr lielākoties domas izpaužas citiem redzami, dzirdami un izdibināmi.

Kakas gan ne. Izņēmums ir pavisam īss dzīves posms, kad mamma maina tavus autiņus, bet vēlāk kakas pieder vienīgi tev pašam. Un, tā kā mana pēdējā kaka droši vien īpaši neatšķiras no tām, ko esmu radījis iepriekšējos dzīves gados, es šajā mirklī savienojos ar sevi pašu no aizmirstajiem laikiem, pirmoreiz pieredzēju ko tādu, kas mani varētu sakausēt kopā ar neskaitāmiem precedentiem, arī ar tām dienām, kad, mazs puika būdams, vajadzības spiests, mēdzu notupties starp vīnogulājiem.

Varbūt uzmanīgāk paskatoties apkārt, es varētu atrast savu tālaika kaku atliekas un tad, veicot pareizas triangulācijas, uzietu arī Klarabellas dārgumus.

Taču tālāk es netiku. Kaku čupiņa vēl nebija mana liepziedu tēja un vai gan es varēju gribēt, lai manu recherche vadītu tūplis? Lai atrastu zudušo laiku, ir vajadzīga astma, nevis caureja. Astma ir pneimatiska, tā ir (lai arī apgrūtināta, tomēr) gara dvesma: tā domāta bagātniekiem, kas savas istabas var smalki iztapsēt ar korķi. Bet nabagi zem klajas debess nodarbojas ar daudz ķermeniskākām un mazāk garīgām lietām.

Tomēr nejutos nedz nabags, nedz aplaupīts, jutos laimīgs, patiešām priecīgs un laimīgs, kāds nebiju juties kopš atmošanās no nemaņas. Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi, es sev teicu, un reizēm tie ved arī caur pakaļas caurumu.

Tā beidzās šī diena. Kādu brīdi klejoju pa kreisā spārna istabām, apskatīju to, kura droši vien bija atvēlēta maniem mazbērniem (plaša telpa ar trim gultām, aizmirsti plīša zvēri un trīsriteņi visos kaktos), mūsu guļamistabā joprojām stāvēja grāmatas, ko biju atstājis uz naktsgaldiņa, bet nekas īpaši nozīmīgs. Senajā mājas daļā neuzdrošinājos ieiet. Mierīgi, pamazām, es sev teicu, vispirms jāaprod ar šo vietu.

Paēdu Amālijas virtuvē, kur smaržoja pēc ķiplokiem, kas bizēs sapīti karājās pie griestu sijām, un kur mantu lādes, galdi un krēsli joprojām bija tie paši, ko bija lietojuši viņas vecāki. Trusis bija gards, bet salāti tik dievīgi, ka to dēļ vien būtu bijis vērts braukt visu šo tālo ceļu. Ar neaprakstāmu baudu mērcēju maizes gabaliņus sārtajā mērcē, kurā vīdēja eļļas lāsumiņi, tomēr tā bija atklājuma, nevis atcerēšanās sniegtā bauda. Uz palīdzību no garšas kārpiņām varēju necerēt, bet to jau es zināju iepriekš. Dzēru diezgan daudz: šī novada vīns ir vairāk vērts par visiem franču vīniem kopā ņemtiem.

Iepazinos ar mājas četrkājiem: ar plušķainu suni, vārdā Pipo, kurš, kā apgalvoja Amālija, bija lielisks sargs (lai gan man nelikās, ka var īpaši paļauties uz šādu sargātāju, kas sasniedzis jau lielu vecumu, kļuvis stīvs, ar vienu aci akls un, šķiet, zaudējis arī agrāko apķērību), un trim kaķiem. Divi bija nedraudzīgi un nejauki, bet trešais, melns runcis, izskatījās pēc angorieša, lepojās ar biezu, mīkstu kažoku un prata mīlīgi diedelēt ēdamo, trinoties man gar stilbiem un pavedinoši murrājot. Laikam man patīk visi dzīvnieki (vai tad es nebiju iestājies kaut kādā savienībā, kas cīnās pret vivisekciju?), taču instinktīvām simpātijām neko pavēlēt nevar. Trešais kaķis man patika visvairāk, un tam es devu gardākos kumosiņus. Prasīju Amālijai, kā kaķus sauc, un viņa atteica, ka kaķus nesauc nekā, jo tie jau nav kārtīgi kristieši kā suņi. Pajautāju, vai drīkstu melno runci saukt par Matū, un viņa atbildēja, ka drīkstu, ja jau man nepietiek ar vienkāršu kisi, kisi, kisi, bet izskatījās, ka klusībā viņa nospriež, ka pilsētnieki (un pat Jambo jaunskungs) ir ar putniem galvā.

Tikmēr ārā dziedāja gan putni, gan lauku circeņi, un es izgāju pagalmā tos paklausīties. Skatījos debesīs, cerēdams tur atrast pazīstamus tēlus. Zvaigznāji, tikai zvaigznāji kā astronomijas atlantā. Sazīmēju Lielos Greizos Ratus, bet jau atkal pazinu pēc apraksta, pēc lasītā un dzirdētā, nevis paša redzētā. Biju atbraucis šurp, lai pārliecinātos, ka enciklopēdijām ir taisnība. Rede in interiorem hominem un atradīsi Larousse sējumu.

Es sev teicu: Jambo, tava atmiņa ir no papīra. Tā veidota nevis no neironiem, bet no lappusēm. Varbūt kādu dienu tiks izgudrota velnišķīga elektroniska ietaise, kas datoram ļaus ceļot cauri visām lappusēm, cik vien to sarakstīts kopš pasaules pirmsākumiem līdz mūsu dienām, un skriet no lapas pie lapas ar īsu pirksta piesitienu, vairs nesaprotot, kas esi tu pats un kur esi nonācis, un tad visi būs tādi paši kā tu, Jambo.

Gaidot, kamēr pasaulē uzradīsies man līdzīgi bēdubrāļi, devos pie miera.

Tikko biju iesnaudies, kad sadzirdēju, ka mani kāds sauc. Tas aicināja mani pie loga ar uzstājīgu un svepstošu pšššt, pšššt. Kas gan varēja mani saukt, no ārpuses ieķēries slēģos? Strauji atrāvu tos vaļā un redzēju, kā naktī aizbēg bālgana ēna. Amālija man nākamajā rītā izskaidroja, ka tā bijusi plīvurpūce: kad mājas stāv tukšas, šīm radībām patīk iemitināties pažobelēs un notekās, bet, tikko tās mana, ka tuvumā parādījušies cilvēki, tās pārceļas uz citu vietu. Žēl gan. Jo naktī, redzēdams, kā šī plīvurpūce aizbēg tumsā, es atkal sajutu to, ko iepriekš, ar Paolu runājot, biju nodēvējis par mistisko liesmu. Droši vien tā plīvurpūce vai kāda no viņas sugasmāsām piederēja man, tā bija modinājusi mani arī citās naktīs un tāpat citās naktīs bija bēgusi prom tumsā kā smagnējs un čāčīgs spoks. Čāčīgs? Arī šo vārdu es nevarēju būt izlasījis enciklopēdijās. Tātad tas izskanējis no iekšienes, no agrākajiem laikiem.

Gulēju nemierīgā miegā un kādā brīdī uzmodos ar spēcīgām sāpēm krūtīs. Pirmajā mirklī iedomājos par infarktu jo zināms taču, ka tas sākas tieši tā, bet tad piecēlos un nedomādams sameklēju Paolas līdzi iedoto zāļu somiņu, un iedzēru Maalox tableti. Maalox, tātad gastrīts. Un gastrīta lēkme cilvēkam uznāk, kad tas ir apēdis ko tādu, ko nebūtu vajadzējis ēst. Patiesībā es vienkārši biju pārēdies: Paola taču piekodināja savaldīties, bet iepriekš viņa vienmēr bija blakus kā modrs sargsuns, un tagad man vajadzēs iemācīties tikt ar sevi galā pašam. Amālija šai ziņā nekāds palīgs nebūs, jo saskaņā ar mūžsenajām zemnieku tradīcijām pārēšanās var nākt tikai par labu, slikti ir tad, ja nav, ko ēst.

Cik daudz ko man vēl vajadzēs iemācīties.

## 6 pĀrlabota un papildinĀta melci ENCIKLOPĒDISKĀ VĀRDNĪCA

Nokāpu lejā līdz ciemam. Atpakaļceļš bija pagrūts, bet tik un tā sanāca skaista un spirdzinoša pastaiga. Labi, ka esmu paķēris līdzi dažus Gitanes blokus, jo te viņiem ir tikai Marlboro Light. Ko var gribēt no lauku cilvēkiem.

Izstāstīju Amālijai par plīvurpūci. Viņa nesmējās, kad teicu, ka esmu to noturējis par rēgu. Un kļuva pavisam nopietna: "Plīvurpūces jau neko sliktu nedara, tādas lāga radības. Bet tur lejā," un viņa pameta ar zodu uz Langes pakalniem, "tur gan vēl vazājas ļaunās laumas. Kas ir ļaunās laumas? Man jau negribas tā teikt, bet vispār jums to vajadzētu zināt, jo mans tētis jums bieži par viņām stāstīja. Tā jau nav ko baiļoties, te augšā viņas nekad nenāk un baida tikai tumsonīgus zemniekus. Smalkiem kungiem netuvojas, laikam domā, ka tie mācēs pateikt īstos vārdus, ko padzirdot, būs jālaižas prom kā sadegušām. Vispār tās ir tādas ļaunas sievietes, kas staigā apkārt naktīs. Sevišķi viņām patīk migla vai negaiss, tad viņas trako uz vella paraušanu."

Neko vairāk Amālija negribēja stāstīt, bet viņa bija pieminējusi miglu, tāpēc pajautāju, vai te tā ir bieži.

"Bieži? Jēzusmarija, pat pārāk bieži. Un kāda! Reizēm no manām durvīm alejas galu nemaz nevar saredzēt, bet ko es saku, citreiz arī no šejienes nevar redzēt mājas priekšu, bet, ja vakaros istabās kāds ir, gaisma ir tik tikko manāma, it kā tur degtu tikai vārga svecīte. Un arī tad, kad līdz šejienei migla neuzkāpj, kas par skatu tur uz pakalniem! Tālu, tālu neredz vispār neko, un tad vietām no tā baltuma ārā iznirst kāda klints vai baznīciņa, un tālāk atkal viss tikai balts un balts. It kā būtu izgāzts piena spainis. Ja septembri vēl būsiet te, tad jau redzēsiet, jo pie mums migla ir visu gadu, tikai vasarā uz trim mēnešiem pazūd. Un lejā ciemā mums ir viens neapolietis, Salvatore vārdā, pārcēlās šurp jau pirms divdesmit gadiem, jo, zināt, viņiem tur dienvidos galīgi nav darba, bet pa šiem divdesmit gadiem viņš pie mūsu miglas vēl nav pieradis un stāsta, ka pie viņiem saulīte spīdot pat Zvaigznes dienā. Un, ja jūs zinātu, cik reižu viņš te ir nomaldījies un gandrīz ievēlies kādā upē, un ir gadījies ari, ka naktī visiem jāiet viņu meklēt ar kabatas baterijām. Tā jau tiem dienvidniekiem droši vien nav nekādas vainas, tomēr viņi ir citādāki nekā mēs."

Klusībā skaitīju:

Un palūkojos uz ieleju: bija projām

zudis viss! nogrimis! Bija jūra līdzena, pelēka,

viscaur vienota, bez viļņiem, bez bojām.

Un tikai vietumis skanēja savādas brēkas, sīkas un mežonīgas balsīs baisās: putni, kas klimst tukšās pasaules ēkā.

Un augšā, debesīs, itin kā iekārti gaisā, dižskābaržu skeleti, un sapņi par drupām, par klusām eremītu cellēm raisās.*

Bet pagaidām visas drupas un eremītu celles, ko es meklēju, stāvēja spožā dienas gaismā, taču bija tikpat nesaskatāmas, jo migla paloja manī. Vai varbūt man visu apslēpto vajadzētu meklēt nevis saulē, bet ēnā? Bija pienācis īstais brīdis. Laiks ieskatīties mājas vidusdaļā.

Pateicu Amālijai, ka gribu iet viens, un viņa tikai nošūpoja galvu un iedeva man atslēgas. Laikam jau istabu tur ir daudz, un Amālija tās visas tur aizslēgtas drošības pēc, ja nu uzklīst kāds ļaundaris. Tā nu saņēmu milzīgu saišķi ar lielām un mazām, spožām un sarūsējušām atslēgām. Amālija teica, ka viņa tās visas pazīstot kā savus piecus pirkstus, bet, ja jau es gribot iet viens pats, tad man pie katrām durvīm vajadzēšot pārbaudīt visas pēc kārtas. Kā teikdama: "Pamocieties, ja jau nekādi nevarat tikt vaļā no saviem vecajiem bērnības niķiem."

Laikam Amālija pati te agri no rīta jau bija iegriezusies. Iepriekšējā dienā slēģi visur bija cieši aizvērti, bet tagad stāvēja pusvirus, ielaižot gaiteņos un istabās vien tik daudz gaismas, lai varētu redzēt, kur likt kāju. Kaut arī Amālija šīs telpas ik pa laikam vēdināja, gaiss bija sastāvējies un mazliet piesmacis. Taču smaka nebija nepatīkama, un likās, tā plūst no vecajām mēbelēm, griestu sijām, baltajiem audekla pārklājiem, ar ko apsegti atpūtas krēsli (vai tad tur nevajadzēja sēdēt Ļeņinam?).

Un nemaz nerunāsim par piedzīvojumu gaisotni, par nebeidzamo atslēgu saišķa žvadzināšanu, pārbaudot tās citu pēc citas, kas man lika justies kā Alkatrasa cietumsargu priekšniekam. Galvenās kāpnes veda uz plašu zāli, tādu kā labi mēbelētu priekšistabu, kur arī stāvēja tie Ļeņina atpūtas krēsli, bet pie sienām karājās dažas atbaidošas, pamatīgos rāmjos iestiprinātas, deviņpadsmitā gadsimta manierē eļļā gleznotas ainavas. Vectēva gaumi es vēl nepazinu, taču Paola man viņu bija raksturojusi kā ziņkāru kolekcionāru un savādnieku: viņš nekādi nevarētu būt jūsmojis par šādiem mālējumiem. Tātad bildes noteikti bija ģimenes mantojums, varbūt kāda vecvectēva vai vecvecmātes gleznieciskie mēģinājumi. Patiesībā šīs telpas puskrēslā gleznas izskatījās kā neuzkrītoši, tumšāki laukumi uz sienām, un varbūt bija labi un pareizi, ka tās te karājas. No šīs priekšējās istabas varēja iziet uz fasādes vienīgā balkona, bet pretējā pusē uz mājas dziļumiem aizstiepās divi gaiteņi, plaši un ēnaini, un sienas tiem no vienas vietas bija nokārstītas ar veciem, krāsainiem estampiem. Labās puses gaitenī bija daudz no Imagйrie d'Epinal nākušu darbu, kas atveidoja vēsturiskus notikumus Bombardement d'Alexandrie, Siиge et bombardement de Paris par les Prussiens, Les grandes journйes de la Rйvolution Franзaise, Prise de Pйkin par les Alliйes. Tur bija arī daudz spāņu bilžu: sērija ar sīkiem monstroziem radījumiem Los Orrelis, muzicējošie mērkaķi Colecciфn de monos filarmonicos, ačgārnā pasaule Mundo al rкvйs, un vēl divu veidu alegoriskās kāpnes ar dažādiem cilvēka vecumiem vienas ar vīriešiem un otras ar sievietēm, uz pirmā pakāpiena ir šūpulis un mazi bērni ar staiguļiem, un tad pamazām augšup vien līdz pieaugušam vecumam, ar starojošiem un skaistiem ļaudīm pašā pilnziedā, kas stāv gluži kā uz olimpiskā podesta augstākās pakāpes; un pēc tam lēna lejupslīde ar aizvien vecākiem cilvēkiem, un tā līdz pat pēdējam pakāpienam, kur ir vieta tiem, kas saskaņā ar Sfinksas teikto iet uz trim kājām uz diviem trīceklīgiem, salīkušiem kātiem un spieķa, un turpat līdzās jau gaida nāve.

Aiz pirmajām durvīm bija plaša, senlaicīga virtuve ar milzīgu plīti un vēl milzīgāku vaļējo pavardu, kurā joprojām karājās prāvs vara katls. Visi rīki un piederumi no citiem laikiem, varbūt pat mantoti no mana vectēva veconkuļa. Tagad ikkatrs nieks te bija kļuvis par antikvāru priekšmetu. Aiz bufetes caurspīdīgajiem stikliem redzēju puķainus šķīvjus, kafijkannas un lielas tases kafijai ar pienu. Instinktīvi lūkojos pēc avīžu plauktiņa un tātad zināju, ka te tādam jābūt. Un tas bija arī stūrī pie loga, darināts no koka, ar iededzinātām un koši sarkani izkrāsotām magonēm uz dzeltena fona. Kara laikā, kad trūka malkas un ogļu, šī droši vien bija vienīgā siltā telpa visā mājā, un kas zina, cik daudz vakaru esmu te pavadījis…

Tālāk bija vannasistaba, tāpat ieturēta senatnīgā stilā, ar milzīgu metāla vannu un izliektiem krāniem, kas labi iederētos arī kādā strūklakā.

Izlietne stipri atgādināja baznīcas svētītā ūdens trauku. Mēģināju palaist ūdeni, un pēc dažiem kunkstiem un klunkšķiem parādījās dzeltena strūkla, kas tikai pēc pāris minūtēm pamazām kļuva dzidrāka. Pods un skalojamā kaste man raisīja asociācijas ar Karaliskajām termām deviņpadsmitā gadsimta beigās.

Tālāk aiz vannasistabas pēdējās durvis vērās uz istabu, kurā mēbeļu bija pavisam maz, un tās bija no zaļgani krāsota koka un apgleznotas ar taurenīšiem. Tur bija arī vienguļama gulta, kurā, atspiedusies pret spilvenu, sēdēja lupatu lelle, tik manierīga un klīrīga pēc skata, kāda var būt vienīgi viena no trīsdesmitajos gados Lenči ražotajām. Šī nepārprotami bija manas māsas istaba, ko apliecināja arī dažas skapī palikušas kleitiņas, bet citādi izskatījās, ka visas mantas no šejienes ir sen izvāktas un istaba aizslēgta uz visiem laikiem. Te oda vienīgi pēc mitruma.

Aiz Adas istabas gaitenis beidzās, un tā galā bija skapis. Atvēru to, un man uzplūda joprojām spēcīga kampara smarža: te stāvēja kārtīgi salocīti izšūti palagi, segas un arī viena bieza vatēta sega.

Gāju pa gaiteni atpakaļ līdz lielajai priekšistabai un griezos pa kreisi. Te pie sienām bija vācu estampi, ļoti precīzi darinājumi, Zur Geschichte der Kostūme, brīnišķās Borneo sievietes un daiļavas no Javas salas, ķīniešu mandarīni, Šibenikas slāvi ar neiedomājami garām pīpēm un vēl garākām ūsām, neapoliešu zvejnieki un romiešu laupītāji ar musketēm, Segovijas un Alikantes spāņi, un netrūka arī vēsturisko tērpu Bizantijas imperatori, pāvesti, feodālā laikmeta bruņinieki, templieši, četrpadsmitā gadsimta dāmas, jūdu tirgoņi, karaļa musketieri, ulāni, Napoleona grenadieri. Vācu gravieris ikvienu personāžu bija atveidojis tā visgreznākajās drānās, tāpēc ne tikai bagātie un varenie bija apkārušies ar smagiem naudas zutņiem, bruņojušies ar pistolēm, kam spals izrakstīts arabeskās, aplikušies parādes bruņas, uzsegušies viskrāšņākās stolas, bet arī visnabadzīgākie afrikāņi un trūcīgākie prastļaudis te bija redzami apjozuši ap vidukli raibas šalles, uzmetuši plecos apmetņus, uzmaukuši galvā spalvām rotātas platmales vai košus turbānus.

Varbūt, pirms ķēros klāt piedzīvojumu grāmatām, es pasaules rasu un tautu daudzkrāsaino dažādību izpētīju šajos estampos, kas ierāmēti,

gandrīz neatstājot brīvu apmali ap attēlu, nu jau lielākoties saules un laika izbalināti, bet pirms daudziem gadiem tā pati saules gaisma tos manās acīs padarīja par visa eksotiskā epifānijām. "Pasaules rases un tautas," es sev atkārtoju skaļā balsī un iedomājos par spalvainu vulvu. Kāpēc?

Pirmās durvis šai pusē bija uz ēdamistabu, kuras viens gals bija savienots arī ar lielo priekšistabu. Divi piecpadsmitā gadsimta trauku skapju atdarinājumi, kam durtiņās daudzkrāsainu stikla apļu un rombu vitrāžas, daži Savonarolas stila krēsli, kas lieliski iederētos kā Joku vakariņu dekorācijas, kalta dzelzs kroņlukturis zemu virs lielā ēdamgalda. Pats nezinādams kāpēc, noteicu: "Kapauns un karaļa klimpiņas." Vēlāk Amālijai pajautāju, kāpēc ēdamistabā uz galda jābūt kapaunam un karaļa klimpiņām un kas vispār tās karaļa klimpiņas tādas ir. Viņa man paskaidroja, ka ikkatru gadu, ko Dieviņš šai pasaulei atvēlējis, Ziemassvētku pusdienās uz galda pienācās būt kapaunam ar saldi pikanto mostardas mērci no sinepēm un augļiem, bet pirmajā ēdienā vienmēr bija karaļa klimpiņas, un šīs klimpiņas taisa no sviesta, miltiem un olām, mazliet apcep un tad pārlej ar kapauna buljonu, un tad tās pašas kūst mutē, un gardāku zupu nevar pat iedomāties.

"Labas gan bija tās karaļa klimpiņas, žēl, ka tagad neviens tādas vairs netaisa, laikam tāpēc, ka arī karalis ir aizsūtīts prom, nabadziņš. Ja man būtu tāda varēšana, es ietu pie Dučes un pateiktu, cik muļķīgi viņš rīkojies!"

"Amālij, Dučes vairs nav, un to zina pat tie, kas zaudējuši atmiņu…"

"Es jau no politikas neko nesaprotu, tikai zinu, ka vienreiz viņu aizsūtīja prom, bet drīz vien viņš bija atkal atpakaļ. Kad es jums saku, droši vien arī tagad viņš tikai kaut kur nobēdzinājies un gaida, un kas zina, kādu dienu… Katrā ziņā jūsu vectēva kungs, lai Dievs mielo viņa dvēseli, uzskatīja, ka bez kapauna un karaļa klimpiņām Ziemassvētku pusdienas nav nekādas Ziemassvētku pusdienas."

Kapauns un karaļa klimpiņas. Vai man tās prātā atsauca galda forma? Vai kroņlukturis, kura gaisma droši vien apspīdēja šos ēdienus katra decembra beigās? Karaļa klimpiņu garšu es neatcerējos: tikai vārdu. Līdzīgi kā tajā asociāciju spēlē, kur vārds galds par katru cenu jāsaista ar krēsls, ēdamzāle vai zupa. Man prātā iešāvās karaļa klimpiņas, un arī tās nebija nekas vairāk par vārdu asociācijām.

Atvēru nākamās durvis. Tā bija laulāta pāra guļamistaba, un es mirkli vilcinājos iet iekšā, it kā šī būtu man aizliegta vieta. Mēbeļu aprises pustumsā šķita milzīgas, un gulta, kam joprojām bija saglabājies baldahīns, izskatījās pēc altāra. Vai šī bija mana vectēva istaba, kurā nedrīkstēju spert savu kāju? Vai te viņš nomira, sāpju salauzts? Un vai es biju te, viņam līdzās, lai pateiktu pēdējos atvadu vārdus?

Arī nākamā bija guļamistaba, taču iekārtota ar nedefinējama laikmeta mēbelēm, tāds cukurots pseidobaroks, neviena asa stūra, vieni vienīgi izliekumi, un tādas viscaur vijumos un izliekumos bija arī lielā drēbjuskapja sānu durvis ar spoguļiem un kumode. Un tur man atkal iemetās žņaudzējs pakrūtē, tieši tāpat kā slimnīcā, kad ieraudzīju savu vecāku kāzu dienas fotogrāfiju. Mistiskā liesma. Kad mēģināju šo parādību aprakstīt dakterim Gratarolo, viņš man jautāja, vai tā ir kā sirds pārsitiens, ekstrasistole. Iespējams, es atbildēju, bet nāk arī tāds kā karstuma vilnis rīklē, nē, tad tomēr ne, atteica Gratarolo, ekstrasistoles nav tādas.

Un mistisko liesmu es sajutu, ieraudzījis grāmatu, brūnos ādas vākos iesietu grāmatu, kas stāvēja uz labās puses naktsgaldiņa marmora virsmas. Un es devos tai klāt un šķīru vaļā, klusi noteikdams: "Riva la filotea." Un riva mūsu pjemontiešu dialektā nozīmē "atbrauc", bet kas ir tā filotea, kas atbrauc? Piepeši likās, ka šis noslēpums mani ir pavadījis gadiem ilgi kopā ar jautājumu dialektā (vai tad es runāju dialektā?): La riva? Sa ca l'e c'la riva? Kaut kas atbrauc, kaut kas ierodas, bet kas ir šī filotea? Vai tās radinieks ir filobus trolejbuss? Vai filoteja ir nakts tramvajs vai varbūt noslēpumains trošu ceļš?

Atšķīru grāmatu, skaidri juzdams, ka apgānu svētumu, un tā bija Milānas priestera Džuzepes Rivas 1888. gadā izdotā La Filotea lūgšanu krājums, kas papildināts ar dievbijīgu pārdomu ierosmēm, baznīcsvētku sarakstu un svēto aizgādņu kalendāru. Grāmatas iesējums bija gandrīz iziris, un no maniem pieskārieniem lapas gribēja skriet katra uz savu pusi. Bijīgi sakārtoju lappuses atpakaļ (galu galā darbošanās ar senām grāmatām ir mans amats), un tad ieraudzīju, ka uz muguriņas ir iespiesti jau izbalojuši zelta burti: "Riva La Filotea". Droši vien tā bija kāda mana tuvinieka lūgšanu grāmata, kuru es nekad neesmu uzdrošinājies atvērt, bet kura ar savu divdomīgo uzrakstu, kur autors nav nošķirams no nosaukuma, man allaž solījusi, ka tūliņ, tūliņ ieradīsies noslēpumainais diližanss, elektriskais ormanis, tik ilgots un savāds.

Tad pagriezos un ieraudzīju, ka abos kumodes izliektajos sānos ir durtiņas: sirdij sitoties, steigšus vēru vajā labo pusi, aplaizdams apkārt bažīgu skatienu, kā baidīdamies, ka mani kāds pieķers. Iekšā bija trīs plaukti ar izliektu malu, tukši. Jutu tik nelāgu satraukumu, it kā būtu pastrādājis zādzību. Varbūt tā bija sajūta, kas atceļojusi no agrākajiem laikiem, kad slepus apmierināju ziņkāri, rakņājoties pa šiem plauktiem, kur droši vien glabājās kas tāds, ko man nepienācās ne redzēt, ne aiztikt. Nu jau gluži kā policijas izmeklētājs biju nonācis pie secinājuma, ka šī bijusi manu vecāku istaba, La Filotea manas mātes lūgšanu grāmata, bet kumodes sānu plauktiņos es mēdzu slepus gramstīties gar kaut ko aizliegtu un privātu, nezinu, varbūt vecām vēstulēm, naudas maku vai aploksnēm ar fotogrāfijām, kam nebija vietas ģimenes albumā…

Bet, ja šī bija manu vecāku guļamistaba, tad tieši šajā istabā es biju nācis pasaulē, jo Paola teica, ka es esot piedzimis laukos. Ir dabiski, ka cilvēks neatceras istabu, kurā dzimis, taču, ja attiecīgo istabu tev rāda gadu gadiem, sakot, re, šeit tu piedzimi, šajā gultā, kur droši vien daudzas naktis esi mēģinājis iekārtoties pa vidu mammai un tētim un, kas zina, cik reižu, jau no zīdaiņa vecuma izaudzis, esi gribējis vēlreiz sajust, kā smaržo krūtis, kas tevi zīdījušas, tad taču tai būtu vajadzējis atstāt vismaz kādas zīmes nolādētajās smadzeņu daivās. Nē, arī šajā gadījumā mans ķermenis bija saglabājis vienīgi atmiņas par dažām, daudzreiz atkārtotām kustībām, un viss. Itin kā es, ja vien vēlētos, varētu instinktīvi salikt lūpas, kā satverot krūtsgalu un zīžot, taču ar to pašu viss beigtos, jo es nemācētu pateikt nedz to, kas ir krūts, nedz to, kā garšo piens.

Vai ir vērts piedzimt, ja pēc tam tu to neatceries? Un, tehniski runājot, vai es vispār esmu dzimis? To man ir iestāstījuši citi, tāpat kā visu pārējo. Jo, cik varu spriest pats, es piedzimu šī gada aprīļa beigās, sešdesmit gadu vecs, slimnīcas palātā.

Kā sinjoru Pīpaini dzīve no veca vīra padarīja par zīdaini. Kas tas bija par stāstu? Sinjors Pīpainis piedzimst kāpostos sešdesmit gadu vecumā ar garu baltu bārdu, sākas visvisādi piedzīvojumi, ar katru dienu viņš paliek mazlietiņ jaunāks, līdz kļūst par puiku, tad par zīdaini un visbeidzot izdziest, raidīdams savu pirmo (vai pēdējo) kliedzienu. Droši vien šo stāstu biju lasījis kādā no bērnības grāmatām. Nē, tas nav iespējams, tad es to būtu aizmirsis tāpat kā pārējo, droši vien tas tika citēts kādā bērnu literatūras vēsturē vai tad nav tā, ka zinu visu par Rozetes bērnību, bet neko par savējo?

Katrā ziņā savu privāto vēsturi man vajadzēja meklēt te, šo gaiteņu pustumsā, tad es vismaz varētu izlaist pēdējo dvašu autiņos, beidzot skatīdams savas mātes seju. Bet, akdies, ko tad, ja pirms nāves man nāksies skatīt ūsainas vecmātes tuklo ģīmi?

Zem gaiteņa pēdējā loga stāvēja prāva lāde, bet aiz tās bija divas durvis vienas pa kreisi un otras gaiteņa galā. Atvēru tās pa kreisi un iekļuvu plašā darba kabinetā, akvareliski rēgainā un skarbā. Sarkankoka rakstāmgalds ar zaļu lampu, tādu, kādas stāv visās svarīgākajās bibliotēkās, un divi logi ar krāsainām rūtīm. Logi bija vērsti uz kreisā spārna aizmuguri, kas droši vien bija mājas visklusākā daļa, un tāpat pa tiem pavērās skats uz brīnišķīgu ainavu. Starp abiem logiem paveca kunga portrets. Sirmais, ūsainais vīrs svinīgi pozē, nostājies kāda lauku Nadāra un tā kameras priekšā. Skaidrs, ka šī fotogrāfija te nekarājās, kad vectēvs vēl bija dzīvs, jo neviens normāls cilvēks netur acu priekšā pats savu fotoportretu. Un arī mani vecāki to nevarēja te pielikt, jo vectēvs nomira vēlāk, aiz sirdssāpēm tieši par viņu nāvi. Varbūt tante un onkulis, kad pārdeva pilsētas dzīvokli un zemi ap šo māju, vectēva kabinetā ierīkoja slava veida kenotafu? Un patiešām nekas vairs neliecināja, ka šī telpa reiz bijusi apdzīvota un te kāds savulaik strādājis. Kapličas skarbums, līķu kambara kailums.

Pie sienām vēl viena Images d'Epinal sērija neskaitāmi zaldātiņi zilās un sarkanās uniformās, kājnieki, kirasieri, dragūni, zuāvi.

Mani satrieca grāmatskapis, vēl viena sarkankoka mēbele: tas aizņēma trīs kabineta sienas, taču faktiski bija tukšs. Katrā plauktā bija atstātas tikai divas vai trīs grāmatas kā bezjēdzīgi dekori, un to izvietojums lika domāt par draņķīgiem interjeristiem, kas savu klientu plauktos ieliek dažu labu grāmatu kā norādi par šķietamo kultūras bagāžu, bet pārējo teritoriju atvēl Lalika vāzēm, afrikāņu skulptūriņām, sudraba šķīvjiem un

kristāla karafēm. Taču šeit nebija pat tādu dārgu mietpilsonisku krāmu: tikai daži veci atlanti, šādu tādu glancētu franču žurnālu gadagājumi, Melei enciklopēdiskā vārdnīca, pārlabots un papildināts 1905. gada izdevums, un franču, angļu, vācu, spāņu valodas vārdnīcas. Nebija iedomājams, ka mans vectēvs, grāmatnieks un kolekcionārs, būtu vadījis savas dienas pie šādiem tukšiem grāmatplauktiem. Un, re, vienā no plauktiem bija novietota sudraba rāmītī iestiprināta fotogrāfija, nepārprotami bildēta šai pašā kabinetā, tādā dienas stundā, kad saule laužas iekšā pa logiem un apspīd rakstāmgaldu: vectēvs ar mazliet izbrīnītu izteiksmi, bez žaketes, toties ar vesti sēž savā darbavietā, gandrīz pazudis starp divām papīru grēdām, kas sakrautas uz galda. Viņam aiz muguras ar

grāmatām pārlādēti plaukti, bet starp grāmatām juceklīgas laikrakstu čupas. Kabineta stūrī uz grīdas bija redzamas citas kaudzes, kurās, šķiet, bija sakrauti žurnāli, un tāpat tur stāvēja visvisādu papīru pilnas kastes, un likās, tie tur samesti, lai nenokļūtu iekuros. Re, tāda droši vien izskatījās mana vectēva istaba tolaik, kad tā bija apdzīvota: noliktava, kurā viņš kā glābējs vāca kopā ikkatru apdrukātu lapeli, ko citi būtu izmetuši, rēgaina tilpne kuģī, kas ceļo pa tālām jūrām un pārvadā aizmirstus dokumentus, vieta, kur apmaldīties un pazust, kā aizrautīgam pētniekam noklīst papīra biezoknī. Kur gan tagad bija palikuši visi šie drukātie brīnumi? Godbijīgie vandaļi droši vien bija aizvākuši no acīm visu, kas varēja radīt kaut visniecīgāko nekārtību, un par nekārtības avotu acīmredzot bija atzinuši visu. Vai šos dārgumus viņi aizgādāja uz kādu nožēlojamu krāmu bodi? Varbūt tieši pēc apgānošās tīrīšanas es vairs negribēju redzēt šīs istabas un centos Solaru aizmirst? Un tomēr tieši šajā istabā es droši vien gadu pēc gada kopā ar vectēvu biju pavadījis neskaitāmas stundas, atklājot brīnumu lietas. Un nu man bija laupīts arī šis balsts?

Izgāju no kabineta un devos iekšā gaiteņa gala istabā, kas bija daudz mazāka un arī mazāk skarba: mēbeles bija gaišākas, droši vien kāda vietējā galdnieka darinātas, pamatīgas un vienkāršas, augošam puikam piemērotas. Šaura gulta vienā stūri. Daudz tukšu plauktu, tikai vienā atstāta rinda ar glītiem sarkaniem cietvāku sējumiem. Skolēna rakstāmgalds, tīri nokopts, pašā vidū melna mape, iesāņus vēl viena zaļā galdalampa, tai blakus pamatīgi nodriskāta Kampanīni un Karboni sastādītā latīņuitāļu vārdnīca. Pie sienas ar divām nagliņām piestiprināts attēls, kas man izraisīja jaunu iekšējo uzliesmojumu, mistiskāku par mistisku. Tas bija nošu burtnīcas vāks vai varbūt skaņu plates reklāmas plakātiņš: Vorrei volare Es gribētu lidot, bet es zināju, ka šī mūzika ir saistīta ar kādu filmu. It's in the Air. Pazinu Džordžu Formbiju, viņa zirdzisko smaidu, zināju, ka viņš filmā dziedāja, spēlēdams uz ukuleles, un es atkal redzēju, kā viņš ar motociklu, kas kļuvis nevadāms, ietriecas siena šķūnī un, vistām satraukti kladzinot, izbrauc ārā pa pretējo pusi, bet blakusvāģī sēdošajam pulkvedim iekrīt rokā ola, dzer kaut jēlu, un tad redzēju, kā aizvēsturisks

lidaparāts, kurā Formbijs nejauši iesēdies, krīt lejā, griezdamies grīstē, tad tomēr kritienu izdodas apturēt, viņš izlīdzina lidojumu, bet jau pēc brīža laižas pikējumā kas tā bija par smiešanos, tur taču nomirt varēja no smiekliem, "es to noskatījos trīs reizes, trīs reizes," gandrīz kliedzu. "Tas vispār bija visu laiku smieklīgākais ķinīts," es atkārtoju un teicu ķinīts, kā droši vien biju paradis tolaik.

Šī noteikti bija mana vecā istaba, mana gulta un rakstāmgalds, bet nekas daudz vairāk te nebija atlicis, viss pliks un tukšs, kā memoriālā istaba kāda diža dzejnieka dzimtajās mājās, ieeja par ziedojumiem, mākslota scenogrāfija, kuras uzdevums likt sajust mūžības elpu, kas dveš no dižgara jaunības tekām. Te tika sacerēta Augusta dziesma, Termofilu oda un Mirstošā gondoljera elēģija… Un kur tad pats dižgars? Ak, viņa dzīvību aprāva nāves saltā roka, dilonis viņu iedzina kapā jau maigajā divdesmit trīs gadu vecumā, un tieši šajā gultā viņš izdvesa savu pēdējo čukstu. Un vai redzat atvērtās klavieres? Tās palikušas neaizskartas kopš viņa pēdējās dienas šajā pasaulē. Uz vidējā la vēl redzama asiņu lāse, kas nopilēja no viņa bālajām lūpām, kad viņš pēdējoreiz spēlēja Piliena prelūdiju. Šī telpa glabā atmiņas par daudzajām stundām, ko viņš, gara sviedrus liedams, aizvadīja, līkņājot pār saviem manuskriptiem. Un kur tad ir tie manuskripti? Tie glabājas droši ieslēgti Romas Kolēģijas bibliotēkā, un apskatīt tos var vienīgi ar Vectēva atļauju. Un kur Vectēvs? Miris.

Pārskaities atgriezos gaitenī, atvēru logu uz pagalmu un saucu Amāliju. Kā gan tas nākas, ka šajās istabās vairs nekā nav ne grāmatu, ne citu mantu? Un manā istabā nav pat veco rotaļlietu.

"Bet, Jambo jaunskungs, jūs taču tai istabā dzīvojāt arī sešpadsmit un septiņpadsmit gadu vecumā. Kā lai tur būtu varējušas palikt jūsu bērnības spēļmantas? Un kā jūs par tām tagad pēc piecdesmit gadiem pēkšņi iedomājāties?"

"Labi, labi… Bet vectēva kabinets? Tur taču bija pilns ar mantām? Kur tas viss ir?"

"Bēniņos, viss ir bēniņos. Vai to vietu jūs atceraties? Izskatās pēc kapsētas, man tur vienmēr paliek briesmīgi bēdīgi ap sirdi, tāpēc es tur lieki neeju. Tik vien kā aiznesu un salieku šķīvīšus ar pienu. Kāpēc? Tāpēc, lai iekārdinātu mūsu trīs kaķus kāpt tur augšā, un, kad jau viņi tur uzkāpuši, tad pie reizes patrenkā arī peles. Tā bija jūsu vectēva kunga doma: bēniņos vienmēr bijis daudz papīru, un peles jātur pa gabalu, jo te, grozies kā gribi, tik un tā ir lauki… Un, kad jūs augāt lielāks, jūsu vecās mantiņas arī pamazām nonāca bēniņos, tāpat arī jūsu māsas lelles. Un pēc tam, kad te viss pārgāja jūsu tantes un onkuļa rokās… nu, es jau negribu nevienu nosodīt, bet būtu bijis labāk, ja viņi visu būtu atstājuši pa vecam. Taču nē, viņi lika visu aizvākt. Visu prom uz bēniņiem. Un skaidrs, ka tas mājas stāvs, kur jūs tagad esat, pārvērtās par drūmu kapliču, un, kad jūs te atgriezādes ar Paolas kundzi, neviens vairs negribēja tur apmesties, un tā jūs iekārtojāties citā spārnā, kas, protams, ir mazāks un vienkāršāks, bet arī vieglāk uzkopjams, un Paolas kundze to ātri saveda kārtībā un padarīja apdzīvojamu…"

Ja biju cerējis, ka mājas galvenā daļa man atklāsies kā Ali Babas ala ar visām zelta pilnajām krūkām un dimantiem valrieksta lielumā, nemaz nerunājot par lidojošajiem paklājiem, kas gatavi tūliņ pacelties gaisā, bijām kļūdījušies mēs abi gan es, gan Paola. Dārgumu kambari bija tukši. Vai tagad man vajadzēja kāpt bēniņos un stiept lejā visu, ko atradīšu, lai atgrieztu mājai sākotnējo skatu? Laikam gan, tikai tad man vajadzētu atcerēties, kāds tas sākotnējais skats bijis, bet tieši sākotnējais skats man bija vajadzīgs, lai mana atmiņa vispār sāktu darboties.

Atgriezos vectēva kabinetā un pamanīju, ka stūrī uz maza galdiņa stāv plašu atskaņotājs. Nevis vecs gramofons ar tauri, bet plašu atskaņotājs ar iebūvētu skaļruni. Pēc dizaina spriežot, piecdesmito gadu ražojums. Tikai septiņdesmit astoņu apgriezienu platēm. Tātad vectēvs klausījās plates? Krāja tās tāpat kā visu citu? Un kur tad tās ir? Arī bēniņos?

Sāku šķirstīt franču žurnālus. Tie bija dārgi un smalki, jūgendstila gaumes caurstrāvoti, katra lappuse atgādināja miniatūru mākslas darbu augu un puķu motīvu vinjetes un krāsainas ilustrācijas prerafaelītu garā, kur bālas dāmas tērzē ar Svētā Grāla bruņiniekiem. Šķīru uz priekšu rakstus un stāstus lilijziedu ielogos, bet modes lapās jau bija nojaušams Art Deco stils un dāmas bija trauslas un tievas, mati īsi apgriezd, šifona vai izšūta zīda kleitas ar pazeminātu jostasvietu, kaili kakli, dziļi izgriezumi uz muguras, lūpas sārtas kā asiņojošas brūces, cepurītes ar maziem plīvurīšiem un gari iemutņi, ko laiski turēt pirkstos, izpūšot vijīgas gaišzilu dūmu grīstes. Šie visu aizmirstie mākslinieki prata uzzīmēt arī pūdera smaržu.

Žurnālos mijās nostalģiska atgriešanās pie jūgendstila, kas jau bija palicis pagātnē, un drosmīga vēlēšanās pētīt visu, kas nupat tikai ienāk modē, un varbūt tieši klusā tīksmināšanās par daiļumu, kas kļuvis jau mazliet vecmodīgs, apveltīja ar dižciltīgu sūbējumu arī viņu nākotnes Ievas ieceres. Taču mans skatiens apstājās pie Ievas, kura laikam gan bija izgājusi no modes jau pirms laba brīža, un mana sirds sāka traki sisties. Tā nebija mistiskā liesma, tā bija visparastākā tahikardija, ko izraisījušas ilgas pēc tagadnē zaudētā.

Sievietes profils ar gariem zeltainiem matiem, profils, kurā jautās krituša eņģeļa vilinošais daiļums. Domās noskaitīju:

Es drebēju. Garkātainas lilijas, dievbijīgas un bālas, mira tavās rokās kā saltas sveces. To dziestošā smarža plūda no taviem pirkstiem kā vismokošāko ilgu aizžņaugta elpa. No tavām gaišajām drānām pārmaiņus dvesmoja agonija un mīlestība.

Akdies, šo profilu es droši vien redzēju jau bērnībā, redzēju puikas gados, redzēju kā pusaudzis un varbūt redzēju, arī stāvēdams uz pieaugušo dzīves sliekšņa, un tas man iespiedās dziļi sirdī. Tas bija Sibillas profils. Tātad es pazinu Sibillu kopš neatminamiem laikiem un pirms mēneša savā birojā vienkārši atpazinu. Taču šis secinājums mani nevis aizkustināja un modināja maigumu, bet gan pildīja sirdi ar rūgtumu. Jo šajā pašā brīdī apjēdzu, ka, ieraudzījis Sibillu, es tikai no jauna atdzīvināju savas bērnības mīļoto tēlu. Un varbūt tāpat biju rīkojies arī tad, kad viņu sastapu pirmoreiz: tūlīt uzlūkoju kā mīlas objektu, jo reiz mans mīlas objekts bija šis tēls. Un vēlāk, saticis viņu pēc atmošanās, piedēvēju mums abiem nez kādas kaislības, kuras patiesībā biju izsapņojis tolaik, kad vēl skraidīju īsajās biksēs. Tātad mani un Sibillu saistīja tikai un vienīgi šis profils?

Un ko tad, ja tikai un vienīgi šī seja mani saistīja ar visām sievietēm, ko esmu pazinis? Varbūt visu mūžu neesmu darījis neko citu, kā dzinis pēdas sejai, kas reiz apbrīnota vectēva kabinetā? Meklējumi, kurus biju iecerējis veikt šajā namā, piepeši ieguva pavisam citādu nozīmi. Tātad tas būs ne tikai mēģinājums atcerēties visu, kas bijis, iekams es pametu Solaru, bet vēl jo vairāk mēģinājums saprast, kāpēc esmu darijis visu, ko nu esmu darījis, pēc Solaras pamešanas? Bet vai tiešām tā? Nepārspīlēsim, es pats sev teicu, būtībā tu ieraudzīji bildīti, kas tev atsauca atmiņā nesen sastaptu sievieti. Varbūt šis portrets tev atsauc prātā Sibillu tikai tāpēc, ka arī viņa ir smalka un blonda, bet kādam citam tas varbūt raisītu asociācijas ar Grētu Garbo vai kaimiņu meiteni. Tu vienkārši joprojām esi apsēsts, un tev kā tam čalim anekdotē (Džanni to izstāstīja, kad es viņam pastāstīju par slimnīcas testiem) viens un tas pats rēgojas visos tintes pleķos, ko rāda ārsts.

Tatad te nu tu esi: telo, ka meklē vectevu, bet patiesība doma par Sibillu?

Noliku malā žurnālus, gan jau tos izšķirstīšu vēlāk. Manu uzmanību uzreiz piesaistīja Melei enciklopēdiskā vārdnīca, pārlabotais un papildinātais 1905. gada izdevums, 4260 gravīru, 78 ilustrētas nomenklatūras lapas, 1050 portreti, 12 krāsainas litogrāfijas, izdevis Antonio Vallardi Milānā. Un, tikko es to atšķīru un ieraudzīju šīs sadzeltējušās lappuses ar pavisam sīkajiem astoņu punktu burtiem un mazītiņām ilustrācijām svarīgāko šķirkļu sākumā, uzreiz zināju, ko šeit meklēt un ko šeit atradīšu. Spīdzināšanas, mocības. Un rekur tās ir, rekur lappuse ar visiem mocību veidiem: vārišana, sišana krustā, adatas (kad sasieto upuri paceļ gaisā un tad sēdus uzmet uz spilvena, kas pilns ar asām tērauda adatām), visi uguns sodi pēdu cepināšana un svilināšana uz restēm visā augumā, vienkāršs sārts un sārts ar stabu, pie kura sadedzināmo piesien, ierakšana zemē, moku rats, iesms, zāģis (nežēlīga parodija par iluzionista triku, un arī te upuris ir ieslodzīts kastē un divi bendes darbojas ar pamatīgu zobotu zāģi, vienīgā atšķirība ir tā, ka šeit nelaimīgais patiešām viduklī tiek pārzāģēts uz pusēm), sadalīšana divos liemeņos (stipri līdzīga pārzāģēšanai uz pusēm, taču šajā gadījumā upuris tiek zāģēts gareniski), piesiešana zirgam pie astes, kāju sadrupināšana ar skrūvēm un iespaidīgākā no visām mocībām uzsēdināšana uz mieta (tolaik es droši vien vēl neko nezināju par liesmojošo mietu mežiem, ko pusdienojot vēroja vojevoda Drakula), un tā tālāk un tā joprojām, pavisam trīsdesmit mocību veidi, cits par citu briesmīgāki.

Mocības… Arī tad, ja es, uzšķīris šo lappusi, uzreiz būtu aizvēris acis, visus te uzzīmētos mocīšanas paņēmienus es tik un tā būtu varējis uzskaitīt citu pēc cita, un tīksmīgās šausmas, mēmā sajūsma, ko izjutu, bija manas un tikai manas, tās nepiederēja kādam, kuru vairs nepazinu.

Kas zina, cik ilgi es savulaik biju pētījis šo lappusi. Un ne jau tikai šo, arī citas, dažas no kurām bija krāsainas, un es pratu tās uzšķirt, nepaļaudamies uz alfabētisko secību, sekodams tikai savu pirkstu atmiņai: sēnes, tik gaļīgas, skaistākās no visām tieši indīgās sarkanā mušmire ar baltu punktiņu izraibinātu sārtu cepurīti un koši dzeltenā indīgā pienaine,

turpat ari saulsardzene, velnabeka un pāraugušas bērzlapes, kam malas uzliekušās kā biezas, saviebtas lūpas; turpat blakus fosiliju un izmirušo dzīvnieku lapa ar megatēriju, mastodontu un moa; senie mūzikas instrumenti (ramsinga, olifants, bucīna, lauta, rebeks, Aiola arfa un Zālamana arfa); visas pasaules karogi (ar tādām valstīm kā Tonkina un Kohinhina, Malabara, Kongo, Tabora, Annama, Marata, Jaungranada, Sahāra, Samoa, Sendviča, Besarābija, Siāma); transporta līdzekļi (omnibuss, faetons, fiakrs, Iando, kupē, kebs, divriči, diližanss, etrusku rati, kvadriga, ziloņa tornis, karročo, berlina, palankīns, nestuves, ragavas, ore, vēršu pajūgs); burinieki (un es vēl prātoju, nez no kādiem jūrniekstāstiem esmu samācījies tādus vārdus kā brigantīna un barkentīna, šoneris un gafelšoneris, barka, briga un botīte, būlverks, virsdeķis, branga, klīze un flagštoks, stīrbords, vaterveiss, falle, šote, štaga, šragfokbura un gafelbura, zāliņš un topzēģeles, bugsprits, štenga un grotmasts, lai tevi sasper tūkstoš bombardēs un Hamburgas zibeņi, visi pie bakborta, drīz tu barosi zivis!); un vēl senie ieroči āva, dzelkšņu sprigulis, linga, stops, divroku zobens, jatagans, arkebūza, mortīra, bombardē, tarāns, katapulta; heraldikas pamati vairogs, kartuša, tarče, bulta, krusts, trejlapis, sija, spāre, marlete… Šī bija mana mūža pirmā enciklopēdija, un droši vien es to šķirstīju un pētīju stundu stundām. Lappušu malas bija apspurušas, daudzi šķirkļi pasvītroti, vietumis bija redzamas arī steidzīgas piezīmes bērnišķīgā rokrakstā, galvenokārt izrakstīti sarežģītākie termini. Jā, šī grāmata bija lasīta un pārlasīta neskaitāmas reizes, alkatīgi, aizrautīgi, tā bija noņurkāta un apdriskāta, un dažas lapas bija iztrūkušas no iesējuma.

Tātad šādi veidojās manu zinību pirmie pamati? Ceru, ka nē, es nosmīkņāju, izlasījis dažus šķirkļus, turklāt tieši pasvītrotos:

Platons, lev. grieķu filos., ietekmīgākais no ant.filos. Bija Sokrātā māceklis, izklāstīja tā doktrīnu Dialogos. Savāca vērtīgu senlietu kolekc. 429-347 pirms Kr.

Bodlērs. Parīzes dzejti., darbi īpatni un samāksloti.

Acīmredzot ir iespējams atbrīvoties ari no sliktas izglītības sekām. Pēcāk es pieaugu gan vecumā, gan gudrībā, un universitātē izlasīju gandrīz visu Platonu. Un neviens man vairs nestāstīja, ka viņš esot savācis vērtīgu senlietu kolekciju. Bet varbūt tā ir taisnība? Varbūt Platonam šī kolekcija bija svarīgāka par visu, bet pārējais bija tikai darbs, kas tiek darīts sakostiem zobiem, lai nopelnītu iztiku un varētu sagādāt jaunas senlietas? Un būtībā visas tās spīdzināšanas ir reāli notikušas, un nedomāju, ka par tām stāsta tajās vēstures grāmatās, ko tagad izmanto skolās, bet vajadzētu gan, jo ir taču jāzina, no kādiem māliem esam mīcīti mēs, Kaina cilts. Tātad es uzaugu ar pārliecību, ka cilvēks ir nelabojami ļauns un dzīve ir stāsts, pilns niknuma un trokšņa? Vai tāpēc es, kā Paola stāstīja, tikai paraustīju plecus, kad Āfrikā nomira miljons bērneļu? Vai par cilvēka dabu šaubīties man lika Melei enciklopēdiskā vārdnīca? Turpināju to šķirstīt:

Šūmanis (Rob.). lev. vācu komp. Sarakstījis Paradīze un Peri, daudz Simfoniju, Kantāšu u. c. 1810-1856 (Klāra). Iev. pianiste, iepr. min. atraitne. 1819-1896.

Kāpēc "atraitne"? 1905. gadā viņi abi jau labu laiku bija miruši, un vai tad kāds mēdz teikt, ka Kalpurnija bija Jūlija Cēzara atraitne? Nē, Kalpurnija bija viņa sieva, lai arī dzīvoja ilgāk par Cēzaru. Tad kāpēc tikai Klāra ir atraitne? Nu tak jau tāpēc, ka šis papildinātais un pārlabotais izdevums atspoguļo ne tikai faktus, bet arī baumas, bet Klārai pēc vīra • nāves (un, kas zina, varbūt arī pirms) bija sakars ar Brāmsu. Pietiek izlasīt gadskaitļus (Melei tāpat kā Delfu orākuls, neko tieši nesaka un neko neslēpj, tikai dod mājienus), Roberts nomirst, kad Klārai ir tikai trīsdesmit septiņi, un viņai ir lemts dzīvot vēl četrdesmit gadus. Un ko gan šajā vecumā pieklājās darīt daiļai un ievērojamai pianistei? Klāra ieiet vēsturē kā atraitne, un Melei to piefiksē. Bet kā gan es uzzināju to visu par Klāru? Varbūt izdibināju tieši tāpēc, ka Melei ar to savu "atraitni" bija uzkurinājis manu ziņkārību? Un cik daudz vārdu es zinu tikai tāpēc, ka iemācījos tos no šīs vārdnīcas? Kāpēc arī tagad, par spīti vētrai, kas trako manās smadzenēs, es briljantskaidri un dimanteieti zinu, ka Madagaskaras galvaspilsēta ir Antananarivu? Šajā grāmatā es atradu vārdus, kas izklausījās pēc burvestiem: adulārs, aķīls, bairams, birde, cēberiņš, cencele, dāņa, dekurioni, elknuši, esparsete, faivokloks, fiduciārs, gamašas, habituss, kraklē, madapolams, nornes, prolongēt, rikums, svīķurbis, zvagulis, Adrasts, Almerija, Ašurbanipals, Dongola, Filopators, Kāfiristāna, Ričū…

Pašķirstīju atlantus: daži bija pavisam veci, izdoti vēl pirms I pasaules kara, un Āfrikā vēl zilpelēkā tonī bija iezīmētas vācu kolonijas. Droši vien es savā mūžā esmu redzējis daudz atlantu vai tad es pavisam nesen kādam nepārdevu Ortēliusu? Un tomēr šajos vecajos atlantos daži eksotiskie vārdi izskatījās sevišķi tuvi un pazīstami, it kā tieši šīs vecās kartes mani varētu aizvest pie citām. Kas gan saistīja manu bērnību ar Vācu Austrumāfriku, Holandiešu Vestindiju un, galvenais, ar Zanzibāru? Katrā ziņā nebija šaubu, ka te, Solarā, ikviens vārds man raisīja asociācijas ar kādu citu. Vai pa šo asociāciju ķēdi es tikšu līdz galīgajam vārdam? Kurš tas būs? "Es"?

Atgriezos savā vecajā istabā. Vienu es zināju pilnīgi skaidri: Kampanīni un Karboni sastādītajā vārdnīcā nav vārda "sūdi". Kā tas ir latīniski? Kā izsaucās mazais Nerons, saplēsis visdārgāko vāzi? Nu būs…? Kas? Un ko viņš teica, kad, likdams pie sienas gleznu, ieblieza ar āmuru sev pa pirkstiem? Qualis artifex pereo? Bērnībā tie noteikti bija svarīgi jautājumi, uz kuriem oficiālā kultūra vairījās atbildēt. Un laikam tad palīdzība tika meklēta vārdnīcās, kas nebija paredzētas skolniekiem. Un patiešām, re, Melei vārdnīcā gan ir sūdains, sūdīgs, sūdmēzis, sūds, sūdvabole… Un tad nāca kā zibens un pērkons, un es dzirdēju balsi: "Manas mājas vārdnīcā ir rakstīts, ka pitana ir sieviete, kas pārdod pati savu." Mans skolasbiedrs kādā vārdnīcā ir laimīgi atradis aizliegto vārdu, kurš viņa izrunā skan pa pusei dialektā (to pat varētu pierakstīt kā pūtan'na) un nav iekļauts pat pārlabotajā un papildinātajā Melei, un droši vien mani ilgi nodarbināja noslēpumainais "pārdod pati savu". Kas gan bija tas aizliegtais un nosodāmais? Vai tas, ka viņa pārdod pati, vai tas, ka pārdod savu? Pati vai tas nozīmē, ka bez pārdevēja un grāmatveža? Skaidrs, ka izteikumos piesardzīgajā vārdnīcā puttana (kā tur noteikti bija rakstīts maukas vārds) pārdeva pati sevi, bet mans informators neviļus šo skaidrojumu bija sagrozījis sev saprotamākā veidā, droši vien pieskaņojot mājās saklausītām runām: "Ar to jau nav vērts runāt, viņa visu savējo pārdod pati…"

Vai es kaut ko arī saskatīju? Vietu, puiku? Nē, manā prātā atausa tikai frāzes, vārdu virknes, kas rindojas reiz lasītā stāstā. Flatus vocis.

Grāmatas cietajos vākos nekādi nevarēja būt manas. Vai nu es pats tās biju palūdzis vectēvam, vai arī tante ar onkuli tās bija atstiepuši šurp no vectēva kabineta tīri dekoratīvos nolūkos. Lielākā daļa bija carlonnes no Collection Hetzel, visi Verna darbi sarkanos greznos iesējumos, muguriņas un vāki ar grezniem zelta rakstiem, uz priekšvākiem arī krāsaini zīmējumi… Varbūt tieši no šīm grāmatām es apguvu franču valodu, un, arī šīs rokās paņēmis, es uzreiz nešaubīdamies pratu atšķirt zīmīgākās ilustrācijas, re, kapteinis Nemo stāv pie Nautila iluminatora un vēro milzīgo astoņkāji, Robīra Iekarotāja gaisa kuģis ar savādajām tehnoloģiskajām rājām, gaisa balons, kas nogāžas Noslēpumu salā (Vai mēs vēl ceļamies gaisā? Nē! Gluži otrādi! Mēs slīgstam lejup! Vēl ļaunāk, Sairesa kungs! Mēs krītam!), milzīgais šāviņš, kas notēmēts uz Mēnesi, alas Zemes

centrā, spītnieks Kerabans un Mihails Strogovs… Kas zina, cik ļoti mani satrauca šie tēli, kuri vienmēr izcēlās no tumša fona, veidoti no smalkām, melnām līnijām, kas vilktas pamīšus ar bālganām brūcēm, pasaulē, kur nav nekādu stingru hromatisko zonu, aina, kas sastāv tikai no švīkām, skrāpējumiem, žilbinošiem atspīdumiem tur, kur līnijas pagaisušas, pasaule, kādu varbūt redz dzīvnieki ar savām īpatnajām tīklenēm, varbūt tā to redz vērši un suņi, vai ķirzakas. Pasaule, kas naktī slepus uzlūkota pa smalkām spraudziņām žalūzijās. Caur šīm gravīrām es iekļuvu izdomas gaismēnu pasaulē: pacēlu acis no grāmatas, izkāpu no tās ārā, mani ievainoja saules spožums, un es atkal niru atpakaļ grāmatā, kā ūdenslīdējs, kurš nolaižas tik dziļā dzelmē, kur krāsas vairs nav izšķiramas. Vai pēc Verna grāmatām ir uzņemtas krāsu filmas? Kas notiek ar Vernu, ja tam atņem graviera vilktās līnijas, šīs skrīpas, kas gaismai ļauj parādīties vienīgi tur, kur grebēja rīki ir izdobuši virsmu vai atstājuši to cilnu?

Vectēvs cietajos vākos bija licis iesiet arī citus tā paša laika izdevumus, taču neļaujot iet zudumā arī vecajiem ilustrētajiem vāciņiem: te bija Parīzes rakaris, Grāfs Montē Kristo, Trīs musketieri un citi populārā romantisma šedevri.

Re, Žakolio grāmata divos dažādos izdevumos itāliski (apgāds Sonzogno) ar nosaukumu Kapteinis Sātans un franču oriģināls Les ravageurs de la mer. Ilustrācijas vienas un tās pašas, kas zina, kurā valodā es to lasīju. Zināju, ka šajā romānā kādā brīdī risinās divas briesmīgas ainas, vispirms ļaunais Nadods ar vienu vienīgu cirvja cirtienu pāršķeļ galvu krietnajam Haroldam un nogalina arī viņa dēlu Olafu, bet beigās atriebējs un bende Gutors satver Nadoda galvu savās spēcīgajās plaukstās un saspiež tik stipri, ka nelieša smadzenes uzšļācas līdz griestiem. Šajā ilustrācijā vienlīdz izvalbītas un no dobuļiem izspiedušās izskatījās gan upura, gan bendes acis.

Lielākā daļa notikumu risinās ledainās jūrās, ko klāj ziemeļu migla. Tās ir perlamutra debesis, ko gravieris attēlojis dūmakainas, pretstatot ledāju baltumam. Pelēcīgu tvaiku priekškars, vēl piesātinātāka pienaina nokrāsa… Smalksmalki, pelniem līdzīgi balti putekļi, kas birst uz kanoe laiviņas… No okeāna dziļumiem kāpj laistīgi atspīdumi, pārpasaulīga gaisma… Baltu pelnu plūdi, kad tikai paretam atplaiksnās gaisma, ļaujot saredzēt neskaidru apveidu jūkli… Un milzīgs stāvs, kas augumā daudzkārt pārsniedz ikvienu citu pasaules iemītnieku, līķautā tērpusies cilvēciska būtne, kam seja balta kā visbaltākais sniegs… Nē, ko es runāju, tās jau ir atmiņas no cita stāsta. Apsveicu, Jambo, tev ir izcila īstermiņa atmiņa. Vai tās nebija no pirmajām ainām vai pirmajiem vārdiem, ko tu atcerējies, kad atmodies slimnīcā? Tas laikam ir Po. Bet varbūt tās Po lappuses tik dziļi ir iespiedušās tavā publiskajā atmiņā, jo bērnībā vēl jo dziļāk privātajā atmiņā tu noglabāji kapteiņa Sātana bālās jūras?

Paliku savā vecajā istabā un lasīju (pārlasīju?) šo grāmatu līdz pašam vakaram, un atklāju, ka lasīt esmu sācis stāvus kājās, bet, pašam nemanot, biju nosēdies zemē, ar muguru pret sienu un grāmatu uz ceļiem, un zaudējis apjēgu par laiku, līdz no šī transa mani atmodināja Amālija, skaļi rādamās: "Tā tak jūs pavisam samaitāsiet acis! Jūsu nabaga mamma arī vienmēr to teica. Augstā debess, laukā saulīte pa zemes virsu ripo, bet viņš sēž te iekšā un lasa! Pat pusdienās neatnāca! Nu gan pietiks, pietiks, jāiet vakariņās!"

Tātad es biju atkārtojis senu rituālu. Biju pārguris. Paēdu kā puišelis, kam jāaug lielam un stipram, un tūlīt man uzmācās miegainība. Parasti, Paola stāstīja, es vakaros pirms gulēšanas esot ilgi lasījis, taču šovakar nekādu grāmatu, it kā es vēlētos reizi par visām reizēm paklausīt mammai.

Aizmigu uzreiz un sapņoju par tālām zemēm un Dienvidu jūrām, kas veidotas no smalkām balta krēma svītriņām šķīvī ar kazeņu ievārījumu.

## 7 astoŅas dienas bĒniŅos

Ko es darīju pēdējās astoņas dienas? Lasīju, lielākoties bēniņos, bet atmiņas par šīm dienām ir neizšķirami sajaukušās kopā. Zinu tikai, ka lasīju nekārtīgi, mežonīgi un badīgi.

Nelasīju visu pēc kārtas. Dažām grāmatām, dažiem žurnālu iesējumiem es tikai pārlaidu acis, kā lidojot pār pazīstamu ainavu, un šajā lidojumā jau zināju, ka zinu, kas tur rakstīts. It kā katrs atsevišķais vārds spētu atmodināt tūkstoš citu vai uzplaukt piesātinātā atstāstījumā līdzīgi kā tie japāņu ziedi, kas atveras ūdenī. It kā kaut kas pats raisītos vaļā no teksta un nogulsnētos manā atmiņā, lai tur sastādītu kompāniju Edipam un Hansam Kastorpam. Brīžam par cēloni īssavienojumam manā apziņā bija kāds zīmējums, kas blieza ar trīstūkstoš vārdu spēku. Citreiz atkal lasīju lēnām, izgaršojot teikumus, fragmentus, nodaļas, izjūtot varbūt tās pašas emocijas, ko biju izjutis pirmajā, aizmirstajā lasīšanas reizē.

Veltīgi būtu censties aprakstīt mistiskās liesmas, vieglās sirdsklauves un piepešos pietvīkumus, ko uz īsu mirkli izraisīja visdažādākās lektīras, tie bija īsi uzplaiksnījumi, kas, tikpat strauji un netverami kā uzradušies, pagaisa, atbrīvojot vietu jauniem karstuma viļņiem.

Astoņus rītus pēc kārtas es cēlos agri, lai varētu izmantot dienas gaismu, tad kāpu augšā bēniņos un paliku tur līdz saulrietam. Pusdienlaikā Amālija, kas pirmajā reizē, nevarēdama mani atrast, bija pārbijušies, uznesa man augšā šķīvi ar maizi un sieru vai desu, pāris ābolus un pudeli vīna ("Akkungs, akkungs, tā tak jūs man atkal saslimsiet, un ko tad es teikšu Paolas kundzei, ja jums pašam sevis nav žēl, tad pažēlojiet vismaz mani, jūs taču te, caurām dienām lasīdams, paliksiet pavisam akls!"). Tad viņa, asaras Iiedama, gāja prom, es ātri vien izdzēru gandrīz visu vīnu un apreibis turpināju rakties cauri papīra kalniem, un skaidrs, ka agrākais un vēlākais man sajucis kopā. Reizēm grāmatu pilnām rokām kāpu lejā un meklēju patvērumu kur citur, lai pavisam nekļūtu par bēniņu gūstekni.

Pirms pirmā gājiena uz bēniņiem piezvanīju uz mājām, lai apliecinātu, ka esmu sveiks un vesels. Paola gribēja zināt, kā vecā māja mani iespaido, taču es biju izvairīgs: "Pamazām aprodu ar vietu, laiciņš jauks, daudz staigāju apkārt. Un Amālija ir zelts." Paola arī apvaicājās, vai jau esmu aizgājis uz ciema aptieku izmērīt spiedienu. Tas man esot jādara ik pēc divām trim dienām. Pēc visa notikušā ar spiedienu jokot nedrīkst. Un, galvenais, tabletes! No rīta un vakarā.

Sirdsapziņai klusi iebilstot, es, bruņojies ar darba pienākumu alibi, tūlīt pēc tam piezvanīju uz biroju. Sibilla joprojām strādāja pie kataloga. Pēc divām vai trim nedēļām es jau varēšot izskatīt korektūru. Izteicis dažus tēvišķi sirsnīgus uzmundrinājumus, noliku klausuli.

Jautāju sev, vai vēl ko jūtu pret Sibillu. Dīvaini, taču bija pieticis ar dažām Solarā aizvadītām dienām, lai es uz visu raudzītos no pavisam citādas perspektīvas. Sibilla pārvērtās par tādu kā tālu bērnības atmiņu, turpretī viss, ko pamazām izraku no pagātnes miglas, kļuva par manu tagadni.

Amālija man bija izskaidrojusi, ka bēniņos var uzkāpt no mājas kreisā spārna. Iztēlojos koka vītņu kāpnes, taču ieraudzīju ērtus un gana platus akmens pakāpienus, jo citādi tas man ienāca prātā tikai vēlāk kā gan viņi būtu varējuši uzstiept tur augšā visu, kas tur sastiepts.

Cik man zināms, agrāk nevienus bēniņus netiku redzējis. Patiesībā arī nevienu pagrabu ne. Taču priekšstati par pagrabiem ir visai izplatīti tie atrodas apakš zemes, tumši, mitri vai vismaz vēsi, un, dodoties uz turieni, ir jāņem līdzi svece. Vai lāpa. Gotiskajos romānos ir papilnam pagrabu, pa kuriem drūms klīst mūks Ambrosio. Dabiski izveidojušās pazemes alas kā Toma Sojera labirints. Tumsas mistērija. Visās mājās ir pagrabs, bēniņi gan visām nav, jo sevišķi pilsētā tur biežāk ir jumta dzīvoklīši. Vai tiešām nav nekādas literatūras par bēniņiem? Un kas ir Astoņas dienas bēniņos? Man prātā atausa tikai pliks nosaukums, nekas vairāk.

Pat neizstaigājot visu vienā paņēmienā, var saprast, ka Solaras bēniņi plešas virs visiem trim mājas spārniem: vispirms, augšā uzkāpis, cilvēks nokļūst lielā telpā, kas sniedzas no ēkas fasādes līdz aizmugures sienai, bet tālāk ved daudzas ejas, un ir izveidotas arī neskaitāmas starpsienas, dēļu šķirtnes, kuru uzdevums ir norobežot dažādus sektorus, turklāt mazākās telpās visu sadala arī metāla stelāžas un krāvumi no vecām kastēm, kas visu pārvērš nebeidzamā labirintā. Drosmīgi devos iekšā kādā kreisās puses ejā, vēl pāris reižu nogriezos un attapos atkal nonācis pie ieejas durvīm.

Pirmie iespaidi. Vispirms karstums kā jau telpās, kas atrodas zem paša jumta. Tad gaisma daļēji tā ieplūst pa izbūvētajiem jumta logiem, kas labi saredzami, arī skatoties no lejas, taču no iekšpuses tie lielākoties ir aizkrāmēti ar visdažādākajām mantām, tāpēc pa dažu saule tik tikko spēj iespiesties un veido dzeltenus staru asmeņus, kuros var redzēt dejojam korpuskulu miriādes, kas atklāj, ka tieši tāpat arī apkārtējā puskrēslā šaudās milzums monāžu, sēklu, pirmatnējo atomu, kas izdejo Brauna horeogrāfijas, tukšumā ņudzošie pirmķermeņi kurš par tiem rakstīja, Lukrēcijs? Reizēm šie gaismas pīķi trāpa kādas izļodzītas bufetes stiklotajās durvīs vai noputējušā spogulī, kas stāv atsliets pret sienu un, citā leņķī uzlūkots, izskatās pēc parastas blāvas virsmas, tomēr ar šiem gaismas dūrieniem pietiek, lai pa bēniņiem aizskrietu sauleszaķīši. Gaišums ieplūst arī pa jumta lūkām, kuras ir aizķepušas ar lietus saskalotajiem gružiem, kas krājušies uz to stikliem gadu desmitiem, tomēr arī zem tām uz grīdas vēl veidojas gaišāki laukumi.

Un tad nāk kolorīts. Bēniņu dominējošās nokrāsas. Jumta sijas, visur sakrautās kastes, kartona kārbas, izjukušu skapju un skapīšu atliekas panāk, ka bēniņos valda galdniecības krāsa, ko veido neskaitāmas brūnā nianses no nelakota koka dzeltenīguma līdz kļavas maigumam, līdz tumšajiem sasprēgājušas lakas toņiem uz kumodes sāniem, neaizmirstot arī ziloņkaula bālumu, ko demonstrē papīri, kas rēgojas ārā no malu malām.

Ja pagrabs ir elles priekškambaris, tad bēniņi sola krēslainu, mazliet noplukušu paradīzi, kur miruši ķermeņi atklājas putekļu spozmē, pārstrādātās veģetācijas Elizejas lauki, kur nav ne vēsts no zaļuma un kur vari justies kā izkaltētos džungļos, kā mākslīgā niedru saaudzē, kā vāji sakurinātā saunā.

Prātoju, ka pagrabi ar to amniotisko mitrumu simbolizē uzturēšanos mātes dzemdē, bet arī šis gaisa klēpis sagaidīja ar teju vai dziedinošu karstumu. Un gaišajā eju mežģī, kur pietiktu nogrūst malā pāris dakstiņu, lai ieraudzītu atklātas debesis, jautās mājīgs piesmakums, sastāvējusies klusuma un miera smarža.

Bet drīz vien es vairs nejutu pat karstumu, jo mani savā varā bija sagrābusi kāre jo drīzāk visu atklāt. Jo skaidrs, ka mani Klarabellas dārgumi atradās tieši šeit, tikai rakt man vajadzēs ilgi, un es īsti nezināju, no kurienes sākt.

Biju spiests saplosīt daudz zirnekļtīklu: kaķi ķerstīja peles, stāstīja Amālija, bet par zirnekļiem gan nelikās zinis ne viņa, ne kaķi. Par to, ka šie sīkie radījumi biezos tīmekļos nebija ieauduši visu, varēju pateikties vienīgi dabiskajai izlasei viena paaudze apmira, tās austie tīkli sabirza putekļos, vietā nāca citi, un tā gadu pēc gada.

Sāku rakņāties pa plauktiem, riskējot, ka tur sakrautās neskaitāmās kastes uzgāzīsies man uz galvas. Acīmredzot vectēvs kolekcionēja arī kārbas sevišķi, ja tās bija raibas un no metāla. Apgleznota skārda kastītes Wamar cepumi ar amoriņiem šūpolēs, Arnaldi tablešu etvija un Coldinava briljantīna bundžiņa ar apzeltītu apmali un augu rakstiem, apaļai konfekšdozei līdzīga Perry rakstāmspalvu kārbiņa, grezns un spožs futrālis ar Presbitero zīmuļiem, kas neskarti, neuzasināti vēl gulēja cits citam līdzās kā smalki izskolotas patronas jostā, un visbeidzot arī Talmone kakao bundža Divi vecīši: večiņa mīļi ielej viegli sagremojamo dzērienu smaidīgam sirmgalvim, kurš caur un caur ir ancien rйgime pārstāvis, pat ģērbies culote. Un neviļus es šo vecīšu pāri sāku uzlūkot kā savu vectēvu un vecomāti, kuru kā stāsta es gandrīz nemaz nepazinu.

Un tad man rokās nonāca Brioski dzirkstošā kārba, ieturēta deviņpadsmitā gadsimta beigu stilā. Smalki kundziņi neslēptā labsajūtā malko galda ūdeni no glītas viesmīles pasniegtām glāzēm. Pirmās atceras manas rokas. Ir jāņem mazā paciņa ar baltu, mīkstu pulveriti un tas lēnām, uzmanīgi jāieber pa kakliņu pudelē, kas jau pielaista ar krāna ūdeni, tad pudele mazliet jāsakrata, lai pulveris kārtīgi izšķīstu un nepaliktu pielipis pie kakliņa; tad jāņem otra paciņa, kurā pulveris ir graudains, tādi sīki kristāliņi, un jāieber ūdenī arī šis, un šoreiz jāber strauji, jo ūdens uzreiz sāk mutuļot, tad pudelei tūlīt jāuzklikšķina virsū štopkorķis un, vērojot pirmatnējo murdoņu un mutuļošanu, un šķidruma centienus izspiest burbuļus ārā, garām gumijas blīvei, jāgaida, līdz ķīmiskais brīnums būs noritējis līdz galam. Kad vētra norimst, dzirkstošais dzēriens ir gatavs dzeršanai galda ūdens, bērnu vīns, mājās gatavots minerālītis. Noteicu: višī ūdens.

Pirmās atcerējās rokas, bet sakustējās vēl kaut kas, gandrīz tāpat kā tai dienā, kad ieraudzīju Klarabellas dārgumus. Es meklēju vēl vienu kārbu, noteikti vēlāku laiku ražojumu, kārbu, ko neskaitāmas reizes biju vēris vaļā, pirms mēs visi sēdāmies pie pusdienu galda. Zīmējumam bija jābūt mazliet citādam: arī uz tās vāciņa bija attēloti smalki kungi, kas tāpat no slaikiem šampanieša pokāliem dzer brīnumaino ūdeni, taču uz galda viņiem priekšā skaidri bija redzama kārba, precīzi tāda pati, kādu rokās turēju es; un šai kārbai uz vāka atkal bija attēloti smalkie kundziņi

ar glāzēm pie galda, uz kura stāv kārba, kam atkal uz vāka ir tas pats zīmējums… Un tā atkal un atkal, un bija skaidrs, ka ar palielināmo stiklu vai spēcīgu mikroskopu varētu saskatīt vēl citas uz kārbām uzzīmētās kārbas, en abоme, kā ķīniešu lādītes, kā matrjoškas. Bezgalība, kuru redz bērns, kas vēl neko nav dzirdējis par Zēnona paradoksu. Skrējiens, dzenoties pēc nesasniedzama mērķa, ne bruņrupucis, ne Ahillejs nekad nenonāks pie pēdējās kārbas, pie pēdējiem kundziņiem un pēdējās viesmīles. Jau bērnībā mēs apgūstam bezgalības metafiziku un bezgalīgi mazo lielumu aprēķinus, tikai vēl nezinām, ko īsti mācāmies un apjaušam, un tas var izrādīties Nebeidzamā Ceļa tēls vai tā pretstats drausmīgais Mūžīgās Atgriešanās solījums un laikmeti, kas griežas uz riņķi vien, iekodušies paši sev astē, un tad, nonākuši pie pēdējās kārbas (ja tāda pēdējā vispār būs atrodama), mēs šī atvara dziļumā ieraudzīsim paši sevi turam rokās pirmo no kārbām. Vai tāpēc es nolēmu kļūt par grāmatu antikvāru lai varētu kāpties atpakaļ uz negrozāmo punktu, uz dienu, kad Gūtenbergs Maincā iespieda pirmo Bībeli? Vismaz droši vari zināt, ka iepriekš nekā cita nav bijis vai, pareizāk, iepriekš ir bijis pavisam kas cits, un tāpēc tu nešaubīgi vari apstāties tieši tur, jo, atkāpdamies tālākā pagātnē tu būtu ne vairs grāmatnieks, bet manuskriptu atšifrētājs. Cilvēks izvēlas profesiju, kura aptver tikai piecarpus gadsimtus, jo bērnībā ir prātojis par burbuļūdeņa kārbu bezgalību.

Visa bēniņos sakrātā mantība nekādi nevarēja satilpt nedz vectēva kabinetā, nedz citās mājas istabās, tātad arī agrāk, kad kabinets vēl bija piekrauts ar visdažādākajiem papīriem un grāmatām, daudz kas jau glabājās te, augšā. Un tas nozīmē, ka uz bēniņiem es devos savas bērnības ekspedīcijās, te bija mani Pompeji, kur no pelnu kārtas raku ārā senlietas iz tiem laikiem, kad vēl nebiju dzimis. Tieši tāpat kā tagad, arī tolaik es šeit ieelpoju pagātni. Tātad šobrīd es veicu Atkārtošanās ritu.

Blakus skārda kārbai stāvēja divas kartona kastes, pilnas ar cigarešu paciņām un etvijām. Tātad vectēvs kolekcionēja arī tās, un skaidrs, ka šī aizraušanās viņam prasīja ne mazums pūļu, jo paciņas tā vai citādi vajadzēja iegūt no ceļotājiem, tolaik taču šādu zudīgo nieku kolekcionēšana nebija organizēta tik labi kā tagad. Cigarešu markas, kādas nekad nebiju ne redzējis, ne dzirdējis: Mjin Cigarettes, Makedonia, Turkish Atika, Tiedemann's Birds Eye, Calypso, Cirene, Kef Orientalske Cigaretter, Aladdin, Armiro Jakobstad, Golden West Virginia, El Kalif Alexandria, Stambul, Sasja Mild Russian Blend, greznas kārbiņas, uz kurām sazīmēti austrumnieku pašā, hedivi un odaliskas (kā uz Cigarrillos Excelsior De la Abundanciд), vai neiedomājami eleganti angļu jūrnieki, viscaur zilā un baltā, ar rūpīgi koptu bārdu kā karalim Džordžam (šķiet, piektajam), un vēl tur bija kārbiņas, kuras es itin kā atpazinu, it kā būtu tās redzējis rokās smalkām dāmām, visas šīs ziloņkaula baltās Eva un Serraglio, un te bija ari vienkāršās papīra paciņas, saspiestas un saburzītas, cigaretes vienkāršiem ļaudīm, tādas kā Africa vai Milit, ko neviens nemūžam neiedomātos glabāt un ko tikai brīnumainā kārtā kāds izvilcis no gružiem un nosargājis nākamībai.

Vismaz desmit minūtes es kavējos pie saspiestā un sasmalcinātā krupja uz № 10 Sigarette Macedonia, lire 3 paciņas, purpinādams: "Duilio, no maķedonijām tev pirksti paliek dzelteni…" Par savu tēvu es vēl nezināju neko, taču tagad biju pārliecināts, ka viņš smēķēja tieši Macedonia un varbūt bija izsmēķējis arī tieši šo paciņu, un māte vienmēr žēlojās par viņa pirkstiem, ko nikotīns bija padarījis "dzeltenus kā hinīna tabletes". Caur bālganu tanīna nokrāsu apjausts tēva tēls nebija nekas daudz, taču jau ar to vien pietika, lai piešķirtu jēgu šim braucienam uz Solaru.

Es atpazinu arī blakuskastē saliktos brīnumus, kuri mani piesaistīja ar lētu parfīmu dvesmu. Tie joprojām ir nopērkami, tikai tagad maksā dārgu naudu, es pats pirms dažām nedēļām redzēju uz Kordusio ielas letēm: tā sauktie bārddziņu kalendārīši, ko šī amata meistari (un patiesībā arī citi bodnieki) savulaik mēdza dāvināt klientiem, tik neciešami sasmaržināti, ka pat tagad, pēc vairāk nekā piecdesmit gadiem, vēl bija saglabājuši vieglu aromātu. Valšķīgas kokotes, dāmas krinolīnos un gaisīgos naktstērpos, daiļavas šūpolēs, cerību zaudējuši mīlnieki, eksotiskas dejotājas, Ēģiptes valdnieces… Sieviešu sasukas cauri gadsimtiem; Skaistules, kas atnes veiksmi ikvienam-, Itālijas kino zvaigznājs ar Mariju Denisu un Vitorio De Siku; Viņas Majestāte Sieviete; Salome; Almanahs ampīra stilā ar Madame Sans Gкne; Tout Paris; Universālās tualetes ziepes Grand Savon Quinquine, antiseptiskas, sevišķi noderīgas karstā klimatā, palīdz pret skorbutu, malārijas drudzi un sauso ekzēmu (sik!) Dievs vien zina kāpēc, ar Napoleona monogrammu, taču pirmajā no bildēm attēlots imperators, kurš no kāda turka tikko ir saņēmis vēsti par brīnumainajām ziepēm un dod šim izgudrojumam savu labvēlību. Te ir arī kalendārītis ar diženo poēzijas pravieti D'Annuncio tie bārddziņi tiešām nezināja ne kauna, ne mēra.

Ostīju un pētīju bildītes piesardzīgi, itin kā ielauzdamies aizliegtā karaļvalstī. Šādi kalendārīši varēja slimīgi uzkurināt maza zēna iztēli, varbūt no manis tie tika slēpti. Varbūt te, bēniņos, es kaut ko izdibināšu arī par to, kā veidojās mana seksualitāte.

Dienvidus saule jau spīdēja taisni iekšā pa jumta lūkām, bet es joprojām nejutu sāta. Biju redzējis daudz ko, taču vēl nebiju uzgājis nevienu lietu, kas patiešām būtu piederējusi man un tikai man. Klīdu pa bēniņiem uz labu laimi un manu uzmanību piesaistīja kāda aizvērta lāde. Pacēlu vāku. Tā bija pilna ar rotaļlietām.

Iepriekšējās nedēļās biju redzējis savu mazdēlu spēļmantas, visas no krāsainas plastmasas, lielākoties elektroniskas. Kad uzdāvināju Sandro jaunu motorlaivu, viņš uzreiz man teica, lai tikai neizmetu kasti, jo tur apakšā noteikti esot baterija. Manas vecās mantiņas bija no koka un skārda. Zobeni, bise ar aukliņā iesietu korķa šāviņu, maza koloniālā karaspēka ķivere no Etiopijas iekarošanas laikiem, vesela armija alvas zaldātiņu, otra armija mazliet lielāku kareivju no trausla materiāla dažs bez galvas, dažs bez rokas, dažam ekstremitāšu vietā tikai drātītes, kas aplipušas ar tāda kā krāsota ģipša atliekām. Droši vien ar šiem ieročiem un sakropļotajiem varoņiem es vadīju augas dienas, aizrautīgi izspēlēdams kara neprātu. Kā gan citādi tolaik ikvienam zēnam bija jātiek audzinātam saskaņā ar kara kultu.

Dziļāk gulēja manas māsas lelles, ko viņa varbūt bija saņēmusi no mūsu mātes, kam tās savukārt tālāk bija nodevusi vecāmāte (tie noteikti bija laiki, kad rotaļlietas tika mantotas): bālas porcelāna sejiņas ar rožu lūpiņām un koši pietvīkušiem vaigiem, tilla kleitas, acu plakstiņi joprojām lēni virinās. Viena, kad es to paņēmu rokās, teica "mamma".

Turpinot rakņāties pa lādi, starp divām šautenēm atradu savādus zaldātiņus: plakanus, izzāģētus no koka, ar sarkanām kйpi galvā, mugurā tumšzili frenči, kājās garas sarkanas bikses ar dzelteniem lampasiem, un apakšā katram bija ierīkoti ritentiņi. Vaibsti bija nevis kareivīgi skarbi, bet drīzāk groteski. Un deguns tiem visiem bija apaļš kā kartupelis. Nodomāju, ka viens no šiem vīreļiem ir kapteinis Tupenītis, un tas ir Leiputrijas karaspēks. Nebija nekādu šaubu, ka viņus sauc tieši tā.

Visbeidzot izmakšķerēju no lādes skārda vardi, kura joprojām tik tikko sadzirdami kvākstēja, ja tai saspieda vēderu. Ja viņa negrib daktera Ozimo piena karameles, tad varbūt vismaz gribēs redzēt vardi, es nodomāju. Kāds dakterim Ozimo sakars ar vardi? Un kam es to vardi gribēju rādīt? Piķa melna tumsa. Vajadzēja par to padomāt.

Pētot un taustot vardi, man piepeši iešāvās prātā vārdi, ka Andželo Lācim ir jāmirst. Kas bija Andželo Lācis? Un kas to saista ar skārda vardi? Jutu, ka iekšā kaut kas notrīs, biju pārliecināts, ka gan varde, gan Andželo Lācis mani pašu ar kādu saista, taču manā tuksnesīgi sausajā, caurcaurēm verbālajā atmiņā nekādu citu atspēriena punktu nebija. Es tikai nomurmināju divas rīmētas rindiņas: "Lai mūsu pulki cīņā steidz! kaptein's Tupenītis teic." Nekā vairāk, jau biju atkritis atpakaļ tagadnē, bēniņu riekstkrāsas klusumā.

Otrajā dienā mani apciemot atnāca Matū. Es ēdu, un tas tūliņ iekārtojās man klēpī, tā izpelnoties siera miziņas. Pēc jau ierastās pudeles vīna, atkal klejoju uz labu laimi, līdz ieraudzīju divus milzīgus, grīļīgus skapjus, kas bija novietoti iepretī vienam no jumta logiem un, šķiet, stāvus turējās, tikai pateicoties apakšā pabāztiem rupjiem koka ķīļiem. Riskēju uzgāzt pirmo sev virsū, labu brīdi cīkstēdamies ar durvīm, līdz beidzot dabūju tās vaļā, un man pie kājām novēlās grāmatu lavīna. Nespēju straumi apturēt, likās, visi šie gadsimtiem ilgi ieslodzītie ūpji, sikspārņi un pūces, visi šie pudelē iesprostotie džini to vien gaidījuši, līdz uzradīsies kāds neapdomīgs nelga, kas tos palaidīs brīvībā un atriebes lidojumā.

Daļa grāmatu krājās kaudzē pie manām kājām, citas krita tieši rokās tā bija vesela bibliotēka, vai varbūt nejauši biju atklājis, kur noglabāti noliktavas krājumi no vectēva pilsētas veikaliņa, ko tante un onkulis pārdeva.

Visu es nemūžam nevarētu izskatīt, taču jau tagad, laižot skatienu pār grāmatu milzumu, atpazīšanas zibeņi mani ķēra cits pēc cita, pavisam īsi un tūliņ izdziestoši, mirklīgi uzplaiksnījieni. Grāmatas bija dažādās valodās, izdotas dažādos laikos, un daudzi nosaukumi manī nekādas liesmas neiesvēla, jo tie piederēja pie enciklopēdisko zināšanu bagāžas, tā, piemēram, nekādas dziļākas trīsas manī neraisīja vecie krievu romānu

izdevumi vienīgi, tos pāršķirstot, mani pārsteidza neveiklā, stīvā itāļu valoda, kādā autoriem bija likušas runāt (tas bija lasāms titullapās) dāmas ar dubultuzvārdiem, un nebija šaubu, ka viņas krievus ir tulkojušas no franču valodas, jo personāži bija iemantojuši uzvārdus ar izskaņu —ine un romānos darbojās visādi Myskine un Rogozytie.

