# Bodolīno

Umberto Eko

Umberto Eko

Bodolīno

Umberto Eko arī par sava jaunākā romāna darbības laiku ir izvēlējies pagātni – šajā gadījumā, 12. gadsimta beigu Eiropu un Tuvos Austrumus. Romāns ir zemnieku izcelsmes jaunekļa, Svētās Romas impērijas valdnieka Frederika Barbarossas adoptētā dēla, ģeniāla meļa Bodolīno raibais dzīvesstāsts. Romāna vēstījumā savijas piedzīvojumu romāna elementi ar intelektuālām diskusijām par teoloģiju, valdību, valodu, ģeogrāfiju un politiku.

Daces Meijeres tulkojums no itāliešu val.

Rīga, «Jāņa Rozes apgāds», 2003.

Umberto Eko

Bodolīno

## 1 Bodolīno sāk rakstīt

Ratispone Anno Dommini Domini mense decembri mclw kronica Baudolini cognomento de Aulario

es Boddolyno daehls tam Galliando no Aulari saimes ar galwu itt laues swearam allelujah laid tentzinaatz yrr Kunx kas laidd man atlahgadih tos graehkus

esmu darriys sawas tziiwoschanas leelahku sagglja darbu aistuo es pajeemu nua weenas bisho pyskupa Ottona lahdes daudsas lappas kattras rassi irr peederihgas keissera rakstu=sinnahtaahjeems und es taahms wissahms burtthus nuokasschaiu tikkai ween pallikahs kur nuost nhe gaahya und tagadiit man jir dautc pergamentum kur warru rakstyt wissu khuo es gribbu burthuos liktu und tas irr sawu hronica jepschu es lingua latina rakstiit nhe mahku

rassi peetz atklahs lappas pazuduschas und kahds truoksnis tad nahks bet jaschu wisi duomahs ka tuo darrihjis kahdz romas pyskupa gluhnja kattars gribbe liaunu keisseram fredericum

bett kasszi winnjeems wiseems yr wiana alga aistuo cantzeleyaah jau rakksta wissu arrihg tuo kuo ne wajjaga un kattars scbiis lappas raddihs tikk niospliawsees nhe zinnis licksses

ncнpнt prologus de duabus cнvнlнtatнbus hнstorнae AD mcxlннн conscript

saepe multumque volvendo mecum de rerum temporalнum motu ancнpнtq

te irr rindas nuo eepreekschu burthems kuo es ne warrecyu labbi nuotihriht und man tuos jaatstaah

ja winnji pehtz schiis lappas usees pehtz es tahs buhschu rakstihyis te ne neeka ne saprattiis neweens keisserja rakkstu=sinnatais aistuo sche irr walluoda kaadu runnaiam tikkai mees fra Fraskkettaa un ne weens taadu nekad nau rakstihyis

tahdu waluodu neweans ne sapruota tahpetz winni uzminnehs ka tua ess esmu rakstihyis wissi sacka muhs Frasskettab runnahyjam waluodu kattra паиchristiiga waluoda nu man schiis lappas labbi jahpaglabba

juppiswinnj ceek smakks darbs irr rakstihschana man iau sahpe wisi pirrksthi

es iau nuo masahms bearna deenams setzu wissus wahrdus kuo tzitu teiktus tzirdehyu mans taews Galljaudo allaschinj saka ka tah druohschi esuota Roboreto sweatas mariae welte tah es wissu tzirdeehtu pakalj satziju itt ta mana waluoda buhtama waj runnattajs nuo Terrdonas wai nuo Gawi nahtzis und sapprattu patt kattri nuo Mediolanum nahza kur winnyeju waluodu ne sunnji ne sappruot und kadda es redzcehju pirmos wahtzus kattri lentza Terdonu wissi Toнsche und dusmahs runnahja un tejze rousz un min got und pehz pus=deenas arrig es tejzu raus und Maigot und winni man teitze Kнnt eji un sammekleh weena skaista Frouwetadd meehs ar winnju darrisime zhwiks zhwaaks un ne leezees sinnahti waj winnja tuo tihkuo tu tikkai mummis sakki kur winna irr mees paschi winju weetah tzeeschi tureet mahtzehsime

kasgi irr frouwe es iautaayu und wini teitza weena domina jebbe weena seewa du verstan und rahdiya it kah leelus puppus und teitza te pilsahtu lentzuoti mumms seewischku maz yr bet tahs Terdonas seewas ais muhriams slepjas kadda mes winnjahms klaatu tiksim tadda winjas waelnu redtzehs bet taahs seewas kattras ahra palikuschahs wissas muhsu wajrahs und schje sahka lahdetees und lammattees ka man tirrpas skreya

juhs suhda wahtzi es teems sacku nej es iums Frouwe rahdischu nej kuo teikschu ne esmu nekahts speegs sittait sew duhrreh wajta jumis ruoku паи

sauliht baltuo schee mani tejju wai nuomaittahya

nuomaittahya lattihniskah walluodaa irr necabant bet es iau latihnisku waluodu rakstiht ne mahku паиtah ka es latihnisku ne

sappruotu aistuo ka es iamahtzihyuos lassyt weenah librum latinum un kadda ar mannim lattihnisku walluodu runnah es wissu sapruotu bet rackstit gan ne mahku juo ne sinnu kaa werba rakstahmi

tah es nekadd ne sinnu waj jaaraksta equus waj equum un allszcb kljuhduos jepscbu pee mumms sirgs weenmer irr sirgs und es ne kljuuduos tuo satciidams bet neweens ne rakksta sirrgs aistuo ka ne raksta nekkuo und pat lassiit ne burta ne mahka

bet tuo reisi es tikku sweiks un waesels pruom un wahtzi man ne pirrksta ne peeduhra juo tuo paschu brihdi steigti atsasteidtza milites kattri sautza eesime eesime attkal usbruckti und tadda sahkahs tahds truoksnis und trackums ka es wairs ne neeka ne sappratu un raiti wihri ar schkydahm und brunniahm jahja un kahju=karjawihri skreeti skrehja ar labbardahms ahwahms und suobineems und paupenes rihbehti ribbeya und taures speedza un tzitti wihri stuhma nuo kuoka darrihtus juo augstus tuornjus rattuos liektus und taijuos by sakkahpusschi wel tzitti ar schauyameems luokeems un lingahms und tziti nessa kahpnes und teems wirrsan gahsteesi gahsahs tick dautz bultu itt debbessu krussa un tzitti akal metta ackminnjus ar tahdu kah leelu karruoti un tee akminnji kuo terdoneescbi metta man pahri galwu skrehya kas tas by par dizhu kautinju!

und es apaksch kruhma tuppus tuppeyu diwi stunndi wis satziidams sweata iaunawa glabbi manni und palihtzi und tadda wis nuorimma un man garahmi skrehja wihri no Pappiyas und sautza ka esoti kahwuschi tick dautzus terdoneeschus ka assinis pluhduschas it kah Tannaro uppe un wingi by juo priatzihgi satzihdammi ka nu terdoneeschi sinnahs ka jahbeedruoyas ar milahneescheems.

und tad greesahs atpackalj arrig wahtzi kattri man Frouwe by prassiyuschi tikk winnu by mazahk ne kah pirmahk aistuo ka arrig terdoneesschi ne bya ne kahdi gaudenji und tadd es seu teitzu ka labbahk behgti

und es gahju gahyu lidc nuogahju mahjah und by iau tejju citz rihtz un es stastihju wissu sauam tehwam Galljaudo und winsch man teitza labbi labbi leen tick kur kungi kauias gan patz dabuhsi kahdu bulltu packaljah kuo tu bahsees pee teem karria=kungeems laidd winni karro bet mums jahgahdaa par sawaam guowihms mees essam nuopeetni laudis ne kah tas Fredericus kas nahk und eet bet gudraaks ne tuop

bet Terdonna tuo reisi well ne kritta winji eejehma tikkai tzeernu bet pillseatu ne und tah buhtu gahyis wel ilgu laiku ta ka peenahktu galls manai hronikkai bet terdonneescheems aptruhka wuhdens und winji ne gribbeya tdzerti sawus miisalus bet labahki teitza Frederikkam buht klaussihgi und winsch teems liahwa nahkt ahra nuo pillseatas bet pillseatu nuodetzinahya und nuopuostihja jepschu tuo wissu liaunu darrihja wihri nuo Pappiyas kattri us terdoneescheems liaonu prahtu turra tah iau tick wahtzi weens uotru mihleh und kuopus turrahs bet pee mumsya eerauga kahdu nuo kaiminju ceema jau pee rihkles klahtu kjerrtees gribbe

bet taggadda es staastihsehu tahlahki sawwu hronicku par tuo kah es klejjuoyu pa meszhu Frasskettaa ihpaschi kadda irr miggla tikk beesa ka pat sawa degguna gallu retzehti ne warri und wissahdas ne rettzehtas leetas parahdahs peepezhi atzu priakschah kah swehti nuoredtzehyumi kah man tuo reisi kadd es retzehju weenradtzi un tzittu reisi kadd es redeehju Sweatu Boddolihno kas ar manim runnahja un teica ack tu maukas beahrns tu nonahksi elleh und tah winsch teitza delj tah kah es weenradtzi biyu meddiyis und wissi sinna kah weenradschi meddiyami wayagga nuolickt pee kuoka jaunu meitu kas wehl schkysta irr und tas swehrs saokstihs jaunuwes smarschu und nahks und likks sawu galwu winias klehpih und tah es pasautzu Nenu nua be Bergolio kattra ar sawu teawu by atnahkuse pee manna teawa gouwi pirkt und es winniai teitzu eesime us meszu un nuomedysime weenradsi und tadd es winju seedinnahyu sem kuoka aistuo biyu druosch ka winna ir skaidra jaunuwe und es winjai teitzu sehdi nu rahma und eeplet kahyas laidd tas swears sinna kur sawu galwu lickti und winja prasa kuogi man plest und es teitzu te redsi schaya weetah te pappleti platahki und es winjai peeskahruos und winia sahka kleegt kah kaunama kasa und es wairs nhe kuo redsehyu ne kuo dsirrdehyu tas man by kah apocalypsin und pehz winna wairs ne biya skaidra jaunuwe und tadda winja teitza sweata deews mahminja kuo nu darrihsime weenradsis wairs pee mannim nahkti negribbehs und tadd es isdsirdehju itt ballsi nuo debbessu kas man teitza ka es patz esuots weenradsis qui tollit peccata mundis und es lakstihju pa kruhmeem un preekah sautzu waee waee aistuo biyu liigsmihgaks par ihstu weenradsi und sawwu raggu es jaunuwei klehpii biyu licis und tapehtz sweats Bodolihno mani sauca maukas dealu bet wealahki winns man atlahgadija scho greaku und es winu redsehju wel trysas reises nuokrehslih und miglah bet saules gaischumah winsch gan man ne rahdiyahs