Daudzi no šiem sējumiem man saira rokās, tikko tiem pieskāros, it kā papīrs pēc tik daudzām pilnīgā tumsā pavadītām desmitgadēm vairs nespētu paciest saules gaismu. Patiesībā tas vairs nespēja paciest pirkstu pieskārienus un jau gadiem ilgi bija gaidījis, lai beidzot varētu sabirzt sīksīkās driskās, un lappušu malas un stūri nu drupa smalkās plēksnēs.

Mani piesaistīja Džeka Londona Mārtiņš īdens, un es nedomādams sameklēju pēdējo teikumu, it kā mani pirksti paši zinātu, ka tam tur jābūt. Mārtiņš īdens, sasniedzis slavas zenītu, izdara pašnāvību, ieslīdēdams okeāna viļņos pa tvaikoņa iluminatoru, un jūt, kā ūdens lēnām ielaužas plaušās, un pēdējā apziņas zibsnī kaut ko apjēdz iespējams, dzīves jēgu, taču "tai pašā brīdī, kad viņš to saprata, apziņa izdzisa uz visiem laikiem."

Vai tiešām ir vērts kārot pēc galīgās atklāsmes, ja uzreiz pēc šī pieredzējuma seko kritiens tumsā? No jauna nonācis pie šī jautājuma, apjēdzu, ka tas met ēnu arī uz manu pašreizējo darbošanos. Varbūt derētu apstāties, ja jau liktenis ir dāvājis aizmirstību. Taču jau biju sācis un spēju vienīgi turpināt.

Visu dienu pavadīju, knakstīdamies gar visdažādākajiem tekstiem, palasīdams pa druskai te šur, te tur, un palaikam apjautu, ka lielos literatūras šedevrus, kurus biju uzņēmis savā publiskajā pieauguša cilvēka atmiņā, es pirmoreiz esmu iepazinis bērniem pielāgotos pārstāstos, kas izdoti Zelta kāpņu sērijā. Pazīstami izklausījās arī dzejoļi no Groziņa, Andžolo Silvio Novaro dzejas krājuma bērniem: Ko teic mums marta lietutiņš, kā sudraba zvārguliņš zvanīdams, pajumta kārniņiem dejodams, no dobēm asniņus raisīdams? Vai arī: Diedams, smiedams pavasars pieklauvē pie tavas rūts, dāvanu tam pilnas rokas, vai tu zini, ko tas nes? Taurentiņu debesvijas, kreimeņziedu zvaniņus. Diez vai es tolaik zināju, kas ir kārniņi un kreimeņziedi? Bet jau nākamajā mirklī man acīs patrāpījās Fantomasa sērijas vāciņi, kuri

man vēstīja par Londonā pakārto, Sarkano lapseni un Kaņepāju kaklasaiti, par biedīgiem piedzīvojumiem un pakaļdzīšanos pa Parīzes kanalizāciju, par meitenēm, kas kāpj ārā no kapenēm, par gabalos saraustītiem ķermeņiem, nocirstām galvām, un tur bija arī frakā tērptā noziedznieku prinča tēls, vienmēr gatavs atdzimt no jauna un ar saviem izsmējīgajiem smiekliem valdīt pār naksnīgo un zem zemes apslēpto Parīzi.

Un kopā ar Fantomasu virspusē iznira arī sērija par Rokambolu, vēl vienu noziegumu pasaules lielkungu. Un, atšķīris Londonas posta lappusi, es izlasīju šādu aprakstu:

Velklouzskvēra dienvidrietumu stūrī ir ieliņa, kas nav platāka par trim metriem. Tai ap vidu atrodas teātris. Neparasts teātris, kur labākās vietas ložās maksā divpadsmit sū, bet parterī var tikt par peniju. Premjers ir nēģeris. Izrādes laikā visi smēķē un dzer. Prostitūtām, kas staigā pa ložām un balkoniem, visām ir basas kājas. Parterī sēž vieni vienīgi zagļi.

Nespēju pretoties ļaunuma valdzinājumam un dienas atlikušo daļu veltīju Fantomasam un Rokambolam, svaidīdamies pa žilbinošām lappusēm un viņu abu pieredzējumus jaukdams kopā ar tiem, ko piedzīvojuši divi citi noziedznieki: galantais blēdis Arsēns Lipēns un vēl galantākais

un aristokrātiskākais, nepārspējami elegantais Barons, meistarīgais un uz pārģērbšanos manīgais dārglietu zaglis, kuru anglofili noskaņots itāļu mākslinieks bija apveltījis ar īstena angļa vaibstiem.

Nodrebēju, atradis brīnišķīgu Pinokio izdevumu ar 1911. gada Musīno ilustrācijām, apņurkātām lapām un pleķiem, ko atstājusi kafija ar pienu. Visi zina, par ko stāstīts Pinokio, un arī manā atmiņā par šo grāmatu bija saglabājies priekšstats kā par līksmu pasaku, un kas zina, cik reižu esmu to stāstījis mazbērniem, gribēdams viņus izklaidēt un smīdināt, taču tagad es nodrebēju, ieraudzījis drausmīgās bildes, kurās izspēlētas tikai divas krāsas dzeltenā un melnā vai zaļā un melnā un kuras uzbruka man ar saviem jūgendstila vijumiem, ar Ugunsrīļa bangojošo bārdu, ar mulsinošajiem Laumas zilajiem matiem, ar naksnīgi rēgainajiem laupītājiem un Zaļā Zvejnieka greizo smaidu. Vai, saskatījies šīs Pinokio ilustrācijas, es pērkona naktīs slēpos ar galvu zem segas? Pirms dažām nedēļām, kad es Paolai jautāju, vai visas tās vardarbīgās filmas, kur čum un mudž zombiji un ko rāda pa televizoru, netraumē bērnus, viņa man pastāstīja, ka pazīstams psihologs viņai esot atklājis, ka visas savas profesionālās karjeras laikā neesot redzējis nevienu bērnu, kuram neirozes cēlonis būtu kāda filma, izņemot vienu gadījumu, taču šo nelaimīgo bērnu neglābjami un dziļi bija ievainojusi Volta Disneja Sniegbaltīte.

Piedevām atklāju, ka arī mans vārds ir cēlies no tikpat baismām vīzijām. Rau, Cekuliņa piedzīvojumi, ko sarakstījis kāds Jambo. Un šis Jambo bija sacerējis vēl citas piedzīvojumu grāmatas, un tajās visās ilustrācijas joprojām bija ieturētas jūgendstilā: drūmas ainavas; pilis uz kraujām, vientulīgām klintsradzēm, tik melnas pret melno nakti; fantasmagoriski vilki, kam acis zvēro kā liesmas; zemūdens vīzijas, ko, šķiet, radījis kāds pašmāju Verns, kas dzimis stipri vēlāk par oriģinālu; un Cekuliņš, pavisam sīciņš, jauks zēniņš ar nepaklausīgu matu cekulu uz pieres. "Kuplais matu cekuls viņam piešķīra ērmotu izskatu un padarīju viņu mazliet līdzīgu putekļu slotiņai, taču, ziniet, viņam pašam šis cekuls patika!" Tātad šeit bija piedzimis tas Jambo, kas es esmu, tāds, kāds es gribēju būt. Lai būtu tak jau labāk nekā identificēties ar Pinokio.

Vai šāda bija mana bērnība? Vai vēl ļaunāk? Jo, turpinādams rakņāties, es izcēlu dienas gaismā vairākus Ilustrētā Žurnāla par Ceļojumiem un Piedzīvojumiem Jūrā un uz Sauzszemes gadagājumus, ievīstītus zilā cukurpapīrā un apņemtus ar gumijām. Tas bija iknedēļas izdevums, un vectēva kolekcijā bija gadsimta pirmo gadu desmitu numuri. Tepat bija arī daži franču Journal des Voyages eksemplāri.

Uz daudziem vāciņiem bija attēloti cietsirdīgi prūši, kas apšauj drosmīgos zuāvus, taču lielākoties vāku bildes ilustrēja neaptverami nežēlīgus piedzīvojumus vistālākajās zemēs (uz mietiem sasēdināti ķīniešu kūliji; puskailas jaunavas, nokritušas ceļos drūma tribunāla priekšā; nocirstas galvas, samauktas uz asiem pīķiem pie kādas mošejas kontrforsiem; līkiem zobeniem bruņojušies tuaregu sirotāji, kas apkauj nevainīgus bērnus; vergi, ko plosa milzonīgi tīģeri), it kā pārlabotās un papildinātās Melei vārdnīcas mocību lapa būtu iedvesmojusi šos perversos ilustratorus, kurus savā varā sagrābusi pārspīlēta sāncensības kāre: šajos attēlos Ļaunums izpaudās visā formu daudzveidībā.

Redzēdams šo pārbagātību un būdams pavisam stīvs no sēdēšanas bēniņos, nonesu žurnālus lejā uz pirmo stāvu, uz telpu, kur bija sabērti āboli. Pārcelties uz apakšstāvu mani mudināja arī karstums, kas šajās dienās bija kļuvis neciešams. Iekārtojos pie ābolu galda, un man šķita, ka visi augļi ir sapelējuši. Tikai pēc brīža apjēdzu, ka pelējuma smaka nāk no žurnālu lapām. Bet kā gan tie varēja ost pēc pelējuma, piecdesmit gadus nostāvējuši bēniņu sausajā gaisā? Varbūt aukstajos, lietainajos mēnešos bēniņi nemaz nebija tik sausi, varbūt tur krājās mitrums no jumtiem, varbūt šie žurnāli, pirms nonākšanas tur, daudzas desmitgades bija pavadījuši kādā slapjā pagrabā, kur ūdens lāsoja no sienām un kur tos atrada vectēvs (arī viņš droši vien aplidoja atraitnes), un tur tie bija sapuvuši jau tiktāl, ka nelāgo smaku nav zaudējuši pat kaltējošajā bēniņu karstumā. Bet, kamēr lasīju par zvēriskajiem notikumiem un mežonīgajām atriebībām, pelējuma smaka mani neuzvedināja uz cietsirdīgām domām, tā lika man domāt par trim Austrumu Gudrajiem un Jēzusbērniņu. Kāpēc? Kad gan man bijusi kāda darīšana ar trim Austrumu Gudrajiem, un kāds šiem gudrajiem vīriem ir sakars ar slaktiņiem Sargasu jūrā?

Taču pagaidām mani vairāk nodarbināja cits jautājums. Ja es tiešām biju lasījis visus šos baismos stāstus un ja biju redzējis (un tak noteikti biju!) visus šos vāciņus, kā gan es varēju pieņemt, ka pavasars nāk diedams, smiedams? Vai man piemita spējas instinktīvi nošķirt krietno, ģimenisko jūtu pasauli no šiem piedzīvojumu stāstiem, kuri vēstīja par nežēlīgu visumu, kas uzbūvēts pēc Grand Guignol parauga, par visumu, kur cilvēkus sarauj gabalos, dzīvus nodīrā, dedzina sārtos un sprauž uz mietiem?

Pirmais skapis bija pilnībā iztukšots, lai arī visu apskatīt nespēju. Trešajā dienā pievērsos otram skapim, kas nebija tik pārmērīgi piestūķēts. Te grāmatas bija kārtīgi saliktas plauktos, un neizskatījās, ka to niknumā būtu darījuši onkulis un tante, gribēdami ātrāk nogrūst prom no acīm visus nevajadzīgos krāmus, drīzāk šķita, ka jau krietni agrāk šo skapi ir piepildījis vectēvs. Vai varbūt es pats. Visas te noglabātās grāmatas bija vairāk piemērotas bērniem, un varbūt šī bija daļa no manas mazās privātās bibliotēkas.

Izvilku ārā lērumu grāmatiņu no Salani izdotās sērijas Manu bērnu bibliotēka. Jau pirmajā acu uzmetienā atpazinu vāciņus un, vēl neizņēmis tās no plaukta, varēju pateikt nosaukumus tikpat droši un pārliecināti, kā ieraugot kolēģu katalogos vai kārtējās atraitnes bibliotēkā visievērojamākās grāmatas, tādas kā Minstera Cosmographia vai Kampanellas De sensu rerum et magia: Zēns, kurš ieradās no jūras, Čigāna mantojums, Saules Ziediņa piedzīvojumi, Mežonīgo trušu cilts, Negantie rēgi, Kazabellas gūsteknis, Apgleznotā kulba, Ziemeļu tornis, Indiešu rokassprādze, Dzelzsvīra noslēpums, Barletas cirks…

Par daudz, to noteikti bija par daudz, un, palikdams bēniņos, es kļūtu vēl kumpāks un stīvāks par Parīzes Dievmātes katedrāles zvaniķi. Pagrābos kārtīgu klēpi un kāpu lejā. Es būtu varējis iet uz kabinetu, būtu varējis apmesties dārzā, taču neskaidri vēlējos pavisam ko citu.

Izgāju ārā aiz mājas un devos pa labi, turp, kur pirmajā dienā biju dzirdējis rukšķam cūkas un kladzinām vistas. Tur, aiz Amālijas apdzīvotā spārna, atradās saimniecības pagalms, kur kašņājās vistas, un tālāk redzēju ari cūku kūti un trušu būdas.

Pirmajā stāvā te bija plaša telpa, pilna ar visdažādākajiem zemkopju rīkiem grābekļiem, dakšām, lāpstām, spaiņiem kaļķošanai, vecām mucām.

No pagalma tālākā gala taka veda uz augļudārzu, kas patiešām bija apbrīnojami biezs un zaļš. Šajā leknumā gaiss bija spirdzinošs un vēss, un pirmajā mirklī man uzmācās vēlēšanās uzrāpties kokā, jāteniski apsēsties kādā zarā un lasīt tur. Varbūt puikas gados biju paradis tā darīt, taču, kad jau ir pienācis sešdesmit gadu vecums, piesardzības nevar būt par daudz, turklāt kājas jau pašas nesa mani uz citurieni. Zaļajā biežņā neapzināti sameklēju šauras akmens kāpnes un pa tām nokāpu ieapaļā laukumiņā, ko no visām pusēm ieskāva zemi, efejām apauguši mūri. Tieši pretī pakāpieniem, netālu no mūriša klusi gurguļoja maza strūklaka. Dvesmoja tīkams vējiņš, klusums bija pilnīgs, un es iekārtojos uz akmens starp mūri un strūklaku, gatavs ķerties pie lasīšanas. Kaut kas mani bija atvedis šurp, kur varbūt savulaik nācu lasīt tieši šīs grāmatas. Pakļāvos izvēlei, ko bija izdarījuši mani dzīvnieciskie instinkti, un ieniru bērnības grāmatās. Bieži vien man pietika uzlūkot kādu ilustrāciju, lai prātā ataustu viss sižets. Dažas grāmatiņas ar tipiskiem četrdesmito gadu zīmējumiem, spriežot pēc autoru uzvārdiem, bija sarakstījuši itāļi. Tādi pašmāju sacerējumi bija Noslēpumainais trošu ceļš un Brašais tīrasiņu milānietis, tie lielākoties bija ieturēti patriotiskā un nacionālistiskā garā. Tomēr pārsvarā šīs sērijas izdevumi bija tulkojumi no franču valodas un kā autori bija norādīti B. Bernāžs, M. Gudaro, E. De Sī, Ž. Rosmērs, Valors, P. Besbrs, S. Peronē, A. Brijērs, M. Katalanī iespaidīga virkne pusanonīmu vīru, kuru priekšvārdi itāļu izdevējam varbūt pat nebija zināmi. Vectēvs bija iekļāvis savā kolekcijā arī oriģinālus, kas bija izdoti sērijā Bibliothиque de Suzette. Itāļu tulkojumi bija iznākuši vienu vai pat vairākas desmitgades vēlāk par oriģināliem, un ilustrācijas izskatījās tapušas ne vēlāk par divdesmitajiem gadiem. Bērnībā, to visu lasīdams, droši vien varēju izbaudīt tīkami novecojušu un mazliet piesmakušu atmosfēru, bet varbūt tas nemaz nebija slikti: darbība allaž risinājās kādā izsapņotā vakardienas pasaulē, un likās, autori ir cienījamas, padzīvojušas dāmas, kas savus sacerējumus velta meitenēm no labām ģimenēm.

Beigu beigās man šķita, ka visas šīs grāmateles mēģina izstāstīt vienu un to pašu stāstu: visbiežāk tris vai četru dižciltīgu ģimeņu atvases (kuru vecāki nez kāpēc vienmēr ir kaut kur aizceļojuši) kopā ierodas pie kāda tēvoča senā pilī vai savādā lauku muižā un tur neizbēgami iepinas aizraujošos un noslēpumainos piedzīvojumos, kas noteikti risinās visādos cietokšņu torņos un pazemes kriptās, tad viņi atklāj apslēptus dārgumus, bezgodīga pārvaldnieka blēdības vai dokumentu, kas nabadzīgai ģimenei ļauj atgūt īpašumus, kurus nolaupījis zemisks brālēns. Seko laimīgās beigas, bērnus slavē par drosmi, tēvoči vai vecvecāki izsaka dažas labsirdīgas piezīmes par to, ka pārdrošība reizēm var ievest briesmās arī tad, ja mērķi ir cildeni.

To, ka grāmatu notikumi risinās Francijā, varēja nojaust pēc garajiem krekliem un koka tupelēm, ko valkāja zemnieki, taču tulkotāji bija darījuši brīnumu lietas, lai itāliskotu varoņu vārdus un vietu nosaukumus un radītu iespaidu, ka viss notiek kādā no mūsu zemes novadiem, par spīti tipiskajām Bretaņas vai Overņas ainavām un arhitektūrai.

Man bija arī divi vienas un tās pašas grāmatas itāļu izdevumi (autors bija kāds M. Bursē), taču 1932. gadā tās nosaukums bija Ferlakas mantiniece un visi varoņu vārdi bija franciski, turpretī 1941. gadā tā bija pārvērtusies par Ferralbas mantinieci un varoņi bija kļuvuši par itāļiem. Skaidrs, ka laikā, kas šķīra abus izdevumus, no augšas bija saņemts rīkojums sižetus itāliskot, bet tikpat labi tas varēja būt arī izdevēja pašcenzūras rezultāts.

Un, lūk, beidzot izskaidrojums izteicienam, kas man iešāvās prātā, kad pirmoreiz uzkāpu istabaugšā: šajā sērijā bija nodrukāta arī grāmata Astoņas dienas bēniņos (man bija ari oriģināls Huit jours dans un grenier), jauks stāsts par bērniem, kas sava savrupnama bēniņos izmitina Nikoletu, meiteni, kura aizbēgusi no mājām, un es nezināju, vai mīlestība uz bēniņiem man radusies, lasot šo grāmatu, vai, tieši klejojot pa bēniņiem, uzgāju grāmatu. Un kāpēc savu meitu es nosaucu par Nikoletu?

Bēniņos kopā ar Nikoletu uzturējās kaķis Matū, piķa melns un majestātisks angorietis, tad redz, kāpēc man sagribējās, lai man arī būtu pašam savs Matū. Ilustrācijās redzamie bērni bija sīki un trausli, labi ģērbti (bieži drēbes bija ar mežģīnēm), blondi, ar smalkiem sejas vaibstiem, un ne mazāk smalkas bija arī viņu mātes: rūpīgi koptas, īsas frizūras, kleitas

ar pazeminatu jostasvietu un trim volanu rindām pie apakšmalas mazliet zem ceļa, aristokrātiskās krūtis tik tikko iezīmētas.

Tajās divās dienās, ko pavadīju pie strūklakas, pievakarēs, kad gaisma jau dzisa un varēju saredzēt vairs tikai ilustrācijas, bet burtus ne, prātoju, ka Manu bērnu bibliotēkas grāmatiņas noteikti ir veidojušas manu gaumi, manu kāri pēc visa fantastiskā, taču zemē, kurā dzīvoju, varoņiem bija jāsaucas par Mauricio un Liliānu arī tad, ja autoram bija ārzemnieciskais Katalanī uzvārds.

Vai tā bija nacionālistiskā audzināšana? Vai es sapratu, ka zēni, kurus man stāda priekšā kā mazus un drosmīgus tautiešus, turklāt manus vienaudžus, patiesībā ir dzīvojuši citās zemēs vairākus desmitus gadu pirms manas dzimšanas?

Kad šīs brīvdienas pie strūklakas bija galā, es atgriezos bēniņos un atradu ar auklu pārsietu saini, kurā bija trīsdesmit brošūriņas (sešdesmit čentēzimo gabalā) ar Bufalo Bila piedzīvojumiem. Tās nebija saliktas izdošanas secībā, un jau pirmais skatiens, ko uzmetu virsējam vāciņam, manī izraisīja veselu mistisko liesmu zalvi. Briljantu medaljons: Bufalo Bils, dūres sažņaudzis un saspringtās rokas pastiepis uz aizmuguri, drūmu skatu grasās mesties virsū kādam sarkanā kreklā tērptam bandītam, kurš viņam draud ar pistoli.

Bet, pētīdams šo sērijas 11. laidienu, jau zināju, kā sauc pārējos: Mazais ziņnesis, Piedzīvojumi mūžamežā, Mežonis Bobs, Vergturis dons Ramiro, Nolādētais rančo… Manu uzmanību piesaistīja kāda īpatnība: uz vāciņa sērijas nosaukums bija Bufalo Bils Prēriju varonis, turpretī priekšlapā tas atšķīrās: Bufalo Bils Varonīgais itālis prērijās. Kā tas tā gadījies, bija izskaidrojams pavisam vienkārši (vismaz grāmatu antikvāram tas bija skaidrs): pietika uzmest skatienu pirmajam sērijas numuram un pārliecināties, ka tas izdots 1942. gadā, turklāt uzkrītoša, pustrekni salikta piezīme apgalvoja, ka Viljama Kodija īstais vārds esot Domēniko Tombīni un viņš esot dzimis Romanjā (tāpat kā Duče, bet šo brīnumaino sakritību piezīmes autors kautri noklusēja). Šķiet, 1942. gadā mēs jau bijām iesaistījušies karā ar Amerikas Savienotajām Valstīm, un tas visu izskaidro. Izdevējs (Florences Nerbini) bija paguvis nodrukāt visas sērijas vāciņus vēl tajā laikposmā, kad Viljams Kodijs mierīgi drīkstēja būt amerikānis, bet pēc tam tika nolemts, ka varoņi var būt tikai un vienīgi itāļi. Vienīgais risinājums bija taupības vārdā saglabāt vecos, krāsainos vākus un no jauna salikt tikai titullapu.

Cik dīvaini, es nodomāju, aizmigdams pie Bufalo Bila pēdējā piedzīvojuma: mani visu bērnību baroja ar franču un amerikāņu dēku

stāstiem, kas naturalizēti Itālijas pilsonībā. Ja tāda bija nacionālistiskā audzināšana, kādu puikas saņēma diktatūras gados, tad jāsaka, ka tā bijusi visnotaļ maiga.

Nē, tā tomēr nebija nekāda maigā. Pirmā grāmata, ko paņēmu rokās nākamajā rītā, bija Pinas Ballario Itālijas puikas pasaulē ar modernām, trauksmainām ilustrācijām, kurās dominēja melnās un sarkanās krāsas laukumi.

Pirms dažām dienām, kad savā istabā ieraudzīju Verna un Dimā grāmatas, mani pārņēma neskaidra nojausma, ka esmu tās lasījis, sēdēdams uz balkona grīdas. Tobrīd nepievērsu šai domai uzmanību, tas bija tikai īss zibsnis, visparastākā dйjа vu sajūta. Bet pēcāk iedomājos, ka mājai taču patiešām ir balkons vectēva spārna pašā vidū, un droši vien tur es nodevos šiem lasīšanas piedzīvojumiem.

Lai izmēģinātu, kā tas ir lasīt uz balkona, devos turp ar Itālijas puikām pasaulē un pat gribēju apsēsties pie pašas malas, izbāžot kājas caur margu spraišļiem un nokarinot lejup. Taču diemžēl tagad mani stilbi šīm spraugām vairs negāja cauri. Tik un tā paliku tur sēžam un stundām ilgi cepinājos saulē, līdz spīdeklis pazuda aiz mājas un karstums vairs nebija tik svilinošs. Uz balkona es varēju izbaudīt Andalūzijas sauli, kādu to droši vien iztēlojos tajos agrākajos laikos, bet vispār grāmatas darbība risinājās Barselonā. Pulciņu jaunu itāļu, kas kopā ar ģimenēm bija pārcēlušies uz dzīvi Spānijā, pārsteidza ģenerālisimusa Franko sarīkotais, pret republiku vērstais apvērsums, taču šajā grāmatā kā uzurpatori tika attēloti Sarkanās milicijas republikāņi dzērāji un asinskāri slepkavnieki. Jaunie itāļi sakopoja savu fašistisko lepnumu un, melnos kreklos ģērbušies, bezbailīgi traucās pa juku pārņemtajām Barselonas ielām. Ļaunie republikāņi bija likuši slēgt Fasciju namu, taču mūsu jaunie itāļi izglāba tā karogu. Vienam no brašajiem varoņiem pat izdevās pievērst savu tēvu sociālistu un dzērāju Dučes prieka vēstij. Stāsts, kas droši vien man lika kvēlot liktoriskā lepnumā. Kas zina, ar ko es identificējos: ar šiem itāļu puikām, ar mazajiem pusanonīmā Bernāža aprakstītajiem parīziešiem vai varbūt ar vīru, kura uzvārds būtībā tik un tā bija Kodijs, nevis Tombīni? Un kas darbojās manos bērnības sapņos? Itālijas puikas pasaulē vai mazā meitenīte, kas mitinās bēniņos?

Nākamais kāpiens uz bēniņiem man dāvāja divus jaunus spēcīgus pārdzīvojumus. Pirmkārt, Bagātību sala. Skaidrs, ka nosaukums man bija zināms, tā taču bija klasika, taču sižetu gan neatcerējos, tātad tas bija kļuvis par daļu no manas dzīves. Man vajadzēja divas stundas, lai izrautu grāmatu cauri vienā elpas vilcienā, un, lasot uz priekšu nodaļu pa nodaļai, prātā jau iezīmējās tas, kam jānotiek tālāk. Atgriezos augļudārzā, kura dziļumos biju samanījis savvaļas lazdu krūmus, tā nu apsēdos zemē pie lazdām un pārmaiņus lasīju un ēdu riekstus. Ar akmeni pārsitu pa trim četriem reizē, aizpūtu prom čaumalu druskas un laupījumu bāzu mutē. Man nebija ābolu mucas, kurā ielīdis, Džims noklausījās Garā Džona Silvera sazvērnieciskās runas, bet droši vien arī agrāk šo grāmatu biju lasījis tāpat, lēnām košļādams kādu sausu ēdmaņu kā jūrnieks uz kuģa.

Tas bija mans stāsts. Ar vārdos skopu manuskriptu rokās pēc kapteiņa Flinta dārgumiem. Uz beigām atcerējos, ka Amālijas bufetē esmu redzējis grapas pudeli, aizgāju tai pakaļ un papildināju pirātu piedzīvojumus ar gariem malkiem no kakliņa. Piecpadsmit vīru uz miroņa lādes, jo-ho-ho, un pudele ruma!

Pēc Bagātību salas atradu Džūlio Džanelli Kā sinjoru Pīpaini dzīve no veca vīra padarīja par zīdaini. Sižets bija gandrīz tāds, kādu to biju atcerējies pirms dažām dienām. Galvenā atšķirība bija tā, ka grāmata stāstīja par pīpi, kas vēl gluži silta ir aizmirsta uz galda līdzās mazai ģipša statuetei, kura atveido vecu vīriņu, un pīpe nolemj uzpūst siltu elpu šim nedzīvajam priekšmetam un to atdzīvināt, un tā vecais vīrs piedzimst. Puer senex, antīka banalitāte. Beigās sinjors Pīpainis kā zīdainis mirst šūpulī, un fejas viņam palīdz uzkāpt debesīs. Tad jau labāks bija mans variants, kur vecais Pīpainis piedzimst kāpostos un tieši tāpat kā zīdainis kāpostos arī nomirst. Katrā ziņā Pīpaiņa ceļš uz bērnību bija manējais. Varbūt, ticis līdz piedzimšanas brīdim, es izšķīdīšu neesamībā (vai dižajā Esamībā), tāpat kā viņš.

Tovakar piezvanīja Paola, uztraukusies, ka no manis jau ilgāku laiku nav nekādu ziņu. Es strādāju, strādāju, teicu, un par spiedienu tu neuztraucies, viss ir normāli.

Bet nākamajā dienā es jau atkal rakņājos pa lielo skapi, un tur bija visi Salgari romāni ar jūgendstila rakstu rotātiem vāciņiem, kur starp maigi izliektiem vijumiem mani sveicināja drūmais un nežēlīgais Melnais Korsārs (kraukļa melni mati, skaistas, sārtas lūpas melanholiskā sejā), Sandokans no Diviem tīģeriem (lepna Malaizijas prinča galva un veikls plēsoņas augums), baudkārā Surama un prahos laivas no Malaizijas pirātiem. Vectēvs bija savācis arī tulkojumus spāniski, franciski un vāciski.

Grūti pateikt, vai es ko atklāju no jauna vai vienkārši iedarbināju savu papīra atmiņu, jo galu galā arī mūsdienās par Salgari daudz runā un rafinēti literatūrzinātnieki viņam velta garum garus, ar nostalģiju pārsātinātus apcerējumus. Pat mani mazdēli pirms dažām nedēļām dziedāja: "Sandokan, Sandokan!", droši vien redzējuši viņu pa televizoru. Arī neatbraucis šurp uz Solaru, es spētu uzrakstīt nelielu enciklopēdijas šķirkli par Salgari un viņa darbiem.

Bērnībā es šīs grāmatas droši vien biju rīšus aprijis, taču, pat ja vajadzēja no jauna ieslēgt individuālo atmiņu, tā sajaucās kopā ar vispārējo un publisko. Pieņemu, ka puikas gados mani visvairāk bija ietekmējušas tās grāmatas, kuras bez liekiem satricinājumiem sasaistījās kopā arī ar manām bezpersoniskajām pieauguša cilvēka zināšanām.

Atkal paļaudamies uz instinktu, lielāko daļu Salgari izlasīju vīnadārzā (bet vēlāk aizstiepu grāmatas arī uz savu guļamistabu un pavadīju kopā ar tām nākamās naktis). Arī starp vīnkokiem bija ļoti karsts, taču saules svelme palīdzēja labāk iejusties tuksnešos, stepēs, liesmu pārņemtos mežos un tropiskajās jūrās, kur ar kabotāžas zveju nodarbojās trepangu zvejnieki, un ik pa laikam atraudams skatienu no grāmatas lapām, lai noslaucītu sviedrus, es starp vīnogulājiem un piekalnes kokiem redzēju arī baobabus, milzonīgus pombos, tādus pašus kā tos, kas auga ap Džiro Batola būdu, mangrovju purvājus un palmu kāpostus, kuru lapu mīkstums ir viegli miltains un garšo pēc mandelēm, un melno džungļu svēto banjankoku, un gandrīz vai saklausīju ramsingas pūtienus, un gaidīju, kad starp vīnogulāju rindām parādīsies jauka, trekna babirusa, ko cepināt uz iesma, kurš nostiprināts uz diviem žākļainiem, zemē iedurtiem mietiem. Es būtu gribējis, lai Amālija man vakariņās pagatavo blaciang, pēc kura

tik kāri ir malaizieši un kura smaku (šo ēdienu gatavo, sīki sakapājot un kopā sajaucot garneles un zivis, tad atstājot maisījumu iepūt saulē un pēc tam kārtīgi sasālot) pat Salgari dēvē par nešķīstu.

Kāds gardums. Varbūt tāpēc, kā stāstīja Paola, man patīkot ķīniešu virtuve un jo sevišķi haizivs spuras, bezdelīgu ligzdas (savāktas starp mēsliem) un jūrasausis, turklāt jo vairāk šie moluski smird pēc puvekļiem, jo labāk tie man garšojot.

Bet, ja atstājam malā blaciang un tā smaku, kas notika ar patriotiski audzinātu zēnu (ar Itālijas puiku pasaulē), kurš lasīja Salgari, kam taču labie varoņi bieži vien bija krāsainie, bet ļaundari baltie? Nelietīgi bija ne tikai angļi, bet arī spāņi (cik kvēli es droši vien tolaik ienīdu Montelimaras marķīzu!). Lai jau būtu trīs korsāri Melnais, Sarkanais un Zaļais, tie visi bija itāļi un Ventimiljas grāfi piedevām, taču citus krietnos varoņus sauca Karmo (un viņš bija francūzis), van Štillers (holandietis) un Janess de Gomera (portugālis). Portugāļi mierīgi varēja būt labie, jo arī viņi bija drusku fašisti. Bet vai tad īsti fašisti nebija ari spāņi? Tad kāpēc šajos romānos viņi bija sliktie? Varbūt mana sirds strauji sitās, jūtot līdzi Sambiljongam, kura lielgabali šāva karteču, un es neprātoju, tieši no kuras Zunda salas viņš nācis. Kammamuri un Sujodhans viens bija labs, otrs ļauns, bet abi indieši. Droši vien Salgari radīja pamatīgu jucekli manos pirmajos kultūrantropoloģiskajos priekšstatos.

Pēc tam no pašiem skapja dziļumiem izvilku žurnālus un grāmatas angliski. Daudzus Strand Magazitie numurus ar visiem Šerloka Holmsa piedzīvojumiem. Bērnībā es angļu valodu noteikti nepratu (Paola teica, ka es to esot iemācījies vēlāk, jau pieaudzis), bet, par laimi, te bija ari daudz tulkojumu. Taču itāļu izdevumi lielākoties bija bez ilustrācijām, tāpēc varbūt es lasīju itāliski un pēc tam Strand lappusēs sameklēju atbilstošās bildes.

Aizstiepu visu Holmsu uz vectēva kabinetu, kura civilizētā atmosfēra man šķita vispiemērotākā, lai iejustos pasaulē, kur cienījami kungi sēž pie kamīna Beikerstrītā un risina nesteidzīgas sarunas. Šo romānu un stāstu vide tik ļoti atšķīrās no mitrajiem pagrabiem un drausmajiem,

piesmirdušajiem kanalizācijas tuneļiem, pa kuriem slapstījās frančufeuilletons varoņi. Tajās nedaudzajās reizēs, kad Šerloks Holmss bija attēlots, pavērsis pistoli pret kādu noziedznieku, kāja viņam vienmēr bija izlikta nedaudz uz priekšu un labā roka stingri izstiepta viņš stāvēja skulptūras cienīgā pozā, pat šādā brīdī nezaudēdams īsta džentlmeņa stāju.

Uz mani spēcīgu iespaidu atstāja uzmācīga viena un tā paša motīva atkārtošanās: Šerloks Holmss sēž vienatnē, ar Vatsonu vai ar citiem cilvēkiem, sēž vilciena kupejā, karietē, pie kamīna, ar baltu audeklu pārsegtā zvilnī, šūpuļkrēslā, pie maza galdiņa, lasāmās lampas iezaļganajā gaismā, pie tikko atvērtas lādes vai arī stāv kājās, lasīdams kādu vēstuli vai pūlēdamies atšifrēt aizslepenotu ziņojumu. Šie attēli man skaidri teica: de te fabula narratur. Šerloks Holmss biju es pats, šai pašā mirklī, pūlēdamies sadzīt pēdas tāliem pagātnes notikumiem, no fragmentiem salikt kopā to, par ko vēl pirms brīža neko nezināju, darbodamies tieši tāpat kā viņš neizejot no mājas, neizejot no istabas, nekāpjot lejā no bēniņiem (laikam vajadzēs pārbaudīt visas ilustrācijas). Arī viņš, tieši tāpat kā es, nekustēdams no vietas, nošķīries no visa un visiem, veltīja spēkus tīru zīmju atšifrēšanai. Viņam vienmēr beigu beigās izdevās visu apslēpto izcelt gaismā. Vai tas izdosies man? Man vismaz bija paraugs, ko atdarināt.

Un, tieši tapat ka viņam, man vajadzēja cīnīties ar miglu un miglā. Pietika uz labu laimi atšķirt Etīdi purpura toņos vai Četru zīmi.

Bija septembra vakars, pulkstenis rādīja apmēram septiņi, jau kopš rīta laiks bija riebīgs. Arī pašlaik milzīgā pilsēta tinās biezā miglas autā, kas ik pa brīdim pārvērtās lietū. Pār netīrajām ielām zemu karājās drūmi mākoņi. Laternas Strendā veidoja izplūdušus, dūmakaini dzeltenus plankumus, kas meta uz slapjās ietves vizuļojošus apļus. No apgaismotajiem veikalu logiem pāri gājēju pilnajai ielai krita vājas, nespodras gaismas strēles, kurās kā balti mākoņi vēlās miglas vāli. Cauri šaurajām gaismas joslām plūstošo seju bēdīgu un priecīgu, drūmu un jautru seju bezgalīgajā procesijā man rēgojās kaut kas baigs, it kā tur virzītos mošķu bars.

Bija miglains, mākoņains rīts, un jumtus sedza brūngans plīvurs, it kā atspoguļodams dubļainās ielas. Mans kompanjons bija vislabākajā omā un pļāpāja par Kremonas vijolēm un par starpību starp Stradivārija un Amati vijolēm. Es klusēju, jo mani nomāca nejaukais laiks un gaidāmā bēdīgā aina.

Bet dažādības pēc vakarā jau gultā atšķīru Salgari Mompračemas tīģerus.

1849. gada 20. decembra naktī sevišķi spēcīga viesuļvētra plosījās pār mežonīgo Mompračemas salu, šo ļaunas slavas apvīto pirātu perēkli, kas atrodas Malaizijas jūrā, dažu simtu jūdžu attālumā no Borneo. Pa debesīm, bez mitas mutuļu mutuļiem kopā jaukdamies, nevaldāma vēja trenkti, kā savvaļas zirgi skrēja melni mākoņi, kas ik pa laikam gāza pār salas drūmajiem cietokšņiem niknas lietus strūklas… Kurš gan bija vēl nomodā tik vēlā nakts stundā, kad trako vētra? Kurš vēl nebija iemidzis asinskāro pirātu salā?… Vienā šī mitekļa istabā spīd gaisma, sienas tur klāj smagas sarkanas drapērijas no visdārgākā samta un brokāta, taču vietām tās izskatās saburzītas, ieplēstas un notraipītas, un grīda burtiski ir pazudusi zem zeltā zaigojošo Persijas paklāju kārtas… Pašā vidū stāv melnkoka galds ar perlamutra intarsijām un brīnišķiem iestrādātiem sudraba rakstiem, uz galda saliktas pudeles un visdzidrākā kristāla glāzes; istabas stūros slejas lieli skapji, kas, lai arī sašķiebušies, ir piekrauti pilnum pilni ar prāviem traukiem, kas līdz augšai piebērti ar zelta rokassprādzēm, auskariem, gredzeniem, medaljoniem, dārgiem liturģiskajiem traukiem, kas izskatās sadragāti vai saspiesti, un tāpat šajās vāzēs redzamas pērles, kas neapšaubāmi nākušas no slavenajām Ceilonas pērienu audzētavām, un arī smaragdi, rubīni un dimanti, kas zaigo kā neskaitāmas saules, atstarojot gaismas zibšņus, ko met apzeltītā lampa pie griestiem… Šajā tik savādi iekārtotajā istabā vientuļš vīrietis sēž grīļīgā zvilni: viņš ir gara, slaika auguma, spēcīgi muskuļots, ar enerģiskiem, vīrišķīgiem vaibstiem, kam piemīt lepnums un īpatns skaistums.

Kurš bija mans varonis? Holmss, kurš lasīja vēstuli, stāvēdams pie kamīna, pieklājīgi apdullis no sava septiņprocentīgā kokaīna šķīduma, vai Sandokans, kas neprāta niknumā plosīja sev krūtis, izrunādams dievinātās Mariannas vārdu?

Tad savācos vēl citus lētus izdevumus, kas iespiesti uz draņķīga papīra un ko laikam gan es pats biju novedis pavisam briesmīgā stāvoklī, neskaitāmas reizes pārlasot un rakstot savu vārdu daudzu lappušu malās. Dažu iesējums bija izjucis un lapas turējās kopā uz godavārda, citas bija neveikli līmētas kopā (varbūt to biju darījis es pats) ar cukurpapīra strēmelēm un galdnieka līmi.

Vairs nespēju skatīties pat uz grāmatu virsrakstiem, un šajos bēniņos biju pavadījis jau astoņas dienas. Zināju, ka man vajadzētu izlasīt visu, kas te glabājas, izlasīt no viena gala līdz otram, bet cik daudz laika tas man prasītu? Rēķinot, ka boksterēt es iemācījos sava piektā mūža gada beigās un ka starp šiem dārgumiem dzīvoju vismaz līdz liceja pēdējām klasēm, man būtu vajadzīgi vismaz desmit gadi, nevis nieka astoņas dienas. Nemaz nerunājot par tām neskaitāmajām bilžu grāmatām, ko man droši vien lasīja priekšā vecāki un vectēvs, kad pats vēl biju analfabēts.

Ja gribēju uzbūvēt sevi no jauna starp šiem papīriem, man vajadzētu kļūt par Funesu ar brīnumaino atmiņu, citu pēc cita vajadzētu izdzīvot visus bērnības brīžus, no jauna dzirdēt katru naktīs saklausīto lapu čaboņu un no jauna sasmaržot katru kafiju ar pienu, ko no rītiem priekšā cēlusi mamma. Par daudz. Bet ko tad, ja vārdi ari turpmāk būs un paliks tikai vārdi vārdi, kas vēl vairāk sajauks manus slimos neironus un nenospiedīs to nezināmo sviru, neiedarbinās mehānismu, kas ļautu brīvi plūst manām vispatiesākajām un slepenākajām atmiņām? Ko darīt? Ļeņins priekšistabas baltajā atpūtas krēslā. Varbūt visā esmu kļūdījies, un visā ir kļūdījusies Paola: ja es nebūtu atgriezies Solarā, varētu turpināt dzīvot vienkārši kā amnēzijas piemeklēts cilvēks, bet pēc atgriešanās te man ir visas iespējas sajukt prātā pilnīgi un galīgi.

Saliku grāmatas atpakaļ abos skapjos un nolēmu bēniņus pamest. Taču pa ceļam uz kāpnēm ieraudzīju vairākas kastes, un uz katras bija pa etiķetei skaistā, gandrīz vai gotiskā rokrakstā: "Fašisms", "Četrdesmitie gadi", "Karš"… Šīs pilnīgi noteikti te bija novietojis jau vectēvs. Pārējās kastes izskatījās stipri jaunākas, turklāt tante un onkulis, ieviešot mājā savu kārtību, bija izmantojuši katru tukšo tvertni, kas pagadījās pa ķērienam: Brāļu Bersāno Vīnkopības uzņēmums, Borsalino, Cordial Campari, Telefunken (kā? vai tad mums Solarā bija radio?).

Man vairs nebija spēka vērt kastes vaļā. Vajadzēja drīzāk tikt projām no bēniņiem un izmest kādu līkumu pa pakalniem. Gan jau es te atgriezīšos vēlāk. Biju pārguris. Varbūt man pat bija drudzis.

Saule taisījās uz rietu, un Amālija jau mani sauca, skaļā balsī solīdama tādu finanziera (Pjemontas tradicionālo ēdienu, ko gatavo no teļu nierēm, smadzenēm, aizkrūtes dziedzeriem un mājputnu ķidām un sekstēm), ka es varēšot mēli norīt. Pirmās nedrošās ēnas jau snaikstījās pa bēniņu nomaļākajiem kaktiem, piedāvājot lielisku slēptuvi kādam Fantomasam, kas varētu negaidīti mesties man virsū, sasiet ar kaņepāju virvi un iekārt mani virs bezdibenīgi dziļas akas. Galvenokārt, lai pierādītu sev pašam, ka vairs neesmu tas bērns, kāds vēlētos atkal kļūt, es bezbailīgi vilcinājos un pievērsos tieši vismazāk apgaismotajai bēniņu daļai. Un man atkal uzplūda sena pelējuma smaka.

Izvilku no kakta un aiztiepu turp, kur vēl iespīdēja pēdējā vēlas pievakares gaisma, pamatīgu izmēru kasti, kuras saturs bija rūpīgi pārklāts ar ietinamo papīru. Noņēmis arī šo vāku, uzdūros divām kārtām sūnu īstu, lai arī sakaltušu sūnu un ķērpju, tik daudz penicilīna, ka veselu nedēļu pietiktu visiem Burvju kalna iemītniekiem, un pagalam būtu visas jaukās Naftas un Setembrīni sarunas. Tās bija gluži kā velēnas, savāktas no meža kopā ar augsnes kārtu, kas atsevišķos sūnu kumšķus turēja kopā, un, saliekot visus šos sūnu gabaliņus citu citam blakus, sanāktu paklājs, kas pēc izmēriem nebūtu mazāks par vectēva galdu. Nezinu, kāds brīnums tam bija par iemeslu, varbūt zem ietinamā papīra kārtas bija izveidojusies mitrāka vide, vai varbūt pie vainas bija tās dienas, kad bēniņu jumtu šaustīja lietus, sniegs un krusa taču sūnas joprojām bija saglabājušas kādu nieku asās, kodīgās smaržas.

Zem sūnām, iesaiņota ēveļskaidu skrullēs (ko drīkst aizslaucīt sāņus tikai ar vieglu slotiņu, pavisam uzmanīgi, lai nesabojātu to, kas tajās paglabāts), lūk, ar krāsotu ģipsi apmesta koka vai kartona būdiņa ar presētu salmu jumtu, un re, arī no koka un salmiem darinātas dzirnavas, kam rats joprojām griežas, lai arī smagi un negribīgi, un re, neskaitāmas sīkas mājiņas un pilis no krāsota kartona, skaidrs, ka tām vieta paredzēta uz kāda paaugstinājuma fonā, lai veidotu pārliecinošu perspektīvu. Un visbeidzot, rau, dziļi ieraktas skaidās, arī skulptūriņas gani ar jēriņu plecos, nažu trinējs, dzirnavnieks ar diviem ēzelīšiem, zemnieksieva ar augļu grozu uz galvas, divi dūdu spēlmaņi, arābs ar diviem kamieļiem, un Austrumu Gudrie rekur viņi arī vairāk smaržojoši pēc pelējuma nekā pēc mirrēm un vīraka, un pašās beigās ari ēzelis, vērsis, Jāzeps, Marija, silīte, Bērniņš un divi eņģeļi ieplestām rokām, sastinguši pielūgsmes mirklī, kas ieildzis jau vismaz gadsimtu, un zeltainā komēta, un saritināts audekls, kas atritināts izrādījās tumši zils ar izšūtām zvaigznēm, un vēl metāla bļoda, kas pielieta ar cementu tā, lai veidotos strautiņa gultne, un piedevām ar diviem caurumiem, lai ūdens varētu ieplūst un iztecēt ārā, un vēl dīvaina mašīna, kuru neizpratnē pētīdams, es vakariņas nokavēju vēl par krietnu pusstundu, mašīna, ko veidoja stikla cilindrs un garas gumijas caurules.

Ziemassvētku kūtiņa ar visu, kas tādā iederas. Nezināju, vai vectēvs un vecāki bijuši ticīgi (varbūt māte, ja jau viņa turēja uz naktsgaldiņa La Filotea), bet skaidrs, ka ap Ziemassvētku laiku šī kaste allaž tika nonesta no bēniņiem, un tad kādā no lejas istabām tapa Betlēmes kūtiņa.

Aizkustinājums, noraugoties šai Ziemassvētku ainā: man šķita, ka to sajutu, taču baidījos, ka vienkārši esmu reaģējis uz kārtējo banalitāti. Tomēr šis skulptūriņas lika atcerēties nevis jaunus un jaunus vārdus, bet atmodināja redzes tēlu kaut ko bēniņos neredzētu, taču kaut kur tam noteikti bija jābūt, un tieši tik spilgtam, kāds tas šai mirklī iešāvās manā prātā.

Ko man nozīmēja Ziemassvētku kūtiņa? Kur tai visā starp Jēzu un Fantomasu, starp Rokambolu un Groziņu, starp Austrumu Ķēniņu pelējuma smaku un to smaku, kura plūst no nelaimīgajiem, ko Lielvezīrs licis uzsēdināt uz mietiem, biju es pats?

Sapratu, ka šīs dienas bēniņos esmu pavadījis nepareizi: pārlasīju lappuses, ko biju šķirstījis sešu, divpadsmit un tāpat piecpadsmit gadu vecumā, un dzīvoju līdzi visdažādāko grāmatu notikumiem. Bet atmiņu tā atjaunot nevar. Atmiņa iegaumēto, protams, sakausē, labo un pārveido, taču reti gadās, ka tā sajauktu hronoloģisko secību: parasti cilvēks lieliski zina, kurš piedzīvojums tam gadījies septiņu un kurš desmit gadu vecumā, un arī es taču tagad spēju atšķirt to dienu, kad atmodos slimnīcā, no dienas, kad devos ceļā uz Solaru, un tāpat labi zināju, ka pa vidu šīm abām esmu nobriedis, mainījis viedokļus un sastatījis dažādus pieredzējumus. Turpretī pēdējās trijās nedēļās es badīgi uzsūcu visu reizē tā, it kā arī bērnībā to visu būtu norijis vienā piegājienā, vienā malkā. Tad kāds gan brīnums, ka tagad jutos kā reibinošas dziras apdullināts.

Tātad man vajadzēja atteikties no šīs grande bouffe, pārstāt negausīgi rit vecus papīrus, sarindot visu secīgi un izgaršot pamazām, atbilstoši laika plūdumam. Bet kurš man varēja pateikt, ko es lasīju un redzēju astoņu gadu vecumā un ko tad, kad man bija trīspadsmit? Kādu brīdi apdomājos un sapratu: bēniņos starp visiem krāmiem kaut kur noteikti glabājās ari manas skolas grāmatas un burtnīcas. Lūk, de bija vissvarīgākie dokumend, kas jāatrod. Un pēc tam jāklausās, ko tie māca, un jāļauj, lai mani ved aiz rokas.

Pie vakariņām izjautāju Amāliju par betlēmīti. Kā nu ne, vectēvam tā bija briesmīgi mīļa. Nekāds baznīcā gājējs viņš nebija, bet betlēmīte bija tikpat svarīga kā karaļa klimpiņas, bez betlēmītes īsti Ziemassvētki nemaz nevarēja pienākt, un, pat ja viņam nebūtu mazbērnu, viņš to katru gadu būtu ierīkojis tik un tā pats savam priekam. Pie darba viņš ķērās jau decembra sākumā, un vajag tikai paskatīdes bēniņos, tur kaut kur vēl stāv karkass, pie kura stiprināja klāt debesu audumu, un visapkārt ap priekšējo rāmi tam bija mazītiņas spuldzītes, kas lika mirguļot zvaigznēm. "Skaista bez gala bija jūsu vectēva kunga betlēmīte, man katru gadu no visa tā skaistuma bija jāraud. Un ūdens pa upīti tecēja pa īstam, un vienu gadu pat gadījās, ka upīte pārplūda un saslapināja sūnas, kas togad bija svaigi pārnestas no meža, un tad visas tās sūnas saplauka sīciņos gaišzilos ziediņos, un tas bija īsts Jēzusbērniņa brīnums, pat prāvests nāca skatīties un nespēja noticēt savām acīm."

"Bet kā vectēvs panāca, lai tas ūdens upītē tek?"

Amālija nosarka, nez ko neskaidri nomurmināja, tad tomēr saņēmās un teica: "Tajā betlēmītes kastē, ko es katru gadu pēc Zvaigznes dienas jūsu vectēva kungam palīdzēju sakārtot, droši vien vēl glabājas tāda kā stikla pudele bez kakliņa. Jūs to redzējāt? Labi, mūsdienās tādas ierīces vairs nelieto, bet tā, atvainojiet, ka man tas jāsaka, ir klizmu taisāmā mašīna… Vai jūs zināt, kas ir klizma? Labi, vismaz nevajadzēs skaidrot, jo man ir kauns. Tātad jūsu vectēva kungam ienāca prātā, ka zem betlēmītes apakšā var parīkot klizmas mašīnu, kam caurulītes saslēgtas tā, lai ūdens ieplūstu upītē un pēc tam atpakaļ tai stikla traukā, un tā uz riņķi vien. Bauda skatīties, labāk par ķinīti."

## 8 kad radio raida

Pēc astoņām dienām bēniņos nolēmu beidzot nokāpt lejā līdz ciemam un palūgt, lai aptiekārs man izmēra asinsspiedienu. Pārāk augsts, simt septiņdesmit. Gratarolo no slimnīcas mani izrakstīja tikai ar nosacījumu, ka darīšu visu, lai tas nekāptu augstāk par simt trīsdesmit, un tieši ar tādu simt trīsdesmit es biju devies uz Solaru. Aptiekārs teica: ja es spiedienu mērot uzreiz pēc stāvā kāpiena lejā, skaidrs, ka spiediens esot augstāks nekā parasti. Ja es to mērītu no rīta, uzreiz pēc piecelšanās, tas būtu stipri zemāks. Tā viņš teica, bet es neticēju. Zināju, kas ir pie vainas. Pārāk daudz dienu biju nodzīvojis kā nelabā apsēsts.

Piezvanīju Gratarolo, un viņš man jautāja, vai esmu darījis ko tādu, no kā labāk būtu bijis atturēties, un es biju spiests atzīties, ka esmu staipījis kastes, dzēris pa pudelei vīna gan pusdienās, gan vakariņās, izpīpējis pa divdesmit Gitanes dienā, un, atmiņas medīdams, esmu ticis pie daudzām maigas tahikardijas lēkmēm. Viņš mani sarāja: es taču vēl īsti nebiju atlabis, un, ja man spiediens saskries debesīs, negadījums var atkārtoties, un tad man varbūt neizies tik gludi kā pirmajā reizē. Nosolījos, ka būšu piesardzīgāks, viņš man palielināja zāļu devu un lika sākt lietot vēl citas, kuru uzdevums bija ar urīna palīdzību izvadīt no organisma sāli.

Pateicu Amālijai, lai viņa ēdienus vairs tik stipri nesāla, bet viņa atbildēja, ka kara laikā vajadzējis līst vai no ādas laukā, lai sagādātu kilogramu sāls, kas nekad neizmaksāja mazāk par diviem vai trim trušiem, un sāls vispār ir Dieva dāvana, bez kuras ēdiens ir pliekans un negaršo ne pēc kā. Aizrādīju, ka sāli lietot man aizliedzis ārsts, bet viņa atcirta, ka de ārsti daudz mācoties, taču pēc tam tik un tā esot stulbāki par pārējiem, un vispār nevajagot klausīties, ko tie ārsti runā, labāk lai es paskatoties uz viņu savu mūžu pie ārsta nav bijusi, bet, re, jau pāri par septiņdesmit un caurām dienām raujas pušu tūkstoš darbos, un ne viņai kas sāp, nekā, bet de, kas staigā pie ārstiem, mokās ar visvisādām vainām. Neko darīt, gan jau es to lieko sāli izčurāšu.

Svarīgāk bija uz kādu laiku pārtraukt bēniņu apmeklējumus, vairāk kustēdes, pavērst domas citā virzienā. Piezvanīju Džanni, gribēju zināt, vai viss, ko biju izlasījis šajās dienās, kaut ko nozīmēja arī viņam. Šķiet, mūsu pieredze nesakrīt: viņam nebija vectēva, kas kolekcionētu visādas vecmodīgas lietas, tomēr bija arī šis tas, ko bijām lasījuši abi, kaut vai tāpēc, ka, izrādās, mēs grāmatas viens otram bieži esot aizdevuši. Par Salgari mēs spēkojāmies vismaz pusstundu gluži kā televīzijas viktorīnā. Kā sauca ļauno grieķi, kas bija Asamas radžas rokaspuisis? Teotokris. Kāds bija uzvārds skaistajai Onoratai, kuru Melnais Korsārs nedrīkstēja mīlēt, jo viņa bija tā ienaidnieka meita? Van Gulda. Un ar ko apprecējās Darma, Tremala Naika meita? Ar seru Morlendu, Sujodhana dēlu.

Izmēģinājos arī ar Cekuliņu, bet tas Džanni neko neizteica. Viņš vairāk lasīja komiksus, un tā nu bija joma, kurā viņš varēja atspēlēties, apšaudīdams mani ar to nosaukumiem. Droši vien komiksus biju lasījis arī es, un daži Džanni nosauktie vārdi man pat izklausījās pazīstami Gaisa banda, Diks Zibens pret Flatavionu, Mikijs un Melnais Rēgs, un jo sevišķi Čino un Franko… Taču bēniņos es nevienu komiksu netiku redzējis. Varbūt vectēvs, kurš mīlēja Fantomasu un Rokambolu, uzskatīja komiksus par lētu draņķību, kas tikai samaitā bērnus. Un vai tad Rokambols tos nemaitāja?

Vai biju uzaudzis bez komiksiem? Kāda jēga sev uzspiest ilgas pauzes un piespiedu atpūtu? Man jau uzmācās drudžaina vēlme turpināt meklējumus.

Mani izglāba Paola. Viņa bez brīdinājuma ieradās tai pašā dienā, neilgi pirms pusdienlaika, kopā ar Kārlu, Nikoletu un visiem trim mazbērniem. Pa telefonu acīmredzot nebiju izklausījies diez cik pārliecinoši. Atskrēju tikai uz britiņu, viņa teica, paskatīšos, kā tev te iet, un jau pirms vakariņām mēs atkal brauksim prom. Un viņa mani pētīja, ar skatienu svēra un vērtēja.

"Tu esi pieņēmies miesās," viņa teica. Par laimi, pēc ilgās sēdēšanas saulē uz balkona un vīnadārzā vismaz nebiju bāls, bet laikam gan biju drusku tuklāks. Teicu, ka vainīgas ir Amālijas lieliskās vakariņas, un Paola nosolījās saukt viņu pie kārtības un piekodināt ar kulinārām pārmērībām neaizrauties. Es gan Paolai neteicu, ka pēdējās dienās lielākoties esmu tupējis kādā nomaļā stūrī, stundu stundām vispār neizkustoties no vietas.

Kārtīga pastaiga, lūk, kas mums visiem vajadzīgs, viņa teica, un mēs visi kopā devāmies uz Klosterīti, kas patiesībā nemaz nav nekāds klosteris, tikai maza kapeliņa pakalna galā. Kāpums bija nepārtraukts un tāpēc gandrīz nemanāms, vienīgi daždesmit pēdējie metri bija stāvāki, un, atvilkdams elpu, es mudināju puikas saplūkt rožu un vijolīšu pušķi. Paola nīgri aizrādīja, lai es labāk pats paostu puķes, nevis nevietā citēju Leopardi, kurš turklāt kā jau dzejnieks bija melis: pirmās rozes uzplaukst tad, kad visas vijolītes jau sen ir noziedējušas, un jebkurā gadījumā vienā pušķī tās kopā salikt nevar, kas netic, lai pamēģina pats.

Lai pierādītu, ka atceros ne dkai enciklopēdiju šķirkļus, liku lietā dažus no pēdējās dienās atgūtajiem sižetiem, un puikas salipa man apkārt ieplestām acīm, jo šos stāstus nekad nebija dzirdējuši.

Sandro, vecākajam, izstāstīju Bagātību salu. Stāstīju, kā devos ceļā no viesnīcas "Admirālis Benbovs" un kāpu uz Hispaniolas klāja kopā ar lordu Triloniju, dakteri Laivsiju un kapteini Smoletu, tomēr man likās, ka puikam visvairāk iepatikās Garais Džons Silvers, tā koka kājas dēļ, un nelaimīgais Bens Ganns. Sandro satraukumā ieplestām acīm jau saredzēja pirātus slapstāmies pa tuvējiem krūmiem un prasīja, lai stāstu vēl un vēl, taču nekā kad kapteiņa Flinta dārgumi bija atrasti, stāsts bija galā. Toties mēs ilgi dziedājām Piecpadsmit vīru uz miroņa lādes, jo-ho-ho, un pudele ruma…

Savukārt Džandžo un Luku es visiem spēkiem centos iepriecināt ar Džannīno Stopani palaidnībām no Džanni Viesuļa dienasgrāmatas. Kad es ar puļķīti pa drenāžas caurumu puķupodā bakstīju uz augšu Betīnas tantes diktamni, lai tā brīnumaini ātri augtu, un kad izmakšķerēju pēdējo zobu no aizmigušā tēvoča Venancio mutes, viņi smējās vai pušu plīsdami, kas nozīmēja, ka vismaz kaut ko no šiem stāstiem viņi bija sapratuši arī trīs gadu vecumā, bet šķiet, vispateicīgākā auditorija izrādījās Karla un Nikoleta, kuras nekad agrāk par tādu Džanni Viesuli neko nebija dzirdējušas (un tas par šiem laikiem neko labu neliecina).

Taču, izklaidējot viņas abas, daudz aizraujošāk man šķita iejusties Rokambola lomā un stāsfit, kā es nogalināju seru Viljamu, savu skolotāju nozieguma mākslā, kurš, lai ari jau vecs un akls, joprojām bija bīstams manas pagātnes liecinieks: nogāzu viņu zemē un iedūru pie pakauša pamatnes garu, smalku un asu cepures adatu, un pēc tam noslaucīju mazo asins traipiņu viņa matos, lai visi domātu, ka viņu ķērusi trieka.

Paola mani aprāja, teikdama, ka es nedrīkstu stāstīt tādas lietas, bērniem dzirdot, labi vēl, ka mūsdienās mājās nemētājas visādas cepuru adatas, citādi viņiem sagribētos šo paņēmienu izmēģināt ar kaķi. Bet vispār viņu vairāk par visu ieinteresēja tas, ka šos piedzīvojumus biju stāstījis pirmajā personā, it kā tie visi būtu atgadījušies man pašam.

"Viena lieta, ja tu to dari, lai bērniem būtu jautrāk," viņa teica, "bet pavisam kas cits, ja tu visā, ko esi lasījis, esi iejuties pārāk dziļi, jo tas nozīmē, ka tu aizņemies svešu atmiņu. Vai tev pašam ir skaidra distance starp sevi un tiem stāstiem?"

"Nu beidz!" es atteicu, "atmiņu es esmu zaudējis, taču galīgi jucis gan neesmu. Es taču to daru puiku dēļ!"

"Cerēsim," viņa atbildēja. "Tu taču atbrauci uz Solaru atrast pats sevi, jo tevi nospieda iekšējā enciklopēdija ar visiem tiem Homēriem, Mandzoni un Flobēriem, bet tagad tu esi aizrautīgi ieniris citā enciklopēdijā, kas veltīta sēnalu literatūrai. Neizskatās pēc diža progresa."

"Ir gan progress," atteicu. "Pirmkārt, Sfivensons nav nekāda sēnalu literatūra, otrkārt, tā nav mana vaina, ka tipiņš, kuru gribu atrast no jauna, tādu sēnalu literatūru patērēja lielos daudzumos, un, treškārt, tu pati, saskatījusies uz Klarabellas Govs dārgumiem, mani atsūtīji šurp."

"Tev taisnība, atvaino. Ja tu redzi, ka no tā ir kāds labums, turpini. Bet piesardzīgi, neļauj, lai viss, ko tu lasi, saindē tev smadzenes." Un, gribēdama pavērst sarunu uz citu pusi, apjautājās par manu asinsspiedienu. Samelojos, teicu, ka nesen to mērīju un bija labs simt trīsdesmit. Viņa priecājās, mana nabaga mīlulīte.

Kad atgriezāmies no pārgājiena, Amālija bija pagatavojusi gardu launagu un citronūdeni visiem. Pēc tam mani ciemiņi devās prom.

Tovakar biju labs puika un gāju gulēt reizē ar vistām.

No rīta atkal izstaigāju mājas vidusdaļu, ko iepriekš biju apskatījis pārāk steidzīgi. Atgriezos vectēva guļamistabā, kur pirmajā reizē, godbijīgu trīsu pārņemts, tik tikko biju iemetis acis. Arī tur stāvēja kumode un liels drēbjuskapis ar spoguļiem durvīs, kā jau tā laika guļamistabās bija pieņemts.

Atvēru skapi, un tur mani gaidīja liels pārsteigums. Pašā dibenā, gandrīz paslēpts aiz sakarinātajām drēbēm, no kurām vēl plūda aizvēsturiska naftalīna smārds, ieraudzīju divus priekšmetus: ar kloķi uzvelkamu gramofonu ar tauri un radioaparātu. Abi bija pārklāti ar žurnāla lappusēm, kuras es tūliņ saliku kopā, tas bija četrdesmito gadu Radiocorriere numurs, un šis izdevums publicēja galvenokārt radioraidījumu programmu.

Uz gramofona joprojām stāvēja veca septiņdesmit astoņu apgriezienu plate, taču to klāja pamatīga netīrumu kārta. Iespļāvu kabatlakatā un tīrīju plati pusstundu. Tās nosaukums bija Amapola. Uzliku gramofonu uz kumodes, uzgriezu ar kloķi, un no taures atskanēja neskaidra čerkstoņa. Melodiju tik tikko varēja pazīt. Vecā uzparikte jau bija nonākusi vecuma demences stāvoklī, un tur nekas vairs nebija līdzams. Bet galu galā šis gramofons droši vien bija īsts muzeja eksponāts jau manā bērnībā. Ja gribu klausīdes tālaika mūziku, man vajadzēs izmantot atskaņotāju, kas stāv vectēva kabinetā. Bet kur diez palikušas plates? Vajadzēs pajautāt Amālijai.

Radio, lai arī iesaiņots papīros, pa šiem piecdesmit gadiem dk un tā bija pārklājies ar tik biezu putekļu kārtu, ka tajā varēja rakstīt ar pirkstu, tāpēc es aparātu vispirms rūpīgi noslaucīju. Tas bija skaists Telefunken sarkankoka krāsā (tad redz, kāpēc bēniņos mētājas šī vācu ražotāja kaste), kam skaļruni klāja raupju, resnu diegu audums (varbūt pavedienu resnums uzlaboja skanējumu).

Blakus skaļrunim skala ar stacijām, satumsusi un nesalasāma, bet zemāk trīs grozāmas pogas. Šis noteikd bija radio ar lampām, un, to sakratot, varēja dzirdēt, ka iekšā kaut kas kustas un grab. Aparātam joprojām bija elektrības vads ar kontaktdakšu.

Aizstiepu radio uz vectēva kabinetu, saudzīgi novietoju uz galda un iespraudu kontaktdakšu rozetē. Notika pusbrīnums, kas apliecināja, ka agrākajos laikos tika ražotas pamatīgas lietas: lampiņa, kas izgaismoja ekrānu ar stacijām, iedegās, lai arī pavisam vārgi. Pārējais gan vairs nedarbojās, acīmredzot lampas iekšā bija pagalam. Nodomāju, ka varbūt es kaut kur varbūt pat Milānā varētu atrast kādu no tiem fanādskajiem amatieriem, kas prot atdzīvināt šādus aparātus, jo viņiem ir vesela noliktava, pilna ar vecām rezerves daļām, līdzīgi kā tiem, kuri nodarbojas ar retro automobiļiem un izmanto labākās detaļas no vāģiem, kas jau nodod lūžņos. Pēc tam iedomājos, ko man varētu pateikt vecais radiotehniķis, kuram netrūkst vienkāršo ļaužu apdomīgās loģikas: "Negribu jūs bez vajadzības aplaupīt. Saprotiet, es jau varu to aparātu sataistīt tā, lai tas skan, taču jūs pa to dzirdēsiet nevis veco laiku, bet tagadējos raidījumus, un tad jau labāk nopirkt jaunu radio, kas noteikti izmaksātu mazāk par šī labošanu."

Gudrs gan, velns tāds. Šajā partijā man nebija izredžu uzvarēt. Radio jau nav sena grāmata, kuru var atšķirt un atrast visu, kas domāts, teikts un nodrukāts pirms piecsimt gadiem. Šis radioaparāts savā čerkstošajā balsī man atskaņotu drausmīgo rokmūziku vai kā nu to mūsdienās sauc. Tikpat labi es, lielveikalā nopircis pudeli visparastākā San Pellegrino, varētu cerēt, ka garšas kārpiņām pieskarsies dzirkstošais višī ūdens. Šī salauztā kaste man solīja uz mūžīgiem laikiem zaudētas skaņas. Ja vien es varētu tās atdzīvināt kā Pantagriēla sasaldētos vārdus… Tomēr manu smadzeņu atmiņa vēl varētu kādu dienu atgriezties, bet šī skaņu viļņu atmiņa, hercu atmiņa gan ir zaudēta neglābjami. Solara ar skaņām man nevarēja palīdzēt, tā varēja man sniegt tikai sava klusuma apkurlinošo troksni.

Taču bija saglabājusies gaišā skala ar raidstaciju vārdiem, dzelteniem vidējiem viļņiem, sarkaniem īsviļņiem un zaļiem garo viļņu stacijām, un par šiem vārdiem es noteikti biju fantazējis nebeidzami ilgi, pārbīdīdams bultiņu un pūlēdamies saklausīt neparastas skaņas no maģiskām pilsētām, ko sauc Štutgarte, Hilversima, Rīga, Tallina. Nekad nedzirdēti vārdi, ko varbūt saistīju ar Makedonia, Turkish Alika, Virginia, AI Kalif un Stambul. Kur es sapņoju vairāk: nolīcis pār atlanta lappusēm vai pieplacis šim staciju sarakstam un klausīdamies to čukstos? Un te bija arī pašmāju vārdi, tādi kā Milāna un Bolcāno. Sāku dungot:

Tad, kad no Turlnas radio raida,

zini, pie upes tevi šovakar gaidu,

bet, ja es uzgriežu citu programmu,

uzmanies, ka nesatiec manu mammu.

Radio Boloņa: sirds man pilna ziedoņa.

Radio Milāna: tevi jūtu pat iztālēm.

Radio Sanremo: šovakar tiksimies, iespējams…*

Un pilsētu nosaukumi jau atkal bija vārdi, kas atsauc prātā citus vārdus.

Pēc skata radioaparāts bija trīsdesmito gadu ražojums. Tolaik tas droši vien maksāja briesmīgi dārgi un mājās parādījās tikai noteiktā brīdī kā turības un statusa apliecinājums.

Gribēju saprast, ko īsti trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados darīja ar radioaparātiem, un atkal piezvanīju Džanni.

Vispirms viņš man paziņoja, ka prasīs mazu, bet godīgu samaksu par šo darbu, ja jau es viņu regulāri izmantoju kā ūdenslīdēju, kam no dzelmes jāiznes nogrimušas amforas. Bet tad aizkustinājuma pilnā balsī piebilda: "Eh, radio… Mūsu mājās tas parādījās tikai 1938. gadā. Aparād bija dārgi, un mans tēvs bija ierēdnis, bet atšķirībā no tavējā strādāja pavisam mazā uzņēmumā un pelnīja maz. Jūs vasaras brīvdienās braucāt uz laukiem, bet mēs palikām pilsētā un vakaros gājām pastaigā uz parku ieelpot kādu drusku vēsāka gaisa. Un reizi nedēļā ēdām saldējumu. Mans tēvs pēc dabas bija nerunīgs. Vienu vakaru viņš pārnāca mājās, apsēdās pie galda un paēda klusējot kā vienmēr, bet tad izvilka turzu ar kūciņām. Kas tad nu, nav taču svētdiena? māte brīnījās. Man vienkārši sagribējās, viņš atbildēja. Mēs apēdām kūciņas, un tad viņš, galvu kasīdams, noteica: Mara, izskatās, ka pēdējos mēnešos peļņa ir bijusi lielāka, un priekšnieks man iedeva tūkstoš liru prēmiju. Manu māti gandriz ķēra trieka, viņa piešāva roku pie mutes un iekliedzās: ak, Frančesko, tad jau mēs varēsim nopirkt radio! Tā tas notika. Tajā laikā bieži dziedāja ja vien man tūkstoš liras mēnesī būtu. Tā bija mazā ierēdņa dziesma, kurš sapņo par tūkstoš liru algu, lai varētu visu ko nopirkt savai jaunajai, smukajai sieviņai. Tātad tūkstoš liras bija labas algas simbols, un varbūt šī summa bija pat lielāka par tēva ierasto mēnešalgu, katrā ziņā uz dk lielu un negaidītu prēmiju neviens nebija cerējis. Tā mūsu mājās uzradās radioaparāts. Pagaidi, ļauj man padomāt, jā, tā bija Phonola. Reizi nedēļā bija Marfini un Rosi opermūzikas koncerts, un tāpat reizi nedēļā translēja kādu komēdiju. Eh, Tallina un Rīga, nebūtu slikti, ja tā uz radio skalas būtu rakstīts ari tagad, kad palikuši tikai cipari… Un kara laikā vienīgā siltā telpa bija virtuve, tāpēc radio pārnesa uz turieni, un tur mēs vakaros pavisam klusiņām, riskējot nonākt aiz restēm, klausījāmies raidījumus no Londonas. Kārtīgi ieslēgušies, pustumsā, logi aptumšošanas dēļ aizlīmēti ar zilgano cukura papīru. Un tad vēl dziesmas! Kad tu pārbrauksi, ja gribēsi, es tev nodziedāšu visas, pat fašistu himnas. Tu zini, es neesmu nekāds nostalģiskais tips, bet reizēm sailgojos pēc visām vecajām fašistu dziesmām, lai atkal varētu justies kā tajos vakaros pie radio… Kā bija tai reklāmā? Radio apburošā balss…"

Teicu viņam, ka nu jau piehks. Jā, taisnība, es pats piezvanīju un pats to visu prasīju, bet tagad viņš manu tabula rasa piesārņo ar savām atmiņām. Man šie radiovakari no jauna jāizdzīvo pašam. Un manējie noteikd bija citādi: Džanni bija Phonola, man Telefunken, un varbūt viņš klausījās Rīgu, bet es Tallinu. Bet vai mēs te tiešām varējām uztvert Tallinu un dzirdēt, kā cilvēki runā igauniski?

Nokāpu lejā paēst un, par spīti Gratarolo, kārtīgi sadzēros vīnu, bet tikai gribēdams aizmirsdes. Tieši tā aizmirsties. Man vajadzēja aizmirst pēdējās nedēļas satraukumus un uzbudinājumu, vajadzēja panākt, lai sagribētos atlaisties gultā, pēcpusdienas ēnā un rāmi snauduļot ar Mompračemas tīģeriem rokā, un, lai arī bērnībā šī grāmata droši vien bija turējusi mani nomodā līdz dziļai naktij, iepriekšējos divos vakaros tā bija izrādījusies brīnišķīgi iemidzinoša.

Taču, cilājot dakšiņu un ik pa brīdim pametot kādu kumosiņu Matū, man prātā iešāvās pavisam vienkārša, toties gaiša doma: radio atskaņo to, kas tiek pārraidīts pašlaik, bet gramofons gan ļauj dzirdēt to, kas platēs ierakstīts agrākajos laikos. Lūk Pantagriēla sasaldētie vārdi. Lai es varētu justies kā klausoties radio pirms piecdesmit gadiem, man bija vajadzīgas plates.

"Plates?" noņurdēja Amālija. "Jūs labāk domājiet par ēdienu, nevis par platēm, jo citādi visa šī Dieva dāvana saskries nerīklē vai pārvērtīsies par tādu indi, ka jums atkal vajadzēs meklēt ārstu! Plates, plates, plates… Jēziņ, kur īsti… Nē, bēniņos ne. Kad jūsu tante un onkulis te nolēma visu aizvākt prom no acīm, es viņiem palīdzēju un… paga, paga… es spriedu, ka nebūs labi, ja man visas tās plates no jūsu vectēva kunga kabineta vienai vajadzēs stiept augšā uz bēniņiem: nokritīs vēl uz trepēm un pagalam būs. Un tad es viņas sakrāmēju… sakrāmēju… neņemiet nu ļaunā, es par atmiņu nevaru sūdzēties, lai gan manā vecumā tas nebūtu nekāds brīnums, tomēr kopš tās dienas ir pagājuši piecdesmit gadi, un nav jau tā, ka es visu šo laiku par tām platēm vien būtu domājusi. Āā, pareizi, kā es varēju aizmirst! Es tās plates laikam sakrāvu lādē, kas stāv pie jūsu vectēva kunga kabineta!"

Augļus desertā izlaidu un kāpu augšā pētīt lādi. Iepriekšējo apmeklējumu laikā šai lādei nekādu uzmanību nebiju pievērsis. Tagad to atvēru un, jā, tur cita uz citas bija saliktas plates, vecās, labās septiņdesmit astoņu apgriezienu plates, katra savā sargājošajā aploksnē. Amālija tās lādē bija salikusi kā pagadās, un te juku jukām bija viss iespējamais. Man vajadzēja pusstundu, lai aizstieptu visas uz vectēva kabinetu un sakrautu uz galda, tad sāku tās šķirot un likt plauktos. Vectēvs laikam bija labas mūzikas cienītājs, te bija gan Mocarts, gan Bēthovens, bija operu ārijas (pat viens Karūzo ieraksts), daudz Šopēna, bet tāpat arī daudz sava laika populāro dziesmu.

Izpētīju veco Radiocorriere: Džanni bija taisnība, katru nedēļu bija pa vienam opermūzikas raidījumam, bija komēdijas, paretam arī kāds simfoniskās mūzikas koncerts, radio ziņu izlaidumi, bet visu pārējo laiku vieglā jeb melodiskā mūzika, kā tolaik bija pieņemts teikt.

Tātad man vajadzēja no jauna klausīties dziesmas, jo tieši tāds bija skaniskais iekārtojums vidē, kurā uzaugu, varbūt vectēvs sēdēja savā kabinetā un klausījās Vāgneru, bet pārējā ģimene priecājās par dziesmiņām, ko atskaņoja radio.

Tūlīt atradu Innočenci un Soprāni sacerēto ja vien man tūkstoš liras mēnesī būtu. Vectēvs uz daudzu plašu vāciņiem bija uzrakstījis datumu nezinu, norādot dziesmas parādīšanās vai plates pirkšanas dienu, bet vismaz aptuveni varēju uzzināt gadu, kad dziesma jau (vai joprojām) skanējusi arī pa radio. Šajā gadījumā uz apvāka bija norādīts 1938. gads, un Džanni atcerējās pareizi: dziesma bija parādījusies tolaik, kad viņa ģimene iegādājās ilgoto Phonola.

Mēģināju ieslēgt atskaņotāju. Tas patiešām vēl darbojās: skaļrunis gan nebija nekāds labais, bet varbūt pat labāk, ka viss skrapstēja un čirkstēja kā agrākajos laikos. Un tā, atstājis radio skalu izgaismotu, it kā aparāts vēl būtu dzīvs un skanošs, un uzlicis uz atskaņotāja plati, es klausījos 1938. gada vasaras radiopārraidi:

ja vien man tūkstoš liras mēnesī būtu, Par laimīgu cilvēku tūliņ es kļūtu, par to es nešaubos.

Kāds vienkāršs darbs bez pienākumu sloga,

es nekāroju tikt pie liela goda,

pēc slavas neraujos.

Pie jauka nomales namiņa tiktu

un mazu sieviņu iekšā tur liktu,

tādu kā tu.

ja vien man tūkstoš liras mēnesī būtu, tev dāvanās pirktu gan zeltu, gan zīdu, visu, ko kārotu tu!

Iepriekšējās dienās biju prātojis, kā mans bērnišķīgais "es" jutās starp kvēli nacionālistiskajiem varenības solījumiem un sapņiem par Londonas miglu, kur Fantomass spēkojās ar Sandokanu, uz visām pusēm skrēja karteču krusa, kas kapāja cīnītāju krūtis, un Šerloka Holmsa tautieši, arī cīņas karstumā pieklājīgi apjukuši, zaudēja te rokas, te kājas, bet tagad es atklāju, ka tajos pašos gados radio man piedāvāja arī citādu ideālu sīko ierēdnīti, kas ilgojas tikai pēc rāmas dzīves pilsētas nomalē. Bet varbūt tas bija izņēmums.

Visas plates, kam bija norādīts gadskaitlis, vajadzēja sakārtot hronoloģiski. Un tad es gadu pēc gada varēšu izsekot tam, kā manu apziņu veidoja mūzika, ko klausījos.

Neprātīgā aizrautībā kārtoju plates, cilāju un pārcilāju visvisādus mīļais, mīļais, atnes man daudz rožu, nē, tu vairs neesi meitene mana, mīlas pārņemtā lellīt, un tur starp ziedu pļavām būs mūsu mīlas svētnīca, jel atpakaļ nāc, atgriezies, manu mazulīt, tikai man čigānu vijole raud žēli, kaut uz stundiņu tevi satikt, tu, puķīt smaržainā, orķestru ierakstus, kur pie diriģenta pults stāvējuši Činiko Andželīni, Pipo Bardzidza, Alberto Semprīni un Gorni Krāmers, un uz platēm bija rakstīts Fonit, Carisch un La Voce del Padrone, kur sunītis, purnu pastiepis, uzmanīgi klausījās, kas skan no gramofona taures. Un tā es uzdūros arī platēm ar fašistu himnām. Šīs vectēvs bija salicis vienkopus un pārsējis ar auklu, kā gribēdams pasargāt vai nošķirt no pārējām. Vai mans vectēvs bija fašists vai antifašists, vai ne viens, ne otrs?

Līdz dziļai naktij klausījos visdažādākās dziesmas, kas nebūt nelikās svešas un nedzirdētas, lai gan dažām man prātā tūlīt atausa tikai vārdi, bet citām tikai melodija. Nevarēju nepazīt tādu klasisku gabalu kā jaunatne, kas laikam kā oficiāla himna skanēja ikvienā fašistiskās jaunatnes sanāksmē un sapulcē, bet tāpat nevarēju izvairīties no pieņēmuma, ka, ļoti iespējams, neilgi pēc šī brašā marša mans radio mēdza atskaņot Mīlas pārņemto pingvīnu, kuru, kā vēsfija plates vāciņš, izpildīja Trio Lescano.

Man šķita, ka šīs sieviešu balsis pazīstu kopš mūžīgiem laikiem. Trijotne dziedāja ar tercas un sekstas intervāliem, radot šķietamu kakofoniju, kas tomēr bija neizsakāmi tīkama klausītāju ausīm. Un, kamēr Itālijas puikas man mācīja, ka nav lielākas laimes un goda kā piedzimt par itāli, tikmēr māsas Leskāno man dziedāja par Holandes tulpēm.

Nolēmu pamīšus klausīties maršus un dziesmas (un droši vien tieši tāpat pamīšus tie savulaik skanēja pa radio). Pēc tulpēm pievērsos balillu himnai, un, tikko plate sāka griezties, dziedāju kopā ar kori, un vārdi paši nāca man pār lūpām. Šī jauno fašistu organizācijas himna slavināja drosmīgo puiku (Džovanni Batistu Peraso, sauktu par Balillu, kurš pats neapjauta, ka ir protofašists, jo kā izlasāms ikvienā enciklopēdijā -

f MCI

Ierakumos atskan dziesma, Kas mūs visus sauc uz kauju, Visiem priekšā Melnā Liesma, Kas jo nikni ciņa raujas. Katram mums ir rokā bumba, Ticība mums sirdi dzivo, Ejam tālu kaujas stundā, droši slavas karogs plīvo.

Visi jaunie, visi jaunie, pavasara ziedi jaukie, uzplaukuši dzīves aukās, tālu mūsu dziesma skan.

Rokās man Orsīni bumba Rokās šausmu duncis ass. Haubices visapkārt bungo, sirds man nenodreb nemaz. Savu karogu mēs dziesmās Esam sargājuši godam, Lai viscauri melna liesma Mūsu sirdīs uzliesmotu.

Visi jaunie, visi jaunie, pavasara ziedi jaukie, uzplaukuši dzīves aukās, tālu mūsu dziesma skan.

Par Benito Musolīni Eijā eijā alalā*

Maija vējš kad loka zarus, mēness pār kalnu veļas, atsūta mums gaišu staru, dodoties ceļā…

Tās izsaka mīlu tu tu tu tulpes, tās sačukstas koros tu tu tu tulpes…

Ieklausies šai jaukā dziesmā, iededz sirdi mīlas liesmā.

Tās izsaka mīlu tu tu tu tulpes, tās runā par sirdi tu tu tu tulpes. Šīs brīnumainās tu tu tu tulpes tev par mani daudz ko pastāstīs!*

Akmens svilpj, un ielas pilda Porlorijas zēna vārds, mazais brašulis Balilla nāk vēsturē kā pērkoņdārds. Dziļi, dziji dubļu lāmā lielgabali iestiga, taču puika bij' no krama savu Māti brīvoja.

Lepnas acis, veikls solis, Dziesmu dziedam mēs ar godu. Naidniekiem svied pierē oli, draugiem visu sirdi dod!

Esam drosmes pilnas liesmas, esam sēklas graudi spējie: avots dzied mums jautras dziesmas, pretī smaida maija vēji. Bet, ja aicinās mūs cīņā un ja kaujas trokšņi dārdēs, būsim spridzekļi un mīnas Brīvības Vissvētās vārdā*

Tad, kad noklust viss un mēness laistās debesis, dziedu savu maigo mjau, mīļo Maramjau. Redzu visus kaķus, tie pa jumta kori klīst, sauc, lai tu atpakaļ nāc, arī viņus skumjas māc.

Maramjau, mans mīļo draudziņ,

kāpēc nomiri tu tā?

Vai tev maizes, vīna trūka?

Vai pieniņa launagā?

Šeit vēl murrā tev par prieku

kaķenītes mīlas skurbā,

taču ciet ir tavas durvis,

un tu neatsaucies nemaz.

Maramjau… Maramjau… skandē kaķu koris. Maramjau… Maramjau… mjau, mjau, mjau, mjau, mjau…*

dzīvoja astoņpadsmitajā gadsimtā), kurš raidīja pirmo akmeni pret austriešiem, tā izraisīdams tautas sacelšanos Dženovā.

Laikam jau fašismam nebija nekādu iebildumu pret teroristiskām izdarībām, jo savā Jaunatnes versijā es saklausīju arī Rokās man Orsīni bumba, rokās šausmu duncis ass, un, ja pareizi atceros, Orsīni bija tas, kurš mēģināja nogalināt Napoleonu III.

Un, kamēr klausījos, satumsa nakts, un no dārza vai pakalna istabā ieplūda spēcīga lavandas vai citu man nepazīstamu zāļu smaržas (timiāns? baziliks? botānika nekad nav bijusi mana stiprā puse, un galu galā es taču biju tas, kurš, aizsūtīts pēc rozēm, atgriežas mājās ar suņa pautiem? vai varbūt tās bija Holandes tulpes?). Vai smaržoja puķes, kuru nosaukumus man bija mācījusi Amālija, visas tās dālijas un cinnijas?

Uzradās Matū un murrādams sāka trīties man gar biksēm. Pamanīju plati, kam uz vāciņa bija uzzīmēts kaķis, un ar šo ņaudu pilno trēnu aizstāju balillu himnu. Maramjau, mans mīļo draudziņ, kāpēc nomiri tu tā?

Bet vai tiešām kārtīgi balillas dziedāja par Maramjau? Varbūt man tomēr vajadzēja atgriezties pie režīma maršiem, kas slavināja varoņus? Matū droši vien bija gluži vienalga, kādas dziesmas kuro brīdi skan. Ērti apsēdos, paņēmu runci klēpī, kasīju viņam aiz labās auss un aizkūpināju cigareti, pilnībā iegremdēdamies jauna un patriotiski noskaņota balillas pasaulē.

Pēc stundu ilgas klausīšanās mans prāts bija pārblīvēts ar varonīgām frāzēm, mudinājumiem doties uzbrukumā un nāvē, kā ari ar svētsvinīgiem Dučem dotiem uzticības zvērestiem un ziedošanās solījumiem. Uguns no Vestas tempļa laužas droši, jaunatne, spārniem liesmojot, trauc, jaunie vīri cīnīsies, ar Romas gribasspēku kaujās ies, paties', reiz mums nebija baiļu no cietuma restēm, tagad nav baiļu no lodēm, kas svelps, jaunu spēcīgu cilti mēs radām, cilti, kas cīņā sev līdzi sauks, melnais krekls kā karogs pauž vēsti, par Duči esam gatavi krist, par Duči un Impēriju, eijā eijā alalā, sveiks dzīvo, karali un imperator, šai dienā Pasaulei uti Romai ir devis Duče jaunu likumu, nu stipra impērija plešas, ak, paliec sveika, mīļotā, uz Abesīniju es dodos, drīz braukšu atpakaļ no Āfrikas ar uzvaru, pie krūts sev spraudis puķīti, kas saulē karstā plaukusi zem ekvatora debesīm, būs Nica mūsu, mūsu Savoja, un liktenīgā Malta, Korsika, par itāļtautas cietoksni kļūst Tunisa, tie mūsu krasti, mūsu kalni, mūsu jūra, un pāri visam aizskan brīves balss.

Ko gribēju es Nicu, kas pieder Itālijai, vai mēnesī tūkstoš liras, par kuru vērtību man nebija nekādas nojēgas? Puika, kas spēlējas ar šautenēm un zaldātiņiem, grib atbrīvot liktenīgo Korsiku un Maltu, nevis lepni grozīties starp tulpēm un mīlas pārņemtiem pingvīniem. Tomēr, lai ari cik brašs jaunais balilla es būtu bijis, vai, klausīdamies Mīlas pārņemto pingvīnu un pie reizes lasīdams Kapteini Sātanu, es iztēlojos pingvīnus Ziemeļu ledainajās jūrās? Un vai, aizrāvies ar Astoņdesmit dienās ap zemeslodi, redzēju, kā Fileass Fogs klejo pa tulpju laukiem? Un kā manā prātā sapratās Rokambols ar savu smailo cepures adatu un Džovanni Batista Peraso ar akmeni rokā? Tulpes bija ierakstītas 1940. gadā, kad karš jau bija sācies, un skaidrs, ka tajā laikā es dziedāju arī jaunatni, bet kurš man var apgalvot, ka par kapteini Sātanu un Rokambolu biju lasījis jau tajos gados, nevis tikai 1945. gadā, kad visas fašistu dziesmas jau bija pagaisušas bez pēdām?

Par katru cenu vajadzēja sadzīt rokā manas skolas grāmatas. Tad es redzēšu, ko patiešām tolaik lasīju, un dziesmas no platēm, kam gadskaitlis ir norādīts, man noderēs par autentisku skanisko fonu. Tad varbūt sapratīšu, kādas attiecības pastāv starp nav baiļu no lodēm, kas svelps, un visiem tiem slakdņiem, ar kuriem mani kārdināja Ilustrētais Žurnāls par Ceļojumiem un Piedzīvojumiem.

Veldgi es apņēmos pāris dienu atpūsties un padzīvot rāmāk. Jau no rīta vajadzēs atkal kāpt uz bēniņiem. Ja vectēvs rīkojās metodiski, tad skolas grāmatām nevajadzētu būt noglabātām pārāk tālu no kastēm, kurās ir saliktas manas agrīnās bērnības grāmatas. Protams, ja vien onkulis un tante visu veco kārtību nav izjaukuši.

Pagaidām jutos pārguris no aicinājumiem gūt varoņa slavu. Piegāju pie loga. Pret debesīm tumši iezīmējās pakalnu aprises, mēnesnīcas nebija, bet nakts izskatījās kā zvaigžņu deķis. Kāpēc man prātā iešāvās šis nodeldētais, vecmodīgais izteiciens? Arī tas noteikti nāca no kādas dziesmas. Debesis es redzēju tādas, kādas tās savulaik biju dzirdējis dziesmā.

Ņēmos pārrakņāt plates un vilku ārā visas, kam nosaukums deva kādu mājienu par nakti vai zvaigžņu telpu. Vectēva atskaņotājs bija no tiem, kur laikus varēja spēlēšanai sagatāvot daudzas plates, saliekot tās citu virs citas: kad viena bija izspēlēta, nākamā tūlīt pati nokrita uz šķīvja. II kā man patiešām dziedātu radio, un man pat nevajadzētu grozīt tā pogas. Palaidu pirmo plati un pats sapņaini stāvēju pie loga, raudzīdamies zvaigžņotajās debesīs virs galvas, ilgi ļaudamies labai un draņķīgai mūzikai, kam taču vajadzētu manī kaut ko atmodināt.

Šonakt zvaigznes tūkstošiem mirdz… Nakts kopā ar tevi un zvaigznēm… Runā ar mani zem zvaigznēm, saki man saldākos vārdus, lai mīlas burvība plūst… Zem Antiļu debesīm, kur zvaigznes kvēl kā uguns dzirkstis, mīla mutuļo karsta… Mailū, kur tālā Singapūra un zvaigznes auž krāšņākos sapņus, dzima mūsu mīla, bangaina kā jūra… No augstumiem zvaigznes noraugās, tās jūtu nekaunas, tās redz, ka tevi skūpstīt alkstu… Te līdzās man esi, te atkal tālu prom, vai sūdzēt man zvaigznēm… ja dziedāšu es zvaigznēm, mēnesim, vai sūtīs tie man veiksmes staru?… Ak mēnesnīca zvīļā, kā jūras dzelmē dziļā, ir iekritusi mana sirds… Venēcija, mēness un tu mūs laiviņa šūpotu… Zem Ungārijas debesīm es skumji nopūšos, pēc tevis, mana mīļā, es mūžam ilgošos… Debesis zilas, un solis man viegls, kā putniņš no zara zarā es laižos…

Bet pēdējo plati šajā krāvumā laikam biju iejaucis nejauši, jo ar debesīm un zvaigznēm tai nebija nekāda sakara, un juteklīga balss, gluži kā saksofons riesta laikā, dziedāja:

Tur dienvidos, Kapokabanā, tur, Kapokabanā, sieviete valda, tai visa vara…

Satraukts saklausīju tālu motora rūkoņu, droši vien kāds brauca lejāk pa ieleju, bet sirds man salēcās, un es noteicu: "Tas ir Pipeto!" It kā kāds ierastos precīzi norunātajā brīdī, un it kā viņa ierašanās mani tomēr darītu nemierīgu. Kas bija Pipeto? Tas ir Pipeto, es teicu, un jau atkal to atcerējās vienīgi manas lūpas. Tikai flatus vocis. Nezināju, kas ir šis Pipeto. Pareizāk, kaut kas manī to zināja gluži labi, taču šis kaut kas, drūmi smīnot, gulšņāja manu smadzeņu savainotajā daļā.

Brīnišķīgs sižets Manu bērnu bibliotēkai: Pipeto noslēpums. Vai varbūt tas ir tikai adaptēts tulkojums un oriģinālu sauc, piemēram, Lantenaka noslēpums?

Lauzīju galvu par Pipeto mīklu, taču varbūt nekāda noslēpuma nemaz nebija, varbūt tikai kāds vēlā vakarā šos vārdus bija nočukstējis radioviļņos.

.

## 9 bet PIPO NEZINA

Sekoja citas dienas (piecas, septiņas, desmit?), atmiņas par kurām man sajukušas kopā, un varbūt tas pat ir labi, jo tagad man no tām ir atlikusi, tā teikt, montāžas kvintesence. Es griezu un līmēju visdažādākās liecības, liku kopā, gan ņemot par pamatu visdabiskākās domu un emociju virknes, gan tieši otrādi gribēdams radīt kontrastus. Tīrais atlikums gan vairs nav gluži tas, ko es šajās dienās redzēju un dzirdēju, un nav ari tas, ko redzēju un dzirdēju bērnībā: tā bija izlikšanās, sešdesmit gadu vecumā izstrādāts pieņēmums par to, ko un kā es varētu būt domājis, kad man bija desmit gadi. Par maz, lai varētu teikt: "Es zinu, ka notika tā," tomēr pietiekami, lai varētu mēģināt papirusa tīstokļos izklāstīt iespējamās tā laika izjūtas.

Biju atgriezies bēniņos un jau sāku baiļoties, ka no vecajām skolas lietām nekas vairs nav saglabājies, kad mans skadens uzdūrās ar liplend aizlīmētai kastei, uz kuras bija rakstīts "Jambo sākumskola un pamatskola". Bija arī otra kaste, uz kuras bija rakstīts "Ada sākumskola un pamatskola". Bet māsas atmiņas iedarbināt man nevajadzēja. Pietiks pašam ar savējām.

Gribēju pasargāt sevi no vēl vienas nedēļas ar pārmērīgi augstu asinsspiedienu. Tāpēc pasaucu Amāliju, un pa abiem mēs lielo kasti nostiepām lejā uz vectēva kabinetu. Pēc tam nospriedu, ka sākumskolā un pamatskolā droši vien esmu gājis laikā no trīsdesmit septītā līdz četrdesmit piektajam gadam, tāpēc pie viena nonesu lejā arī kastes, uz kurām bija rakstīts "Karš", "Četrdesmitie gadi" un "Fašisms".

Kabinetā kastes iztukšoju un sakārtoju to saturu pa vairākiem plauktiem. Sākumskolas lasāmās grāmatas, pamatskolas vēstures un ģeogrāfijas grāmatas, neskaitāmas burtnīcas ar manu vārdu, mācību gadu un klasi. Un vēl bija daudz laikrakstu. Izskatījās, ka vectēvs, sākot ar Etiopijas karu, bija saglabājis visus svarīgākos numurus, ari to, kurā bija publicēta Dučes vēsturiskā runa par Impērijas iekarošanu, un to, kurā bija 1940. gada 10. jūnija kara pieteikums, un tā tālāk, līdz pat atombumbas nomešanai uz Hirosimas un kara beigām. Vēl te bija daudz pastkaršu, plakātu, uzsaukumu, brošūru un arī daži žurnāli.

Nolēmu virzīties uz priekšu sistemātiski, metodiski kā vēsturnieks, pārbaudot visas laikmeta liecības ar savstarpēju sastatījumu palīdzību. Kas nozīmē, ka es, piemēram, lasot grāmatas un burtnīcas no sākumskolas ceturtās klases, kurā mācījos 1940.-1941. gadā, pie reizes šķirstīju arī to pašu gadu avīzes un, ja vien bija iespējams, atskaņotājā liku to pašu gadu dziesmas.

Es klusībā spriedu: šīs grāmatas ir režīma izdevumi un tāpat režīmam pakļautas bijušas arī visas avīzes, un ir taču zināms, ka, piemēram, Staļina laika Pravda neatklāja krietnajiem padomju pilsoņiem patiesās ziņas. Tomēr biju spiests savu pārliecību mainīt. Lai arī itāļu avīzes aizgūtnēm izbrēca propagandas saukļus, tās pat kara gados ļāva noprast, kas īstenībā notiek. Arī ar šādu laika distanci vectēvs man pasniedza svarīgu mācībstundu gan historiogrāfijā, gan pilsoniskajā apziņā: vienmēr jāprot lasīt starp rindām. Un starp rindām bija lasījis viņš pats un pasvītrojis nevis lielos, trekninātos virsrakstus, bet sīkiem burtiņiem saliktās īsās ziņas, kam pirmajā acu uzmetienā pavisam viegli varētu paskriet garām. Tā kāds 1941. gada 6.-7. janvāra Corriere della Sera numurs virsrakstā vēstīja: "Bardijas frontē turpinājusies ārkārtīgi nikna cīņa", bet turpat tālāk, slejas vidū, kara biļetenā (tādi tika publicēd katru dienu, birokrātiskā precizitātē uzskaitot pat notriektās ienaidnieku lidmašīnas) vēsā tonī tika vēstīts: "Ir krituši jauni cietokšņi pēc drošsirdīgās pretošanās, ko ienaidniekiem izrādīja mūsu spēki, nodarot tiem ievērojamus zaudējumus." Krituši jauni cietokšņi? No konteksta bija noprotams, ka Bardija Ziemeļāfrikā ir pārgājusi angļu rokās. Katrā ziņā lappuses malā vectēvs ar sarkanu dnti (tāpat kā daudzos citos numuros) bija atzīmējis "LR: zaudēta B, 40 000 gūst." LR acīmredzot nozīmēja Londonas radio, un vectēvs l.i sniegtās ziņas salīdzināja ar oficiālajām. Bardija bija zaudēta, taču tas nebija viss: piedevām četrdesmit tūkstoši mūsu karavīru bijuši spiesti I >adoties ienaidnieka gūstā. Kā redzams, Corriere nemeloja, tas vienkārši i/,teicās pusvārdiem, pieņemot, ka pārējais ir nojaušams tāpat. Tas pats Corriere 6. februāra virsrakstā vēstīja: "Mūsu spēku pretuzbrukumi Austrumāfrikas ziemeļu frontē." Kas tā tāda par Austrumāfrikas ziemeļu fronti? Daudzos iepriekšējā gada numuros, ziņojot par mūsu pirmajiem iebrukumiem Britu Somālijā un Kenijā, līdzās tika publicētas arī precīzas kartes, lai lasītājiem būtu skaidrs, tieši kuras robežas mēs tik uzvaroši šķērsojam, turpretī pie šīs ziņas par ziemeļu fronti gan kartes nebija, un, tikai ieskatodes kādā atlantā, varēja saprast, ka angļi ir ielauzušies Eritrejā.

1944. gada 7. jūnija Corriere pāri deviņām slejām bija pārstiepis uzvarošu virsrakstu: "Vācu aizsardzības blīvās ugunis dragā Sabiedroto vienības Normandijas piekrastē." Ko gan vācieši un Sabiedrotie dara Normandijas piekrastē? Raugi, 6. jūnijā bija notikusi slavenā D-day, bija sācies Sabiedroto iebrukums, par ko laikraksts iepriekšējā dienā nekādi nebija varējis vēstīt, tomēr ziņas tas pasniedza tā, it kā notikušais tāpat visiem būtu zināms, tikai piebilda, ka feldmaršals fon Rundštets nebija ļāvis sevi pārsteigt nesagatavotu, tāpēc piekraste tagad ir kā nosēta ar ienaidnieku līķiem. Un nevarēja teikt, ka laikraksts melotu.

Es varēju sistemātiski virzīties uz priekšu un izsekot reālajiem notikumiem, vienkārši vajadzēja prast pareizi lasīt fašistu presi, kā droši vien tolaik darīja visi. Ieslēdzu radio, lai iedegtos raidstaciju skala, palaidu atskaņotāju un izdzīvoju visu no jauna. Protams, itin kā no jauna izdzīvojot kāda cita dzīvi.

Pirmā skolas burtnīca. Tajos laikos vispirms mācīja vilkt stabiņus, un pie alfabēta burtiem varēja ķerties vienīgi tie, kas prata aizpildīt lappusi ar glītām, taisnām, vienādām svītriņām. Vajadzēja iemācīties pareizi turēt rakstīkli, pareizi turēt roku: galu galā tajos laikos, kad rakstāmmašīnas bija atrodams tikai kantoros, rokrakstam bija liela nozīme. Tad pievērsos Pirmās klases grāmatai, ko "sastādījusi Marija Dzaneti jaunkundze, ilustrējis Enriko Pinoki", Valsts izdevniecība, XVI gads.

Lappusē, kur tika mācīti pirmie divskaņi, tūlīt aiz io, ia un aia bija izlasāmi gaviļainie izsaucieni Eijā! Eijā! un blakus uzzīmēts liktora rīkšķu saišķis ar kara cirvi viens no galvenajiem fašisma simboliem. Tātad alfabētu es mācījos, skanot Eijā, eijā, alalā! sauklim, ko, šķiet, izgudroja D'Annuncio. Burtu B vislabāk ilustrēja vārds Benito, bet turpat blakus vesela lappuse bija veltīta mazajam, varonīgajam Balillam. Taču tieši šai mirklī mans personīgais radio sāka burtot zilbes pavisam citādi: Bu… bu… bučo mani, mazulīt. Kas zina, kā man izdevās iemācīties burtu B, ņemot vērā, ka mazais Džandžo joprojām šo skaņu jauc ar V un saka valts, nevis balts?

Mazie balillas un Vilcenes dēli. Lappuse, kurā attēlots zēns formastērpā: viņam mugurā ir melns krekls un pār krūtīm kas līdzīgs baltai patronsomai ar burtu M pašā vidū. "Mario ir īsts vīrs," tur līdzās rakstīts.

Vilcenes dēls. Ir 24. maijs. Guljelmo ir apvilcis savu jauno, skaisto formastērpu, Vilcenes dēla formastērpu. "Tēti, tagad arī es esmu Dučes zaldātiņš, vai ne? Es kļūšu par balillu, nēsāšu nozīmīti un vimpelīti, pēc tam man būs muskete un es kļūšu par jauno avangardistu. Es arī gribu vingrināties, tāpat kā īstie karavīri, gribu būt vislabākais un nopelnīt daudz medaļu…"

Tūlīt pēc tam lappuse, kas sdpri atgādina Images d'Epinal, taču bildē ir attēloti nevis brašie franču zuāvi un kirasieri, bet gan dažādu fašistisko jaunatnes organizāciju uniformas.

Mācot burtu Š, mācību gramata piedavāja piemērus šāviņš, apšaude, mašīnpistole. Sešus gadus veciem bērniem. Tiem, kuriem pavasars nāk

diedams, smiedams. Taču ap vidu ābece man centas iemācīt ari šo to par Sargeņģeli:

Pa ceļu iet puisēns, tik vientuļš un mazs, kurp vedīs šī gaita, vēl nezina tas. Tad debesu Eņģelis palīgā steidz, aiz rokas ņem zēnu, lai ceļu viņš veic.

Uz kurieni Eņģelim vajadzēja mani vest? Turp, kur dziedāja mašīnpistoles? Cik nu man bija zināms, ap to laiku baznīca un fašisms jau sen bija noslēguši Laterāna paktu, un tātad par brašiem balillām mūs vajadzēja audzināt, neatstājot novārtā arī eņģeļus.

Vai arī es uniformā maršēju pa pilsētas ielām? Vai ari es vēlējos soļot uz Romu un kļūt par varoni? Mans radio atskaņoja maršu, kas atsauca prātā ainu ar jauno melnkreklu parādi, bet jau nākamajā mirklī panorāma pārvērtās, jo pa ielām nu staigāja kāds savādnieks Pipo, kuram pāri bija nodarījusi gan dabasmāte, gan paša skroderis, un šim Pipo krekls stāvēja vaļā virs frakas. Domādams par Amālijas veco suni, es šo gājēju iztēlojos ar nomāktu seju, ar smagiem plakstiņiem, kas nošļukuši pār ūdeņainām acīm, ar pamuļķīgu, bezzobainu smaidu, ar līkām kājām un plakano pēdu. Bet tad jau tas nemaz nebija Amālijas vecais suns, šis bija pavisam cits Pipo, taču nespēju šo prāta bildi saredzēt gana skaidri. Un kāds Pipo ir sakars ar Pipeto?

Dziesmas Pipo kreklu bija uzvilcis pāri frakai, taču balsis manā radio to izdziedāja kā "krē-ekls" (pār virsmēteli viņš vilcis jaku, un krē-ekls stāv vaļā virs frakas…). Droši vien tā to vārdu vajadzēja staipīt un lauzīt, lai pielāgotu melodijai. Un man nez kāpēc šķita, ka pats esmu darījis ko līdzīgu, tikai citā dziesmā un citā noskaņā. Vēlreiz skaļi nodziedāju Jaunatni, ko biju klausījies iepriekšējā vakarā, bet tagad beigu vārdi izskanēja kā Par Benito un Musolīni, Eijā eijā alalā. Mēs nedziedājām par Benito Musolīni, mēs dziedājām par Benito un Musolīni. Šis un bija pilnīgi lieks, iesprausts vienīgi tāpēc, lai ar lielāku sparu varētu izdziedāt Musolīni. Par Benito un Musolīni, un krē-ekls stāv vaļā virs frakas.

Uguns no Vestas tempļa laužas droši, jaunatne, spārniem liesmojot, trauc. Kapos un altāros lāpas kvēlo košas, uz laikmetu jauno cerība mūs sauc.

Dttče, Duče, kurš gan nemāk mirt? Kurš gan lauzīs zvērestu doto? Zobenu izvelc! Kad vien vēlēsies, plīvos karogi, trauksim vējā pie tevis vien. Sentēvu ieroči, lepnie karogi, Itāliju un Duči godinot, saulē mirdz.

Un trauc, šī dzīve trauc un nes mūs līdzi, un vienmēr nākamība sauc.

ļaunie vīri cīnīsies,

ar Romas gribasspēku kaujās ies, paties.

Nāks, tā diena nāks, kad lielā Māte savus vīrus pulcinās cīņai par Duči un par Tēviju, par mums! Gūsim slavu un impēriju aiz jūrā!"

Bet Pipo, Pipo nezina,

kad garām dodas viņš, smej visa pilsēta

un šuvējas skaistās, uz viņu vien

snaikstās un viņam pakaļ vaikstās.

Bet viņš tik visus sveicina

un klanās nopietni, un tālāk aizstaigā,

sev viņš šķiet pasaules skaistākais zēns,

un apkārt lec ka gailēns.

Pār virsmēteli viņš vilcis jaku,

un krekls stāv vaļā virs frakas,

virs kurpēm zeķes,

bet josta sieta

ar kurpju šņorēm visa no vienas vietas.

Bet Pipo, Pipo nezina un dziļā nopietnībā aizklīst pilsētā, sev viņš šķiet pasaules skaistākais zēns un apkārt lec kā gailēns.*

Bet kas tad īsti staigāja pa pilsētas ielām balillas vai Pipo? Un par ko visa pilsēta smējās? Varbūt režīms dziesmiņā par Pipo saklausīja smalkus, indīgus mājienus? Varbūt tā izpaudās tautas gudrība, kas mierinājumu meklēja gandrīz bērnišķīgos jociņos, klusi apsmejot varonības retoriku, ko vajadzēja paciest uz katra soļa?

Domām izklaidīgi apkārt klīstot, uzšķīru lappusi par miglu.

Attēls: Alberto ar savu tēti, divas ēnas, kuras izceļas pret citām ēnām, kas visas ir melnas un kā blīvs pūlis iezīmējas pret pelēkām debesīm, pret kurām kā mazliet tumšāks pelēkums slejas pilsētas namu aprises. Teksts turpat blakus man apgalvoja, ka miglā cilvēki izskatās pēc ēnām. Vai tāda bija migla?

Vai tad šim debesu pelēkumam arī cilvēku ēnas nevajadzētu maigi ieskaut, apņemt kā pienam, kā ūdenim ar anīsa šņabi? Ja varēju ticēt savam citātu krājumam, ēnas pret miglu asi neizceļas, tās no miglas dzimst un ar miglu sajaucas, un migla liek saskatīt ēnas arī tur, kur nekā nav, un neko neļauj saredzēt tur, kur pēc mirkļa ēnas radīsies… Tātad sākumskolas pirmās klases grāmata man meloja arī par miglu? Un patiešām turpat bija arī aicinājums spožajai saulītei parādīties jo drīzāk un miglu izklīdināt. Šī ābece man apgalvoja, ka migla ir nenovēršama, taču nevēlama. Tātad skolā man mācīja, ka migla ir slikta, bet manā prātā pēc tās saglabājušās vien neskaidras, tumšas ilgas?

Tumšas ilgas, aptumšošana. Viens vārds liek iznirt apziņā citam. Kara laikā, Džanni man stāstīja, pilsēta grima tumsā, lai to nespētu atrast ienaidnieku bumbvedēji, un pa logiem ārā nedrīkstēja izspraukties neviens gaismas stariņš. Un, ja tā, tad jau migla, kas izklāja pār mums savu sargājošo segu, bija īsta svētība. Migla bija laba.

Protams, pirmās klases grāmata, kas bija iespiesta 1937. gadā, man neko nevarēja pastāsfit par aptumšošanu. Tā runāja vienīgi par drūmo, vienmuļo miglu, kas rāpjas krūmainos pakalnos. Pašķirsfiju nākamo klašu lasāmās grāmatas, taču par karu nekas nebija teikts pat tajās, kuras biju lietojis piektajā klasē, lai gan tas bija 1941. gads un karš bija sācies jau pirms gada. Grāmata bija agrāko gadu izdevums, un tajā tika stāstīts vienīgi par Spānijas kara varoņiem un Etiopijas iekarošanu. Skolas grāmatās

neklājās runāt par kara neveiksmēm, tāpēc labāk bija noversties no tagadnes un slavināt pagātnes spozmi.

Ceturtās klases grāmatā (1940.-1941. mācību gads, tātad pirmā kara gada rudens) bija lasāmi tikai stāsti par Pirmā pasaules kara varoņdarbiem, un ilustrācijas rādīja mūsu kājniekus Karsas plakankalnē, kailus un muskuļotus kā senās Romas gladiatorus.

Bet turpat netālu bija nodrukāti ari sirsnības un mīļuma pilni Ziemassvētku stāsdņi, jo mazais balilla nedrīkstēja aizmirst arī Eņģeli. Tā kā visu Itāļu Austrumāfriku mēs zaudējām tikai četrdesmit pirmā gada beigās, kad šī grāmata jau labu laiku bija izmantota skolās, te vēl bija redzami mūsu lepnie koloniālie spēki, un es varēju tīksmināties par Somālijas dubatu skaistā, eksodskā formastērpā, kas bija tik piemērots turienes iezemiešiem, kurus mēs centāmies civilizēt: balts turbāns, kails torss, kam krusteniski pāri pārlikta vien auduma lente, kuras gali savienojas ar patronjostu. Un šo ilustrāciju papildināja dzejas rindas: leģionāru Ērglis debesīs trauc itāļu varoņus cīniņā sauc. Taču jau februārī Somālija krita angļu rokās, varbūt tieši tad, kad es pirmoreiz lasīju šo lappusi. Vai lasīdams es to zināju?

Katrā ziņā šai pašā lasāmajā grāmatā bija iekļauti ari dzejoļi, kas izskatījās ņemd no vecā, labā Groziņa: Ardievu, vētras niknā balss, ardievu, pērkonrība! Jau pāri laukam aizveļas Melni draudīgā mākoņu blīva. Vēsā lietus mazgāts un spirdzināts klusē katrs lauks un ciems kā balzams pār brūcēm līdzināts ir nolaidies brīnumains miers.

Un karš jau gāja pilnā sparā? Toties piektās klases grāmatā bija pārdomas par rasu atšķirībām un atsevišķa rindkopa bija veltīta žīdiem un tam, ka jāpiesargās no šīs nelietīgās cilts, kura "viltigi ir iefiltrējusies starp āriešiem… un iepotējusi ziemeļu tautām merkantilisma garu un peļņas kāri, kas agrāk tām bija sveša". Lielajās kastēs atradu arī dažus Rases aizstāvības numurus, tas bija 1938. gadā radīts žurnāls, un domāju, ka vectēvs gādāja, lai tas nenonāktu manās rokās (lai gan vēlāk es droši vien izložņāju visas slēptuves un bāzu degunu, kur vajag un kur nevajag). Žurnālos iezemiešu fotogrāfijas bija apskatāmas salīdzinājumā ar pērdķu fotogrāfijām, un bija arī tādas, kas rādīja, cik briesmīgi izskatās ķīnietes un eiropieša krustojums (taču šķiet, ka šādi deģeneratīvi fenomeni bija novērojami tikai Francijā). Labi vārdi dka veltīti japāņu rasei, un uzkrītoši tika norādīts uz neapstrīdamajām angļu rases pagrimuma zīmēm: sievietes ar dubultzodiem, vīrieši ar sarkanām, aizdzertām sejām un žūpu deguniem. Kāds zīmējums rādīja sievieti ar angļu armijas ķiveri galvā, un tā noteikti nebija tikumīga dāma, jo viņas kailumu piesedza tikai dažas avīzes Times lapas, apspraudītas ap vidu kā baletsvārciņi: sieviete raudzījās spogulī, kur skaidri bija redzams, ka no Times, ačgārni lasot, sanāk Semit. īsti žīdi apskatei tika piedāvāti visplašākajā izvēlē: līki deguni un nekoptas bārdas, rijīgas, jutekliskas mutes ar greiziem, uz priekšu izvirzītiem zobiem, brahicefāliski galvaskausi, izteikti vaigukauli, Jeruzalemes Jūdas skumjās acis, frakās tērptu, badīgu haizivju vēderi, kam pāri no vestes kabatiņas stiepjas zelta pulksteņķēdes, alkatīgas rokas pastieptas pār proletārisko tautu bagātībām.

Vectēvs (droši vien viņš, kurš gan cits?) starp šīm lappusēm bija ielicis arī kādu propagandas pastkarti, kurā atbaidošs semīts, kam fonā rēgojās Brīvības statuja, bija pastiepis līkas rokas pretī skatītājiem. Bet arī pārējie nebija tikuši cauri sveikā, jo cita pastkarte rādīja piedzērušos nēģeri ar kovboja cepuri galvā, un šis derdzīgais dps ar savu nagaino ķetnu čamdīja nabu Mēļas Venerai. Zīmētājs laikam bija aizmirsis, ka esam pieteikuši karu arī Grieķijai: tātad kas mums daļas, ja šis melnais lops gramstās ap sakropļotu hellēnieti, kuras vīrs drasē apkārt bruncīšos un kurpēs ar pomponiem?

Lai atšķirības būtu skaidras un uzskatāmas, žurnāls demonstrēja itāliskās rases tīros, vīrišķos profilus, un tajos gadījumos, kad ievērojamu vīru (sākot ar Danti un beidzot ar dižajiem karavadoņiem) degunus nekādi nevarēja nosaukt par maziem un taisniem, tika runāts par "ērgļu dzimumu". Dubults neplīst, tāpēc, gribot novērst manas pēdējās šaubas par āriešu rases tīrību un pārākumu, skolas lasāmā grāmata cēla priekšā izteiksmīgu dzejoli par Duči (Stūrains, spēcīgs zods, vēl spēcīgākas krūtis-kad soli viņš sper, nodreb logu rūtis, un balss kā palu straume plūst) un izvērsts Jūlija Cēzara un Musolīni vīrišķīgo vaibstu salīdzinājums (to, ka Jūlijs Cēzars gulēja ar saviem leģionāriem, es uzzināju tikai vēlāk, no enciklopēdijām).

Itāļi visi bija skaisti. Skaists bija Musolīni, kurš uz ilustrētā žurnāla Tempo vāka sēdēja zirgā ar paslietu zobenu rokā (un tā bija īsta fotogrāfija, nevis alegorisks zīmējums vai viņš tiešām jādelēja apkārt ar zobenu?), slavinot Itālijas iesaistīšanos karā; skaisti bija melnkrekli, kas braši sauca Nīstiet ienaidnieku! vai Uzvara būs mūsu!; skaisti bija romiešu zobeni, kas pavērsti pret Lielbritānijas aprisēm, un skaista bija dūrē sažņaugtā zemnieciskā roka, kas rādīja lejup pavērstu īkšķi, mudinot piebeigt liesmās agonizējošo Londonu; skaists bija lepnais leģionārs, kura stāvs izslējās pret nopostītās Amba Aladži drupām, solot: Mēs atgriezīsimies!

Optimisms. Radio man turpināja blarkšķināt par to, ka Bombolo pēc dabas bija jauks, apaļīgs un miesās stipri tauks, uz dančiem aizgāja un līksmi lēkāja, tak guļus krita, pret zemi pieri sita, vēlās šurp un vēlās turp, līdz upē ripoja, pa straumi lejup peldēja.

Bet visskaistākās daudzos žurnālos un reklāmas plakātos bija meitenes, itāliskās rases tīrasiņu pārstāves, ar lielām krūtīm un maigiem miesas izliekumiem, brīnišķīgas bērnu radāmās mašīnas, klajš pretstats kaulainajām angļu misses un kārnajām meičām, kādas bija cieņā agrākajos plutokrātu laikos. Skaistas bija jaunkundzes, kas piedalījās konkursā Piectūkstoš liru par smaidu, tik skaistas izaicinošās kundzes, kas straujiem, stingriem soļiem šķērsoja reklāmas plakātus, svārkiem kārdinoši

Pa pusei pūderētu vaigu

tu bezrūpīgi raidi smaidu maigu,

kad ļaužu pilnā ielā staigā,

ar jaunumu kārbu rokās steidz.

Ak, skaistā mazulīt,

tu man garām ej ik rīt',

caur pūli līksmi soļojot,

un vienmēr jautri dungojot.

Ak, skaistā mazulit,

mani nespēj piemānīt,

tu tvīksti sārta, sārta,

kad it kā nejauši,

kādu frāzi sadzirdi,

aci piemiedz, pasmaidi,

sveikas dod, ātri projām steidz.*

Kurp steidzies, skaistulīt uz divriteņa, tik dedzīgi uz pedāļiem tu min, un kājas slaidās, koptās, skaistās kaisli manā sirdi atmodināt zin'. Kurp tu tā steidzies, mati vējā plīvo, smaids priecīgais man sirdi valgos pin… Vai gribi to, vai tomēr ne, līdz mīlas galamērķim kopā nokļūsim.*

Kad redzam kādu meiteni, kas garām paiet

mums, mēs vērojam un sekojam, un mēģinām tad uzminēt, kur viņas noslēpums, kas uzrunā un piesaista. Varbūt viņas acis ir zilas, varbūt tās ogļu melnumā mirdz, bet tās kājas, bet tās kājas, pie tām ir sieta mana sirds. Varbūt viņas acis ir zaļas un tajās uzliesmo mīlas dzirksts, bet tās kājas, bet tās kājas, pie tām ir sieta mana sirds.*

Saules lēkta gaismā maigā Abruco novads zeltā spīd, un lauku meičas daiļu vaigu ielejās nāk puķes salasīt. Ak, daiļā lauku dāma, mirdzi kā karaliene rāma. Tavās acīs saule lāso, tām ir vijolīšu krāsa šajā puķu ielejā! Kad, mana daiļā, tu dziedi, sirds atrod savu vietu, dzirdu balsi, man šķiet: "ja tu gribi laimē diet, tev šeit, kalnos jādzīvo!"*

plandot ap tvirtajām pēcpusēm, kamēr radio man apgalvoja, ka varbūt viņas acis ir zilas, varbūt tās ogļu melnumā mirdz, bet tās kājas, bet tās kājas, pie tām ir sieta mana sirds.

Tik skaistas bija meitenes no dziesmām gan caurcaurēm itāliskās, zemnieciskās daiļavas, "lauku meičas daiļu vaigu", gan pilsētu skaistules, tādas kā Milānas "skaistā mazulīte", kura ar pa pusei pūderētu vaigu steidzas pa ļaužu pilnām ielām, gan skaistulītes uz divriteņa, šie pārdrošās, trauksmainās sievišķības simboli ar slaidām, brīnišķīgi veidotām kājām.

Neglīti, protams, bija ienaidnieki, un dažos Itālijas fašistiskās jaunatnes nedēļraksta Ballila numuros bija publicētas De Sētas karikatūras ar izsmējīgiem teksdem, un gan zīmējumos, gan pantiņos mūsu ienaidnieki bija atveidoti kā lopiski ķēmi: Angļu karalītis ļurka kara bailēs neapjuka, aizstāvību lūdz ar joni lielministram Čērčillonim*, un drīz vien kopīgajās izdarībās iesaistījās vēl divi citi ļaundari nelga Rūzvelts un sarkanais Kremļa briesmonis, cilvēkēdājs Staļins.

Angļi bija slikd simt un viena iemesla dēļ, arī tāpēc, ka viņi savā valodā lietoja nevēlamās uzrunas formas Lei atbilsmi, turpretī mums, krietnajiem itāļiem tagad, arī pieklājīgi vēršoties pie viena cilvēka, vajadzēja lietot caur un cauri itālisko vietniekvārdu Voi. Pat ar pieticīgām zināšanām svešvalodās ir skaidrs, ka tieši angļi un franči savās valodās lieto Voi (you un vous), bet Lei ir visnotaļ itālisks, ļaunākajā gadījumā atzīstams par spāņu valdīšanas laiku palieku, bet ar spāņu frankistiem mēs taču tolaik bijām kā cimds ar roku. Un galu galā arī vācu Sie ir precīza atbilsme mūsu vecajiem, tagad aizliegtajiem Lei un Loro, nevis uzspiestajam Voi. Taču, lai būtu kā būdams, varas kabinetos (kur varbūt svešvalodu zināšanas bija pavisam niecīgas) bija nolemts, ka tagad kā pieklājīgu uzrunas formu ir jālieto Voi, un tur nekas vairs nebija grozāms, un vectēvs šai sakarā bija saglabājis daiļrunīgus un savā skarbumā nepārprotamus avīžu izgriezumus. Viņš bija iedomājies saglabāt arī pēdējo sieviešu žurnāla Lei numuru, kurā dka vēsfits, ka, sākot ar nākamo izlaidumu, žurnālu sauks Annabella. Skaidrs, ka žurnāla nosaukumā nelaimīgais vietniekvārds bija lietots nevis kā pieklājīga uzrunas forma, bet ar nozīmi "viņa", proti, norādot, ka šis ir sieviešu auditorijai paredzēts izdevums. Taču vārdiņš Lei bija kļuvis par tabu, tāpēc nebija vēlams to izmantot arī citās gramatiskajās funkcijās. Prātoju, vai par šo epizodi smējās arī tālaika lasītājas. Katrā ziņā žurnāls nosaukumu nomainīja, un neviens neko neiebilda.

Un vēl bija koloniālās daiļavas vispār jau negroīdie tipi līdzinājās mērkaķiem, un abesīnieši bija visvisādu sērgu apsēsti, taču izņēmums bija daiļā abesīniete. Radio dziedāja: smukulīt melnā, abesīniete daiļā, mūsu brašie pulki pie tevis ir ceļā; tev dāvanu nesam glaunāku par glaunu: tavai zemei likumu un karali jaunu.

Ko ar tādu smuko abesīnieti iesākt, uzskatāmi rādīja De Sētas (tā paša, kas zīmēja arī ķēmīgo Čērčilloni) karikatūras, kurās itāļu leģionāri vergu tirgū iepirka puskailas moru meičas un pa pastu kā paciņu tās sūtīja draugiem uz dzimteni.

Par Edopijas iemītnieču daiļumiem tika sapņaini dziedāts jau sen, kopš bija sākusies koloniju iekarošanas kampaņa, un daža nostalģiski skumjā melodija izklausījās pēc īstas karavānu dzinēju dziesmas: Iet karavānas uz Tigraju pār tuksnešu smiltāju, sekojot zvaigznei, kas mūžīgu mīlu sola…

Un ko šajās optimisma vērpetēs domāju es pats? To man atklāja pirmo piecu skolasgadu burtnīcas. Piedka uzmest skatienu vāciņiem, kas mudināt mudināja uz domām par drošsirdību un uzvaru. Izņēmums bija pavisam nedaudzas burtnīcas no balta, stingrāka papīra (tās noteikti bija dārgākas), kam uz vāka bija kāda Dižgara portrets (vienu no šiem kungiem sauca Shakespeare, un droši vien es, raugoties viņa noslēpumainajā, smaidīgajā sejā ilgi lauzīju galvu, prātodams par tik savādu vārdu, ko noteikti izrunāju taisni tā, kā tas rakstīts, un šī vārda burtus es daudzas reizes biju apvilcis ar rakstāmspalvu), bet uz visām pārējām burtnīcām bija redzamas kareivīgas ainas: Duče braši sēž zirgā, varonīgi melnkrekli apmētā ienaidnieku ar rokasgranātām, sīciņi torpēd kuteri nogremdē milzonīgus ienaidnieku bruņukuģus, apbrīnoti un ziedoties gatavi raitnieki, kam granāta norāvusi rokas, skrien tālāk un nes svarīgās ziņas, iekoduši zobos, par spīti ienaidnieka trasējošām lodēm.

Skolotājs (kāpēc skolotājs, nevis skolotāja? Nezinu, man paši no sevis uz mēles bija vārdi "skolotāja kungs") mums bija diktējis priekšā būtiskākos fragmentus no vēsturiskās runas, ko Duče teica 1940. gada 10. jūnijā, kad Itālija iesaistījās karā, turklāt, sekojot avīzēs publicētajām atsauksmēm, viņš Vadoņa vārdus bija papildinājis arī ar Venēcijas laukumā sanākušā okeāniskā pūļa reakcijām:

Cīnītāji uz zemes, jūrā un gaisā! Revolūcijas un leģionu melnkrekli! Vīri un sievas Itālijā, Impērijā un Albānijas karalistē! Klausieties! Likteņa noliktā stunda ir nozvanījusi mūsu Tēvzemes debesīs. Negrozāmu lēmumu stunda. Kara pieteikums jau ir iesniegts (gaviles, skaļi saucieni: "Karš! Karš!") Lielbritānijas un Francijas vēstniekiem. Mēs dodamies cīņā pret Rietumu plutokrātiskajām un reakcionārajām demokrātijām, kuras jau ilgu laiku liek šķēršļus Itālijas tautas ceļā, nereti pat apdraudot pašu mūsu tautas pastāvēšanu…

Saskaņā ar fašistiskās morāles likumiem ar draugiem ir jāiet kopā līdz galam (saucieni "Duče! Duče! Duče!"). Tā mēs esam darījuši un darīsim arī turpmāk, ejot kopā ar Vāciju, ar tās tautu un tās brīnišķīgajiem bruņotajiem spēkiem. Tagad, nozīmīgāko gadsimta notikumu priekšvakarā, mēs vēršam savas domas pie Viņa Majestātes Karaļa un Imperatora (pūlis vētraini uzgavilē

Savojas karaļnamam), kurš, kā vienmēr, ir sapratis, ko vēlas Dzimtenes dvēsele. Un mēs skali sveicam Fīreru, mūsu dižās sabiedrotās Vācijas vadītāju (tauta ilgi aplaudē par godu Hitleram). Proletāriskā un fašistiskā Itālija jau trešo reizi ir cēlusies kājās, spēcīgāka, lepnāka un vienotāka nekā jebkad agrāk (tūkstoši vienā balsī sauc: "Jā!"). Tagad mums ir tikai viena devīze, kategoriska devīze, kas uzliek saistības visiem. Devīze, kas jau traucas lidojumā no Alpiem līdz Indijas okeānam, iesveļot dedzībā visu sirdis: Uzvarēt! Un mēs uzvarēsim! (klausītāji jūsmīgi aplaudē un pauž atbalstu Vadonim).

Droši vien tieši tajos mēnešos radio sāka translēt Uzvarēt!, kas sabalsojās ar Vadoņa vārdiem:

Norūdīta tūkstoš kaislībās un sāpēs Itālija balsi pacelt sāk: "Centūrijas, kohortas un leģioni, kājās celieties, jo laiks ir klāt! Uz priekšu, jaunatne!

Visas važas, visus šķēršļus spēsim pārvarēt!

Mēs grausim verdzību,

kas tagad smacē

mūs pašu jūrā kā gūstekņus!

Uzvarēt! Uzvarēt! Uzvarēt!

Gūsim uzvaru uz zemes, jūrā, debesīs!

Un šādus pavēles vārdus

mums augstākā griba teic:

Uzvarēt! Uzvarēt! Uzvarēt!

par katru cenu! nekas mūs neapturēs!

Mums sirdis gavilē,

mēs gaidām pavēles!

Un lūpas zvērē:

uzvarēt vai mirt!*

Kā diez es uztvēru kara sākumu? Vai karš man šķita lielisks piedzīvojums, kurā dodes kopā ar vācu ieroču biedru? Viņu sauca Rihards, to man 1941. gadā apliecināja radio: Esi sveikts, Rihard, matīs ieroču biedr… To, kā es šajos militārās slavas gados iztēlojos ieroču biedru Rihardu (kas dziesmā gan vairāk izklausījās pēc franču Rišāra), man atklāja pastkarte, kurā viņš bija redzams kopā ar savu biedru itāli abi sānskatā, abi tik vīrišķīgi un apņēmīgi, skatienus cieši pievērsuši uzvaras mērķim.

Bet mans radio, nospēlējis Ieroču biedru Rihardu, nu pārraidīja (un es jau patiešām biju sevi pārliecinājis, ka tā ir tiešraide) citu dziesmu. Šī bija vāciski, skumja un monotona, gandrīz kā sēru maršs, kura ritms sabalsojās ar gandriz nemanāmām trīsām dziļi manī, un to dziedāja dziļa un piesmakusi sievietes balss, izmisusi un grēcīga: Vor der Kaserne, vor dem groЯen Tor stand eine Laterne und steht sie noch davor…

Vectēvam bija šī plate, bet es taču tolaik nevarēju saprast vācu tekstu. Taču tūlīt pēc tam es dzirdēju nākamo plati, kurā šī dziesma bija iztulkota vai, pareizāk sakot, pārfrāzēta vai adaptēta itāliski.

Vecajie vārti pie mūsu kazarmas Btāv tumsā sārti zem vecās laternas; Tur gribam atkal redzēties, Zem laternas šeit satikties Kā reiz, Lilī Marlen, kā reiz, Lilī Marlen.

Abas mūsu ēnas maigi kopā plūst,

Cik mūsu sirdis kvēlas, var katris tūlīt just,

Un visiem ļaudīm redzēt būs,

Pie laternas šeit stāvot mūs

Kā reiz, Lilī Marlen, kā reiz, Lilī Marlēn.

Itāļu tekstā tas nebija teikts, taču vācu vārdi laternai lika iznirt no miglas: Wenn sich die spдten Nebel drehn kad vēla migla vijas. Un katrā ziņā tajos laikos es nevarēju saprast arī to, ka pie laternas miglā tik skumjā balsī dzied mistiskā pitana, sieviete, kas pārdod pati savu (mani drīzāk nodarbināja jautājums, kā gan aptumšošanas laikā var iedegt laternu). Varbūt šī dziesma bija par iemeslu tam, ka daudzus gadus vēlāk es izrakstīju rindiņas no Koracīni dzejoļa Laterna: Skumjas, vientulīgas ielas malā tieši pretī bordeļa durvīm drūmām vīraks kvēpināmā traukā dūmo vai varbūt tikai migla gaisu balo*.

Lilī Marlēna bija parādījusies neilgi pēc uzbudināti pacilātā Ieroču biedra Riharda. Vai nu mēs bijām noskaņoti daudz optimistiskāk par vāciešiem, vai arī pa šo laika sprīdi kaut kas bija atgadījies un tāpēc mūsu vācu ieroču biedrs bija saskumis un smagiem, sagurušiem soļiem brida pa dubļiem, sapņodams vienīgi par atgriešanos zem laternas. Katrā ziņā sapratu, ka pati propagandas dziesmu secība visai skaidri vēsta, kā sapnis par uzvaru pamazām pārvēršas sapnī par patvēruma meklēšanu pie prostitūtas krūtīm, lai gan viņu (tāpat kā viņas klientus) nospiež smeldzīga bezcerība.

Kad kara sākuma pirmā jūsmība noplaka, visi palēnām aprada ne dkai ar aptumšošanu un (droši vien) bombardēšanām, bet arī ar izmisīgu pārtikas trūkumu. Jo kāpēc tad 1941. gadā mazajam balillam tiek piekodināts uz balkona ierīkot mazu "kara sakņu dārziņu"? Vai tā nav spiedīga nepieciešamība iegūt kādu drusku dārzeņu no katra visniecīgākā zemes pleķīša? Un kāpēc viņš vairs nesaņem tēva vēstules no frontes?

Dārgais tēti, tev rakstu, un mana roka,

burtus velkot, viegli trīc,

vairs nezinu, kā tev tālumā sokas,

bet ceru, tava vēstule pienāks drīz.

Tās asaras, kas man pār vaigiem lāso,

ir lepnuma asaras, tēt, godavārds,

jo zinu, ka cīnies par savu balillu mazo,

un es gribu būt tevis vērts.

Es jau arī piedalos karā, savu artavu dodu,

esmu paklausīgs, centīgs un brašs,

savus dārznieka darbus pildu ar godu,

lai arī mans dārziņš mv plašs…

Mans kara sakņudārzs!

Un ikkatru dienu Dievu lūdzu,

lai stāv pār tevi nomodā, tēt!

Burkāni uzvarai. Starp citu, kādā savas burtnīcas lappusē redzēju, ka skolotājs mums licis pierakstīt: mūsu ienaidnieki angļi ir tauta, kas ēd piecreiz dienā. Es droši vien toreiz nodomāju, ka arī pats ēdu piecreiz: no rīta kafija un maize ar ievārījumu, tad otrās brokastis skolā pulksten desmitos, pusdienas, launags un vakariņas. Bet varbūt visiem bērniem neveicās tik ļoti kā man, un varbūt tiem, kuri bija spiesd audzēt uz balkona tomātus, doma par tautu, kas ēd piecreiz dienā, raisīja patiesu sašutumu.

Bet kāpēc tad angļi bija tik kārni? Un kāpēc uz vienas no vectēva sakrātajām pastkartēm bija redzams brīdinošs uzraksts Klusējiet! un ļauns anglis, kurš cenšas saklausīt militārās ziņas, ko vieglprātīgi itāļi

Slapjdraņķis vien

un migla tur valda,

riebīgie angļi

guļ kā cūkas zem galda,

pudeles tukšojot,

ledenes zelējot,

tie iztaujā žurkas,

kad reiz nomainīsies laiks.

Dūjas spārni

jums aprīli nenes,

bumbu lietus

kritīs uz zemes.

Raida torpēdas precīzi, droši,

Itālijas aprīļa slavu

nesīsim košu…

Anglija, ļaunā,

tu kritīsi kaunā,

mūsu uzvara

ir drošāka par drošu.

Nu nāks tas labākais, nu nāks tas labākais, atkal sīka zvejnieku saliņa būsi ziemeļos. Nu nāks tas labākais, nu nāks tas labākais, Anglija, Anglija, tava stunda ir klāt.*

Palmu audze tumsā blāv, mēness stars tai pāri lejas, bet aiz smilšu kāpām slejas sena minareta stāvs. Mīnu sprādzieni un troksnis, kaujās bojā aiziet viri, kamieļdzinēj, kas te notiek? Džarabuba svētkus dzīro!

Pulkvedi, man netrūkst maizes, dod man svina lodes saujā, ienaidnieka spēkus graujot, būšu es paēdis.

Pulkvedi, man netrūkst ūdens, dod man postījošu sārtu, kaujas laukā remdēs slāpes sirdī karstās asinis. Pulkvedi, ļauj paliki sardzē, neatkāpšos ne par soli, mēs ne metru neatdosim, ja nāve mūs nenopļaus.

Pulkvedi, neslavē mani, esmu gatavs līdz pēdējam stāvēt.

Taču Anglijas kaunpilnā nāve Džarabuba iesākas.*

cits citam stāsta pie bāra letes? Vai tad itāļi sēdēja bāros? Vai tad itāļu vīri visi kā viens nebija ķērušies pie ieročiem? Un vai bija arī tādi, kas kļuva par ienaidnieku spiegiem? Mana lasāmā grāmata taču apgalvoja, ka pēc Dučes marša uz Romu visi pretvalstiskie elementi tikuši padarīti nekaitīgi.

Daudzas burtnīcu lappuses man sludināja drīzu un nenovēršamu uzvaru. Taču, kamēr es tās lasīju, uz atskaņotāja trāpījās ļoti skaista dziesma. Tā stāstīja par to, kā pēdējiem spēkiem pretojies mūsu tuksneša cietoksnis Džarabuba, un šim stāstam par aplenktajiem, kas beigu beigās cieš sakāvi, munīcijas trūkuma un bada uzveikti, piemita episka varenība. Pirms dažām nedēļām es Milānā pa televizoru biju redzējis krāsu filmu par to, kā Deivijs Krokets un Džims Bovijs aizstāv Alamo fortu. Nekas neaizkustina tik spēcīgi kā klasiskie stāsti par aplenktiem cietokšņiem. Pieņemu, ka skumjo elēģiju par Džarabubu es dziedāju tikpat aizrautīgi, kā mūsdienās puikas dzīvo līdzi notikumiem kādā filmā par Tālajiem Rietumiem.

Es dziedāju, ka Anglijas kaunpilnā nāve Džarabubā iesākas, taču šī dziesma droši vien man atsauca atmiņā arī Maramjau, mans mīļo draudziņ, kāpēc nomiri tu tā?, tā vēstīja par zaudējumu, par sakāvi. Un to pašu apliecināja arī vectēva avīzes: Džarabubas oāze Kirenaikas novadā bija kritusi pēc ilgas un varonīgas pretošanās tieši četrdesmit pirmā gada martā. Apdziedāt sakāvi cik dīvains un radikāls paņēmiens tautas kārei vīguma uzkurināšanai.

Un kā tad tā cita dziesma, kas solīja uzvaru? Tā taču bija sākusi skanēt ap to pašu laiku. Nu nāks tas labākais! Tā solīja, ka labākais nāks aprīlī, tad, kad patiesībā mēs jau būsim zaudējuši Adisabebu. Un kāpēc labākajam bija jānāk tieši aprīlī? Laikam gan šī dziesma skaidri liecināja, ka toziem, kad tā tika dziedāta, cilvēki visai cerīgi gaidīja, ka veiksme beidzot nostāsies mūsu pusē.

Visā varonības propagandā, ar kuru tikām baroti, jautās mājieni par pazemojošu frustrāciju. Ko gan nozīmē piedziedājums "Mēs atgriezīsimies!"? Vai tas nepauž izmisīgu vēlēšanos un cerību atgriezties tur, kur jau esam sakauti?

Un kuros mēnešos bija sacerēts "M bataljonu" maršs? Lai ari šo kaujas vienību nosaukumā M burts bija likts par godu Musolīni, dziesma tos nekautrējoties dēvēja par battaglioni delta morte Nāves bataljoniem.

Dučes bataljoni, nāves bataljoni,

dzīvībai par sargiem likti,

lai ienaidniekam klājas slikti,

lai kontinenti pavasara liesmās plaukst!

Lai nesam uzvaru kā kroni,

kad dzimtene mūs mājās sauks!

Nāves bataljoni, dzīves bataljoni,

mēs Musolīni drošās lauvas,

kas atkal atsākt cīņu raujas.

Sārts M uz melnām uzšuvēm mums kvēlo,

mēs nosakām ik kaujai toni,

un neaizmirstam uzdevumu cēlo.

Spriežot pēc vectēva piezīmes, šī bija 1943. gada dziesma, un, lai arī bija pagājuši divi gadi kopš iepriekšējiem pavasara sapņojumiem, jau atkal visas cerības tika liktas uz pavasari (bet četrdesmit trešā gada septembri mēs taču parakstīsim pamiera līgumu). Kāpēc kontinentiem liesmās jāsaplaukst tieši pavasarī? Un kāpēc bataljoni raujas atkal atsākt cīņu? Vai tad tā bija apstājusies? Lai būtu, kā būdams, arī šis maršs dka dziedāts ar nesatricināmu ticību uzvaras kronim.

Taču patiesu optimismu sava radio repertuārā es saklausīju tikai, kad atskanēja Zemūdens flotes dziesma. "Un braukt pa plašo jūru, Liktenim un Donnai Nāvei sejā smiet!" Bet šie vārdi man atsauca atmiņā citus, un es tūliņ sameklēju Naivo meitēn, neiemīlies jūrniekā.

Šo gan man skolā noteikti nelika dziedāt, bet radio tajos gados to bez šaubām translēja. Radio pārraidīja gan Zemūdens flotes dziesmu, gan Naivo meitēn, neiemīlies jūrniekā tikai dažādā laikā. Divas dažādas pasaules.

Klusām klīst zem viļņu vāliem, piķa melnā tumsā mīt, visu skatiens jūras tālēs veras ciešs un uzmanīgs. Neredzamas klusām brauc, zemūdenes ceļā trauc! Uzbrucēju motori spējie pretī Bezgalībai slīd!

Un braukt

pa plašo jūru.

Liktenim un Donnai Nāvei

sejā smiet!

Ikviens

ienaidnieks

tiks mūsu ceļā

dziļi dzelmē triekts!

Tā, lūk, dzīvo mūsu jūrnieki,

jūras skanīgās

krietnie arāji!

Ienaidnieki viņus nebaida,

jo labi zin pēc grūtībām

nāks uzvara.*

Kas zina, kāpēc meitenes mūždien

kā uzburtas uz jūrniekiem… Bet neuzticieties viņiem tā, jo sacīto no darīta vesela jūra šķir…

Naivo meitēn, neiemīlies jūrniekā, kāpēc, kāpēc?

viņš tev tikai liekas raizes sagādās, tāpēc, tāpēc…

Izlocīdams vārdu mīlēt. Sagrābs solījumu spīlēs, Ļaus tad noslīkt jūras dzīlēs.

Naivo meitēn, neiemīlies jūrniekā tāpēc, tāpēc…*

Arī klausoties citas dziesmas, radās iespaids, ka dzīve paralēli ritējusi pa divām dažādām sliedēm: no vienas puses kara biļeteni, no otras nebeidzams, dzirkstošs prieks, ko pilnām rokām dāvā mūsu vieglās mūzikas orķestri. Sākās Spānijas karš, itāļi krita abās frontes pusēs, un Vadonis tikmēr bārstīja dedzīgus uzsaukumus, gatavodamies iesaistīt valsti daudz lielākā un asiņainākā sadursmē? Bet Lučana Dolivera tai pašā laikā dziedāja (cik tīksmi salda liesma!), neaizmirsti vārdus, ko tev saku: tu, mazā, nezini, kas mīla ir; Bardzidzas orķestris spēlēja Mazā, es redzēju sapni, it kā pie tavas gultas es klusi piegājis būtu un miegā tu smaidītu; un visi savā nodabā dungoja Ak, ziediņ, mīla šķiet jauka, esi kad līdzās tu! Režīms slavināja lauku daiļavas un daudzbērnu mātes un piedevām uzlika īpašu nodokli neprecētajiem? Bet radio tai pašā laikā apgalvoja: zini, greizsirdība vairs nav modē, to tagad pielīdzina neprātam.

Izcēlās karš, vajadzēja aptumšot logus un uzmanīgi klausīties radio ziņas? Bet Alberto Rabaljati čukstēja, lūdzu, nogriez klusāk savu radio, ja gribi dzirdēt, kā sitas mana sirds. Neveiksmīgi sākās militārā kampaņa, kurā bijām iecerējuši "aplauzt ragus Grieķijai", un mūsu karavīri, ložu pļaud, cits pēc cita krita dubļos? No manis nebaidies, pie krūts man piekļaujies, un klausīsimies mēs lietus šalkās.

Vai Pipo tiešām to nezināja? Cik dvēseļu, cik dažādu iedabu bija režīmam? Zem svilinošās Āfrikas saules plosījās E1 Alameinas kauja, bet radio žūžoja: gribu dzīvot tieši tā lai maiga saule glāsta manu pieri. Mēs pieteicām karu ASV, un mūsu laikraksti jūsmīgi slavēja japāņus, kas sabombardējuši Pērlhārboru, bet radioviļņos tika solīts: tveicīgajās Havaju salās, klausoties vilnīšu čalās, tev mīlas paradīzi atklāšu (bet varbūt laikrakstu lasītājiem un radio klausītājiem nebija ne jausmas, ka Pērlhārbora atrodas Havaju salās un ka Havaju salas pieder amerikāņiem). Pauluss padevās Staļingradā, kur abu pušu karavīru līķi krājās grēdās, bet mēs klausījāmies: man kurpē akmentiņš iekritis, ai, tik sāpīgi dur un spiež.

Sabiedroto karaspēks izcēlās Sicīlijā, un radio (brīnišķās Alidas Valli balsī!) mums atgādināja: manu mīlestību nē, to neaiznesīs vējš, kā rožu ziedlapiņas neizkliedēs tālēs. Notika pirmais uzlidojums Romai, bet mīlīgā Jone Cačalji vīteroja: nakti un dien', ar tevi vien, roku rokā, soli solī iet.

Neaizmirsti vārdus, ko tev saku: tu, maza, nezini, kas mita ir. Skaista tā, kā saules stari zaigo, karstāka par sauli mirdz. Lēnītēm tā ieplūst tavās dzīslās, lēnītēm tiek ievainota sirds. Pirmās sāpes tavā sirdī rodas, pirmie zelta sapņi irst.*

Manu mīlestību nē, to neaiznesīs vējš,

kā rožu ziedlapiņas neizkliedēs tālēs, to vēji neaizpūtīs, tā nenovitīs. Es to glabāšu, es to sargāšu,

no visiem, kas mums ceļā stāsies, kas mīlu grib izraut no sirds, kas vēlas mūs šķirt*

Mazā, es redzēju sapni, it kā pie tavas gultas es klusi piegājis būtu un miegā tu smaidītu. Mazā, tev šajā sapnī sniedzu skūpstu uz lūpām, un tu modies, lai skūpstu šo neaizmirstu.*

Ak, ziediņ,

mīla šķiet jauka, esi kad līdzās tu!

Tā liek man sapņot, liek man drebēt

nez kādēļ.

Margrietiņa mīļā,

kas gan būtu dzīve,

ja mīlas nebūtu,

kā pukstētu

mums sirds?

Mīļo puķu zirnit,

pat ja mīlu sāpes tirdī,

tās ir kā vējš,

kas brīžiem pūš

un tad ir prom!

Bet, kad esi līdzās,

varu būt laimīgs nez kādēļ…

Mans ziediņ,

mīla šķiet jauka,

esi kad līdzās tu!*

Zini, greizsirdība vairs nav modē, to tņgad pielīdzina neprātam: Ir divdesmitais gadsimts ielās, atļauj sirdi priekam nākt, jo tev jābauda jaunība, la skumjas māc, dzer Whisky and Soda un par mīlestibu labāk nedomā: uztver pasauli viegli, nevis raudi, bet dziedi un būsi tu laimīga.*

Sabiedrotie sasniedza Ancio piekrasti netālu no Romas, bet radio, izraisot vispārēju sajūsmu, kaislīgi lūdzās: Besame, besame mucho; notika slaktiņš vecajās Ardeatīnas ielas raktuvēs, bet radio gādāja, lai mēs nezaudētu līksmu omu, un spēlēja Plikpauri un Kur palika Dzadzā?; pār Milānu bira bumbu krusa, bet Radio Milano raidīja Stilīgo meiču no restorāna "Biffi Scala"…

Un es, kā es pats jutos šajā šizofrēniskajā Itālijā? Vai es ticēju uzvarai, mīlēju Duči, gribēju mirt ar viņa vārdu uz lūpām? Vai ticēju Vadoņa vēsturiskajām frāzēm, ko mums priekšā diktēja skolotājs: "Vagu dzen arkls, taču tieši zobens to sargā.", "Mēs iesim tikai taisni uz priekšu.", "Ja dodos uz priekšu, sekojiet man, ja kāpjos atpakaļ, nogaliniet mani!"?

Pamatskolas piektās klases burtnīcā atradu 1942. gadā jeb Fašisma ēras XX gadā rakstītu domrakstu:

Temats "Ak, bērni, jums visu mūžu būs jāstāv sardzē par jauno, varonīgo civilizāciju, ko šobrīd rada Itālija." (Musolīni)

Iztirzājums Lūk, pa putekļainu ceļu iet zēnu kolonna.

Tie ir lepnie un brašie balillas, kas spirgtā pavasara siltās saules staros solo disciplinēti un kārtīgi, pakļaujoties pavēlēm, ko izsauc viņu virsnieki. Tie ir zēni, kas, sasnieguši divdesmit gadu vecumu, liks malā rakstāmspalvu un tvers rokās šauteni, lai sargātu Itāliju no ienaidnieku tīkojumiem. Šie paši balillas, ko tagad sestdienās redzam soļojam ielās un pārējās dienās sēžam skolas solos un čakli mācāmies, īstajā vecumā kļūs par uzticamiem un neuzpērkamiem Itālijas un tās civilizācijas sargiem.

Kurš gan, nolūkojoties uz "Jauniešu maršā" soļojošajiem leģioniem, būtu iedomājies, ka šie puiši, kam vēl neaug bārda, zēni, daudzi no kuriem vēl ir tikai jaunie avangardisti, jau ir slacījuši asinīm Marmarikas karstās smiltis? Un kurš, nolūkojoties uz šiem allaž jautrajiem un uz jokiem noskaņotajiem zēniem, var iztēloties, ka pēc dažiem gadiem viņi var krist kaujas laukā, piesaucot Itālijas vārdu?

Es allaž esmu vēlējies tikai vienu: kļūt par karavīru, kad izaugšu liels. Un tagad, kad pa radio es katru dienu dzirdu par mūsu drosmīgo kareivju varoņdarbiem un pašaizliedzību, šī vēlēšanās manā sirdī liesmo vēl spēcīgāk, un nav tāda spēka, kas to varētu apdzēst.

Jā! Es būšu karavīrs, es cīnīšos un, ja Itālija tā vēlēsies, miršu, aizstāvot tās jauno, varonīgo, svēto civilizāciju, kura nesīs labklājību pasaulei un kura pēc Dieva gribas ir dzimusi Itālijā.

Jā! Jautrie un uz jokiem noskaņotie balillas kļūs par lauvām, ja ienaidnieki uzdrošināsies aizskart mūsu svēto civilizāciju. Viņi cīnīsies kā mežonīgi zvēri, kritīs un atkal celsies kājās, lai turpinātu cīņu, un beigu beigās uzvarēs, atkal ļaujot triumfā iemirdzēties Itālijai, mūsu nemirstīgajai Itālijai.

Un dzīvi atceroties pagātnes slavu, apzinoties šodienas varoņdarbus un cerot uz tikpat lielu spozmi nākotnē, ko nodrošinās šodienas zēni rītdienas kareivji, Itālija turpina savu slavas apvīto ceļu uz spārnoto uzvaru.

Vai es tiešām tam visam ticēju vai tikai atkārtoju gatavas frāzes? Un ko domāja mani vecāki, kad es sdepu mājās šādus sacerējumus, par kuriem turklāt saņēmu izcilas atzīmes? Varbūt arī viņi šādām frāzēm ticēja, jo līdzīgas bija saklausījušies jau jaunībā, vēl pirms fašisma nākšanas pie varas? Jo vai tad viņi nebija dzimuši un uzauguši nacionālisma gaisotnē, kur Pirmais pasaules karš jūsmīgi tika apdziedāts kā šķīstījošs un attīrošs? Vai tad futūristi neapgalvoja, ka vienīgā iespējamā pasaules higiēna ir karš? Un bēniņos man rokās nonāca arī vecs De Amičisa Sirds izdevums, kuru šķirstīdams un pārlaizdams acis mazā Padujas patriota varoņdarbiem un Garrones cēlajām izdarībām, izlasīju ari lappusi, kurā Enriko tēvs, cildinot Karalisko karaspēku, saka dēlam šādi:

Visi šie spēkpilnie un cerību spārnotie jaunieši kuru katru brīdi var tikt aicināti aizstāvēt mūsu zemi, un nedaudz stundās lodes un granātas viņus var iznīcināt. Ik reizi, kad tu dzirdēsi svētkos saucam: "Lai dzīvo karaspēks! Lai dzīvo Itālija!" to pulku vietā, kas soļo garām, iedomājies kaujas lauku, kas klāts ar līķiem un noplūdis asinīm, un tad tavs "Lai dzīvo!" sauciens nāks no sirds dziļumiem un tavs Itālijas tēls kļūs nopietnāks un diženāks.

Tātad ne tikai man, bet ari par mani vecākām paaudzēm mācīja, ka mīlestība uz dzimteni ir nodevas, kas maksājamas, lejot asinis, bet asinīm noplūdis kaujas lauks ir uzlūkojams nevis ar šausmām, bet ar apbrīnas pilnu jūsmu. Un vai tad jau pirms simts gadiem Leopardi, dižākais no dižajiem, nedaiņoja: Ak tālās pagājības laiki,-kad drosminieku ciltis kareivīgi traucās par Tēvu zemi savu galvu likt?

Tagad sapratu, ka arī tie slakdņi, par kuriem raksfija Ilustrētais Žurnāls par Ceļojumiem un Piedzīvojumiem, man droši vien nemaz nelikās īpaši baisi un eksotiski, jo, tāpat kā visi, tiku audzināts šausmu kultā. Un tas jau nebija tikai itāļiem raksturīgs kults, jo tieši Ilustrētajā Žurnālā es lasīju par cidem jūsmīgi apdziedātiem kariņiem, par atdzimšanu, ko nes asinspirts, un redzēju, kā pēc atmaksas sauc varonīgie franču poilus, kuri apkaunojošo sakāvi Sedānas kaujā bija pārvērtuši par mītu, kurā balstīt savas dusmas un atriebes kāri, tieši tāpat kā mēs vēlāk izmantosim Džarabubu. Vislabāk uz holokaustu iedvesmo sakāves atstātais aizvainojums. Tā nu mums gan tēviem, gan dēliem mācīja dzīvot un stāstīja, cik skaisti ir mirt varoņa nāvē.

Bet cik lielā mērā es patiešām gribēju varonīgi mirt un ko vispār zināju par nāvi? Piektās klases lasāmajā grāmatā es izlasīju stāstu Loma Valente. Taisni šīs lappuses grāmatā bija visvairāk apburzītas, pie virsraksta ar zīmuli bija pievilkts krustiņš, un daudzas vietas tekstā bija pasvītrotas. Tā bija Spānijas kara epizode: Melno Bultu bataljons ir izvietojies pie paugura (spāniski loma), pie grūti ieņemama, stāva un akmeņaina uzkalna. Taču uzbrukumu vada tumsnējs, divdesmit četrus gadus vecs itāļu atlēts, uzvārdā Valente, kurš dzimtenē ir studējis literatūru un rakstījis dzeju, un piedevām uzvarējis boksā Fašistiskajās sporta spēlēs, bet tad kā brīvprātīgais devies uz Spāniju, kur "var cīnīdes gan bokseri, gan dzejnieki". Valente komandē uzbrukumu, apzinādamies briesmas, un stāstā sīki ir aprakstīti šīs varonīgās ofensīvas posmi, sarkanie ("Kur viņi, nolādētie, ir? Kāpēc nerādās?") no augšas bliež virsū ar visiem saviem ieročiem, šāviņi gāžas kā lietus straumes, "it kā viņi mēģinātu apdzēst ugunsgrēku, kas plešas plašumā un nāk aizvien tuvāk". Vien nedaudzi soļi šķir Valenti no pakalna virsotnes, kad piepešs, ass trieciens pa pieri piepilda viņa ausis ar drausmīgu dārdoņu:

Un tad nāk tumsa. Valente guļ ar seju zālē. Tagad tumsa vairs nav tik melna, tā krāsojas sarkana. Tā varoņa acs, kura ir tuvāk zemei, redz divus vai trīs zāles stiebrus, kas ir resni kā stabi.

Pienāk cits karotājs, pačukst Valentem, ka virsotne ir iekarota. Un nu jau Valentes vietā runā autors: "Ko nozīmē mirt? Parasti nāve ir vārds, kas iedveš bailes. Bet tagad, kad viņš mirst un pats to zina, viņš nejūt ne aukstumu, ne karstumu, ne sāpes." Viņš zina vienīgi to, ka ir izpildījis pienākumu un ka iekaroto loma nosauks viņa vārdā.

Tagad, kad pieaudzis pārlasīju šo stāstu, man pār augumu skrēja drebuļi, un es sapratu, ka tieši šīs nedaudzās lappuses man pirmo reizi ir izstāstījušas īstu nāvi. Likās, aina ar zāles stiebriem, kas ir resni kā stabi, kopš neatminamiem laikiem ir mājojusi manā prātā, jo lasot es tos gandriz vai redzēju acu priekšā. Pareizāk, man radās iespaids, ka bērnībā es vairākas reizes esmu veicis ko līdzīgu rituālam: esmu gājis uz dārzu, gūlies zemē uz vēdera, piespiedis seju smaržīgai zālei, lai pats redzētu tos stabus. Tieši šo stāstu lasot, biju pakritis uz Damaskas ceļa, un varbūt tas mani iezīmēja uz visiem laikiem. Tajos pašos mēnešos biju rakstījis arī kareivīgo domrakstu, kas tagad mani dk ļoti samulsināja. Vai tiešām ir iespējama tāda liekulība? Vai varbūt noveli es izlasīju vēlāk, kad domraksts jau bija uzrakstīts, un tieši tad viss mainījās?

Biju izgājis cauri saviem sākumskolas gadiem, kas noslēdzās ar Valenti nāvi. Pamatskolas grāmatas vairs nebija tik interesantas, jo tad, kad tev jārunā par septiņiem Romas ķēniņiem, īsti nav nozīmes, vai tu esi vai neesi fašists, sakāmais no tā diez ko nemainās. Toties no pamatskolas bija saglabājušās "Hroniku" burtnīcas. Laikam bija notikusi kāda izglītības reforma, un mums vairs nevajadzēja rakstīt domrakstus tikai par stingri noteiktām tēmām, mūs mudināja stāstīt atgadījumus no pašu dzīves. Un mainījusies bija arī skolotāja, kas tagad lasīja katru hroniku epizodi un ar sarkanu zīmuli nevis ielika pliku atzīmi, bet gan pierakstīja klāt kādu kritisku komentāru par stilu vai izdomu. Un tā bija skolotāja, ne vairs skolotājs tas bija noprotams pēc dažām galotnēm šajās piezīmēs ("Jutos patīkami pārsteigta, lasot…"). Neapšaubāmi gudra sieviete (varbūt mēs viņu dievinājām, jo, lasot šīs sarkanā zīmuļa piezīmes, es pēkšņi zināju, ka viņa bija jauna un skaista un ka viņai Dievs vien zina kāpēc patika maijpuķītes), kas centās panākt, lai esam atklāti un oriģināli.

Viena no visvairāk saslavētajām hronikas epizodēm bija šī, kas datēta ar 1942. gada decembri. Man bija vienpadsmit gadi, un šo es biju rakstījis tikai deviņus mēnešus pēc kareivīgā domraksta:

Hronika. Neplīstošā glāze

Mamma nopirka neplīstošu glāzi. Glāzi no visīstākā stikla, kas arī izskatījās kā visīstākais stikls. Un es par to ļoti brīnījos, jo tolaik, kad notika šeit aprakstītie notikumi, stāsta autoram vēl bija pavisam maz gadu un viņa prāta spējas vēl nebija attīstījušās tiktāl, lai varētu iztēloties, ka glāze glāze, kas izskatās tieši tāpat kā pārējās, kuras plīst ar skaļu dzinn! var būt neplīstoša.

Neplīstoša! Man tas šķita burvju vārds. Izmēģini vienreiz, divreiz, trīsreiz un patiešām: glāze krīt, velnišķīgi skaļi norīb, mazliet palecas un neskarta paliek guļam.

Tad kādu vakaru atnāk ciemiņi, un atnes man šokolādes konfektes (tas notika tajos senajos laikos, kad šādi gardumi vēl eksistēja, turklāt lielos daudzumos). Piestūķējis pilnu muti ar šokolādi (neatceros, vai tā bija Gianduia, Strelio vai Caffarel-Prochet), es dodos uz virtuvi un atgriežos viesistabā ar slaveno glāzi rokā.

"Dāmas un kungi!" es izsaucos kā cirka īpašnieks, kurš garāmgājējus aicina uz izrādi. "Aplūkojiet un apbrīnojiet šo burvju glāzi! Tā ir īpaša un neplīstoša! Tagad es to nometīšu zemē un tai nekas nenotiks!" Un zemā, svinīgā balsī piebilstu: "Tā nesaplīsīs."

Nometu glāzi uz grīdas… un vai maz jāsaka, ka tā sašķīst tūkstoš gabalos.

jūtu, ka piesarkstu, apstulbis skatos uz lauskām, kas lielās lustras gaismā mirdz kā pērles… un sāku raudāt.

Mana stāsta beigas. Mēģināju to izanalizēt kā klasiķa rakstītu tekstu. Es tajā stāstīju par pirmstehnoloģiju laikmeta sabiedrību, kurā neplīstoša glāze bija liels retums, un tādu pirka tikai vienu vienīgu izmēģināšanai. Tādas glāzes saplēšana bija ne tikai apkaunojums, tas nozīmēja arī robu ģimenes finansēs. Vienvārdsakot šis bija stāsts par sakāvi visās līnijās.

Mans stāsts 1942. gadā par pirmskara periodu vēstīja kā par laimīgajiem laikiem, kad vēl bija pieejamas šokolādes konfektes (un ne dkai pašmāju, bet arī ārzemju ražojuma) un ciemiņus uzņēma viesistabā, kur spoži spīdēja lielā lustra. Vērsdamies pie saviem skatītājiem, es nebūt neatdarināju Musolīni vēsturiskās uzrunas no Venēcijas pils balkona, es atdarināju kāda iekšāsaucēja groteskās intonācijas, ko droši vien biju dzirdējis tirgū. Un es stāstīju par izaicinājumu, par mēģinājumu gūt uzvaru, par nesatricināmu pārliecību un tad ar izteiksmīgu kāpinājumu situāciju apvērsu un atzinu, ka esmu cieds sakāvi.

Šī vairs nebija skolas klišeju atkārtošana un nebija kāda laba piedzīvojumromāna atstāsts, šis bija viens no pirmajiem manis paša stāstiem. Komēdija par noprotestēto vekseli. Un ar tām lauskām, kas lustras gaismā (melīgi) zaigoja kā pērles, es vienpadsmit gadu vecumā izpaudu savu vanitas vanitatum un sludināju kosmisku apmēru pesimismu.

Biju kļuvis par neveiksmes stāstnieku, un pats biju šīs neveiksmes iemiesotājs. Biju kļuvis eksistenciāli (lai arī ironiski) žultains, radikāli skepdsks, ilūzijām nepieejams.

Kā gan iespējams tik ļoti pārvērsties nieka deviņu mēnešu laikā? Biju izaudzis, dabiski izaudzis, protams, un, kā zināms, cilvēks aug ne tikai garumā, bet arī prātā, jā, bet te bija kas vairāk: vilšanās par lauztajiem spožo militāro uzvaru solījumiem (varbūt, vēl dzīvojot pilsētā, arī es lasīju vectēva pasvītrotās avīzes), Valenti tikšanās ar nāvi, varoņdarbs, kas noslēdzas ar skatu uz tiem drausmīgajiem, puvekļu zaļajiem stabiem, uz šo pēdējo žogu, kas mani šķīra no mirušo pasaules un ikviena mirstīgā gaitu nenovēršamā noslēguma.

Deviņu mēnešu laikā biju pieņēmies gudrībā, un tā bija sarkastiska, no ilūzijām brīva gudrība.

Un kur tad bija palicis viss pārējais dziesmas, Dučes uzrunas, iemīlējušās meitenes, drošās lauvas un uzvaras kronis? Spriežot pēc uzrakstiem uz pamatskolas burtnīcu vāciņiem, pirmo klasi (kad rakstīju to epizodi par glāzi) vēl biju pabeidzis pilsētā, bet divas nākamās nomācījos Solarā. Un tas nozīmē, ka ģimene bija nolēmusi pavisam pārcelties uz laukiem, jo arī mūsu pilsētu sāka bombardēt. Es kļuvu par Solaras iemītnieku, un pamatskolas otrās un trešās klases domraksti, sekojot tam pašam saplēstās glāzes atmiņu vilnim, lielākoties bija apcerējumi par labajiem pagājības laikiem, kad, izdzirdot sirēnu, zināji, ka tā skan no fabrikas, un teici: "Pusdienlaiks, tētis drīz būs mājās", pārdomas par to, cik brīnišķīgi būtu atgriezties pilsētā, kur valda miers, sapņojumi par agrāko gadu Ziemassvētkiem. Biju novilcis balillas formastērpu un kļuvis par mazu dekadentu, kurš jau visus spēkus velta zudušā laika meklējumiem.

Un kā es dzīvoju no četrdesmit trešā gada līdz kara beigām, kā pārlaidu visdrūmāko posmu, kad notika partizānu cīņas un vācieši vairs nebija mūsu ieroču biedri? Par to burtnīcās nebija izlasāms nekas, it kā runas par drausmīgo tagadni būtu tabu un arī skolotāji mums būtu piekodinājuši par to labāk nerakstīt.

Man joprojām trūka viena ķēdes posma. Varbūt pat vairāku. Kādā brīdī es biju pārvērties, taču nezināju šo pārmaiņu iemeslu.

## 10 alĶĪmiĶa tornis

Jutos apjucis vēl vairāk nekā uzreiz pēc ierašanās šeit. Tad, pašā sākumā, es vienkārši neko neatcerējos pilnīgs tukšums, nulle. Tagad es joprojām neko neatcerējos, taču biju uzzinājis pārāk daudz. Kas īsti es biju? Kurš Jambo bija īstais tas, kuru veidoja skola un oficiālā mācību sistēma, fašistiskā gara arhitektūra, propagandas pastkartes, plakāti un dziesmas, vai varbūt tas, kurš lasīja Vernu un Salgari, jūsmoja par kapteini Sātanu, tas, kuru veidoja Ilustrētā Žurnāla par Ceļojumiem un Piedzīvojumiem aprakstītās briesmeklības, Rokambola noziegumi, Fantomasa Paris Mystйrieux un Šerloka Holmsa migla, vai varbūt Cekuliņa un neplīstošās glāzes Jambo? Vai varbūt viņi visi?

Piezvanīju Paolai un izstāsdju par savu apjukumu. Viņa smējās.

"Jambo, man par kara laiku vispār ir saglabājušās dkai atsevišķas atmiņu ainas: dažas naktis bumbu patversmē, tas, kā mani pamodina un mēs ātri kāpjam lejā uz pagrabu, man tolaik bija gadi četri. Bet, atvaino, vai drīkst, es runāšu kā psiholoģe? Bērns vienlaikus var dzīvot vairākās atšķirīgās pasaulēs, tāpat kā to dara mūsu mazbērni: viņi ātri iemācās ieslēgt televizoru un skatās ziņas, bet pēc tam prasa, lai viņiem stāsta pasakas, un šķirsta grāmatas, kur sazīmēti zaļi, labsirdīgi briesmoņi un runājoši vilki. Sandro mūžīgi runā par dinozauriem, ko ir redzējis multenēs, bet tāpēc jau viņš nedomā, ka satiks kādu dinozauru uz ielas stūra. Es viņam stāstu par Pelnrušķīti, bet tad desmitos vakarā viņš klusiņām izkāpj no gultas un, vecākiem nemanot, pa durvju spraugu skatās televīziju, un redz, kā amerikāņu jūras kājnieki ar ložmetēja kārtu nopļauj veselu baru šķībacaino. Bērni ir daudz līdzsvarotāki par mums, viņi lieliski prot atšķirt, kur beidzas pasaka un kur sākas īstenība, ar vienu kāju viņi stāv vienā pasaulē, ar otru otrā, bet nekad tās nesajauc. Izņēmums ir slimie, kas redz lidojam Supermenu, piesprauž pie pleciem dvieli un izlec pa logu. Bet tie jau ir klīniski gadījumi, un arī tad gandrīz vienmēr vainīgi ir vecāki. Tu nebiji klīnisks gadījums, tu lieliski orientējies starp Sandokanu un skolas grāmatām."

"Jā, bet kura man bija izdomātā pasaule? Tā, kurā dzīvoja Sandokans, vai tā, kurā Duče glaudīja galvu Vilcenes dēliem? Es taču tev stāstīju par to domrakstu, ne? Vai desmit gadu vecumā es tiešām gribēju cīnīties kā mežonīgs zvērs un krist par nemirstīgo Itāliju? Es saprotu, ka pastāvēja cenzūra un tā tālāk, bet tolaik taču jau bija sākušās bombardēšanas, un mūsu karavīri 1942. gadā Krievijā krita kā mušas."

"Jambo, kad mūsu Karla un Nikoleta bija mazas, tu vienmēr teici, ka bērni ir viltīgi aprēķinātāji un blēži, un to pašu tu nesen teici arī par mūsu mazbērniem. To gan tev vajadzētu atcerēties, jo tas notika pirms dažām nedēļām: pie mums bija puikas un ciemos atnāca Džanni, un tad Sandro viņam teica: "Man tā patīk, ka tu pie mums nāc, Džanni onkuli!" Un viņš nopriecājās: "Redzi, kā bērni mani mīl." Bet tu smējies: "Džanni, sīkie ir viltīgi aprēķinātāji un blēži. Un šis konkrētais ir iegaumējis, ka tu viņam vienmēr atnes košļenes. Tik vien tās mīlas." Bērni ir aprēķinātāji un blēži. Un tāds biji arī tu. Gribēji dabūt labu atzīmi un rakstīji to, kas patika skolotājam."

"Tu visu pārāk vienkāršo. Viena lieta ir izpadkt Džanni onkulim, bet pavisam kas cits ir jūsmot par nemirsfigo Itāliju. Un kā tu vari izskaidrot to, ka jau pēc gada es biju pārvērties par īstu skepticisma meistaru? Rakstot par to neplīstošo glāzi, es uzrakstīju alegoriju par bezjēdzīgo pasauli es jūtu, ka vēlējos pateikt tieši to."

"Tev vienkārši bija nomainījies skolotājs. Jauns skolotājs var atbrīvot kritisko garu, kuram iepriekšējais neļāva attīstīties. Turklāt tajā vecumā deviņi mēneši ir gandriz kā vesels gadsimts."

Tomēr kaut kas šajos deviņos mēnešos neapšaubāmi bija noticis. To es sapratu, atgriezies vectēva kabinetā. Dzerdams tur kafiju, uz labu laimi sāku pāršķirstīt trīsdesmito gadu beigās izdotā humora žurnāla II Bertoldo kaudzīti. Manu uzmanību piesaistīja kāds 1937. gada numurs, bet es to noteikti biju lasījis dažus gadus pēc iznākšanas, jo agrāk nekādi nebūtu varējis novērtēt tā smalkos zīmējumus un neprātīgos jokus. Un tagad es lasīju dialogu (tāds katru nedēļu tika drukāts kā ievadsleja), kas, ļoti iespējams, bija piesaisdjis manu uzmanību tieši tolaik, kad pieredzēju lielās pārvērtības.

Bertoldo pagāja garām visiem smalkajiem galma kungiem un apsēdās taisni blakus lielhercogam Tukšmelsim, kurš, labsirdīgs pēc dabs būdams, turklāt nadzīgs uz joku plēšanu, ņēmās Bertoldo laipni izjautāt.

Lieliiercocs: Laba diena, Bertoldo, kāds bija krusta karš?

Bertoldo: Cildens.

Lielhercocs: Un varoņdarbi?

Bertoldo: Diženi.

Lielhercocs: Un cīņas spars?

Bertoldo: Neapturams.

Lielhercocs: Un drosme?

Bertoldo: Neizmērojama.

Lielhercocs: Un solidaritāte?

Bertoldo: Aizkustinoša.

Lielhercocs: Un piemērs?

Bertoldo: Iedvesmojošs.

Lielhercocs: Un pašaizliedzība?

Bertoldo: Patiesa.

Lielhercocs: Un aizrautības degsme?

Bertoldo: Nenoslāpējama.

Lielhercogs smējās un, sapulcinājis ap sevi visus galma kungus, pavēlēja sākt Vilnas kārsēju dumpi (1378), bet pēc dumpja, kad visi galminieki atkal atgriezās savās vietās, lielhercogs un prastļažu vīrs turpināja sarunu.

Lielhercocs: Kāds ir darba cilvēks?

Bertoldo: Nenogurdināms.

Lielhercogs: Un ēdiens?

Bertoldo: Vienkāršs, bet veselīgs.

Lif.lhercocs: Un zeme?

Bertoi.do: Auglīga un saules svētīta.

Lielhercocs: Un ļaudis?

Bertoi.do: Viesmīlīgi.

Lielhercocs: Un panorāma?

Bertoldo: Krāšņa.

Lielhercocs: Un apkaime?

Bertoldo: Burvīga.

Lielhercocs: Un villa?

Bertoldo: Lepna.

Lielhercogs smējās un, sapulcinājis ap sevi visus galma kungus, pavēlēja ieņemt Bastīliju (1789) un sākt Montaperti kauju (1266), un, kad abi šie pasākumi bija galā, visi galminieki atkal atgriezās savās vietās, bet lielhercogs un prastļažu vīrs turpināja sarunu…

Lielhercoga un Bertoldo sarunas vienlaikus izsmēja gan dzejnieku, gan laikrakstu, gan oficiālās retorikas valodu. Ja biju gana attapīgs puika, tad, izlasījis šādus dialogus, vairs nevarēju rakstīt 1942. gada marta domraksta garā. Iepazinis šīs izsmalcinātās ņirgas, biju gatavs neplīstošajai glāzei.

Bet tie jau bija tikai minējumi. Kas zina, cik daudz visdažādāko notikumu pieredzēju tajos mēnešos starp varonīgo domrakstu un sabrukušo ilūziju hroniku. Nolēmu atkal uz brīdi pārtraukt meklējumus un negausīgo lasīšanu. Nokāpu lejā uz ciemu: Gitanes bija izbeigušās, vajadzēja vien samierināties ar Marlboro Light jo labāk, smēķēšu mazāk, ja dūmam nebūs pareizā aromāta. Iegriezos arī pie aptiekāra izmērīt spiedienu. Droši vien saruna ar Paolu mani bija nomierinājusi, jo spiediens bija labāks. Nokrities līdz simt četrdesmit.

Kad atgriezos, man sakārojās apēst ābolu, un es iegāju apakšstāva istabās mājas vidusdaļā. Klejojot starp te saliktajiem augļiem un dārzeņiem, ievēroju, ka vairākas telpas ir pārvērstas par īstām krāmu noliktavām, un vienā no dibenistabām bija sakrauti audekla guļamkrēsli. Paņēmu vienu un iznesu laukā. Apsēdos ar skatu uz plašo panorāmu, brīžam iemetu acis avīzē, bet drīz apjēdzu, ka tagadne mani diez ko neinteresē, pagriezu krēslu otrādi un ņēmos pētīt mājas fasādi un pakalnu aiz mājas. Teicu sev: ko gan es meklēju, ko gan es vēlos, vai tad nebūtu labāk palikt šeit un vērot pakalnu, tas ir tik skaists, kā bija rakstīts tai romānā, kā nu viņu sauca? Mācītāj, šeit mums labi; taisīsim trīs teltis vienu Tev, vienu Mozum un vienu Elijam. Dzīvot bezrūpībā, bez pagātnes un bez nākotnes. Varbūt tāda ir paradīze.

Taču papīra velnišķīgais spēks ņēma virsroku. Pēc īsa brīža sāku fantazēt par mūsu veco māju, iztēlodamies sevi par kādu no Manu bērnu bibliotēkas, kurš noraugās uz Ferlakas vai Ferralbas pili, meklējot pazemes kriptu vai graudu klēti, kur varētu glabāties aizmirstais pergaments. Jāpiespiež akmenī cirstās rozes viducis dzimtas ģerbonī, siena paveras un atklājas vītņu kāpnes…

Vēroju bēniņstāva lodziņus, tad nopētīju otrā stāva logus vectēva mājas daļā, kas tagad visi stāvēja līdz galam vaļā, lai man klejojumos netrūktu gaismas. Pats to neapzinādamies, logus saskaitīju. Pašā vidū piekšistabas balkons. Pa kreisi no tā trīs logi: ēdamistabas logs, vectēva guļamistabas logs un manu vecāku guļamistabas logs. Pa labi virtuves, vannasistabas un Adas istabas logi. Simetriski. Kreisajā pusē nav redzami vectēva kabineta un manas istabas logi, jo mana istaba ir gaiteņa galā, kur fasāde pagriežas un savienojas ar mūsu tagadējo kreiso spārnu, tāpēc logi ir vērsti uz mājas sāniem.

Piepeši mani pārņēma neskaidra, nepatīkama sajūta, it kā kaut kas būtu aizvainojis manu izpratni par simetriju. Kreisās puses gaitenis beidzas ar manu istabu un vectēva kabinetu, bet labajā pusē tas apraujas uzreiz pēc Adas istabas. Tātad labās puses gaitenis ir īsāks.