tatschu kadda es stahstihju sawam teawam Galjaudo ka esmu redseejis swetu Bodoliino winnsch man trihs desmitus reiszu sitta ar kuoku pa pauri satsihdams ack kunx par kahdeems greakeems taisni man tu dewi dealu kas sweatuos nuoreds bet gouwi slaukt ne mahk waj laidd nuosittu winu ar schuo kuoku waj laidd atduodu winju teems weereems kas tirguos ais=juhras pehrtigkes dantzina und arrig mana mihlia mahte kleedsa ak tu elles bihstaklis slaistz und blanduonya kuogi esmu liaunu darriyuse ka deews man ar manu deahlu atdarra un sweatos leek schim redsehti bet mans teaws Galiaudo teitsa паиteesa ka winnsch sweatus reds schis irr liaunahks mellis par iuhdu und stahsta pasakkas juo darbu darrihti negribbe

es stahstu wissu bes kah saprasti ne warrehtu kas gadihias tuo wakkaru kadda miglu ar nasi greest warrehja und bijja sulu mehnessis bet pee mumis migla irr pat wassarah und kas naw scheitan dsimis tas mahldahs und tzeliu nuosaudeh und tahdam waiagga laidd kahds sweatais jemm sirrgu ais eemaukteems und raugi tah es gahyu und peepeschi redsehju leelu kungu sirgah sehdoschu zaur zaurehm nuo dselsehm

kunks by nuo dselsehm ne sirrgs und ar tahdu suobinu it dizscham waldineekam

und es leelahs bailehs schkittu paschu sweatu bodolyno redsuoti kas mani nu us elli weddihs bet winsch man teitca kleнne kнnt bнtte und es tuliht sappratu ka tas irr weens watzu kungs kas pa miglu mezscha nuoklihdis und sawwus beedrus atrasti ne warre und by iau tumsa uskrituse und winsch man rahdiya weenu naudas gabbalu un preetzahyahs kadd es winniam wahtsisku waluodu atbildehju und teitcu ja tu kunx tah taisni jahsi tadda nuonahksi purwah skaidrs kah deena

man ne wayadseya teikt skaidrs kah deena kad miglu warrehya ar nasi greest bet winsch saprata

es winnam teitzu gan wahtzi nahk nuo semmes kur allaszh ir pawassara und jaschu seed pat sitrona=kuoki bet te pee mumis Paleyah irr migla und miglah staigah liauni wihri kattri irr masdealu masdeali teems arahbereems kattrus Leelais Kahrlis sakahwa und ee nuo teesas irr liauni liaudis und sagglji und laupihtaahyi und kreetnam tzelja wihram tee sirgu atjemm und paschu nuokauy tapehts labbahki nahzeeti kunx us mana teawa Galiaudo mahju kurr buhs skutuls karstas puttras und seena klehpis puhneh gulehschannai bet rytu pee gaismas es iums tzeliu rahdihschu ja iums wel buhs tas naudasgabbals pald tentzinaahti tentzinahsim aistuo esam nabbaga liaudis bet guodihgi

taa es winnu aisweddu pee sawa teawa Galjaudo kas sahka kleegt ack tu sittams mulkgis un tukschgalwis kuogi tu teitzi swescham wihram mannu wahrdu kuogi tu sinni par swescheems liaudihms jaschu winnsch irr nuo Monferrahtas leelakunga wassalliams und taggad tas man prassihs desmittu teesu mettecklus nuo wisseems sch par tukscheneekeems und winnsch iau twehre nuhju

bet es teitzu schis irr watzu kunx ne Monferratas und winsch teitza ka tas wel juo launahki bet tadd es winam pateitzu par naudas gabbalu und winnsch nuorimma aistuo mehs te Marengo pusseh esam teepihgi itt awini tatschu gudri itt sirrgs und mans tews sapratta warruots labbu guht und teitsa tu deals prouti wissas walluodas runnaht tadda nu sacki winiam schuo

ka esam nabbaga liaudis bet guodihgi

tuo es winiam iau patz teitsu

nekkas sakki wehl weenu reisi und sacki tentzinaahti  tentzinahm par tuo naudas gabbalu bet duosime arrig sirrgam seena und pee puttras skuttula klahtu wehl gabbalu seera un gabbalu maises und kruhku labba wihna und ka gulleht winsch warrehs pee paschas ugguns weetas kurr tu guli bet tu schuo nakkti gullehsi stallih und laidd winsch man tuo naudas gabbalu atzihs rahda aistuo es gribbu weenu Tscke Dschenowas solidu und tadda winnsch buhs itt weens nuo muusu saimes kurr pee mums Marengo weesis irr sweats

kunks teitza ha ha ius gan labbi mahkat tirguotees bet tirrgus ir tirgus es iums duoschu diwus naudasgabbalus bet tu man ne prassi Dschenowas solidu juo par weenu Dschenowas solidu es seu kaufo wissu juusu buhdu ar wisseems luopeems bet tu jemm schuo und klusse juo tu wisteek pelnummu guhsti und mans teaws klusseya und pajehme abbi naudas gabali kuo kunx us galda nuometta aistuo mehs te Marengo pusseh esam teepihgi tatschu gudri und tadda winnsch (kunx) ehde itt wilks wai itt diwi (wilki) peetz mans teaws un mahte jau gahja guilt wissu deenu mugguru luotzihyuschi kamehr es pa Frasketas mezscheems kleyuoyu und herre man teitza wihns ire labbs bet kammehr es te dserriu wehl kahdu brihdi tu sehdees man blakku und sakki kнnt kaa gan tu tick labbi muhsu walluodu runnah

ad petнt нonem tuam frater Ysнngrнne carнssнrne prнrnos lнbros chronнcae meae mнssur ne humante pravнtate

arrig te ne warreyu nuokasschaht

taggad stahstihschu tahlyaki tah wakkara hronicku kadd wahtzu kungs gribbehja sinnaht kaa gan es tick labbi winnia walluodu runnahyu und es teitzu man dahwanas us walluodahms esuotas it sweateems appostoleems und dahwanas us nuoredsehyumeems itt sweatahms iaunuwehms tapehtz es eyu pa mezschu un redsu sweatuo Bodolino jahsehus jahjam us weenradscha kas irr wiszaur balts itt peens und tam ir wihts rags taisni turr kurr mums ir deguns

bet sirrgeems und weenradscheems jaw nau degguna tzitahdin teems buhtu arri bahrda kah tam kungam kam tah by skaista und sarrkanna itt iauns uarria puods bet tziteems watzeems biyu redsehyis tseltahnu bahrdu und mattus pat aussyse

und winnsch man teitza tu jaschu sautz par weenradsi tuo sweahru Monokeros bet kurgi tu ussinnahji ka passauleh irr weenradshi und es winniam sakku isslassiyu weenah grahmattah kas by weentulam muhkam jebbe eremihtam te Fraskettah und winnsch eeplehte atzis itt puhtze und teitza waigi tu mahki arrig lassiht

Deewinnj baltais es winniam sakku kaa nu ne taggad es iums tuo historia isstahstijschu

schih historia by tahda ka netahlju nuo mezscha tsywuoja weens sweats weentuls wihrs und liaudis winniam reisahm nessa kahdu wistu wai truschi bet winnsch tick sehszch und pahtarrus skaita pee rakstytas grahmattas und kadd Zilwaeki garraam jeet sitt seu pee kruhschu ar akminni bet es sinnu ka winnsch irr krahpneex aistuo sitt ar parastu semmes kuckursni und winniam ne mas ne sahpe und weenu deenu winnyam by atnessuschi diwus pautus und kammehr winnsch lassihja es doumahyu dallihsime labbi und christihgi weenu pautu manu bet outeru teu gan winnsch mani ne redsehs bet es ne sinnu kah mani samannihja winjsch tatschu lassiha bet grahba manni ais drahnu und es winniam sacku diwiserunt westimenta mea un winjsch sahka smeetees und teitza tu esi gudrs beahrns nahzi schurpu kattru deenu es teu mahtzihschu lassyt

tah winjsch man eemahtzihya burtus lassiht und mahtzihdams plikius ne taupihya bet pehtz kadd biyahm drauguos winnsch sahka teikt zeek skaists puisis zeek daila galwa ar krehpehm kah lauwes swearam rahdi man sawas stipras ruokkas und rahdi kahdas ir tawas kruhtis und es peeskarschos turr kurr teu sahkas kahjas juo gribbu redseht ar esi weaseals tadda es saprattu kuo winnsch kahro und gahsu winniam ar tzelli pa pauteems und winnsch samettahs dewinniuos lihkumuos saukdams wealns wealns nu es eeschu pee Marengo liaudihm und satsihschu tewi wealna apsehstu und winni teui ugunihse dzihwu sadedsinnahs bet es sakku labbi es pirmahk paguhschu satsiht retszehju tewi ragganu pischam und gan winni sinnahs kattars nuo muhsu ir wealna apsehsts und tadda winnsch teitza rimstees es tuo tick smeeklam satsihyu gribbehdams sinnaht waj tu deewu kungu bihstees natzi rihtu atkal und es teu mahtzihschu rakstiht juo tew jahsinna ka lassihti irr weegli skatees tick und kustinni luhpas bet grahmatah rakstuot tew wayaga baltu lappu und blacku und rakstahmus=rihkus und kas alba pratalia arabat et nigrum semen seminabat tah winsch par balteems laukeems und maelneems burteems runnaya latihnisku walluodu aistuo allaszh latihnisku runnaya

bet es winniam teitcu ka man labbi irr lassiht mahtzihtam und lassihdams zilwaeks ussina kuo naw sinnayis bet rakstihdams tike raksta kuo iau sinnayis und es labbahki palikschu rakstiht ne mahtzihts aistuo man pascham sawas pakkaljas zaurums dahrgs irr

kadda es tuo watzu kungam stahstiyu winsch smehja kah tracks und teitza warreni warreni Kнnt tee eremihti irr allesammt Sodomнten bet sakki man kuo wel tu redseji mezschah und es duomahdams winnju weenu nuo teems kattri kuopah ar keiserri Federiku pret Terdonu karriuo gribbehyu winniu preecihgu darrihti und schituos winnu man wehl weenu naudas gabbalu eeduodamu tahpets teitzu ka preeksch diwahm naktims redsehju sweatu Bodolyno kattrs man satsihya ka keisseris wissus terdoneeschus sakkaus juo Fredericus irr weenihgs kunx pahr wissu Longobardiyu und pahr Fraskettu arrig

tadda kunks teitza tu kнnt man esi paschu debbeschu suhtihtz argi tu warri nahkt man lihdsi us keiseria mahjas=weetu und turr wisseems teikt kuo tew sweats Bodolihno teittzis irr und es atsatsihju ka winniam paprahtam warru teikt arrig sweatu Bodolihno teikushu ka pillsaetas lentzehjeems palihguos ees sweats Pehters und Paulis kattri keiseria wihrus karriuoti weddihs und winnsch teitza Ach wнe Wunderbar man buhtu gana ar weenu paschu sweatu Pehteriu