Garām gāja Amālija, un es palūdzu, lai viņa man apraksta logus savā spārnā. "Pavisam vienkārši," viņa teica, "pirmajā stāvā virtuve, kur mēs ēdam, jūs zināt, tad mazais lodziņš tualetē, ko jūs vectēva kungs speciāli lika mums ierīkot, lai mēs neietu aiz pakša kā citi zemnieki, viņš no tiesas bija svēts cilvēks. Un tad nāk tie divi logi, redzat, tur, tā ir kā noliktava visiem dārza rīkiem, un tur ieiet var arī no sētas puses. Otrajā stāvā ir mana istaba, tad nākamie divi logi ir manu nabaga vecāku guļamistaba un viņu ēdamistaba, un tās abas es neesmu aiztikusi, atstāju visu kā bija viņu laikos, un aiz cieņas pret vecākiem vispār tur vairs neeju iekšā."

"Tātad tas pēdējais logs ir ēdamistaba, un tā telpa beidzas uz stūra, kur saiet kopā jūsu spārns un vectēva daļa," es teicu. "Nūja," apstiprināja Amālija, "viss pārējais ir saimnieku daļa."

Viss izskadjās un izklausījās tik dabiski, ka neko vairāk es viņai nejautāju. Tomēr apmetu līkumu un aizgāju aiz labā spārna, izmetis līkumu ap vistu aplokiem un saimniecības pagalmu. Tur uzreiz bija redzams Amālijas virtuves aizmugurējais logs, tad tās vecās durvis, pa kurām es pats biju staigājis pirms dažām dienām, un tur bija arī ieeja plašajā telpā, kur glabājās visādi saimniecības rīki un kur ari biju iegriezies jau iepriekš. Tikai tagad es ievēroju, ka šī noliktava ir garāka, nekā bija šķitis pirmajā reizē, un, proti, tā turpinājās arī kādu gabalu zem mājas vidusdaļas: citiem vārdiem sakot, turpinājās zem vectēva daļas līdz pat tai vietai, kur bija mazais lodziņš, pa kuru varēja saredzēt vīnadārzus un pakalna sānu.

Nekā īpaša, es noteicu, bet kas tad atrodas otrajā stāvā tieši virs šī saimniecības telpas gala? Amālijas istabas taču izbeidzas jau tur, kur sānu spārns savienojas ar centrālo daļu. Proti, kas augšstāva labajā galā aizņem to platību, kurai kreisajā galā atbilst mana istaba un vectēva kabinets? Izgāju atpakaļ saimniecības pagalmā un paskatījos uz augšu. Arī te, labajā pusē bija redzami trīs logi tieši tāpat kā trīs tie bija pretējā galā (viens manas istabas un divi kabineta logi), bet šiem trim visiem bija cieši aizdarīti slēģi. Augstāk bēniņu mazie lodziņi, bet es jau zināju, ka bēniņu telpa stiepjas pāri visām trim mājas daļām.

Pasaucu Amāliju, kas rosījās dārzā, un pajautāju viņai, kas ir aiz dem trim logiem. Nekas, viņa vienā mierā atbildēja. Kā nekas? Ja jau tur ir logi, kaut kas noteikti ir arī aiz tiem, un Adas istaba tā nav, jo tai logi iziet uz priekšējo pagalmu. Amālija mēģināja dkt no manis vaļā ar strupu atbildi: "Tā jau jūsu vectēva kunga daļa, es neko nezinu."

"Amālij, nevajag pataisīt mani par muļķi. Kā tur var tikt iekšā?"

"Nevar. Tur vairs nekā nav. Visu laikam aizrāvušas prom laumas."

"Es jau teicu, ka nevajag uzskatīt mani par tādu muļķi. Kur ir ieeja? No pirmā stāva jūsu spārnā vai kādā citā nolādētā vietā?!"

"Lūdzu, nevajag lādēties, jo nolādēts ir tikai velns. Ko jūs gribat, lai es jums saku? Jūsu vectēva kungs lika man zvērēt, ka neko nekad par to neteikšu, un es neesmu nekāda zvērestu lauzēja. Es zvērestu nelauzīšu, jo citādi mani paraus velns."

"Kad jūs viņam to zvērestu devāt un par ko?"

"Apzvērēju es viņam tajā vakarā, kad pēc tam te naktī uzradās vīri no Melnajām brigādēm. Un jūsu vectēvs gan man, gan manai mammai lika apzvērēt, ka mēs abas neko nezinām un neko neesam redzējušas. Un vēl viņš teica: būs labāk, ja jūs abas nemaz neredzēsiet, ko mēs ar Mazuļu (tas ir, ar manu nabaga tēti) te darām, jo citādi atnāks Melnās brigādes, sāks cepināt jums kāju pēdas, jūs nevarēsiet novaldīties un kaut ko netīšām izpļāpāsiet, tāpēc būs labāk, ja jūs neko nemaz nezināsiet, jo tie tiešām ir velni, kas māk piedabūt uz runāšanu pat tos, kam paši ir izgriezuši mēli."

"Amālij, ja tolaik vēl bija Melnās brigādes, tas nozīmē, ka ir pagājuši jau vairāk nekā četrdesmit gadi. Vectēvs un Mazuļu ir miruši, un droši vien ir miruši arī visi de, kas dienēja Melnajās brigādēs, un jūsu zvērests vairs nav spēkā!"

"Jūsu vectēva kungs un mans nabaga tētis patiešām ir viņā saulē, jo tie labākie jau vienmēr aiziet pirmie, bet tie otri gan ne, jo tie ir no tās slakas, kas nekad neiznīkst."

"Amālij, Melno brigāžu vairs nav, karš sen ir beidzies, un kāju pēdas neviens vairs necepina."

"Tas, ko jūs sakāt, man ir kā evaņģēlijs, bet Pautaso, kurš bija Melnajās brigādēs, un to es skaidri atceros, ap to laiku viņam bija gadi divdesmit, joprojām ir sveiks un vesels, dzīvo Korseljo un reizi mēnesī atbrauc uz Solaru darīšanās, jo Korseljo viņš uzcēla sev ķieģeļu fabriku un sapelnīja veselu kaudzi naudas, bet ciemā vēl ir daži, kas nav aizmirsuši, ko viņš darīja agrākajos laikos, un, viņu redzot, pāriet ielas pretējā pusē. Var jau būt, ka pēdas nevienam vairs nesvilina, bet zvērests ir un paliek zvērests, un no tā mani nevar atbrīvot pat prāvests."

"Vai tad nav nekādas nozīmes tam, ka esmu slims? Mana sieva paļāvās uz jums un cerēja, ka jūs man palīdzēsiet, bet nekā: tagad jūs man to nestāstīsiet, un varbūt es palikšu vēl slimāks."

"Lai Dieviņš mani sasper ar saviem zibeņiem, ja es gribu pataisīt jūs slimāku! Bet, Jambo jaunskungs, saprotiet taču, ka zvērestu nedrīkst lauzt, vai tad ne tā?"

"Amālij, kā mazdēls es esmu?"

"Jūs, protams, esat sava vectēva kunga mazdēls."

"Un tāpat es esmu sava vectēva mantinieks, un man pieder viss, kas te redzams. Vai tā ir? Bet, ja jūs man nepasakāt, kā tur var dkt iekšā, sanāk, it kā jūs man nozagtu daļu manas mantas."

"Lai Kungs mani pārvērš par akmeni šai pašā mirklī, ja es gribu zagt kaut kriksīti no jūsu mantas! Savu mūžu neko tādu neesmu dzirdējusi! Es te visu mūžu raujos pušu, gādājot par šo māju un skatoties, lai jums viss būtu pa prātam!"

"Un, tā kā esmu vectēva tiešais mantinieks, es tagad varu runāt viņa vietā. Un kā viņa pēctecis es jūs svinīgi atbrīvoju no zvēresta. Labi?"

Biju izmantojis trīs ļoti pārliecinošus argumentus: savu veselību, īpašuma tiesības un tiešo pēctecību komplektā ar visām pirmdzimtā privilēģijām. Amālija vairs nespēja pretoties, cietoksnis krita. Jambo jaunskungs taču ir vairāk vērts nekā prāvests un Melnās brigādes!

Amālija mani aizveda uz mājas vidusdaļas otro stāvu, līdz labās puses gaiteņa galam, kur aiz Adas istabas tas aprāvās ar skapi, kas smaržoja pēc kampara. Viņa lūdza, lai palīdzu šo mēbeli kaut drusku atbīdīt no sienas, un parādīja, ka aiz skapja ir aizmūrētas durvis. Pa tām agrāk esot varēts iekļūt kapelā, jo tajos laikos, kad te vēl dzīvoja tas vectēvocis, kurš visu atstāja mantojumā manam vectēvam, te bijusi iesvētīta kapeliņa, necik liela, tomēr pietiekami plaša, lai mājinieki varētu sanākt uz misi, ko katru svētdienu noturēja priesteris, kas nāca šurp no ciema. Vēlāk, kad māju pārņēma vectēvs, kurš nebija nekāds ticīgais, lai arī Ziemassvētku betlēmīte viņam bija svēta lieta, kapela vairs netika lietota sākotnējam mērķim. Solus no tās iznesa un salika lejasstāva istabās, un tad es, tā kā šo telpu neviens vairs neizmantoja, esot vectēvam lūdzis, lai ļauj man tur no bēniņiem aizstiept dažus grāmatu plauktus un salikt savas mantas, un tad es vecajā kapelā bieži esot vientulībā tupējis un darījis Dievs vien zina ko. Katrā ziņā, kad Solaras prāvests to uzzinājis, viņš, gribēdams novērst dievnama zaimošanu, esot lūdzis, lai ļauj aizgādāt prom vismaz altāra svētītos akmeņus, un vectēvs viņam atļāva savākt arī Dievmātes statuju, patēnu, biķeri un tabernākulu.

Tad pienāca laiks, kad Solaras apkaimē parādījās partizāni, un brīžam ciems nonāca viņu rokās, un brīžam to atkal pārņēma Melnās brigādes, un tas notika ziemas mēnesī, kad ciemā saimniekoja melnkrekli, bet partizāni bija nostiprinājušies Langes puses pakalnos: vienu pēcpusdienu pie vectēva kāds atbrauca un teica, ka vajagot paslēpt četrus puišus, kurus medī fašisti. Varbūt viņi vēl nebija īsti partizāni, vismaz tā es sapratu, un droši vien tikai gribēja tikt līdz kalniem, lai pievienotos pretošanās kustībai.

Mēs es, Ada un mūsu vecāki neesot bijuši mājās: mēs uz divām dienām esot aizbraukuši ciemos pie manas mātes brāļa, kurš bombardēšanas laiku pārlaida Montarsolo. Tā nu mājās bijis tikai vectēvs, Mazuļu, Marija un Amālija, un vectēvs abas sievietes esot nozvērinājis, ka viņas nemūžam nevienam nestāstīs par notikušo, un, lai būtu vēl drošāk, abas aizsūtījis gulēt. Taču Amālija tikai izlikusies, ka aiziet gulēt, bet pati paslēpusies un visu slepus redzējusi. Ap astoņiem vakarā uzradušies tie puiši, vectēvs un Mazuļu viņus ieveduši kapelā, iedevuši viņiem ēdamo, tad aizgājuši pēc ķieģeļiem un spainīšiem ar javu un paši savām rokām, lai arī nebūdami nekādi mūrniekmeistari, aizmūrējuši kapelas durvis, un pēc tam aizlikuši tām priekšā to skapi, kas agrāk stāvējis citur. Tikko šis darbs bijis galā, esot ieradušies vīri no Melnajām brigādēm.

"Ja jūs būtu redzējis, kas par zvērīgiem purniem. Labi, ka viņus komandēja cienījama paskata cilvēks, kurš pat nēsāja cimdus. Un tas pret jūsu vectēva kungu izturējās pieklājīgi, jo droši vien viņam bija pateikts, ka jūsu vectēva kungs ir visas apkārtējās zemes īpašnieks, un suns suņa gaļu neēd. Viņi gan te visu izstaigāja, pat bēniņos uzkāpa, bet bija redzams, ka viņi steidzas. Tikai pārbaudīja uz ātru roku, lai varētu teikt, ka ir te bijuši, un laidās tālāk pārmeklēt zemnieku mājas, kur, viņuprāt, bija daudz ticamāka slēptuve tiem bēgļiem. Tā nu viņi te neko neatrada, tas ar cimdiem atvainojās par traucējumu, teica Lai dzīvo Dučel, un jūsu vectēvs un mans tētis, kas bija blēži, arī teica Lai dzīvo Duče!, un āmen."

Cik ilgi tie četri bēgļi palika kapelā? To Amālija nezināja, viņa jau bija mēma un kurla, zināja vienīgi, ka vairākas dienas viņām abām ar māti vajadzējis sagatavot grozus ar maizi, desām un vīnu, bet tad pēc kāda laika to vairs nevajadzēja darīt. Kad no ciemošanās atgriezāmies mēs četri, vectēvs mums vienkārši pateica, ka grīda kapelā kļuvusi nedroša, tur esot uzlikti pagaidu balsti, un mūrnieki esot aizmūrējuši durvis, lai kāds no bērniem tur ziņkārības pēc nenolauztu kaklu.

Labi, es teicu Amālijai, noslēpums tagad ir izskaidrots. Bet, ja tie bēgļi tur iegāja iekšā, kaut kā viņiem bija jātiek arī ārā, un vectēvs un Mazuļu vairākas dienas nesa viņiem ēdamo. Tātad arī pēc durvju aizmūrēšanas bija jāpaliek vēl kādai citai pieejai.

"Man, godavārds, nekad nav gribējies prātot, pa kurieni viņi no turienes tika ārā un kā dabūja ēdamo. Man piedka ar to, ka zināju: viss, ko dara jūsu vectēva kungs, ir darīts labi un pareizi. Viņš durvis aizmūrēja. Tātad tā vajadzēja, un priekš manis kapela pārstāja eksistēt, un ari tagad man tā ir vieta, kuras nemaz nav, un, ja jūs nebūtu mani piespiedis par to runāt, es par to nemaz nebūtu atcerējusies. Un ēdamo jūsu vectēvs un mans tētis varbūt padeva pa logu, un tie četri grozus uzvilka augšā ar virvi. Un varbūt arī prom kādā naktī aizlaidās pa logu. Ne?"

"Nē, Amālij, jo tad kāds logs būtu palicis vaļā, bet tagad ir skaidri redzams, ka tie visi ir aizslēģoti no iekšpuses."

"Es vienmēr esmu teikusi, ka jūs no visiem esat tas gudrākais. Padomā tik, man pašai tas nekad nebija ienācis prātā. Bet kā tad mans tētis un jūsu vectēva kungs tur tika iekšā?"

"Nūja kā? That is the question."

"Ko?"

Lai ari ar četrdesmit piecu gadu novēlošanos, Amālija beidzot bija uzdevusi pareizo jautājumu. Taču man šī mīkla bija jāatrisina pašam. Apgāju apkārt visai mājai, skatīdamies pēc kādām slepenām durvīm, cauruma vai restēm, vēlreiz no viena gala līdz otram izstaigāju visas mājas vidusdaļas istabas un gaiteņus gan pirmajā, gan otrajā stāvā, kā nagu maucējs no Melnajām brigādēm pārmeklēju abus stāvus arī Amālijas spārnā. Nekā, pilnīgi nekā.

Un nevajadzēja būt Šerlokam Holmsam, lai nonāktu pie vienīgās iespējamās atbildes: kapelā var iekļūt no bēniņiem. Pilnīgi noteikd kapelu ar bēniņiem savieno atsevišķas šauras kāpnītes, tikai bēniņos šo kāpņu gals ir nomaskēts. Nomaskēts tik labi, ka Melnās brigādes to nevarēja atrast. Bet ne jau tā, lai to neatrastu Jambo! Pieņemsim, es atgriezos no ciemošanās un vectēvs pateica, ka kapelas vairs nav. Vai tad nu es būtu klusi samierinājies?! Jo sevišķi, ja tur, kā saprotu, glabājās manas vismīļākās lietas. Es taču mūždien ložņāju pa bēniņiem, un kāpnes uz kapelu man noteikti bija zināmas. Skaidrs, ka es turpināju kapelu apmeklēt un droši vien ar vēl lielāku patiku, jo nu tā bija kļuvusi par manu slēptuvi, kur neviens nevarēja mani atrast.

Atlika tikai kāpt augšā bēniņos un izpētīt labo spārnu. Pamazām savilkās negaiss, tāpēc nebija vairs tik karsts. Un labi, ka tā, jo man vajadzēja pārvietot visai daudz te sakrauto krāmu, un šajā kalpotāju galā nestāvēja nekādi kolekciju nieki te bija sakrāmētas smagas, vecas durvis, dēļi, kas palikuši pāri pēc nez kādiem remontdarbiem, veci dzeloņdrāšu rituļi, saplēsti spoguļgaldiņi, ar auklu pārsietas un vaskadrānā ievīstītas pussairušas vecas segas, vairs nekam nederīgas lādes un tīnes, ko ķirmji sacaurumojuši jau pirms pāris gadsimdem, un tas viss kārtu kārtām, čupu čupām. Centos to visu pārkrāmēt, dēļi gāzās man virsū, sarūsējušās naglas saskrāpēja, bet no slepenās ejas nekur nebija ne vēsts.

Tad beidzot iedomājos, ka nav taču jāmeklē durvis, jo bēniņu stāvā visas mūra sienas ir ārējās, bet ārsienā nekādas durvis nemaz nevar būt.

Tātad nevis durvis, bet lūkas vāks. Muļķis, ka neapjēdzu to agrāk. Tieši tāpat tak mēdza notikt arī Manu bērnu bibliotēkā. Pārbaudīt vajadzēja nevis sienas, bet grīdu.

Viegli pateikt, grūti izdarīt. Un ar grīdu man gāja vēl smagāk nekā ar sienām: kāpaļāju pāri un bradāju pa visdažādākajām mantām atkal nekārtīgi samesti dēļi, vecu, saārdītu gultu tīkli, saišķi ar tērauda stieņiem, kas reiz izmantoti nez kādos celtniecības darbos, vecas vēršu aizjūga sakas un pat zirga segli. Un visam pa vidu miljons beigtu mušu, kas te patvērušās no aukstuma, tomēr ziemas salu nav pārcietušas. Nemaz nerunājot par zirnekļfikliem, kas stiepās no sienas līdz sienai kā agrāko košumu zaudējušas drapērijas apburtā mājā.

Ik pa brīdim visu spilgti izgaismoja zibeņi, kas šķīda pavisam tuvu, bet laukā viss bija satumsis lai arī beigās lietus tā ari nenolija un negaisa mākoņi savu niknumu izgāza pār kādu citu vietu. Alķīmiķa tornis, pils noslēpums, Kazabellas gūsteknis, Morandes noslēpums, Ziemeļu tornis, dzelzsvīra mīkla, vecās dzirnavas, Akvafortes noslēpums… Nu lieliski apkārt plosās īsta vētra, zibens kuru katru mirkli var iespert jumtā un uzgāzt to man uz galvas, bet es tik un tā uz visu noraugos bukinista acīm. Grāmatu antikvāra bēniņi, tādu stāstiņu es varētu sacerēt un parakstīties kā Bernāžs vai Katalanī.

Par laimi, kādā brīdī man aizķērās kāja: zem bezveidīgu grabažu masas bija kas līdzīgs pakāpienam. Nobrāzdams rokas, noraku nost krāmu slāni, un, lūk, balva, ko izpelnījies drosmīgais zēns: lūkas vāks! Tātad šo eju izmantoja vectēvs, Mazuļu un bēgļi, un kas zina, cik reižu tā lejup uz kapelu devos es pats, no jauna izdzīvodams visus piedzīvojumus, kas iepriekš izsapņoti pie grāmatu lappusēm. Brīnišķīga bērnība.

Lūkas vāks nebija nekāds lielais, un pacelt to bija viegli, lai gan pie reizes gaisā uzskrēja vesels mākonis putekļu, kas spraugās bija krājušies gandrīz piecdesmit gadus. Kam ir jābūt zem lūkas? Kāpnītēm elementāri, dārgais Vatson, turklāt ne pārāk grūti pievaramām pat maniem stīvajiem kauliem, kas jau bija sākuši smelgt pēc divu stundu līkņāšanas un smagumu staipīšanas, skaidrs, ka puikas gados es te varēju šaudīties augšā un lejā kā vējš, bet tagad man galu galā ir gandrīz sešdesmit, lai ari brīžam uzvedos kā bērns, kurš vēl spēj grauzt savu kāju nagus (godavārds, agrāk nebiju par to iedomājies, bet tas taču būtu tikai normāli, ja tumsā, savā gultā guļot, es kādu reizi būtu pamēģinājis iebāzt mutē kājas īkšķi, vienkārši lai pārbaudītu, vai tas ir iespējams).

īsāk sakot, es nokāpu lejā. Tur valdīja gandrīz pilnīga tumsa, kurā tikai dažas smalkas švīkas ievilka gaisma, kas sūcās par spraugām vecajos slēģos. Tumsā šī telpa izskatījās milzīga. Tūlīt atvēru logus: kapela, kā jau bija paredzams, bija tieši tik liela kā mana istaba un vectēva kabinets kopā. Te vēl bija apzeldta altāra atliekas, bet pret altāri bija atslieti četri matrači uz tiem noteikti bija gulējuši bēgļi, taču nekādas citas pēdas, kas liecinātu par viņu uzturēšanos šeit, nebija saglabājušās, un tas nozīmēja, ka šajā kapelā kāds ir mitinājies arī vēlāk. Un šis kāds droši vien biju es.

Pie sienas pretī logiem ieraudzīju nekrāsota koka grāmatplauktus, un tie bija pilni ar apdrukātu papīru ar žurnāliem vai avīzēm, kas salikti nevienāda augstuma kaudzītēs, it kā katrs krāvums būtu atsevišķa kolekcija. Pašā vidū liels galds un divi krēsli. Blakus tām, kas reiz bijušas ieejas durvis (tagad pārvērtušās par steidzīgu, uz āru roku sakrāmētu ķieģeļu mūrējumu ar notecējušu javu, jo no gaiteņa puses vectēvs un Mazuļu visu varēja pielīdzināt ar ķelli, bet no iekšpuses ne), bija gaismas slēdzis. Uz brīnumu īpaši necerēdams, to pagriezu, bet gaisma neiedegās, lai arī no griestiem vienādā attālumā cita no citas nokarājās vairākas spuldzes zem baltiem, plakaniem šķīvjiem. Varbūt šo piecdesmit gadu laikā vadus bija sagrauzušas peles, ja tām izdevies tikt iekšā pa lūku, zināms taču, ka peles un žurkas ir gudras… Vai varbūt vectēvs un Mazuļu vadus sabojāja, mūrēdami ciet durvis.

Bet šajā dienas stundā gaismas bija pietiekami daudz. Jutos kā lords Karnavons, kas pirmoreiz iekļūst Tutanhamona kapenēs, kur gadu tūkstošiem neviens nav spēris kāju, un tagad svarīgākais bija uzmanīties, lai mani nesadzeļ kāds mistisks skarabejs, kas visu šo laiku tur slēpies un uzglūnējis iebrucējiem. Iekšā izskatījās tā, kā droši vien visu biju atstājis pēdējā reizē. Laikam gan labāk nevērt slēģus vaļā pārāk plaši, lai neiztraucētu šejienes aizmigušo gaisotni.

Joprojām neuzdrošinājos paskatīties, kas stāv plauktos. Lai arī kas tur būtu, tas bija mans un dkai mans, jo citādi šīs mantas būtu palikušas vectēva kabinetā un vēlāk tante ar onkuli tās būtu nogādājuši bēniņos. Vai man vēl bija vērts nopūlēties un censties ko atcerēties? Atmiņa taču ir tikai tāds apstākļu uzspiests risinājums cilvēkiem, no kuriem laiks neapturami bēg projām, tiem, kuriem viss, kas ir pagājis, ir pagājis. Bet es biju pieredzējis brīnumu un varēju visu izbaudīt ab ovo. Es darīju to pašu, ko biju darījis tolaik, gluži kā Pīpainis pametu vecumdienas, lai sasniegtu puikas gadus. Tagad vienkārši varēšu paturēt to, kas ar mani notiks turpmāk, jo tas taču būs tas pats, kas ar mani notika agrāk.

Kapelā laiks bija apstājies, nē, nevis apstājies, bet ritējis atpakaļ, pretējā virzienā, līdzīgi, kā pulksteņa rādītājus var pagriezt par vienu dienu atpakaļ un nav nekādas nozīmes tam, ka tie rāda četri, it kā tas būtu šodienas laiks, pietiek ar apziņu (un es skaidri apzinājos), ka pulkstenis rāda četri vakardienā vai pirms simt gadiem. Tieši tā noteikti jutās lords Karnavons.

Ja tagad mani te pārsteigtu Melnās brigādes vīri, viņi domātu, ka esmu 1991. gada vasarā, bet es (vienīgi es) zinātu, ka esmu 1944. gada vasarā. Un pat tam cimdotajam virsniekam būtu jānoņem cepure, jo viņš ienāk Laika Templī.

## 11 TUR, DIENVIDOS, KAPOKABANĀ

Daudzas dienas pavadīju kapelā, bet, kad satumsa vakars, pagrābu kārtīgu žūksni lasāmvielas un devos turpināt to pētīt vectēva kabinetā pie zaļās lampas, kur sēdēju līdz vēlai naktij ar ieslēgtu radio (pats savam radio ticēju no visas sirds), sapludinādams kopā lasāmo ar dzirdamo.

Kapelas plauktos stāvēja neiesied, taču kārtīgās kaudzītēs salikd manas bērnības žurnāli un komiksu albumi. Šie nebija vectēva krājumi, un izdošanas datumi sākās ar 1936. un beidzās ar 1945. gadu.

Varbūt patiešām, kā jau biju ieminējies, runājot ar Džanni, vectēvs bija citu laiku cilvēks un gribēja, lai labāk lasu Salgari vai Dimā. Un es, aizstāvēdams savas fantāzijas tiesības, šos dārgumus glabāju patālāk no viņa. Bet, ja jau daži no šiem komiksu žurnālīšiem bija izdoti 1936. gadā, kad es vēl negāju skolā, bija jāsecina, ka man tos kāds pirka vectēvs vai kāds cits pieaugušais. Kas zina, varbūt pat vectēvs strīdējās ar maniem vecākiem, pārmezdams "kāpēc jūs dodat puikam lasīt tās sēnalas?", bet viņi pret komiksiem izturējās daudz iecietīgāk, jo paši tos bērnībā bija mīlējuši.

Un patiešām pirmajā kaudzītē bija vairāki Corriere dei Piccoli gadagājumi, un uz 1936. gada numuriem bija rakstīts "XXVIII gads" nevis Fašisma ēras gads, bet gads, kopš žurnāls sācis iznākt. Tātad Corriere dei Piccoli pastāvēja jau kopš gadsimta pirmās desmitgades un bija darījis jaukāku arī mana tēva un mātes bērnību. Un, kas zina, varbūt viņiem žurnāliņā lasītā atstāstīšana sagādāja vairāk prieka, nekā man šo stāstu klausīšanās.

Katrā ziņā, šķirstot Corrierino (šis mīļvārdiņš manā prātā uzradās pats no sevis), es jau atkal manīju īpašo spriedzi starp atšķirīgiem, līdzās pastāvošiem visumiem, kas mani tik ļoti bija mulsinājusi iepriekšējās dienās. Corrierino bez izšķirības runāja gan par slavas apvīto Fašisma laikmetu, gan par iztēlotām pasaulēm, kur mājoja groteski pasaku personāži. Žurnāls man piedāvāja caurcaurēm nopietnus un ortodoksālam fašismam pilnībā atbilstošus stāstus un komiksu lentes, bet turpat blakus bija arī kvadrātiņos sadalītas bilžu lapas, kam bija nepārprotami amerikāniska izcelsme. Šādas tādas nodevas Itālijas tradīcijām tomēr tika maksātas: nevienā komiksā teksti neparādījās burbuļos, kā tas noteikti bijis oriģinālos, tikai retumis kāds burbulis bija atstāts ar tīri dekoratīvām funkcijām, bet citādi visi tekstiņi Corrierino lappusēs parādījās kā paraksti zem bildēm: nopietnajiem stāsdem de bija gari un izvērsti, komiskajiem bieži vien kā rīmēti pantiņi.

Atkal jaunā avantūrā iekļūst sinjors Bonaventūra, un man pilnīgi noteikti nebija sveši piedzīvojumi, kuros pamanījās iekulties šis kungs, kas, tērpies neiedomājami platās, gandriz trapecveidīgās biksēs, katru reizi izmanījās (turklāt gandrīz nejauši) paveikt kādu dižu darbu, par ko vienmēr balvā saņēma miljonu (laikos, kad tika dziedātas sapņainas dziesmas par tūkstoš lirām mēnesī), taču nākamās epizodes sākumā jau atkal bija tikpat pliks un nabags un cerēja uz kārtējo veiksmīgo gadījumu. Varbūt viņš bija tāds pats izšķērdētājs kā sinjors Pampurio, kurš katrā jaunā komiksa sērijā, uzkārojis kaut ko glaunu, nopērk dzīvokli sev jaunu. Šie abi spriežot pēc stila un mākslinieka paraksta man šķita caurcaurēm itāliskas izcelsmes personāži, un tāpat pašmāju ražojums bija pastāsti par Skudrīti un Cikādiņu, un par Kalodžero Sorbaru, kurš uzsāk ceļojumu jo garu, par Martinu Mumu, kurš lidoja pa debesjumu, būdams viegls kā pūciņa, par profesoru Lambiki, kurš izgudroja superlaku, kas spēja atdzīvināt nolakotos attēlus, tāpēc viņa mājās mūždien čumēja un mudžēja neciešami pagātnes personāži tā, piemēram, tur plosījās gan saniknotais Orlando, gan aizkaitināts un atriebīgs spēļu kāršu karalis, kurš bija gāzts no troņa Brīnumzemē.

Bet neapšaubāmi amerikāniska izcelsme bija sirreālajām ainavām, kurās darbojās kaķis Mio Mao (kurš oriģinālā, kā vēlāk izdibināju, bija

lepojies ar Fēliksa vārdu), palaidņi BibI un Bibo (savā dzimtenē saukti par Katzenjammer Kids), Fortunello, Arčibaldo un Petronilla (par kādiem bija pārtapuši Happy Hooligan, jiggs un Maggie).

Pilnīgi neticami, taču Corrierino man piedāvāja arī kareivja Marmitones piedzīvojumus (viņš bija tērpies tieši tāpat kā mans Leiputrijas karaspēks!), un nabaga Marmitone katrā sērijā nenovēršami nonāca cietumā, un pie vainas bija gan viņa neveiksminieka liktenis, gan stulbie ģenerāļi, kas visi nēsāja kuplas ūsas, kādas bija modē risordžimento laikos.

Marmitonem nepiemita ne druskas fašistiskā kareivīguma un cīņas spara. Un tomēr viņam bija atļauts dzīvot žurnālā, kurā turpat blakus episkā, ne vairs groteskā tonī tika vēstīts par jaunajiem itāļu varoņiem, kas cīnījās, lai civilizētu Etiopiju (Pēdējā rasā abesīnieši, kas pretojās itāļu iebrukumam, tika dēvēti par "laupītājiem"), vai kā Viljaermosas varonī stājās blakus frankistiem, lai apkarotu nežēlīgos republikāņus, kuri visi kā viens nēsāja sarkanus kreklus. Skaidrs, ka šai pēdējā stāstā nebija teikts, ka tieši tāpat, kā itāļi cīnās falangas pusē, to netrūkst arī starp tās pretiniekiem Internacionālajās brigādēs.

Blakus Corrierino kolekcijai kaudzītē bija sakrauts nedēļraksts Vittorioso: šie lielie košie žurnāli man bija savākti, sākot ar 1940. gada numuriem. Tātad aptuveni astoņu gadu vecumā es biju pieprasījis sev cienījamāku lasāmvielu kārtīgus komiksus kā pieaugušajiem, kur teksti iedrukāti burbuļos.

Totāla šizofrēnija valdīja arī šajā izdevumā: izpriecājies par piedzīvojumiem Zoolandē, kur darbojās tādi personāži kā žirafe Džirafone, zivs Aprilīno un mērkaķītis Jojo, un par komiskajiem varoņdarbiem, ko veica Pipo, Pērtiķa un Palla vai Alonso Alonso, īsāk saukts par Alonso, kuram bija gadījies nonākt arī aiz restēm par žirafes zādzību, lasītājs mierīgi varēja pievērsdes gan mūsu zemes spožās pagātnes apjūsmojumiem, gan komiksiem, kam par iedvesmas avotu kalpojis pašreizējais karš.

Mani visvairāk iespaidoja stāsd par leģionāru Romāno, jo šajos zīmējumos visas kara mašīnas, lidaparāti, tanki, torpēdkuģi un zemūdenes bija atainotas gandrīz inženieru cienīgā precizitātē.

Nu jau, izsekojis kara gaitai vectēva avīzēs, es bija gana gudrs: zināju, ka vienmēr jāpārbauda datums. Piemēram, stāsts Uz Itāļu Austrumāfriku aizsākās 1941. gada 12. februārī. Bet tieši janvārī angļi bija sākuši uzbrukumus Eritrejā un jau 14. februārī tie ieņems Mogadīšo Somālijā, taču izskatījās, ka vismaz Etiopija vēl bija stingri mūsu rokās, tāpēc pienācās komiksa galveno varoni (kurš iepriekš bija cīnījies Lībijā) pārvietot uz Austrumāfrikas fronti. Tā nu Romāno tika nosūtīts slepenā misijā pie Aostas hercoga, kurš tolaik bija mūsu bruņoto spēku augstākais virspavēlnieks Austrumāfrikā. Romāno uzdevums bija aizgādāt Aostas hercogam slepenu vēsti, un viņš devās ceļā no Ziemeļāfrikas un šķērsoja angļu un ēģiptiešu kontrolēto Sudānu. Un tas bija dīvaini, jo vai tad nepastāvēja radiosakari? Turklāt pašās beigās izrādījās, ka ziņa nebūt nav slepena, jo tajā bija teikts: "Pretoties un uzvarēt!", it kā Aostas hercogs visu šo laiku būtu nodarbojies ar niekiem, nevis ar karošanu. Lai būtu, kā būdams, Romāno kopā ar saviem draugiem devās ceļā un pieredzēja visdažādākos piedzīvojumus ar mežonīgām ciltīm, angļu tankiem, gaisa dueļiem un visu pārējo, kas māksliniekam ļāva pēc sirds patikas zīmēt visādus dzelžus.

Marta numuros, kad angļi jau bija visai tālu ietiekušies Etiopijā, vienīgais, kurš par šiem notikumiem vēl neko nebija dzirdējis, šķiet, bija Romāno, kurš pa ceļam kavēja laiku antilopju medībās. 5. aprīlī itāļi tika patriekti no Adisabebas un sakopoja spēkus Galla Sidamo un Amhārā, bet Aostas hercogs nostiprinājās Amba Aladži. Bet Romāno, kā allaž neziņā par notiekošo, devās tik taisni uz nosprausto mērķi, pa ceļam gan atvēlēdams sev brītiņu laika ziloņa notveršanai. Varbūt Romāno un viņa lasītāji bija pārliecināti, ka viņam joprojām jādodas uz Adisabebu, taču tur jau bija atgriezies neguss Haile Selasije, kurš tieši pirms pieciem gadiem bija gāzts no Etiopijas troņa. Tiesa gan, 26. aprīļa numurā kāds šāviņš trāpīja Romāno radioaparātam un to sabojāja, taču šis notikums pierādīja, ka radio viņam agrāk tomēr bijis, tā nu patiešām nebija skaidrs, kāpēc viņš nav informēts par notiekošo.

Maija vidū sepdņi tūkstoši Amba Aladži karavīru, palikuši bez pārtikas un munīcijas, padevās gūstā, un kopā ar viņiem gūstā tika saņemts arī Aostas hercogs. Žurnāla Vittorioso lasītāji, protams, varēja to arī nezināt, taču vismaz nelaimīgajam Aostas hercogam gan savu gūstniecību būtu vajadzējis pamanīt taču nekā: 7. jūnijā Romāno ierodas Adisabebā un sastop hercogu svaigu kā rozes pumpuriņu un optimisma pārpilnu. Hercogs izlasa ziņojumu un apliecina: "Protams, mēs pretosimies līdz pilnīgai uzvarai."

Skaidrs, ka šie attēli bija tapuši vairākus mēnešus pirms nodrukāšanas, taču Vittorioso redakcijai, redzot, kā attīstās notikumi frontē, tomēr nebija pieticis drosmes komiksa publicēšu pārtraukt. Un viņi turpināja iespiest epizodi pēc epizodes, paļaudamies, ka bērniem par drūmajiem nodkumiem nekas nav zināms, un varbūt viņiem bija taisnība.

Trešajā kaudzītē stāvēja žurnāls Topolino, iknedēļas izdevums, kurš publicēja ne tikai sižetus par Mikiju (kura itāliskajā vārdā žurnāls bija nosaukts) un pārējiem Volta Disneja varoņiem, bet ari komiksus, kas vēstīja par mazu un drosmīgu balillu gaitām. Tāds varoņstāsts bija, piemēram, Zemūdenes kuģapuika. Un tieši pāršķirstot Topolino, es varēju izsekot pārmaiņām, kas bija nodkušas 1941. gadā, kad decembrī Itālija un Vācija pieteica karu Savienotajām Valstīm. Drošības pēc vēlreiz ieskatījos vectēva laikrakstos, lai pārliecinātos, vai tiešām karu amerikāņiem pieteicām mēs, jo man bija šķitis, ka amerikāņiem kādā brīdī apnika noskatīties Hitlera izdarībās un viņi paši iesaistījās karā, taču nekā Hitlers un Musolīni pieteica karu viņiem, varbūt domādami, ka ar japāņu palīdzību varēs Ameriku piebeigt dažu mēnešu laikā. Tā kā acīmredzot bija pagrūti nekavējoties nosūtīt kādu bariņu esesiešu vai melnkreklu ieņemt Ņujorku, vispirms sākās cīņa pret nepareizajiem komiksiem: jau pirms vairākiem gadiem bija nozuduši tekstu burbuļi, ko aizstāja attēlu paraksti, bet vēlāk (un ne tikai no Topolino, bet arī no citiem žurnāliem) nebūtībā pagaisa amerikāņu personāži, kurus aizstāja itāliski atdarinājumi, un pašās beigās domāju tā bija pēdējā barjera, kas krita, sagādājot vislielākās sirdssāpes tika nogalināts Mikijs. Tie paši vecie Mikija piedzīvojumi gan turpinājās tālāk, taču kādā numurā pelēna Topolino vietā tajos ne no šā, ne no tā bez brīdinājuma un bez jebkādiem paskaidrojumiem bija parādījies kaut kāds Tuffolino, cilvēkveidīga būtne, ne vairs pele, lai gan joprojām ar četriem pirkstiem tāpat kā visiem Disneja antropomorfajiem radījumiem. Mikija draudzenīte gan no Minnijas pārvērtās par Mimmu, bet pārējiem personāžiem bija atļauts saglabāt agrākos vārdus, lai gan cilvēciskoti tika tie visi. Kas zina, kā es toreiz uztvēru šo pasaules galu? Varbūt pavisam mierīgi, jo amerikāņi taču pēkšņi bija kļuvuši par sliktajiem. Bet vai es tolaik maz apzinājos, ka Mikijs ir amerikānis? Kā es vispār uztvēru notiekošo? Tā vien šķiet, ka lasītajām peripetijām es aizrautīgi dzīvoju līdzi, bet vēsturiskās peripetijas, kas risinājās visapkārt, šķita tik pašsaprotamas, ka atstāja mani pilnīgi vienaldzīgu.

Pēc Topolino nāca vairāki L'Avventuroso gadagājumi, un tas jau bija pavisam kas cits. Senākais no manā īpašumā esošajiem numuriem bija izdots 1934. gada 14. oktobrī.

Skaidrs, ka to nevarēju būt pircis es pats, jo tolaik man vēl nebija pat pilni trīs gadi, un nedomāju arī, ka tos man būtu pirkuši tētis un mamma, jo šeit stāstītais vairs nebūt nebija bērnišķīgs, šie bija amerikāņu komiksi, kas radīti pieaugušo auditorijai (kas, protams, nenozīmē, ka to publika nebūtu panaiva un bērnišķīga). Tātad šos eksemplārus es pats biju sagādājis vēlāk, droši vien iemainot pret citiem žurnāliem. Bet manis paša pirkti pilnīgi noteikti bija vēlāko gadu lielformāta L'Avventuroso albumi ar ārkārtīgi košiem vākiem, uz kuriem gluži kā kinofilmu reklāmās bija redzamas ainas no sižedem, kas izstāstīti iekšlapās.

Gan šis nedēļas izdevums, gan albumi droši vien atvēra man acis uz pilnīgi jaunu pasauli. Sākot jau ar pirmo piedzīvojumu L'Avventuroso pirmā numura pirmajā lappusē. To sauca Pasaules izpostīšana. Galvenais varonis bija Flašs Gordons, kuru doktors Dzarro (un vēlāk varēju pārliecināties, ka amerikāņu oriģinālā doktoru sauca par Zarkovu) bija nogādājis uz Mongo planētas, kur valdīja nežēlīgs un cietsirdīgs diktators Mings, kura vārds un vaibsti bija velnišķīgi aziātiski. Mongo planēta: stikla debesskrāpji, kas slejas uz kosmiskām platformām, zemūdens pilsētas, karalistes biezos mūžmežos, kur koku stumbri aug cauri namiem, visdažādākie šo valstību iemītnieki gan krēpēm noauguši Lauvu cilvēki, gan Vanagu cilvēki, gan karalienes Uracas (oriģinālā gan viņa izrādījās Azura) Zilie burvji, un visi kā viens savā ģērbšanās manierē ļāvuši izpausties nesavažotam sinkrētismam dažu tērpi atgādināja kinofilmas par viduslaikiem, padarot šī stila piekritējus par neskaitāmiem Robiņiem Hudiem, de nēsāja neiedomājami barbariskas bruņas un ķiveres, bet reizēm (dodoties uz galmu) apvilka kirasieru, ulānu vai dragūnu formastērpus no gadsimta sākumu operetēm. Un pilnīgi visi gan labie, gan sliktie bija bagātīgi, taču neloģiski apgādāti ne tikai ar zobeniem, dunčiem un šaujamlokiem, bet arī ar brīnumainiem ieročiem, kas raidīja iznīcinošus starus. Un tikpat daudzveidīgi bija viņu pārvietošanās līdzekļi un paņēmieni: gan kara rad ar sirpjiem pie sāniem, gan starpplanētu raķetes, kam priekšgals smails kā adata, bet korpuss tik košs kā lunaparka mašīnītes.

Gordons bija skaists un blonds kā āriešu varonis, bet mani droši vien satrieca viņa misijas iedaba. Kādus varoņus es biju pazinis agrāk?

Skolas grāmatās un itāļu bērnu žurnālos tie bija drosminieki, kas cīnījās ar Dučes vārdu uz lūpām un sapņoja pēc viņa pavēles doties nāvē; vectēva deviņpadsmitā gadsimta romānos (ja es tos tolaik jau lasīju) darbojās ārpus likuma stāvošie, kas cīnījās pret sabiedrību gandrīz vienmēr dzīdamies pēc pašlabuma vai apmierinādami savas noziedzīgās tieksmes, izņēmums varbūt bija vienīgi grāfs Monte Kristo, bet arī viņš gribēja atriebdes tikai par paša, nevis kādas lielākas kopienas pieredzētajām pārestībām. Būtībā arī trīs musketieri, lai arī bija labo pusē un apveldti ar zināmu taisnīguma izjūtu, rīkojās tikai savas biedru grupiņas interesēs karaļa musketieri pret kardināla gvardi vai cerēdami uz kādu apbalvojumu vai iecelšanu kapteiņa pakāpē.

Gordons bija pavisam citāds, viņš cīnījās par brīvību, cīnījās pret despotu, un varbūt tolaik es Mingu iztēlojos līdzīgu sarkanajam Kremļa briesmonim, cilvēkēdājam Staļinam, taču viņa tēlā es nevarēju nesamanīt līdzību arī ar mūsu pašmāju diktatoru, kurš tāpat bija apveltīts ar neapstrīdamām desībām lemt par uzdcamo pavalstnieku dzīvību un nāvi. Tātad Flašs Gordons man piedāvāja pirmo tāda varoņa tēlu (protams, to es varēju secināt tikai šajās pēdējās dienās, komiksu pārlasot, nevis tolaik bērnībā), kas cīnās atbrīvošanās karā, kurš risinās Absolūtā Citurienē, kur sprāgst tālu galaktiku nocietinātie asteroīdi.

Šķirstīju pārējos albumus, mistisko liesmu viļņiem nemitīgā crescendo veļoties pāri citam pēc cita līdz ar katru jaunu komiksu, un atklāju varoņus, par kuriem manas skolas grāmatas neko nebija stāstījušas. Čino un Franko (kas angliski tika dēvēd par Tim Tyler un Spud Slavins), tērpušies Ziloņkaula patruļu gaišzilajos kreklos, pārmeklēja džungļus blāvu krāsu simfoniju, un viņu galvenais uzdevums bija nevis apvaldīt dumpīgās ciltis (taču arī to viņi darīja), bet gan apturēt ļaunos ziloņkaula un vergu tirgotājus, kuri nesaudzīgi ekspluatēja koloniju iedzīvotājus (tik daudz ļaunu balto pret krietniem melnajiem!), un vienlīdz aizraujošas te bija gan degunradžu, gan neliefigo tirgoņu medības, un šajos piedzīvojumos šautenes taisīja nevis bang bang vai pum puni kā mūsu pašu komiksos, bet crack crack, un šie crack crack laikam bija aizķērušies manu pieres daivu visdziļākajos un slepenākajos nostūros, kuriem centīgi pūlējos piekļūt, jo arī tagad šīs skaņas man izklausījās pēc eksotiskiem solījumiem, un šķita kāds pirksts pavēršas, rādot man citādu pasauli. Un jau atkal tās bija drīzāk skaņas, nevis redzes ainas vai pat ne skaņas, dkai to alfabētiskā transkripcija, kuras spēkos varbūt bija atsaukt manā prātā kādas pēdas, ko pagaidām nejaudāju uztvert.

Arf arfbang crack blam buzz cai spot ciaf ciafclamp splash crackle crackle crunch deleng gosh grunt honk honk cai meow mumble pant plop pwutt roaaar dring rumble blomp sbam buizz schranchete slam puff puff slurp smack sob gulp sprank blomp squit szvoom bum thump plack clang tomp smash trac uaaaagh vrooom giddap yuk spliffaugh zing slap zoom zzzzzz sniff…

Trokšņi. Šķirstot žurnālu pēc žurnāla, es redzēju tos visus. Jau kopš bērnības biju apguvis flatus vocis. Starp dažādajām skaņām man piepeši prātā iešāvās švirkt, un piere norasoja sviedros. Paskatījos uz savām rokām, tās trīcēja. Kāpēc? Kur es biju izlasījis šo skaņu? Vai varbūt es to biju nevis lasījis, bet dzirdējis?

Omulīgi, gandrīz kā mājās, es jutos, sācis šķirstīt komiksu albumus par Maskoto Vīru (tā oriģinālais vārds bija Phantom), par krietno, ārpus sabiedrības stāvošo noziedznieku, kurš staigāja tērpies sarkanā triko un izskatījās visnotaļ homoerotiski, un viņa seju piesedza neliela melna maska, kas ļāva saredzēt zvērīgus acu baltumus, bet apslēpa zīlītes, tā padarot viņu vēl noslēpumaināku. Un nav brīnums, ka daiļā Diāna Palmēzi (par kādu bija pārtapusi oriģināla Diāna Palmere) pret viņu bija iedegusies neprātīgā mīlestībā, taču vien nedaudzas reizes viņai bija izdevies varoni noskūpstīt un sajust, kā muskuļi dreb zem piegulošā tērpa, kuru viņš nekad nevilka nost (ja gadījās, ka Maskoto Vīru sašāva, viņa mežonīgie palīgi un sekotāji viņu prasmīgi ārstēja un brūces pārsēja pa virsu sarkanajam triko, kas neapšaubāmi bija arī ūdensnecaurlaidīgs, jo tieši tikpat piekļāvīgs tas izskatījās arī tad, kad Maskotais Vīrs iznira pēc ilgas peldes karstajās Dienvidu jūrās).

Taču šie skūpsti bija tikai īslaicīgi saldmes mirkļi, jo allaž jau nākamajā brīdī Diānas sabiedrība viņam tika laupīta šķiršanās iemesls bija

kāds pārpratums, sāncenša intrigas vai steidzamās darīšanas, kurās bija jātraucas Diānai, kas nepagurusi ceļoja pa visu pasauli, bet Maskotais Vīrs nekādi nevarēja viņai doties līdzi un viņu apprecēt, jo viņu pašu saisfija senču zvērests un svēta misija: aizstāvēt Bengālijas džungļu iezemiešus no indiešu pirātiem un baltajiem avantūristiem.

Tā nu pēc bildēm un dziesmām, kas man mācīja pakļaut barbariskos un nežēlīgos abesīniešus (vai varbūt tās es redzēju un dzirdēju ap to pašu laiku), es sastapu varoni, kurš kā brālis dzīvoja starp Bandaras pigmejiem un kopā ar viņiem cīnījās pret ļaunajiem kolonizatoriem; un Gurans, Bandaras dziednieks un burvis, bija daudz gudrāks un zinošāks par derdzīgajiem neliešiem ar bālo ādu, pret kuriem viņš palīdzēja cīnīties, turklāt būdams nevis uzticīgs, pakalpīgs dubats, bet gan pilntiesīgs partneris un biedrs šajā atriebīgajā, taču taisnīgajā mafijā.

Bija vēl cid varoņi, kas nebija īpaši revolucionāri noskaņod (pieņemot, ka pēdējās dienas ir palīdzējušas apjaust arī manu politisko izaugsmi), piemēram, Mandreiks Burvis, kurš savu melnādaino kalpu Lotaru izmantoja kā miesassargu un uzticamu vergu, lai ari izturējās pret viņu draudzīgi. Bet arī Mandreiks, kurš sliktos apkaroja, liekot lietā burvju mākslu, un ar vienu rokas mājienu spēja pretinieka pistoli pārvērst par banānu, bija buržuāzisks, pilsonisks varonis, kurš lieliski iztika bez melna vai sarkana krekla, bez tādas vai citādas uniformas, un vienmēr valkāja nevainojamu fraku un cilindru. Buržuāzisks bija arī slepenais aģents X9, kurš vajāja nevis režīma pretiniekus, bet gangsterus un zaglīgus baronus, aizstāvēdams vienkāršos nodokļu maksātājus, ari viņam vienmēr bija trench coat, žakete un kaklasaite, un cīņā pret noziedzniekiem viņš izmantoja mazus un glītus kabatas revolverus, kādus reizēm tik graciozi rokās ņēma smalkas, blondas, rūpīgi uzkrāsojušās dāmas zīda vakarkleitās, kam apkakle apdarināta ar spalvām.

Tā bija pilnīgi cita pasaule, kura droši vien samaitāja manu valodu, ko skolā mācīja lietot pareizi gan runā, gan rakstos, šie tulkojumi no angļu valodas bija greizi, klaboši un burtisku pārcēlumi pilni. Bet kāda gan tam nozīme? Galvenais, ka tieši šajos gramatiski greizajos komiksos es satiku varoņus, kas itin nemaz nelīdzinājās tiem, kurus piedāvāja oficiālā kultūra, un droši vien, raugodes šajās vulgāri spilgtajās (un hipnotizējošajās!) bildēs, es tiku ievadīts citādā sapratnē par Labu un Ļaunu.

Bet tas vēl nebija viss. Turpat blakus bija pilna Albi d'Oro kolekcija, kurā bija publicēti visi pirmie Mikija piedzīvojumi, kas risinājās lielpilsētas vidē, kura man nekādi nevarēja būt pazīstama (lai gan varbūt es tai vecumā nemaz nepratu atšķirt mazpilsētu no lielās amerikāņu metropoles). Mikijs un santehniķu banda (ak, trakais Cauruļkungs!), Mikijs un dārgumu medības, Mikijs un rēgu nams, Mikijs un Klarabellas dārgumi (rekur beidzot tas ir, tieši tāds pats kā Milānā atrastais pārizdevums, bet okera dzeltenīgos un brūnganos toņos), Mikijs slepenajā dienestā ne jau tāpēc, ka viņš būtu karavīrs vai spiegs, bet tāpēc, ka pilsoniskā pienākuma mudināts piekrita iesaisdties starptautiskas spiegošanas lietā un bija spiests pārciest visbriesmīgākos piedzīvojumus Ārzemnieku leģionā, kur viņu vajāja nodevīgais Trigers Hokss un negantais Melnais Pēteris: Mūsu Mikijam būs vāks, tuksnesī tam nāve nāks…

Spriežot pēc mana eksemplāra bīstamās sadiluma pakāpes, biežāk par citiem biju pārlasījis Mikijs izdod laikrakstu: pilnīgi neaptverami, bet valdošais režīms bija atļāvis publicēt komiksu par preses brīvību avīžraksts par šo pašu tēmu lasītājus nemūžam nebūtu sasniedzis, taču stāstiņus par dzīvniekiem cenzori laikam gan neuzskatīja par pietiekami reālistiskiem un bīstamiem. Kur gan es biju dzirdējis: "Tā ir prese, jaukumiņ, prese, un pret to tu neko nevari pasākt"? Bet tas laikam bija sdpri vēlāk. Katrā ziņā Mikijs ar niecīgiem līdzekļiem izmanās nodibināt savu laikrakstu Pasaules atbalss (pirmajā numurā gan čum un mudž baisas drukas kļūdas) un drosmīgi turpina publicēt all the news that's fit to print, par spīti nelietīgajiem gangsteriem un korumpētajiem politikāņiem, kas cenšas viņu par katru cenu apturēt. Vai tad pirms tam man kāds bija stāstījis par brīvu presi, kas spēj pretoties jebkurai cenzūrai?

Pamazām sāka noskaidroties daži no manas bērnības šizofrēnijas noslēpumiem. Es lasīju gan skolas grāmatas, gan komiksus, taču droši vien tieši komiksi kļuva par pamatu, uz kura ar lielām pūlēm būvēju savu sociālo apziņu. Varbūt tieši tāpēc es šīs bērnības lauskas slepus glabāju arī pēc kara, kad manās rokās jau bija nonākušas arī amerikāņu avīzes (droši vien dabūju tās no amerikāņu karavīriem), kur svētdienu numuros bija krāsainas komiksu lentes, kuras man atklāja atkal jaunus varoņus tādus kā Lils Abners un Diks Treisijs. Droši vien mūsu pirmskara izdevēji baidījās pārpublicēt šos komiksus, kuru zīmējumi bija izaicinoši moderni un stipri līdzinājās tam, ko nacisti dēvēja par deģenerātu mākslu.

Vai vēlāk, kad biju kļuvis vecāks un gudrāks, Diks Treisijs mani iedvesmoja atklāt Pikaso?

Katrā ziņā citi tā laika komiksi mani uz mākslas baudīšanu iedvesmot nevarēja (izņēmums bija vienīgi Flašs Gordons). Reprodukcijas, iespējams, ņemtas pa taisno no amerikāņu izdevumiem, lai nevajadzētu maksāt autortiesības, bija nodrukātas nekvalitatīvi, ar izplūdušām līnijām un nepārliecinošās krāsās. Nemaz nerunājot par tām lappusēm, kas bija iespiestas jau pēc tam, kad jebkāds imports no ienaidnieku teritorijām bija aizliegts un kad Maskotais Vīrs piepeši parādījās tērpies zaļā triko, kāda mūsu vietējā zīmētāja atdarinājumā, pārdēvēts citā vārdā. Un kur nu vēl visi autarķijas varoņi, kas droši vien bija radīti ar mērķi dot pretsparu L'Avventuroso panteonam uz āru roku zīmēd, bet visā visumā simpātiski piemēram, milzenis Diks Zibens, kura masīvajā apakšžokli bija samanāma līdzība ar Musolīni vaibstiem un kurš ar prāvajām dūrēm braši dauzīja bandītus, kas pēc izcelsmes neapšaubāmi nebija ārieši tādus kā nēģeri Dzambo, dienvidamerikāni Barreiru un vēlāk arī noziedzīgo un ļauno Flatavionu, pašmāju mefistofelizēto Mandreiku, kura vārds deva neskaidrus mājienus par izcelsmi no kādas nolādētas cilts (turklāt nelaimīgais Flatavions bija zaudējis ne tikai amerikāņu burvja vārdu, bet arī nevainojamo ietērpu un tagad valkāja apņurkātu, lauciniecisku mēteli un nošķiebtu platmali). "Panāciet šurp, balodīši! Tūliņ jūs redzēsiet vellu!" saviem ienaidniekiem uzsauca Diks Zibens un laida darbā dūres. Un ļaundari, visi kā viens saņurcītās žaketēs un ar naģenēm galvā, brēca: "Viņš patiešām ir pats nelabais!", līdz no tumsas uzradās ceturtais no Zibens galvenajiem ienaidniekiem, Baltā Maska, un nodevīgi ieblieza viņam pa pakausi ar cērti vai smilšu maisiņu, un Zibens tad krita zemē, pagūdams vien ievaidēdes: "Nolā.J" Bet ilgi viņš tāds bezspēcīgs un nesamanīgs nepalika, un pat tad, kad viņu pieķēdēja pazemes kamerā, kuru draudīgi piepildīja ūdens, viņš ar muskuļu spēku sarāva visas važas un jau pavisam drīz notvēra un nodeva komisāram (mazam vīrelim ar apaļu pauri un mazām ūsiņām, kas drīzāk rosināja uz domām par kādu baņķieri, nevis Hitleru) visu noziedznieku bandu.

Ūdens pārplūdina cietuma kameru tas laikam ir bieži izmantots motīvs visu valstu komiksos. Man krūfis gluži vai gailēja kvēlošas ogles, un es paņēmu rokās Juventus albumu: Pīķa piecnieks: Nāves Karognesēja pēdējā epizode. Vīrietis jātnieka drēbēs, galvu viņam pilnībā sedz sarkana auduma maska, kura stiepjas arī tālāk un kā košs apmetnis klāj arī viņa plecus. Ieplestām kājām un augšup paceltām rokām viņš stāv pie sienas pazemes cellē, un visi viņa locekļi ir stingri pieslēgti pie mūra, bet kāds dkko ir atbrīvojis pazemes ūdens straumi, kas viņu pamazām applūdinās.

Bet šajos pašos albumos bija nodrukāti arī citi komiksi tāpat daudzos turpinājumos, turklāt to stils izskatījās stipri intriģējošāks. Vienu sauca Ķīnas jūrās, un galvenie varoņi tajā bija Džanni Martīni un viņa brālis Mino. Droši vien es bērnībā brīnījos, kā gan divi jauni itāļu varoņi iekūlušies piedzīvojumos dk tālā pasaules malā, kur mums nav nevienas kolonijas, bet kur toties netrūkst austrumu pirātu, visvisādu blēžu ar eksotiskiem vārdiem un daiļu sieviešu, kuru vārdi bija vēl eksotiskāki, tādi kā Drusilla un Burma. Un pilnīgi noteikti es ievēroju, cik atšķirīga ir zīmējumu kvalitāte. Vēlāk tajos nedaudzajos komiksu žurnālos, ko droši vien biju ieguvis no amerikāņu zaldātiem četrdesmit piektajā gadā, es redzēju, ka oriģinālā šo stāstu sauc Terry and the Pirates. Itāļu variants bija izdots 1939. gadā, un tātad jau tolaik bija pavēlēts ārzemju sižetus itāliskot. Taču savā nelielajā ārvalstu izdevumu kolekcijā es ievēroju, ka ap to pašu laiku franči Flaša Gordona vārdu pa savam prātam bija iztulkojuši kā Guy VEclair.

Vairs nespēju atrauties no šiem vāciņiem un zīmējumiem. Jutos, kā nokļuvis viesībās, kur šķiet, ka visus pazīsti un, ikvienu seju ieraugot, pārņem spēcīga dйjа vu sajūta, bet tomēr nekādi nav iespējams atcerēties, kur tas vai cits cilvēks agrāk satikts vai redzēts un kā viņu sauc, un ik uz soļa uzmācas vēlēšanās izsaukties ei, vecais, kā sviežas, un roka jau pati stiepjas sveicienam, bet tad, baidoties muļķīgi izgāzties, steigšus dek parauta atpakaļ.

Tik mulsinoši ir atkal apmeklēt agrak neredzētu pasauli: itin ka atgriezties svešā mitekli pēc tāla ceļa un justies kā mājās.

Es nelasīju visu secīgi un pēc kārtas, nevadījos pēc datumiem, necentos izsekot sižetiem vai personāžiem no sākuma līdz beigām. Es lēkāju šurpu turpu, palasījos gan te, gan tur, pēc Corrierino varoņiem pievērsos Volta Disneja radītajiem, un gadījās, ka patriotiskas ievirzes sižetu salīdzināju ar Mandreika cīņu pret Kobru. Un, tieši atgriezies pie Corrierino, pie stāsta par pēdējo rasu par pēdējo abesīniešu vadoni, kur brašais avangardists Mario cīnījās pret rasu Aitū, es ieraudzīju bildīti, pie kuras sirds man apstājās un es sajutu ko ļoti līdzīgu erekcijai vai varbūt to, kas ir soli pirms erekcijas, to, ko varbūt izjūt impotentia coeundi piemeklētie. Mario aizbēg no rasa Aitū un paķer sev līdzi ari Džemmiju, balto sievieti, kura bijusi rasa sieva vai konkubīne, bet nu jau ir sapratusi, ka Abesīnijas gaišā nākotne ir melnkreklu glābjošajās un civilizējošajās rokās. Aitū, neprātīgi pārskaities par netiklās sievietes nodevību (bet viņa jau tostarp ir kļuvusi tikla un krietna), liek pielaist uguni mājai, kur abi bēgļi slēpjas. Mario un Džemmijai izdodas uzkāpt uz jumta, un tad Mario pamana milzīgu eiforbiju. "Džemmij," viņš saka, "ķerieties man ap kaklu un aizveriet acis!"

Nav iedomājams, ka Mario būtu kādi slēpti un kārīgi nodomi, kur nu vēl šādā brīdī. Taču Džemmija, kā jau īstai komiksa varonei pieklājas, ir ģērbusies mīksti krītošā tunikā, tādā kā peplā, kas atstāj kailus plecus, dilbus un daļēji arī krūtis. Kā bija dokumentēts tajās četrās bildītēs, kuras bija veltītas bēgšanai un bīstamajam lēcienam, pepli, sevišķi, ja tie ir no zīda, vispirms atkalina potīti un tad arī kājas lielu, bet, ja sieviete apķeras ap kaklu avangardistam un bailēs piekļaujas tam pie muguras, cik cieši vien varēdama, šis tvēriens nenovēršami pārtop krampjainā apskāvienā, un viņas vaigs (kas, protams, smaržo pēc parfīma) nogulst uz puiša sasvīdušā skausta. Un tā ceturtajā bildē Mario satvēra eiforbijas zaru, domādams vienīgi par to, kā izvairīties no kritiena un nokļūšanas ienaidnieku nagos, bet Džemmija, jau sajutusies drošāk, piekļāvās varonim maigāk, un viņas kreisā kāja nu jau stiepās pavisam kaila līdz pašam ceļgalam, it kā svārkos būtu dziļš šķēlums, un skatienam atklājās daiļi veidots stilbs, kam vēl slaidākam izskatīties lika kurpe ar augstu, smailu papēdi, bet no labās kājas bija redzama tikai potīte taču, tā kā šī kāja bija koķeti pacelta taisnā leņķī, tuvojoties izaicinošajai ciskai, tērps (varbūt pie vainas bija Abesīnijas pakalnu svelmainais vējš) mitri piegūla viņas augumam, brīnumaini izceļot gurnu līniju un kājas aprises visā garumā. Nav iespējams, ka zīmētājs neapzinātos, cik erotisku ainu ir radījis, un droši vien viņš atsaucās uz kinematogrāfa paraugiem vai kāpēc gan ne? uz Flaša Gordona sievietēm, kas vienmēr bija iespīlētas cieši, cieši piegulošos un dārgakmeņiem rotātos tērpos.

Nevarēju apgalvot, ka šis būtu viserotiskākais no attēliem, ko jebkad esmu redzējis, bet pilnīgi noteikti tas bija pirmais (šis Corrierino numurs bija izdots 1936. gada 20. decembrī). Un es nevarēju izteikt minējumu, ka jau tolaik izjutu arī fizisku reakciju, nosarku vai pielūgsmē iekunkstējos, bet šis attēls noteikti bija pirmais, kas man atklāja mūžīgi sievišķo, tāpēc gluži pamatoti varēju jautāt, vai pēc šī attēla aplūkošanas vēl varēju pieglausties mātei pie krūtīm tikpat nevainīgi kā agrāk.

Kāja, kas pastiepusies ārā no gara, mīksti krītoša un gandrīz caurspīdīga tērpa, liekot izcelties visiem auguma izliekumiem. Ja šis bija viens no pirmatnīgajiem tēliem, vai tas manī atstāja kādu zīmi?

Vēlreiz ņēmos šķirstīt jau izskatītās lappuses, un manas acis meklēja kaut visniecīgākos papīra ieburzījumus, atliektus stūrīšus, sasvīdušu pirkstu blāvos nospiedumus, vieglus papīra virsmas skrāpējumus vai

nodilumus, kas apliecinatu, ka manas rokas te slīdējušas pari vairak neka vienu reizi.

Un es atradu neskaitāmas kailas kājas, kas rēgojās ārā no sieviešu kleitu šķēlumiem: ar dziļiem šķēlumiem bija Mongo planētas iemītnieču tērpi, un tādus nēsāja gan Deila Ardena, gan Minga meita Aurora, gan odaliskas, kuras ar savu klātbūtni izdaiļoja imperatora dzīres; ar dziļiem šķēlumiem bija krāšņie negližē tām dāmām, kuras mēdza sastapt slepenais aģents X9; ar dziļiem šķēlumiem bija tunikas, ko valkāja negantās meičas no Debesu bandas, kuru beigu beigās satrieca Maskotais Vīrs; un dziļš šķēlums bija nojaušams melnajā, garajā vakarkleitā, ko nēsāja pavedinošā Pūķu Dāma no Terija un pirātiem… Es noteikti ļāvos sapņiem, raudzīdamies uz visām šīm jutekliskajām skaistulēm, jo itāļu žurnālos redzamajām sieviešu kājām trūka noslēpumainības svārki līdz celim un kurpes ar smagnējiem korķa papēžiem. Bet tās kājas, bet tās kājas… Kuras bija tās, kas manī atmodināja pirmās dziņas, vai man ar saviem stilbiem galvu jauca pašmāju mazulītes un skaistulītes uz divriteņa vai tomēr sievietes no citām planētām un tālām megapolēm? Likās pašsaprotami, ka daudz vairāk mani kārdinājušas nesasniedzamās daiļavas, nevis smukās kaimiņienes. Bet kurš gan to varēja apgalvot pilnīgi droši?

Ja es sapņaini noraudzījos uz kaimiņieni no blakus dzīvokļa vai uz meitenēm, kas rotaļājās parkā pie mājas, tas ir palicis mans noslēpums, par kuru preses un grāmatu izdevēji tā arī neko neuzzināja un nevarēja to atspoguļot savos izdevumos.

Kad komiksu kaudzes bija izskatītas, es izcēlu no plaukta arī atsevišķus dažādu gadu sieviešu žurnāla Novelta numurus, ko droši vien lasīja mana māte. Gari stāsti par mīlu, vairākas izsmalcinātas ilustrācijas ar trauslām sievietēm un elegantiem kungiem, kas varēja lepoties ar īstenu britu profilu, aktieru un aktrišu fotogrāfijas. Un tas viss izspēlēts brūnās krāsas tūkstoš niansēs un nokrāsās, un brūni bija pat teksti. Vāciņi bija sava laika skaistuļu galerija visas iemūžinātas ciešos tuvplānos, un pie viena no šiem portretiem mana sirds uz mirkli sarāvās čokurā, kad tai pāri pārslīdēja uguns mēle. Nespēju pretodes vēlmei noliekdes pār šo seju un piespiest tās lūpām savējās. Nekādas fiziskas sajūtas mani nepārņēma, bet droši vien tieši tā es zagšus biju darījis 1939. gadā, septiņu gadu vecumā, jau nonācis nemiera dziņu varā. Vai šī seja līdzinājās Sibillai? Paolai? Ivonnai, dāmai ar sermuliņu? Vai tām citām, ko vīpsnājot man bija nosaucis Džanni: Kavasi, amerikānietei Londonas grāmatu tirgū, Silvanai vai smukajai holandietei, pie kuras es trīs reizes esot spēries uz Amsterdamu?

Varbūt ne. Droši vien no daudziem tēliem, kas mani bija aizgrābuši, es izveidoju savu ideālu, un, ja man tagad būtu iespēja aplūkot visu to sieviešu sejas, kuras reiz esmu mīlējis, es no tām varētu izdibināt arhetipiskos vaibstus, nekad nesasniedzamo un nesasniegto Ideju, pēc kuras esmu tiecies visu mūžu. Kas bija kopīgs Ivonnas un Sibillas sejai? Varbūt kopīgā bija vairāk, nekā šķita pirmajā acu uzmetienā, varbūt šķelmīgas smaida bedrītes, varbūt tas, kā smejoties starp lūpām pazib zobi, rokas kustība, notraucot no sejas matus. Man pietiktu, ja varētu redzēt, kā viņas visas kustina rokas…

Sieviete, kuras atveidu es dkko biju noskūpstījis, bija citāda. Ja tagad es viņu nejauši sastaptu, nepagodinātu pat ar skatienu. Tā bija fotogrāfija, un fotogrāfijas jau vienmēr izskatās novecojušas, tām trūkst platoniskā viegluma, ar kādu ir apveltīti zīmējumi, kas mazāk parāda un vairāk ļauj uzminēt. Skūpstot viņu, es nenoskūpstīju mīlas objekta atveidojumu skūpstot viņu, es noskūpstīju visvareno dzimumdziņas spēku, uzkrītošo, spilgtas pomādes izcelto lūpu uzmācību. Tas nebija bikls, gaidpilns skūpsts, drīzāk primitīvs miesas klātbūtnes atzīšanas akts. Droši vien šo epizodi es pacentos ātri aizmirst kā kaut ko duļķainu un aizliegtu, turpretī Abesīnijas Džemmija man atklājās kā mulsinošs, tomēr maigs tēls, piemīlīga tāla princese, uz kuru ilgaini raudzīties, bet klāt neskarties.

Bet kāpēc tad es biju saglabājis šos mātes žurnālus? Varbūt, kad atgriezos Solarā vēlīnos pusaudža gados, jau kā liceja audzēknis, es nolēmu savākt un noglabāt to, kas man pašam jau likās tāla pagātne, jo jaunības rītausmā vēlējos vēlreiz izstaigāt nozaudētās bērnības takas. Varbūt jau tad biju nolādēts nemitīgi dzīt pēdas savām atmiņām vienīgi tolaik tā bija spēle un visas madlēnas man bija pa ķērienam, turpretī tagad tā bija mokoša cīņa.

Katrā ziņā kapelā biju šo to sapratis par savām attiecībām ar miesu: kā biju atklājis tās aicinājumu un uzzinājis, ka tā var gan atbrīvot, gan paverdzināt. Labi, galu galā tas nebija sliktākais veids kā paglābdes no uniformu kundzības, maršēšanas parādēs un aseksuālo sargeņģeļu modrās uzraudzības.

Un vai tas būtu viss? Itin nekas pagaidām neko nebija atklājis par manām reliģiskajām jūtām (vienīgais izņēmums bija bēniņu betlēmīte), un negribējās ticēt, ka man bērnībā tādu nebūtu bijis, lai arī biju uzaudzis sekulārā ģimenē. Un nebiju atradis neko, kas man izgaismotu notikumus pēc 1943. gada. Iespējams, deši laikā starp 1943. un 1945. gadu, kad kapela jau bija aizmūrēta, es tur biju nolēmis paslēpt visintīmākās liecības no savas bērnības, kas pamazām zaudēja fokusa asumu, iemantojot atmiņu maigumu: man pienācās apjozt vīrieša togu un ieiet pieaugušo pasaulē tieši tad, kad virpulī sagriezās visdrūmākie gadi, un es nolēmu noglabāt kriptā pagātni, kam vēlējos veltīt savu pieauguša cilvēka nostalģiju.

Starp daudzajiem komiksu albumiem par Čino un Franko man beidzot rokās trāpījās viens, kurš lika man sajusties, kā stāvot uz galīgās atklāsmes sliekšņa. Albumam bija raibs, daudzkrāsains vāks, un to sauca Ķēniņienes Loanas mistiskā liesma. Lūk, izskaidrojums misdskajām liesmām, kas mani satrauca jau kopš atmošanās, un brauciens šurp uz Solaru beidzot iemantoja jēgu.

Atšķīru albumu un atklāju bezgaumīgāko un pliekanāko stāstu, kādu cilvēka prāts jebkad spējis sacerēt. Nepārliecinošs sižets, kam visas vīles bija baltiem diegiem šūtas, epizodes vienveidīgi atkārtojās uz riņķi vien, personāžus ne no šā, ne no tā pārņēma kvēla mīlestība, un pat Čino un Franko, tāpat bez jebkāda racionāla pamatojuma, vienubrīd varēja apjūsmot ķēniņieni Loanu, bet jau nākamajā mirklī pasludināt viņu par ļaunuma iemiesojumu.

Čino un Franko kopā ar diviem draugiem Āfrikas vidienē nonāk mistiskā valstībā, kur vēl mistiskāka valdniece sargā vēl jo mistiskāku uguns liesmu, kas nodrošina ilgmūžību vai pat nemirstību, ņemot vērā, ka Loana pār vietējo mežoņu cilti valda jau divtūkstoš gadus, nezaudējot ne druskas sava mistiskā skaistuma.

Kādā brīdī uz skatuves parādījās pad Loana, un viņa nebija ne pievilcīga, ne mulsinoša drīzāk viņa man atgādināja parodijas par veco laiku rēvijām, ko nesen biju redzējis televīzijā. Visu atlikušo stāsta daļu, līdz pat brīdim, kad beidzot, slima no mīlas bez pretmīlas, viņa iemetās bezdibenīgā aizā, šī nepamatoti noslēpumainā ķēniņiene dkai staigāja šurpu turpu pa neiedomājami garlaicīgo sižetu, un viņas tēlam nebija ne valdzinājuma, ne psiholoģiska dziļuma. Viņa vēlējās vienīgi apprecēt vienu no Čino un Franko draugiem, kas (gluži kā divas ūdenslāses) līdzinājās kādam princim, kuru Loana bija mīlējusi pirms divtūkstoš gadiem un kuru bija likusi nogalināt un pēc tam pārvērtusi par akmeni, jo tas atraidīja viņas daiļumus. Isd nebija skaidrs, kāpēc Loanai vajadzīgs prinča mūsdienu līdzinieks (kurš, starp citu, arī viņu negribēja, jo no pirmā acu uzmetiena bija iemīlējies Ķēniņienes māsā), ja jau viņa ar savu mistisko liesmu dkpat labi varēja atdzīvināt mumificēto mīļoto.

Ievēroju, ka visos komiksos (arī šajā) gan liktenīgās sievietes, gan sātaniskie vīrieši (piemēram, Mings, uzlūkojot Deilu Ardenu) savas iekāres objektu nekad nevēlējās iegūt, izvarot, ieslodzīt savā harēmā, miesiski ar to savienoties. Viņi to vienmēr alka apprecēt. Kas zina, vai tā bija amerikāņu oriģinālu protestantiskā liekulība vai pārmērīgs kautrīgums, ko tulkotājiem uzspiedusi katoliskā valdība, kas aizrautīgi iesaistījusies demogrāfiskajā cīņā?

Bet stāstā par Loanu katastrofa sekoja katastrofai, līdz mistiskā liesma nodzisa uz visiem laikiem, un mūsu varoņi bija spiesti teikt ardievas saviem sapņiem par nemirstību, un nebija skaidrs, kāpēc viņi vispār tik ļoti nopūlējušies šo liesmu meklēt, jo neizskatījās, ka viņi īpaši pārdzīvotu tās zaudējumu, un kurš gan būtu ticējis, ka viss šis garais savārstījums aizsākās tieši ar mērķi to atrast. Bet varbūt pieļaujamo lappušu skaits bija sasniegts, albumam tā vai citādi bija jābeidzas, bet autori vairs īsti neatcerējās, ar ko un kāpēc sākuši.

īsāk sakot, neiedomājami dumjš stāsts. Bet droši vien nodka tāpat, kā man bija gadījies ar sinjoru Pīpaini. Bērnībā tu izlasi kādu pavisam parastu stāstiņu, bet savā atmiņā to izaudzē lielāku, varenāku tu to pārveido un apvelti ar cildenumu, un šādi vispliekanāko pastāstu vari pacelt līdz mīta augstumiem. Un izskatās, ka manu snaudošo atmiņu bija apaugļojis nevis pats stāsts, bet tā nosaukums. Mani bija apbūris vārdu salikums mistiskā liesma, nemaz nerunājot par to, cik saldi skan Loanas vārds, lai gan patiesībā viņa bija tikai kaprīza skuķe, kas iztaisījusies par bajadēru. Un visu bērnību un varbūt arī vēlāk es prātā biju lolojis nevis tēlu, bet skaņu. Aizmirsis "vēsturisko" Loanu, es turpināju dzīties pēc citu mistisko liesmu orālās auras. Un pēc daudziem gadiem, kad mana atmiņa bija sagruvusi, es no jaunu iededzu liesmas vārdu, lai raksturotu aizmirstas dksmes ņirbu.

Migla joprojām bija manī, un tikai retumis tai cauri izlauzās kāda nosaukuma atbalss.

Pārcilājot visu uz labu laimi, uzdūros audumā iesietam, iegarena formāta albumam. Pietika to atvērt, lai saprastu, ka tā ir pastmarku kolekcija. Bez šaubām manējā, ko apliecināja arī mans vārds priekšlapā un datums, kad droši vien biju sācis krāt -1943. Albums izskatījās gandrīz tāds, kādus izmanto kolekcionēšanas profesionāļi, lapas bija izņemamas, viss sakārtots alfabēta secībā pa valstīm. Visas markas bija piestiprinātas ar smalkām papīra mēlītēm, bet dažas to gadu vietējās itāļu markas, kuras droši vien biju atradis uz aploksnēm un pastkartēm un ar kurām droši vien biju aizsācis savu filatēlisko aizraušanos, bija mazliet biezākas par citām, ar grubuļainu aizmuguri, kas izskafijās ar kaut ko aplipuši. Secināju, ka pašā sākumā esmu tās ielīmējis kādā burtnīcā ar gumiarābiku, bet pēc tam droši vien uzzināju, kā šī lieta darāma pareizi, un centos savas kolekcijas aizmetņus izglābt, iegremdējot burtnīcas lapas ūdenī. Markas no papīra atlipa, taču manas muļķības pēdas uz tām bija saskatāmas joprojām.

To, ka pēcāk iemācījos, kā jārīkojas īstam kolekcionāram, apliecināja arī grāmata, ko atradu tieši zem albuma: tas bija 1935. gada Ivēra un Telljē katalogs. Droši vien biju to uzgājis vectēva krājumos. Skaidrs, ka nopietna kolekcionāra vajadzībām 1943. gadā šis katalogs būtu bijis par vecu, bet man tas droši vien bija neizsakāmi vērtīgs, jo es tajā izdibināju nevis aktuālās marku cenas un svaigākās emisijas, bet kataloģizēšanas pamatprincipus un metodes.

Kur es tajos gados ņēmu markas? Vai tās man sagādāja vectēvs, vai varbūt veikalos varēja nopirkt aploksnes ar marku izlasēm, kādas arī mūsdienās var iegādāties Milānā pie kolekcionāru letēm starp Armorari ielu un Kordusio laukumu? Kas zina, varbūt es visu savu niecīgo kapitālu ieguldīju, iepērkoties kādā pilsētas kancelejas preču veikaliņā, kas bija specializējies šādu zaļu kolekcionēšanas mākslas iesācēju apkalpošanā, un tādā gadījumā kolekcijas eksemplāri, kas man šķita pasakaini vērtīgi, patiesībā bija atrodami pavisam viegli. Vai varbūt tajos kara gados, kad visa starptautiskā saziņa bija bloķēta (un patiesībā kādā brīdī pārtrūka arī visi iekšzemes sakari), tirgū par lētu naudu cirkulēja vērtīgas markas, ko izpārdeva nabaga pensionāri, lai varētu nopirkt piciņu sviesta, gabalu gaļas vai kurpju pāri.

Šis albums man noteikti bija ne tik daudz priekšmets ar tirgus vērtību, cik trauks, kurā sakopoti sapņu ierosinātāji. Ikkatru no šīm sīkajām lapiņām uzlūkojot, man pāri vēlās karstuma viļņi. Šīs nebija nekādas vecās kartes, te bija kaut kas daudz spēcīgāks! Pār šo albumu līkņādams, es iztēlojos gaišzilas jūras, kas ielogotas Deutsch-Ostafrika purpurā; arābu paklāja rakstu savijumā uz naksnīgi zaļa fona man atklājās Bagdādes nami; es apbrīnoju Džordža V, Bermudu salu valdnieka, profilu rožainā ietvarā uz zila pamata; no markas dedzinātu ķieģeļu toņos manī valdonīgi noraudzījās Bidžavaras bārdainais pašā, sultāns vai varbūt radža, kurš droši vien bija viens no Salgari aprakstītajiem Indijas prinčiem; un tāpat Salgari romānu atbalsis es pratu saskatīt, raugoties gaiši zaļganajā taisnstūritī no Labuānas kolonijas; un varbūt tieši ap to laiku, kad darbojos ar vīna sarkano Dancigas pastmarku, es izlasīju arī kaut ko par pašu brīvpilsētu, kas izmantota par ieganstu karam; es lasīju five rupies uz

markas, kas iespiesta Indorā, un sapņoju par iezemiešu p i rogām, kas izceļas pret violeto fonu markā, kura nākusi no British Solomon Islands. Ļāvos fantāzijām, vērojot Gvatemalas ainavu, Libērijas degunradzi, vēl kādu iezemiešu peldlīdzekli, kas lepni greznojās uz sevišķi prāvas markas (jo mazāka valsts, jo lielāka marka, to es jau biju iegaumējis) no Papuā, un lauzīju galvu, prātojot, kas ir Saargebiet un kur atrodas Svazilenda.

Es ceļoju pa plašo pasauli gados, kad mūs no visām pusēm bija iesprostojušas nepārvaramas barjeras, laikā, kad bijām iespiesti starp diviem naidīgiem karaspēkiem, un mans pārvietošanās līdzeklis bija pastmarkas. Tolaik taču bija pārtrūkusi pat dzelzceļa satiksme, un droši vien no Solaras pilsētā varēja nokļūt tikai ar divriteni, bet es lidinājos no Vatikāna līdz Puertoriko, no Ķīnas līdz Andorai.

Pēdējā tahikardija mani sadrebināja, kad ieraudzīju divas markas no Fidži salām. Tās nebija ne skaistākas, ne neglītākas par citām. Vienā bija redzams mežonis, otrā Fidži salu karte (kas zina, kā es šo Fiji tolaik izrunāju?). Varbūt šīs markas biju ieguvis pēc sevišķi ilgas un sarežģītas mainīšanās, varbūt tāpēc tās man bija mīļākas par citām, vai varbūt mani bija iespaidojusi neparasti precīzā ģeogrāfiskā karte, kas man stāstīja par apslēptu dārgumu salām, bet varbūt es tikai no šiem diviem taisnstūrīšiem pirmoreiz biju uzzinājis noslēpumaino Fidži vārdu. Šķiet, Paola reiz ieminējās, ka man bijusi uzmācīga iedoma: es esot gribējis agrāk vai vēlāk doties ceļojumā uz Fidži salām; es mūždien esot stiepis mājās bukletiņus no tūrisma aģentūrām, taču braucienu vienmēr atlicis, jo, tā kā ceļamērķis atradās pasaules viņā malā, nebija vērts aizskriet turp uz dažām dienām bija vajadzīgs vismaz mēnesis.

Turpināju lūkoties uz markām un neviļus sāku dungot dziesmu, ko biju klausījies iepriekšējās dienās Tur, dienvidos, Kapokabanā. Un līdz ar dziesmu man prātā iešāvās ari Pipeto. Kas kopīgs markām ar šo dziesmu, un kas dziesmai kopīgs ar Pipeto vārdu, pliku vārdu?

Solaras noslēpums: ik pa brīdim es nokļuvu nieka soļa attālumā no atklāsmes, bet turpat arī apstājos gluži kā kraujas malā pie aizas, ko pilnībā apslēpusi migla. Taisni kā Dziļgravu, es noteicu. Kas ir Dziļgrava?

## 12 nu nĀks tas LABĀKAIS

Apjautājos Amālijai, vai viņa ko zina par Dziļgravu. "Skaidrs, ka zinu," viņa atbildēja, "Dziļgrava… Ceru, ka jūs neesat uzdomājis uz turieni iet, jo tas bija bīstami jau tajos laikos, kad bijāt mazs puišelis, bet tagad, kad jūs, ja drīkstu teikt, nekāds puišelis vairs neesat, ņemsiet vēl un nositīsieties. Tā vien izskatās, ka vajadzēs zvanīt Paolas kundzei."

Nomierināju viņu, ka vēlos vienīgi zināt, kas tā Dziļgrava tāda ir.

"Dziļgrava? Paskatieties ārā pa savas vecās istabiņas logu un tālumā redzēsiet pakalnu, uz kura ir Sanmartīno, tāds pavisam mazītiņš ciems, ko pat par īstu ciemu nevar nosaukt, labi ja simts dvēseles, tik vien kā tāds māju puduris, un pēc rakstura tur visi ir cits par citu riebīgāki, ja vēlaties zināt, iedomīgi kā traki, un zvanu tornis šiem ir tik augsts, ka ēna duras ārā no ciema, un vēl viņi briesmīgi lepojas, ka viņu baznīcā guļ svētlaimīgā Antonīna miesas, un tas viņu Antonīns izskatās pēc sakaltušas ceratonijas pāksts, un ģīmis viņam, atvainojiet, ka tā saku, ir kā govs plācenis, un no piedurknēm rēgojas ārā pirksti, kas ir kā sakaltuši puļķīši, un mans nabaga tētis stāstīja, ka pirms simt gadiem vietējie tur esot izrakuši no zemes visparastāko līķi, jau drusku iepuvušu un smirdīgu, un tad to apstrādājuši ar nez kādu draņķeklību un palikuši baznīcā zem stikla, cerēdami, ka nu pie šiem svētceļnieki nāks bariem, bet ne nu pie viņiem kāds tur rādās nekā, jo kāpēc gan būtu jāiet pie kaut kāda svētlaimīgā Antonīna, kurš nemaz nav mūsu vietējais svētais, bet tie sanmartīnieši vienkārši atšķīra kalendāru, iebakstīja ar pirkstu, un kādam vārdam bija trāpījuši, to arī tam savam ģindenim ielika."

"Un kāds tam sakars ar Dziļgravu?"

"Tāds, ka Sanmartīno var nokļūt tikai pa vienu ceļu, kas ir tik stāvs, ka pat mūsdienās ar mašīnām tur grūti tikt augšā. Un ceļš viņiem nav tāds kā pie godīgiem kristiešiem, kur tas līkumu līkumiem tinas ap pakalnu, līdz pamazām tiek augšā, nē, kur nu viņiem ceļš iet augšā taisni, tikai ar pāris maziem līkumiņiem, un tāpēc jau ir tik grūti tur uzkļūt. Un vai zināt, kāpēc tas viņu ceļš ir tāds? Tāpēc ka tai ceļa pusē uz Sanmartīno pakalna aug koki un pat šādi tādi vīnogulāji, lai gan tur viņiem vajadzēja likt stiprinājumus, lai viņi ar visiem saviem vīnogulājiem uz pēcpuses nonošļūktu ielejā, bet visās pārējās pusēs tas pakalns ir gandrīz tik stāvs kā siena, tikai asi krūmeļi un akmeņi, ne kur paiet, ne kur pieturēties, un tā arī ir tā Dziļgrava, un ne viens vien tur ir nosities, jo ložņāja, neapjēgdams, kas tā par bīstamu vietu. Un vasarā jau vēl nekas, bet tad, kad parādās migla, tad ir traki labāk uzreiz paņemt striķi un pakārties pie bēniņu sijas, vismaz beigts uzreiz un bez liekas mocīšanās. Bet tiem, kam tomēr pietiek drosmes bāzties iekšā Dziļgravā, var gadīties satikt laumas."

Jau trešo reizi Amālija man pieminēja laumas, bet vienmēr, kad viņu mēģināju par tām izprašņāt, likās, viņa izvairās no atbildēšanas, un es nevarēju saprast, vai šīs izvairības iemesls ir svētas bailes vai tas, ka viņa pati par laumām neko daudz nezina. Laikam tās bija raganas, pēc skata vientulīgas vecenes, kas līdz ar tumsas iestāšanos pulcējās grūti pieejamos, stāvos vīnadārzos un visādās nolādētās vietās, tādās kā Dziļgrava, un tad tur pesteļoja ar melniem kaķiem, odzēm un kazām. Un ļaunas viņas bija bez gala un piedevām atriebīgas, un tiem, kas kaut ko neizdarīja pa prātam, mēdza nomaitāt visu ražu.

"Reiz viena lauma pārvērtās par kaķi, ielavījās viena šejienieša mājā un nozaga mazu bērnu. Tā nu kaimiņš, kas baidījās, ka tāda pati nelaime nepiemeklē arī viņa bērnu, caurām naktīm sēdēja pie šūpuļa ar cirvi rokās, un, kad kaķis beidzot nāca, zibenīgi nocirta tam ķepu. Tad kaimiņu pārņēma nelāgas aizdomas un viņš aizgāja pie kādas večas, kas dzīvoja turpat netālu, un ieraudzīja, ka viņai no piedurknes nerēgojas plauksta, un viņš prasīja, kas tad rokai noticis, un vecene sāka nez ko murmināt par to, kā savainojusies ar sirpi griezdama nezāles, bet vīrs nelikās mierā, prasīja roku parādīt, un izrādījās, ka vecenei plaukstas nemaz vairs nav. Viņa bija tas kaķis. Tā nu ciema ļaudis sagrāba veceni un sadedzināja."

"Un tā tas pa īstam notika?"

"Nezinu, notika vai nenotika, bet mana vecāmāte tā stāstīja, lai gan tajā reizē, kad mans vecpaps pārradās mājās, bļaudams "Laumas, laumas!", jo viņš nāca mājās no kroga, piesegdamies ar lietussargu, bet ceļā viņu ik pa brīdim kāds aiz tā lietussarga esot grābis ciet un nelaidis tālāk, vecāmāte uz viņu tikai sakliedza: "Labāk klusē, vecais muļķi! Apdzeras kā lops un tad nejēdz taisni pa taku noiet, grūžas ar savu lietussargu krūmos un koku zaros, un tad vēl bļauj nez ko par laumām!" un kā likās vecpapam virsū ar dūrēm… Nezinu, cik daudz tajos stāstos patiesības, zinu tikai, ka vienu laiku SanmarRno bija priesteris, kurš gan pats pesteļoja, gan mācēja pesteļus izdzīt, jo bija masons kā jau visi priesteri, un viņš ar laumām sapratās labi, un, ja tu samaksāji baznīcai upurnaudiņu, viņš tevi apvārdoja tā, lai tev no laumām veselu gadu būtu miers, bet tikai uz gadu, un pēc tam jau atkal vajadzēja maksāt."

Bet vispār ar to Dziļgravu nelaime bija tāda, man skaidroja Amālija, ka divpadsmit trīspadsmit gadu vecumā es esot pasācis tur vazāties kopā ar tādiem pašiem zeņķiem kā es: mēs esot karojuši pret tiem no Sanmartīno un, pielavoties no Dziļgravas puses, varējuši tiem uzbrukt nesagatavotiem. Un viņa jau gan labprāt būtu pārvilkusi mani mājās aiz ausīm, taču vai tad tādu manīgu zuti var noķert, un vispār reti kurš zinājis, kur es kurā brīdī slēpjos.

Tad, redz, kāpēc, iedomājoties par aizas malu, man prātā iešāvās Dziļgravas vārds. Bet jau atkal tikai vārds, nekas vairāk. Vēl nebija pienācis pusdienlaiks, kad par Dziļgravu vairs galvu nelauzīju. Man piezvanīja no ciema un paziņoja, ka pienācis ierakstīts sūtījums. Nokāpu lejā tam pakaļ. Paciņa bija sūtīta no mana biroja, un tajā bija kataloga korektūras loksnes. Pie reizes iegriezos arī aptiekā: spiediens atkal bija uzkāpis līdz simt septiņdesmit. Pie vainas droši vien bija visi kapelas sagādātie pārdzīvojumi. Nolēmu pavadīt dienu pavisam mierīgi, un korektūras lasīšana būs laba izdevība. Taču tieši topošais katalogs draudēja uzdzīt manu spiedienu līdz simt astoņdesmit, un varbūt tam pat izdevās to izdarīt.

Debesis bija nomākušās, un dārzā nebija pārmērīgi karsts. Ērti atlaidos zvilnī un sāku visu pārbaudīt. Lapas vēl nebija aplauztas, taču teksti bija nevainojami. Rudenim, kad tirgus atkal aktivizēsies, bijām sagatavojušies ar lielisku vērtīgu grāmatu piedāvājumu. Sibilla tiešām prot strādāt!

Jau gribēju tikai pavirši pārlaist acis kādam šķietami nenozīmīgam Šekspīra darbu izdevumam, kad mani sastindzināja nosaukums: Mr. William Shakespeares Comedies, Historiйs, & Tragйdies. Published according to the True Oriģināli Copies. Mani gandrīz ķēra infarkts. Lejāk: Barda portrets, izdevējs un izdošanas gads London, Printed by Isaac laggard and Ed. Blount. 1623. Pārbaudīju izmērus (veseli 34,2 reiz 22,6 centimetri, kas par platām malām!): tūkstoš bombardes un Hamburgas zibeņi, sakkaroa, tas taču ir neiedomājami retais 1623. gada infoliol

Ikviens antikvārs un droši vien arī ikviens kolekcionārs reizēm ļaujas sapņiem par deviņdesmitgadīgo vecenīti. Dzīvo tāda vecenīte, ar vienu kāju jau kapā, un naudiņas viņai nepietiek pat zālēm, tāpēc vienu dienu viņa pie tevis atnāk un saka, ka gribot pārdot vecvectēva grāmatas, kas stāv vecajā pagrabā. Joka pēc tu tomēr aizej paskatīties, kas tai pagrabā glabājas, un tur ir kāds ducis mazvērtīgu sējumu, bet tad piepeši tev rokās pagadās biezs, slikti iesiets in folio, pergamenta vāki drausmīgi apdriskāti, muguriņas galu stiprinājumi pazuduši, šuvums pusiziris, stūri peļu apgrauzti, daudz izplūdumu. Tavu uzmanību piesaista gotiskā šriftā divās slejās saliktais teksts, tu saskaiti rindiņas, un tās ir četrdesmit divas, tu steigšus šķir vaļā kolofonu… Un tā ir Gūtenberga 42 rindiņu Bībele, pasaules pirmā iespiestā grāmata. Par pēdējo eksemplāru, kas parādījās tirgū (pārējie jau sen glabājas godavietā ievērojamās bibliotēkās), izsolē samaksāja nez cik miljardus liru, ja pareizi atceros, to nosolīja japāņu baņķieri un tūlīt ieslēdza seifā. Grūti iztēloties, kāda varētu būt cena agrāk nezināmam eksemplāram, kas parādītos tirgū. Par tādu var prasīt jebkādu summu nevis biljonus, bet fantastiljonus.

Tu paskaties uz vecenīti, saproti, ka viņa būtu laimīga arī tad, ja tu viņai samaksātu desmit miljonus liru, taču tūliņ ierunājas tava sirdsapziņa: tu viņai piedāvā simt, divsimt miljonus, par kuriem viņa nedaudzos atlikušos mūža gadus varēs dzīvot bez bēdu. Bet tad tu trīcošām rokām pārnes grāmatu mājās un vairs nezini, ko iesākt. Lai pārdotu šādu vērtību, vajadzētu saistīties ar kādu no lielajiem izsoļu namiem, taču tie tev atņemtu prāvu peļņas daļu, bet otra puse aizietu nodokļos. Tu gribētu grāmatu paturēt sev, taču tad tu to nevienam nedrīkstētu rādīt, jo, tiklīdz paklīstu baumas, ka tev ir tāds dārgums, pie tavām durvīm sāktu drūzmēties visas pasaules zagļi, bet kāds prieks būt tāda brīnuma īpašniekam, ja nevari palielīties citiem kolekcionāriem, lai tie plīstu aiz skaudības. Ja mēģināsi grāmatu apdrošināt, ātri vien izputēsi. Ko darīt? Vēl varētu nodot šo dārgumu pašvaldības pārziņā, lai tā to izstāda, piemēram, kādā Sforcu pils zālē ložu drošā vitrīnā ar četriem bruņotiem apsargiem, kas no tās nenolaistu acis ne dienu, ne nakti. Bet tad arī tu pats uz savu grāmatu varētu iet paskatīties tikai kopā ar baru slaistu, kas grib tuvumā aplūkot pasaules lielāko retumu. Un ko tad bakstīsi blakusstāvētājam ar elkoni sānos un brēksi, ka grāmata pieder tev? Vai tas būtu tā vērts?

Un tad tu iedomājies par Šekspīra infolio. Tas gan maksā dažus miljardus mazāk, toties ir zināms tikai īstiem kolekcionāriem, tāpēc to gan paturēt, gan pārdot būtu vieglāk nekā Gūtenbergu. Šekspīra in folio: ikviena bibliofila sapnis nr. 2.

Un kādu cenu tam norādījusi Sibilla? Nodrebēju šausmās: miljonu, kā visparastākajai precei. Kā gan iespējams, ka viņa nav pamanījusi, kas nonācis viņas rokās? Un kāpēc viņa man neko neteica, kad biju birojā? Es viņu atlaidīšu, atlaidīšu uz līdzenas vietas, zobus griezdams, ņurdēju.

Tūlīt piezvanīju un noprasīju, vai viņa apjēdz, kas ir iegrāmatots kā kataloga astoņdesmit piektais postenis. Viņa izklausījās kā no mākoņiem nokritusi: tas esot neizteiksmīgs un ne pārāk glīts 17. gadsimta izdevums, un viņa priecājoties, ka tikko ir izdevies to pārdot, neilgi pēc tam, kad viņa man nosūtījusi katalogu lasīšanai. Viņa cenu esot nolaidusi tikai par divdesmit procentiem, bet tagad vajadzēs šo posteni aizvākt, jo nav jau no tiem retumiem, kam stūrītī var uzdrukāt "pārdots", vienkārši lai nodemonstrētu, ka mēdzam apgrozīt arī patiešām vērtīgus eksemplārus. Biju gatavs saplostīt Sibillu gabalos, bet viņa pēkšņi sāka smieties un teica, ka negribot man uzdzīt augšā spiedienu.

Tas esot tikai joks. Viņa to katalogā ielikusi, lai pārbaudītu, vai es korektūru lasu pietiekami uzmanīgi, un lai redzētu, kā darbojas mana atmiņa. Viņa smējās kā palaidņa skuķis, lepna, ka tik viegli izdevies apvest mani ap stūri, un izstāstīja arī vairākus grāmatu fanātiķu aprindās slavenus jokus: izrādās, ir bukinistu katalogi, kas paši kļuvuši par lielu vērtību, jo tajos ir iekļauti neiespējami vai neeksistējoši izdevumi, un arī uz šiem āķiem esot uzķērušies pat lieli eksperti.

"Nu zini, smalki gan tev tie jociņi," es vēl rūcu, bet pamazām atmaigu. "Par šito tu man vēl samaksāsi, bet vispār katalogs ir perfekts, man nekādu labojumu nav, tāpēc aplauzumu vari man nesūtīt. Laid mierīgi uz druku. Un paldies tev."

Atslābu, nevienam jau tas neienāk prātā, bet tādiem cilvēkiem kā es, tas ir, cilvēkiem, kas ir tādā stāvoklī kā es, arī nevainīgs joks var būt par iemeslu pēdējai un galīgai triekai.

Kamēr pa telefonu runāju ar Sibillu, debesis nomācās zili melnas: jau atkal vilkās uz negaisu, un šoreiz bija skaidrs, ka pamatīgs gāziens tiks arī mums. Dienas gaišums bija gandrīz pazudis, un tā es biju atbrīvots no pienākuma vai kārdinājuma atkal doties uz kapelu. Tomēr vēl vismaz stundu varēju pavadīt bēniņos, kur no jumta logiem ieplūda kāds nieks gaismas.

Mana ziņkārība tika atalgota ar vēl vienu kasti, uz kuras nekādu uzrakstu nebija. Šo neapšaubāmi te augšā bija uzstiepuši onkulis ar tanti, un tā bija pilna ar žurnāliem. Nostiepu visu lejā un ņēmos tos izklaidīgi šķirstīt gluži kā zobārsta uzgaidāmajā telpā. Pētīju attēlus dažos kinožurnālos te bija daudz aktieru fotogrāfiju. Un, dabiski, lielākoties tika rakstīts par itāļu filmām, jau atkal ļaujot izpausties pilnīgai, lai arī rāmai šizofrēnijai: no vienas puses propagandas filmas, tādas kā Alkasara aplenkums un Pilots Lučāno Serra, bet no otras filmas ar smalkiem kungiem smokingos, neiedomājami samaitātām sievietēm sniegbaltās liseuses ar pārsmalcinātā greznībā iekārtotiem apartamentiem, kur līdzās saldkaislām gultām stāv balti telefoni (un pieņemu, ka tas bija laiks, kad telefoni vienmēr bija melni un joprojām piestiprināti pie sienas).

Bet te bija arī ārzemju filmu fotogrāfijas, un dažas tik tikko samanāmas liesmiņas man pārskrēja, ieraugot Zāras Leanderes juteklisko seju vai Kristīņu Zēderbaumu filmā Zelta pilsēta.

Un visbeidzot te bija kadri no daudzām amerikāņu filmām ar Fredu Astēru un Džindžeru Rodžersu, kas dejoja kā spāres, un arī Džons Veins filmā Pasta rati. Tostarp biju arī ieslēdzis to, ko jau labu laiku uzskatīju par savu radio, liekulīgi izliekoties neredzam plašu atskaņotāju, kas manam radio piegādāja skaņu, un plašu kaudzē biju sameklējis dažas, kuru nosaukumi mani neskaidri uzrunāja. Ak Dievs, Freds Astērs dejoja un skūpstīja Džindžeru Rodžersu, bet tajos pašos gados Pipo Bardzidza un viņa orķestris spēlēja melodijas, kas man bija pazīstamas kā daļa no vispārējo muzikālo zināšanu bagāžas. Tas taču bija džezs, lai arī itāliskots! Plate, ko sauca Rāma noskaņa, bija mazliet pārveidots Mood Indigo, un, lūk, te kā kontrabandas prece ar nosaukumu Stilā mums ir iemānīta In the Mood, bet šī, ko sauca Svētā Ludviķa skumjas (kura Ludviķa? karaļa ar devīto kārtas numuru? vai varbūt bija domāts svētais no Gondzagu dzimtas?), bija Saint Louis Blues. Tie visi bija instrumentāli gabali, vienīgi

Svētā Ludviķa skumjas tika ari izdziedātas ar diezgan neveiklu tekstu, kura uzdevums bija slēpt, ka šī skaņdarba izcelsme nebūt nav āriska.

īsāk sakot, mana bērnība ritēja starp džezu, Džonu Veinu un kapelas komiksiem, es braši apguvu skolas gudrības nolādēt angļus un piesargāties no amerikāņu nēģeriem, kas grib apgānīt Mēļas Veneru, un pilnām mutēm dzēru visas vēsmas, kas atplūda no okeāna viņa krasta.

No kastes pašas apakšas izcēlu arī sainīti vectēvam adresētu vēstuļu un pastkaršu. Brīdi vilcinājos, jo man šķita zaimojoši ielauzties šajos personīgajos noslēpumos. Bet pēc tam nospriedu, ka galu galā vectēvs ir šo sūtījumu adresāts, bet pret to autoriem es nekādu īpašo cieņu vai bijību nejūtu.

Šķirstīju korespondenci, necerēdams te atrast ko svarīgu, taču gluži necerēti izrādījās pavisam citādi: visi šie cilvēki (droši vien vectēva draugi, kuriem viņš uzticējās), atbildot uz vēstulēm, tiešāk vai netiešāk atsaucās uz to, ko bija rakstījis viņš, un tā es pamazām ieguvu precīzāku vectēva portretu. Sāku saprast, ko un kā viņš domājis, ar kādiem ļaudīm mēdzis biedroties vai piesardzīgi sazināties pa gabalu.

Bet tikai pēc tam, kad biju ieraudzījis pudelīti, man patiešām izdevās izveidot vectēva politisko "fizionomiju". Un tas nebūt nebija viegli, jo no Amālijas viss bija jāvelk ārā ar vilkšanu, taču bija ari vēstules, kas visai skaidri atklāja vectēva uzskatus, un dažās bija pieminēta arī viņa pagātne. Un visbeidzot kāds korespondents, kuram vectēvs 1943. gadā bija izstāstījis galīgo epizodi ar eļļu, viņu sirsnīgi apsveica ar šādu atrisinājumu.

Bet labāk visu pēc kārtas. Es stāvēju atspiedies pret palodzi, man priekšā bija rakstāmgalds un aiz tā grāmatu skapis. Un tikai tagad es ievēroju, ka uz grāmatu skapja pašā augšā stāv maza pudelīte, augstumā ne vairāk par desmit centimetriem, zāļu trauciņš vai varbūt agrāko laiku smaržu flakoniņš no tumša stikla.

Ziņkārības pārņemts, pieliku krēslu un nocēlu pudelīti no skapjaugšas. Skrūvējamais korķītis bija cieši aizgriezts un hermētiski slēdza trauciņu, un bija redzams, ka aizvākojums iepriekš bijis pārklāts arī ar zīmoglaku. Skatoties iekšā no sāniem vai pudelīti pakratot, likās, ka tā ir pilnīgi tukša. Ar zināmu piepūli atskrūvēju vajā vāciņu, un iekšpusē samanīju tādus kā tumšas vielas traipus. Tā druska smaržas, kas vēl plūda no flakona, bija visnotaļ nepatīkama kā puvekļiem, kas sakaltuši jau pirms gadu desmitiem.

Pasaucu Amāliju. Vai viņai par šo pudelīti kas zināms? Amālija pasvieda gaisā rokas, pievērsa acis debesīm un sāka smieties. "Ak tad tā rīcineļļas pudele joprojām bija tepat?!"

"Rīcineļļas? Tas tak bija caurejas līdzeklis?"

"Kā nu ne, to reizēm deva bērniem, kam vēderiņā kaut kas aizdambējies, bet deva tikai pa mazai karotītei. Un tūlīt pa virsu arī divas lielas karotes cukura, lai dabūtu prom to riebīgo garšu. Bet jūsu vectēva kungam rīklē salēja stipri vairāk rīcineļļas, un ne jau tikai šo mazo pudelīti, bet vismaz trīstik daudz!"

Vispirms Amālija (kas šo stāstu daudzkārt bija dzirdējusi no sava nelaiķa tēva) paziņoja, ka vectēvs esot bijis avīžnieks. Nē, grāmatnieks, nevis avīžnieks, es iebildu. Bet Amālija spītīgi turējās pie sava un teica, ka sākumā tās bijušas avīzes. Beidzot apjēdzu, ka esmu viņu pārpratis: Amālija teica avīžnieks, ar to domādama žurnālistu, nevis kiosknieku. Kad bijām tikuši par to skaidrībā, Amālija vēlreiz sāka no sākuma un teica, ka vectēvs tātad bija avīžnieks, no tiem, kas strādā avīzē.

Kā izrietēja arī no sarakstes, ko biju atradis kastē, par žurnālistu viņš nostrādāja līdz pat 1922. gadam, un viņa darbavieta bija kāds sociālistu dienraksts vai žurnāls. Tolaik, neilgi pirms Marša uz Romu, kareivīgi noskaņotie fašisteļi, tā sauktie skvadristi no fašistiskajām rīcības komandām, staigāja apkārt, bruņojušies ar nūjām, un dauzīja visus, kuru uzskati šiem nebija pa prātam. Bet tiem, kurus viņi vēlējās pārmācīt tā nopietnāk, viņi piespiedu kārtā lika izdzert pamatīgu devu rīcineļļas, lai attīrītu šos nelaimīgos no nepareizām idejām. Ne jau karotīti eļļas, bet vismaz ceturtdaļlitru. Un tā notika arī tad, kad fašisti iebruka tā laikraksta redakcijā, kur strādāja vectēvs. Pieņemot, ka vectēvs bija dzimis ap 1880. gadu, 1922. gadā viņam bija vismaz četrdesmit, bet agresīvi noskaņotie kārtības un pareizu uzskatu ieviesēji bija par viņu daudz jaunāki puiši. Redakcijā viņi sadauzīja visu, arī iespiedmašīnas nelielajā tipogrāfijā, bet mēbeles izmeta pa logu. Dodamies prom, viņi redakcijas ārdurvis aiznagloja ar diviem krusteniski saliktiem dēļiem, bet pirms tam kārtīgi piekāva divus klātesošos avīzes redaktorus un salēja viņiem rīklē rīcineļļu.

"Nezinu, Jambo jaunskungs, vai jūs saprotat, ka nelaimīgais, kurš sadzirdīts ar tādu mantu, reti kad tiek mājās pats savām kājām, un nelieciet teikt, kur viņš ir spiests pavadīt vairākas nākamās dienas. Tas ir drausmīgs pazemojums, pret dzīvu cilvēku tā nedrīkstētu izturēties."

Spriežot pēc padomiem, ko vēstulēs vectēvam deva kāds draugs no Milānas, viņš pēc šī atgadījuma nolēma aiziet no žurnālistikas un aktīvās dzīves (turklāt jau dažus mēnešus vēlāk pie varas nāca fašisti), ierīkoja savu veco grāmatu bodīti un nākamos divdesmit gadus nodzīvoja klusumā, par politiku runādams un sarakstīdamies tikai ar uzticamiem draugiem.

Taču neaizmirsa to puisi, kurš viņam personīgi bija lējis mutē rīcineļļu, kamēr tā biedri viņu turēja, aizspieduši viņam ciet degunu.

"To draņķagabalu sauca Merlo, vectēvs viņu pazina jau agrāk un nākamos divdesmit gadus neizlaida no acīm."

Un arī es jau biju lasījis vairākas vēstules, kas vectēvu informēja par šī Merlo gaitām. Merlo bija uztaisījis savu mazo karjeriņu kļuvis par centurionu fašistiskajā milicijā, nodarbojās ar apgādes jautājumiem, un laikam gan šis un tas no valsts labumiem mēdza pielipt viņam pie pirkstiem, jo viņš bija izmanījies nopirkt sev māju laukos.

"Atvainojiet, Amālij, par to dzirdināšanu ar eļļu es sapratu, bet kas bija šajā pudelītē?"

"Es nespēju jums to pastāstīt, Jambo jaunskungs, man kauns… Nekas labs tur nebija."

"Man jāsaprot, kas īsti notika, tāpēc jums ir tas jāizstāsta, Amālij. Esiet nu labiņa un saņemieties."

Tad nu Amālija saņēmās, bet tikai tāpēc, ka klausītājs biju es, citam nevienam viņa to pateikt nespētu. Vectēvs bija atgriezies mājās ar eļļas nomocītu miesu, taču ar nesalauztu garu. Pirmās divas zalves bija tik straujas un pēkšņas, ka viņš tās pārcieta, par atriebību vēl nedomādams, jo likās, ārā izskries ari dvēsele. Taču, kad zarnu saturs šāvās ārā trešo un ceturto reizi, viņš šo spiedīgo vajadzību nokārtoja naktspodā. Un tur satecēja eļļa, kas sajaukusies ar to, kas nu cilvēkam tek ārā, kad iedzerts caurejas līdzeklis, skaidroja Amālija. Vectēvs paņēma savas sievas rožūdens flakonu, izlēja tā saturu ārā, pudelīti kārtīgi izmazgāja un piepildīja ar to, kas bija sakrāts naktspodā. Tad kārtīgi aizskrūvēja vāciņu un pārklāja ar zīmoglakas kārtu, lai šķidrums neizžūtu un nezaudētu ne druskas no savas piesātinātās aromātu buķetes, kā mēdz gadīties ar pārāk ilgi glabātiem vīniem.

Pudelīti viņš turēja savā pilsētas dzīvoklī un, kad visi evakuējās uz Solaru, paņēma to līdzi un nolika savā kabinetā. Nav šaubu, ka Mazuļu visa šī būšana bija labi zināma un viņš vectēvu it visā atbalstīja, jo katru reizi, ienākdams vectēva kabinetā (Amālijai bija paradums slepus noskatīties un noklausīties, kas mājā notiek), viņš vispirms uzmeta skatienu pudelītei, pēc tam vectēvam, tad pastiepa uz priekšu roku ar lejupvērstu plaukstu, lēnām to pagrieza uz augšu un draudīgi noteica: "S'as gira…", kas dialektā nozīmē, ka viss grozās un mainās un gan jau kādu dienu viss pagriezīsies citādi. Un vectēvs, jo sevišķi pēdējā laikā, allaž atbildēja: "Pagriezīsies, pagriezīsies, dārgais Mazuļu, tie jau ir tikuši līdz Sicīlijai…"

Un beidzot pienāca 25. jūlijs. Lielā Padome jau iepriekšējā vakarā bija pielikusi Musolīni nazi pie rīkles, tagad karalis viņu atcēla no amata, divi karabinieri iesēdināja ātrās palīdzības mašīnā un aizveda nezināmā virzienā. Fašisma laikmets bija galā. Vēlreiz šajās dienās varēju atgriezties, pārcilājot vectēva avīžu izlasi. Milzonīgi virsraksti, kas vēsta, ka režīms ir sabrucis.

Vēl interesantākas bija nākamo dienu avīzes. Tās apmierinātā tonī vēstīja par ļaužu pūļiem, kas gāž no pjedestāliem Dučes statujas un ar cērtēm skalda nost liktoru saišķus un cirvīšus no sabiedrisko ēku fasādēm, un tāpat ziņoja par režīma amatpersonām un ietekmīgajiem vīriem, kas steigšus apvilkuši civildrānas un nozuduši bez pēdām. Tie paši laikraksti,

kas līdz pat 24. jūlijam ar pārliecību bija skandējuši, cik vienoti itāļu tauta sakļaujas ap savu Vadoni, jau 30. jūlijā pauda sajūsmu, ka beidzot ir atlaista Fasciju un korporāciju kamera un ir atbrīvoti politieslodzītie. Jā, protams, laikrakstu augstākā vadība bija nekavējodes nomainīta, taču pārējais redakcijas sastāvs bija tas pats vecais: šie ļaudis pielāgojās pārmaiņām, un varbūt daudzi no viņiem gadu gadiem bija slēpuši savu pārliecību un valdījušies, bet tagad beidzot varēja atspēlēties.

Un bija pienākusi arī vectēva ilgi gaidītā atriebes stunda. "Pagriezās," viņš īsi noteica Mazuļu, un tas uzreiz saprata, ka laiks ķerdes pie darba. Viņš pasauca divus spēcīgus puišus, kas viņam palīdzēja lauku darbos. Tie bija iesaukti par Stivulu un Džidžo, abi bija liela auguma un drukni, abi ar saules un Barberas vīna nosārtinātiem vaigiem, abi ar pamatīgiem muskuļiem kas jo sevišķi bija sakāms par Džidžo, kuru visi sauca talkā, ja kādam pajūgam gadījās ieskriet grāvī, un tad viņš to vienā mierā un kailām rokām ātri dabūja atpakaļ uz ceļa. Šos palīgus Mazuļu palaida sirot pa apkārtējiem ciemiem, bet vectēvs devās uz Solaru, kur bija pieejams telefons, un ņēmās apzvanīt savus pilsētas draugus un ievākt ziņas.

Beidzot 30. jūlijā Merlo bija atrasts. Viņa lauku mājas vai varbūt muižiņa atradās Basinasko, ne pārāk tālu no Solaras, un uz turieni viņš tagad klusiņām bija pabēdzis. Galu galā nekāds lielais dūzis viņš nebija un varēja cerēt, ka viņu aizmirsīs.

"Brauksim uz turieni otrajā augustā," paziņoja vectēvs, "jo tieši otrajā augustā pirms divdesmit viena gada viņš man iebaroja eļļu, un ieradīsimies pie viņa pēc vakariņām, pirmkārt, tāpēc, ka būs mazāk karsts, otrkārt, tāpēc, ka ap to laiku Merlo būs kārtīgi piedzinis māgu un būs īstais brīdis iedot viņam šo to gremošanas veicināšanai."

Ap saulrietu viņi sēdās ratos un brauca uz Basinasko.

Nonākuši pie Merlo mājas, pieklauvēja, un Merlo pats iznāca atvērt vēl ar rūtainu salveti ap kaklu. Tūlīt viņš ņēmās prasīt, kas viņi tādi un ko viņiem vajag, jo skaidrs, ka vectēva seja viņam neko neizteica.

Tad solarieši iegrūda Merlo iekšā pa durvīm. Stivulu un Džidžo sagrāba viņu, nosēdināja uz krēsla un stingri turēja viņam rokas aiz muguras, bet Mazuļu aizspieda viņam degunu ar īkšķi un rādītājpirkstu, kas bija resni kā vīna mucu spundes.

Vectēvs pavisam mierīgi atsauca Merlo atmiņā seno notikumu, bet tas klausījās un pūlējās papurināt galvu, kā gribēdams teikt nē, nē, viņam ar to visu nav nekā kopīga, ir notikusi kļūda, viņš par politiku nekad nav interesējies. Vectēvs turpināja paskaidrojošo daļu un atgādināja Merlo, ka divdesmit otrajā gadā viņu pašu pirms vardarbīgās dzirdināšanas ar rīcineļļu sākumā kārtīgi iekaustīja ar nūjām un tad lika viņam teikt alalā ar aizspiestu degunu. Taču viņš esot miermīlīgs cilvēks un negribot lietot sitamo, tāpēc būšot labāk, ja Merlo laipni sadarbošoties un pats no brīva prāta pateikšot to alalā, tādējādi aiztaupot mulsinošus un nepatīkamus sarežģījumus. Un Merlo, paužot nazālu aizrautību, izsaucās alalā, kas galu galā bija viena no nedaudzajām lietām, ko viņš savā mūžā bija iemācījies. Tad vectēvs iegrūda viņam pudeles kakliņu mutē, liekot norīt visu eļļu ar tajā izšķīdināto fekālo vielu, šo brīnišķīgo, pareizā temperatūrā nogatavināto maisījumu, kas pildīts pudelē 1922. gada vasarā, smalka garšu un smaržu buķete, droša izcelsme, neaizmirstams baudījums.

Kad četrotne gāja ārā no mājas, Merlo tupēja nometies četrrāpus uz flīzīšu grīdas un pūlējās izvemties, taču deguns viņam bija turēts ciet pietiekami ilgi, lai burvju dzēriens pagūtu notecēt līdz pašiem kuņģa dziļumiem.

Amālija savu mūžu nebija redzējusi vectēvu tik starojošu kā pēc atgriešanās no Basinasko. Un, kā šķiet, vēlāk Merlo tā arī nespēja atgūties no pieredzētajām bailēm, tāpēc arī pēc 8. septembra, kad karalis pieprasīja pamieru un pats aizbēga uz Brindizi, kad vācieši atbrīvoja Duči un fašisti atgriezās, Merlo nemaz nesāka darboties kopā ar Salo Sociālās republikas atbalstītājiem, bet palika mājās un kopa savu sakņudārzu nu jau laikam arī viņš ir miris, nopūzdamās teica Amālija. Viņa sprieda, ka Merlo, pat gribēdams nav varējis atriebties vai nosūdzēt pāridarītājus fašistiem, jo pats tovakar bija tik ļoti pārbijies, ka iebrucēju sejas neiegaumēja, un kas zina, cik daudzus politiskos pretiniekus viņš agrākajos gados bija dzirdījis ar eļļu. "Un man pat gribētos domāt, ka visus šos gadus viņu acīs bija paturējis vēl dažs labs, tāpēc viņam nācās izdzert ne vienu vien šādu pudelīti. Un ticiet man, pēc tādas dzirdināšanas nevienam vairs negribas nodarboties ar politiku."

Tad redz kāds bija vectēvs, un tas izskaidroja arī pasvītrotās laikrakstu ziņas un Londonas radio klausīšanos. Viņš gaidīja, kad viss pagriezīsies uz citu pusi.

Atradu 27. jūlija avīzes lapu, kur režīma galu vienbalsīgi un ar kopīgu uzsaukumu cildināja Kristīgo demokrātu partija, Rīcības partija, Komunistiskā partija, Itālijas Proletāriskās vienotības sociālistiskā partija un Liberālā partija. Ja es šo avīzi redzēju arī agrāk un skaidrs, ka es to redzēju, man būtu vajadzējis tai pašā mirklī saprast: ja visas šīs partijas tā piepeši uzradās un vērsās ar uzsaukumiem pie tautas, tātad tās bija pastāvējušas ari iepriekš un darbojušās slepenībā. Varbūt deši tā es sāku apjaust, kas ir demokrātija.

Vectēvs bija saglabājis arī Salo republikas presi, un vienā no šiem izdevumiem, ko sauca II Popolo di Alessandria (tavu pārsteigumu! tajā publicējās arī Ezra Paunds!), bija aplūkojamas nežēlīgas, karalim veltītas karikatūras: fašisti tagad ienīda karali ne tikai tāpēc, ka viņš bija licis arestēt Musolīni, bet arī tāpēc, ka viņš bija lūdzis pamieru un aizbēdzis uz dienvidiem, lai pievienotos nolādētajiem angloamerikāņiem. Tikpat nikni karikatūras vērsās ari pret viņa dēlu Umberto, kurš bija devies līdzi tēvam. Bildēs bija redzami divi bēgļi, kas jož projām, saceļot putekļu mākoņus: karalis mazs mazīdņš, gandrīz punduris, savukārt princis garš kā maikste. Paola man apgalvoja, ka es vienmēr esot bijis republikānis, bet izskatās, ka pirmie par republikāni mani audzināt ir centušies tieši tie, kuri savulaik mūsu karali padarīja par Etiopijas imperatoru. Providences ceļi padešām ir neizdibināmi.

Jautāju Amālijai, vai vectēvs man tika stāstījis par šo gadījumu ar eļļu. "Kā nu ne? Jau nākamajā rītā. Viņš bija tik laimīgs! Apsēdās uz jūsu gultiņas malas, tikko jūs bijāt pamodies, un jums visu izstāstīja, un parādīja arī tukšo pudelīti."

"Un ko es?"

"Un jūs, Jambo jaunskungs, to es redzu tik skaidri, it kā tas būtu noticis vakar, jūs plaukšķinājāt rokas un saucāt: vareni, vectēv, tu esi pārāks par gudonu!"

"Par gudonu? Kas tas tāds?"

"Kā lai es to zinu? Bet tā jūs saucāt, godavārds, es atceros skaidrāk par skaidru."

Bet tas nebija gudons, tas bija Gordons. Es vectēva rīcībā saskatīju Gordona sacelšanos pret Mingu, Mongo tirānu.

## 13 TAIS LAIMES LAIKOS, KAD TU BIJI TUVU

Vectēva piedzīvojumiem es biju dzīvojis līdzi komiksu lasītāja aizrautībā. Taču kapelas krājumos nebija nekā, kas vēstītu par laiku no 1943. gada vidus līdz kara beigām. Tikai tie četrdesmit piektā gada komiksi, ko biju dabūjis no atbrīvotājiem. Varbūt no četrdesmit trešā gada vidus līdz četrdesmit piektā gada vidum komiksi vairs neiznāca. Vai varbūt tie vienkārši nesasniedza Solaru. Vai arī pēc 1943. gada 8. septembra man gadījās pieredzēt romānu cienīgus reālos nodkumus (slepeni piegādātas skrejlapas, partizāni un Melnās brigādes, kas cīnās tepat pie mūsu mājām), kuri pārspēja visu, ko man spētu pavēstīt komiksu žurnāliņi. Vai varbūt es jau jutos par lielu bērnišķīgajiem komiksiem un tieši šajos gados nopietni ķēros pie Grāfa Montē Kristo vai Trīs musketieru lasīšanas.

Lai būtu, kā būdams, Solara man joprojām nebija atdevusi neko, kas būtu patiešām mans, tikai un vienīgi mans. Viss, ko pagaidām biju atklājis no jauna, bija agrāk lasītais, taču tieši tāpat kā es, to visu bija lasījuši arī daudzi citi. Te nu bija visa mana arheoloģija: vienīgie izņēmumi bija sacerējums par neplīstošo glāzi un lieliskais stāsts par vectēvu (par vectēvu, nevis par mani!), bet citādi es no jauna biju izdzīvojis nevis savu individuālo, bet veselas paaudzes bērnību.

Līdz šim visskaidrāk par pagātni man bija stāstījušas dziesmas. Gāju atkal uz vectēva kabinetu ieslēgt savu radio. Plates šoreiz pagrābu neskatīdamies. Un pirmā no radio nospēlētajām melodijām bija viena no tām neprātīgās līksmības paudējām, kas reiz skanēja par fonu bombardēšanām.

Manas mīļās cirtas spožākas par zeltu,

ikkatru dienu savas nopūtas tai veltu.

Tai gribētu atklāt, ko sirds mana jūt,

bet ķeras man vārdi. Kā tagad būt?

Redzot manas mokas

un trīcošās rokas,

vecā tante Emīlija

atceroties pamācīja,

ka jaunekļi cēli

tai čukstējuši kvēli,

savas jūtas paužot,

roku maigi glaužot:

"Tevi piespiest pie krūtīm

un karsti skūpstīt

tavas cirtas melnās

kā kraukļa spārns!"

Bet es savai mīļajai

tā nevaru teikt, -

no zelta tai cirtas

ap sejiņu mirdz.

Nākamā dziesma noteikti bija daudz vecāka un skumīgāka, un kas zina, vai tā savu reizi nesaraudināja manu māti.

Sen dzīves vēji mani projām nesa no mīļās Neapoles, dzimtās pilsētas, kad atceros, ko sapņu balsis dvesa, pār lūpām laužas skumjas nopūtas.

Tev savas jūtas atklāt nepaguvu, tik zēna biklumā uz tevi lūkojos. Tais laimes laikos, kad tu biji tuvu, kā tagad atpakaļ lai atgriežos?

Un es? Kapelas komiksi man nepārprotami vēstīja, ka par pretējā dzimuma vilinošo spēku jau biju uzzinājis. Bet vai par mīlestību es jau ko zināju? Vai Paola bija mana mūža pirmā sieviete?

Cik dīvaini, ka kapelā nebija itin nekā, kas stāstītu par laiku starp maniem trīspadsmit un maniem astoņpadsmit. Bet tajos piecos gados, pirms nodka nelaime, es taču Solaras mājā vēl iegriezos bieži.

Man ienāca prātā, ka turpat kapelā esmu redzējis trīs kastes nevis plauktos, bet noliktas uz altāra. Iepriekš nebiju pievērsis tām uzmanību, jo biju pārlieku aizrāvies ar savas kolekcijas košumu, taču varbūt tieši šajās kastēs ir atrodams kas vērtīgs.

Pirmā kaste bija pilna ar manas bērnības fotogrāfijām. Cerēju uz nez kādām atklāsmēm, taču nekā. Izjutu vienīgi spēcīgu, gandrīz svētbijīgu aizkustinājumu. Kopš slimnīcā biju aplūkojis vecāku fotogrāfijas un kabinetā redzējis vectēva portretu, es viņus visus trīs pratu pazīt dažādos vecumos un dažādos laikos, ko noteikt palīdzēja arī apģērbu piegriezums un manas mātes svārku garums. Es droši vien biju tas zēniņš ar sauļošanās cepuri galvā, tas, kurš bakstīja gliemezi uz akmens; un tā mazā meitene, kura tik nopietna turējās man pie rokas, noteikti bija Ada; un, rau, te, mēs ar Adu bijām no galvas līdz kājām saģērbti baltā es gandrīz vai frakā, Ada gandrīz vai līgavas kleitā, jo šajā bildē bija iemūžināta mūsu konfirmācijas diena, kad pirmo reizi devāmies pie dievgalda; un, rau, te es biju otrais balilla no labās puses, stāvēju ierindā ar mazu musketi pie krūtīm, lepni izvirzījis vienu kāju uz priekšu; bet šajā bildē es jau biju paaudzies un stāvēju blakus melnādainam amerikāņu zaldātam, kurš smaidā demonstrēja vismaz sešdesmit četrus zobus, varbūt tas bija pirmais pēc 25. aprīļa sastaptais atbrīvotājs.

Tikai viena fotogrāfija mani patiešam aizkustināja: momentuzņēmums, kas pēcāk ticis palielināts (tas redzams pēc graudainības), un tajā redzams mazs zēns, kurš mazliet samulsis pieliecas brīdī, kad par viņu vēl mazāka meitenīte baltās kurpītēs pasdepjas uz pirkstgaliem, apliek rokas viņam ap kaklu un noskūpsta uz vaiga. Tādus mūs bija iemūžinājis tētis (vai varbūt mamma) mirklī, kad Ada, nogurusi no pozēšanas, spontāni apbalvoja mani ar māsas mīļuma apliecinājumu.

Zināju, ka puika esmu es, zināju, ka meitenīte ir viņa, un nespēju neaizkustināties, noraugoties šajā ainā, tomēr sajūta bija tāda, it kā viņus es būtu redzējis filmā, it kā aizkustinājums mani pārņemtu, skatoties uz mākslinieciski iemūžinātu brāļa un māsas mīlestību, ko izrāda man pavisam sveši bērni. Līdzīgi kā ļauties aizkustinājumam, skatoties uz Milē Vakara lūgšanu, Ajeca Skūpstu vai prerafaelītisko Ofēliju, kas peld starp doņiem, ūdensrozēm un asfodelēm.

Vai tās bija asfodeles? Kā lai es to zinu? Jau atkal vārda, nevis redzes ainas spēks. Runā, ka mums ir divas smadzeņu puslodes, no kurām kreisā ir atbildīga par racionālajām sakarībām un verbālo valodu, bet labā nodarbojas ar emocijām un vizuālo pasauli. Varbūt man tika paralizēta labā puslode. Un tomēr nē, jo kāpēc tad es nīkstu ārā, dzīdamies pēc kaut kā tāla, nezināma? Šādi meklējumi taču ir kaislība, karsta kaislība, atšķirībā no atriebības, kas ir ēdiens, kurš galdā ceļams auksts.

Noliku malā fotogrāfijas, kas tikai iedvesa man ilgas pēc nezināmā, un pievērsos otrai kastei. Tajā bija reliģiska satura bildītes, daudzās bija redzams Domēniko Savio, svētā dona Bosko audzēknis, kura kvēlo ticību gleznotāji bija centušies atveidot, portretējot viņu ar izstaipītiem bikšu ceļgaliem, tādējādi norādot, ka dienas lielāko daļu viņš pavada, nomedes tupus uz ceļiem un iegrimis lūgšanās. Vēl tur bija grāmatiņa melnā iesējumā ar sarkanām lappušu malām kā breviāram: Apdomīgais jauneklis, autors tas pats dons Bosko. 1847. gada izdevums, diezgan slikd saglabājies, kas zina, kā tas nonācis manās rokās. Pamācošu stāstiņu, reliģisku himnu un lūgšanu krājums. Daudz aicinājumu uz pilnīgu šķīstību, jo šķīstība ir augstākais no tikumiem.

Arī citās grāmatelēs un brošūriņās te bija izlasāmi dedzīgi mudinājumi ievērot šķīstību, atturēties no nepiedienīgu ainu vērošanas, izvairīties no šaubīgas sabiedrības un bīstamas lasāmvielas. Radās iespaids, ka no visiem baušļiem vissvarīgākais ir deši sestais. Šķīstība, šķīstība, pilnīga atturēšanās, un aplinku vārdiem tika runāts arī par aizliegto paša miesas aizskaršanu, un netrūka arī padomu vakarā likties gultā uz muguras, sakrustojot rokas uz krūfim, nepieļaujot, ka vēdera apakšgals spiestos pret matraci. Pavisam reti bija ieteikumi izvairīdes no pretējā dzimuma pārstāvēm, it kā šādu kontaktu iespējamība būtu mazticama, it kā sabiedrības labās manieres neko tādu nemaz nepieļautu. Vislielākais ienaidnieks bija masturbācija, lai arī tikai nedaudzos gadījumos bija lietots tik tiešs apzīmējums, un lielākoties šķīstības sludinātāji izlīdzējās ar apdomīgiem un netiešiem mājieniem. Kāda maza rokasgrāmatiņa skaidroja, ka dzīvnieku valstībā masturbējot vienīgi zivis: droši vien ar to bija domāta ārpusķermeniskā apaugļošana, jo daudzas zivju sugas izlaiž ikrus un pieņus ūdenī, kas tad rūpējas par tālāko, un tātad arī šīs nabaga radībiņas nekādu grēku nepastrādā, lai arī neizlaiž sēklu tai paredzētās atverēs. Par pērdķiem, kam onānisms ir mīļākais laika kavēklis, nebija teikts ne vārda. Un nekas nebija teikts arī par homoseksuālismu, it kā nebūtu grēks ļauties cita seminārista pieskārieniem.

Paņēmu rokās arī stipri sadeldētu dona Domēniko Pilas Mazo mocekļu eksemplāru. Tas bija stāsts par diviem dievbijīgiem jauniešiem zēnu un meiteni, kurus briesmīgi moka un spīdzina ļauni, antiklerikāli noskaņoti masoni, kas kalpo Sātanam; šie ļaundari vēlas mūsu tiklos jauniešus iesvētīt grēcīgās baudās un iepotēt viņiem naidu pret svēto

ticību, taču visi viņu pūliņi ir veltīgi. Skulptoru Bruno Kerubīni, kurš masonu vajadzībām ir radījis Zaimu Tēlu, kādā naktī pamodina rēgaina parādība pie viņa ir ieradies agrākais izpriecu biedrs, mirušais Volfgangs Kaufmanis. Pēc pēdējās kopīgās orģijas abi bija vienojušies: tas, kurš pirmais nonāks viņsaulē, kā rēgs parādīsies draugam un pastāstīs, kā īsti izskatās mirušo valstībā. Un, lūk, Volfgangs, mefistofeliska skata kundziņš, ievīstīts līķautā, post mortem iznirst no Tartara tvaikiem un ieplestām acīm raugās uz draugu. Viņa kvēlošās miesas izstaro biedējošu gaismu. Rēgs stādās priekšā pamodinātajam draugam un paziņo: "Elle pastāv, un tieši tur es esmu nonācis!" Un saka Bruno, lai tas pastiepj labo roku, ja vēlas saņemt pārliecinošu pierādījumu. Bruno paklausa, un rēgs viņa rokai uzpilina savu sviedru lāsi, kas svilinot izkrīt cauri skulptora delnai kā kausēts svins.

Lai arī uz dažām brošūrām bija norādīti izdošanas dati, tie man neko neizteica. Varēju būt lasījis šīs dievbijīgās grāmatiņas jebkurā vecumā varbūt biju pievērsies ticības lietām kara pēdējos gados, varbūt jau pēc atgriešanās pilsētā. Vai tā bija reakcija uz kara notikumiem? Mēģinājums tikt galā ar pubertātes vētrām? Vai varbūt mani Baznīcas aicinošajās skavās iegrūda pieredzētu vilšanos virkne?

Vienīgie manis paša fragmenti bija atrodami trešajā kastē. Pašā virspusē vairāki 1947. un 1948. gada Radiocorriere numuri, kuros pasvītroti un atzīmēti noteikti raidījumi. Piezīmes neapšaubāmi bija rakstītas manā rokrakstā, tātad šīs lappuses man varēja pavēstīt, ko tolaik gribēju klausīties. Izņemot dažus vēlo vakaru raidījumus, kas veltīti dzejai, visas pārējās bija kamermūzikas un koncertmūzikas pārraides. Patiesībā tie bija tikai īsi iespraudumi starp dažādām programmām pavisam agri no rīta, pēcpusdienā vai vēlu vakarā: trīs muzikālas skices, viena noktirne, labākajā gadījumā vesela sonāte. Nelielam cienītāju pulciņam paredzēta mūzika, ko atskaņo tajās diennakts stundās, kad radioklausītāju skaits sarūk. Tātad pēc kara, atgriezies pilsētā, es nepacietīgi gaidīju šos muzikālos notikumus, pamazām izkopjot savu atkarību, un, nogriezis radio pavisam klusi, lai netraucētu pārējos mājiniekus, kāri pieplaku ar ausi pie skaļruņa. Vectēvam bija dažas klasiskās mūzikas plates, bet varbūt tās biju pircis es, nostiprinādams savu jauno aizraušanos? Bet pirms tam es kā cītīgs spiegs atzīmēju visas retās iespējas kaut brīdi klausīties to mūziku, kas patīk man. Un kas zina, cik ļoti es niknojos, kad ierados virtuvē uz ilgi gaidītu tikšanos, taču neko nevarēju sadzirdēt, jo turpat trokšņoja citi kāds šļūkāja kājas, kāds tukši pļāpāja, un sievietes mazgāja traukus vai rullēja mīklu pastai.

Ar visciešāko uzspiedienu radioprogrammā biju pasvītrojis Šopēnu. Aizstiepu kasti uz vectēva kabinetu, ieslēdzu atskaņotāju un sava Telefunken skalu, un uzsāku pēdējos meklējumus, skanot Sonātei si betnol minorā, op. 35.

Zem Radiocorriere glabājās liceja laiku burtnīcas un klades, tās, kurās biju rakstījis no 1947. līdz 1950. gadam. Atklāju, ka man bijis satriecoši labs filosofijas pasniedzējs, jo gandrīz viss, kas man šajā jomā ir zināms, bija izlasāms skolasgadu pierakstos. Vēl te bija karikatūras, visādi ar skolasbiedriem kopīgi joki, un pa vienai fotogrāfijai no katras klases pēdējās skolasdienas: mēs visi sastājušies trijās vai četrās rindās, un pašā vidū skolotāji. Sejas fotogrāfijās man neko neizteica, pat sevi es sazīmēju tikai ar lielām pūlēm, lielākoties ar izslēgšanas metodi vai meklējot Cekuliņa cekula pēdējās šķipsnas.

Iejaukta starp skolas kladēm, lūk, vēl viena, kas aizsākta 1948. gadā, taču, šķirot lappuses uz priekšu, redzēju, ka rokraksts nemitīgi mainās, tāpēc gluži pamatoti spriedu, ka te lasāmi arī trīs nākamo gadu teksti. Dzejoļi.

Tik draņķīgi sarakstīti dzejoļi, ka tie varēja būt vienīgi manējie. Jaunības pumpas. Domāju, ka sešpadsmit gadu vecumā dzeju raksta visi, tas ir neizbēgams pārejas posms starp pusaudzibu un pieauguša cilvēka vecumu. Neatceros, kur lasīju, ka dzejnieki ir iedalāmi divās kategorijās: labi dzejnieki, kuri kādā brīdī iznīcina savus draņķīgos dzejoļus un dodas uz Āfriku tirgoties ar ieročiem, un slikti dzejnieki, kuri savus draņķīgos dzejoļus publicē un turpina tos rakstīt līdz pat nāves stundai.

Varbūt šis apgalvojums ir mazliet pārspīlēts, bet katrā ziņā mani dzejoji bija draņķīgi. Nevis drausmīgi vai atbaidoši, kādi varētu liecināt par provokatoriski noskaņotu ģēniju, bet līdz smieklīgumam patētiski un banāli. Vai bija vērts braukt šurp uz Solaru, lai atklātu, ka esmu bijis šāds papīra smērētājs? Nu nekas, es vismaz varēju lepoties ar to, ka šīs dzejiskās neveiksmes biju ielicis kastē un kasti noglabājis kapelā ar aizmūrētām durvīm, bet pats pēc tam pievērsies citu sarakstīto grāmatu vākšanai. Acīmredzot astoņpadsmit gadu vecumā man bija apbrīnojami skaidrs un neuzpērkami kritisks prāts.

Taču, ja es šos dzejoļus, kaut arī apbedītus kapelā, biju saglabājis, tātad tie man tomēr bijuši svarīgi, lai gan pusaudža poētisko pumpu vecums jau bija garām. Gribēju tos saglabāt kā liecību. Ir taču zināms, ka tie, kuriem izdevies izdzīt lenteni, glabā tā galvu burciņā ar spirtu, un citi tieši tāpat rīkojas ar žultsakmeņiem.

Pirmie teksti lielākoties bija uzmetumi, īsas atklāsmes, kas pieredzētas, noraugoties dabas dailē un diženumā, kā jau pieklājas ikvienam iesācējam dzejas mākslā: ziemas spirgtie rīti, kad sarmā pamirdz ilgas pēc aprīļa, poētiska stomīšanās par noslēpumainajām augusta vakara krāsām, mēness, mēness un atkal mēness, pilnīgi noteikti pārāk daudz mēnešu un tikai viens kautrības mirklis:

Ko dari, mēnes, augstu debesīs, man saki!

Tik savu dzīvi dzīvoju,

savu vienmuļo dzīvi,

es mirušu akmeņu,

nedzīvas zemes un

dzisušu vulkānu

lode.

Tu redzējies ko, varbūt es nemaz nebiju tāds muļķis, kā brīžiem izskatās. Vai varbūt tikko biju atklājis futūristus, kas mēnesnīcu vēlējās nogalināt. Bet tūlīt pēc tam es izlasīju dažas rindas par Šopēnu, par viņa mūziku un ciešanu pilno dzīvi. Kā gan citādi: sešpadsmit gadu vecumā tak nevar dzejot par Bahu, kurš apjuka tikai todien, kad nomira viņa sieva, un apbedītājiem, kas apjautājās, kā labāk organizēt bēres, atbildēja, lai taču tie jautājot viņai. Turpretī Šopēns ir kā radīts, lai saraudinātu sešpadsmitgadnieku: aizbraukšana no Varšavas ar mīļotās Konstancjas tēlu sirdī, nāve, kas klusa un nenovēšama tuvojas Valdemosas klosterī. Un tikai vēlāk, jau izaudzis, tu atklāj, ka viņš ir sarakstījis labu mūziku, pirms tam tu vienkārši raudi.

Nākamie dzejoļi bija veltīti atmiņai. Mātes piens man vēl nebija nožuvis no lūpām, bet es jau satraucos par to, kā labāk uzglabāt atmiņas, ko pavisam viegli bija pabalinājis laiks. Viens dzejojums skanēja šādi:

Atmiņu ēkas būvēju. Dzīvi

šādās mirāžās vēršu. Ikkatru aizplūstošo brīdi, ikkatru mirkli

viegli lappusi pāršķiru ar drebošu roku. Un atmiņa ir straujā ņirba, kas ūdens virsmai pārskrien un zūd.

Atkal un atkal pārlecot jaunā rindā, kā droši vien biju iemācījies no hermētiķiem.

Daudz dzejoļu par klepsidru, kurai laiks tek cauri kā pavisam smalka strūkliņa un nonāk atmiņas graudu klētī. Himna Orfejam (sīc/), kurā es to brīdināju: ja atmiņas valstībā otru reizi nonāksi, nebrīnies, ka zudis būs reiz nolaupītā svaigums. Piekodinājumi sev pašam: neizšķiest, neizšķiest nevienu mirkli… Brīnišķīgi, taču dažas desmitgades vēlāk pietika ar mazliet spēcīgāku asins saviļņošanos manās dzīslās, un vienā mirklī es izšķiedu visus iepriekšējos. Uz Āfriku, uz Āfriku tirgoties ar ieročiem.

Pa vidu citām liriskām drazām arī mīlas dzejoļi. Tātad es tomēr mīlēju. Vai biju iemīlējies pašā mīlestībā, kā tai vecumā nereti notiek? Taču manās rindās figurēja viņa, lai arī netverama.

Tu būtne, kas ieslodzīta trauslā itoslēpumā, kurš tevi no manis šķir. Varbūt esi dzimusi vien tālab,

lai šajās rindās mājotu, kaut to nezini.

Trubadūra dzeja ar izteiktiem mačisma elementiem. Kāpēc lai šī būtne būtu dzimusi vienīgi tālab, lai mājotu manās neveiklajās rindās? Ja šī būtne reālajā pasaulē neeksistēja, tad es biju monogāms pašā, kurš daiļo dzimumu padara par miesu savas iztēles harēmam, un šādus gadījumus mēdz dēvēt par pašapmierināšanos, lai arī sēkla tiek izšļākta ar rakstāmspalvas starpniecību. Un ko tad, ja Ieslodzītā Būtne bija reāla un patiešām neko nenojauta par manām jūtām? Tādā gadījumā es biju lempis. Bet kas bija viņa?

Manā priekšā bija tikai vārdi, nekādu redzes tēlu, un mistiskās liesmas es nejutu, jo karaliene Loana man bija sagādājusi vilšanos. Tomēr kaut ko es jutu, un brīžiem lasot likās, ka jau iepriekš varu uzminēt daža dzejoļa nākamās rindas: kādu dienu pagaisīsi un izrādīsies: viss tikai sapnis. Dzejiskā izdoma nekur un nekad nepazūd. Tāpēc jau rakstām, lai padarītu to mūžīgu. Dzejā baidījos ka viņa pagaisis, tātad savas rindas biju padarījis par trauslu aizvietotāju kaut kam tādam, kam reālajā dzīvē neuzdrošinājos tuvoties. Neapdomīgi es cēlu uz mirkļu smiltīm savu namu, pa visiem logiem redzēju tikai vienu seju, tikai seju. Bet nezinu, vai nožēlot, ka sevi šai zudīgai pasaulei lēmu. Būvēju sev pasauli, lai tajā uzņemtu kādu citu.

Un turpat tālāk lasīju aprakstu, kas bija pārāk detalizēts, lai varētu pieņemt, ka viņa ir tikai iedomu tēls:

Neko nemanot, viņa pagāja garām ar sasuku jaunu, bija maijs, bet puisis man blakus

(vecāks, garāks un blonds) smiedamies rādīja draugiem plāksteri sev uz kakla un teica: sifiloma.

Un nedaudz tālāk kāda dzeltena žakete tika aprakstīta tik apokaliptiski, ka daudz netrūka līdz vīzijai ar eņģeli, kurš pūš sesto bazūni. Meitene noteikti bija reāla, un arī to blondo čali ar sifilomu es nevarēju būt izdomājis. Un kā saprast šo dzejoli, vienu no pēdējiem mīlas sadaļā?

Kādā parastā novakarē,

trīs dienas pirms Ziemassvētkiem,

es mīlestību atšifrēju

pirmoreiz.

Parastā novakarē,

kad ielās jau piebradāts sniegs,

es trokšņoju zem loga,

cerot, ka mani pamanīs.

Pikojos, klaigāju,

cerēju ar to pietiks,

lai es kļūtu tev saredzams.

Tik daudzas vasaras, ziemas jau aizgājušas,

visas šūnas manī ir citas,

un varbūt arī atmiņas jau ir citas.

Tikai tevi, tikai tevi,

lai arī esi tālu prom (kur tu esi?),

joprojām atrodu dziļi tai muskulī,

ko sauc 'sirds',

atrodu tikpat pārsteigts

kā tai novakarē pirms Ziemassvētkiem.

Šai Ieslodzītajai Būtnei, kura bija caur un caurēm reāla, es biju veltījis trīs savas augšanas gadus. Un pēc tam (kur tu esi?) biju viņu zaudējis. Un varbūt ap to laiku, kad nomira mani vecāki un vectēvs, bet es pats pārcēlos uz Turīnu, biju nolēmis pielikt punktu, kā liecina divi pēdējie dzejoļi. Šie divi pēdējie bija ielikti kladē kā atsevišķas lapas, turklāt rakstīti nevis ar roku, bet ar mašīnu. Nedomāju, ka licejā mums bija pieejama rakstāmmašīna. Tas varētu nozīmēt, ka mani pēdējie dzejiskie mēģinājumi tapuši jau universitātes pirmajos gados. Bet dīvaini, ka atradu šīs lapas te, jo visi taču man apgalvoja, ka tieši tolaik es pārstāju braukt uz Solaru. Bet varbūt pēc vectēva nāves, kad onkulis un tante te likvidēja ikkatras dzīvības pazīmes, es vēlreiz nokāpu kapelā, lai aizzīmogotu atmiņas, no kurām grasījos atteikties, un ieliku šīs lapas dzejoļu kladē kā testamentu, kā atvadas. Un tie patiešām skanēja kā atvadas, kā galīga rēķinu noslēgšana gan ar dzeju, gan ar maigajām jūtām, kam pagriezu muguru.

Pirmais skanēja tā:

o Renuāra krēmīgās dāmas un tās kas Manē uz balkoniem stāv ak āra galdiņi bulvāru bāros un smalkais lando kas ripo prom tikmēr novīst pēdējā katleja Bergota elpa apraujas…

labāk runāsim skaidru valodu: Odete de Kresī bija īsta mauka

Otru sauca Partizāni. Viss, kas atlicis no manām atmiņām par laiku no četrdesmit trešā līdz kara beigām:

Talino Džino Vilcēn Dunci Ras no kalniem pavasara dienā nokāpāt tik asi svilpo vēji dziedājāt un to kā sniegavētra auro kā gribētu es atgūt tālās vasaras

kad negaidītas ložmetēju rejas tik bieži pusdienlaika miegu traucēja un pēcpusdienas nebeidzamās gaidas līdz jaunās ziņas čukstus tālāk ies jā borgēzieši dodas projām jau rīt Badoljo vīri nāks jā posteni tie noņems taču šodien uz Orbenjo vairs nevar tikt jā ievainotos projām ved ar ratiem es redzēju pie Draudzes nama tos bet seržants Garrani no tiesas ir iekš ciempadomes nostiprinājies… tad piepeši smird ellīgs sērs dārd elles troksnis lodes rīb pret mūri un ielas galā atskan kliedziens… visbeidzot pienāk nakts vairs tikai reti šāvieni no Sanmartīno puses skan kur pēdējos pie sienas liek… kā gribētu es atgūt tālās vasaras kad pārliecībai bija asins spēks tos laikus kad varbūt Talino Džino Vilcēns Duncis Rass bij' patiesībai skatījušies sejā

bet nevaru tos atgūt jo jau atkal uz Dziļgravu mans ceļš ir nobloķēts un tāpēc labāk šo atmiņu kladi aizvērt jo galu galā bez pēdām ir zudušas pagātnes naktis kad partizāns apsauca putniņus mežā lai tie nedzied

un netraucē skaistules miegu

Šīs rindas man bija un palika noslēpums. Tātad es biju pieredzējis laiku, kurš manā uztverē bija varonīgs vismaz tiktāl, cik lielā mērā kā protagonisti tajā darbojās citi. Apņēmies nolikt malā visus bērnības un pusaudzības meklējumus, es, uz pieaugušā dzīves sliekšņa stāvēdams, biju atcerējies pacilātības un drošas zināšanas brīžus. Taču apstājos, jo ceļš bija bloķēts (pēdējais postenis šajā karā, kas risinājās pie pašām mājām). Apstājos un padevos. Bet kā priekšā es padevos? Kas bija tas, ko es nevarēju vai negribēju atcerēties? Skaidrs vienīgi, ka šis "kaut kas" bija saistīts ar Dziļgravu. Jau atkal Dziļgrava. Vai es tur būtu sastapis laumas? Un tieši šī tikšanās mani pamudināja visu izdzēst? Vai varbūt, jau apzinādamies, ka Ieslodzīto Būtni esmu zaudējis, es agrākās dienas un arī Dziļgravu biju pārvērtis par zaudējuma alegoriju un tieši tāpēc visu, kas bijis svarīgs līdz šim brīdim, es noglabāju nepieejamā kapelā?

Nekā cita vairs nebija, vismaz Solarā ne. Varēju vienīgi izteikt minējumus, ka pēc šīs atteikšanās, es, jau būdams students un seno grāmatu pētnieks, nolēmu pievērsties citu pagātnei, kas mani personīgi nekādi nespētu skart.

Bet vai pie vainas bija Būtne? Vai tieši viņa aizbēgdama bija pamudinājusi mani ieslēgt arhīvā gan liceja gadus, gan tos, kurus biju aizvadījis Solarā? Vai arī man nez ko bija dvesušas sapņu balsis, bet es zēna biklumā nejaudāju izdvest neko? Tad jau tā bija veca dziesma, kuru agrāk vai vēlāk savā mūžā vismaz reizi nodzied katrs.

Ko vairāk varēja zināt vienīgi Džanni. Ja tu iemīlies, turklāt pirmoreiz mūžā, tu taču to atklāj vismaz savam uzticamajam solabiedram.

Pirms dažām dienām es nebiju ļāvis Džaruii izkliedēt manu atmiņu miglu ar savu atmiņu vienmērīgo gaismu, taču tagad gan man varēja palīdzēt vienīgi tas, kas glabājās viņa prātā.

Piezvanīju viņam vakarpusē, un mēs norunājām vairākas stundas no vietas. Tuvošanos svarīgākajam jautājumam es sāku pamazām, apmetot kārtīgu līkumu un runājot par Šopēnu. Un uzzināju, ka tajos laikos radio mums patiešām bija vienīgā iespēja dzirdēt nopietno mūziku, kas mūs aizrāva arvien vairāk. Tikai tad, kad mēs jau mācījāmies liceja trešajā klasē, pilsētā beidzot tika nodibināta mūzikas draugu biedrība, kas retumis noorganizēja kāda pianista vai vijolnieka koncertu, labākajā gadījumā spēlēja trio, un no mūsu klases šos pasākumus apmeklēja tikai četri cilvēki, turklāt paslepšus, jo pārējie stulbeņi sapņoja vienīgi par iekļūšanu bordelī, lai arī nebija sasnieguši astoņpadsmit gadu vecumu, un uz mums skatījās kā uz nožēlojamiem pediņiem. Labi, tātad vismaz kāda aizraušanās mums ir bijusi kopīga, nu varēju spert nākamo soli. "Tu nezini, vai liceja pirmajā klasē es nesāku domāt par kādu meiteni?"

"Tātad tu esi aizmirsis arī to. Laikam jau būs taisnība, ka nav ļaunuma bez labuma. Priekš kam tev tas jāzina, pagājis tik ilgs laiks… Domā labāk par veselību, Jambo."

"Neesi tāds sivēns! Es te atradu šo to interesantu. Man jāzina."

Likās, viņš vilcinās, bet tad tomēr izsita atmiņu mucai spundi un sāka stāstīt ar tādu dedzību, it kā iemīlējies tolaik būtu bijis viņš pats. Patiesībā gandrīz tā arī bija, jo (Džanni man stāstīja) viņš līdz tam laikam bija saglabājis imunitāti pret mīlas mokām, bet viss, ko viņam uzticēju es, reibināja tik ļoti, it kā to piedzīvotu viņš pats.

"Un viņa tiešām bija skaistākā savā klasē. Tev bija augstas prasības. Tu iemīlējies, jā gan, taču visskaistākajā."

"Alors moi, j'aime qui?… Mais cela va de soi! J'aime, mais c'est forcй, la plus belle qui soit!"

"Kas tas bija?"

"Nezinu, pats iešāvās prātā. Bet pastāsti man par viņu. Kā viņu sauca?"

"Lila, Lila Saba."

Skaists vārds. Ļāvu tam izkust uz mēles kā medum. "Lila. Skaisti. Un tālāk? Kā viss notika?"

"Liceja pirmajā klasē mēs, puikas, vēl bijām bērnišķīgi lempji ar pumpainiem ģīmjiem un nēsājām bikses līdz ceļiem. Bet viņas tai pašā vecumā jau bija sievietes un uz mūsu pusi pat neskatījās. Viņas koķetēja vienīgi ar puišiem no universitātes, kas mēdza viņas sagaidīt pie skolas durvīm. Tu viņu vienkārši ieraudzīji un biji beigts. No sērijas Dante un Beatrice. Un to es arī tāpat vien nesaku, jo pirmajā gadā mums tieši lika studēt ļauno dzīvi un Dziesmu grāmatu, un tās tu zināji no galvas, jo tur katrs sonets bija par tevi. Vienvārdsakot, tev tas bija kā zibens spēriens. Dažas dienas tu biji kā nolēmēts, nedz runāji, nedz ēdi, un vecāki jau sāka domāt, ka tu esi saslimis. Pēc tam tu saprati, ka gribi zināt, kā viņu sauc, taču tev nebija drosmes to kādam prasīt, jo tu baidījies, ka citi sapratīs, kas tevi piemeklējis. Par laimi, viņas klasē mācījās tāda Nineta Fopa, simpātiska meitene, tikai izskatījās pēc vāveres, un viņa bija tava kaimiņiene, jūs kopš bērnības bijāt kopā spēlējušies. Un tā, saticis Ninetu trepēs, tu bridi papļāpāji par visu ko citu un tad kā starp citu apvaicājies, kas tā bija par draudzeni, ar kuru tu viņu vienudien biji redzējis kopā. Un tā tu uzzināji vismaz vārdu."

"Un tālāk?"

"Un tālāk tu pārvērties par zombiju. Un, tā kā tolaik tu biji briesmīgi ticīgs, aizgāji pie sava garīgā vadītāja dona Renato, kurš bija no tiem jaunmodīgajiem priesteriem, kas nēsā bereti un brauc ar mopēdu. Visi teica, ka viņam esot ļoti plaši uzskati, un tev viņš pat atļāva lasīt grāmatas no Indeksa, lai tu varētu izkopt kritiskās spējas. Man nemūžam nepietiktu drosmes ko tādu stāstīt priesterim, bet tev vajadzēja kādam izkratīt sirdi. Zini, tu biji kā tas čalis no anekdotes, tas, kurš cieš kuģa katastrofā un nonāk uz neapdzīvotas salas divatā ar pasaules skaistāko un slavenāko aktrisi, drīz notiek viss, kam jānotiek, bet viņš joprojām nejūtas laimīgs, līdz beidzot pierunā viņu pārģērbties par vīrieti un ar ogli uzzīmēt ūsas; tad viņš to saņem aiz elkoņa un saka: Gustavo, ja tu zinātu, ko es izdrātēju…"

"Nekļūsti nu vulgārs, man šis ir nopietns jautājums. Ko teica dons Renato?"

"Ko tad lai tev sacītu priesteris, lai arī cik plaši viņam tie uzskati būtu. Viņš teica, ka tavas jūtas ir cildenas, skaistas un atbilstošas cilvēka iedabai, taču tu nedrīkstot tās sabojāt, pārvēršot par fizisku sakaru, jo līdz laulības sakramentam ir jānonāk šķīstiem, un tāpēc tev savas jūtas kā noslēpums jāglabā dziļi sirdī."

"Un ko es?"

"Un tu kā muļķis viņam klausīji un visu paturēji dziļi sirdī. Bet, manuprāt, tā tu darīji arī tāpēc, ka tev bija bail viņai tuvoties. Taču ar sirds dziļumiem tev nepietika, tāpēc tu visu stāstīji man un pat piespiedi piedalīties savās stulbībās."

"Kā tu taču teici, ka es viņai netuvojos?"

"Redzi, tu dzīvoji pie pašas skolas, izgāji pa durvīm, nogriezies ap stūri un mājās biji. Skolas direktors bija noteicis, ka pēc stundām pirmie no skolas iziet zēni. Tā tu riskēji vispār nekad nedabūt viņu redzēt, bet stāvēt kā muļķis ārpusē pie skolas kāpnēm un viņu gaidīt tu negribēji. Lielākajai daļai gan puišiem, gan meitenēm -, kas mācījās mūsu skolā, vajadzēja šķērsot parku, lai nonāktu Mingeti laukumā, un tad no turienes jau katrs devās uz savu pusi. Viņa dzīvoja tieši Mingeti laukumā. Un tad tu pasāki pēc stundām izlikties, ka pavadi mani līdz parka tālākajam galam, nogaidīji to brīdi, kad meitenes iznāk no skolas, un griezies atpakaļ, kad viņa ar draudzenēm ienāca parkā. Tu viņu dabūji redzēt, pagāji viņai garām, un ar to tev pietika. Un tā katru dienu."

"Un man ar to pietika."

"Īstenībā nepietika. Un tad tu pasāki visu ko sadomāt. Tu iesaistījies visādos labdarības pasākumos, lai no skolas direktora saņemtu atļauju apstaigāt visas klases un pārdot nez kādas biļetes, un, iegājis viņas klasē, tu atradi ieganstu minūti ilgāk pastāvēt pie viņas sola, jo, piemēram, nevarēji atrast sīknaudu, ko izdot. Tu paziņoji, ka tev sāp zobi, jo jūsu ģimenes zobārsts pacientus pieņēma tieši Mingeti laukumā un viņa uzgaidāmās telpas logi bija tieši pretī Lilas balkonam. Tu sūdzējies par briesmīgām sāpēm, bet zobārsts nekādu vainu nespēja atrast un urba uz labu laimi. Tā tu vairākas reizes panāci, ka tev salabo veselus zobus, taču pie zobārsta tu vienmēr ieradies pusstundu pirms norunātā laika, lai varētu stāvēt uzgaidāmajā telpā un skatīties uz viņas logiem. Skaidrs, ka viņa ne reizi neiznāca uz balkona. Vienu vakaru, kad stipri sniga, mēs, vesels bars nācām no kino, un tu tieši Mingeti laukumā sarīkoji pikošanos un auroji kā traks, mēs pat domājām, ka tu esi piedzēries. Bet tu vienkārši cerēji, ka viņa to troksni sadzirdēs un pienāks pie loga. Es gan nesaprotu, kāpēc tev likās, ka tas uz viņu atstās vēlamo iespaidu. Katrā ziņā pie loga pienāca dusmīga vecene un draudēja izsaukt policiju. Un tad tevi piemeklēja diži ģeniāla ideja. Tu sarīkoji varietē izrādi, ne īsti burlesku, ne īsti rēviju liceja lielo šovu. Tas arī bija pirmajā klasē, un daudz netrūka, lai tu būti izkritis visos eksāmenos, jo tu domāji tikai par izrādi par tekstiem, mūziku, dekorācijām. Un tad visbeidzot grandiozi panākumi. Trīs izrādes pēc kārtas. Visa skola lauzās uz aktu zāli noskatīties pasaules labāko šovu. Pat vecāki nāca skatīties bariem. Un viņa izrādi noskatījās divreiz. Viens no spēcīgākajiem numuriem bija parodija par Marīni kundzi. Tā bija mūsu dabaszinātņu skolotāja, tāda tieva, tieva un plakana kā dēlis, mati vienmēr copītē, mugurā melns uzsvārcis, uz acīm lielas bruņrupučkaula brilles. Tu arī bija tievs, un tevi pārģērbt par Marīni bija pavisam viegli. Profilā tu izskatījies kā viņas kopija. Jau tikko tu iznāci uz skatuves, atskanēja tādi aplausi, it kā būtu ieradies pats Karūzo. Un Marīni bija paradums nodarbību laikā no rokassomiņas izņemt klepus tableti un tad pusstundu to valstīt pa muti no viena vaiga uz otru. Kad tu atvēri somiņu, izlikies, ka paņem klepus konfekti, un tad ar mēli izspīlēji vaigu, nu, zini, ovācijas bija tādas, ka daudz netrūka, lai būtu iebrucis jumts. īsāk sakot, tu ar vienu mēles kustību novedi pilnīgā ekstāzē simtiem cilvēku. Tu biji kļuvis par varoni. Bet skaidrs, ka visvairāk tu kaifoji par to, ka viņa bija zālē un tevi redzēja."

"Un vai tad pēc tam ari es neuzdrošinājos viņai tuvoties?"

"Nē. Un tu taču biji devis solījumu donam Renato."

"Tātad es ar viņu runāju tikai tad, kad pārdevu tās biļetes?"

"Bija vēl dažas reizes. Piemēram, mūs, visu skolu, aizveda uz Asti skatīties Alfjēri traģēdijas. Pēcpusdienā viss teātris bija atvēlēts tikai mums. Turklāt mūsu četrotnei pat izdevās iekarot veselu ložu. Tu pētīji visas ložas un balkonus, meklējot viņu, un beidzot ieraudzīji, ka viņai ticis atlokāms papildsēdeklis partera pašos dziļumos, no kurienes viņa neko nevarēja saredzēt. Un tad starpbrīdī tu pacenties gadīties viņai ceļā, pateici čau un painteresējies, kā viņai patīk izrāde, un viņa sāka sūdzēties, ka no savas vietas neko neredzot. Tad tu teici, ka mums gan esot brīnišķīga loža un viena vieta vēl esot brīva, tāpēc viņa, ja gribot, varot pievienoties. Viņa atnāca un aizrautīgi noskatījās visus nākamos cēlienus, paliekusies pat drusku pāri ložas apmalei, bet tu visu to laiku nosēdēji pašos ložas dziļumos. Uz skatuvi tu pat nemēģināji skatīties, tikai divas stundas blenzi uz viņas skaustu. Pussoli no orgasma."

"Un tālāk?"

"Pēc izrādes viņa tev pateica paldies un aizgāja pie draudzenēm. Tu bija izrādījis laipnību, un viņa tev pateicās. Es taču tev jau teicu, ka viņas bija pieaugušas sievietes un uz mūsu pusi pat neskatījās."

"Lai arī es biju izcilā šova varonis?"

"Tu domā ka visas neprātīgi iemīlas Džerijā Lūisā? Viņa nodomāja, ka tev labi sanāk, un viss."

Labi. Pagaidām Džanni man bija atstāstījis pavisam banālu skolasgadu romānu. Bet viņš stāstīja tālāk, un es pamazām sāku šo to saprast. Pirmo liceja gadu biju nodzīvojis kā nemaņā. Tad pienāca brīvdienas, un es Solarā drausmīgi mocījos, jo neko par Lilu nezināju. Rudenī, pēc atgriešanās pilsētā, sekoja nākamie klusas dievināšanas mēneši (un tikmēr klusībā es, kā tagad zināju, turpināju rakstīt dzejoļus, bet Džanni es to neteicu). Droši vien man šķita, ka jūtu Lilu sev līdzās dienu pēc dienas (un nakti pēc nakts).

Bet otrās klases vidū Lila Saba pazuda. Viņa aizgāja no skolas un, kā es uzzināju no Ninetas Fopas, bija pametusi arī pilsētu kopā ar visu ģimeni. Tas bija stipri noslēpumains notikums, par kuru necik daudz nezināja arī Nineta, kas bija dzirdējusi tikai šādas tādas baumas. Lilas tēvs bija iekūlies nepatikšanās, iespējams, runa bija par krāpniecisku bankrotu. Viņš lietu bija atstājis advokātu ziņā un sameklējis sev darbu ārzemēs, kur nogaidīt, kamēr viss nokārtosies. Diemžēl nekas tā aiī nenokārtajās, tāpēc Sabu ģimene atpakaļ vairs neatgriezās.

Neviens nezināja, kur viņi palikuši. Dažs teica, ka pārcēlušies uz Argentīnu, dažs uz Brazīliju. Katrā ziņā uz Dienvidameriku tajos laikos, kad pat Lugāna mums bija kā ultima Thule. Džanni manā uzdevumā centās ievākt ziņas: rādījās, ka Lilas sirdsdraudzene bija tāda Sandrīna, taču arī šī Sandrīna klusēja kā ūdeni mutē ieņēmusi un nekādus noslēpumus neizpauda. Un kāpēc lai viņa kaut ko stāstītu tieši mums? Katrā ziņā Sandrīna ar Lilu sarakstījās, par to mēs bijām pārliecināti.

Pusotru gadu līdz vidusskolas beigšanas eksāmeniem es pavadīju nemitīgās skumjās un nomāktībā, biju nožēlojamā stāvoklī. Domāju tikai par Lilu Sabu un to, kur viņa varētu būt palikusi.

Un tad, Džanni stāstīja, likās, ka, sācis mācīties universitātē, es visu aizmirsu. Pirmajos kursos man bija divas meitenes, un pēc tam es satiku Paolu. Lilai būtu vajadzējis pārvērsties par skaistām pusaudža gadu atmiņām, kā jau tas parasti notiek. Taču es turpināju dzīt pēdas Lilai visu mūžu. Es pat esot gribējis braukt uz Dienvidameriku, cerēdams, ka nejauši satikšu viņu uz ielas kaut kur starp Ugunszemi un Pernambuku. Kādā vājuma brīdī es biju Džanni atzinies, ka savos daudzajos piedzīvojumos es katrā sievietē cenšos saskatīt Lilas seju. Vairāk par visu es gribēju vēl kaut reizi viņu pirms nāves redzēt, un man bija pilnīgi vienalga, kā viņa pa šiem ilgajiem gadiem būtu mainījusies. Tu tikai sabojātu savas atmiņas, teica Džanni. Bet es strīdējos pretī, ka šis rēķins nevar palikt nenoslēgts.

"Tā tu dzīvoji visu mūžu meklējot Lilu Sabu. Es gan teicu, ka tev tas vienkārši ir aizbildinājums, lai varētu pīties ar citām. Necik nopietni es tavas runas neuztvēru. To, cik viss ir nopietni, es sapratu tikai aprīlī."

"Kas notika aprīlī?"

"Jambo, šo gan es tev negribētu stāstīt, jo es tev to izstāstīju tieši dažas dienas pirms tā tava negadījuma. Es nemēģinu apgalvot, ka šie fakti ir tieši saistīti, bet kaut vai māņticības dēļ labāk nevajag, un, pēc manām domām, tas arī nav nekas tik svarīgs…"

"Nē, tagad tev ir jāizstāsta viss, citādi man tūlīt sakāps spiediens. Pūt vaļā!"

"Tātad aprīļa pirmajās dienās es biju aizbraucis uz mūsu pusi, lai aiznestu uz kapiem puķes, kā es reizēm daru. Un arī nostalģija pēc vecajām vietām bija uznākusi. Mūsu vecajā pilsētā jau viss ir palicis tieši tāpat kā tajos laikos, kad mēs aizbraucām prom. Tāpēc es tur vienmēr sajūtos jaunāks. Un tur es satiku Sandrīnu, viņai arī ir ap sešdesmit tāpat kā mums, tomēr necik daudz mainījusies viņa neizskatījās. Aizgājām iedzert kafiju un atcerējāmies vecos laikus. Tā mēs runājām un runājām, līdz es viņai apjautājos par Lilu Sabu. Kā vai tad tu nezini, viņa teica (un kā lai es būtu varējis zināt?), vai tad tu nezini, ka Lila Saba nomira, kad mēs tikko bijām pabeiguši liceju? Neprasi, no kā tieši viņa nomira, Sandrīna man teica, es viņai rakstīju vēstules uz Brazīliju, un viņas māte man tās atsūtīja atpakaļ un pateica, kas noticis, iedomājies, nabaga mīlulīte, nomirt astoņpadsmit gadu vecumā. Un viss. Jo būtībā arī Sandrīnai tā bija sena pagātne."

Tātad es četrdesmit gadus biju dzinies pēc rēga. Universitātes sākumā biju pārvilcis svītru pāri visām vecajām atmiņām, biju paturējis tikai vienu un, pats to nezinādams, visu šo laiku veltīgi biju riņķojis ap kapu. Cik poētiski. Cik neizturami mokoši.

"Bet kāda viņa bija?" es beidzot jautāju. "Pastāsti man vismaz, kāda viņa bija."

"Ko lai es tev saku, viņa bija skaista un patika arī man, un, kad es tev to pateicu, tu biji tik lepns, it kā tevi kāds būtu paslavējis par smuko sieviņu. Lilai bija gari, gaiši mati gandrīz līdz viduklim, un sejiņa tāda ne īsti eņģelītis, ne īsti velnēns, un, kad viņa smējās, bija redzami divi augšējie priekšzobi…"

"Droši vien kaut kur ir saglabājusies kāda fotogrāfija. Klases fotogrāfija licejā!"

"Jambo, licejs, mūsu vecais licejs, nodega jau sešdesmitajos gados, un nodega pa īstam sienas, soli, arhīvs, viss. Un tagad tai vietā ir uzbūvēts jauns. Monstroza ēka."

"Varbūt viņas klasesbiedrenēm ir kāda fotogrāfija, kaut vai tai Sandrīnai…"

"Var jau būt, ja tu gribi, es mēģināšu noskaidrot, lai gan īsti nezinu, kā viņai to prasīt. Un citu iespēju jau nemaz nav. Pat Sandrīna tagad, kad pagājuši gandrīz piecdesmit gadi, vairs nemācēja pateikt, kurā pilsētā viņa dzīvoja, esot bijis tāds dīvains vārds, ne jau kāda no lielajām, slavenajām pilsētām, tādām kā Rio. Un vai tu gribi aplaizīt pirkstu un izskatīt visas Brazīlijas telefongrāmatas, meklējot kādu Sabu? Varbūt tu tādus atradīsi tūkstošiem. Un, iespējams, tēvs bēgot nomainīja vārdu. Un pat ja tu atrastu īstos Sabas, ko tālāk? Vecāki noteikti ir jau miruši vai arī nonākuši bērna prātā, jo viņiem jau būtu pāri deviņdesmit. Vai tu viņiem teiktu: atvainojiet, atvainojiet, es te nejauši braucu garām, vai jūs man varētu parādīt savas meitas Lilas fotogrāfiju?"

"Un kāpēc ne?"

"Nu izbeidz! Cik ilgi tu gribi dzīties pakaļ šīm fantāzijām? Kas miris, lai dus mierīgi, un kas dzīvs, lai dzīvo tālāk. Tu pat nezini, kurā kapsētā meklēt viņas kapa plāksni. Un vispār viņu nemaz nesauca Lila."

"Kā tad viņu sauca?"

"Ups, būtu labāk klusējis. Man par to aprīlī ieminējās Sandrīna, un es to tūlīt pastāstīju arī tev, jo sakritība man likās pārāk dīvaina, bet es uzreiz redzēju, ka tas tevi iespaidoja stiprāk, nekā vajadzētu. Pārāk stipri, ja drīkstu tā teikt, jo būtībā runa ir tikai par sagadīšanos. Labi, ja jau, tad jau. Lila bija mīļvārdiņš no Sibillas."

Profils, kas bērnībā redzēts franču žurnālā, seja, kas puikas gados ieraudzīta, stāvot uz liceja kāpnēm, un tad citas sejas, kurām visām varbūt piemita kaut kas kopīgs, Paola, Ivonna, smukā holandiete un tā tālāk un tā joprojām līdz pat Sibillai, dzīvajai Sibillai, kura pavisam drīz precēsies, un tātad es zaudēšu arī viņu. Stafetes skrējiens cauri gadiem, meklējot ko tādu, kas vairs neeksistēja jau tad, kad es vēl rakstīju savus dzejoļus.

Klusi noskaitīju:

Esmu viens, atspiežos miglā, pret alejas stumbru… un sirds man tukša, ir vien atmiņas par tevi, tās klīst bālas, bezgalīgas, tālu prom no aukstajām gaismām, no visa starp kokiem.*

Šis gan ir skaists, jo nav manējais. Bezgalīgas, taču bālas atmiņas. Solarā ir tik daudz dārgumu, taču nav pat vienas vienīgas Lilas Sabas fotogrāfijas. Džanni viņas seju atmiņā redz skaidrāk par skaidru, bet es vienīgais, kam uz to būtu tiesības, ne.

## 14 viesnĪca pie trim ROZĒM

Vai man vēl Solarā ir kas darāms? Tagad jau ir skaidrs, ka manas pusaudzības svarīgākie notikumi risinājās citur mūsu pilsētā četrdesmito gadu beigās un tālu Brazīlijā. Tās vietas (mūsu tālaika dzīvoklis, licejs) vairs neeksistē, un varbūt vairs neeksistē arī tālās vietas, kur Lila nodzīvoja sava īsā mūža pēdējos gadus. Pēdējie svarīgie dokumenti, ko Solara man varēja sniegt, bija mani dzejoļi, kuri ļāva neskaidri samanīt Lilas klātbūtni, lai ari neatdeva viņas seju. Jau atkal man priekšā ir miglas siena.

Tā es domāju šorīt. Jau biju ceļa jūtīs, taču vēl gribēju pēdējoreiz uzmest skatienu bēniņiem. Biju pārliecināts, ka tur augšā vairs nav nekā ko meklēt, tomēr mani turp aizdzina neiespējamā vēlēšanās atrast nez kādas pēdējās pēdas.

Izstaigāju jau tik labi pazīstamos plašumus: lūk, te rotaļlietas, tur skapji ar grāmatām… Un pamanīju, ka iespīlēta starp diviem skapjiem stāv kaste, ko vēl nebiju vēris vaļā. Tajā atkal bija romāni gan daži klasiķi, tādi kā Konrāds vai Zolā, gan populārā literatūra kā baroneses Orei sacerētie Sarkanās Prīmulas piedzīvojumi…

Te bija arī kāds itāļu pirmskara detektīvromāns Augusto Marija de Andželisa Viesnīca "Pie trim rozēm". Jau atkal šķita, ka grāmata stāsta par mani:

Lietus stīdzēja gariem pavedieniem, kas lukturu gaismā rādījās sudraboti. Visu pārņēmusi, dūmainā migla kā sīkām adatiņām durstīja seju. Pa ietvēm plūda nebeidzamas lietussargu straumes. Pa ielas vidu traucās automobili, daža laba kariete, pārpildīti tramvaji. Sešos pēcpusdienā šajās decembra sākuma dienās Milānā jau valdīja pilnīga tumsa.

Trīs sievietes gāja steidzīgi, alpaini, līdzīgi vēja brāzmām, lauzdamās cauri blīvajām gājēju rindām. Visas trīs bija ģērbušās melnā, atbilstoši pirmskara modei, un platmaļu cepures viņām rotāja pērlītes un gāzes plīvurīši…

Un viņas bija tik līdzīgas cita citai, ka tad, ja viņām zem zoda pušķī nebūtu sasietas cepures lentes atšķirīgās krāsās rožaini mēļa, tumši violeta un melna -, ikviens domātu, ka redz halucināciju, būdams pārliecināts, ka trīskārši uzlūko vienu un to pašu personu. Viņas gāja pa Ponte Vetero ielu no Orso ielas puses un, kad bija sasniegušas vietu, kur izgaismotās ietves beidzās, visas trīs ar rāvienu ienira Karmines laukuma tumsā…

Vīrietis, kas viņām sekoja un bija vilcinājies pieiet tuvāk brīdī, kad viņas šķērsoja laukumu, apstājās lietū iepretī baznīcas fasādei…

Viņa sejā parādījās aizkaitinājuma izteiksme, viņš raudzījās uz melnajām durvīm… Viņš gaidīja, nenolaizdams no baznīcas durvīm acis. Ik pa laikam kāda ēna šķērsoja laukumu un nozuda aiz to vērtnēm. Migla kļuva arvien biezāka. Aizritēja vēl pusstunda. Likās, vīrietis ir samierinājies… Lietussargu viņš bija atbalstījis pret sienu, lai no tā notecētu ūdens, un lēnām, ritmiski berzēja rokas, pavadīdams šo kustību ar iekšēju monologu…

No Karmines laukuma viņš nogriezās Merkato ielā un tālāk Pontačo ielā, un, beidzot nonācis pie lielām stiklotām durvīm, aiz kurām bija saskatāms plašs, gaišs vestibils, atvēra tās un gāja iekšā. Uz durvju stikliem lieliem burtiem bija lasāms: Viesnīca "Pie trim rozēm"…

Tas biju es: visu pārņēmušajā miglā es biju samanījis trīs sievietes Lilu, Paolu, Sibillu, kuras šajā dūmakainajā blāvā nebija atšķiramas cita no citas un piepeši nozuda tumsā. Veltīgi turpināt viņas meklēt, jo migla sabiezē arvien vairāk. Varbūt risinājums ir atrodams citur. Tad jau labāk pastaigāt pa Pontačo ielu, ieiet viesnīcas gaišajā vestibilā (bet vai tūlīt aiz vestibila neatrodas nozieguma vieta?). Kur varētu būt šī viesnīca Pie trim rozēm? Priekš manis jebkur, visur. A rose by any other name.