Kнnt nahzi man lihdsi und tawa tsihwouschana buhs labbu labba

kah nu ne bet tzitu rihtu kunx teitza mannam teawam ka manni lidsi jemschuoti us tahdu weetu kurr man lassihti und rakstihti mahtzihs und kurr es pehtz jaschu ministeriale buhschu

mans teaus labbi ne sapratta kasgi irr ministeriale bet juo labbi sapratta ka weena slaista und deenas=sagglia mahjahs masahk buhs und ne wajjadsehhs behdaht ka es tikk pa meszhu slamstuos bet jaschu winnsch duomahja kungu esuot nuo teems kas tirguos ais=juhras pehrtigkes dantzina und waj ka tas kunx manni us sawu guljas weettu dabuht gribbe und tas winniam ne biya paprahtam bet kunx winniam teitsa esuots leels galineeks und wirseneeks und ka waatzeems Sodomнten ne esouti

kasgi irr tee sodomiten prassibja mans teaws und es teitzu ka tee ar wihreems gulius eet und teaws teitza ka wihru jahklji wissahs semmehes esuoti bet tadda kungs isjehme wehl peetzus naudasgabbalus klahtu pee teems diweems wakkarehyeems und man teaws wairs nekkuo ne teitza tick eji deals eji jaschu tah buhs tawa laima und taggad kurr watzi allazh pa muhsu semmi gruosahs tu warrehsi pee mums sehrsti nahkt und es teitszu nahkschu nahkschu kah nu ne bet sirde man gan sahpehya tuo sakuoti aistuo es redzehju sawu mahti raudamu itt kah es mirrti eetu

tah mehs pruom jahjahm und kungs man teitsa westi winniu us weetu kurr keiseria karria=wihri ir und es teitzsu tuo weeglu darbu esuot tick us saules pusi eet wayaga jebbe us pusi nuo kattras kungs pats atnahtza

tah mehs jahjam lihds karria wihru teltes nahtza redsamas und mumis pretih jahja pulks brunnineeku kas wissi sirguos und brunniahs biya und muhs eeraudsihjuschi tee wiss semmen mettahs und pihckes nolaide bet suobinus gaissah tzehla und kammer es prahtuoju kuo schee tah ehrmuoyas tee wissi sahka saukt cheiscr Kaнsar und Keнser und Sanctнssнmus Rex und kunga rouku muteht bet man tahdus brihnummus redsuoti mutte waljah pallikka aistuo taggad es saprattu kungu ar sarkanu bahrdu paschu keiseri frederiku essoutu bet es tatschu winjam wissahdas blehnias und passakkas biyu stahstihjis kah parastam tuksch=galwim

taggad winnsch licks mannu galwu tzirst bet neh winnsch tatschu par manni VII naudas gabbalus maksahya bet galwu gribeehdams warrehya ariig wakkar nuost tzirst

und winnsch sakka ne bihsteetees ne neeka wiss labbi irr aistuo es labbas sinnias nessu kнnt stahsti wisseems kuo nuoredsehyi mezschah und tadda es mettuos semmen kah tee ar krihtamu wainu  sirgstuoschi und sawas atzis greesti gruosu sleenas laisdams und sautzu es redseyu redseju und isstahstu wisu sawu historia par sweatu Bodolihno und wissi teitz deewu Deewu tuo muhsu Kungu und sacka brihnumu brihnums gottstehmнrbeн

und turr blakku biya arrig Terdonas suhtiti wihri kattri wel swahrstihgi biya aistuo ne sinnaya wai ar watzeems meeru slehgt bet kadd winni dzirrdehya manu sakkahmu tadd mettahs semmen und teitza ka labbahki paduotees keiserim kadd pat wissi debbessu sweatee pret winneems nuostahyuschi irr

und peetz es redsehyu wissus terdoneeschus nuo pilseatas isnahkammus wihrus seewas bearnus un wetsus und tee raudahja kamehr watzi winius ahran wedde kah kaunamas awis bet wihri nuo Papijas juo preetzihgi kleegdami pilseatah eeksehan skreeya er ahmareems und wessereems und kalteems und sahka schou pillseatu graut nuo pamattu pammateems und tuo nuopostiya

pret wakkaru es redsehju pahr kalnu leelus duhmus tzeljamees und Terdonas jebbe Derthonas turr wairs ne bija bet tahdz iau irr karrsch kah sakka mans teaws Galjaudo tas irr weens posta nessehys

tatschu labbahki ka postah eet winni ne mehs

wakkarah keiseris nahk juo preetsihgs pee saweems Tabernakula und mihlji kneeb man waigu kah mans pascha teaws ne reisi naw darriyis und tadda winsch sautz weenu kungu kattrs ir labbais kanonigkis Rahewinus und leek man mahtziht rakstiht und lahgadiht und arrig grammatica und tadda es ne sinnayu kasgi grammatikka irr bet taggad jau masuleet sinnu bet mans teaws Galjaudo tahdu pat dsirdeyis naw

zeek labbi irr buht mahtzihtam kas tuo buhtu duomahyis

gratia agamus domini dominus nu laidd teitszam un tentzinnahm tuo Kungu

tatschu no rakstihschanas man mettas karstummi pat seemah und es baiduos ka mana lampe ne isdseest und kah rakstihya weens wihrs man smelds ihkschkis

## 2 Bodolīno sastop Nikētu Honiātu

Kas tas ir? jautāja Nikēta, kādu brīdi grozījis pergamenta lapas rokās un velti pūlējies salasīt kādu rindu.