Dziļāk kastē bija salikta pabieza avīžu kārta, bet zem tās divi senāki liela formāta sējumi. Pirmais no tiem bija Bībele ar Dorē gravīrām, taču tik briesmīgā stāvoklī, ka to varētu pārdot tikai mazprasīgiem pircējiem pie kolekcionāru letēm ielas malā. Otras grāmatas pusādas iesējums nevarēja būt vecāks par simt gadiem, uz nodeldētās muguriņas ne autora, ne nosaukuma, kartona vāki lāsumainā, izbalējušā marmorrakstā. Atšķīru to vaļā, un man uzreiz bija skaidrs, ka šis, visticamāk, ir 17. gadsimta izdevums.

Tipogrāfiskais salikums un divās slejās izkārtotais teksts mani uzreiz darīja tramīgu, un es tūliņ steidzos pie frontispisa: Mr. William Shakespeares Comedies, Histories, & Tragedies. Šekspīra portrets, printed by īsaac laggard…

Arī cilvēkam ar normālu veselību šāds atradums var izraisīt infarktu. Un nebija šaubu, ka šoreiz tas nav nekāds Sibillas joks: šis patiešām bija 1623. gada in folio, pilnīgs, tikai ar nedaudziem gaišiem izplūdumiem un izcili platām malām.

Kā šī grāmata varēja nonākt vectēva rokās? Droši vien viņš vairumā iepirka lielu deviņpadsmitā gadsimta izdevumu partiju no večiņas, kas par cenu daudz nekaulējās, jo būtībā šis darījums nozīmēja vecu, traucējošu krāmu atdošanu uzpircējam.

Vectēvs nebija seno grāmatu eksperts, taču nebija ari neizglītots cilvēks. Gan jau viņš saprata, ka šis ir diezgan vērtīgs izdevums, un varbūt nopriecājās, ka ir ticis pie Šekspīra opera omnia, taču viņam neienāca prātā pārbaudīt, cik šāda grāmata maksātu izsolēs, viņam attiecīgo izsoļu katalogu nemaz nebija. Un tā, kad onkulis un tante visu uzšķūrēja bēniņos, te nonāca ari in folio un nogulēja četrdesmit gadus, tāpat kā nez kādā citā vietā klusi bija gaidījis iepriekšējos trīssimt.

Sirds man neprātīgi sitās, taču es nepievērsu tam uzmanību.

Tagad esmu šeit, vectēva kabinetā, un drebošām rokām glaudu savu dārgumu. Pēc tik daudzām pelēkas miglas brāzmām beidzot esmu ienācis viesnīcā Pie trim rozēm. Tā nav Lilas fotogrāfija, tas ir mudinājums atgriezties Milānā, atgriezties tagadnē. Ja šeit ir Šekspīra portrets, tad tur būs Lilas portrets. Bards mani aizvedīs pie manas Dark Lady.

Ar šo in folio es izdzīvoju dēku romānu, kas ir daudz aizraujošāks par visiem piļu noslēpumiem, ko pieredzēju starp Solaras mūriem, pavadot te gandrīz trīs mēnešus ar augstu asinsspiedienu. No pārdzīvojuma man mazliet jūk domas, sejā ik pa brīdim ieskrien karstuma vilnis.

Atradums mani tiešām ir nāvīgi satriecis.

## Treša daļa OI NOETOI

..

## 15 beidzot tu atgriezies, mana DRAUDZENE MIGLA!

Traucos pa tuneli ar fosforescējošām sienām. Brāžos uz tālu punktu, kas izskatās aicinoši pelēks. Vai šī ir nāves pieredze? Kā zināms, tie, kas to izmēģinājuši un pēc tam atgriezušies atpakaļ, stāsta tieši pretējo: viņi esot devušies uz priekšu pa tumšu un reibinošu gaiteni, kura galā gaida žilbinošas gaismas triumfs. Viesnīca Pie trim rozēm. Tātad vai nu es neesmu miris, vai arī visi tie mirēji ir melojuši.

Esmu gandrīz sasniedzis tuneļa galu, un te jau ir manāmi tvaiki, kas biezē viņā pusē. Tajos es labpatikā vārtos un, pats to gandrīz nemanīdams, iekļūstu smalkā plandošu garaiņu saaudumā. Tā ir migla: nevis grāmatās izlasītā, ne citu izstāstītā, bet īstā, un es tajā esmu iekšā. Esmu atgriezies.

Man visapkārt migla ceļas un bieziem triepieniem aizkrāso pasauli ar mīkstu netveramību. Ja no baltuma iznirtu māju aprises, es redzētu, kā migla, drūmu vaigu iekodusies ģēvelē, cenšas nograuzt nost jumtu. Taču nekā tā jau visu ir aprijusi. Vai varbūt šī ir migla, kas izplājusies pār laukiem un pakalniem. Man nav skaidrs, vai es pa to peldu vai eju kājām, bet arī zemes vietā ir tikai migla. Itin kā es bristu pa sniegu. Iegremdējos miglā, piepildu ar to plaušas, izpūšu atkal ārā, lēkāju pa to kā delfīns, līdzīgi kā toreiz, kad sapņoju, ka peldu pa krēmu… Draudzīgā migla mani sagaida, apvijas apkārt, apsedz no visām pusēm, ietīsta un ieelpo mani, noglāsta vaigus un tad iespraucas starp apkakli un zodu un kniebj man kaklā, un tā smaržo pēc kaut kā spēcīga, pēc sniega, pēc dzēriena, pēc tabakas. Eju un jūtos līdzīgi kā Solarā, kur, iedams pa miestiņa vecajiem portikiem, visas debesis nekad neredzi un virs galvas tev ir zemas arku velves, tik zemas kā vīna pagrabā. Et, comme un bon nageur qui se pвme dans l'onde, tu sillonnes gaiement l'immensitй profonde avec une indicible et mвle voluptй.

Daži apveidi man tuvojas. Vispirms tie parādās kā milži ar daudzām rokām. Tie izstaro vieglu siltumu, un tur, kur viņi iet, migla izkūst. Redzu viņus itin kā izgaismojamies laternas vārgajā gaismā, paraujos malā, baidos, ka de uzgāzīsies man virsū, bet viņi jau noliecas pār mani, un tad es izslīdu tiem cauri gluži kā rēgiem, un viņi izšķīst. Līdzīgi notiek, kad, braucot vilcienā, redzi, kā no tumsas tuvojas signālugunis, un jau nākamajā mirklī tumsa tās atkal aprij.

Parādās cits ņirdzīgs tēls sātanisks klauns, kas iespītējies zilgani zaļganā tērpā un pie krūtīm spiež kaut ko ļenganu, tādas kā cilvēka plaušas, un no mutes, kas pavērta platam smējienam, viņam veļas liesmas. Klauns uzbrāžas man virsū, nolaiza kā ugunsmetējs un aiziet, atstājot aiz sevis vien tik tikko manāmu siltuma sliedi, kas uz mirkli izgaismo šo fumifugium. Pretī man veļas globuss, virs kura tup milzīgs ērglis, bet aiz šī plēsonīgā putna parādās zili bāla seja, kam no paura uz visām pusēm durstīgi slejas simtiem zīmuļu, gluži kā mati, kas bailēs sacēlušies stāvus… Šo kompāniju es pazīstu, viņi bija mani biedri, kad gulēju slims ar lielu drudzi un jutos iemērkts karaļa klimpiņu zupā, dzeltenu puvekļu pūšļi verdot burbuļoja man visapkārt, un es vārījos to sulā. Un nu, tāpat kā tajās naktīs, es atkal esmu savas istabas tumsā, kad piepeši vaļā atsprāgst vecā, tumšā drēbjuskapja durvis un no tā ārā kāpj daudzi onkuļi Gaetāno, kāpj baru bariem. Gaetāno onkulim bija trīsstūrveida galva, spies zods un sprogaini mati, kas uz deniņiem veidoja tādus kā divus sāniskus izaugumus, seja sakritusi kā diloņslimniekam, drūmas, blāvas acis un viens zelta zobs deši pa vidu melni caurumainajai rindai. Līdzīgs zīmuļvīram. Sākumā onkuļi Gaetāno vēlās ārā pa pāriem, tad savairojās un dejoja pa manu istabu, kustēdamies kā marionetes, stīvi, ģeometriski locīdami rokas, un reizēm viņi kā spieķi turēja divus metrus garu koka lineālu. Viņi atgriezās katrreiz, kad saķēru gripu, masalas vai šarlaku,

viņi bija mana apsēstība vēlajās pēcpusdienās, kad drudzis pieņēmās spēkā, un man no viņiem bija bail. Pēc tam viņi pazuda varbūt sakāpa atpakaļ skapī, un vēlāk, jau puslīdz izveseļojies, es bailīgi vēru skapi vaļā un pārbaudīju tā iekšpusi sprīdi pa sprīdim, taču nekādi nevarēju atrast apslēptu eju, pa kuru viņi bija uzradušies.

Pavisam atlabis no slimuma, es reizēm pavisam reti svētdienas pēcpusdienas pastaigā pa pilsētas galveno ielu sastapu īsto onkuli Gaetāno, kurš uzsmaidīja ar savu zelta zobu, noglaudīja man vaigu, teica: "Labs puika!" un gāja prom. Viņš bija lāga cilvēks, un es nekad neesmu varējis saprast, kāpēc viņš kā baisa apsēstība mācās man virsū, kad biju slims, un es arī nekad neuzdrošinājos vecākiem pajautāt, vai onkuļa Gaetāno dzīvē, viņa personā, slēpjas kas divdomīgs, glumens vai pieglaudīgi bīstams.

Ko es toreiz teicu Paolai, kad viņa mani paglāba no paskriešanas zem mašīnas? Teicu: man zināms, ka automobiļi reizēm notriec vistas un, lai izvairītos no šādām sadursmēm, strauji jābremzē, un tad nokūp melni dūmi, un diviem vīriem garos mēteļos ar lielām, melnām brillēm ir jākāpj ārā un jāgriež uz riņķi kloķis. Todien es to nezināju, bet tagad zinu, ka šie divi mēdza rādīties man drudža mutuļos uzreiz pēc onkuļa Gaetāno.

Viņi ir arī šeit, es viņus negaidīti satieku miglā.

Tik tikko pagūstu palēkt malā, automašīna ir antropomorfi drausmīga, un no tās izkāpj divi maskoti vīri, kas mēģina sagrābt mani aiz ausīm. Un manas ausis tagad ir izstiepušās neiedomājami garas, astronomiski ēzelīgas, ļenganas un spalvainas, tās sniedzas līdz pašam mēnesim. Prātīgi, puika! Ja tu slikd uzvedīsies, tev izaugs kas ļaunāks par melīgā Pinokio degunu! Tev izaugs Meo ausis! Kāpēc Solarā šīs grāmatas nebija? Esmu iekūlies Meo ausīs.

Esmu atguvis atmiņu. Vienīgā nelaime, ka tagad visvisādu atmiņu ir par daudz un tās griežas ap mani kā sikspārņi.

Pēc pēdējās hinīna dražejas drudzis pierimst: tēvs apsēžas pie manas gultiņas un lasa priekšā nodaļu no Četriem musketieriem. Tieši tā četriem, nevis trim. Tā bija radiofona parodija, kuru visa nācija klausījās, piespiedusi ausi pie aparāta, jo ar šo radiouzvedumu bija saistīts arī reklāmas konkurss: vajadzēja nopirkt šokolādi Perugina, un katrā kārbā bija krāsainas bildītes, kam par iedvesmu kalpojuši radio lugas tēli; šīs bildītes vajadzēja savākt īpašos albumos, un tad varēja vinnēt neskaitāmas balvas.

Bet tikai tie, kam bija paveicies atrast visretāko bildīti, kurā bija attēlots Nežēlīgais Saladins, laimēja sapņu auto Fiat Balilla, tā nu visa valsts indējās ar šokolādi (un ne tikai ēda paši, bet dāvināja ari radiem, mīļākajiem, kaimiņiem, priekšniekiem), lai iegūtu savā īpašumā Nežēlīgo Saladinu.

Šai stāstā netrūks traku dēku, muskešu, špagu, spalvu cepuru, bet galveno mēs liksim uzsvaru uz mīlestības lielo spēku… Bija izdota arī grāmata ar daudzām asprātīgām ilustrācijām. Tētis lasīja, un es pamazām laidos miegā, skatoties uz kardinālu Ričiljū, kam apkārt ņudz kaķi, vai uz Skaisto Sulamīti.

Kāpēc Solarā (kad? vakar? pirms tūkstoš gadiem?) bija tik daudz vectēva pēdu, bet nekā, kas liecinātu par tēti? Tāpēc, ka vectēvs tirgojās ar grāmatām un žurnāliem, un grāmatas un žurnālus es lasīju, tas ir papīrs, papīrs, papīrs, turpretī tētis visu dienu strādāja un ar politiku nenodarbojās, varbūt lai nezaudētu darbu. Kad mēs uzturējāmies Solarā, viņš labākajā gadījumā mums pievienojās nedēļas nogalēs, bet citādi palika pilsētā arī bombardēšanu laikā un pie manas gultas modri sēdēja tikai tad, kad biju slims.

Bang crack blam clamp splash crackle crackle crunch grunt pwutt roaaar rumble blomp sbam buizz schranchete slam sprank blomp sivoom bum thump clang tomp trac uaaaagh vrooom augh zoorn…

Kad bombardēja pilsētu, pa Solaras logiem bija redzama tāla rūsas plaiksnīšanās un dzirdama tāda kā pērkona rūkoņa. Mēs vērojām šo izrādi, labi apzinādamies, ka varbūt tieši šajā brīdī tēti aprok kāda grūstoša ēka, bet patiesību nevarējām uzzināt ātrāk par sestdienu, kad bija gaidāms viņa kārtējais apciemojums. Bet reizēm bumbas krita otrdienā. Tad neziņā vajadzēja gaidīt četras dienas. Karš mūs bija padarījis par fatālistiem, bombardēšanu uztvērām kā pērkona negaisu. Mēs, bērni, mierīgi turpinājām spēlēties gan otrdienas vakarā, gan trešdienā, ceturtdienā un piektdienā. Bet vai mēs tiešām bijām tik mierīgi? Vai mūs vēl nebija iezīmējusi tā smacējošā trauksmes sajūta, tās vienlaikus apstulbuma un atvieglojuma pilnās skumjas, kas dzīvos pārņem, ejot pār līķiem nosētu lauku?

Tikai tagad es saprotu, ka mīlēju savu tēvu, un atkal redzu viņa seju, kurā pēdas atstājusi dzīve, kas nozīmējusi nemitīgu upurēšanos un atteikšanos viņam vajadzēja smagi un daudz strādāt, lai tiktu pie mašīnas, ar kuru viņš vēlāk nositīsies; varbūt šī mašīna viņam ļāva justies neatkarīgam no vectēva, no mūždien līksmā dzīves baudītāja, kuru nekādas finansiālas raizes nenomāca un kuram politiskā pagātne un atriebība Merlo pat bija piešķīrusi zināmu varonības auru.

Tētis sēž man blakus un lasa par viltus d'Artanjana viltus piedzīvojumiem (šajā grāmatā viņš parādās ģērbies biksēs līdz ceļgaliem kā golfa spēlētājs). Sajūtu mammas krūšu smaržu, lai gan pagājis jau tik ilgs laiks, kopš šīs krūtis zīdu, esmu apgūlies mammai blakus, un viņa, nolikusi malā La Filotea, man klusiņām dzied kādu Jaunavai veltītu himnu, kas man nozīmē Tristana prelīdes hromatisko kāpumu.

Kāpēc tagad es atceros? Kur es esmu? No miglainām ainavām nokļūstu pie ārkārtīgi spilgtām, ikdienišķām mājas vides ainām, un redzu visaptverošu klusumu. Ap sevi neko nejūtu, viss ir tikai manī. Mēģinu pakustināt pirkstu, roku, kāju, taču sajūta ir tāda, it kā man nemaz nebūtu ķermeņa. Itin kā es plivinātos neesamībā un laistos uz bezdibeņiem, kas piesauc bezdibeni.

Varbūt kāds mani ir sazāļojis? Kas lai to būtu darījis? Un kas ir pēdējais, ko atceros? Cilvēks pamostoties parasti atceras, ko ir darījis pirms gulētiešanas, atceras pat to, kā aizvēra grāmatu un nolika uz naktsgaldiņa. Bet gadās arī, ka, pamostoties viesnīcā vai pat savās mājās pēc ilgas prombūtnes, cilvēks meklē gaismas slēdzi kreisajā pusē, lai arī tas ir pa labi, vai arī mēģina izkāpt no gultas nepareizajā pusē, joprojām domādams, ka atrodas pavisam citur. Un es, tik skaidri, it kā tas būtu nodcis vakarvakarā pirms gulētiešanas, atceros, kā tētis man lasa priekšā Četrus musketierus, un zinu, ka tas notika vismaz pirms piecdesmit gadiem, bet man ir grūti atminēties, kur biju, iekams pamodos šeit.

Vai tad es nebiju Solarā ar Šekspīra iti folio rokās? Un tālāk? Amālija man zupā iemaisīja LSD, un tagad es plivinos te miglā, kur ņudz tēli, kas nirst ārā no visām manas pagātnes spraugām.

Kāds es esmu muļķis, viss ir pavisam vienkārši… Solarā mani ķēra otrs negadījums, viņi noturēja mani par mirušu un apglabāja, un tagad esmu atmodies kapā. Dzīvi apglabātais, klasiska situācija. Bet tad taču vajadzētu plosīties, kustināt rokas un kājas, sisties pret cinka kastes sienām, smakt no gaisa trūkuma un panikas. Taču nekā es nejūtu savu ķermeni un esmu absolūti mierīgs. Tikai izdzīvoju atmiņas, kas mācas man virsū, un daru to ar baudu. Nē, atmošanās kapā būtu citāda.

Tādā gadījumā es esmu miris, un viņsaule ir šī vienmujā un rāmā teritorija, kurā es mūžīgi atkal un atkal izdzīvošu savu pagājušo dzīvi: ja dzīve bijusi briesmīga, uzskati, ka tev nav paveicies (un tad to sauc par elli), ja ne tā ir paradīze. Nu nē! Ko tad, ja tu esi piedzimis akls, kurlmēms un ar kupri mugurā, vai ari ja visi, ko mīlēji vecāki, sieva, piecgadīgais dēliņš -, apmira cits pēc cita kā mušas? Tad viņsaule būtu visu piedzīvoto ciešanu nebeidzams atkārtojums citāds, tomēr nepārtraukts? Elle ir nevis Ies autres, bet nāves sliede, ko atstājam aiz sevis dzīvojot? Pat visļaunākais no dieviem nespētu mums iztēloties šādu likteni. Vai arī jāpieņem, ka taisnība bija Granjolam? Granjolam? Man šķiet, es viņu pazinu, taču nelaime ir tā, ka atmiņas grūstās, stumjas cita citai virsū, man vajadzētu tās sakārtot, secīgi sarindot, jo citādi es atkal apmaldīšos tai miglā un no jauna parādīsies Thermogēne klauns.

Varbūt es neesmu miris. Citādi es taču nejustu pasaulīgas kaislības, mīlestību pret vecākiem, satraukumu par bombardēšanām. Nomirt nozīmē izkāpt no dzīves rata, atstāt aiz muguras visas sirds trīsas. Lai arī cik ellišķīga būtu elle, no pārpasaulīgajiem attālumiem es tomēr varētu saskatīt, kas esmu bijis agrāk. Elle jau nav nekāda ādas plucināšana verdošā piķī. Ellē tu vēro ļaunumu, ko esi pastrādājis, un zini, ka vairs nekad nespēsi no tā atbrīvoties. Tomēr esi tikai tīrs gars. Turpretī es ne tikai atceros, bet arī aktīvi izjūtu murgus, mīlestību, prieku. Savu ķermeni nejūtu, taču esmu saglabājis par to atmiņas un ciešu tā, it kā ķermenis man joprojām būtu. Līdzīgi kā notiek ar tiem, kam kāja amputēta, bet sāpes tajā nekur nav pazudušas.

Sāksim no sākuma. Mani ir piemeklējis otrs negadījums, taču šoreiz spēcīgāks par pirmo. Es pārlieku satraucos vispirms domājot par Lilu un pēc tam atradis irt folio. Asinsspiediens man droši vien saskrēja līdz debesīm. Un es nonācu komā.

Ārpusē Paola, manas meitas, visi, kas mani mīl, droši vien uzskata, ka esmu dziļā komā (un Gratarolo droši vien plēš matus, nevarēdams sev piedot, ka palaidis mani savā vaļā, lai gan būtu vajadzējis mani stingri uzraudzīt vismaz mēnešus sešus). Viņu mašīnas apgalvo, ka manas smadzenes vairs neuzrāda nekādas dzīvības zīmes, un viņi izmisīgi prāto, vai atslēgt mani no aparātiem vai tomēr vēl nogaidīt un varbūt pat gaidīt gadiem ilgi. Paola mani tur aiz rokas, Karla un Nikoleta ir uzlikušas mūziku, jo ir kaut kur lasījušas, ka reizēm var pietikt ar kādu skaņu, kādu vārdu, ar visniecīgāko stimulu, lai cilvēku piepeši uzmodinātu no komas. Un tā viņas spētu turpināt gadu gadiem, bet es tikai gulētu, pieslēgts pie vadiņiem un caurulītēm. Cilvēks, kas apveltīts kaut ar drusku pašcieņas, teiktu: labāk darīsim tam galu tūlīt, lai tās nabadzītes beidzot kļūst brīvas tas, protams, nestu zaudējuma izmisumu, taču arī brīvību. Taču es varu vienīgi domāt par to, ka aparātus vajadzētu atslēgt, pateikt es to nespēju.

Un tomēr dziļā komā, kā visiem zināms, nekāda smadzeņu aktivitāte nav novērojama, turpretī es domāju, jūtu, atceros. Nūja, par aktivitātes neesamību runā tie, kas palikuši ārpusē. Zinātne apgalvo, ka smadzeņu encefalogramma šādos gadījumos izskatās kā gluda līnija, bet ko gan zinātne zina par ķermeņa viltībām? Varbūt smadzenes izskatās nedzīvas viņu ekrānos, bet es tikmēr domāju ar zarnām, ar kāju pirkstiem, ar sēkliniekiem. Viņi domā, ka man vairs nav nekādas cerebrālās aktivitātes, taču mana iekšējā aktivitāte joprojām ir saglabājusies.

Es nemēģinu apgalvot, ka ar līdzenu smadzeņu līkni mana dvēsele kādā citā vietā turpina darboties. Es tikai gribu teikt, ka viņu mašīnas manas smadzeņu darbības uztver tikai līdz zināmam punktam. Bet zemāk, dziļāk, aiz tā sliekšņa, es vēl domāju, tikai viņi to nezina. Ja izdotos atmosties un to izstāstīt, varētu dabūt Nobelu neiroloģijā un norakstīt lūžņos visas viņu mašīnas.

Ja es varētu iznirt no pagātnes miglām, ja varētu dzīvs, sveiks un vesels atklāties tiem, kuri mani mīlēja, tiem, kuri alka manas nāves. "Skaties uz mani, es esmu Edmons Dantess!" Cik reižu grāfs Montē Kristo atklājas tiem, kas viņu jau sen bija norakstījuši? Agrākajiem labvēļiem un tiem, kas lēma viņu postam, "skaties uz mani, esmu atgriezies, es esmu Edmons Dantess".

Vai arī ja varētu izkļūt ārpus šī klusuma, bezmiesīgi lidināties pa slimnīcas palātu, redzēt tos, kas raud pie mana nekustīgā auguma. Piedalīties pašam savās bērēs un tai pašā laikā lidot, būt brīvam no miesas valgiem. Tad vienlaikus piepildītos divas vēlēšanās, ko jūt ikviens. Taču nekā, esmu ieslodzīts savā nekustīgumā…

Patiesībā nemaz nav neviena, kam es varētu gribēt atriebties. Satraukums un bažas mani mazliet nomāc tikai tāpēc, ka jūtos labi, bet nespēju to pateikt. Kaut es spētu pakustināt vismaz vienu pirkstu, acs plakstiņu, raidīt kādu ziņu, varbūt Morzes alfabētā. Taču es sastāvu tikai no domām un nekustības. Nav arī nekādu sajūtu. Varbūt es te guļu jau nedēļu, mēnesi, gadu, nejūtu, ka man sistos sirds, nejūtu ne izsalkumu, ne slāpes, man nenāk miegs (varbūt vienīgi mazliet biedē šis nemitīgais nomods), nezinu, vai mans ķermenis izvada urīnu un izkārnījumus (varbūt viss notiek pa caurulītēm, kas visu paveic manā vietā), nezinu, vai svīstu, nezinu pat, vai elpoju. Cik nu varu noprast, man visapkārt un manī iekšā nemaz nav gaisa. Ciešanas man sagādā doma par Paolas, Karlas un Nikoletas ciešanām, jo viņas taču ir pārliecinātas, ka esmu pagalam, taču lai nu kā nedrīkstu padoties šīm ciešanām. Nedrīkstu uzkraut savos kamiešos visas pasaules sāpes, labāk lai man tiek dāvāts cietsirdīgs egoisms. Es dzīvoju pats ar sevi un pats sev, un zinu visu, ko pēc pirmā negadījuma biju aizmirsis. Šī pagaidām un varbūt uz visiem laikiem ir mana dzīve.

Tātad man atliek tikai gaidīt. Ja mani atmodinās, tas būs pārsteigums visiem. Taču varbūt es vairs nekad neatmodīšos, un tāpēc man jāsagatavojas, ka turpmāk tikai nepārtraukti izdzīvošu pagātnes atmiņas. Vai varbūt arī šāda dzīve vairs ilgi neturpināsies un drīz es izdzisīšu, tāpēc jāsteidzas šos mirkļus izmantot.

Ja kādā brīdī es pārstātu domāt, kas notiktu pēc tam? Vai sāktos jauna veida viņsaule, kas līdzinātos šai noslēgtajai, citiem nepieejamajai šaisaulei? Vai varbūt uz visiem laikiem iestātos tumsa un bezapziņa?

Es būtu neprātis, ja man atvēlēto laiku izšķiestu, prātojot par šo problēmu. Kāds varbūt nejaušība man ir devis iespēju atcerēties, kas es esmu. Nu tad izmantosim to. Ja būs kaut kas, ko nožēlot, es nožēlošu. Taču, lai varētu izjust nožēlu, man vispirms jāatceras, ko esmu nodarījis. Katrā ziņā man šķiet, ka tās sīkās blēdības, kuras apzinos, gan Paola, gan piekrāptās atraitnes man jau ir piedevušas. Un galu galā, kā zināms: ja elle pastāv, tā ir tukša.

Pirms iekļuvu šai savādajā miegā, Solaras bēniņos es atradu skārda vardi, kura manā prātā neskaidri saistījās ar Andželo Lāča vārdu un frāzi "daktera Ozimo piena karameles". Tobrīd tie bija tikai vārdi. Tagad es redzu.

Dakteris Ozimo ir aptiekārs no Romas bulvāra. Viņam ir pliks pauris, gluds kā ola, un gaišzilas brillītes. Katru reizi, kad mamma, ejot iepirkties, ir paņēmusi mani līdzi un mēs iegriežamies arī aptiekā, dakteris Ozimo, pat tad, ja pērkam tikai marles rituli, atver lielu, dziļu stikla trauku, kas ir pilns ar baltām, smaržīgām bumbiņām, un uzdāvina man turziņu piena karameļu. Zinu, ka nedrīkst apēst visas uzreiz, zinu, ka jāēd pamazām, tā, lai pietiktu vismaz trim vai četrām dienām.

Neesmu ievērojis (man vēl nav pilni četri gadi), ka pēdējās mūsu kopīgo iziešanu reizēs mammai ir daudz lielāks vēders nekā parasti, taču pēc pēdējās iegriešanās pie daktera Ozimo, vienu dienu mani noved uz apakšstāvu un nodod Pjacas kunga gādībā. Pjacas kungs dzīvo milzīgā istabā, kas atgādina mežu, tur ir papilnam dzīvnieku, kuri izskatās dzīvi, papagaiļi, lapsas, kaķi, ērgļi. Man izskaidro, ka Pjacas kungs visādus zvēriņus bet tikai tos, kas jau paši ir nobeigušies nevis aprok zemē, bet piebāž ar salmiem. Un tagad esmu nosēdināts starp šiem zvēriem, un Pjacas kungs mani izklaidē, stāstot un skaidrojot, kā kuru dzīvnieciņu sauc un kāds kuram raksturs, un es nez cik ilgu laiku pavadu šajā brīnišķīgajā nekropolē, kur nāve šķiet laipna, smalka, ēģiptiska, un smaržo pēc aromādem, kādus nekur citur neesmu saodis, tie droši vien ir ķīmiskie preparāti, kuru smaržas sajaukušās ar smakām, kas plūst no pieputējušām spalvām un ģērētām ādām. Visskaistākā pēcpusdiena manā mūžā.

Kad beidzot kāds pēc manis atnāk un uzved atpakaļ augšā, izrādās, ka pa to laiku, kamēr es uzturējos mirušo valstībā, man ir piedzimusi māsiņa. Vecmāte viņu esot atradusi kāpostos un atnesusi mums. Starp baltajām mežģīnēm no māsiņas ir saredzama tikai koši violeta bumba, kurā rēgojas melns caurums, un no tā plūst spalgi brēcieni. Nē, nekas slikts viņai nekaiš, man skaidro: mazas māsiņas, tikko piedzimušas, tā dara, viņa tā grib pateikt, ka priecājas, jo tagad viņai ir mamma un tētis, un brālītis.

Esmu šausmīgi satraukts un ierosinu viņai tūlīt iedot kādu daktera Ozimo piena karameli, taču man paskaidro, ka tik mazai, tikko piedzimušai meitenītei vēl nav zobu, un viņa var tikai zīst mammas pieniņu. Man gan patiktu mest baltās bumbiņas tai melnajā caurumā. Ja es trāpītu, varbūt laimētu zelta zivtiņu.

Aizskrienu pie spēļmantu skapīša un paņemu skārda vardi. Lai jau būtu māsiņa ir tikko piedzimusi, taču zaļa skārda varde, kura kurkst, ja tai saspiež vēderu, viņai noteikti patiks. Nekā! Nolieku malā arī vardi un nomākts atkāpjos. Kāds tad labums no jaunas māsiņas? Vai labāk nebūtu bijis palikt pie Pjacas kunga vecajiem, izbāztajiem putniem?

Skārda varde un Andželo Lācis. Bēniņos man tie iešāvās prātā abi reizē, jo Andželo Lācis ari saistījās ar mazo māsu, kas drīz kļuva par manu rotaļu biedreni un bija kāra uz piena karamelēm.

"Izbeidz, Nučo! Andželo Lācis vairs nevar izturēt." Cik daudz reižu es lūdzos, lai brālēns pārstāj lāci spīdzināt. Taču Nučo bija vecāks un lielāks par mani, viņš mācījās internātskolā pie priesteriem, kur caurām dienām bija jāuzvedas labi un klusi un jāvalkā formastērps, tāpēc, atgriezies pilsētā, viņš izlādējās uz vella paraušanu. Rotaļlietas cīnījās ilgi, un beigu beigās Andželo Lācis tika saņemts gūstā. Tad Nučo viņu piesēja pie gultas gala un pakļāva neaprakstāmām mocībām, šaustot ar pletni.

Kopš kura laika man bija Andželo Lācis? Atmiņas par viņa ierašanos pazūd tur, kur kā man teica Gratarolo mēs vēl neesam iemācījušies saskaņot savas personīgās atmiņas. Andželo, mans dzeltenais plīša draugs, kam rokas un kājas bija kustīgas kā lellēm, tāpēc viņš varēja gan sēdēt, gan staigāt, gan pacelt ķepas pret debesīm. Viņš bija liels, spēcīgs, iespaidīgs, ar brūnām mirdzošām un ļoti dzīvām acīm. Mēs ar Adu viņu bijām iecēluši par karali savām rotaļlietām gan lellēm, gan zaldātiņiem.

Vecums, pamazām postot un deldējot Andželo miesas, bija padarījis viņu vēl cienījamāku. Lācis bija iemantojis īpatnēju, klibu valdonīgumu, un tas tikai pieauga spēkā, kad viņš kā jau daudzu cīņu varonis zaudēja vienu aci un vienu roku.

Mēs mēdzām apgāzt otrādi ķebli, kas tūliņ pārtapa par kuģi, par pirātu burinieku vai par Verna romānu cienīgu peldlīdzekli: Andželo Lācis sēdēja pie stūres, un par viņa komandas locekļiem, kas gatavi doties tālos piedzīvojumos, kļuva Leiputrijas karaspēks ar savu kapteini Tupenīti kompānija, kas īpašā veidola un izmēru dēļ bija svarīgāka (lai arī smieklīgāka) par saviem nopietnajiem cīņu biedriem trausla materiāla zaldātiem, kuri kaujās jau bija apskādēti vēl vairāk nekā Andželo Lācis, dažs zaudējis galvu, dažs kādu locekli, un no viņu presētā, drūpošā un jau izbalojušā miesu materiāla ārā rēgojās dzelzs ķekši, it kā viņi būtu daudzi Garie Džoni Silveri. Kad slavas apvītais kuģis devās ceļā no Bērnistabas jūras, visā garumā šķērsoja Gaiteņa okeānu un piestāja krastā Virtuves arhipelāgā, Andželo varens kā kalns slējās starp saviem liliputiskajiem pavalstniekiem, taču šī samēru neatbilstība mūs nekādi nemulsināja, jo tikai vēl vairāk izcēla viņa guliverisko majestātiskumu.

Laika gaitā Andželo Lācis, atdevīgi dienēdams flotē, aizrautīgi iesaistīdamies visdažādākajos akrobātiskajos trikos un regulāri krizdams par upuri brālēna Nučo dusmām, zaudēja arī otru aci un otru roku, un tad arī abas kājas. Mēs ar Adu augām, un no Andželo sakropļotā rumpja arvien vairāk sāka līst laukā salmi. Vecāki pasāka apgalvot, ka lāča noplukušajās miesās dzīvo kukaiņi un varbūt tas pat kļuvis par mājvietu veselām baciļu kultūrām. Viņi mums uzstājīgi ieteica no vecā karaļa atbrīvoties, piedraudot, ka tas kādu dienu, kamēr būsim skolā, var nonākt atkritumos.

Mums ar Adu jau sen bija žēl sava mīļā valdnieka, kas bija kļuvis dk vārgs un bezpalīdzīgs, vairs nespēja pats noturēties stāvus un pamazām, neapturami tik necienīgi un apkaunojoši zaudēja iekšējos orgānus. Mēs samierinājāmies ar domu, ka viņam ir jāmirst, pareizāk, ka viņš jau ir uzskatāms par mirušu, tāpēc viņu pienācās ar godu apbērēt.

Ir agrs rīts, tētis nesen ir iekūris apkures krāsni, kas apgādā ar siltumu visus mūsu mājas radiatorus. Svinīgs gājiens lēni un cienīgi dodas ceļā. Blakus krāsnij ierindā ir sastājušās visas izdzīvojušās rotaļlietas, ko komandē kapteinis Tupenītis. Visi kārtīgās rindās, miera stājā, lai izrādītu militāru godu kā jau pieklājas, apbedot sakautos. Es rokās nesu spilvenu, uz kura ir noguldīts mirušais, gandrīz mirušais, un man seko visi ģimenes locekļi, mūsu mājkalpotāju ieskaitot, un mūs visus vieno sāpju un skumju caurstrāvota godbijība.

Tad rituālā nopietnībā es ievietoju Andželo Lāci šī liesmojošā Baāla rīklē. Andželo, pārvērties par salmu maišeli, uzliesmo vienā mirklī, nodziest un sabirst pelnos.

Šī ir pravietiska ceremonija, jo tikai nedaudzus mēnešus vēlāk nodziest arī pati krāsns, kas sākumā barojās ar antracītu un pēcāk kad antracīts izbeidzās ar presēta ogļu pulvera granulām. Taču karš turpinājās un brīvi nopērkams vairs nebija arī šis kurināmais, tāpēc virtuvē tika uzstādīta veca krāsniņa, visai līdzīga tai, kuru pēc neilga laika lietosim Solarā, un tā prata pārvērst siltumā koku, papīru, kartonu un briketes no vīnsarkanas vielas, kas dega slikti, toties ilgi un radīja pat liesmas šķitumu.

Andželo Lāča nāve mani nesāpina un neizraisa arī nekādus briesmīgos nostalģijas uzplūdus. Bet varbūt tā notika vēlāk, nākamajos gados, varbūt es viņu atcerējos, kad sešpadsmitgadīgs nodarbojos ar ne tik seno atmiņu medībām, taču tagad skumju nav. Tagad es nedzīvoju laika straumē. Es svētlaimīgi uzturos mūžīgajā tagadnē. Andželo man ir acu priekšā savā bēru dienā, tieši tāpat kā visos savas triumfālās valdīšanas brīžos, un es varu brīvi pārvietoties starp atmiņu ainām un ikvienu no tām izdzīvot kā hic et nunc.

Ja šī ir mūžība, tā ir brīnišķīga. Kāpēc man vajadzēja gaidīt sešdesmit gadus, lai to izpelnītos?

Un kā tad Lilas seja? Tagad man vajadzētu to saredzēt, taču šķiet, ka atmiņas nāk pašas, nāk pa vienai un pašu izraudzītā secībā. Man atliek tikai gaidīt. Un cita darāmā man nemaz nav.

Sēžu gaitenī pie mūsu Telefiinken. Tiek pārraidīta komēdija. Tētis to klausās no sākuma līdz beigām, es sēžu viņam klēpī un sūkāju īkšķi. Neko nesaprotu no radio lugas sižeta, visām šīm ģimeņu traģēdijām, laulības pārkāpšanām un negaidīti nākušiem glābiņiem, man šīs tālās balsis uzdzen miegu. Eju gulēt un lūdzu atstāt manas istabas durvis vaļā, tā lai es varu redzēt gaiteņa gaismu. Jau pavisam maigā vecumā esmu kļuvis par lielu viltnieku un nojaušu, ka Zvaigznes dienā trīs Austrumu Gudro dāvanas mums nopērk vecāki. Ada gan tic, ka tās atnes trīs ķēniņi, un es nedrīkstu laupīt viņai ilūzijas, jo viņa taču vēl ir maza, bet es pats gan 5. janvāra naktī izmisīgi cenšos palikt nomodā, lai dzirdētu, kas notiek ārpus manas istabas. Dzirdu, kā tiek noliktas dāvanas. Nākamajā rītā es tēlošu prieku un pārsteigumu par šo brīnumu, jo esmu viltīgs aprēķinātājs un blēdis un negribu, lai šī spēlīte izbeigtos.

Es vispār zinu daudz ko tādu, ko man vēl nepienāktos zināt. Esmu nopratis, ka bērni rodas mammas vēderā, tikai to nesaku. Mamma ar savām draudzenēm runā par sieviešu būšanām (tā un tā ir, hmm, interesantā stāvoklī, bet tai un tai ir problēmiņas ar, ehmmm, olnīcām), viena no draudzenēm mammu kušina un aizrāda, ka puika taču ir tepat tuvumā, bet mamma atsaka: tas nekas, šajā vecumā mēs vēl neko nesaprotot. Bet es visu noklausos pa durvju spraugu un iepazīstu dzīves noslēpumus.

Esmu atvēris mammas kumodes ieapaļās durtiņas un nočiepis grāmatu Džovanni Moskas Nav taisnība, ka tā ir nāve, pieklājīgu un ironisku elēģiju par kapsētas dzīves jaukumiem, par to, cik saldi ir gulēt mīkstajos zemes pēļos. Man patīk šis aicinājums uz miršanu, iespējams, mana pirmā tikšanās ar nāvi vēl labu brīdi pirms varonīgā Valentes zaļajiem stabiem. Taču vienu rītu piektajā nodaļā maigā Marija, kuru pēc kāda vājuma brīža ir laipni uzņēmis kapracis, vēderā sajūt tādas kā spārnu vēdas. Iepriekš autors bija rakstījis šķīsti un kautri un bija devis vien netiešus mājienus par nelaimīgu mīlestību un radībiņu, kam drīz jānāk pasaulē. Taču tagad viņš atļaujas reālistisku aprakstu, kas man iedveš šausmas: "Sākot no šī rīta, viņas klēpis atdzīvojās, tajā bija jūtamas vieglas trīsas un šalkas, tas bija kā zvirbulēnu pilns būris… Bērns kustējās."

Tā ir pirmā reize, kad lasu par grūtniecību, kas aprakstīta neizturami reālistiskos toņos. Uzzinātais mani īpaši neizbrīna, tas tikai apstiprina visu, ko jau biju apjautis pats. Taču šausmas man iedveš doma, ka mani kāds varētu pieķert lasām šo aizliegto tekstu vēl jo vairāk tas, ka šis kāds varētu saprast, ka esmu saprads. Nolieku grāmatu atpakaļ kumodē un cenšos nodzēst jebkuras pēdas, kas varētu liecināt par manu ielaušanos. Esmu izzinājis noslēpumu, taču man šķiet noziedzīgi būt tā zinātājam.

Līdz dienai, kad skūpstīšu kinodīvu uz Novella vāka, vēl paies ilgs laiks, un šodienas atklājums pagaidām nekādi nav saistīts ar seksu man ir atklājusies tikai piedzimšana. Līdzinos dažu primifivo cilšu pārstāvjiem, kuri, kā stāsta, nekad nav spējuši saredzēt tiešu cēloņsakarību starp seksuālo aktu un grūtniecību (galu galā deviņi mēneši ir vesela mūžība, mēdza teikt Paola), un arī es vēl ilgi nespēju izprast noslēpumaino said starp seksu, kas caur un caurēm ir pieaugušo padarīšana, un bērniem.

Un arī mani vecāki neuztraucas, ka mani varētu satricināt vecumam nepiemērotas domas un izjūtas. Laikam jau viņu paaudzi tādas piemeklēja stipri vēlāk, vai varbūt viņi vienkārši ir aizmirsuši savu bērnību. Mēs ar Adu ejam vecākiem pie rokas, ceļā gadās kāds viņu paziņa, un tētis pavēsta, ka ejam skatīties Zelta pilsētu. Paziņa viltīgi pasmaida, uzmet skatienu mums, bērniem, un nočukst, ka filma ir "tāda mazliet pikanta", bet tētis bezrūpīgi atmet: "Mūsu puika vēl neko asu neēd." Un tad es ar aizturētu elpu sekoju Kristīnas Zonderbaumas mīlas apskāvieniem, un sirds man kāpj vai pa mud laukā.

Solaras gaitenī, domājot par vārdu salikumu "pasaules rases un tautas", man prātā iešāvās spalvaina vulva. Un, lūk, patiešām esmu kopā ar dažiem draugiem, iespējams, pamatskolas laikos: viens no viņiem mūs slepus ir ievedis sava tēva kabinetā, kur glabājas Bjazuti Pasaules rases un tautas sējumi. Strauji tiek pāršķirtas lappuses, lai ātrāk nonāktu pie tās, kurā ir kalmiku sieviešu fotogrāfija un redzami to dzimumorgāni, pareizāk to biezais kažoks. Kalmikietes, sievietes, kas pārdod pašas savu.

Jau atkal esmu miglā, kas valdonīgi pārklāj tumsu, ko nesusi aptumšošana, jo pilsēta visiem spēkiem cenšas kļūt neredzama ienaidnieka lidmašīnu gaišzilajām acīm, katrā ziņā tā ir kļuvusi nesaskatāma man, kas to vēroju no zemes. Cauri šai miglai es eju līdzīgi kā pirmās lasāmās grāmatas ilustrācijā, turēdamies tētim pie rokas, un viņam galvā ir tieši tāda pati Borsalino cepure kā grāmatas tētim, vienīgi mētelis nav tik elegants -jau apvalkāts, reglāna griezuma mētelis ar nošļukušiem pleciem, bet galu galā manējais ir nodilis vēl vairāk, turklāt tam labajā pusē ir saredzams aizšūts pogcaurums, kas skaidri liecina, ka reiz arī šis ir bijis tēva mētelis, no kura pašūts apģērbs man. Un labajā rokā tētim ir nevis smalks pastaigu spieķis, bet gan elektriskais lukturis, taču ne no tiem, ko darbina baterijas: šis darbojas līdzīgi velosipēdu lukturiem, to uzlādē, ar četriem pirkstiem ritmiski spaidot tādu kā šautenes mēlīti. Lukturis klusi rūc, un ietvi apgaismo vien tik daudz, lai uz mirkli varētu saskatīt pakāpienu, stūri, ielu krustojumu, tad pirksti tvērienu atlaiž un gaisma atkal pazūd. Paļaujoties uz redzēto, itin kā aklā lidojumā, noejam duci soļu, tad atkal uz īsu mirkli tiek iedarbināts gaismas stars.

Miglā sastopam citas ēnas, brīžam tiek nomurmināts kāds sveiciens vai atvainošanās vārds, un man šķiet pareizi, ka tas viss izskan čukstus, lai gan ja tā labi padomā, bumbvedēji varētu saredzēt gaismu, bet ne jau sadzirdēt skaņas, tāpēc mēs šajā miglā varētu staigāt, dziedādami pilnā rīklē. Taču neviens tā nedara, jo nez kāpēc šķiet, ka mūsu klusēšana stiprina miglu, palīdz tai apslēpt mūsu soļus, padarīt neredzamus gan mūs, gan ielas.

Vai tiešām aptumšošana jāievēro tik stingri? Varbūt tā tikai dod sava veida drošības sajūtu, jo toreiz, kad viņi atlidoja mūs bumbot, tas notika gaišā dienas laikā. Bet arī nakts vidū skan sirēnas. Mamma raudot modina mūs ar māsu viņa raud nevis tāpēc, ka baidītos no bumbām, viņa raud, jo viņai ir žēl mūs modināt. Pāri pidžamai uzvelkam mēteļus un kāpjam lejā uz patvertni. Ne jau uz to, kas atrodas zem mūsu mājas un nemaz nav īsta patvertne, tikai parasts pagrabs, kas nostiprināts ar sijām un smilšu maisiem, mēs ejam uz patvertni netālu kaimiņos, mājā, kas ir celta trīsdesmit devītajā gadā, jau rēķinoties ar iespējamo karu. Uz kaimiņmāju cauri iekšpagalmiem nevar tikt, jāmet līkums apkārt visam kvartālam, paļaujoties, ka sirēnas sākušas skanēt, kad lidmašīnas vēl bija diezgan tālu.

Bumbu patvertne ir skaista, pa cementa sienām tur vietām lejup sīki lāso ūdens, gaisma deg blāva, taču silta, visi lielie sēž uz soliem gar malām un klusiņām pļāpā, bet mēs, bērni, tupam vidū uz grīdas. Pretgaisa aizsardzības artilērijas šāvienu troksnis mūs sasniedz slāpēts, klusināts, un visi ir pārliecināti: ja mājai trāpīs bumba, patvertne triecienu izturēs. Tā nav taisnība, taču šī pārliecība mums palīdz. Ar svarīgu seju apkārt staigā mājas vecākais, mans sākumskolas skolotājs Monaldi kungs, kurš savulaik ir bijis skvadrists un jūtas pazemots, ka laikus nav paguvis tikt pie Milicijas centuriona formastērpa. Tolaik tie vīri, kas bija piedalījušies Maršā uz Romu, bija lepni kā visvarenāko Napoleona kauju veterāni, un tikai pēc 1943. gada 8. septembra vectēvs man izskaidroja, kā tā bijusi kauslīgu, ar miedem bruņotu puišeļu pastaiga, un, ja vien karalis būtu devis tādu pavēli, pat viena kājnieku brigāde būtu spējusi iztrenkāt viņus jau pusceļā. Taču karalis bija Skrielis Zaķpastala, un nodevīgums viņam bija asinīs.

īsāk sakot, skolotājs Monaldi pastaigājas starp apkārtējo māju iemītniekiem, visus mierina, īpaši uztraucas par kundzēm, kuras ir gaidībās, skaidro, ka šie ir tie mazie upuri, kas mums visiem jānes galīgās uzvaras vārdā. Noskan sirēna, kas vēsta par gaisa trauksmes beigām, ģimenes izbirst uz ielas. Kāds kungs, kuru neviens nepazīst un kurš mūsu patvertnē bija nokāpis tikai tāpēc, ka sirēna viņu pārsteigusi uz ielas, aizdedz cigared. Skolotājs Monaldi viņu satver aiz elkoņa un sarkasdski noprasa, vai viņam ir zināms, ka notiek karš un pilsētā jāievēro aptumšošanas noteikumi.

"Pat ja tur augšā vēl būtu kāds bumbvedējs, tas nespētu saskafit sērkociņa liesmu," svešais atbild un mierīgi ievelk dūmu.

"Ak tad jums zināms labāk?"

"Skaidrs, ka man zināms labāk. Esmu pilots, gaisa spēku kaptenis un lidoju ar bumbvedējiem. Vai arī jūs esat bombardējis Maltu?"

īsts varonis. Skolotājs Monaldi, vārīdamies mēmas dusmās, laižas prom, asti kājstarpē iežmiedzis. Kaimiņi uzjautrināti komentē nodkušo un saka, Monaldi esot uzpūtīgs nelga, bet tādi jau esot visi, kas komandē citus.

Skolotājs Monaldi, viņa varonīgie domrakstu temati. Redzu, kā vakarā apspriežos ar tēti un mammu. Nākamajā dienā skolā būs jāraksta domraksts, un no tā būs atkarīga mūsu piedalīšanās Kultūras Sacīkstēs. "Lai arī kāds būs temats," saka mamma, "jebkurā gadījumā tas būs par Duči un karu. Tāpēc sagatavo smukas frāzes, kas izklausās pārliecinoši. Piemēram, uzticamie un neuzpērkamie Itālijas un tās civilizācijas sargi skan labi, un to vienmēr var iepīt tekstā, vienalga, par ko tu raksti."

"Bet ja temats būs Cīņa par labību?"

"Tik un tā iepin tos vārdus, liec lietā iztēli."

"Un atceries, ka mūsu kareivji ar savām asinīm krāso sarkanas Marmarikas nokaitētās smiltis," ierosina tētis. "Un neaizmirsti, ka mūsu civilizācija ir jauna, varonīga un svēta. Tas arī vienmēr atstāj labu iespaidu. Arī ja apraksti cīņu par labību."

Viņi grib, lai dēls saņem labu atzīmi. Saprotama vēlme. Lai dabūtu labu atzīmi, atbildot par paralēļu postulātu, pirms tam ir jāmācās pēc ģeometrijas grāmatas, bet, ja labu atzīmi vajag saņemt, runājot par balillām, ir jāiemācās no galvas viss, ko kārtīgam balillam pienākas domāt. Nav runa par to, vai attiecīgās frāzes ir pareizas vai nepareizas, tas maniem vecākiem nebija zināms, bet galu galā arī Eiklīda piektais postulāts ir spēkā tikai attiecībā uz plakanām virsmām, tik ideāli plakanām, kādas īstenībā nemaz neeksistē. Režīms bija plakana virsma, pie kuras visi jau sen bija pieraduši. Neliekoties ne zinis par izliekumu virpuļiem, kuros paralēlas taisnes saskrienas vai bezcerīgi pašķiras.

Redzu īsu ainu, kas droši vien notikusi kādu gadu agrāk. Es jautāju:

"Mamm, kas ir revolūcija?"

"Revolūcija ir tad, kad strādnieki tiek pie valdīšanas un pārgriež rīkli visiem ierēdņiem, tādiem kā tavs tēvs."

Bet tieši divas dienas pēc tā domraksta nāca epizode ar Bruno. Bruno acis kā kaķim, smaili zobi, peļu pelēka galva un uz tās balti pleķi kā nez kādas sērgas apsēstajam. Pleķi bija rētas no krevelēm. Nabadzīgajiem bērniem vienmēr uz galvas bija kreveles gan avitaminozes dēļ, gan tāpēc, ka viņi dzīvoja netīrībā. Sākumskolā mēs divi es un De Karoli bijām klases bagātnieki, vismaz tā tolaik uzskatīja; mūsu abu ģimenes piederēja pie tā paša sabiedrības slāņa, kuram piederīgs bija mūsu skolotājs: es bagātniekiem biju pieskaitīts, jo mans tēvs bija ierēdnis un valkāja kaklasaiti, bet māte nēsāja cepuri (un tātad bija kundze, nevis vienkārši sieviete), savukārt De Karoli bagāto kategorijā bija iekļuvis, jo viņa tēvam piederēja mazs audumu veikaliņš. Visi pārējie nāca no zemākiem slāņiem, mājās ar vecākiem vēl runāja dialektā un tāpēc literārajā valodā nemitīgi mocījās ar pareizrakstības un gramatikas kļūdām, un Bruno bija nabadzīgākais no visiem. Bruno melnais uzsvārcis bija saplēsts, baltas apkaklītes viņam nebija, bet ja tomēr bija, tad netīra un nodilusi un, protams, viņam nebija ari gaišzilās, pušķī sasietās lentes ap kaklu kā zēniem no kārtīgām ģimenēm. Viņam bija kreveles (mati, dabiski, nodzīti uz nulli, jo tas bija vienīgais viņa ģimenei zināmais šīs vainas ārstēšanas paņēmiens, kas līdzēja arī pret utīm) un balti pleķi, kas palikuši pēc jau sadzijušajām. Zemākās kārtas stigmas. Mūsu skolotājs visā visumā nebija slikts cilvēks, bet kā jau bijušais skvadrists uzskatīja par savu pienākumu audzināt mūs vīrišķīgi un netaupīja spēcīgas pļaukas. Taču mūs ar De Karoli viņš nepļaukāja nekad, zinādams, ka mēs pasūdzēsimies vecākiem, kas sabiedrības hierarhijā stāv ar viņu uz vienas pakāpes. Tā kā mēs dzīvojām vienā kvartālā, skolotājs pats bija piedāvājies pēc stundām katru dienu pavadīt mani līdz mājām reizē ar savu dēlu tā, lai manam tēvam nevajadzētu tērēt laiku, nākot man uz skolu pakaļ. Sava nozīme bija arī faktam, ka mana māte bija svaine vienai no mācību daļas vadītājas māsīcām, un ar tādām, kā zināms, drošs paliek drošs, labāk pa labam.

Bruno gan pļaukas izpelnījās katru dienu, jo bija kustīgas dabas, tā nu viņam uzvedībā nemitīgi bija vissliktākās atzīmes, turklāt pietiekams iemesls iepļaukāšanai bija ari viņa mūždien nospeķotais uzsvārcis. Bruno atkal un atkal tika sūtīts stāvēt stūrī aiz tāfeles, un šī vieta bija klases kauna stabs.

Kādu dienu Bruno ieradās skolā pēc neattaisnota kavējuma, un skolotājs jau rofija piedurknes, lai sadotu Bruno pamatīgu kāvienu, kad viņš sāka raudāt un mēs no viņa šņukstiem sapratām, ka viņam ir nomiris tēvs. Skolotājs bija aizkustināts, jo pat skvadristiem ir sirds.

Skaidrs, ka sociālo taisnīgumu viņš uzlūkoja kā kristīgas žēlastības darbu rezultātu, tāpēc lūdza, lai visi sametam kolekti un ziedojam ko noderīgu. Laikam jau sirds bija ari mūsu vecākiem, jo nākamajā dienā katram mums līdzi bija kāda monēta, apvalkātas drēbes, ievārījuma burciņa, kilograms maizes. Bruno pieredzēja solidaritātes mirkli.

Taču jau tai pašā rītā, stundā, kad mums pienācās maršēt pa pagalmu, viņš nometās četreniski un brīdi rāpoja, un mēs visi nospriedām, ka viņš patiešām ir nejauks, ja tā dara uzreiz pēc tēta nāves. Skolotājs kliedza, ka viņam trūkst viselementārāko pateicības jūtu. Pirms divām dienām palicis bāreņos, tikko saņēmis savu biedru draudzīgās labdarības veltes, taču jau atkal uzvedas kā īsts noziedznieks: bet laikam jau nevar glābt cilvēku, kas nācis no tādas ģimenes.

Mani kā šīs nelielās drāmas deiteragonistu piemeklēja īss šaubu brīdis. Patiesībā šaubas man bija uzbrukušas jau nākamajā rītā pēc sacerējuma raksfišanas, kad pamodos satraukts un prātoju, vai es tiešām mīlu Duči, vai varbūt tikai esmu liekulis, kurš tā raksta rakstīšanas pēc. Un redzot, kā Bruno rāpo uz visām četrām, es sapratu, ka tā krampjainā protestā izpaužas viņa pašlepnums, tā viņš reaģēja uz pazemojumu, ko bija sagādājis mūsu slienainais dāsnums.

Labāk es to sapratu vēl pēc dažām dienām, kādā no fašistiskajiem sestdienu mītiņiem, kad visi stāvējām ierindā, ģērbušies formastērpos, kas mums bija tīri un svaigi, bet Bruno tikpat nospeķots kā ikdienas uzsvārcis, un arī viņa gaišzilais kaklauts bija sasiets šķībi. Un tad mums vajadzēja izrunāt Zvēresta vārdus. Centurions teica: "Dučes un Itālijas vārdā es zvēru, ka pildīšu Dučes pavēles un kalpošu Fašistu revolūcijas lietai, ieguldot visus savus spēkus, un, ja vajadzēs, arī asinis. Vai jūs to apzvērat?" Un mums visiem pienācās atbildēt: "Es to apzvēru!" "Lo giuro!"\Jn, kad mēs visi vienbalsīgi izkliedzām šos vārdus, Bruno (viņš stāvēja man blakus, un es skaidri dzirdēju), izsaucās: "Arturo!" Viņš dumpojās. Un tā bija pirmā reize, kad redzēju, kā cilvēks pret kaut ko saceļas.

Vai viņš dumpojās pats pēc sava prāta vai tāpēc, ka viņa tēvs bija dzērājs un sociālists kā tam Itālijas puikam pasaulē? Lai būtu, kā būdams, tagad es saprotu, ka Bruno bija pirmais, kurš man mācīja, kā reaģēt, atbildot uz smacējošu retoriku.

Laikā starp desmit gadu vecumā tapušo domrakstu un to, kas rakstīts vienpadsmit gadu vecumā, mani bija pārvērtusi Bruno mācība. Viņš bija revolucionārs anarhists, es tikai mazliet skeptiski noskaņots, taču viņa Arturo kļuva par manu neplīstošo glāzi.

Skaidrs, ka tagad, komas klusumā, es labāk saprotu visu, kas ar mani agrāk noticis. Varbūt šī ir tā atklāsme, ko citi pieredz brīdī, kad cilvēks ir sasniedzis galīgo punktu un kā Mārtiņš īdens saprot visu, bet tikko sapratuši, pārstāj to zināt? Es vēl neesmu nonācis galējā punktā, tātad salīdzinājumā ar mirējiem man ir priekšrocības. Es saprotu, zinu un pat atceros (tagad), ka zinu. Vai tiešām esmu izredzētais?

.

## 16 tik asi svilpo vĒji

Es gribētu atcereties Lilu… Kada bija Lila? No šis pussnaudas dūmakas man acu priekšā iznirst citi tēli, tikai viņa ne…

Normālam cilvēkam taču vajadzētu spēt sev pateikt: gribu atcerēdes pagājušā gada atvaļinājumu. Un tad, ja no šī atvaļinājuma kādas pēdas ir saglabājušās, viņš to atceras. Bet es tā nevaru. Mana atmiņa sastāv no proglotīdiem kā lenteņa ķermenis, tikai atšķirībā no lenteņa tai nav galvas, tā ir sapinusies labirinta līkumos, un ikviens punkts var būt gan ceļojuma sākums, gan beigas. Man jāgaida, līdz atmiņas atnāks pašas, sekodamas nez kādai savai loģikai. Tas atgādina iešanu pa miglu. Saules gaismā tu visu redzi jau iztālēm un vari nolemt mainīt virzienu, lai nonāktu pie kaut kā konkrēta. Turpretī miglā kaut kas vai kāds tev tuvojas, bet tu nezini, kas tas ir, līdz brīdim, kad tas pienāk pavisam cieši klāt.

Varbūt tas ir normāli, ka nevari atcerēdes visu vienlaikus, un atmiņu rinda atgādina uz iesma sadurtus ēdmaņas gabaliņus. Ko Paola teica par maģisko skaitli septiņi, par kuru tik daudz runā psihologi? No saraksta cilvēks viegli spēj atcerēties septiņus elementus, vairāk gan ne. Pat septiņi man sagādā grūtības. Kā sauca septiņus rūķīšus? Smaidulis, Biklulis, Sveikulis, Viedulis, Gurdulis, Božulis… Un tālāk? Septītais no septiņiem vienmēr pazūd. Un septiņi Romas ķēniņi? Romuls, Numa Pompilijs, Tulls Hostilijs, Servijs Tullijs, Tarkvinijs Senais, Tarkvinijs Lepnais… Un septītais? Ak jā, Aušulis.

Man šķiet, manas vissenākās atmiņas ir par lelli, kas saģērbta kā armijas pūtēju orķestra galvenais bundzinieks baltā formastērpā, ar kйpi

galvā, un, ja bundziniekam pagrieza īpašu atslēdziņu, tas izribināja savu ratatatā. Vai tās ir manas senās atmiņas vai tikai to pārveidojumi, kas radušies vēlāk, klausoties, ko par manu veco bundzinieku stāsta vecāki? Vai varbūt senākā atmiņu aina ir tā par vīģēm: es stāvu pie koka, bet zemnieks, uzvārdā Kvirīno, ir uzrāpies augšā pa trepēm, lai noplūktu man vislabāko vīģi, kuru es gan vēl saucu par ūķil

Un pēdējās atmiņas: Solarā, raugoties uz infolio. Vai Paola un pārējie būs sapratuši, kas īsti man bija rokās, kad es tik piepeši iegrimu miegā? To grāmatu tūlīt pat vajadzētu atdot Sibillai, jo būs gaidāmi pamatīgi izdevumi un naudas trūks, ja man šitā būs jāguļ gadiem ilgi, un tad vajadzēs pārdot manu studiju, pēc tam Solaru, un varbūt arī ar to nepietiks, turpretī par itt folio varētu ieņemt tik daudz, ka mani varētu te turēt mūžīgi un apmaksāt vismaz desmit sanitāres, un tad Paola ar meitenēm varētu nākt mani apciemot reizi mēnesī un pārējā laikā mierīgi dzīvot savu dzīvi.

Man pretī nāk cits tēls, tas riebīgi ķiķina un rāda nepiedienīgus žestus. Liekas, tas uzplūst man virsū, aptver no visām pusēm, un pats izkūst miglā.

Garām paiet bundzinieks ar kepi galvā. Patveros vectēvam klēpī. Piespiedis vaigu viņam pie vestes, sajūtu pīpes smaržu. Vectēvs pīpēja pīpi un smaržoja pēc tabakas. Kāpēc Solarā nebija viņa pīpes? To, visticamāk, izmetuši onkulis ar tanti, velli tādi. Viņiem tā pīpe droši vien šķita vecs krāms ar neskaitāmu sērkociņu liesmu apsvilinātu galviņu. Prom! Ārā! Kopā ar rakstāmspalvām, dzēšlapām, nezinu, vecajām brillēm, cauru zeķi un pēdējo pustukšo tabakas kārbu.

Migla palēnām izklīst. Atceros, kā Bruno rāpoja uz visām četrām, bet neatceros, kā piedzima Karla, neatceros, kā pabeidzu universitāti, kā pirmoreiz satiku Paolu. Iepriekš neatcerējos neko, tagad atceros visu par savas dzīves pirmajiem gadiem, taču neatceros, kā Sibilla, meklēdama darbu, pirmo reizi ienāca manā kabinetā vai to, kā uzrakstīju pēdējo dzejoli. Nespēju atcerēties Lilas Sabas seju. Ja man izdotos to atsaukt atmiņā, viss šis ilgais miegs iemantotu jēgu. Taču es neatceros Lilas seju, kuru visur meklēju savos pieaugušā dzīves gados, neatceros, jo vēl nespēju atcerēties ne to, kā dzīvoju pieaudzis, ne to, ko vēlējos aizmirst, kad uzsāku pieauguša cilvēka dzīvi.

Man jānogaida vai jānoskaņojas uz mūžīgu riņķošanu pa pirmo sešpadsmit dzīves gadu takām. Varbūt ar to pietiktu, ja es spētu no jauna izdzīvot katru brīdi, katru notikumu, tad es šajā stāvoklī nogulētu vēl sešpadsmit gadus. Man būtu gana, kopā sanāktu pāri par septiņdesmit sešiem, gluži pieklājīgs dzīves ilgums… Bet Paola tur stāv un prāto, vai tikai nevajadzētu atslēgt strāvu.

Vai tad neeksistē telepātija? Es varētu sakoncentrēties uz Paolu un domās intensīvi sūtīt viņai vēsti. Vai varbūt likt lietā svaigo un tīro bērna prātu? "Ziņojums Strazdam, ziņojums Strazdam, te Pelēkais Ērglis no Fernē Liķiera, te Pelēkais Ērglis, atbildiet…" Un tad Strazdam pienāktos raidīt pretī: "Strazds klausās, dzirdamība laba, Pelēkais Ērgli, ziņojiet…"

Pilsētā man ir garlaicīgi. Mēs esam četri, visi vēl īsajās biksēs, spēlējamies uz ielas mājas priekšā, kur mašīnas brauc reti un tās pašas ir lēnas. Lielie paļaujas, ka mēs esam prātīgi un pratīsim uzmanīties. Mēs spēlējamies ar bumbiņām, šī spēle der ari nabadzīgākajiem, kam citu spēļmantu nemaz nav. Bumbiņas ir dažādas, brūnās ir no ģipša, bet tām, kas taisītas no stikla, skatoties pret gaismu, iekšā ir redzami krāsaini raksti, un vēl ir arī tādas pienaini baltas ar sarkanu dzīslojumu. Pirmā spēle bedre: no ielas vidus ar knipi, slidinot rādītājpirkstu pa īkšķi (bet īstie meistari dara otrādi un slidina īkšķi pa rādītājpirkstu), bumbiņas ir jādabū iekšā bedrītē, kas izkašņāta pie pašas ietves. Ir tādi, kam izdodas dabūt bumbiņu bedrē ar pirmo sitienu, citiem vajadzīgi vairāki knipji. Otra spēle ir spanna cetta (bet Solarā to sauca par cicca spanna): zemē noliek bumbiņu, un otra bumbiņa ir jāpieripina tai pēc iespējas tuvāk, taču ne tuvāk par plaukstas tiesu, ko mēra ar četriem kopā sakļautiem pirkstiem.

Apbrīna pret tiem, kas prot iegriezt vilciņu. Ne jau bagāto bērnu vilciņu, kas taisīts no metāla un izkrāsots ar raibām svītrām, aprīkots ar īpašu stienīti un rokturi, kas vairākas reizes stipri jāspiež uz leju, lai vilciņu iegrieztu, un tad tas rūkdams griežas, zīmēdams košus krāsu virpuļus, nē, nevis tādu, bet parastu koka vilciņu, tādu kā izvelbtu konusu, resnvēderainu bumbieri, kam galā ir smaila nagla, bet uz sāniem visapkārt ir iegrebta spirālveida gropīte. To bumbieri aptin ar auklu, ko uzmanīgi iegulda gropītē, tad strauji parauj brīvo auklas galu, un tā, vaļā tīdamās, ievirpina vilciņu. Ne jau kurš katrs to māk, un arī man nesanāk, jo mani ir izlutinājuši vienkāršāk iegriežamie, dārgie vilciņi, un citi par mani smejas.

Todien mums nekāda spēlēšanās nesanāk, jo uz ietves darbojas vairāki kungi viņi ir ģērbušies uzvalkos un apsējušies kaklasaites, taču rokās viņiem ir mazi kaplīši un viņi ravē nezāles. Strādā viņi lēnām, bez aizrautības, un viens no šiem vīriem sāk ar mums runāties, izprašņājot par dažādām bumbiņu spēlēm. Viņš stāsta, ka bērnībā esot spēlējis apli: ar krītu uz ietves vai ar puļķīti zemē uzzīmē apli, tajā iekšā saliek bumbiņas un tad ar lielāku bumbiņu cenšas no apļa izsist laukā mazās, uzvar tas, kurš izsitis ārā vairāk. "Es pazīstu tavus vecākus," viņš man saka, "nodod viņiem sveicienus no Ferraras kunga, kam pieder cepuru veikals."

Mājās to atstāstu un sveicienus nododu. "Tie ir žīdi," saka mamma, "viņiem ir uzlikti sabiedriskie darbi." Tētis pievērš acis debesīm un drūmi novelk: "Nūja!" Vēlāk aizeju pie vectēva uz veikalu un prasu, kāpēc žīdiem ir uzlikti sabiedriskie darbi. Vectēvs man piekodina, lai izturos pret viņiem pieklājīgi, ja gadās kādus satikt. Viņi esot labi cilvēki, bet tagad viņš man neko vairāk nestāstīšot, jo esmu par mazu. "Tikai ar citiem gan par žīdiem nerunā, sevišķi ar savu skolotāju ne." Un apsola man vēlāk visu izskaidrot. S'as gira.

Tolaik es tikai brīnījos, kā tas var būt, ka žīdam, kas ravē ietves, pieder cepuru veikals. Cepures, ko redzēju plakātos un žurnālu reklāmās, allaž bija kundziskas un elegantas.

Man vēl nebija iemesla prātot par žīdiem. Tikai vēlāk, jau Solarā, vectēvs parādīja 1938. gada avīzi, kurā bija izsludināti rasu likumi, taču trīsdesmit astotajā man bija tikai seši gadi un avīzes es nelasīju.

Tad kādu dienu Ferraras kungs un pārējie nez kur pazuda un pilsētas bruģi vairs neravēja. Nospriedu, ka uzliktos labošanās darbus viņi ir izpildījuši un mierīgi atgriezušies mājās. Taču pēc kara dzirdēju, ka mammai kāds stāsta, ka Ferraras kungs ir miris Vācijā. Pēc kara es jau biju gudrāks un zināju ne tikai to, kā dzimst bērni (ieskaitot sagatavošanās aktivitātes deviņus mēnešus agrāk), bet arī to, kā mirst žīdi.

Mana dzīve pārvērtās, kad mēs evakuējāmies uz Solaru. Pilsētā es biju melanholisks puika, kas tikai pāris stundas dienā paspēlējas ar saviem skolasbiedriem. Visu pārējo laiku es tupēju kādā kaktā ar grāmatu vai braukāju apkārt ar riteni. Vienīgie burvības mirkļi bija tie, kurus pavadīju vectēva veikalā: viņš runājās ar klientiem, bet es rakņājos pa papīriem un mani apžilbināja arvien jaunas un jaunas atklāsmes. Taču arī starp grāmatām mana vientulība tikai auga arvien lielāka, un es dzīvoju savās fantāzijās.

Solarā, kur lejā uz ciema skolu jau devos viens pats un pēc sirds patikas siroju pa laukiem un vīnadārziem, es biju brīvs un man bija atklājušies neizpētīti plašumi. Un man bija arī daudz draugu, ar kuriem kopā blandīties apkārt. Un mūs bija apsēdusi doma uzbūvēt sev būdu.

Tagad es redzu visu dzīvi Draudzes namā kā filmu. Tā vairs nav saraustīta atsevišķos proglotīdos un plūst secīga…

Būdai nevajadzēja būt īstai mājai ar jumtu, sienām un durvīm. Parasti būda tika iekārtota kādā bedrē, iedobē, kur varēja ērti izveidot pārsegumu no zariem un lapām tā, lai vaļēja paliktu sprauga, pa kuru būtu pārlūkojama ieleja vai vismaz kāda plašāka nogāze. Tad pa šo šaujamlūku mēs izbāzām ārā nūjas un dragājām ar ložmetējiem. Kā Džarabubā, un pieveikt mūs varēja vienīgi ar izsalkumu.

Uz Draudzes namu mēs pasākām piestaigāt, jo tur futbola laukuma galā, uz paugura sāniem pie paša žoga, bijām noskatījuši ideālu vietu būdai. No turienes varēja apšaudīt visus divdesmit divus futbolistus, kas svētdienās pa laukumu dzenāja bumbu. Un Draudzes namā mūs neviens īpaši neierobežoja, tikai ap sešiem pievakarē mūs visus sapulcināja kopā uz īsu katehisma stundu un svētības došanu, bet visu pārējo laiku mēs varējām dzīvot savā vaļā. Te bija mazs, mehāniski iegriežams karuselis, dažas šūpoles un arī maza teātra skatuvīte pirmā skatuve, uz kuras spēlēju arī es, kad iestudējām Mazo parīzieti. Tieši tur es apguvu pirmās iemaņas aktiermeistarībā, kam vēlāk tiks uzdevums sagādāt man ievērību Lilas acīs.

Uz Draudzes namu nāca arī lielāki puiši, pat pavisam pieauguši (kas mums šķita jau veci vīri), kuri tur spēlēja pingpongu vai sita kārtis tāpat vien, ne jau uz naudu. Dons Konjasso, Draudzes nama vadītājs, bija saprātīgs cilvēks un nemēdza prasīt no šiem puišiem nekādus ticības apliecinājumus viņam pietika ar domu, ka tie nāk pie viņa, nevis sēžas uz riteņiem un, riskējot uztrāpīt bombardēšanai, lielā barā laiž uz pilsētu, lai mēģinātu iekļūt Sarkanajā Namā, visa apgabala slavenākajā bordelī.

Pēc 8. septembra tieši Draudzes namā es pirmoreiz dzirdēju runājam par partizāniem. Sākumā tie bija tikai zēni, kas centās izvairīties no iesaukšanas Sociālās republikas armijā vai paglābties no vāciešiem, kas tvarstīja vīrus sūtīšanai darbos uz Vāciju. Tad drīz vien viņus pasāka saukt par dumpiniekiem, jo tā viņus dēvēja oficiālajos paziņojumos. Un tikai pēc dažiem mēnešiem, kad uzzinājām, ka desmit no viņiem ir nošauti (un viens no desmit bija solarietis), un kad dzirdējām, kā Londonas radio viņiem pārraida īpašus vēstījumus, ieradām viņus saukt par partizāniem vai par patriotiem, kā labāk patika viņiem pašiem. Ciems bija partizānu pusē, jo tie puiši bija šejienieši un, lai arī tagad viņi visi lietoja iesaukas Ezis, Bulta, Zilbārdis, Ģelzis un tamlīdzīgi, vietējie, viņus satikuši, joprojām uzrunāja agrākajos vārdos. Daudzi no partizāniem bija tie paši puiši, ko iepriekš, ģērbušos saņurkātās žaketītēs, biju redzējis Draudzes namā spēlējam kārtis, taču tagad, kad viņi iegriezās ciemā, visiem galvā bija cepures ar nagu, pār krūtīm patronsiksnas, pie jostas pārītis granātu, plecā automāts, un dažiem pat pie sāniem maksts ar pistoli. Viņi nēsāja sarkanus kreklus vai angļu karaspēka frenčus, bet bikses un stulpiņi lielākoties bija nākuši no Itālijas karaliskās armijas krājumiem. Partizāni bija tik skaisti.

Jau četrdesmit trešajā gadā viņi dažas reizes īsi bija iegriezušies Solarā tajos brīžos, kad te neapgrozījās Melnās brigādes. Reizēm no kalniem nokāpa Badoljo vīri, kas ap kaklu nēsāja gaišzilu lakadņu, runāja, ka šie esot karaļa pusē un, uzbrukumā iedami, joprojām piesaucot Savoju karaļnama vārdu. Citreiz nāca garibaldieši ar sarkanajiem lakatiņiem, un šie dziedāja dziesmas pret karali un Badoljo, un arī tik asi svilpo vēji, sniegavētra auro, pa sniegu tālāk jāsoļo ar kurpēm caurām, par asinssārtu pavasari iesim cīņā, lai beidzot uzlec brīves saule zvīļā. Badoljieši bija labāk bruņoti, runāja, ka angļi palīdzību sūtot vienīgi viņiem, bet tiem cidem ne, jo tie pārējie esot komunisti. Garibaldiešiem bija tādi paši automāti kā Melnajām brigādēm, atņemti sadursmēs vai nolaupīti uzbrukumos ieroču noliktavām, turprefi badoljiešiem bija pēdējā modeļa angļu Sten.

Sten bija daudz vieglāki, tiem bija laides ar tukšu vidu tikai tādas no metāla izlocītas laižu kontūras, un magazīna rēgojās nevis apakšā, bet sānos. Viens no badoljiešiem man vienreiz atļāva ar tādu izšaut. Lielākoties viņi šaudījās tikai trenēdamies vai gribēdami izrādīties meitenēm.

Vienreiz uzradās fašisti no Svētā Marka divīzijas, un viņi dziedāja: Svētais Marks! Svētais Marks! Nebaida mūs aukstais zārks.

Solarieši runāja, ka vispār jau tie esot lāga puiši no labām ģimenēm, tikai laikam gan izdarījuši nepareizo izvēli. Katrā ziņā pret Solaras iemītniekiem viņi izturējās laipni un sievietes aplidoja pieklājīgi.

Savukārt Melnajās brigādēs bija iestājušies daudzi, kas bija atbrīvoti no cietumiem vai pāraudzināšanas namiem (starp viņiem bija arī sešpadsmitgadīgi puikas), un vairāk par visu viņi gribēja iedvest bailes ikvienam. Katrā ziņā tas bija smags laiks, un uzticēties nedrīkstēja arī tiem no Sanmarko.

Mēs ar mammu ejam uz misi ciema baznīcā, un mums ir pievienojusies arī kāda kundze, kas dzīvo villā dažu kilometru attālumā no mūsu mājas. Viņa vienmēr nīgri izsakās par savu pusgraudnieku, kurš mēdzot viņai nokrāpt lielu daļu ienākumu. Un, tā kā šis pusgraudnieks ir sarkanais, viņa pati ir kļuvusi par fašisd vismaz tādā nozīmē, ka fašisd ir pret sarkanajiem. Mēs izejam no baznīcas, un divi virsnieki no Svētā Marka divīzijas sāk mest acis uz abām dāmām, kuras, lai arī vairs nav pārāk

jaunas, tomēr izskatās visnotaļ labi, un galu galā karaspēks allaž meklē laupījumu, kur vien var to atrast. Virsnieki mums tuvojas, par aizbildinājumu izmantojot to, ka nav vietējie un vēlas pajautāt ceļu. Abas kundzes izturas laipni (virsnieki ir izskatīgi puiši, to nevar noliegt) un apvaicājas, kā viņi jūtas tik tālu prom no mājām. "Mēs cīnāmies, lai atdotu šai zemei zaudēto godu, kundzes! To godu, ko ir aptraipījuši daži nodevēji," atbild viens no viņiem. Un mūsu kaimiņiene noteic: "Pareizi! Mēs taisni par vienu tādu pirms brīža runājām."

Viens no virsniekiem dīvaini pasmaida un saka: "Mēs ļoti labprāt uzzinātu šī kunga vārdu un adresi."

Mamma nobālē, tad pietvīkst, taču visai veikli pagūst atbildēt pirmā un izkļūt no bīstamās situācijas: "Ai, ziniet, leitnant, mana draudzene domāja vienu cilvēku no Asti. Viņš agrākajos gados reizēm mēdza te iegriezties, bet kas zina, kur tagad palicis… Runā, ka viņu esot aizveduši uz Vāciju."

"Tā viņam vajag," smaida leitnants un vairāk neuzstāj. Abas puses pieklājīgi atsveicinās. Atpakaļceļā mamma sakostiem zobiem pārmet neapdomīgajai kaimiņienei, ka šajos laikos gan vajadzētu vispirms padomāt un tikai tad runāt, jo cik tad daudz vajag, lai cilvēku pieliktu pie sienas.

Granjola. Viņš bieži nāca uz Draudzes namu. Pats viņš uzstāja, ka uzvārds esot izrunājams ar uzsvaru uz pirmās zilbes, bet pārējie spītīgi

lika uzsvaru uz otrās, tāpat kā vārdā gragnola, kas mūsu puses izloksnē apzīmēja šāvienu vai sitienu krusu. Viņš iebilda, ka esot miermīlīgs cilvēks, bet viņa draugi parasti atteica: "Kā tad, mēs jau nu nezināsim…" Čukstus klīda runas, ka Granjola uzturot sakarus ar garibaldiešu brigādēm kalnos, un dažs pat apgalvoja, ka viņš esot viens no galvenajiem to vadoņiem un ļoti riskējot, dzīvodams ciemā, jo, tikko nāktu gaismā, kas Granjola ir patiesībā, viņu tūlīt nošautu.

Mēs ar Granjolu kopā bijām spēlējuši Mazajā parīzietī, un es nez kā biju izpelnījies viņa labvēlību. Viņš gribēja man iemācīt dažas kāršu spēles. Bija manāms, ka Granjola nejūtas labi kopā ar citiem pieaugušajiem, un daudzas stundas viņš mēdza nopļāpāt ar mani. Varbūt tā izpaudās viņa pedagoģiskais aicinājums, jo savulaik viņš bija strādājis par skolotāju. Vai varbūt viņš apzinājās, ka viņa izteikumi ir tik neprātīgi un pārdroši, ka pārējie viņu ieceltu antikrista kārtā, turpretī sīkam puišelim, tas ir, man, viņš uzticējās.

Viņš man rādīja ziņu lapas, kas slepus cirkulēja no rokas rokā. Atdot gan nevienu man neatdeva, teikdams, ka to, kuru ar šiem pagrīdes izde-

vumiem pieķer, nošauj uz vietas. Tā es uzzināju par slaktiņu vecajās Ardeatīnas ielas raktuvēs Romā. "Tieši tāpēc, lai nekas tāds vairs nenotiktu, mūsu biedri ir tur augšā, kalnos," man teica Granjola. "Un drīz vāciešiem būs kaputt1 ."

Viņš man stāstīja, ka noslēpumainās partijas, kuru darbošanās izpaudās šajos pagrīdes ziņu izdevumos, pastāvēja jau pirms fašisma nākšanas pie varas un ka arī vēlāk tās turpināja darboties tikai slepenībā, ārzemēs, un to vadītāji slēpās un strādāja par parastiem mūrniekiem, bet reizēm Dučes okšķeriem izdevās viņus atrast, un tad fašistu nelieši viņus sita līdz nāvei.

Granjola kādu laiku nez ko bija mācījis pilsētas arodskolās, katru rītu braucis uz darbu ar riteni, bet pēcpusdienās minies atpakaļ. Taču tad viņam no darba bija vajadzējis aiziet: daži runāja, ka skolām viņš atmetis ar roku tāpēc, ka tagad visus spēkus veltot partizānu darbībai, bet citi sprieda, ka skolā viņš vairs nevarot strādāt, jo viņam esot dilonis. Katrā ziņā pēc diloņslimnieka Granjola izskatījās pelnu pelēka seja, iekrituši vaigi, izspīlēti un slimīgi sārti vaigukauli, nemitīgs klepus. Viņam bija bojāti zobi, viņš kliboja un bija mazliet kuprains, pareizāk, ar kumpu muguru un dīvaini izspīlētām lāpstiņām, tāpēc žaketes apkakle vienmēr stāvēja nost no kakla un visas drēbes nokarājās kā maiss. Teātri viņam vienmēr bija jāspēlē kāds ļaundaris vai noslēpumainas muižas klibais sargs.

Granjola bija īsta gudrības aka tā visi teica un stāstīja, ka viņu ne reizi vien esot aicinājuši darbā uz universitāti, bet viņš esot izvēlējies labāk palikt pie arodskolu zēniem. "Blēņas," viņš pats man vēlāk skaidroja. "Es, Jambo, esmu strādājis tikai nabagu skolās un ari tikai par skolotāja palīgu un aizvietotāju, jo šitā stulbā kara dēļ nemaz nepabeidzu universitāti. Kad mani bija divdesmit, mani aiztrieca karot uz Grieķiju, un tur mani ievainoja celī, nav jau nekas traks, tik vien kā drusku piekliboju, bet tajos drausmīgajos dubļos es saķēru riebīgu kaiti un kopš tā laika spļauju asinis. Ja es dabūtu to Ķirbjgalvi savos nagos, nogalināt es viņu nenogalinātu, jo tam es esmu par gļēvu, taču pēcpusi es viņam atspārdītu tā, ka tas draņķa maitasgabals un melis savu mūžu vairs nevarētu apsēsties."

Prasīju viņam, kāpēc viņš nāk uz Draudzes namu, jo visi taču apgalvo, ka viņš esot ateists. Granjola atbildēja, ka nākot šurp, jo šī esot vienīgā vieta, kur viņš var satikt cilvēkus. Un vispār viņš esot nevis ateists, bet anarhists. Tolaik vēl nezināju, kas tie anarhisti tādi ir, un viņš man izskaidroja, ka tie ir cilvēki, kas grib brīvību bez kaklakungiem, bez saimniekiem, bez karaļa, bez valsts un priesteriem. "Galvenais bez valsts, nevis tā kā pie Krievijas komunistiem, kur valsts nosaka pat to, kad un cik bieži katram jāiet uz mazmājiņu."

Viņš man pastāstīja par Gaetāno Breši, kurš, gribēdams sodīt karali Umberto par Milānas strādnieku slaktiņu, bija devies prom no Amerikas, kur būtu varējis dzīvot vienā mierā, taču nē, viņš bija izvilcis lozi, ka tieši viņam jāizrēķinās ar karali, tāpēc viņš ar biļeti vienā virzienā devās uz Itāliju un karali nogalināja. Pēc tam gan arī pašu Gaetāno Breši cietumā noslepkavoja un pateica, ka viņš, sirdsapziņas pārmetumu grauzts, esot pakāries. Taču anarhists nekad nenožēlo darbus, ko paveicis tautas labā. Un Granjola man stāstīja par miermīlīgi noskaņotiem anarhistiem, kas bija spiesti emigrēt no valsts uz valsti, dziedādami Ardievu, Lugāna, skaistā!, un visur viņus vajāja policisti.

Pēc tam viņš man atkal stāstīja nelāgas lietas par komunistiem, kuri bija izkāvuši Katalānijas anarhistus. Es pajautāju, kāpēc viņš, būdams noskaņots pret komunistiem, ir kopā ar garibaldiešiem, kuri taču ir komunisti. Granjola atbildēja, ka, pirmkārt, nejau visi garibaldieši ir komunisti, starp viņiem esot arī sociālisti un pat anarhisti, un, otrkārt, šobrīd galvenais ienaidnieks ir nacifašisms, un šādos gadījumos sīkām uzskatu atšķirībām labāk nepievērst uzmanību. "Vispirms kopā uzvarēsim, un pēc tam nokārtosim savus iekšējos rēķinus."

Vēl viņš piebilda, ka uz Draudzes namu nāk, jo tāds iestādījums ir laba lieta. Vispār priesteri kā tādi ir ļauna slaka, taču līdzīgi kā tas ir ar garibaldiešiem arī starp viņiem gadoties kārtīgi cilvēki. "Un sevišķi svarīgas šādas vietas ir tagad, kad nav skaidrs, kas notiks ar visiem šiem zēniem, kam vēl pirms gada mācīja likt lietā grāmatu un šauteni, kā kārtīgiem fašistiem pieklājas. Te vismaz viņi neaiziet pilnīgā postā, te viņiem māca būt godīgiem, lai arī, manuprāt, pārāk daudz tiek uzsvērta atturēšanās no sišanas dūrē, bet tam jau nav lielas nozīmes, jo jūs to darāt tik un tā, tikai varbūt pēc tam izsūdzat grēkus. Tā nu es nāku šurp un palīdzu donam Konjaso sarīkot puikām visādas spēles. Bet mises laikā stāvu baznīcas tālākajā galā un klusēju, jo Jēzu Kristu es cienu, lai ari Dievu ne."

Vienu svētdienu, kad pie Draudzes nama mūs bija pavisam maz, izstāstīju Granjolam par savām markām, un viņš teica, ka arī viņam savulaik bijusi kolekcija, taču, pārradies no karošanas, viņš visu esot aizmetis prom, jo pārgājusi vēlēšanās ar to noņemties. Kādas divdesmit markas viņam vēl esot palikušas, un viņš man tās labprāt atdāvināšot.

Aizgāju pie viņa uz mājām, un tas bija brīnumains papildinājums maniem marku krājumiem, jo divas bija no Fidži salām, un es pēc tām jau sen biju kārojis, šķirstot Ivēru un Telljē.

"Tev ir Ivēra un Telljē katalogs?" Granjola apbrīnas pilnā balsī noprasīja.

"Jā, bet pavisam vecs…"

"Vecie ir vislabākie."

Fidži salas. Tad, redz, kāpēc es Solarā tik sapņaini skatījos uz šīm divām markām. Saņēmis Granjolas dāvanu, nesu to mājās, lai ievietotu jaunā albuma lapā. Tas bija ziemas vakars, tētis iepriekšējā dienā bija atbraucis pie mums, bet jau šajā pēcpusdienā bija aizbraucis atpakaļ uz pilsētu, kas zina, uz cik ilgu laiku.

Esmu mājas vidusdaļas virtuvē, un tā ir vienīgā siltā telpa visā mājā, jo malkas pietiek tikai šai lielajai krāsnij. Gaisma ir nespodra. Ne jau tāpēc, ka Solarā ari vajadzētu ievērot aptumšošanas noteikumus (kurš gan iedomātos bombardēt tik nomaļu vietu?), bet tāpēc, ka gaismas spožumu mazina abažūrs, no kura nokarājas pērlīšu virtenes gluži kā rotas, ko dāvināt Fidži mežoņiem.

Sēžu pie galda un darbojos ar savu kolekciju, mamma kaut ko lāpa, māsa spēlējas virtuves stūrī. Radio ir ieslēgts. Nesen ir beigusies Kas notiek Rosi namā tā sauktā "Milānas" versija propagandisks Salo republikas raidījums, kurā vienas ģimenes locekļi diskutē par politiku un tad dabiski nonāk pie secinājuma, ka sabiedrotie ir mūsu ienaidnieki, partizāni ir bandīti un dienaszagļi, kas sava slinkuma dēļ slapstās no iesaukšanas armijā, bet Ziemeļos tiek aizstāvēts Itālijas gods plecu pie pleca ar vācu biedriem. Pārmaiņus ar raidījumu par milāniešiem ik pārvakarus skanēja "Romas" versija līdzīgs raidījums, kurā Rosi bija pavisam cita ģimene, tikai ar tādu pašu uzvārdu, un dzīvoja sabiedroto ieņemtajā Romā, kur bēdājās un skuma pēc agrākajiem grūtajiem laikiem, kas tomēr patiesībā bijuši tik labi, un viņi neslēpa skaudību pret Ziemeļitālijas tautiešiem, kas joprojām bija brīvi, un aicināja tos visus ņemt ieročus un stāties zem Ass karogiem. Redzot, kā māte groza galvu, nebija šaubu, ka viņa dzirdētajam netic, tomēr raidījums bija veidots gana aizraujoši. Un nebija jau arī nekādas izvēles: varējām vai nu klausīties šo, vai izslēgt radio.

Vēlāk (un tad mums vienmēr pievienojās arī vectēvs, kas pirms tam, spītējot aukstumam, bija sēdējis savā kabinetā, turēdams blakus kāju sildītāju) aparātu varēja noregulēt uz Londonas radioviļņiem.

Londoniešu pārraides sākās ar vairākiem bungu rībieniem, kas mazliet atgādināja Bēthovena Piektās sākumu, un tad atskanēja pārliecinošais un tik patīkamais pulkveža Stīvensa "labvakar", un viņa izruna mazliet atgādināja to, kā dublētajās kinofilmās runāja Lorels un Hārdijs. Iepriekš režīma radio mūs bija pieradinājis pie Mario Apeliusa balss, kurš savas uzrunas un kvēlos aicinājumus cīnīties līdz galīgai uzvarai mēdza noslēgt ar saukli "Lai Dievs ar saviem zibeņiem sasper nolādētos angļus!". Stīvenss gan itāļus nelādēja, taisni otrādi viņš tos aicināja priecāties par aizvien jaunām sakāvēm, ko pieredzējusi Ass, un par šādiem notikumiem frontē viņš mums stāstīja katru vakaru, un likās, ka viņš klusībā piebilst: "Nu vai redzat, kādās nepatikšanās jūs iegrūdis tas jūsu Duče?"

Taču savos ziņu raidījumos pulkvedis Stīvenss stāstīja ne tikai par kaujām, viņš stāstīja arī par mūsu ikdienas dzīvi, par draudzīgiem ļaudīm, kas katru vakaru sapulcējas ap radioaparātiem, lai klausītos Londonas Balsi, pārvarēdami bailes nonākt aiz restēm, ja kāds nodevējs viņus nosūdzētu. Viņš stāstīja par mums, saviem klausītājiem, un mēs viņam uzticējāmies, jo viņš mūs tik precīzi aprakstīja un prata noraksturot gan tuvējo aptiekāru, gan karabinieru virsnieku, kuram līdzpilsoņu radio klausīšanās paradumi ir zināmi, tomēr viņš klusē un tos nenodod. Un, ja jau šajā ziņā Stīvenss nemeloja, mēs spriedām, ka varam uzticēties viņam ari attiecībā uz visu pārējo. Skaidrs, ka mēs visi, pat pusaudži, zinājām, ka arī viņa raidījumi ir propaganda, taču mūs apbūra tās vienkāršais, piezemētais tonis, māka iztikt bez varonības cildināšanas un aicinājumiem doties nāvē. Un, klausoties pulkvedī Stīvensā, mēs redzējām, cik liekvārdīgs ir viss pārējais, ar ko augām dienām tikām baroti.

Nezin kāpēc es šo kungu kurš mums atklājās tikai kā balss iztēlē redzēju līdzīgu Mandreikam: elegantu, frakā ģērbušos, ar rūpīgi koptām ūsiņām, kurās iemeties tik tikko manāms sirmums, kas laikam bija vienīgā atšķirība no maga, kurš ikvienu pistoli spēja pārvērst par banānu.

Kad pulkveža raidījums bija galā, sākās īpašie ziņojumi partizānu brigādēm, un šīs vēstis bija tikpat noslēpumainas un fantāziju rosinošas kā Montserratas pastmarka: Ziņas vecajai Franki; Laimīgais nav laimīgs; Lietus ir beidzies; Mana bārda ir blonda; Džakomone skūpsta Muhamedu; Ērglis lido; Saule atkal uzaust…

Redzu, kā sēžu virtuvē un turpinu apjūsmot Fidži pastmarkas, bet tad piepeši starp desmitiem un vienpadsmitiem debesīs atskan rūkoņa, visi nodzēš gaismas un skrien pie loga gaidīt brīdi, kad pāri lidos Pipeto. Mēs viņu dzirdējām katru vakaru, puslīdz vienā un tai pašā laikā, katrā ziņā tā apgalvoja tautas balss. Daži teica, ka tas esot angļu izlūks, citi sprieda, ka tā esot amerikāņu lidmašīna, kas lido uz kalniem, lai ar izpletņiem nomestu partizāniem ēdienu un ieročus droši vien kaut kur ne pārāk tālu no mums Langes nogāzēs.

Šī ir nakts bez zvaigznēm un bez mēness, nav saredzamas ne ielejas gaismas, ne pakalnu aprises, un pāri mums lido Pipeto. Neviens viņu nekad nav redzējis: viņš ir tikai rūkoņa tumšajās debesīs.

Pipeto aizlido, arī šovakar viss ir noticis tieši tāpat kā vienmēr, un mēs atgriežamies pie pēdējām radio dziesmām. Varbūt tieši šonakt bombardē Milānu, varbūt tiem vīriem, kuru labā darbojas Pipeto, pa kalniem pēdas dzen vilku suņi, bet pa radio jutekliska balss, kas skan kā saksofons riesta laikā, dzied: Tur dienvidos, Kapokabanā, tur, Kapokabanā, sieviete valda, tai visa vara, un es iztēlojos sapņaini laisku dīvu (varbūt esmu redzējis viņas fotogrāfiju žurnālā Novella). Vijīgām, nesteidzīgām kustībām viņa kāpj lejā pa baltām kāpnēm, un katrs pakāpiens, uz kura nolaižas viņas pēda, izgaismojas. Viņai apkārt ir puiši baltās frakās, tie pielūgsmē metas uz viena ceļa un noņem no galvas cilindru, kad dīva iet garām. Ar dziesmu par Kapokabanu (jā, Kapokabanu, nevis Kopakabanu) šī jutekliskā būtne man raida vēsti, kas ir tikpat eksotiska kā manas markas.

Pēc tam pārraides beidzas ar vairākām brašām dziemām par uzvaras spozmi un veiksmi, kas drīz atkal būs pareizajā pusē. Tomēr vēl radio ārā slēgt nedrīkst, un mamma to zina. Pēc tam, kad aparāts jau ir apklusis un radījis iespaidu, ka klusums valdīs līdz pat nākamai dienai, piepeši skumjās aizlūstoša balss sāk dziedāt:

Tu atpakaļ nāksi pie manis,

jo zvaigznēs tā ierakstīts.

Tu atpakaļ nāksi,

nāksi

pie manis,

un tu to jau zini,

tevi gaidu un ticu es.

Šo pašu dziesmu nesen klausījos Solara, taču plate bija ierakstīts pavisam cits teksts par mīlestību: Tu atpakaļ nāksi -pie manis, jo mana sirds tevis alkst. Tu atpakaļ nāksi, nāksi pie manis, jo bez taviem skūpstiem dzīvot nespēju. Tātad tais tālajos vakaros es dzirdēju kādu karalaika versiju, kas daudziem droši vien izklausījās pēc solījuma vai aicinājuma, ar kuru tiek uzrunāts kāds, kas atrodas tālu prom, varbūt salst ledainās stepēs vai stāv soda bataljona priekšā. Kas šajā nakts stundā raidīja ēterā dziesmu par atgriešanos? Kāds nostalģisks ierēdnis brīdi pirms translāciju kabīnes slēgšanas? Vai kāds šādi pildīja no augšas nākušu pavēli? To mēs nezinājām, bet šī balss mūs pavadīja līdz miega slieksnim.

Pulkstenis jau ir gandrīz vienpadsmit, es aizveru marku albumu, jāiet gulēt. Mamma jau ir sagatavojusi ķieģeli īstu, smagu ķieģeli, kurš labu laiku ir turēts krāsnī un uzkarsēts tik karsts, ka to nemaz nevar paņemt rokās; tad to ievīsta vilnas audumā un pabāž zem segām, lai piesildītu guļvietu. Ir tik patīkami nolikt uz siltā ķieģeļa kājas, tad mazāk niez un sūrst arī uztūkušie sala puni, no kuriem tajos gados (aukstums, vitamīnu trūkums, hormonu vētras) mums bija sarkani piepampuši pirksti gan rokām, gan kājām, un reizēm šajos tūkumos iemetās arī briesmīgi sāpīgas, pūžņojošas čūlas.

Suns iegaudojas kādās lauku mājās dziļāk ielejā.

Ar Granjolu mēs runājām par visu ko. Stāstīju viņam par izlasītajām grāmatām, un viņš tās dedzīgi apsprieda un apstrīdēja: "Vems," viņš teica, "ir labāks par Salgari, jo zinātniskāks. Ticamāks ir Sairess Smits, kas izgatavo nitroglicerīnu, nevis Sandokans, kurš ar nagiem dīrā sev krūtis, jo ir smagi ieķēries kādā piecpadsmitgadīgā čirkā."

"Tev nepatīk Sandokans?" es jautāju.

"Manuprāt, viņš ir drusku fašists."

Pateicu viņam, ka esmu izlasījis De Amičisa Sirdi, un Granjola deva padomu to grāmatu izmest, jo De Amičiss esot fašists. "Vai tad tu nesaproti," viņš teica, "tur visi nostājas pret to nabaga Frand, kurš nāk no trūcīgas ģimenes, un lien vai no ādas ārā, lai izpatiktu tam fašistam skolotājam. Par ko tev tai grāmatā stāsta? Par brašo Garroni, kurš bija dirsā līdējs, par mazo lombardiešu izlūku, kurš mirst tāpēc, ka kādam stulbam karaļa armijas virsniekam ienācis prātā aizsūtīt puiku paskatīdes, vai netuvojas ienaidnieks, par sardu bundzinieku, kuru tavā vecumā aizsūta dienēt par raitnieku kaujas laukā, kur viņš zaudē kāju, un par to pretīgo pulkvedi, kurš nabaga nelaimīgajam kroplītim metas virsū atplestām rokām un trīsreiz skūpsta viņu uz sirds, un neko tādu nesen sakropļotam puikam darīt nedrīkst, to vajadzētu saprast pat pjemontiešu karaliskās armijas pulkvedim. Un vēl par Koreti tēvu, kurš savam dēlam sniedz roku, kas vēl ir silta no tā slepkavnieka Itālijas karaļa rokasspiediena. Visus viņus vajadzētu pielikt pie sienas! Jo tieši tādi rakstnieķeļi kā De Amičiss sagatavoja ceļu fašismam."

Viņš man izskaidroja, kas bijuši Sokrāts un Džordāno Bruno. Un arī Bakuņins, lai arī es īsti nesapratu, kas īsti viņš bijis un ko teicis. Granjola man stāstīja par Kampanellu, Sarpi un Galileju, kurus priesteri savulaik iebāza cietumā vai spīdzināja, jo viņi gribēja izplatīt zinātnes principus, un daži pat bija spiesti paši sev pārgriezt rīkli kā, piemēram, Ardigo, jo kungi un Vatikāns viņus gribēja vilkt pie karātavām.

Pārlabotajā un papildinātajā Melei enciklopēdiskajā vārdnīcā es biju izlasījis šķirkli par Hēgeli ("Iev. vācu filos. no panteistu skolas") un jautāju, kas viņš tāds bijis. "Hēgelis nebija nekāds panteists, un tavs Melei ir neizglītots stulbenis. Par panteistu labākajā gadījumā varētu nosaukt Džordāno Bruno. Panteisti uzskata, ka Dievs ir visur, arī, re, šajā mušas sūdiņā. Diez cik labi jau tas neizklausās, jo nav lielas atšķirības būt visur vai nebūt nekur. Katrā ziņā Hēgelis uzskatīja, ka visur ir jābūt nevis Dievam, bet valstij, un tātad viņš bija fašists."

"Bet viņš taču dzīvoja vairāk nekā pirms simt gadiem?"

"Nu un tad? Sen dzīvoja arī Žanna d'Arka, kas bija visīstākā fašiste. Fašisti ir pastāvējuši vienmēr. Kopš… kopš Dieva laikiem. Ņem piemēram Dievu. Arī fašists."

"Vai tad tu neesi ateists, kurš uzskata, ka Dieva nav?"

"Kas to teica? Droši vien dons Konjaso, bet viņš ne velna nesaprot. Es ticu, ka Dievs ir. Diemžēl ir. Un diemžēl viņš ir fašists."

"Bet kāpēc Dievs ir fašists?"

"Paklau, tu esi par jaunu teoloģijas priekšlasījumam. Pamēģināsim ņemt par pamatu to, ko tu zini. Noskaiti man desmit baušļus, jo tos taču jums Draudzes namā liek mācīties no galvas."

Es noskaitīju. "Labi," viņš teica, "tagad klausies uzmanīgi un seko līdzi. No šiem desmit baušļiem tikai četri pievērs tam uzmanību tiešām tikai četri iesaka labas un saprātīgas lietas, un mēs drusku pievērsīsimies ari šiem četriem. īsāk sakot: nenogalini, nezodz, nedod viltus liecību un neiekāro otra sievieti. Šis pēdējais bauslis ir domāts vīriešiem, kuri zina, kas ir gods: no vienas puses, tas piekodina nelikt draugiem ragus un, no otras, gādā, lai nesabruktu ģimene, un pret to man īsti nav, ko iebilst, lai gan anarhija grib izskaust arī ģimeni kā tādu, bet gan jau, pamazām visu reizē nevar prasīt. Pārējiem trim varu tikai piekrist, taču šie padomi ir saprātīgas izturēšanās minimums, ko tev iesaka arī veselais saprāts. Nu labi, varam atzīt, ka mums visiem kādu reizi gadās samelot, varbūt pat ar labiem nodomiem, bet nogalināt to gan ne, nogalināt nedrīkst nevienu un nekad."

"Ari tad ne, ja karalis tevi sūta karā?"

"Tur jau ir tas āķis. Priesteri tev saka: ja karalis tevi sūta karā, tu nogalināt drīksd un tas pat ir tavs pienākums. Atbildība dk un tā guls uz karaļa pleciem. Tā tiek attaisnots karš, kas ir viena pretīga būšana, jo sevišķi, ja karot tevi ir aiztriecis Ķirbjgalvis. Pievērs uzmanību baušļos nekur nav teikts, ka tev ir tiesības kādu nogalināt karā. Baušļi saka: tev nebūs nokaut. Un viss. Bet…"

"Bet?"

"Apskatīsim pārējos. Es esmu Tas Kungs, tavs Dievs. Tas nav bauslis, jo citādi sanāktu vienpadsmit. Šis ir prologs, uzruna. Taču tā ir blēža uzruna. Skaties: Mozum parādās kāds tips, patiesībā pat neparādās, Mozus tikai dzird viņa balsi, kas nāk nez no kurienes, bet pēc tam Mozus iet pie savējiem un saka, ka baušļi jāievēro, jo tie nākuši no paša Dieva. Bet kurš saka, ka tie nākuši no Dieva? Vienīgi tā balss: es esmu Tas Kungs, tavs Dievs. Bet ja nu tas nemaz nebija Dievs? Iedomājies, ka es tevi apturu uz ielas, saku, ka esmu karabinieris civilās drēbēs, un pieprasu, lai tu man samaksā desmit liru naudas sodu, jo pa šo ielu staigāt ir aizliegts. Ja tev ir pietiekami daudz prāta, tu atbildēsi: pierādi, ka tiešām esi karabinieris, jo varbūt tu esi tikai blēdis, kas to vien dara kā krāpj cilvēkus. Parādi dokumentus. Bet Dievs pierāda Mozum, ka padešām ir Dievs, vienkārši to pasakot, un Mozum ar to piedek. Un tā viss sākas ar viltus liecību."

"Tu domā, ka tas nebija Dievs, kas iedeva Mozum baušļus?"

"Nē, es domāju, ka tas tiešām bija Dievs. Es tikai saku, ka, to darot, viņš izmantoja blēža paņēmienu. Viņš jau vienmēr tā dara: tev jātic Bībelei, jo to ir iedvesmojis Dievs, bet kurš ir teicis, ka Bībele tiešām ir Dieva iedvesmota? Pati Bībele. Saprati, kas par viltīgu triku? Bet iesim tālāk. Pirmajā bauslī ir teikts, ka tu nedrīksti turēt citus dievus, vienīgi viņu. Tātad šis kundziņš tev aizliedz domāt nu, piemēram par Allāhu, Budu vai Veneru, lai gan, taisnību sakot, nebūtu nemaz slikti, ja mums par dievieti būtu tāda dūdiņa. Taču šis bauslis nozīmē arī to, ka tu nedrīksti ticēt filosofijai, zinātnei, nedrīksti domāt par to, ka cilvēks cēlies no pērtiķa. Vienīgi viņš, šis debesu kundziņš, un viss. Un tagad klausies vēl uzmanīgāk, jo visi pārējie baušļi ir fašistiski, sacerēti tā, lai piespiestu tevi pieņemt sabiedrību tieši tādu, kāda tā ir. Kas mums nāk tālāk? Piekodinājums svētīt svēto sabata dienu… Ko tu par to saki?"

"Nu, būtībā tiek pavēlēts svētdienās iet uz misi, un tas taču nav nekas slikts, vai tad ne?"

"To tev saka dons Konjaso, kurš, tāpat kā pārējie priesteri, no Bībeles neko nejēdz. Mosties! Primitīvā ciltī, kāda bija tā, kuru ilgākā pastaigā pa tuksnesi vadāja Mozus, šis bauslis nozīmēja, ka jāievēro visi rituāli, bet rituāli ir vajadzīgi, lai pataisītu cilvēkus par stulbu aitu baru. Tāds uzdevums ir visiem rituāliem, sākot ar cilvēku upurēšanām un beidzot ar Ķirbjgalvja rīkotajām tautas sapulcēm Venēcijas laukumā! Un kas nāk tālāk? Godini savu tēvu un māti. Pagaidi un pastāvi klusu, nevajag man tagad teikt, ka vecāki ir jāklausa, tas ir labi un pareizi tikai attiecībā uz maziem bērniem. Šis bauslis par tēva un mātes godāšanu pieprasa, lai tu godātu veco ļaužu uzskatus, nepretotos tradīcijām, neuzdrošinātos pat domāt, ka savas cilts dzīvesveidu varētu mainīt. Saproti? Necērt nost galvu savam karalim, kā pienāktos darīt, un, ja mums pašiem būtu galva uz pleciem, mēs jau sen tā būtu izdarījušies ar Savoju punduri, kurš nodeva savu karaspēku un iedzina nāvē savus virsniekus. Un tagad tu sapratīsi, ka arī tas bauslis, kas piekodina nezagt, nav nemaz tik nevainīgs, kā izskatās, jo tas aizliedz aizskart to cilvēku privātīpašumu, kuri ir kļuvuši bagāti, apzogot tevi. Un tas vēl nav viss. Mums atlikuši vēl trīs baušļi. Ko nozīmē bauslis, kurš sludina, ka tev nebūs laulību pārkāpt? Tas, kuru jums katehismā parasti māca pārveidotu par "tev nebūs nešķīstību piekopt". Dons Konjaso un visi viņa līdzinieki mēģina tev iestāsdt, ka šis aizliegums attiecas uz visa veida miesisku nešķīstību un jo sevišķi nozīmē to, ka tu nedrīksti gramstīties gar mantiņām, kas karājas tev starp kājām. Bet man liekas: tādus niekus jau nu gan nevajadzēja rakstīt bauslības galdiņos. Un ko tad lai iesāk tāds neveiksminieks kā es, kurš nesmuks jau piedzimis un piedevām vēl dabūjis klibu kāju? Ko tad, ja es dzīvu sievieti savu mūžu rokās neesmu turējis? Vai man ar šo bausli tiek liegts vienīgais atvieglojums?"

Ap to laiku es jau zināju, kā rodas bērni, tomēr par pašu bērnradīšanas pasākumu un visu ar to saistīto mani priekšstati bija stipri neskaidri. Biju gan dzirdējis, kā mani biedri runā par noraušanu dūrē un izmanto vēl visādus apzīmējumus sevis aizskaršanai, taču nekad nebiju uzdrošinājies izdibināt visu sīkāk. Un Granjolam savu nezināšanu izrādīt es negribēju. Tāpēc tikai drūmi klusēju un palocīju galvu.

"Dievs taču būtu varējis skaidri un gaiši pateikt, nezinu, piemēram, varat mierīgi kniebties, bet tikai tā, lai dzimst bērni. Galu galā tolaik pasaulē vēl bija pārāk maz cilvēku. Bet nekas tāds desmit baušļos nav teikts: no vienas puses, tu nedrīksd iekārot sava tuvākā sievu un, no otras, nedrīksti pārkāpt laulību vai nodarbodes ar nešķīstību. Un kad tad drīkst kniebties? Un ar ko? Romieši nebija nekādi dievi, taču viņu sacerētie likumi labi der arī šodien, bet ko dara Dievs? Viņam vajadzētu sacerēt tādu likumu, kas der visiem, taču viņš uzbliež desmit baušļus, kuros par pašu svarīgāko nekas tā ari nav pateikts. Tu teiksi, ka attiecīgajā bauslī ir skaidri piekodināts nekniebties ārpus laulības. Bet vai tas tiešām tā ir? Vai tad mēs zinām, kā šis bauslis bija rakstīts senatnes žīdiem un ko īsti viņi ar dem vārdiem saprata? Viņiem taču visādu stingru noteikumu bija milzums, piemēram, viņi nedrīkstēja ēst cūkgaļu vai nepareizi nokautus liellopus un, kā es nesen dzirdēju, pat visādus jūras mūdžus ne. Tā jau sanāk, ka nešķīstība ir viss, ko aizliegusi augstāka vara? Un kas tieši? Viss, ko šī pati vara ir pasludinājusi par nešķīstību. Piemēram, Ķirbjgalvis uzskatīja, ka nešķīstība ir runāt sliktu par fašismu, un katram, kas tā darīja, piesprieda izsūtījumu. Viņaprāt, nešķīstība bija palikšana vecpuisī, tāpēc visiem neprecētajiem bija jāmaksā attiecīgs bezlaulības nodoklis. Tāpat nešķīstība bija vicināt sarkanu karogu. Un tā tālāk un tā joprojām. Un beidzot mēs nonākam pie pēdējā baušļa, kas aizliedz iekārot svešu mantu. Vai tu kādreiz esi aizdomājies, kāpēc šis bauslis vispār ir vajadzīgs, ja jau iepriekš ir aizliegts zagt? Vai tad, ja tu kāro pēc tāda divriteņa, kāds ir tavam draugam, tu jau grēko? Nē taču, ja vien tu viņam to nenozodz. Dons Konjaso tev apgalvo, ka šis bauslis aizliedz skaudību. Un nevar noliegt, ka skaudība var būt ļauna. Taču arī skaudība var būt dažāda. Ir ļaunā skaudība, kad tu apskaud savu draugu, jo viņam ritenis ir, bet tev nav, un tad tu klusībā novēli, kaut viņš ar to riteni nolauztu kaklu. Un ir labā skaudība, kad tu arī kāro pēc riteņa un tāpēc sāc strādāt kā traks, lai varētu to nopirkt kaut vai vecu un lietotu, un tieši šī labā skaudība dzen pasauli uz priekšu. Un vēl ir citāda skaudība, tā, kas saistīta ar taisnīguma izjūtu, tā, kas liek tev neizpratnē prātot, kāpēc dažiem ir viss, bet citiem jāmirst badā. Un tad, ja tu sajūti šo skaudību, kas ir sociālistiskā skaudība, tu sāc rīkoties, lai pasauli iekārtotu labāk tā, lai bagātības būtu pārdalītas taisnīgāk. Taču tieši to tev šis bauslis aizliedz: nekāro iegūt vairāk, nekā tev jau pieder, cieni pastāvošo kārtību. Šajā pasaulē ir ļaudis, kam pieder divi labības lauki tikai tāpēc, ka viņi tos saņēmuši mantojumā, un ir citi ļaudis, kas šajos laukos lej sviedrus, lai nopelnītu kādu maizes kumosu, un tiem sviedru lējējiem neklājas iekārot saimnieka tīrumus, jo citādi visa valsts būs pagalam un sāksies revolūcija. Desmitais bauslis aizliedz revolūciju. Tāpēc, manu zēn, nenogalini nevienu un neapzodz tos, kas ir tikpat nabadzīgi kā tu pats, taču droši iekāro mantu, kas pieder tiem, kuri tev to atņēmuši. Gan mums uzausīs taisnīgas nākotnes saule, un tieši tāpēc mūsu biedri šobrīd ir kalnos. Gan viņi tiks galā ar Ķirbjgalvi, kurš tika pie varas, jo par visu maksāja lielie zemesīpašnieki. Un viņi tiks galā arī ar trulajiem fričiem, kuri kalpo Hitleram, kas gribēja iekarot visu pasauli, lai Krups, tas, kurš ražo resnās Bertas, varētu pārdot vēl vairāk ieroču. Bet ko gan tu saproti no visa, ko es te runāju, tevi taču kopš bērnības ir audzinājuši, liekot nemitīgi apzvērēt, ka tu pildīsi Dučes pavēles."

"Nē, es saprotu, lai arī ne visu."

"Cerēsim."

Tonakt man sapnī rādījās Duče.

Vienu dienu mēs abi kopā devāmies pastaigā pa pakalniem. Domāju, ka Granjola grib man stāstīt par dabas skaistumu, kā jau reiz bija darījis, taču šoreiz viņš man rādīja tikai mirušo un sairušo apkaltušus govs mēslus, ap kuriem dīca mušas, peronsporu apsēstus vīnogulājus, kāpurus, kas virtenē cits aiz cita devās nogalināt kādu koku, iepuvušus kartupeļus, kas vairs nekam nederēja un bija tikai izmetami, grāvī gulošu kāda dzīvnieka maitu, kas bija tiktāl sapuvusi, ka vairs nevarēja saprast, vai tā ir cauna vai zaķis. Un Granjola kūpināja Milit cigaretes citu pēc citas, teikdams, ka tās lieliski palīdz pret diloni, jo dezinficē plaušas.

"Redzi, puika, pasaulē valda ļaunums. Pareizāk, Ļaunums ar lielo burtu. Un es nedomāju to ļaunumu, kas piemīt tam, kurš nogalina savu tuvāko, lai dabūtu kādu drusku naudas, vai to ļaunumu, ar kādu esesieši slaktē mūsu biedrus. Es domāju Ļaunumu kā tādu, to, kura dēļ manas plaušas ir sapuvušas, raža aiziet bojā, un krusa noposta vīnadārzu, izputinot nelaimīgo, kam nekas cits, izņemot šo dārzu, nemaz nepieder. Vai tu kādreiz esi aizdomājies par to, kāpēc vispār pasaulē pastāv Ļaunums un tā galvenā izpausme nāve? Cilvēkiem taču tik ļoti patīk dzīvot, bet agrāk vai vēlāk (un reizēm pat bērnībā) nāve aizrauj prom gan bagātos, gan nabagos. Vai esi kādreiz dzirdējis runājam par visuma nāvi? Es par to esmu lasījis: visums, saprotot to kā patiešām visu visumu ar zvaigznēm, Sauli, Piena Ceļu un tā tālāk, ir līdzīgs elektriskajai baterijai, kas darbojas, darbojas, bet darbojoties izlādējas, un kādu dienu būs pavisam tukša. Un tās būs visuma beigas. Vislielākais Ļaunums ir tas, ka pats visums ir lemts nāvei. Tā teikt, jau kopš dzimšanas. Bet vai tad pasauli, kurā pastāv Ļaunums, var nosaukt par labu un skaistu? Vai tad pasaule bez Ļaunuma nebūtu bijusi labāka?"

"Būtu gan," es filosofiski piekritu.

"Daži saka, ka mūsu pasaule vispār ir radusies tikai kļūdas dēļ: mūsu pasaule ir visuma slimība. Visums jau pats par sevi nekāds veselais nebija, taču kādu dienu tam uzmetās bubonis, ko sauca par Saules sistēmu, un pie reizes rādāmies ari mēs. Taču zvaigznes, Piena Ceļš un Saule nezina, ka tām vajadzēs mirt, tāpēc neko daudz nebēdājas. Bet mēs, kas esam dzimuši no visuma slimības, paši sev par nelaimi esam briesmīgi apķērīgi un tāpēc sapratām, ka šajā pasaulē visiem ir jāmirst. Un tā mēs ne tikai esam Ļaunuma upuri, bet piedevām to apzināmies. Un nekāda jautrā dzīvošana mums nesanāk."

"Bet to, ka pasauli neviens ar nodomu nav radījis, apgalvo ateisti, taču tu teici, ka neesi ateists…"

"Es neesmu ateists, jo nespēju noticēt, ka viss, ko mēs redzam ap sevi, pasaule, kurā aug koki un gatavojas augļi, visa Saules sistēma un mūsu smadzenes, ka tas viss ir radies nejauši. Viss ir sanācis pārāk meistarīgi. Un tātad aiz tā visa noteikti slēpjas kāds radošs prāts. Dievs."

"Un tātad?"

"Un tātad kā tu vari izskaidrot, ka Dieva radītā pasaulē pastāv Ļaunums?"

"Tā uzreiz nevaru, bet ļauj man padomāt…"

"Kā tad! Viņš saka, lai ļauj viņam drusku padomāt, it kā par to pašu jau gadsimtiem ilgi galvu nebūtu lauzījuši visgudrākie vīri…"

"Un ko tie gudrie vīri izdomāja?"

"Neko viņi neizdomāja. Vienkārši paziņoja, ka Ļaunumu pasaulē esot ielaiduši dumpīgie eņģeļi. Kā tad tā? Ja jau Dievs visu redz un visu paredz, kā tad viņš nemācēja paredzēt, ka dumpīgie eņģeļi sadumposies? Kāpēc viņš tos radīja, labi zinādams, ka viņi rīkos dumpi? Tas ir līdzīgi kā tīšuprāt uztaisīt automašīnai tādas riepas, kas sprāgs jau pēc pāris kilometriem. Varētu domāt, ka Dievs ir padumjš lempis. Tak nē, viņš uztaisīja eņģeļus un tad lēca gaisā aiz priekiem: paskat tik, cik smuki eņģeļi man sanākuši… Un pēc tam gaidīja, kad tie beidzot sacelsies (kas zina, kā viņš nepacietībā dīdījās, gaidīdams brīdi, kad eņģeļi spers šo nepareizo soli), un tad ietrieca viņus ellē. Un tādā gadījumā Dievs ir ļaunīgs draņķis. Citi filosofi visu iedomājās skaidrot citādi: Ļaunums nemaz nepastāv ārpus Dieva, tas ir Dievā iekšā kā slimība, un viņš jau veselu mūžību cenšas no tās atbrīvoties. Nabadziņš, var jau būt, ka ir tieši tā.

Taču, piemēram, es zinu, ka man ir tuberkuloze un tāpēc man nekad nebūs bērnu: es negribu radīt nelaimīgos, jo bērni vecāku tuberkulozi pārmanto. Un, ja Dievs zina, ka viņam ir šāda slimība, tad kāpēc viņš tik un tā rada pasauli, zinādams, ka tajā valdīs Ļaunums? Aiz tīras riebeklības. Un vēl: gadās, ka cilvēks bērnu uztaisa nejauši, jo kādu vakaru ir pārāk steidzies un aizrāvies un nav lietojis kondomu, turpretī Dievs pasauli radīja, jo tā vēlējās."

"Bet varbūt viņam paspruka netīšām, līdzīgi kā reizēm cilvēks apčurājas?"

"Tu domā, ka pateici smieklīgu joku, bet tieši tā ir sprieduši arī daži no gudrākajiem prātiem. Dievam pasaule ir pasprukusi, kā mums reizēm pasprūk mīžamais. Pasaule ir radusies, jo viņš to nav spējis saturēt, līdzīgi kā cilvēks, kam ir palielināta prostata.

"Kas ir prostata?"

"Nav svarīgi, tas vienkārši bija tāds piemērs. Un, redzi, tikai tad, ja pasaule Dievam ir pasprukusi netīšām, ja viņš tiešām nav spējis to saturēt, ja visam par iemeslu ir Dieva slimība, tas Ļaunums, ko viņš nes sevī, tikai tad mēs varam viņu attaisnot. Mēs esam sūdos līdz acīm, bet arī viņam pašam neiet labāk. Taču tad kā pārgatavojušās plūmes izšķīst visas tās smukās pasaciņas, ko tev stāsta Draudzes namā par to, ka Dievs ir Labais, vispilnīgākā pilnība, nevainojamais debesu un zemes radītājs. Debesis un zemi viņš radīja tieši tāpēc, ka bija ļoti tālu no pilnības. Un tā nu viņš uztaisīja zvaigznes, kas ir līdzīgas baterijām, ko otrreiz uzlādēt nevar."

"Bet pagaidi, Dievs radīja pasauli, kurā mēs dzīvojam un noteikti mirsim, taču viņš to darīja, lai mūs pārbaudītu, lai dotu mums iespēju nopelnīt paradīzi un mūžīgu laimi."

"Vai mūžīgu elli."

"Bet tur jau nonāk tikai tie, kas padodas velna kārdinājumiem."

"Tu runā kā visi tie melīgie teologi, kas paši saviem meliem netic. Viņi, tāpat kā tu, saka: jā, Ļaunums pastāv, taču Dievs mums ir pasniedzis visbrīnišķīgāko dāvanu pasaulē, proti, mūsu brīvo gribu. Mēs no brīva prāta varam izvēlēties, vai darīt to, ko mums pavēl Dievs, vai to, ko iesaka velns, un, ja mēs beigu beigās nonāksim ellē, tas notiks vienīgi tāpēc, ka esam radīti kā brīvi cilvēki, nevis vergi, tikai diemžēl neesam pratuši savu brīvību pareizi izmantot, un tā jau ir mūsu pašu vaina."

"Tieši tā."

"Tieši tā? Bet kurš tev iestāstīja, ka šāda brīvība ir brīnišķīga dāvana? Man šķiet, ka tu esi mazliet pārpratis brīvības jēdzienu. Mūsu biedri kalnos cīnās par brīvību, bet tā ir brīvība no citiem cilvēkiem, kuri mūs gribēja padarīt par paklausīgām mašīnām. Brīvība cilvēku attiecībās ir laba lieta. Es esmu brīvs, un tev nav tiesību piespiest mani domāt vai darīt to, ko gribi tu. Un arī mūsu biedri varēja brīvi izvēlēties doties kalnos vai slēpties kur citur. Bet kas par brīvību ir tā, ko mums devis Dievs? Tā ir brīvība doties uz paradīzi vai elli, un nekāda vidusceļa nemaz nav. Tu piedzimsti, un tev uzreiz iegrūž rokās kārtis un liek spēlēt, un, ja tu šo partiju zaudē, tev jācieš veselu mūžību. Bet ko tad, ja es šo kāršu partiju spēlēt nemaz negribu? Ķirbjgalvis sastrādāja visādas nelietības, taču izdarīja arī vismaz vienu labu darbu aizliedza azartspēles, jo spēļu namos cilvēki krīt kārdināšanā un tiek izputināti. Un nav vērts teikt, ka cilvēks uz spēļu namu iet no brīva prāta. Labāk nevest cilvēkus kārdināšanā. Turpretī Dievs mūs ir radījis brīvus un ļoti vājus, pakļautus visiem kārdinājumiem. Vai tad to var saukt par brīnišķīgu dāvanu? Tikpat labi es tevi tagad varētu nogrūst no tās kraujas un teikt: tikai mieru, tu taču vari brīvi izvēlēties mēģināt ieķerties kādā krūmā un tad uzrāpties atpakaļ augšā vai ripot lejā, līdz pārvērties par kaut ko līdzīgu tai jēlajai maltajai gaļai, ko ēd Albā. Tu varētu man prasīt: kāpēc tu mani nogrūdi, ja man tepat bija labi? Un es tev atbildētu: lai tevi pārbaudītu. Asprātīgi, vai ne? Tev nebija nekādas vēlēšanās pārbaudīt savas spējas un kaut ko pierādīt, daudz labāk tev būtu paticis palikt tepat augšā un no kraujas negāzties."

"Tagad tu man pavisam sajauci galvu. Ko tad īsti tu par to visu domā?"

"Mani uzskati ir pavisam vienkārši, un neviens cits līdz tiem pagaidām nav aizdomājies. Dievs ir ļauns. Kā priesteri pamato to, ka Dievs esot labs? Viņš esot labs, jo ir mūs radījis. Nekā! Tieši tas pierāda, ka viņš ir ļauns. Un Ļaunums viņam nav piemeties kā slimība, līdzīgi kā mums var uznākt galvassāpes. Dievs pats ir Ļaunums. Varbūt (ņemot vērā, ka viņš ir mūžīgs) agrāk, pirms daudziem miljardiem gadu, viņš tāds nebija. Varbūt ļauns viņš kļuva līdzīgi kā bērni, kas vasarā garlaikojas un aiz gara laika rauj mušām nost spārnus. Un, ja mēs pieņemam, ka Dievs ir ļauns, visa Ļaunuma problēma uzreiz kļūst vienkārša un saprotama."

"Tātad visi ir ļauni? Arī Jēzus?"

"Nē, Jēzus ir vienīgais pierādījums tam, ka vismaz mēs, cilvēki, spējam būt labi. Taisnību sakot, es neesmu pārliecināts, vai Jēzus tiešām bija Dieva dēls, jo es nespēju saprast, kā tik ļaunam tēvam varēja piedzimt tik labs dēls. Un es pat neesmu pārliecināts, vai Jēzus tiešām ir eksistējis. Varbūt mēs viņu izdomājām, un tieši tas ir brīnums tas, ka mums prātā iešāvās tik skaista doma. Vai varbūt viņš eksistēja un savas labsirdības dēļ apgalvoja, ka ir Dieva dēls, gribēdams mūs pārliecināt, ka Dievs ir labs. Taču, uzmanīgi lasot Evaņģēliju, tu pamanīsi, ka arī viņš beigās ir apjēdzis, ka Dievs ir ļauns: olīvdārzā viņš nobīstas un lūdz, lai šis biķeris iet viņam garām, taču nekā Dievs izliekas, ka viņu nedzird; un pie krusta viņš kliedz: tēvs, tēvs, kāpēc tu mani esi atstājis, un arī tagad Dievs ir novērsies un skatās uz citu pusi. Taču Jēzus mums iemācīja, ko cilvēks var darīt, lai radītu pretsparu Dieva ļaunumam. Dievs ir ļauns, bet tad vismaz mēs, cilvēki, centīsimies būt labi, piedosim cits citam, nedarīsim viens otram ļaunu, ārstēsim slimos, neatriebsim pārestības. Palīdzēsim paši cits citam, ja jau Dievs mums nepalīdz. Saproti, cik izcila bija šī Jēzus doma? Un kas zina, cik ļoti tā aizkaitināja Dievu. Nevis velns, bet Jēzus bija vienīgais īstais Dieva ienaidnieks. Un Jēzus ir vienīgais draugs mums, nabaga nelaimīgajiem."

"Vai tikai tu neesi ķeceris, kā tie, kurus sadedzināja…"

"Es vienīgais esmu sapratis patiesību, taču, tā kā negribu, lai mani stiepj uz sārtu, nevaru staigāt apkārt un to visiem klāstīt. Tāpēc es to izstāstu tikai tev. Apzvēri, ka nevienam to neteiksi."

"Zvēru," apsolīju un saliku pirkstus krusteniski pāri lūpām.

Biju ievērojis, ka Granjola zem krekla vienmēr nēsā kaklā pakārtu iegarenu maisiņu.

"Kas tas ir, Granjola?"

"Skalpelis."

"Tu mācījies par ārstu?"

"Es studēju filosofiju. Skalpeli man pirms nāves uzdāvināja mana pulka ārsts Grieķijā. "Man to vairs nevajag," viņš teica. "Manu vēderu vaļā jau dabūja granāta. Tagad man drīzāk noderētu dozīte ar sieviešu šujamlietām. Bet šo caurumu ari ar adatu un diegu vairs nevarētu aizšūt. Paņem manu skalpeli par piemiņu." Un tā es to vienmēr nēsāju līdzi."

"Kāpēc?"

"Tāpēc ka esmu gļēvulis. Es daru un zinu tādas lietas, ka SS vai Melnās brigādes noteikti mani spīdzinās, ja kādu dienu saņems ciet. Bet, ja mani spīdzinās, es runāšu, jo man ir bail no sāpēm. Un iegrūdīšu nāvē savus biedrus. Tāpēc, ja mani nogrābs, es pārgriezīšu sev rīkli ar skalpeli. Tas nav sāpīgi, tikai viena sekunde, švirkt. Un tā es ieriebšu viņiem visiem: fašistiem, jo viņi no manis neko nedabūs zināt, priesteriem, jo būšu izdarījis pašnāvību, kas ir nāves grēks, un arī Dievam, jo būšu nomiris tad, kad vēlos es, nevis tad, kad to nolēmis viņš. Un iepūt."

Granjolas runas man uzdzina briesmīgas skumjas. Ne jau tāpēc, ka es viņa teikto uzskatītu par sliktu, skumu es, baidīdamies, ka viņa vārdi ir labi domāti un patiesi. Brīžam man gribējās visu pārrunāt ar vectēvu, taču nezināju, kā viņš to uztvertu. Droši vien viņi ar Granjolu nesaprastos, lai arī abi bija antifašisti. Vectēvs savus rēķinus ar Merlo un Duči bija nokārtojis jautri. Viņš bija paslēpis četrus puišus kapelā, pasmējies par Melnajām brigādēm, un ar to viņam bija gana. Vectēvs nebija baznīcā gājējs, taču tas nenozīmēja, ka viņš būtu ateists, jo citādi taču viņš ap Ziemsvētkiem neiekārtotu betlēmīti. Ja vectēvs ticēja Dievam, tas bija priecīgs Dievs, kurš droši vien skaļi smējās, skatoties, kā Merlo, četrrāpus nometies, cenšas izvemt visu norīto draņķību. Un vectēvs bija atbrīvojis Dievu no liekas noņemšanās: tam vairs nevajadzēs sūtīt Merlo uz elli, jo pēc šādas eļļas dzeršanas viņš visdrīzāk aiztrieks Merlo uz šķīstītavu, kur tas varēs vemstīties vienā mierā. Turpretī Granjola dzīvoja pasaulē, ko drūmu padarījis ļauns Dievs. Ko līdzīgu maigākam smaidam es Granjolas sejā biju redzējis tikai tad, kad viņš man stāstīja par Sokrātu un Jēzu. Kas abi, kā viņš man teica, tika noslepkavoti, un tāpēc es nesapratu, par ko te būtu jāsmaida.

Taču Granjola nebija ļauns, viņš mīlēja cilvēkus, kas bija viņam līdzās. Ļaunu prātu viņš turēja tikai uz Dievu, un tas droši vien bija nogurdinoši kā mest ar akmeni degunradzim, kurš to nemaz nepamana un vienā mierā turpina nodarboties ar savām degunradža lietām, kamēr tu aiz dusmām pietvīksti sarkans un gandrīz aizej ar sirdi.

Kad īsti es ar saviem biedriem pasāku spēlēt Lielo spēli? Pasaulē, kur visi cits uz citu šāva, arī mums bija vajadzīgs ienaidnieks. Un mēs izvēlējāmies čaļus no Sanmartīno, no tā ciema uz stāvā kalna, aiz kura vērās Dziļgrava.

Dziļgrava bija vēl briesmīgāka un bīstamāka, nekā to bija aprakstījusi Amālija. Tur patiešām augšā nevarēja tikt, nemaz nerunājot par ceļu lejup. Katrs solis varēja izrādīties liktenīga kļūda. Tur, kur nebija saauguši kazenāji, zemes kukuržņi un akmeņi ripoja zem kājām; tur, kur izskatījās, ka biezi ir saauguši zemi dzelkšņoti krūmeļi, piepeši izrādījās, ka zemē ir plaisas un bedres; atlika tikai noticēt, ka esi atradis taku, lai atklātos, ka tā bijusi tikai nejauša, neaizaugusi akmeņaines josla, un jau pēc desmit soļiem sāka slīdēt kājas, tu attapies uz stāvuma malas un gāzies divdesmit metrus lejā. Un pat tad, ja tev izdevās noripot dzīvam un ar nesalauztiem kauliem līdz pašai aizas apakšai, savvaļas plūmītes tev izbakstīja acis. Un vēl runāja, ka Dziļgravā čumot un ņudzot odzes.

Paši sanmarfinieši no Dziļgravas neprātīgi baidījās, un viens no iemesliem bija laumas. Ļautiņi, kas savās mājās smukumam bija izstādījuši svētlaimīgo Antonīnu, no kapa izkašņātu ģindeni, uz kuru paskatoties, ikviena normāla zīdītāja norautu pienu, laumām ticēja visā nopietnībā. Viņi bija ideāli ienaidnieki, jo mēs viņus visus uzskatījām par fašistiem. Patiesībā tā nemaz nebija, tikai divi sanmarfinieši divi brāļi bija iestājušies Melnajās brigādēs, savukārt viņu divi jaunākie brāļi bija palikuši ciemā, un tieši tie vadīja turienes puiku bandu. Katrā ziņā viss ciems juta līdzi saviem dēliem, kas cīnās frontē, tāpēc Solarā runāja, ka sanmartīniešiem uzticēties nedrikst.

Lai arī cik slikti vai labi Sanmartīno zeņķi būtu īstenībā, mēs viņus bijām pasludinājuši par sliktajiem, ļoti sliktajiem. Galu galā, ja tu dzīvo tādā nolādētā vietā kā Sanmartīno, tev katru dienu ir jāizdomā kāda nelietība, lai tu vispār varētu justies dzīvs. Skolu sanmartīnieši apmeklēja Solarā, un mēs uz šiem pienācējiem skatījāmies greizi kā uz nez kādiem čigāniem. Daudzi no mūsējiem ņēma līdzi uz skolu launagu maizi un ievārījumu, bet sanmartīnieši jutās laimīgi, ja kādam no viņiem bija līdzi tārpains ābols. Par šādu dzīves netaisnību viņi tā vai citādi gribēja mums atspēlēties un vairākas reizes bija apmētājuši mūs ar akmeņiem pie Draudzes nama. Vajadzēja viņiem atmaksāt. Tātad vajadzēja uzkāpt augšā Sanmartīno un uzbrukt, kad viņi spēlējas baznīcas laukumā.

Taču Sanmartīno varēja sasniegt tikai pa vienu vienīgu ceļu, kas visā garumā bija taisns un pārskatāms, un ari no baznīcas laukuma katrs nācējs bija labi saredzams. Tā nu mums nebija nekādas iespējas uzbrukt negaidīti. Līdz Durante, zemnieku puika ar lielu galvu, melns kā abesīnietis, teica, ka mēs varētu viņiem sadot, ja uzkāptu augšā no Dziļgravas puses.

Lai uzkāptu augšā no Dziļgravas, vajadzēja trenēties. Un treniņiem mēs veltījām vairākus mēnešus: pirmajā dienā izmēģinājām desmit metrus, iegaumējām katru soli, katru plaisu un, lejā kāpjot, centāmies likt pēdas tajās pašās vietās, kur augšupceļā. Nākamajā dienā ceļš pastiepās vēl par desmit metriem garāks. No Sanmartīno puses nevarēja redzēt, vai kāds kāpj augšā pa stāvumu, tāpēc varējām vingrināties bez steigas. Mēs neko nedrīkstējām atstāt nejaušības ziņā, mums bija jākļūst tik veikliem un zinošiem kā tiem radījumiem, kas Dziļgravu sauca par savām mājām, kā ķirzakām un zalkšiem.

Divi no mums izmežģīja kājas, viens gandrīz nositās un, cenzdamies kritienu apturēt, briesmīgi nodīrāja ādu no plaukstām, taču beigu beigās mēs bijām kļuvuši par vienīgajiem cilvēkiem pasaulē, kas prot staigāt pa Dziļgravu. Kādā pēcpusdienā mēs devāmies uzbrukumā, augšā kāpām ilgāk par stundu un līdz mērķim tikām stipri aizelsušies, un no dzeloņplūmīšu saaudzēs izlīdām pie pašiem Sanmartīno pamatiem, tur, kur ielu no kraujas stāvuma šķīra mūra siena, kuras uzdevums bija nakts tumsā pasargāt gājējus no ievelšanās aizā. Un tieši tur, kur mēs izlīdām no brikšņiem, šajā mūrī bija pietiekami plata sprauga, lai mēs varētu tikt tai cauri. Tieši pretī šai ejai sākās šaura ieliņa, kurā atradās mācītājmāja, un tā veda taisni uz baznīcpriekšas laukumu.

Mēs iebrukām laukumā brīdī, kad vietējie spēlēja aklās vistiņas. Mums bija paveicies: viens stāvēja vidū aizsietām acīm, bet pārējie lēkāja šurpu turpu, cenzdamies no viņa izvairīties, un daudz apkārt skatīties viņiem nebija laika. Raidījām savu munīciju, vienam trāpījām tieši pa pieri, citi iebēga baznīcā un sauca palīgā prāvestu. Pagaidām ar to bija gana, un mēs laidāmies prom pa ieliņu uz spraugu mūrī un tad lejā pa Dziļgravas sāniem. Prāvests tikai paguva saskatīt mūs nozūdam krūmos un raidīja mums pakaļ briesmīgus draudus, bet Durante izmējīgi pagriezās pret viņu un uz atvadām ar kreiso roku uzsita pa saliektu labo elkoni.

Bet drīz vien sanmartīnieši kļuva gudrāki. Sapratuši, ka mēs kāpjam augšā pa aizas pusi, viņi pie spraugas mūrī nolika sargu. Protams, arī tagad mēs varējām tikt gandrīz līdz pašam ciemam, viņiem nemanot, taču diemžēl tikai gandrīz: pēdējos metrus vajadzēja veikt pa ļoti zemiem dzelkšņotiem krūmiem, kas ķērās kājās, un sargam bija pietiekami daudz laika, lai saceltu trauksmi. Un ieliņas galā viņi jau laikus bija sagatavojuši saulē izkaltētu dubļu bumbas un apšaudīja mūs, iekams bijām ieņēmuši kraujas malu.

Tas bija bēdīgi: mēs tik ilgi bijām nopūlējušies, mācīdamies, kā tikt augšā pa Dziļgravas sāniem, bet tagad visam vajadzēja atmest ar roku. Līdz Durante teica: "Mācīsimies kāpt augšā miglā."

Tikko sākās rudens, migla bija klāt, un tās bija atliku likām. Miglainās dienās Solara pazuda un tāpat pazuda vectēva māja, un no visa šī pelēkuma ārā rēgojās vienīgi Sanmartīno zvanu tornis. Uzrāpjoties šajā tornī šķita, ka esi dirižablī, kas lido virs mākoņiem.

Jau mēreni miglainajās dienās mēs mierīgi varētu tikt līdz pašam mūrim, kur migla apstājās, un sanmartīnieši taču nevarētu visu dienu stāvēt sardzē, blenžot blāvā neesamībā, jo sevišķi pēc tumsas iestāšanās. Bet tajās dienās, kad migla bija sevišķi bieza, tā pārvēlās arī pāri nožogojumam un piepildīja visu baznīcas laukumu.

Mācīties kāpt augšā pa Dziļgravu miglā bija pavisam citādi nekā darīt to saules gaismā. Nu visu patiešām vajadzēja iemācīties no galvas, prast pateikt, ka tas ir tieši tas un tas akmens, tur uzmanīties, jo tūlīt sāksies biezi ērkšķu krūmi, piecus (piecus, nevis četrus vai sešus) soļus tālāk pa labi ir brīnišķīgs, slīdīgs nogruvums, bet, nonākot pie šī bluķa, jāatceras, ka tieši aiz tā pa kreisi aiziet viltus taka un, pa to ejot, var viens un divi nogāzties līdz pašai lejai. Un tā tālāk.

Tā nu mēs saulainajās dienās devāmies ekspedīcijās un pēc tam veselu nedēļu vingrinājāmies, no galvas atkārtojot pareizo soļu secību. Es biju pacenties uzzīmēt arī karti kā piedzīvojumu grāmatās, taču puse manu draugu kartes neprata lasīt. Jo ļaunāk viņiem. Es gan to iekalu no galvas un pa Dziļgravu būtu varējis staigāt aizvērtām acīm un būtībā staigāt pa to miglainā naktī gandrīz to arī nozīmēja.

Kad visi bija iemācījušies ceļu, mēs vēl dažas dienas trenējāmies pavisam biezā miglā pēc saulrieta, lai redzētu, vai varam pagūt tikt līdz mūrim, iekams sanmartīnieši aizgājuši vakariņās.

Pēc daudziem mēģinājumiem devāmies pirmajā karagājienā. Kā mēs tikām tur augšā, es nezinu, taču galā nonācām, kad laukums vēl bija brīvs no miglas tvaikiem un sanmartīniešu puikas tupēja laukumā un pļāpāja, jo tādā vietā kā Sanmartīno jau nav nekāda lielā izvēle: vai nu tu paliec nīkt laukumā, vai arī ej gulēt, tikko esi apēdis vakariņas sakaltušas maizes zupu un pienu.

Mēs iebrukām laukumā un sadevām viņiem kārtīgu sutu, bet viņi ātri sabēga pa mājām, un mēs atkal devāmies lejā. Kāpt lejā bija grūtāk nekā rāpties augšā, jo tad, ja tu paslīdi augšupceļā, tev vēl ir izredzes pieķerties pie kāda krūma, bet, paslīdot lejupceļā, nav nekādu cerību un tu vēl neesi noripojis līdz apakšai, kad bikses jau ir pagalam un kājas vienās asinīs. Tomēr mēs tikām līdz lejai kā triumfējoši uzvarētāji.

Sanmartīniešiem mēs uzbrukām vēl vairākas reizes, un viņi nevarēja neko padarīt, turklāt bez sargiem viņiem vajadzēja iztikt ne tikai miglā, bet ari vienkārši tumsā, jo viņiem gandrīz visiem no tumsas bija bail, tas laumu dēļ. Bet mēs bijām puikas no Draudzes nama, mums par laumām bija nospļauties, jo mēs zinājām, ka pietiek noskaitīt kaut pusi no Esi sveicināta, Marija, lai visas laumas sastingtu akmenī. Tā tas turpinājās vairākus mēnešus. Pēc tam mums apnika: kāpiens pa Dziļgravas nogāzi vairs nebija nekāds izaicinājums, un mēs to spējām jebkādos laika apstākļos.

Manās mājās neviens nezināja, ka vazājos pa Dziļgravu, jo citādi es būtu dabūjis pamatīgu kāvienu, un tajās reizēs, kad mēs gājām uz Sanmartīno pa tumsu, es mājiniekiem sastāstīju, ka būšu Draudzes nama teātra mēģinājumā. Bet Draudzes namā gan visi zināja par mūsu gaitām, jo mēs ar savām spējām briesmīgi lepojāmies mēs taču bijām vienīgie visā ciemā, kas Dziļgravu pazina kā savus piecus pirkstus.

Bija svētdienas pēcpusdiena. Brieda kaut kas nelāgs, to manīja visi. Pareizāk, šis nelāgais jau notika: Solarā iebrauca divas kravas mašīnas ar vāciešiem un pārmeklēja gandrīz visu ciemu, tad aizbrauca pa ceļu uz Sanmartīno pusi.

Jau agri no rīta bija savilkusies bieza migla, un dienas migla ir daudz ļaunāka nekā nakts migla šķietami ir gaišs, taču jākustas tik un tā kā pilnīgā tumsā. Nebija dzirdama pat baznīcas zvanu zvanīšana, it kā šī pelēkā masa darbotos kā klusinātājs. Pat nosalušo zvirbuļu čiepstieni no koku zariem skanēja itin kā caur vati. Todien bija paredzētas bēres, taču katafalka vadītājs atteicās braukt uz kapsētu un arī kapracis atsūtīja ziņu, ka šodien nevienu nerakšot, jo citādi bedrē iekritīšot viņš pats.

Divi solarieši bija sekojuši vāciešiem, lai saprastu, ko viņi grib, un bija redzējuši, kā tie ar lielām pūlēm (jo arī ar ieslēgtiem uguņiem nevarēja redzēt pat metra attālumā) aizkuļas līdz vietai, kur sākas stāvais ceļš uz Sanmartīno. Un tur vācieši bija apstājušies, neuzdrošinādamies doties tālāk. Viņi neriskēja braukt augšā ar smagajām mašīnām, nezinot, kas atrodas abpus ceļam. Un varbūt viņi baidījās no nodevīgiem līkumiem. Taču arī kājām doties augšā neuzdrīkstējās, jo vieta viņiem bija sveša. Laikam tak kāds viņiem bija izskaidrojis, ka Sanmartīno var sasniegt tikai pa šo vienīgo ceļu un tādā miglā arī projām no ciema neviens pa citām takām netiks, jo Dziļgrava ir pārāk bīstama. Un tad viņi nobloķēja ceļu, iekārtojās ar ieslēgtiem mašīnu lukturiem un ieročiem šaušanas gatavībā, lai garām netiktu neviens, un viens no vāciešiem kaut ko auroja lauka telefonā, iespējams, pieprasot papildspēkus. Tie, kas fričus bija izspiegojuši, teica, ka esot dzirdējuši viņu vairākas reizes atkārtojam volsunde, volsunde. Un Granjola izskaidroja, ka vācietis noteikti ir pieprasījis VVolfshunde, tas ir, vilku suņus.

Ap četriem pēcpusdienā, kad viss joprojām bija tikpat pelēks un necaurredzams, bet joprojām gaišs, vācieši ceļa galā samanīja, ka no ciema kāds brauc lejā ar divriteni. Tas bija Sanmartīno prāvests, kurš pa šo ceļu braukāja gadu gadiem un pazina to gana labi. Ieraudzījuši priesteri, vācieši nešāva, jo, kā mēs vēlāk uzzinājām, viņi meklēja nevis priesterus, bet kazakus. Prāvests drīzāk ar zīmēm nekā ar vārdiem izskaidroja, ka brauc uz kādu lauku saimniecību netālu no Solaras pie mirēja, kam nepieciešams pēdējais svaidījums (viņš parādīja pie stūres piestiprināto somu ar amata rīkiem un svētās eļļas pudelīti), un vācieši viņam noticēja. Tie palaida viņu garām, un Sanmartīno prāvests tūliņ atsteidzās uz mūsu Draudzes namu apspriesties ar donu Konjaso.

Dons Konjaso pats politikā nejaucās ne viņš to varēja, ne gribēja, taču zināja, kuriem solariešiem šie jautājumi ir tuvu pie sirds, tāpēc ieteica Sanmartīno prāvestam visu labāk izstāstīt Granjolam un viņa biedriem.

Ap galdu, kas parasti tika izmantots kāršu sišanai, uzreiz sapulcējās bariņš puišu, un es iekārtojos viņiem aiz muguras, cenzdamies sarauties sīkāks, lai nekristu nevienam acīs. Un uzmanīgi klausījos, ko stāsta prāvests.

Kopā ar vāciešiem cīnījās arī kazaku vienības. Mums tas nebija zināms, bet Granjola gan bija informēts. Šie kazaki bija saņemti gūstā Krievijas frontē, taču nez kādu iemeslu dēļ viņiem bija zobs uz Staļinu, tāpēc daudzi (par naudu vai juzdami naidu pret sovjetiem, vai negribēdami sapūt gūstekņu nometnēs, vai pat ieguvuši iespēju kopā ar visu iedzīvi, zirgiem un ģimenēm tikt projām no padomju paradīzes) bija sākuši dienēt vācu spēkos. Lielākā daļa cīnījās Itālijas galējos ziemeļaustrumos, piemēram, Karnijā, kur no viņiem baidījās, jo viņi bija skarbi un nežēlīgi vīri. Taču tā sauktā Turkestānas divīzija bija dislocēta Pāvijas apgabalā, kur ļaudis viņus bija iesaukuši par mongoļiem. Un tieši tāpat bijušie krievu karagūstekņi, lai arī ne kazaki, klejoja ari pa Pjemontu kopā ar partizāniem.

Taču tagad jau visiem bija skaidrs, kā beigsies karš, turklāt tie astoņi kazaki, par kuriem mums stāstīja prāvests, bija cilvēki ar stingriem reliģiskajiem principiem. Nodedzinājuši divus trīs ciemus un pakāruši dažus dučus nabaga cilvēku, un piedevām redzējuši, kā tiek nošauti ari divi no viņu vīriem, kas bija atteikušies šaut uz večiem un bērniem, viņi bija nosprieduši, ka ilgāk kopā ar esesiešiem palikt nevēlas. "Turklāt," mums skaidroja Granjola, "ja vācieši karā zaudēs, un faktiski jau var uzskatīt, ka viņi ir zaudējuši, ko daris angļi un amerikāņi? Viņi kazakus notvers un atdos saviem sabiedrotajiem krieviem. Un Krievijā viņiem būs pilnīgs kaputt. Tāpēc viņi mēģina laikus nostāties angļu un amerikāņu pusē, cerēdami, ka pēc kara varēs kaut kur patverties, nenonākot tā fašista Staļina nagos."

"Taisnība," piekrita prāvests, "arī šie astoņi ir dzirdējuši par partizāniem, kas cīnās angļu un amerikāņu pusē, un cenšas pie viņiem nokļūt. Ziņas viņi ir ievākuši un nešaubīgi zina, ka grib pievienoties tieši badoljiešiem, nevis garibaldiešiem."

Nebija īsti skaidrs, kur tieši šie kazaki bija dezertējuši, taču pēc tam viņi bija devušies uz Solaras pusi, jo viņiem bija teikts, ka tieši te ir atrodami badoljieši. Viņi bija nogājuši kājām neskaitāmus kilometrus, izvairīdamies no ceļiem, iedami tikai naktīs, un attiecīgi viss šis gājums bija izstiepies divtik ilgs, taču SS viņiem jau mina uz papēžiem, un tas bija īsts brīnums, ka dezertieriem bija izdevies atkļūt līdz mums. Ēdamo viņi pa ceļam bija šā tā saubagojuši, nemitīgi riskēdami uzdurties kādam, kurš viņus nosūdzēs. Un sazināties ar vietējiem viņiem nebija viegli, jo, lai arī visi puslīdz prata vāciski, no astoņiem tikai viens mācēja runāt ari itāliski.

Atklājuši, ka esesiešiem ir zināms, kur viņus meklēt, un ka tie viņus tūlīt notvers, kazaki iepriekšējā dienā bija uzkāpuši augšā līdz Sanmartīno ciemam, spriezdami, ka no turienes vairākas dienas spēs atvairīt kaut vai veselu bataljonu, jo galu galā labāk mirt kā drosminiekiem. Un piedevām kāds viņiem bija teicis, ka Sanmartīno varot sastapt kādu vīru, vārdā Tālīno, kurš savukārt mācēšot viņiem palīdzēt. Kazaki jau pirms laba laika bija pārvērtušies par notramdītu, izmisušu bēgļu bariņu. Sanmartīno ciemā viņi ieradās naktī un satikās ar Tālīno, taču tas brīdināja, ka ciemā dzīvojot kāda fašistu ģimene un vietā, kur iemītnieku ir tik maz, kaimiņi cits par citu ātri visu uzzina. Tālīno nebija varējis izdomāt neko labāku kā aizvest bēgļus uz plebāniju. Prāvests viņus bija uzņēmis, taču ne jau politisku apsvērumu vai labas sirds dēļ: viņš bija izspriedis, ka, paslēpjot kazakus, posta būs mazāk, nekā ļaujot viņiem brīvi vazāties pa ciemu. Taču ilgi viņš bēgļus paturēt nevarēja. Astoņus vīrus izbarot viņš nespēja, turklāt viņš bija pavisam bāls aiz bailēm, iztēlojoties, kas notiks, kad ieradīsies vācieši un pārmeklēs katru māju, plebāniju ieskaitot.

"Puiši, pacentieties saprast," prāvests teica, "jūs taču arī esat lasījuši Keselringa uzsaukumu, kas izlīmēts visās malās. Ja vācieši tos astoņus atradīs pie mums, viņi nodedzinās visu ciemu, bet, ja tie nelaimīgie sāks atšaudīties, tad nogalinās ari visus mūs."

Diemžēl Keselringa uzsaukumu biju redzējis arī es, bet pat tie, kas šos draudus nebija lasījuši, zināja, ka esesieši vainīgos un mazāk vainīgos īpaši nešķiro un ir nodedzinājuši jau ne vienu vien ciemu.

"Un tātad?" noprasīja Granjola.

"Dieviņš mums ir atsūtījis biezu miglu, un vācieši šīs vietas nepazīst, tāpēc kādam no Solaras ir jāuzkāpj augšā pie mums, jāsavāc tie nelaimīgie kazaki, jānoved lejā no kalna, un tad jāaizved pie badoljiešiem."

"Kāpēc tas jādara tieši kādam no mums?"

"In primis, godīgi atzīstu ja es to izstāstīšu kādam no Sanmartīno, baumas aizies tālāk, bet mūsdienās labāk liekas baumas pasaulē nepalaist. In secundis, tāpēc ka vācieši ir nobloķējuši ceļu un pa to viņiem garām tikt nevar. Tātad vienīgā iespēja ir kāpt augšā un lejā pa Dziļgravas pusi."

Izdzirduši pieminam Dziļgravu, visi dedzīgi ņēmās izrādīt sašutumu un prasīt, vai prāvests ir zaudējis prātu tādā miglā lai kāds rāptos pa Dziļgravu, vēl ko ne?! Un kāpēc to nedara šis Tālīno pats? Tad nolādētais prāvests vispirms atgādināja, ka minētajam Tālīno jau ir astoņdesmit un viņš jau mūžību nav spēris ne soli ārā no ciema, un tad (esmu pārliecināts, ka tā bija atriebība, par visiem satraukumiem, ko mēs, Draudzes nama puikas, viņam bijām sagādājuši) teica: "Vienīgie, kas zina, kā var staigāt augšā un lejā pa Dziļgravu un arī miglas laikā -, ir jūsu puikas. Viņi šo velnišķību samācījās, lai varētu nodarboties ar visādām nelietībām, nu tad lai beidzot savus talantus izmanto kaut kam vērtīgākam. Lai kāds no jūsu puikām palīdz kazakus novest lejā."

Pēc visiem zināmā uzsaukuma, ar kuru feldmaršals Keselrings vērsās pie itāļiem, šis pats feldmaršals tagad savām vienībām Ir izdevis šādas pavēles:

1.   Visenerģiskākajā veidā vērsties pret bruņotām dumpinieku bandām, pret sabotieriem un noziedzniekiem, kas ar savu postošo darbošanos kavē kara norises, apdraud kārtību un sabiedrisko drošību.

2.   Tajās apdzīvotajās vietās, par kurām ir zināms, ka tur darbojas bruņotas bandas, izveidot ķīlnieku grupas un minētos ķīlniekus nošaut katru reizi, kad attiecīgajās vietās ir notikuši sabotāžas akti.

3.   Veikt represijas, kas var nozīmēt arī dzīvojamo ēku nodedzināšanu tajos apvidos, kur šaujamieroču šāvieni ir tikuši vērsti pret vācu karaspēka vienībām vai atsevišķiem vācu kareivjiem.

4.    Publiskās vietās pakārt personas, kas tiek uzskatītas par vainīgām slepkavībās vai par bruņotu bandu vadoņiem.

5.   Vietējos iedzīvotājus padarīt atbildīgus par viņu ciemos notikušajiem telefona vai telegrāfa līniju pārrāvumiem, kā arī ar satiksmi saistītajiem sabotāžas aktiem (stikla lausku, naglu vai tml. izkaisīšanu uz brauktuvēm, tiltu sabojāšanu, ceļu aizsprostošanu).

Feldmaršals Keselrings

"Jēziņ," noteica Granjola, "pat pieņemot, ka izdotos novest viņus lejā, kāda no tā būtu jēga? Ja mēs viņus paslēpsim Solarā, tad pirmdien friči nodedzinās nevis jūsējo, bet mūsu ciemu."

Šai bariņā bija arī Sdvulu un Džidžo, tie divi, kas kopā ar vectēvu un Mazuļu bija braukuši dzirdināt Merlo ar ricineļļu, un laikam gan ari viņiem bija sakari ar pretošanās kustības vīriem. "Mierīgi," teica Stivulu, "badoljieši šobrīd ir Orbenjo, un līdz viņiem ne SS, ne Melnās brigādes nekad nav tikušas, jo viņi ir augstu kalnā un no turienes var kontrolēt visu ieleju ar angļu ložmetējiem, kas bliež tā, ka labāk tuvumā nenākt. Un no šejienes līdz Orbenjo kārtīgs mūsējais, tāds kā Džidžo, ceļu māk atrast arī miglā, un ar Berčelli mazo kravas mašīnu, kurai viņš uzlicis speciālos miglas lukturus, galā var tikt divās stundās. Nu labi, teiksim trijās, jo jau metas tumšs. Tagad ir pieci, Džidžo aizbrauks pie viņiem astoņos, izstāstīs, kas par lietu, un viņi pakāps drusku zemāk un gaidīs pie krustojuma uz Vinjoletu. Pēc tam Džidžo atbrauks atpakaļ, ap desmitiem, labi, teiksim, ap vienpadsmitiem, un paslēps mašīnu mežā pie Dziļgravas gala, tur, kur ir Dievmātes kapeliņa. Tad kāds no mums uzkāps augšā pa Dziļgravas pusi, savāks no plebānijas kazakus, novedīs viņus lejā, salādēs mašīnā, un jau pirms gaismas viņi būs pie badoljiešiem."

"Un visa šī noņemšanās, riskējot ar savu ādu, ir vajadzīga, lai izglābtu kaut kādus astoņus mamelukus, kalmikus vai mongoļus, kuri vēl pirms pāris dienām bija kopā ar esesiešiem?" noprasīja ruds puisis, kuru, šķiet, sauca Miljavaka.

"Nu, viņi ir mainījuši uzskatus," atbildēja Granjola, "un tas jau ir labi. Un piedevām de ir astoņi tēvaiņi, kas labi māk šaut, un tāpēc viņi būs noderīgi."

"Ne jau mūsējiem, badoljiešiem," nepiekāpās Miljavaka.

"Badoljieši vai garibaldieši visi cīnās par brīvību, un, kā jau daudzreiz teikts, iekšējie rēķini tiks kārtoti vēlāk. Tagad jāizglābj tie kazaki."

"Tev taisnība. Un tie galu galā ir padomju pilsoņi, un tātad nākuši no dižās sociālisma dzimtenes," teica dps, kuru sauca Martinengo un kurš visu šo daudzkārtējo kažoka mešanu uz otru pusi nebija īsti izpratis. Bet šis jau bija tāds laiks, un pēdējos mēnešos notika pavisam nesaprotamas lietas, kā, piemēram, tas gadījums ar Džino, kurš bija Melnajās brigādēs, turklāt viens no fanātiskākajiem, bet tad viņš aizmuka pie partizāniem un pēc laiciņa atgriezās Solarā ar sarkanu lakatiņu ap kaklu, bet, tā kā viņš nebija necik apdomīgs, tad atgriezās ciemā pie meitenes arī tad, kad viņam te rādīties labāk nevajadzētu, un Melnās brigādes viņu saņēma ciet un kādā agrā rītā Asti nošāva.

"īsāk sakot, tas ir izdarāms," teica Granjola.

"Ir tikai viena problēma," atkal ierunājās Miljavaka. "Arī priesteris to jau teica: pa Dziļgravu staigāt prot tikai puikas, bet nedomāju, ka šādā pasākumā drīkstam iesaistīt sīkos. Prātīgi tas nebūtu nekādā ziņā, un piedevām viņi varētu izmuldēties."

"Nē," atbildēja Stivulu. "Piemēram, rekur ir Jambo. Jūs viņu nemaz nepamanījāt, bet viņš visu, ko mēs te runājām, dzirdēja. Viņa vectēvs mani nosistu, ja dzirdētu, ko es tagad saku, bet Jambo pa Dziļgravu staigā kā pa savām mājām. Un viņš ir ne tikai saprātīgs, bet arī nerunīgs un neko lieku nevienam neteiks. Es par Jambo varu galvot, un arī viņa ģimenē visi ir mūsu pusē, tāpēc nekāda riska nav."

Es pārklājos aukstiem sviedriem un sāku stostīties, ka ir jau vēls un mani gaida mājās.

Tad Granjola pavilka mani maliņā un ņēmās apvārdot. Teica, ka ir jācīnās par brīvību un jāizglābj tie astoņi nelaimīgie, un ka manā vecumā cilvēks var kļūt par varoni, un ka pa Dziļgravu es esmu staigājis neskaitāmas reizes un šī būtībā neko daudz neatšķirsies no iepriekšējām, vienīgā atšķirība būs tā, ka līdzi nāks astoņi kazaki, kurus nedrīkst pazaudēt pa ceļam, un galu galā vācieši tup lejā uz ceļa, gaida kā muļķi un par Dziļgravas esamību pat nenojauš, un ka viņš pats man iešot līdzi, lai gan ir slims, taču šāda pienākuma priekšā atkāpties nedrīkst, un ka uz Sanmartīno mēs iesim nevis ap vienpadsmitiem, bet jau pusnaktī, kad visi manējie jau gulēs, un es mierīgi varēšu izsprukt laukā, bet no rīta jau būt atpakaļ gultā, it kā nekas nebūtu noticis. Un tā tālāk un tā joprojām, cenšoties mani nohipnotizēt.

Beigu beigās es piekritu. Tas tomēr bija piedzīvojums, par kuru vēlāk es visiem varēšu stāstīt, kārtīgs pardzānu piedzīvojums. Tas būs labāk nekā Flašam Gordonam Arborijas mežos. Trakāk nekā Tremalam Naikam Melnajos džungļos. Biedējošāk nekā Tomam Sojeram noslēpumainajā alā. Un pat Ziloņkaula patruļa mūžamežos nekad neiekūlās tik sasodīti lieliskā piedzīvojumā. īsāk sakot, šis būs mans slavas mirklis, es to paveikšu Dzimtenes labā, turklāt īstās, pareizās, nevis viltus dzimtenes labā. Un paveikšu, nedižodamies ar patronsiksnām un angļu Sten, paveikšu bez ieročiem, kailām rokām kā Diks Zibens. Vienvārdsakot, pēkšņi noderēja viss, ko biju lasījis. Un, ja man tomēr būs jāmirst, es beidzot ieraudzīšu zāles sdebrus, resnus kā stabus.

Būdams saprātīgs, es tūlīt visu apspriedu ar Granjolu. Viņš teica, ka astoņus kazakus miglā var viegli pazaudēt, tāpēc vajag sagādāt labi garu virvi, lai visi varētu sasieties kopā kā alpīnisti, un tad, arī neko neredzot, katrs varēs sekot savam pa priekšu gājējam. Bet es teicu: nē, ja visi būs sasējušies kopā, pirmais, kas pakritīs, aizraus līdzi visus pārējos. Labāk dabūt desmit īsākus virves gabalus: katrs lai stingri tur aiz gala vienu virvi, kas kopīga ar to, kurš iet pa priekšu, un vienu, kas kopīga ar to, kurš nāk aiz muguras. Un tad, ja jūd, ka otrs krīt, laid uzreiz auklu vaļā, jo tomēr ir labāk, ja nokrīt un nositas viens, nevis visi. Tu esi apķērīgs, noteica Granjola.

Satraukts pajautāju, vai viņš ņems līdzi kādu ieroci, bet viņš atbildēja, ka neņems, pirmkārt, tāpēc ka nespēj nodarīt pāri pat mušai un, otrkārt, tāpēc ka tad, ja dievamžēl tomēr sāksies apšaude, kazakiem ieroči būs, un visbeidzot, treškārt, ja viņu ļaunākajā gadījumā nogrābs, tad varbūt kā jau neapbruņotu cilvēku uzreiz neliks pie sienas.

Aizgājām pie priestera un pateicām, ka esam vienojušies, lai viņš mazliet pēc vieniem nakd savus kazakus tur gatavībā.

Ap septiņiem vakarā atgriezos mājās vakariņās. Tikšanās bija norunāta pusnaktī pie mazās Dievmātes kapeliņas, un, lai līdz turienei aizkļūtu, no manām mājām ātrā solī bija jāiet trīs stundas ceturkšņus. "Vai tev pulkstenis ir?" bija noprasījis Granjola. "Nē, rokas pulksteņa nav, bet vienpadsmitos, kad visi aizies gulēt, es iekārtošos ēdamistabā, kur ir sienas pulkstenis."

Vakariņu laikā man galva liesmoja kā ugunīs, un pēc ēšanas es tēloju, ka klausos radio un pētu savas markas. Nelaime bija tā, ka mājās bija arī tētis, kurš tādā miglā nebija riskējis braukt atpakaļ uz pilsētu un cerēja, ka vismaz no rīta redzamība būs uzlabojusies. Tomēr viņš agri aizgāja gulēt, un mamma kopā ar viņu. Vai mani vecāki, kam jau bija pāri četrdesmit, tolaik vēl mīlējās? Šo jautājumu es uzdodu tikai tagad. Manuprāt, vecāku seksualitāte visiem vienmēr ir un paliek noslēpums un attiecīgā pirmā aina ir tikai Freida izgudrojums. Ne nu kāds dabū ko redzēt nekā. Bet es atceros, kā māte kara sākumā, neilgi pēc savas četrdesmitās dzimšanas dienas runāja ar draudzenēm (un es biju dzirdējis arī to, kā viņa uzspēlētā optimismā saka: "Būtībā dzīve sākas tikai pēc četrdesmit"): "Ak, mans Duilio, savā laikā nebija skubināms…" Kad? Līdz Adas piedzimšanai? Un vai pēc tam vecāki vairs nekopojās? "Kas zina, ko mans Duilio tur pilsētā dara, palicis viens pats ar savu sekretāri," reizēm vectēva mājās jokoja mamma. Bet viņa to tiešām teica tikai jokodamās. Vai mans tētis bombardēšanu laikā turējās pie kādas rokas, lai nezaudētu drosmi?

Vienpadsmitos mājā valdīja pilnīgs klusums, un es tumsā sēdēju ēdamistabā. Ik pa brīdim uzšķīlu sērkociņu, lai redzētu pulksteņa rādītājus. Ceturksni pēc vienpadsmitiem izslīdēju ārā pa durvīm un cauri miglai devos uz Dievmātes kapeliņu.

Man uzmācas bailes. Tagad vai toreiz? Acu priekšā rādās ainas, kam ar notiekošo nav nekāda sakara. Varbūt tiešām apkārt klīst laumas. Varbūt uzglūn aiz mežiņa, ko miglā nevaru saskatīt: tur viņas būs, sākumā tik vilinošas (kurš gan teica, ka viņas izskatās pēc bezzobainām večām? nē, viņām ir kleitas ar dziļiem šķēlumiem), bet drīz vien pavērsīs pret mani ložmetējus un pārvērtīs mani sarkanu caurumu simfonijā. Acu priekšā rādās ainas, kam ar notiekošo nav nekāda sakara…

Granjola jau ir pie kapelas un žēlojas, ka esmu nokavējies. Taču redzu, ka viņš dreb. Es nedrebu. Es tagad esmu savā ierastajā vidē.

Granjola man padod auklas galu, un mēs sākam kāpt augšā pa Dziļgravu.

Man galvā bija karte, bet Granjola ik uz soļa vaidēja, ka tūlīt kridšot, un es viņu mierināju. Es biju barvedis. Labi zināju, kā jāiet pa džungļiem, ja tuvumā ir Sujodhana tugi. Liku pēdas, kā sekodams kādai partitūrai, domāju, tieši tā dara pianisd tikai ar rokām, nevis kāju pēdām, un neviens mans solis nebija nepareizs. Bet Granjola, lai arī nāca man cieši aiz muguras, bieži aizķērās vai klupa. Un klepoja. Man ik pa laikam vajadzēja pagriezties un vilkt viņu aiz rokas. Migla bija bieza, taču pusmetra attālumā mēs viens otru varējām saredzēt. Es pavilku auklu, un Granjola iznira no tvaikiem, kas itin kā pašķīrās un nokrita no viņa auguma, un likās, tas ir Lācars, kas atbrīvojas no līķauta.

Mēs kāpām augšā vismaz stundu, bet laikā mēs iekļāvāmies. Piekodināju Granjolu sevišķi uzmanīties, kad būsim nonākuši pie bluķa. Ja viņš iedomāsies apiet lielo akmeni nevis pa labo, bet kreiso pusi, kur tūlīt zem kājām brīdinoši iečirkstētos akmentiņi, viņš jau pēc dažiem soļiem nolidotu lejā, aizas dziļumos.

Sasniedzām mūra sienu un spraugu tajā, un arī Sanmartīno bija pārvērties par kaut ko blīvu un necaurredzamu. Tagad iesim taisni, es teicu Granjolam, un iegriezīsimies ieliņā. Saskaiti vismaz divdesmit soļus, tad būs plebānijas durvis.

Pie šīm durvīm mēs, kā norunāts, trīsreiz pieklauvējām, tad iepauzējām un atkal trīsreiz uzbungojām. Atvēra mums pats priesteris, bāls, līdzīgs putekļaini pelēkajām lapām vasaras ceļmalās. Visi astoņi kazaki bija turpat, apbruņojušies kā laupītāji un pārbijušies kā bērni. Granjola vērsās pie tā, kurš prata itāliski. Īstenībā itāliski kazaks mācēja gluži labi, dkai runāja ar jocīgu akcentu, tomēr Granjola, viņu instruēdams, lietoja tikai nenoteiksmi, kā jau cilvēki reizēm dara, kad iznāk darīšana ar ārzemniekiem.

"Tu iet pa priekšu savējiem un sekot man un puikam. Tu pateikt savējiem, ko es sacīt, un darīt, ko es sacīt. Skaidrs?"

"Jā, es sapratu. Mēs esam gatavi."

Likās, priesteris aiz bailēm tūlīt dabūs galu. Viņš atvēra durvis un izvadīja mūs uz ielas. Bet tieši tai pašā mirklī tālumā, tur, kur ieliņa savienojās ar ciema galveno laukumu, atskanēja teitoniskas balsis un suņu smilksti.

"Velns parāvis!" nošņācās Granjola, bet priesteris izlikās to nedzirdam. "Friči ir uzkāpuši augšā ar suņiem, un tiem par miglu ir nospļauties, viņi iet pēc ožas. Ko mēs, ellē, tagad darīsim?"

Kazaku vadītājs teica: "Es zinu, kā viņi parasti dara. Uz katriem pieciem ir viens suns. Ejam prom tik un tā, varbūt satiksim tos bez suņiem."

"Rien ne va plus," būdams izglītots, noteica Granjola. "Iet lēnām. Jūs šaut tikai tad, ja es tā teikt. Sagatavot kabatlakatus vai lupatas, un vēl virves!" Tad paskaidroja man: "Laidīsimies prom pa ieliņu un paliksim aiz stūra. Ja tuvumā neviena nebūs, mēs viens un divi būsim pāri mūrim. Ja nāks kāds ar suņiem, mums būs vāks. Ļaunākajā gadījumā nošausim gan pašus, gan suņus, bet tas atkarīgs no tā, cik viņu būs. Bet, ja friči gadīsies bez suņiem, palaidīsim garām un tad liksimies virsū no aizmugures, sasiesim un aizbāzīsim muti ar lupatām, lai nekliedz."

"Un pēc tam atstāsim turpat?"

"Nē, taču! Ņemsim līdzi uz Dziļgravu, citas iespējas nav."

Tad viņš to pašu ātri izskaidroja kazakam, kurš to savukārt atkārtoja savējiem.

Priesteris mums iedeva lupatas un auklas no liturģiskajām drānām. Ejiet, ejiet, viņš teica, un lai Dievs jūs sargā.

Devāmies prom pa ieliņu. Nonākuši pie stūra, dzirdējām, ka no kreisās puses tuvojas vācu balsis, bet suņu rejas vai smilkstus nevarējām saklausīt.

Pieplakām mājas sienai un dzirdējām, ka mums tuvojas divi: viņi sarunājās, droši vien lādēja miglu, kuras dēļ neko nevar redzēt. "Tikai divi," mums ar zīmēm rādīja Granjola. "Palaist garām un mesties virsū."

Abi vācieši, kas bija sūtīd pārmeklēt šo ciema galu, kamēr pārējie ar suņiem apstaigāja laukumu, gāja gandrīz uz labu laimi, turēdami šaujamos gatavībā, taču mūsu ieliņas galam pagāja garām, to vispār neievērojuši. Kazaki metās virsū abām tumšajām ēnām un pierādīja, ka labi pieprot šādu amatu. Jau pēc sekundes abi vācieši gulēja zemē ar aizbāztām mutēm, un katru turēja ciet divi kazaku tēvaiņi, kamēr trešais sasēja gūstekņiem rokas uz muguras.

"Izdevās," teica Granjola. "Tagad tu, Jambo, pārsvied viņu ieročus pāri mūrim. Un jūs stumt vāciešus aiz mums, lejā, uz turieni, kur mēs iet."

Es biju šausmu pārņemts, taču tagad par vadoni bija kļuvis Granjola. Tikt mūrim otrā pusē bija viegli, un Granjola izdalīja auklas. Vienīgā nelaime, ka, izņemot pirmo un pēdējo gājēju, visiem bija aizņemtas abas rokas, jo vienā vajadzēja turēt priekšējo un otrā aizmugurējo virvi. Taču, ja tev ir jāstumj uz priekšu divi sasieti vācieši, tu nevari turēt auklas galu. Ar grūtībām pievārējām pirmos pārdesmit soļus, līdz sasniedzām pirmās kazenāju un krūmu audzes. Te Granjola mēģināja pārkārtot auklu sistēmu: tie divi, kas vilka vāciešus uz priekšu, savu auklu piesēja katrs savam gūsteknim pie jostas, bet stūmēji labo roku uzlika vāciešiem uz skausta, un kreisajā turēja aiz muguras nākošā biedra auklas galu. Taču tikko mēģinājām iet tālāk, viens no vāciešiem paklupa, uzgāzās virsū savam sargam, kas gāja pa priekšu, un piedevām aizrāva līdzi arī to, kurš nāca aiz muguras. Ķēde atkal izjuka. Kazaki nez ko klusi sēca caur zobiem, un tie droši vien bija viņu dzimtenē iecienīti lāsd, taču viņiem pietika prāta neklaigāt.

Vācietis pēc pirmā kritiena piecēlās un mēģināja laisties prom, divi kazaki klumburēja viņam pakaļ un gandrīz pazaudēja bēgli miglā, taču arī tas nezināja, kur likt kājas, tāpēc pēc dažiem soļiem atkal pakrita ar ģīmi pret akmeņiem un kazaki viņu dabūja savos nagos. Šajā juceklī vācietim nokrita ķivere. Kazaku barvedis lika saprast, ka to tur nedrīkst atstāt, jo tad, ja uzrastos suņi, tie mums viegli sadzītu pēdas. Tikai tagad mēs pamanījām, ka ķiveres nav arī otram vācietim. "Velns ar' ārā! Droši vien nokrita, kad mēs viņu ielas galā saņēmām ciet. Tagad viņiem būs ko iedot suņiem paostīt!"

Neko darīt. Un, tikko mēs bijām pieveikuši vēl dažus metrus, augšā atskanēja balsis un suņu rejas. "Friči ir tikuši līdz ieliņas galam, un suņi ir atraduši ķiveri un tagad ar riešanu cenšas pavēstīt, ka esam aizgājuši uz šo pusi. Tikai mieru. Pirmkārt, viņiem ir jāatrod vieta, pa kuru var tikt lejā, un tas nemaz nav vienkārši, ja nezini, kur to spraugu meklēt.

Otrkārt, viņiem ir jākāpj lejā. Ja suņi būs piesardzīgi un ies lēnām, lēni ies arī viņi. Bet, ja suņi steigsies, friči netiks līdzi un atdauzīs pakaļas pret akmeņiem. Viņiem nav tevis, Jambo. Tāpēc ej, cik nu ātri vari. Uz priekšu."

"Es centīšos, bet man ir bail."

"Tev nav bail, tu dkai esi drusku satraucies. Kārtīgi ievelc elpu un ej."

No bailēm biju gandrīz pamiris, līdzīgi kā priesteris, taču zināju, ka tagad viss ir atkarīgs no manis. Sakodu zobus. Šajā brīdī es labāk būtu gribējis būt žirafe Džirafone vai mērkaķītis Jojo, nevis leģionārs Romāno, labāk Horācijs Zirgs vai Klarabella Govs, nevis Mikijs rēgu namā, labāk sinjors Pampurio jaunajā dzīvoklī, nevis Flašs Gordons Arborijas purvos, taču, ja esi nonācis ballē, tad dejo. Devos lejup pa Dziļgravas sāniem, cik ātri vien varēju, domās skaitīdams atmiņā iekaltos soļus.

Abi gūstekņi mūs pamatīgi kavēja, ar lupatām mutē tiem bija grūti elpot, tāpēc ik pa brīdim viņi apstājās. Bija pagājis vairāk par stundas ceturksni, kad beidzot bijām tikuši līdz lielajam bluķim, un es tik labi zināju, ka tieši tur tam jābūt, ka, vēl to nesaskatījis, pastiepu rokas uz priekšu un tam pieskāros. Tagad mums tam vajadzēja apiet apkārt, turoties cieši citam pie cita, jo pietiktu nedaudz nogriezties pa labi, lai nokļūtu uz kraujas malas. Balsis no augšas joprojām bija skaidri saklausāmas, taču nevarējām saprast, vai vācieši klaigā skaļāk, skubinot nepaklausīgos suņus, vai arī jau ir tikuši šaipus mūrim un tuvojas.