Tie ir mani pirmie rakstības vingrinājumi, atbildēja Bodolīno, un visu laiku, kopš es šīs lapas aprakstīju un tolaik man bija, šķiet, četrpadsmit un es vēl biju īsts mežonēns -, es tās nēsāju sev līdzi kā amuletu. Vēlāk es piepildīju ar vārdiem vēl daudzas citas pergamenta loksnes, reizēm rakstīju ik dienas. Man šķita, ka dzīvoju tikai tāpēc, lai vakarā varētu izstāstīt to, ko biju pieredzējis pa dienu. Pēcāk man pietika ar īsākiem pierakstiem es dažās rindās atstāstīju mēneša laikā piedzīvoto, lai pats vieglāk varētu atsaukt atmiņā svarīgākos notikumus. Biju pārliecināts, ka vecumdienās laikam jau tas varētu būt vecums, ko esmu sasniedzis tagad, es, iemezdams aci šajās piezīmēs, sarakstīšu Gesta Bodolini. tā visos ceļojumos es nēsāju sev līdzi savas dzīves stāstu. Taču, bēgot no Priestera Jāņa zemes…

Priestera Jāņa zemes? Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

Es tev par to pastāstīšu, varbūt stāstīšu pat pārāk daudz. Bet, kā jau teicu, bēgot no turienes, es pazaudēju savus pierakstus. Un jutos tā, it kā būtu pazaudējis savu dzīvi.

Tu man izstāstīsi visu, ko atceries. Mani sasniedz dažādu atgadījumu drumstalas, notikumu atlūzas, un es no tām izvedinu stāstu, ko caurvij dievišķas apredzības ieausti pavedieni. Tu, mani izglābdams, uzdāvināji man to nieku nākotnes, kas man vēl pienākas, un es tev atlīdzināšu, atdodams tev pagātni, kuru tu esi zaudējis.

Bet varbūt mans stāsts ir bezjēdzīgs…

Bezjēdzīgu stāstu nav. Un es esmu viens no tiem cilvēkiem, kas prot atrast jēgu arī tur, kur citi to nesaskata. Un vēlāk stāsts, vēsture, kļūst par grāmatu, ko lasa dzīvie, un kā skaņa bazūne tā liek celties no kapa tiem, kuri jau pirms daudziem gadsimtiem vērtušies pīšļos un putekļos… Vienīgi stāstu rakstīšanai nepieciešams laiks: jāapdomā notikumi, tie jāizvērtē un jāsaista kopā, jāsaskata sakarības, arī visgrūtāk pamanāmās… Bet mums jau nav cita darba tavi dženovieši apgalvo, ka mums būs jānogaida, līdz to suņu niknums pierims.

Nikēta Honiāts, bijušais galma orators, impērijas augstākais tiesnesis, Plīvura soģis, Bizantijas basileja noslēpumu logotēts jeb kā teiktu latīņi kanclers, kā arī vēsturnieks, kurš rakstījis par daudziem Komnēniem un Eņģeļiem, tagad ziņkāri pētīja vīru, kas sēdēja viņam iepretī. Bodolīno viņam bija apgalvojis, ka viņi esot tikušies jau agrāk Gallipolē, imperatora Frīdriha valdīšanas laikā, bet, pat ja Bodolīno tur bijis klāt, tad viņš bija stāvējis citu ministeriāļu pulkā, turpretī Nikēta, kurš Gallipolē bija uzturējies kā basileja sūtnis, bija daudz vieglāk pamanāms. Vai Bodolīno meloja? Lai tur vai kā, tieši Bodolīno viņu, Nikētu, bija izglābis no iebrucēju nagiem un aizvedis uz drošu patvērumu, tāpat viņš bija palīdzējis Nikētam atgūt ģimeni un tagad solīja, ka izvedīs viņu ārā no Konstantinopoles…

Nikēta vēroja savu glābēju. Šis vīrs izskatījās drīzāk kā saracēnis, nevis kristietis. Saules nobrūnināta seja, bāla rēta, kas šķērsoja visu vaigu, un vēl spilgti rudu matu krēpes, kas darīja viņu līdzīgu lauvam. Vēlāk Nikēta brīnīsies, uzzinājis, ka Bodolīno jau ir vairāk nekā sešdesmit gadu vecs. Viņa plaukstas bija rupji veidotas, un, kad viņš tās turēja saņemtas klēpī, uzreiz bija redzams, cik mezglainas ir pirkstu locītavas. Īstas zemnieka plaukstas, kas drīzāk piemērotas lāpstai, nevis zobenam.

Un tomēr viņš runāja veiklā grieķu valodā, nešļakstīdams siekalas pie katra dvesiena kā lielākā daļa svešzemnieku; un pavisam nesen Nikēta bija dzirdējis, kā viņš vēršas pie dažiem iebrucējiem to raupjajā mēlē, ātri un asi skaldot vārdus kā cilvēks, kurš prot izmantot valodu arī nikniem uzbrukumiem. Bet iepriekšējā vakarā Bodolīno viņam bija teicis, ka esot apveltīts ar īpašām dāvanām: viņam pietiekot dzirdēt, kā divi cilvēki sarunājas jebkurā no pasaules valodām, un jau pēc neilga laiciņa viņš varot runāt tāpat kā tie. Pārsteidzošas dāvanas, Nikēta bija domājis, ka tādas piešķirtas tikai apustuļiem.

Dzīve galmā turklāt kādā galmā! Nikētam bija iemācījusi vērtēt cilvēkus mierīgi un tiem lieki neuzticoties. Vērojot Bodolīno, Nikētu visvairāk pārsteidza tas, ka runājot šis vīrs, lai arī ko viņš teiktu, vēroja savu sarunbiedru blēdīgi piemiegtām acīm, it kā brīdinot, lai viņa vārdus neuztver pārāk nopietni. Šādu nelāgu paradumu varētu piedot jebkuram, taču ne cilvēkam, no kura cer sagaidīt drošas un ticamas liecības, ko vēlāk varētu pārvērst par Vēsturi. Bet galu galā Nikēta pēc dabas bija ziņkārīgs. Viņam patika klausīties, kā citi stāsta, un ne tikai par viņam nezināmām lietām un notikumiem. Klausoties, kā citi vēsta par notikumiem, ko viņš bija redzējis pats savām acīm, Nikētam šķita, ka tagad viņš uz tiem lūkojas no cita skatu punkta, gluži kā stāvēdams kalna galā tāda kalna, kādus zīmē ikonās, un skata akmeņus tā, kādus tos redzēja virsotnē stāvošie apustuļi, nevis kā ticīgie, kuri stāv kalna piekājē. Turklāt Nikētam patika izjautāt latīņus, kas tik ļoti atšķīrās no grieķiem. Visas tās viņu jaunās, tik dažādās valodas vien bija ko vērtas!

Nikēta un Bodolīno sēdēja viens otram pretī torņa istabiņā, kur uz trijām debess pusēm vērās ar smalku kolonniņu vidū pārdalīti logi. Pa vienu no logiem bija saskatāms Zelta Raga līcis un tā pretējā krastā Pera ar Galatas torni, kas slējās starp zemākiem namiem un mājelēm; pa otru logu varēja raudzīties, kā ostas kanāls ieplūst Svētā Jura šaurumā; bet trešais logs bija vērsts uz rietumiem, un pa to būtu varēts pārlūkot visu Konstantinopoli, taču šajā rītā dzidrās debesu krāsas aizmigloja biezu dūmu mutuļi, kas cēlās no uguns sagrauztajām pilīm, namiem un bazilikām.

Šī bija jau trešā ugunsnelaime, kas pēdējo deviņu mēnešu laikā uzbruka pilsētai: pirmais ugunsgrēks bija nopostījis galma labumu krātuves un noliktavas no Blahernas līdz Konstantīna sienai, otrais bija iznīcinājis visus venēciešu, amalfiešu, piziešu un ebreju spīķerus un tirgotavas no Peramas gandrīz līdz pašai Svētā Jura šauruma piekrastei, un paglābies bija tikai dženoviešu kvartāls, kas atradās pašā Akropoles piekājē; bet trešais ugunsgrēks tagad plosījās visā pilsētā.

Tur lejā, pilsētā, plūda īstas uguns upes, gruva portiki, bruka nami, gabalos lūza kolonnas, starp melnām krāsmatām liesmoja tādas kā ugunīgas lodes, kas grauza tālākos namus, un tad untumainie vēji, kas baroja šo pekli, vērsa nomaļāk aizskrējušās liesmas atpakaļ, un tās uzbruka celtnēm, ko pirmāk bija saudzējušas. Augšup cēlās biezi dūmu mākoņi, kas lejpusē bija iesārti, uguns atspīdumu iekrāsoti, taču ik vietā liesmas plandījās citādās nokrāsās varbūt tās mānīgi pārvērta austošās saules stari vai varbūt dažādas atēnas tām piešķīra tur sadegošo garšvielu, koksnes un citu vielu atšķirīgā daba. Un dažādas bija ne tikai liesmu nokrāsas atkarībā no tā, kādu virzienu pieņēma vējš, no dažādām pilsētas vietām šurpu plūda arī dažādas smaržas: muskatriekstu, kanēļa, piparu un safrāna, sinepju un ingvera, un tā pasaules visskaistākā pilsēta sadega, taču itin kā degdama ogļu traukā, kas pildīts ar smaržainu vīraku.

Bodolīno sēdēja, pavērsis muguru šim trešajam logam, un ap viņa tumšo stāvu loga ailē staroja divkārša austošās dienas un ugunsgrēka gaisma. Nikēta izklaidīgi klausījās Bodolīno vārdos, bet viņa domas atkal pievērsās iepriekšējo dienu notikumiem.

Šis rīts trešdienā, 14. aprīlī, Mūsu Kunga tūkstoš divi simti ceturtajā gadā jeb seštūkstoš septiņsimt divpadsmitajā gadā kopš pasaules radīšanas, kā laiku bija pieņemts rēķināt Bizantijā, ievadīja otro dienu, kopš Konstantinopole pilnībā bija kritusi barbaru rokās. Bizantijas karaspēks, kura bruņas, vairogi un bruņucepures tik spoži mirdzēja, soļojot parādēs, un imperatora gvarde, kurā dienēja angļu un dāņu algotņi, kas bija bruņoti ar briesmīgajām divasmeņu āvām, vēl piektdien drosmīgi bija turējušies pretī ienaidniekiem, taču pirmdien, kad uzbrucēji beidzot pārvarēja aizsargmūrus, bizantieši piekāpās pārspēka priekšā. Uzvara bija tik negaidīta, ka vakara pusē iebrucēji paši apstājās un vilcinājās doties dziļāk pilsētā, baidoties no atbildes trieciena; tāpēc, lai noturētu aizstāvjus krietnā attālumā, viņi izraisīja jaunu ugunsgrēku. Bet otrdienas rītā pilsētnieki bija atklājuši, ka uzurpators Aleksijs Dukass Murtzufls nakts aizsegā ir aizbēdzis uz iekšzemi. Konstantinopolieši, sakauti un palikuši bāreņos, lādēja šo troņa nolaupītāju, kuru bija godinājuši vēl līdz pat iepriekšējam vakaram, un lādēja viņu tikpat dedzīgi, cik dedzīgi bija viņu glaimojot cildinājuši, kad viņš nožņaudza savu priekšteci tronī; tagad pilsētnieki, nezinādami, ko iesākt (bailīgi, bailīgi, bailīgi, kāds negods, žēlojās Nikēta, sarkdams par šo apkaunojošo padošanos), sapulcējās svinīgam gājienam tur bija visi, gan patriarhs, gan visu veidu priesteri greznākajos svētku talāros, gan mūki, kuri skandināja tuvākmīlestības vārdu, un viņi visi bija gatavi pārdoties jaunajiem varasvīriem, tāpat kā agrāk aizvien bija pārdevušies visiem iepriekšējiem. Krusti un Mūsu Kunga attēli bija paslieti vismaz tikpat augstu, cik augstu cēlās viņu vaidi un žēlabas, un tā šī procesija devās pretī iekarotājiem, cerot remdināt viņu niknumu.