Dzirdot savu biedru balsis, abi gūstekņi kļuva pavisam nevadāmi, krita zemē, tēlodami, ka aizķērusies kāja, centās aizripot nez kur sāņus no takas, nebaidīdamies savainoties. Viņi bija sapratuši, ka nošaut mēs viņus nevaram, jo baidāmies sacelt troksni, un bija pārliecināti, ka suņi viņus atradīs, lai arī kur viņi aizveltos pa nogāzi. Viņiem vairs nebija, ko zaudēt, un kā jau cilvēki, kam nav, ko zaudēt, viņi bija kļuvuši bīstami.

Pēkšņi atskanēja automāta kārtas. Nespēdami nokāpt, vācieši bija nolēmuši šaut. Taču no tās vietas, kur viņi stāvēja, Dziļgrava pletās gan uz priekšu, gan uz sāniem tas bija gandrīz simt astoņdesmit grādu atvērums, un viņi nezināja, kādā virzienā esam aizgājuši, tāpēc šāva uz labu laimi. Turklāt vāciešiem nebija ne jausmas, cik stāvi šī aiza tiecas lejup, tāpēc viņi šāvienus raidīja gandrīz līmeniski. Kad automāti bija pavērsti uz mūsu pusi, dzirdējām, kā lodes svilpj pāri galvai.

"Ejam, ejam," teica Granjola, "viņi tik un tā nevar mums trāpīt."

Taču laikam gan pirmie vācieši jau bija sākuši kāpt lejā un pareizāk novērtējuši stāvumu, un tagad arī suņi norādīja precīzu virzienu, kurā esam devušies. Nu viņi šāva slīpāk un zemāk, puslīdz uz mūsu pusi. Dzirdējām, kā netālu krūmos nošalc lodes.

"Nebaidies," teica kazaks, "es zinu viņu Maschinen, tām nav liela Reichweite."

"Viņu mašīnpistoles tik tālu nesniedz," minēja Granjola.

"Jā. Ja viņi zemāk nekāpj un mēs ejam ātri, viņi mums netrāpa. Tāpēc ātri!"

"Granjola," es, asaru aizžņaugtā balsī un briesmīgi ilgodamies pēc mammas, ierunājos, "es varu paiet ātrāk, bet jūs gan ne. Jūs nevarat stiept līdzi tos divus. Kāds labums no tā, ka es lecu uz priekšu kā kalnu kaza, ja viņi mūs tik un tā aizkavē. Atstājam viņus te, jo citādi es skriešiem laidīšos prom viens pats!"

"Ja mēs viņus atstāsim te, viņi viens un divi atbrīvosies un sasauks savējos," atteica Granjola.

"Es varu viņus nosist ar laidi, troksnis nebūs," nošņāca kazaks.

Mani sastindzināja doma, ka šos divus nelaimīgos tūlīt nogalinās, bet atguvos, dzirdot, ka Granjola tūlīt norūc pretī: "Nav jēgas, nolādēts! Ja mēs viņus te beigtus atstāsim, suņi viņus atradīs un pārējie zinās, uz kurieni mēs aizgājām." Viņš bija tik ļoti saskrūvējies, ka aizmirsa runāt nenoteiksmē. "Vienīgā iespēja ir nogāzt viņus lejā uz kādu citu pusi, tad suņi aizies uz turieni, un mēs iegūsim kādas desmit minūtes vai pat vairāk. Jambo, vai te pa labi ir tā viltus taka, kas ved uz stāvo krauju? Ļoti labi, novandīsim viņus tur lejā. Tu teici, ka, ejot uz to pusi, kraujas malu laikus nevar pamanīt, tātad suņi visu to varzu aizvilks sev līdzi lejā. Un, kamēr viņi būs tikuši ārā no aizas, mēs jau būsim projām līdzenumā. Vai He, kas tur nogāžas, noteikti ir beigti? Tā es no taviem vārdiem sapratu."

"Nē, nav teikts, ka visi nositas. Drīzāk tur var salauzt kaulus, sasist galvu…"

"Maucība, vienreiz tu saki vienu, citreiz citu. Tātad krizdami šie divi var arī atpiņķēt auklas, un tur lejā viņiem vēl būs pietiekami daudz spēka pabļaut un brīdināt savējos, lai uzmanās!"

"Tātad viņiem lejā jākrīt jau beigtiem," secināja kazaks, kurš zināja, kāda kārtība valda šajā draņķa pasaulē.

Es stāvēju pavisam tuvu Granjolam un varēju saskatīt viņa seju. Viņš jau parasti bija bāls, bet tik bālu viņu vēl nekad nebiju redzējis. Viņš stāvēja augšup pārgrieztām acīm, kā cerēdams uz iedvesmu no debesīm. Šajā brīdī mēs sadzirdējām frr, frr, un lodes cilvēka augstumā paskrēja mums garām pavisam tuvu, viens no vāciešiem pagrūda savu sargu, viņi abi pakrita, un kazaks ievaidējās, jo vācietis ar pieri triecās viņam pret zobiem, piedevām cenzdamies sacelt pēc iespējas lielāku troksni. Un tad Granjola pieņēma lēmumu un teica: "Vai nu viņi, vai mēs. Jambo, ja es iešu pa labi, cik soļu ir līdz kraujas malai?"

"Desmit, desmit manējie, teiksim, astoņi tavējie, pēc tam tu ar kāju jau jutīsi slīpumu. Un no tās vietas, kur sākas slīpums, līdz malai ir četri soļi. Drošības pēc skaiti trīs."

"Tātad es eju pa priekšu, divi no jūsējiem stumj fričus un cieši tur viņus pie pleciem. Pārējie paliek te un gaida."

"Ko tu gribi darīt?" es jautāju, zobiem klabot.

"Tagad paklusē. Šis ir karš. Gaidi tepat. Tā ir pavēle."

Viņi nozuda aiz bluķa, fumifugium aprīti. Mēs gaidījām nedaudzas minūtes, dzirdējām, kā ripo akmeņi, atskan daži smagi būkšķi, un tad Granjola un abi kazaki atkal parādījās, bet nu jau bez vāciešiem."

"Ejam," Granjola teica. "Tagad ies ātrāk."

Viņš uzlika man roku uz dilba, un es jutu, ka viņš trīc. Tagad tuvumā es to redzēju: viņam mugurā bija džemperis ar diezgan augstu apkakli, un virs tā pār krūtīm nokarājās etvija ar skalpeli, it kā viņš būtu ņēmis to ārā. "Ko tu viņiem izdarīji?" es raudādams prasīju.

"Nedomā par to, tā bija pareizi. Suņi saodīs asinis uz aizvilks pārējos uz turieni. Mēs esam glābti, tagad ved mūs tālāk."

Gandrīz pusstundu mēs kāpām lejup un visu šo laiku dzirdējām niknu sakliegšanos, rējienus un smilkstus, taču ne uz takas, pa kuru gājām, un attālums starp mums un vajātājiem arvien palielinājās, un visbeidzot mēs bijām sasnieguši pašu Dziļgravas galu un tur jau bija arī ceļš. Pavisam netālu mežā mūs gaidīja Džidžo mazā kravas mašīna. Granjola kazakiem lika sakāpt kravas kastē. "Es braukšu kopā ar viņiem, lai būtu drošs, ka viņi tiek līdz badoljiešiem," viņš teica, cenzdamies uz mani neskatīties. Un nevarēja vien sagaidīt, kad iešu prom. "Tu ej pa turieni un atgriezies mājās. Tev izdevās. Tu esi pelnījis medaļu. Un par pārējo nedomā. Tu izpildīji savu pienākumu. Es te esmu vienīgais, kuru par kaut ko var vainot."

Atgriezos mājās, nosvīdis cauri slapjš, par spīti aukstumam. Nosvīdis un pārguris. Patvēros savā istabā un labprāt būtu pavadījis atlikušo nakts daļu nomodā, taču mani pūliņi negulēt visu padarīja vēl ļaunāku, jo ik pa brīdim es pārguris ievēlos miega bedrē uz dažām minūtēm un tūliņ man acu priekšā ņēmās dancot onkuļi Gaetāno ar pārgrieztu rīkli. Varbūt man bija drudzis. Man jāizsūdz grēki, man jāizsūdz grēki, man jāizsūdz grēki, es murmināju.

Vēl ļaunāk bija no rīta. Vajadzēja celties puslīdz reizē ar pārējiem, lai atvadītos no tēta, kas brauca uz pilsētu, un mamma nekādi nevarēja saprast, kāpēc es esmu tik nesakarīgs. Pēc dažām stundām ieradās Džidžo un tūliņ nolīda apspriesties ar vectēvu un Mazuļu. Kad viņš izgāja no vectēva kabineta, es ar zīmēm parādīju, ka mums jāsatiekas vīnadārzā. Un viņš nespēja man noklusēt notikušo.

Granjola bija pavadījis kazakus līdz badoljiešiem, un pēc tam viņi abi ar Džidžo mašīnā bija braukuši atpakaļ uz Solaru. Badoljieši tikko bija uzzinājuši, ka Solarā vāciešiem palīgā ir ieradusies Melno brigāžu vienība, tāpēc atvadoties teica, neapbruņoti viņi naktī nekur nedrīkst braukt. Un izsniedza viņiem šaujamo.

Ceļā līdz Vinjoletas krustojumam un atpakaļ viņiem pagāja trīs stundas. Smago mašīnu viņi nogādāja atpakaļ Berčelli saimniecībā, un tad kājām gāja uz Solaru. Viņi bija pārliecināti, ka nu viss jau ir garām, nekādi trokšņi nekur nebija dzirdami, un viņi gāja pavisam mierīgi. Cik nu tai miglā varēja saprast, pamazām jau ausa gaisma. Pēc nakts sasprindzinājuma viņi abi uzmundrināja viens otru ar uzsitieniem pa plecu un izturējās diezgan skaļi. Tā viņi nepamanīja, ka Melno brigāžu puiši ir iekārtojuši slēpni grāvī. Un ieskrēja viņiem taisni nagos divus kilometrus pirms Solaras. Viņus pieķēra ejam ar ieročiem rokās, tāpēc nebija vērts sacerēt nekādas pasaciņas. Granjolu un Džidžo iegrūda mašīnas aizmugurē. Gūstītāji bija tikai pieci: divi apsēdās priekšā, divi iekāpa būdā pie gūstekņiem, bet viens iekārtojās priekšā uz pakāpiena, lai miglā labāk saredzētu ceļu.

Viņus pat nesasēja, tikai nogāza kulbā uz grīdas kā maisus un uzsēdās viņiem virsū, turot šaujamos uz ceļiem.

Un tad kādā brīdī Džidžo sadzirdēja dīvainu skaņu, it kā pēkšņi būtu pārplēsts audums, un sajuta, ka sejā iešļācas lipīgs šķidrums. Viens no kulbā sēdošajiem fašistiem, saklausījis gārdzienu, iededza lukturīti un ieraudzīja Granjolu ar pārgrieztu rīkli un rokā sažņaugtu skalpeli. Nu abi fašisd sāka lādēties, lika mašīnu apturēt, un ar Džidžo palīdzību izcēla Granjolu ārā un noguldīja ceļmalā. Viņš jau bija miris vai gandrīz miris, un asinis plūda aumaļām. No mašīnas izkāpa arī pārējie trīs, nu visi ņēmās cits citu vainot un apsūdzēt, atkārtoja, ka tas draņķis nedrīkstēja tā ņemt un nomirt, ka komisariātā viņi to būtu piespieduši runāt, bet tagad viņus pašus visus apciednās, un tikai tāpēc, ka viņi kā pēdīgie idioti nav sasējuši gūstekņus.

Tā stāvēdami pie Granjolas līķa un klaigādami, par Džidžo viņi uz mirkli aizmirsa, un viņš šajā juceklī apjēdza: vai nu tagad, vai nekad. Un metās sāņus, grāvī iekšā un tam pāri, zinādams, ka tūlīt aiz tā būs stāva nogāze. Fašisti sāka šaut, taču viņš noripoja lejā pa slīpumu un iespruka mežā. Un tādā miglā viņu tur meklēt būtu vēl muļķīgāk nekā adatu siena kaudzē. Un fašisti jau nemaz nebija ieinteresēti sacelt lieku troksni, viņiem izdevīgāk bija paslēpt arī Granjolas līķi un atgriezties pie savējiem, izliekoties, ka šonakt nevienu vispār nav noķēruši, jo tikai tā viņi varēja paglābties no nepatikšanām.

Šai pašā rīta, kad Melno brigāžu viri aizbrauca pie vāciešiem, Džidžo aizveda dažus draugus uz traģēdijas vietu, kur viņi pārmeklēja grāvjus un visai drīz Granjolu atrada. Solaras priesteris negribēja līķi novietot baznīcā, jo Granjola taču bija anarhists un piedevām, kā tagad jau bija zināms, arī pašnāvnieks, taču dons Konjaso pateica, lai nelaiķi ved uz Draudzes nama mazo baznīciņu, jo Dievs daudz labāk par saviem priesteriem saprot, kas ir un kas nav pareizi.

Granjola bija miris. Viņš bija izglābis kazakus, bija parūpējies, lai es nonāku drošībā, un tad bija zaudējis dzīvību. Es ļoti labi zināju, kā tas bija nodcis, viņš pats man par to laikus bija stāstījis ne reizi vien. Viņš uzskatīja sevi par gļēvuli, kas izstāstīs visu, ja fašisd sāks spīdzināt, nosauks savu biedru vārdus un viņus pazudinās. Un viņu labā bija nolēmis mirt. Tā vienkārši švirkt, tieši tāpat kā viņš bija izdarījis vāciešiem. Švirkt varbūt arī gribēdams izlīdzināt šo nodarījumu. Gļēvuļa drosmīgā nāve. Viņš bija samaksājis par vienīgo savā mūžā pastrādāto vardarbību un tā bija atbrīvojies arī no sirdsapziņas pārmetumiem, kas viņam droši vien šķita neizturami. Viņš bija piekrāpis visus fašistus, vāciešus un Dievu ar vienu vienīgu gājienu. Švirkt.

Un es biju dzīvs. Nespēju to sev piedot.

Arī manās atmiņās migla pamazām izklīst. Tagad redzu partizānus, kas triumfējoši ierodas Solarā. Ir 25. aprīlis, un ir saņemta ziņa, ka Milāna ir atbrīvota. Ļaudis izplūst ielās, partizāni šauj gaisā, viņi iebrauc ar savām mazajām kravas mašīnītēm, un daudzi ir satupuši tām uz dubļu sargiem. Vēl pēc dažām dienām redzu, kā pa zirgkastaņu aleju ar divriteni tuvojas karavīrs olīvzaļā formastērpā. Viņš liek saprast, ka ir brazīlietis, un līksms dodas izpētīt šo eksotisko vietu. Vai tad arī brazīlieši cīnās angļu un amerikāņu pusē? To man neviens nebija teicis. Drole de guerre.

Paiet nedēļa, un ierodas pirmā amerikāņu vienība. Visi melni. Savas teltis viņi sabūvē Draudzes nama pagalmā, un es sadraudzējos ar kādu katoliski noskaņotu kaprāli, kurš man rāda Svētās Sirds svētbildīti, ko vienmēr nēsā krūšu kabatiņā. Viņš man iedāvina avīzes, kurās ir komiksi par Lilu Abneru un Diku Treisiju. Un uzdāvina arī dažas košļājamās gumijas, ko es cenšos košļāt ilgi, ilgi: vakaros izņemu gumijas pikuci no mutes un ielieku glāzē, līdzīgi kā veči rīkojas ar savām zobu protēzēm. Vēl mans melnais draugs liek saprast, ka labprāt ieturētos ar spageti, un es vinu uzaicinu pie mums uz mājām, būdams pārliecināts, ka Marija viņam pagatavos ne tikai spageti, bet ari vislieliskākos anjoloti ar zaķa gaļas mērci. Taču, kad nonākam pie mūsu mājām, kaprālis ierauga, ka mūsu dārzā sēž cits nēģeris, kuram ir majora pakāpe. Viņš atvainojas un nomākts dodas prom.

Amerikāņi meklēja pieklājīgu mājvietu saviem virsniekiem, un apvaicājās par iespējām arī vectēvam, un mūsu ģimene amerikāņu vajadzībām atdeva jauku istabu kreisajā spārnā, tieši to, kur vēlāk Paola ierīkoja mūsu guļamistabu.

Majors Madijs ir patukls vīrs ar Luija Armstronga smaidu, un viņam izdodas puslīdz saprasties ar vectēvu. Turklāt majors prot arī dažus vārdus franciski, un tā ir vienīgā svešvaloda, ko tolaik mūsu pusē prot izglītoti cilvēki. Franciski majors runā ar mammu un citām tuvākās apkaimes dāmām, kas ierodas uz tēju, lai apskatītu atbrīvotāju, atnāk arī tā fašiste, kas tik ļoti necieta savu pusgraudnieku. Visas sēž dārzā pie galdiņa, uz kura greznojas mūsu smalkākā tējas servīze. Majors Madijs saka mersībokū un vī, tnadam, mvāosīžem lešampeņ. Viņš izturas cienīgi un atturīgi kā jau melnais, kas beidzot uzņemts balto namā, turklāt turīgu balto namā. Kaimiņienes sačukstas: kāds pieklājīgs un jauks cilvēks, bet mums mēģināja iestāstīt, ka viņi esot nodzērušies mežoņi.

Pienāk ziņa, ka vācieši ir padevušies. Hitlers ir miris. Karš ir cauri. Solaras ielās sākas varena līksmība un svinēšana, visi apskaujas, kāds spēlē akordeonu un daži dejo. Vectēvs nolemj, ka mēs tūlīt atgriežamies pilsētā, lai arī sākas vasara, atgriežamies, jo lauki visiem sen ir līdz kaklam…

Es izeju no traģēdijas, mēģinu iejukt priekā starojošu cilvēku pūlī, bet manā prātā maļas citādi tēli: divi vācieši, kas gāžas lejā no kraujas, un jaunavīgais moceklis Granjola, kurš nāvē devies aiz bailēm, mīlestības un spīta.

Man nav drosmes iet pie dona Konjaso izsūdzēt grēkus… un ko lai es sūdzētu? To, ko neesmu izdarījis, to, ko neesmu pat redzējis, tikai uzminējis? Nav nekā, ko man varētu piedot, tātad piedošanu es nevaru saņemt. Pietiekami, lai uz visiem laikiem varētu jusdes kā nolādētais.

## 17 APDOMĪGAIS JAUNEKLIS

Mans Kungs, es tagad ciešanās smoku jo neviļus uzkrāvu sev grēka slogu… Vai to man iemācīja Draudzes namā vai es to dziedāju, jau atgriezies pilsētā?

Pilsētā atkal iedegas naksnīgās gaismas, cilvēki vakaros iziet ielās, dzer alu vai pēc darba upmalā ēd saldējumu, un tiek atvērti pirmie brīvdabas kinoteātri. Esmu palicis viens, vairs nav Solaras draugu, un es vēl neesmu saticis Džanni viņu atkal sastapšu tikai tad, kad atsāksies skola. Vakaros eju pastaigāties kopā ar vecākiem un jūtos neveikli, jo pie rokas vairs neturos, bet arī viens projām vēl nekur neeju. Solarā es biju daudz brīvāks.

Bieži ejam uz kino. Seržants Jorks un Jeņķis Dūdls Dendijs man atklāj jaunus veidus, kā cīnīties karā. Un no Jeņķa, kur Džeimss Kegnijs rībina stepu, es uzzinu arī par Brodvejas esamību. I'm a Yankee Doodle Dandy…

Stepu es biju redzējis jau vecajās filmās ar Fredu Astēru, taču tas, ko izdejo Kegnijs, ir agresīvāks, atbrīvojošāks, apliecinošāks. Astēra dejotais bija divertissement, bet šo es redzu kā uzdevumu, un tas patiešām ir arī patriotisks. Un stepa soļos izpaudies patriotisms man arī ir kas jauns. Stepa kurpes ar apkaltām zolēm stiprākas par rokas granātām. Un vēl valdzinājums, ko izstaro skatuve, kas vienlaikus uzskatāmi atveido gan pasauli, gan liktens nenovēršamību, the show must go on. Un mūzikli, sasnieguši mani ar novēlošanos, rāda man jaunu pasauli.

Kasablanka. Viktors Lāslo dzied Marseljēzu… Tātad savu traģēdiju esmu izdzīvojis pareizajā pusē… Riks Bleins šauj uz majoru Štraseru… Granjolam bija taisnība, karš ir un paliek karš. Kāpēc Rikām vajadzēja pamest Ilzu Lundu? Vai tad mīlestība nav svarīgāka? Sems pilnīgi noteikti ir majors Madijs, bet kas ir Ugarts? Tas ir Granjola, apjukušais un nelaimīgais gļēvulis, kuru beigās notver Melnās brigādes? Nē, viņa sarkastiskā vīpsnā drīzāk atbilst kapteinim Reno, taču kapteinis beigās kopā ar Riku dodas prom miglā, lai pievienotos pretošanās kustībai Brazavilā, aiziet prefi savam liktenim kopā ar draugu…

Taču Granjola nevarēs man doties līdzi tuksnesī. Ar Granjolu kopā es pieredzēju nevis skaistas draudzības sākumu, bet tās beigas. Un man nav vajadzīgo vīzu, lai tiktu prom no savām atmiņām.

Kioski ir pilni ar agrāk neredzētiem laikrakstiem un kārdinošiem žurnāliem, kam uz vāka nodrukātas meičas, kuru blūzītes ir vai nu ar neiedomājami dziļu kakla izgriezumu, vai tik apspīlētas, ka iezīmējas pat krūšgalu aprises. Kuplas krūtis iekaro kinofilmu plakātus. Visa pasaule man apkārt atdzimst sievietes krūšu veidolā. Bet parādās arī sēnes forma. Es redzu fotogrāfiju ar bumbu, kas uzkrīt Hirosimai. Parādās arī pirmie holokausta attēli. Tās vēl nav līķu grēdas, ko redzēsim vēlāk, pagaidām tās ir fotogrāfijas ar pirmajiem atbrīvotajiem: iekritušas acis, ģindenīgs krūškurvis ar izspīlētām ribām, milzīgi elkoņi, kas savieno divus skaliņus augšdelmu un apakšdelmu. Iepriekš es par karu biju saņēmis tikai nedešas ziņas, tie bija skaitļi, desmit notriektas lidmašīnas, tik un tik kritušo, tik un tik gūstekņu, biju dzirdējis baumas par mūsu apgabalā nošautiem partizāniem, taču, ja neskaitām Dziļgravas nakti, ne reizi nebiju redzējis pazemotu, apgānītu cilvēka ķermeni un padesībā arī tonakt es neko neredzēju, jo abi vācieši vēl bija dzīvi, kad pēdējoreiz uzmetu viņiem acis, bet visu pārējo es izdzīvoju tikai savos nakts murgos. Meklēju šajās fotogrāfijās Ferraras kungu, kas zināja spēles ar bumbiņām, bet, pat ja viņa seja tur būtu, es to neprastu sazīmēt. Arbeit macht frei.

Kā mēs kino smējāmies par Ebota un Kostello grimasēm! Bings Krosbijs un Bobs Houps uzrodas kopā ar satraucošo Dorotiju Lamūru, kura allaž ir tērpusies kādās eksotiskās drānās, un trijotne atkal ir ceļā uz Zanzibāru vai Timbuktu (Road to…), un visiem atkal, tāpat kā 1944. gadā, šķiet, ka dzīve ir skaista.

Katru dienu ap pusdienlaiku es ar riteni braucu pie melnā tirgus darboņa, kurš vienmēr ir sagatavojis man divus mazītiņus baltmaizes kukulīšus, baltmaize ir domāta mums ar Adu, un tā ir pirmā īstā baltmaize, ko ēdu pēc vairākiem gadiem, kas pavadīd, graužot to dzeltenīgo un slikti izcepto, šķiedraino (mums teica, tās esot klijas) maizi no nesijātiem miltiem, kurā reizēm gadījās atrast arī kādu auklas gabalu vai vaboli. Es ar riteni braucu pakaļ atdzimstošās labklājības simbolam un mēdzu apstāties pie preses kioskiem. Musolīni ar kājām gaisā karājas Loreto laukumā, un Klaretai Petači kāda žēlsirdīga roka svārkus starp kājām ar spraužamadatu ir sastiprinājusi kopā, lai aiztaupītu vēl lielāku kaunu. Nogalināto partizānu godināšana. Nezināju, ka nošauti un pakārti ir tik daudzi. Parādās pirmie statistikas dati par kara cilvēkupuriem. Dzīvību esot zaudējuši piecdesmit pieci miljoni. Kas gan ir Granjolas nāve pret visu šo slaktiņu? Vai Dievs tiešām ir ļauns? Lasu par Nirnbergas prāvu: visus pakar, vienīgi Gēringu ne, jo viņš noindējas ar ciankāliju, ko sieva viņam iedevusi reizē ar pēdējo skūpstu. Villarbasē kādās lauku mājās lāupītāji noslepkavo desmit cilvēkus, un šis notikums apliecina, ka ir atgriezusies brīvā vardarbība: jau atkal, tāpat kā pirms kara, cilvēkus var slepkavot vienkārši savu personisku interešu dēļ. Arī šos slepkavas notver un kādu ritu visus nošauj. Nošaušanas turpinās, tikai miera vārdā. Notiesāta tiek Leonarda Čančulli, kura kara laikā no saviem upuriem vārīja ziepes. Rina Forta ar āmuru nosit sava mīļākā sievu un bērnus. Kāda avīze apraksta, cik baltas ir Rinas Fortas krūtis, kas sajaukušas galvu viņas mīļākajam kalsnam vīrietim, kam zobi tikpat reti un caurumaini kā onkulim Gaetāno. Pirmās filmas, uz kurām mani aizved, rāda pēckara Itāliju, kur mulsinošas jaunkundzes katru vakaru stāv zem laternas tāpat kā agrāk. Viens pilsētas ielās es klīstu…

Ir pirmdiena, tirgus diena. Ap pusdienlaiku ierodas brālēns Drībstu. Kā viņu sauca īstenībā? Neatceros. To Drībstu bija izdomājusi Ada viņa apgalvoja, ka šis radinieks "vai drikstu?" vietā sakot "vai drībstu?", es gan tam neticēju. Brālēns Drībstu mums bija tāls nez kurās pakāpes radinieks, bet Solarā bija nejauši ar mūsu ģimeni iepazinies. Ieradies pilsētā, viņš, kā pats izteicās, nevarēja neiegriezties ar mums apsveicināties. Mēs visi zinām, ka viņš katrreiz gaida uzaicinājumu palikt uz pusdienām, jo nevar atļauties samaksāt par restorānu. Tā arī nekad nesapratu, par ko viņš strādā. Lielākoties viņš darbu meklēja.

Redzu, kā brālēns Drībstu sēž pie galda un ēd buljonu ar makaroniņiem, ēd uzmanīgi, sargājoties, lai garām neaizpilētu ne lāse. Seja viņam ir kalsna un saulē iedegusi, nedaudzie mati rūpīgi atsukāti uz pakausi, žaketes elkoņi spīdīgi nodiluši. "Saproti, Duilio," viņš saka kā jau katru pirmdienu, "es jau negribu nekādu īpašo darbu. Man derētu jebkāds amats, kādā valsts uzņēmumā, kaut ar minimālo algu. Man pietiktu ar pilieniņu. Bet katru dienu nokristu pa pilienam, un mēnesī sanāktu trīsdesmit." Viņš saliek rokas kā lūdzējs uz Nopūtu tilta, un tad rāda, kā pilieni cits pēc cita krīt uz viņa gandrīz plikā galvvidus, un svētlaimīgi pārgriež acis, tīksminoties par šīm tik izdevīgajām mocībām. Pa pilienam, toties katru dienu, viņš atkārto.

"Šodien man gandrīz izdevās, es biju runāt ar Karloni, zini, ar to, kurš sēž lauksaimnieku savienībā. Liels dūzis. Man līdzi bija ari ieteikuma vēstule, tu jau zini, ka mūsdienās bez sakariem neesi nekas. Un šorīt pa ceļam es stacijā nopirku avīzi. Duilio, es ar politiku nenodarbojos, es vienkārši paprasīju avīzi, jebkuru avīzi, un pēc tam to nemaz neizlasīju, jo vilcienā visu ceļu nostāvēju kājās, un vagons bija tā pārbāzts, ka pat nostāvēt bija grūti. Avīzi es salocīju un iebāzu kabatā, tā jau ar avīzēm dara, jo tā arī nākamajā dienā var noderēt, lai kaut ko ietītu. Un tad es aizeju pie Karloni, viņš mani laipni uzņem, atver vēstuli un sāk lasīt, taču redzu, ka viņš pamet skatienu pāri vēstules lapai. Un tūlīt pēc tam ātri un īsiem vārdiem tiek no manis vaļā, jo jaunus darbiniekus neesot paredzēts pieņemt. Un, tikai izgājis no turienes, es atklāju, ka man kabatā ir L'Unitā. Tu, Duilio, taču zini, ka es atbalstu valdību, nekad neesmu pret to cīnījies, es tikai palūdzu avīzi, jebkuru, un pat neuzmetu tai acis. Bet Karloni ierauga mani ar komunistu lapeli kabatā un pasūta dažas mājas tālāk. Ja es to avīzi būtu salocījis otrādi, kas zina, varbūt… Bet, ja jau kādam neveicas… Tas ir liktenis."

Pilsētā ir atvērta pirmā deju zāle, un tur ievērību gūst mūsu brālēns Nučo, kurš nu jau ir izglābies no internātskolas: tagad viņš ir pieaudzis jauneklis un, kā mēdz teikt, gāgā stilīgais (padesībā briesmīgi pieaudzis viņš man likās jau tad, kad viņš spīdzināja Andželo Lāci). Brālēns parādās pat vietējā nedēļraksta karikatūrā, un visi radinieki lepojas ar šo bildi, kurā redzams, kā viņš neprātīgi lokās visos virzienos (līdzīgi kā onkulis Gaetāno, tikai izmanīgāk un veiklāk), dejodams jauno neprātīgo modes deju bugi-vugi. Es vēl esmu par mazu, neuzdrīkstos un ari nedrīkstu ieiet deju zālē, taču man šķiet, ka tur tiek zaimota Granjolas pārgrieztās rīkles piemiņa.

Mēs esam atgriezušies pašā vasaras sākumā, un man ir garlaicīgi. Es braukāju ar riteni, divos pēc pusdienas pilsēta izskatās gandrīz izmirusi. Braukāju līdz spēku izsīkumam, braukāju tālu, tā cīnīdamies ar šo tveicīgo dienu garlaicību. Varbūt tveice nav vainīga, varbūt tās ir tikai lielās skumjas, no kurām nespēju atbrīvoties, melanholija kā mana vienīgā kaislība vientulīgos un drudžainos pusaudža gados.

* Braukāju ar riteni, braukāju neapstādamies, katru pēcpusdienu no diviem līdz pieciem. Trijās stundās pilsētai var paspēt apbraukt apkārt vairākas reizes, man atliek tikai mainīt maršrutus, cauri centram brāzdes uz upes pusi, tad tālāk pa apvedceļu, tad atpakaļ uz pilsētu, pagriežoties pie šosejas, kas iet uz dienvidiem, tad pa ceļu uz kapsētu, pa ceļu uz staciju, bet kādu brīdi pirms tās nogriezties pa kreisi, atkal uz centru, bet pa šaurām ieliņām, kas ir taisnas un tukšas, iebraukt lielajā tirgus laukumā, kas ir pārāk plašs. Laukumu ieskauj portiki, ko vienmēr apspīd saule, lai arī kurā debess pusē tā būtu aizripojusi, un pulksten divos pēcpusdienā portiki ir tukšāki par Sahāras tuksnesi. Tukšs ir arī laukums, un to var droši šķērsot droši, neviens uz tevi neskatās, neviens neizspiego, neviens nemēģina iztālēm sveicināt. Bet, ja ari gar stūri ietu kāds paziņa, to nemaz nevarētu pazīt tik sīku, un arī potenciālais paziņa tevi redzētu tikai kā tumšu apveidu spožajā saulē. Un tad var sākt mest plašus apļus pa laukumu, uz riņķi vēl un vēlreiz kā maitasputns, kas nevar atrast nevienu kritušu lopu.

Mani klejojumi nav nejaušības vadīti, man ir mērķis, lai arī brīžam es no tā izvairos, izvairos tīšām. Stacijas preses kioskā esmu ievērojis kādu grāmatu, varbūt jau vairākus gadus vecu pēc cenas spriežot, tas varētu būt pirmskara izdevums. Pjērs Benuā, Atlantīda. Grāmatai ir kārdinošs vāks, uz kura redzama plaša zāle ar daudziem akmens viesiem. Vāciņš sola nekad nedzirdētu stāstu. Grāmata nav dārga, bet man kabatā ir deši tāda summa, tik vien, ne liras vairāk. Ik pa laikam es riskēju piebraukt pie stacijas, nokāpt no riteņa un atbalstīt to pret ietves malu. Tad eju iekšā stacijā un vismaz stundas ceturksni skatos uz grāmatu. Tā ir izlikta stiklotā vitrīnā, tāpēc nevaru to atšķirt, lai saprastu, ko tā man varētu dot. Kad ierodos skatīties uz grāmatu ceturto reizi, kiosknieks sāk pētīt mani ar aizdomām, bet lai jau pēta, viņam laika ir diezgan, jo stacijā neviena cita nav neviens nebrauc prom, neviens nav atbraucis, neviens nevienu nesagaida.

Pilsēta ir tikai plašums un saule, trase manam velosipēdam ar sadilušajām riepām, un grāmata stacijā ir vienīgā garantija, ka ar izdomājumu palīdzību es varētu iekļūt citā īstenībā, kur valda mazāks izmisums.

Ap pulksten pieciem šī ilgā pavedināšana abpusējs process, kurā es cenšos savaldzināt grāmatu un grāmata mani, šī iekāre un bezgalīgās telpas pretošanās, šī mīlas piesātinātā pedāļu mīšana cauri vasaras vakuumam, šī mokošā bēgšana, kas pinusies koncentriskos apļos, beidzas: esmu pieņēmis lēmumu, izvelku no kabatas savu kapitālu, nopērku Atlantīdu, atgriežos mājās un iekārtojos uz lasīšanu.

Antineja, brīnumskaista femme fatale, parādās rotājusies ar ēģiptiešu klaftu (kas ir klafts? droši vien kaut kas neizsakāmi skaists un pavedinošs, kaut kas tāds, kas vienlaikus aizsedz un atklāj), tas gulst pār viņas biezajiem, viļņotajiem matiem, kas ir tik melni, ka izskatās iezilgani, un smagā, ar zeltu cauraustā auduma gali sniedzas līdz viņas smalkajiem gurniem.

"Viņa bija tērpusies gaisīgas gāzes tunikā ar zeltainiem atspīdumiem, un plato, vieglo tērpu saturēja vienīgi balta muslīna šalle, uz kuras ar melnām pērlēm izšūti īrisu ziedi." Šāds tērps ir trauslai meitenei ar iegarenām, melnām acīm, un tāds smaids kā viņai Austrumos nevienai sievietei vēl nav redzēts. Auguma aprises zem šī velnišķīgā ietērpa nav viegli saskatīt, taču tunikai vienā sānā ir pārdrošs šķēlums (ak, šķēlums!), un arī krūtis ir palikušas nenosegtas, dilbi ir kaili, un zem plīvuriem ir samanāmas noslēpumainas ēnas. Viņa ir tik pavedinoša un tik neskarti jaunavīga. Viņas dēļ varētu mirt.

Samulsis aizveru grāmatu, kad septiņos pārnāk tēvs, taču viņš domā, ka vienkārši cenšos no viņa slēpt to, ka atkal esmu lasījis. Viņš atkal aizrāda, ka es lasu pārāk daudz un bojāju redzi. Un saka mātei, ka man vairāk vajadzētu staigāt pa lauku, izmest kādu līkumu ar riteni.

Man nepatīk saule, lai gan Solarā es to pacietu gluži labi. Vecāki saka, ka es bieži samiedzot acis un saraucot degunu: "Izskatās, it kā tu īsti labi neredzētu, bet tā taču nav." Un saka, lai beidzu šķobīties. Es gaidu rudens miglas. Kāpēc lai es mīlētu miglu, ja tieši Dziļgravas miglā pieredzēju savu šausmu nakti? Tāpēc, ka tieši migla mani tur pasargāja, tā man deva pēdējo alibi. Bija migla, es neko neredzēju.

Migla atgriežas, un es no jaunu atrodu savu veco pilsētu, kur izdziest pārspīlēti plašā un miegainā telpa. Tukšumi pazūd, un no pienainās pelēcības, uzmirdzot lukturiem, iznirst stūri, asumi, fasādes pēkšņas, negaidītas. Migla kā mierinājums. Kā aptumšošana. Mana pilsēta paaudžu paaudzēs ir iecerēta, izveidota, uzbūvēta tā, lai to varētu uzlūkot cauri pustumsai un pelēkai miglai, taustoties gar pašām māju sienām. Tad tā kļūst skaista un sargājoša.

Vai pirmais pieaugušajiem paredzētais komikss Grand Hotel parādījās togad, vai tas notika nākamajā gadā? Pirmā kinoromāna pirmais attēls mani kārdina un vienlaikus mudina bēgt.

Tomēr šie komiksi un kinoromāni ir nieks salīdzinājumā ar to, ko vēlāk atrodu vectēva veikalā: tas ir franču žurnāls, kuru atšķīris, es no kauna tūliņ sāku degt kā ugunīs. Veikli pabāžu žurnālu zem krekla un laižos prom.

Esmu mājās, guļu savā gultā un šķirstu žurnālu. Guļu uz vēdera, spiežot pavēderi pret matraci deši tā, kā piekodina nedarīt kristīgas un tikumīgas dzīves rokasgrāmatas. Vienā no lappusēm ir diezgan maza, tomēr neaptverami iespaidīga Džozefīnes Beikeres fotogrāfija. Un viņai ir kailas krūtis.

Cieši skatos uz melni apvilktajām acīm, lai neredzētu krūtis, bet tad mans skatiens noslīd zemāk, un tās (šķiet) ir pirmās krūtis manā mūžā, jo par krūfim taču nebija saucamas tās plakanās un nokarenās, ko demonstrēja kalmikietes a poil.

Medus vilnis izskrien cauri manām dzīslām, jūtu sīvu pēcgaršu rīkles galā, spiedienu pierē, saldas tirpas cirkšņos. Pieceļos izbijies un mitrs, pūlēdamies saprast, kāda briesmīga slimība man uzbrukusi, un vēl joprojām esmu tīksmīgi izkusis pirmatnības virumā.

Tā laikam ir mana pirmā ejakulācija, un esmu pārliecināts, ka notikušais ir daudz lielāks noziegums nekā rīkles pārgriešana vācietim. Jau atkal esmu grēkojis: tonakt Dziļgravā biju mēms liecinieks nāves mistērijai, bet tagad pats neaicināts esmu ielauzies dzīvības aizliegtajos noslēpumos.

Esmu biktskrēslā. Dedzībā kvēlojošs kapucīņu mūks mani ilgi un gari izglīto par šķīstības tikumu.

Viņš gan man nepasaka neko tādu, ko es jau nebūtu lasījis kristīgajās brošūriņās Solarā, bet varbūt tieši pēc sarunas ar mūku es atgriezos pie dona Bosko Apdomīgā jaunekļa:

Arī tad, kad jūs vēl esat pavisam maigā vecumā, nelabais izliek cilpas, lai nolaupītu jūsu dvēseli… Būs stipri līdzēts, ja sargāsieties no kārdinājumiem un turēsieties pa gabalu no nejaušiem gadījumiem, piedauzīgām sarunām un publiskām izrādēm, no kurām nav nekāda labuma… Gādājiet, lai vienmēr esat nodarbināti, ja nezināt atrast sev nodarbošanos, izrotājiet mājas altārīti, sakārtojiet svētus un glītus attēlus… ]a tomēr kārdinājums neatkāpjas, pārmetiet svēto krusta zīmi un noskūpstiet kaut ko svētītu, sacīdami: svētais Aloīzij, dari tā, lai es neaizvainoju savu Dievu. Šo svēto es jums pieminu, jo Baznīca viņu ir iecēlusi par īpašu aizgādni jaunatnei…

Visupirmām kārtām izvairieties no pretējā dzimuma personu sabiedrības. Jums jāsaprot: es gribu teikt, ka jauniem puišiem neklājas uzturēt nekādu tuvāku pazīšanos ar meitenēm… Acis ir tie logi, pa kuriem grēks atrod ceļu uz mūsu sirdīm… tāpēc nekad nekavējieties ilgāki pētīt neko, kas caur un cauri neatbilst pieticībai un tiklībai. Svētais Aloīzijs Gondzaga nevēlējās pat, ka tiktu uzlūkotas viņa pēdas, kad viņš likās gulēt vai kāpa ārā no gultas. Viņš neatļāvās skatīties sejā savai mātei… Divus gadus viņš pavadīja kā pāžs pie Spānijas karalienes, taču šajos gados ne reizi neielūkojās viņai sejā.

Atdarināt svēto Aloīziju nav viegli, pareizāk, šāda cena par paglābšanos no kārdinājumiem šķiet pārmērīgi liela, jo šis svētais jauneklis pats ne tikai šaustīja sevi ar pletni līdz asinīm, bet arī lika zem palagiem kokgabalus, lai mocības nebeigtos arī miegā, bet pa dienu zem drēbēm slēpa jātnieku piešus, jo grēknožēlnieka dzelkšņoto siksnu viņam nebija. Viņš darīja visu, lai neērti būtu gan stāvēt, gan sēdēt, gan staigāt… Taču biktstēvs par tikumības paraugu man iesaka Domēniko Savio, to, kuram bikses uz ceļgaliem ir izstaipītas no lielas tupēšanas uz ceļiem un kurš grēkus nožēlo ar mazāku cietsirdību pret sevi pašu. Vēl biktstēvs

mani mudina, svētu skaistumu meklejot, apcerīgi raudzīties Marijas maigajā sejā.

Cenšos iedegties sublimētas sievišķības pielūgsmē. Dziedu zēnu korī, un mēs gan pašu baznīcā, gan tajās svētnīcās, kur ierodamies svētdienu pārgājienos, skandējam:

Par rītausmu vēl daiļāka Tu austi un pāri zemei Tava gaisma spīd, nav debesīs nevienas citas zvaigznes, kas košāk mirdzētu kā Tu.

Tu zeltā mirdzi tā kā saule, kā mēnesnīca balta Tu, un noblāv debeszvaigžņu spožums, jo Tu no visām zvaigznēm spožākā.

Ir Tavas acis zilākas par jūru, par liljēm piere baltāka, un Tavi vaigi, asru skartie, ir sārtas rozes smaržainas.

Varbūt es, pats to neapzinādamies, gatavojos satikt Lilu, kurai būs jābūt tikpat nesasniedzamai, starojošai savos debesu augstumos, skaistumam gratia sui, brīvai no miesiskuma, spējīgai nodarbināt manu prātu, nesatraucot gurnus, un viņas acis skatīsies uz citu pusi, uz citu kungu, nevis pavedinošā viltībā tieši un nekautri būs pievērstas man kā Džozefīnes Beikeres skatiens.

/

Man ir pienākums ar pārdomām, lūgšanām un upuriem izpirkt grēkus gan savējos, gan tos, ko pastrādājuši tie, kas ir man līdzās. Man jāvelta sevi Hcības aizstāvēšanai, kad pirmie žurnāli un plakāti sāk izteikt brīdinājumus par sarkanajām briesmām, par kazakiem, kas to tik gaida, kad varēs padzirdīt zirgus Svētā Pētera katedrāles svētītā ūdens traukos. Es neizpratnē

lauzu galvu, kā gan kazaki, kas taču ir Staļina ienaidnieki un pat cīnījās kopā ar vāciešiem, tagad nes nāves vēsti viņa vārdā. Un varbūt šie kazaki tagad gribēs nogalināt arī visus anarhistus, tādus kā Granjola. Redzu viņus līdzīgus tam riebīgajam nēģerim, kurš izvaroja Mēļas Veneru, bet varbūt zīmētājs ir viens un tas pats tagad iesaisfijies atkal jaunā krusta karā.

Garīgie vingrinājumi mazā lauku klosterīti. Refektorija sarūgtējušais gaiss, pastaigas pa krusteju kopā ar bibliotekāru, kurš man iesaka lasīt Papīni. Pēc vakariņām visi ejam uz baznīcas kori, kur vienas vienīgas lielas sveces gaismā kopīgi skaitām Labās nāves vingrinājumu.

Garīgais vadītājs mums lasa fragmentus par nāvi no Apdomīgā jaunekļa: mēs neviens nezinām, kur nāve mūs pārsteigs, un tu nezini, vai tā tevi paņems tavā gultā, darbā, uz ceļa vai kur citur, un pietiek ar plīsušu vēnu, plaušu kaiti, asiņu sabangošanos, drudzi, vāti, zemestrīci vai zibeni, lai laupītu tev dzīvību, un tas var nodkt pēc gada, pēc mēneša, pēc nedēļas, pēc stundas, bet varbūt, tikko tu būsi izlasījis šo domu. Tai mirklī jufisim, kā prāts satumst, acis pildās sāpēm, mēle kļūst sausa, rīkle izkalst, krūtis nospiež smagums, asinis sastingst, miesa nīkst, sirds top caururbta. Un, kad mūsu dvēsele būs pametusi mirstīgo apvalku, mūsu miesas ievīstīs šādās tādās lupatās un iemetīs iznīcības bedrē, kur tās grauzīs žurkas un tārpi, līdz atliks vien daži pliki kauli un kāds nieks smirdīgu pīšļu.

Tad seko lūgšana, garum garš uzskaitījums ar visām mirēja trīsām, sākot ar katra locekļa krampjiem un pirmajiem drebuļiem līdz nāves bālumam, facies hippocratica un pēdējam gārdzienam. Galīgā pāreja bija sadalīta četrpadsmit posmos (es vairs skaidri atceros tikai piecus vai sešus), precīzi definējot katra sajūtas, ķermeņa stāvokli un izjustās bailes un katru posmu nobeidzot ar žēlsirdīgais Jēzu, apžēlojies par mani.

Kad manas nekustīgās pēdas pavēstīs, ka manas gaitas šajā pasaulē ir nonākušas pie pašām beigām, žēlsirdīgais jēzu, apžēlojies par mani.

Kad manas drebošās un sastingušās rokas vairs nespēs stingri saturēt Tavu krucifiksu un es negribot tam jaušu nokrist savā ciešanu gultā, žēlsirdīgais jēzu, apžēlojies par mani.

Kad manas aiztumsušās acis, kam ieplesties licis drīzās un nenovēršamās nāves drausmīgums, pievērsīsies Tev ar skumju aizmiglotu mirēja skatienu, žēlsirdīgais Jēzu, apžēlojies par mani.

Kad mani zilgani bālie vaigi līdzās esošajiem ļaudīm iedvesīs līdzjūtību un šausmas un mani mati, kas samirkuši nāves sviedros, sasliesies, tā vēstot par beigu tuvumu, žēlsirdīgais Jēzu, apžēlojies par mani.

Kad mana iztēle, ko iekustina drausmīgi un biedējoši rēgi, iegrims nāvīgās skumjās, žēlsirdīgais Jēzu, apžēlojies par mani.

Kad būšu zaudējis spēju izmantot visas savas maņas un visa pasaule jau būs zudusi manai uztverei, un es kunkstēšu pēdējās agonijas bailēs un grūti cīkstēšos mirdams, žēlsirdīgais Jēzu, apžēlojies par mani.

Dziedāt tumsā, domājot par savu nāvi. Tieši tas man bija vajadzīgs, lai nevajadzētu domāt par kāda cita nāvi. Šo Vingrinājumu arī tagad es no jauna izdzīvoju nevis ar šausmām, bet ar rāmu apziņu, ka visi cilvēki ir mirstīgi. Es tiku audzināts, ka dzīvoju Nāvei, un šī audzināšana mani sagatavoja liktenim, kas galu galā ir kopīgs visiem cilvēkiem. Džanni maijā stāstīja jociņu par ārstu, kurš kādam smagi slimajam iesaka smilšu vannas. "Vai tās palīdzēs, dakter?" "Palīdzēt neko daudz nepalīdzēs, bet pieradinās gulēt zem zemes." Tagad arī es pamazām pieradinos.

Kādu vakaru garīgais vadītājs nostājas pie altāra iežogojuma, kur viņu tāpat kā mūs, tāpat kā visu kapelu apspīd vienīgā svece, kas viņam uzzīmē gaismas oreolu, bet seju atstāj tumsā. Pirms atvadīšanās viņš mums izstāsta kādu gadījumu. Kādu nakti klosterī, kur mācījās daudz jaunu meiteņu, viena no tām nomira jauna, ļoti skaista un dievbijīga meitene, un nākamajā rītā, kad viņas miesas bija noguldītas uz katafalka baznīcas jomā, tika skaitīts aizlūgums par mirušajiem. Taču kādā brīdī līķis atvēra acis, piecēlās sēdus un, pastiepis roku uz celebrētāja pusi, dobjā balsī teica: "Tēvs, nelūdziet par mani! Šonakt es nodomāju nešķīstu domu, tikai vienu domu, un nu esmu nolādēta!"

Baiļu trīsas pārskrien klausītājiem, aizveļas tālāk pa baznīcas soliem, uzskrien līdz velvēm un, šķiet, pat liek nodrebēt sveces liesmai. Vadītājs mūs mudina iet gulēt, taču neviens nekustas. Pie biktskrēsla izveidojas gara rinda, neviens negrib ļaudes miegam, iekams nav izsūdzēta kaut visniecīgākā grēka ēna.

Tur, kur tumšie jomi sniedz draudīgu mierinājumu, es, bēgot no laicīgā posta, vadu savas dienas dk ledaini saltā degsmē, ka pat Ziemsvētku dziesmas un manas bērnības omulīgās betlēmītes vēsts pārvēršas par Bērna piedzimšanu pasaules šausmās:

Guli un neraudi, Jēzu mans mīļais, guli un neraudi, mans Pestītāj… Guli, ver ciet asaru actiņas zvīļās, tavs skatiens pār šausmām lai slīdēt stāj. Tikmēr durs salmi kā adatas skaudras, tikmēr tev spiedīs silītes koks, kamēr bez miega nerimsi raudāt, nomodā smacēs ciešanu slogs. Guli un neraudi, ]ēzu mans mīļais, guli un neraudi, mans Pestītāj…

Vienu svētdienu tētis, būdams aizrautīgs futbola līdzjutējs, kuru mazliet skumdina fakts, ka dēls caurām dienām maitā acis un lasa grāmatas, paņem mani līdzi uz spēli. Tā nav nekāda svarīgā tikšanās, tribīnes ir gandrīz tukšas, un baltos, saules nokaitētos pakāpienus tikai vietumis kā krāsaini traipi izraibina nedaudzie skatītāji. Pēc desneša svilpiena spēle apstājas, viens no kapteiņiem strīdas pretī, pārējie spēlētāji bezmērķīgi kustas pa laukumu. Divu krāsu krekliņu juceklis, garlaikotie sportisti, kas lēni klīst pa zaļo zālāju bez noteiktas kārtības un jēgas. Viss lēni plūst kā pa puses sastindzis. Kā palēnināta filma. Līdzīgi notiek draudzes kino zālītē, kad piepeši skaņa apraujas ar žēlu ņaudienu, kustības kļūst arvien piesardzīgākas, kadrs ik pa brīdim noraustās un apstājas, līdz uz ekrāna palikusī aina izkūst kā šķidrs vasks.

Un šajā mirklī mani piemeklē atklāsme.

Tagad saprotu, ka tobrīd pēkšņi un sāpīgi apjēdzu, ka pasaulei nav mērķa, ka tā ir tikai laisks pārpratuma auglis, tā es to saprotu tagad, bet tobrīd savas izjūtas spēju iztulkot vienīgi kā: "Dieva nav."

Griezīgu nožēlas asmeņu plosīts, izeju no stadiona un tūliņ skrienu sūdzēt grēkus. Tas pats dedzībā liesmojošais biktstēvs šoreiz ir iecietīgs un labvēlīgs. Viņš jautā, kā man prātā iešāvušās tik bezjēdzīgas iedomas, norāda uz dabas skaistumu kā pierādījumu apzinīgai gribai, kas visu radījusi un iekārtojusi, un tad kā argumentu liek lietā arī consensus gentium: "Mans dēls, Dievam ticēja arī visdižākie rakstnieki, tādi kā Dante, Mandzoni, Salvaneski, ievērojami matemātiķi, tādi kā Fantapjē, vai tu nevēlies viņiem līdzināties?" Šāda stiprināšana ar dižgaru viedokli mani pagaidām nomierina. Vainīga droši vien bija tā futbola spēle. Paola man stāstīja, ka es nekad neesot gājis skatīties futbolu un arī pa televizoru retumis skatījos vienīgi Pasaules kausa izšķirošos mačus. Droši vien man dziļi prātā bija iesēdusies pārliecība, ka, aizejot uz futbolu, var zaudēt dvēseli.

Taču netrūkst arī citu paņēmienu, kā to zaudēt. Skolasbiedri pasāk cits citam stāstīt piedzīvojumus čukstus, ķiķinot. Viņi izsaka mājienus, paslepšus dod viens otram žurnālus un grāmatas, ko nočiepuši mājās, runā par noslēpumaino Sarkano Namu, kur mūsu vecumā nemaz nevar tikt iekšā, un izgrūž pēdējo naudu, lai ietu skatīties kinokomēdijas, kurās redzamas vaļīgi ģērbtas sievietes. Viņi man rāda Izas Bardzidzas fotogrāfiju no kāda žurnāla: uz skatuves viņa stāv gandrīz kaila, tērpusies tikai niecīgās biksītēs. Nevaru uz viņu neskatīties, lai mani nesāktu apcelt kā svētuli, es uz viņu skatos, un, kā zināms, cilvēks var pretoties visam, izņemot kārdinājumus. Agrā pēcpusdienas stundā slapstīgi ielavos kinoteātrī, cerēdams, ka nesatikšu tur nevienu paziņu: filmā Divi bāreņi (ar Toto un Karlo Kampanīni galvenajās lomās) Iza Bardzidza kopā ar citām klostera audzēknēm, par spīti visiem abates piekodinājumiem, iet mazgāties kaila.

Klosterskolas audzēkņu ķermeņi nav redzami, tie ir tikai ēnas aiz aizkariem. Meitenes mazgājas, un viņu kustības izskatās kā deja. Man

vajadzētu iet izsūdzēt grēkus, taču šīs augumu aprises aiz caurspīdīgā priekškara man atsauc atmiņā grāmatu, ko Solarā lasīju un steigšus aizcirtu ciet, izbijies no izlasītā. Igo Cilvēks, kas smejas.

Pilsētā man tās nav, taču esmu pārliecināts, ka vectēva veikalā kāds eksemplārs noteikti atradīsies. Sadzenu to rokā un, kamēr vectēvs runājas ar kādu pircēju, nosēžos zemē pie plaukta un drudžaini meklēju aizliegto lappusi. Gvinplēns, ko drausmīgi sakropļojuši kompračikosi, kuri viņa seju padarījuši par ķēmīgu masku, kas izrādāma kumēdiņu teltī, un pašu padarījuši par sabiedrības atkritumu, piepeši tiek atzīts par lordu Klenčārliju, milzu bagātību mantinieku un Anglijas pēru. Viņš vēl nav īsti apjēdzis notikušo, kad viņu saģērbj kā smalku augstmani un ieved apburtā pilī, un jau visi tie brīnumi, ko viņš tur redz (būdams viens pats šajā krāšņajā tuksnesī), visas tās neskaitāmās istabas, zāles un kabineti sareibina galvu ne tikai viņam, bet arī lasītājam. Gvinplēns iet no telpas telpā, līdz nonāk guļamistabā, kur līdzās vannai, kas sagatavota jaunavīgai peldei, gultā guļ kaila sieviete.

Patiesībā viņa nav gluži kaila, kā viltīgi brīdina Igo. Viņa ir tērpta ļoti garā kreklā, kas ir tik plāns, ka izskatās slapjš. Un tad nāk septiņas lappuses, kurās aprakstīts, kā izskatās kaila sieviete un tieši kā viņa atklājas Cilvēkam, kas smejas, kurš taču līdz tam bija šķīsti mīlējis vienīgi aklu meiteni. Šī sieviete viņam šķiet Venera, kas dus jūras putās, un pa miegam lēnām grozīdamās, izlokot savu augumu arvien jaunos, brīnišķīgos

līkumos, tā mainījās, kā zilgmē savus apveidus maina mākonis. Un Igo to komentē: "Kaila sieviete ir apbruņota sieviete."

Piepeši sieviete, Džoziana, karalienes māsa, atmostas, atpazīst Gvinplēnu un uzsāk baisu pavedināšanas spēli, kam nelaimīgais neprot un nespēj pretoties, un sieviete sakāpina viņa iekāri līdz galējai robežai, taču pagaidām vēl neatdodas. Viņa ļaujas fantāzijām, un vārdi, kas plūst no viņas lūpām, ir vēl satraucošāki par viņas kailumu, jo tajos viņa atklājas kā jaunava un palaistuve, kas nepaciefigi alkst izgaršot ne tikai visas teratoloģiskās baudas, ko sola Gvinplēns, bet arī tās trīsas, ko sniegs pasaulei un galmam mestais izaicinājums, un viņa jau dreb apreibusi no šīm izredzēm, Venera, kas gaida divkāršu orgasmu, ko gūs gan no sava Vulkāna iegūšanas citiem neredzamajā alkovā, gan no viņa izrādīšanas sabiedrībā.

Un Gvinplēns jau ir gatavs viņai ļauties, kad pienāk vēstule no karalienes, kurā tā savai māsai paziņo, ka Cilvēks, kas smejas, ir atzīts par likumīgo lordu Klenčārliju un izraudzīts viņai par vīru. Džoziana, uzklausījusi šo lēmumu, strupi nosaka: "Labi," tad pieceļas, sniedz roku Gvinplēnam

un, uzrunā piepeši pārgājusi no tu uz jūs, tam, ar kuru tikko vēlējās mežonīgi savienoties, pavēl: "Ejiet!" Un paskaidro: "Tā kā jūs esat mans vīrs, tad ejiet… Jums nav tiesību šeit palikt. Šeit ir vieta manam mīļākam."

Cik izsmalcināta samaitāšana, un es nerunāju par Gvinplēnu, es runāju par Jambo. Džoziana man ne tikai sola daudz vairāk par Izu Bardzidzu aiz skatuves priekškara, viņa mani iekaro ari ar savu atklāto nekaunību: "Ejiet prom, jūs esat mans vīrs, šī ir vieta manam mīļākajam." Vai grēks tiešām var būt tik varonīgi neatvairāms?

Un vai pasaulē vispār ir tādas sievietes kā lēdija Džoziana un Iza Bardzidza? Vai man gadīsies viņas satikt? Vai šī tikšanās mani satrieks kā zibens švirkt -, un tas būs godīgs sods par manām fantāzijām?

Vismaz uz kinoekrāna tādas sievietes ir. Jau atkal agrā pēcpusdienā un paslepšus es eju skatīties Asinis un smiltis. Tas, ar kādu dievinošu pielūgsmi Tairons Pauers piekļauj seju Ritas Heivortes klēpim, mani pārliecina, ka sievietes var būt apbruņotas, arī nebūdamas kailas. Tām pietiek būt nekaunīgām.

Vispirms saņemt intensīvu audzināšanu, kas māca apzināties grēka drausmīgumu, un pēc tam tikt grēka iekarotam. Saku sev, ka droši vien tieši aizliegumi uzkurina manu iztēli. Un tā es nolemju, ka izvairīties no kārdinājumiem būs vieglāk, ja mani uz domām par tiem neuzvedinās audzināšana, kas vērsta uz absolūtu šķīstību: nelabā vilfigie plāni ir samanāmi abās pusēs, kas viena otru balsta un stiprina. Taču šī, iespējams, ķecerīgā apjausma mani sāpina kā pātagas cirtiens.

Patveros pats savā pasaulē. Klausos mūziku, pieploku radioaparātam pēcpusdienas stundās un agri no rīta. Reizēm kāds simfoniskais koncerts gadās arī pavēlāk vakarā. Manai ģimenei tāda mūzika nav pa prātam. "Cik var klausīties tādas gaudas!?" žēlojas Ada, kas nepadodas mūzu valdzinājumam. Kādā svētdienas rītā uz galvenās ielas satiekam onkuli Gaetāno, kurš nu jau ir vecs vīrs. Viņš ir zaudējis arī savu zelta zobu, varbūt pārdevis to kara laikā. Viņš laipni apvaicājas, kā man veicas ar mācībām, un tētis viņam pastāsta, ka pēdējā laikā esmu gluži apsēsts ar mūziku. "Ak mūzika," jūsmīgi novelk onkulis Gaetāno, "cik labi es tevi saprotu, Jambo! Es arī dievinu mūziku. Visvisādu, zini. Visdažādāko, man pietiek, ka tik tā ir mūzika." Tad viņš mirkli apdomājas un piebilst: "Protams, klasisko gan es neklausos. Tad uzreiz slēdzu radio ārā."

Esmu unikāls radījums, kas kā trimdinieks mājo starp filistiešiem. Nu savā vientulībā noslēdzos vēl lepnāk.

Man rokās nonāk vecāko klašu literatūras antoloģija, kur uzduros dažu mūsdienu dzejnieku tekstiem un atklāju, ka cilvēks var sastapt dzīvotsāpi, tikt saulesstara caururbts, un viņu var izgaismot bezgalība. Visu es nesaprotu, taču man padk doma, ka vien to mēs tev šodien varam pateikt: kas mēs neesam, ko mēs negribam.

Vectēva veikalā atrodu franču simbolistu dzejas izlasi. Mans ziloņkaula tornis. Arī es klīstu pa simbolmežu, kur atbalsi un zvaņas par dziju apvienību kopā plūst, visur meklēju de la musique avant tonte chose, klausos klusumā, atzīmēju neizsakāmo, cieši lūkojos reibonī.

Taču, lai es brīvi varētu pievērsties šīm grāmatām, man jātiek vaļā no daudziem aizliegumiem, tāpēc izvēlos sev garīgo vadītāju, par kuru man pastāstījis Džanni, un tas ir priesteris ar plašiem uzskatiem. Dons Renato pat ir redzējis Sava cela gājēju ar Bingu Krosbiju, kur amerikāņu katoļu priesteri, ģērbušies uzvalkos un kolārkreklos, spēlē klavieres un dzied Too-ra-loo-ra-loo-ral, Too-ra-loo-ra-li meitenēm, kas skatās uz viņiem pielūgsmes pilnām acīm.

Dons Renato pa amerikāņu modei ģērbties nedrīkst, tomēr viņš ir piederīgs jaunajai priesteru paaudzei, kas nēsā bereti un brauc ar mopēdu. Klavieres spēlēt viņš neprot, toties viņam ir neliela džeza plašu kolekcija un viņš mīl labu literatūru. Pastāstu viņam, ka man ieteica lasīt Papīni, un viņš saka, ka no Papīni darbiem daudz interesantāki ir tie, kas saraksfiti nevis pēc pievēršanās ticībai, bet pirms tam. Tiešām plaši uzskati. Viņš man aizdod Beigtu cilvēku, varbūt cerēdams, ka prāta kārdinājumi mani paglābs no miesiskajiem.

Šis romāns ir tāda cilvēka grēksūdze, tāda cilvēka atzīšanās, kurš nekad nav bijis bērns un ir aizvadījis nelaimīgu bērnību kā vecs, domīgs un nīgrs krupis. Tas neesmu es, mana bērnība bija (nomen omeri) saulaina. Bet tai pašā saulainajā Solarā es to zaudēju kādā tumšā naktī. Tas nīgrais krupis, par kuru tagad lasu, paglābjas zinību slāpēs, viņš deldē veselību, lasīdams sējumus "ar zaļu, apspurušu muguriņu, ar plašām, apņurkātām lappusēm, kas sabrūnējušas no mitruma un reizēm ari pusizrautas vai notraipītas ar tinti". Tas esmu es ne tikai Solaras bēniņos, bet ari dzīvē, ko pats izvēlējos vēlāk. No grāmatām es nekad tā ari neesmu izkāpis: to es apzinos tagad sava miega nemitīgajā nomodā, taču to es sapratu arī tieši tajā bridī, kuru tagad atceros.

Romāna varonis, beigtais cilvēks, kurš ir beigts, norakstīts jau kopš dzimšanas, ne dkai lasa, bet arī raksta. Arī es varētu rakstīt, lai pievienotu pats savus briesmoņus tiem, kuri jau izstaigā jūru dzīles, klusi liekot ķepas. Romāna varonis maitā acis, nolīcis pār lappusēm, kuras pieskrīpā ar savu apmātību, mērkdams spalvu lipīgā tintē no tintnīcas, kam apakšā sakrājušās biezas dūņas kā turku kafijas biezumi. Redzi viņš ir sabojājis jau bērnībā, lasīdams sveces gaismā, ir sabojājis to bibliotēku pustumsā, mocīdams apsarkušos plakstiņus. Viņš raksta, uzlicis uz acīm biezas brilles, nemitīgi baidīdamies no pilnīga akluma. Ja viņš nekļūs akls, tad vismaz paralizēts, viņa nervi jau ir sabeigti, viņš bieži jūt sāpes un tirpoņu vienā kājā, pirkstus viņam rausta nekontrolējams tiks, un galvā bieži dur asas sāpes. Viņš raksta, uzlicis biezās brilles un noliecies tik zemu, ka to stikli gandrīz pieskaras papīram.

Es redzu labi, braukāju ar riteni un arī nekāds krupis neesmu varbūt man jau ir neatvairāms smaids, taču kāds man no tā labums? Es nesūdzos par to, ka citi man nevelta smaidus, nelaime ir tā, ka nespēju atrast iemeslu uzsmaidīt citiem…

Es neesmu tāds kā tas beigtais cilvēks, taču vēlētos par tādu kļūt. Padarīt viņa bibliomaniakālo niknumu par savu iespēju aizbēgt no pasaules, neieslēdzot sevi klosterī. Uzbūvēt sev pašam savu pasauli. Un atšķirībā no beigtā cilvēka es netuvojos ticībai, drīzāk es no tās dodos prom. Un, meklējot kādu alternatīvu ticību, es iemīlos dekadentos. Manas māsas, skumjās lilijas, no skaistuma tvīkstu… Kļūstu par bizantiešu einuhu, kas noraugās uz lieliem, baltiem barbariem un vienaldzīgi sacer akrostihus, un garīgu siržu himnu es ar lielu māku ievietoju savas pacietības meistardarbā atlantos, herbārijos, rituālos.

Joprojām spēju domāt par mūžīgi sievišķo, taču tagad tai jābūt apveltītai ar savādu samākslotību un slimīgu bālumu. Lasu, aizsviļos, bet visa mana dedzība nāk tikai no prāta:

Šī mirēja, kuras drānām viņš pieskārās, iekvēlināja viņa asinis vairāk nekā viskaislīgākā no sievietēm. Neviena bajadēra Gangas krastos, neviena odaliska Stambulas pirtīs, nevienas kailas bakhantes apskāvieni nebūtu viņu satricinājuši

līdz pašai būtībai tā, kā vienkāršs pieskāriens šai trauslajai, drudzī degošajai rokai, kuras mitrums bija sajūtams pat cauri cimdam, kas to ieslēpa.

Par to man pat nevajag stāstīt grēksūdzē donam Renato. Tā taču ir tikai literatūra, un literatūra nav nekas aizliegts pat tad, ja tā man stāsta par perversu kailumu un androgīnām divdomībām. Tas viss atrodas pārāk tālu no manas pieredzes, tāpēc mani pavedināt nespēj. Tie ir tikai vārdi, ne miesa.

Vēlāk man rokās nonāk Heismansa romāns Ačgārni. Tā varonis Dezesēns ir cēlies no senas dzimtas, kuras vecākajos portretos redzami drukni, pamatīgi karotāji, kam ūsas izliektas kā turku jatagani, taču pamazām senču portretos parādās pakāpeniska pagrimuma un izdzimšanas zīmes, rasi ir novārdzinājušas pārāk biežās laulības starp asinsradiniekiem, un ir redzams, ka pēdējo paaudžu priekštečiem dzīslās plūst asinis, ko saindējušas iedzimtas skumjas, viņiem ir sievišķīgi vaibsti, anēmiskas, nervozas sejas. Un ari Dezesēns piedzimst šo vainu iezīmēts: bērnība ir drūma, viņu apdraud skrofuloze, bieži un neatlaidīgi moka drudzis, un viņa māte gara auguma, klusa, balta, vienmēr patvērusies tumšā istabā kādā no ģimenes pilīm, kur blāva abažūra mestā gaisma viņu sargā no pārmērīga gaišuma un trokšņa, nomirst, kad viņam ir septiņpadsmit. Savā vaļā atstātais zēns šķirsta grāmatas lietainajās dienās, bet saulainajās klejo pa laukiem. "Viņa lielākais prieks bija nokāpt ielejā un aizstaigāt līdz Žitinjī, ciemam pakalnu piekājē." Nokāpt Dziļgravā. Jaunais Dezesēns guļ zālē, klausās ūdensdzirnavu dobjajās skaņās, tad kāpj augšā stāvumā, no kurienes redzama Sēnas ieleja, kas stiepjas, cik tālu vien sniedzas skatiens, saplūstot ar debesu zilumu, Provēnas torni un baznīcām, ar visu tālumu, kas šķiet drebam saulē, gaisa zeltainajos puteklīšos.

Viņš lasa un fantazē, pilnām mutēm dzer vientulību. Pieaudzis, jau vīlies dzīves baudās un literātu nožēlojamajā viduvējībā, viņš sapņo par izsmalcinātu patvērumu, par privātu tuksnesi, siltu un nekustīgu šķirstu. Tā viņš uzbūvē savu vientuļnieka mītni, kas ir caur un cauri mākslota, un tur, ūdeņainajā puskrēslā, kur vitrāžas viņu sargā no dabas trulajām ainām, viņš mūziku pārveido gāršās un garšas mūzikā, jūsmo par pagrimuma laikmeta stostīgo latīņu valodu, slidina smalkos, bālos pirkstus pār dalmatikām un dārgakmeņiem, dzīva bruņrupuča vairogu viņš liek inkrustēt ar safīriem, Rietumu tirkīziem, Kompostelas hiacintiem, zilzaļiem akvamarīniem, Indonēzijas rubīniem un iesārtu špineli.

No visām nodaļām visvairāk man patīk tā, kurā Dezesēns nolemj doties prom no mājām, lai pirmo reizi apmeklētu Angliju. Laiks ir miglains, debesu velve, kas plešas viņa acu priekšā, ir vienveidīga kā pelēka odere, un šis skats vēl vairāk iekārdina viņu doties ceļojumā. Lai pieskaņotos ceļamērķim, viņš izvēlas zeķes kritušu lapu krāsā, peļu pelēku uzvalku, kura audumā ir samanāmas lavas pelēkas rūtiņas un caunu brūngani punktiņi, uzliek galvā katliņu, paņem koferi ar daudziem nodalījumiem, auduma ceļasomu, cepuru kārbu, lietussargus un spieķus un dodas uz staciju.

Taču, jau sasniedzis Parīzi, viņš jūtas pārguris, karietē braukā pa lietaino pilsētu un gaida brīdi, kad varēs doties tālāk. Gāzes lukturi, kas, dzeltenīga apdārza ieskauti, viņam miedz ar aci miglā, jau stāsta par tikpat lietainu, milzonīgu, neizmērojamu Londonu, kam ir dzelzs piegarša, par pilsētu, kas kūp garaiņos ar savām doku rindām, ceļamkrāniem, vinčām, maisiem. Tad viņš ieiet krogā, pabā, ko apmeklē angļi, un tur starp mucām, ko rotā karaliskais ģerbonis, uz galdiem redz Palmerbiskvītus, sāļas galetes, mince pies un sendvičus, un viņš pagaršo dažādus eksotiskus vīnus, ko viņam šai vietā piedāvā: Old Port, Magnificent Old Regina, Cock-burn's Very Fine… Viņam visapkārt sēž angļi: bāli garīdznieki, tipi, kas atgādina ķidu pārdevējus, citi ar tādām vaigubārdām kā dažu mērkaķu sugu pārstāvjiem, ar matiem gaišiem kā pakulas. Dezesēns atslābinās, ļaujas svešo balsu skaņām šajā viltus Londonā un dzird, kā uz upes sakliedzas vīri, kas strādā uz velkoņiem.

Viņš iziet no kroga apdullis, debesis nu ir nolaidušās vēl zemāk, uzgūlušās namu miesai, Rivoli ielas arkādes viņam izskatās kā drūma pazemes eja, kas izrakta zem Temzas; viņš ieiet citā krogā, kur pie letes rēgojas lejamā alus krāni, viņš vēro garkājainas, garrokainas anglosakšu sievietes, kam zobi ir tik plati kā špakteles, viņas badīgi ēd rump-steak pie, sēņu mērcē sutinātu gaļu, kas pārcepta ar mīklas kārtiņu kā kūka. Dezesēns pasūta oxtail zupu, haddock, mazliet roast beef un divas pintes ale, tad ieknābā mazliet stiltona un pa virsu uzdzer glāzi brandy.

Kad viņš palūdz rēķinu, kroga durvis atveras un ienāk cilvēki, ienesdami sev līdzi slapja suņa un akmeņogļu smaku. Dezesēns sev jautā, vai gan vērts šķērsot Lamanšu: būtībā viņš jau ir pabijis Londonā, ir ostījis tās smaržas, nogaršojis tās ēdienus, redzējis raksturīgos traukus un rīkus, piesātinājies ar britānisko dzīvi. Viņš kāpj karietē, liek sevi aizvest uz staciju un ar visiem koferiem, ceļasomām, segām un lietussargiem atgriežas savā ierastajā patvērumā, "juzdams fizisko spēku izsīkumu un morālu nogurumu kā cilvēks, kurš pārrodas mājās pēc gara un briesmu pilna ceļojuma".

Tāds es kļūstu: arī dzidrās pavasara dienās spēju staigāt kā pa dziļu, iekšēju miglu. Taču vienīgi slimība (un fakts, ka dzīve mani atraida) varētu pilnībā attaisnot to, ka es atraidu dzīvi. Man pašam sev jāpierāda, ka mana bēgšana ir laba un tikumīga.

Tā nu es atklāju, ka esmu slims. Esmu dzirdējis, ka par sirdsslimībām liecina violeta lūpu nokrāsa, un tieši šajos gados par sirdsdarbības traucējumiem sūdzas mana māte. Nekas nopietns jau laikam tas nav, taču ģimenes uzmanību šai kaitei viņa pievērš vairāk, nekā vajadzētu, un viņas sūdzības mazliet līdzinās hipohondrijai.

Kādu rītu, skatoties spogulī, redzu, ka man ir violetas lūpas. Izeju uz ielas un metos skriet, cik ātri vien varu: aizelšos, jūtu nedabisku pulsēšanu krūtīs. Tātad man ir slima sirds. Esmu lemts nāvei. Kā Granjola.

Šī sirdskaite kļūst par manu absintu. Vēroju tās attīstību, redzu, kā lūpas kļūst arvien tumšākas, vaigi iekrīt arvien vairāk, un pirmās pūdtes sejai piešķir slimīgu sārtumu. Es miršu jauns. Kā Aloīzijs Gondzaga un Domēniko Savio. Taču mans gars ir dumpīgs, un es lēnām, neviļus esmu pārveidojis Labās Nāves vingrinājumu: pamazām esmu atteicies no grēknožēlnieka dzelkšņu siksnas un esmu to aizstājis ar dzeju.

Dzīvoju žilbinošos mijkrēšļos:

Nāks diena, lapu šķiršu, un piepeši man dzīslās karstā asins ritēt stās, ar klusu skropstu rakstāmspalva lūzis …un tad es miršu.

Es mirstu, bet ne vairs tāpēc, ka dzīve būtu ļauna, tagad es mirstu, jo dzīve savā neprātā ir banāla un gurdeni atkārto savus nāves rituālus. Pasaulīgs grēknožēlnieks, logorejas piemeklēts mistiķis, nāku pie pārliecības, ka visskaistākā no visām ir neatrastā sala, kura reizēm parādās, taču tikai iztālēm, starp Tenerifu un Palmu:

Šim svētlaimīgam krastam kuģi garām klīst: tur brīnumaini staltas palmas vējā māj, dūc bites, neredzēti ziedi zemi klāj, tik rūgti smaržo kardamons, un sveķi svīst…

Par sevi iztālēm kā kurtizāne pavēsta šī sala Neatrastā un nevienam Nezināmā, bet, ja tai tuvojies, jo steigšus izgaist tā, kā viegla migla nozūd zilā tālumā.

Jauniegūtā ticība netveramajam ļauj man atvadīties no grēknožēlnieka gaitām. Apdomīgā jaunekļa dzīve man solīja par balvu to, kura zeltā mirdz kā saule un ir kā mēnesnīca balta. Taču pietiktu ar vienu nešķīstu domu, lai es viņu zaudētu uz mūžiem. Turpretī Neatrastā, Nezināmā sala, lai arī nesasniedzama, vienmēr ir un paliek mana.

Es audzinu sevi, sagatavoju brīdim, kad sastapšu Lilu.

## 18 tu zeltĀ mirdzi tĀ KĀ SAULE

Arī Lila ir dzimusi no grāmatas. Biju uzsācis mācības licejā, man jau bija gandrīz sešpadsmit, kad veikalā pie vectēva uzdūros Rostāna Sirano de Beržerakam itāļu tulkojumā. Kāpēc tagad šo grāmatu neatradu Solarā ne bēniņos, ne kapelā, nezinu. Varbūt es to lasīju un pārlasīju tik daudzas reizes, ka tā sabirza driskās. Un arī tagad es šo tekstu spētu noskandēt no galvas.

Sižetu zina visi, tāpēc domāju, ka lielos vilcienos es to būtu spējis atstāstīt arī pēc sava pirmā negadījuma. Sakāpināti romantiska un aizkustinoša luga, kuru ceļojošās teātra trupas iestudē atkal un atkal. Taču pēc negadījuma es būtu pratis pateikt dkai to, kas zināms visiem. Pārējo gan ne. Pārējo es no jauna atklāju tikai tagad: ar šo lugu ir saistīta mana pieaugšana un manas pirmās mīlestības trīsas.

Sirano ir apbrīnojami veikls paukotājs un ģeniāls dzejnieks, taču viņš ir neglīts viņa deguns ir neiedomājami liels un drausmīgs (Jūs varētu tak agresīvā tonī, man sacīt kaut vai tā: "Mans kungs, ja man tāds snuķis būtu, to nogrieztu kā dabas kļūdu!" Vai draudzīgi: "Tāds knābis laikam dikti traucē? Vai tēju dzerot viņu neapplaucē?" Un aprakstoši: "Tas ir kalns! Nē, grēda! Smaile! Tam piemīt zemesraga daile!").

Sirano mīl savu māsīcu Roksanu, dievišķi skaistu prйcieuse (Es mīlu, protams, to, kas daiļākā no visām!). Iespējams, Roksana apbrīno brālēna talantus, taču viņš, kaunēdamies par savu neglītumu, nemūžam neuzdrošinātos atklāt viņai savas jūtas. Tikai reiz, kad Roksana lūdz viņam sarunu bez liekiem klausītājiem, Sirano klusi cer, ka varbūt notiks brīnums, taču piedzīvo nežēlīgu vilšanos: Roksana atklāj, ka ir iemīlējusies skaistajā Kristiānā, kurš tikko iestājies Gaskoņas kadetu pulkā, un lūdz, lai brālēns to sargā.

Sirano nes vislielāko upuri, viņš nolemj mīlēt Roksanu, uzrunājot viņu ar Kristiāna lūpām. Viņš skaistajam, drosmīgajam, taču neizglītotajam Kristiānam saka priekšā vismaigākos mīlas apliecinājumus, viņa vārdā raksta kvēlas vēstules un kādu nakti Kristiāna vietā nostājas zem balkona un skandē skūpsta slavinājumu, taču pēc tam augšā pēc balvas rāpjas Kristiāns. (Nu labi, kāpiet augšā noplūkt vēlmes ziedu! Dzert dvēsles saldumu! Tvert spārnu vēdas! Bezgalības mirkli!) Un Sirano viņam uzrūc: "Kāp augšā, lops!" un pastumj sāncensi, lai tas rāptos veiklāk. Un, kamēr tie divi uz balkona skūpstās, viņš tumsā apraud savu skumjo uzvaru (Nu Roksana uz viņa lūpām skūpstīt steidz tos saldos vārdus, ko pirms mirkļa teicu.).

Sirano un Kristiāns dodas karā, un Roksana, arvien stiprāk iemīlējusies Kristiānā (viņas jūtas iekvēlina vēstules, ko Sirano raksta katru dienu), aizbrauc abus apciemot. Tur viņa brālēnam atzīstas, ka ir sapratusi, ka mīl nevis Kristiāna fizisko skaistumu, bet karsto sirdi un izsmalcināto garu. Viņa to mīlētu arī tad, ja Kristiāns būtu neglīts. Nu Sirano apjēdz, ka patiesībā Roksana mīl viņu, un jau grasās visu atklāt, taču tieši šai brīdī Kristiānu ķer ienaidnieka lode, un viņš mirst. Roksana raudot saļimst pār nelaimīgā līķi, un Sirano saprot, ka nekad vairs nevarēs viņai izstāstīt patiesību.

Aizrit gadi, Roksana vientulīgi dzīvo klosterī, allaž domādama par mirušo mīļoto un katru dienu pārlasīdama viņa pēdējo vēstuli, ko aptraipījušas asinis. Sirano, kā jau uzticams draugs un brālēns, viņu apciemo katru sestdienu. Taču liktenīgajā sestdienā viņam uzbrūk politiskie pretinieki vai skaudīgi literāti un viņu smagi ievaino. Viņš ierodas ciemos pie Roksanas, bet viņa pat nenojauš, ka Sirano zem cepures ir asiņains pārsējs. Roksana viņam pirmoreiz parāda Kristiāna pēdējo vēstuli, un Sirano to lasa skaļā balsī. Pēc mirkļa Roksana pamana, ka jau ir satumsis, un nespēj saprast, kā gan Sirano var saburtot pusizdzisušos vārdus, bet tad atklāsme viņu ķer kā zibens: viņš skaita no galvas pats savu pēdējo vēstuli. Viņa Kristiānā visu šo laiku ir mīlējusi Sirano. Un viņš četrpadsmit gadus ir glabājis noslēpumu, spēlēdams asprātīgā drauga lomu! Nē, nē, mēģina liegdes Sirano, tā nav taisnība, mana mīļotā, es jūs nekad neesmu mīlējis!

Bet nu jau varonis sagrīļojas, atsteidzas uzdcami draugi un pārmet Sirano, ka viņš ir piecēlies no gultas. Tie atklāj Roksanai, ka Sirano ir nāvīgi ievainots. Sirano, atspiedies pret koku, vēl duelējas ar savu ienaidnieku ēnām un tad pakrīt. Viņš saka, ka debesīs šķīsti baltu uznesīs tikai savas cepures plimāžu, mon panache, (un ar šiem vārdiem drāma beidzas), bet Roksana nolīkst pār viņu un noskūpsta uz pieres.

Šis skūpsts remarkā ir tik tikko pieminēts, neviens personāžs par to nerunā, un nejūtīgāks režisors varētu pat nepievērst tam uzmanību, taču manās sešpadsmitgadnieka acīs šī bija kļuvusi par galveno ainu, un es ne tikai redzēju, kā Roksana noliecas, es kopā ar Sirano pirmoreiz tik tuvu sejai sajutu arī viņas smaržīgo elpu. Šis skūpsts in articulo mortis atlīdzināja Sirano to otru, kas viņam tika nolaupīts balkona ainā un kas teātrī visus tik ļoti aizkustina. Šis pēdējais skūpsts bija skaists, jo tā saņemšanas mirklī Sirano nomirst, tātad Roksana jau atkal aizslīd prom, bet tieši ar to es, iejuties personāžā, lepojos visvairāk. Es miru laimīgs, tā arī nepieskāries mīļotajai, atstājis viņu debešķīgajā neapgānīta sapņa stāvoklī.

Roksanas vārds bija manā sirdī, tagad tikai atlika piešķirt viņai seju. Un tā bija Lilas Sabas seja.

Kā jau Džanni teica, es kādu dienu ieraudzīju viņu kāpjam lejā pa liceja kāpnēm, un Lila uz visiem laikiem kļuva mana.

Papīni rakstīja par savām bailēm no pilnīga akluma un par savu nepiesātināmo tuvredzību: "Visu redzu neskaidri, kā vieglā vieglītiņā dūmakā, pagaidām, bet dūmaka ir visaptveroša, nepārtraukta. Vakaros, iztālēm skatoties, visi tēli man saplūst un sajaucas: vīrieti mētelī varu noturēt par sievieti; mazu, rāmu liesmiņu par garu sarkanas gaismas svītru; laivu, kas peld lejup pa upi, par melnu traipu straumē. Sejas ir gaiši traipi; logi tumši traipi uz ēkām; koki drūmi, blīvi traipi, kas slejas augšup no tumšuma, un debesīs man tik tikko atmirdz vien trīs vai četras pirmā lieluma zvaigznes." Tā tagad notiek ar mani šajā nomoda sapnī. Kopš pamodos atmiņas labvēlībā (kad tas notika? pirms dažām sekundēm? pirms tūkstoš gadiem?), zinu visu par savu vecāku vaibstiem, par Granjolas, daktera Ozimo, skolotāja Monaldi un Bruno vaibstiem, viņiem visiem esmu skaidri saredzējis seju, esmu saodis viņu smaržu un sadzirdējis balsi. Visu ap sevi es redzu skaidri, tikai Lilas seju ne. Kā tajās fotogrāfijās, kur sejas ir izpludinātas, lai nosargātu privacy kādam mazgadīgam apsūdzētajam vai briesmoņa nevainīgajai sievai. Redzu Lilas slaikās aprises, viņas melno uzsvārci, mīksto gaitu, un, sekodams viņai nopakaļ kā algots slepkavnieks, redzu, kā viļņojas mati, taču seju gan joprojām nespēju saskatīt.

Jau atkal cīnos ar neredzamu šķērsli, kā baidīdamies, ka šī gaisma varētu padarīt mani aklu.

Redzu sevi rakstām viņai šai trauslajā noslēpumā ieslodzītajai būtnei veltītos dzejoļus. Un mokos, nespēdams saredzēt viņas smaidu, tos zobiņus, ko pieminēja Džanni, jo viņš, nolādētais, gan tos atceras.

Bet labi, nesteigsimies, ļausim, lai atmiņa darbojas saskaņā ar savu ritmu. Pagaidām man pietiek ar to pašu, un, ja man vēl būtu elpa, tad tagad tā būtu pierimusi, sajūtot, ka esmu nonācis īstajā vietā. Lila ir vien pāris soļu attālumā.

Redzu, kā ieeju meiteņu klasē pārdot biļetes, redzu Ninetas Fopas zebiekstes actiņas, redzu mazliet izplūdušo Sandrīnas profilu, un, lūk, es stāvu Lilas priekša, lai pateiktu dažus asprātīgus vārdus, kamēr meklēju izdodamo atlikumu un nekādi nevaru to atrast, jo tā es ilgāk varu stāvēt pie šīs ikonas, kas atkal sairst sīkos graudiņos kā attēls saplīsušā televizorā.

Jūtu sirdī neizmērojamo lepnumu, ko sagādā teātra vakars. Tikko esmu ielicis mutē Marīni kundzes klepus konfekti. Teātris eksplodē, un es izbaudu vārdos neizsakāmu bezgalīgas varenības apziņu. Nākamajā dienā mēģināju to izskaidrot Džanni: "Tas bija pastiprinošs efekts, tāds megafona brīnums ar minimālu enerģijas patēriņu izraisi sprādzienu un jūti, ka, nepieliekot nekādas pūles, vari radīt milzīgu spēku. Es varētu kļūt par tenoru, par kuru neprātīgi jūsmo pūlis, vai par varoni, kas aizrauj sev līdzi slaktiņā desmit tūkstoš vīru, Marseljēzai skanot, taču es nekad vairs nevarēšu piedzīvot tik apreibinošu sajūtu kā vakar vakarā."

Tagad es izjūtu tieši to. Esmu tur, mēle atkal un atkal piespiežas vaigam, valstot iedomāto konfekti, dzirdu zāles vētraino reakciju un aptuveni nojaušu, kur varētu būt Lila, jo pirms izrādes lūrēju pa priekškara spraugu, taču es nedrīkstu griezt galvu uz to pusi un visu sabojāt: Marīni kundzei, kamēr klepus ledene ceļo pa muti, ir jāstāv profilā. Es kusdnu mēli, kaut ko nesakarīgu kladzinu perētājvistas balsī (taisnību sakot, arī Marīni kundzes runātais ar sakarīgumu parasd neizcēlās), esmu koncentrējies uz Lilu, kuru es neredzu, bet kura redz mani. Izdzīvoju šo apoteozi kā mīlas aktu, un salīdzinājumā ar šo mana pirmā Džozefīnes Beikeres izraisītā ejaculatio praecox bija tikai tāds šķaudiens.

Droši vien tieši pēc šī pieredzējuma es nolēmu pasūtīt pie velna donu Renato un viņa padomus. Kāda jēga glabāt noslēpumu dziļi sirdī, ja nevaram ar to apreibināties abi? Un vispār ja esi iemīlējies, tu dabiski vēlies, lai tavas mīlas objekts par tevi zinātu visu. Bonum est dijfusivum sui. Tūlīt es viņai visu atklāšu.

Biju iecerējis sa