Kāds neprāts cerēt sagaidīt žēlastību no šiem barbariem, kuriem nemaz nebija vajadzīga ienaidnieku svinīgā padošanās, lai viņi beidzot varētu darīt to, par ko bija sapņojuši jau mēnešiem ilgi: izpostīt šo pilsētu, vislielāko, visbiežāk apdzīvoto, visbagātāko, visdižciltīgāko visā pasaulē, un tad sadalīt tās atliekas. Un tā milzīgā žēlastības lūdzēju procesija sasniedza neticīgos, kuru sejas bija dusmās saviebtas, zobeni vēl sarkani asinīs un kuru zirgi nepacietīgi dīžājās. Un, it kā tādas procesijas nemaz nebūtu bijis, tūliņ sākās pilsētas izlaupīšana.

Ak, Kungs Kristu, kādas bija mūsu mokas un ciešanas! Bet kā gan un kāpēc jūras vētrainā krākšana, saules aizmiglošanās vai pilnīgs aptumsums, mēness sarkanais apdārzs vai zvaigžņu kustības mums laikus nevēstīja par šo pēdējo postu? Tā raudāja Nikēta otrdienas vakarā, apjukuma pilniem soļiem pūlēdamies šķērsot to, kas vēl nesen bija pēdējo romiešu galvaspilsēta; brīžam viņš meta līkumus, lai izvairītos no neticīgo ordām, brīžam ceļu viņam aizšķērsoja aizvien jauni liesmu sārti, un viņš krita arvien dziļākā izmisumā, nespēdams aiztikt līdz mājām un baiļodamies, ka pa šo laiku nelietīgie barbari jau varētu būt uzbrukuši viņa ģimenei.

Beidzot, jau vēlu vakarā, neuzdrošinādamies doties cauri dārziem un klajiem laukumiem starp Hipodromu un Svētās Sofijas katedrāli, viņš skriešiem laidās uz šī pilsētas galvenā dievnama pusi, redzēdams, ka platās durvis ir atvērtas, un nevarēdams pat iedomāties, ka barbari savā niknumā spētu apgānīt šo svēto vietu.

Bet, iegājis katedrālē, viņš šausmās nobālēja. Visa plašā telpa bija kā nosēta līķiem, starp kuriem streipuļoja nešķīsti piedzērušies iebrucēju bruņinieki. Baznīcas tālākajā galā salašņu bars ar cirvju cirtieniem centās saskaldīt katedras sudraba vārtiņus, kas bija apmaloti ar zeltu. Brīnišķīgajai kancelei bija apmestas virves, kuras cik spēdami vilka garā virtenē sajūgti mūļi. Apdzērušies tēvaiņi lādēdamies dzina mūļus uz priekšu, taču to pakavi slīdēja pa pulētajām grīdas plāksnēm, un tad kareivji vispirms ņēmās mudināt dzīvniekus ar zobenu spicēm un tad jau arī ar griezīgajām malām, bet nelaimīgie lopiņi bailēs ķēzījās un daži pakrita zemē un salauza kājas, un tā visa kanceles apkārtne bija viena vienīga asiņu un mēslu zampa.

Antikrista priekšpulku karavīri pūlējās ap altāriem, un Nikēta redzēja, kā tie atrāva vaļā tabernākulu un grāba svēto dāvanu traukus, un, nosvieduši zemē hostijas, viņi ar dunča smailgali izurbināja dārgakmeņus, ko paslēpa savā apģērbā, bet pašus kausus meta kopīgajā kaudzē, kas bija paredzēta pārkausēšanai. Bet vēl citi, pirms izplēst svēto trauku rotājumus, skaļi zvaigājot, ņēma no savām seglu somām krūkas ar vīnu un lēja dzērienu dievgalda kausā, un dzēra, atdarinot priestera kustības. Bet tas vēl nebija visļaunākais, jo galvenais altāris jau bija aplaupīts un tur puskaila priekameita, nez kādu dzērienu apreibināta, basām kājām dejoja pa eiharistijas galdu, atdarinādama svētos rituālus, bet vīrieši stāvēja visapkārt un smējās, mudinot viņu atbrīvoties no pēdējiem apģērba gabaliem; un staigule, pamazām atkailinādamās arvien vairāk, uzsāka seno un grēcīgo kordaka deju, līdz beidzot, piekususi un atraugādamās, viņa iemetās patriarha krēslā.

Raudādams par to, kas bija atklājies viņa skatienam, Nikēta steidzās uz dievnama dziļāko galu, kur slējās tā, ko tautā dēvēja par Svīstošo Kolonnu pieskaroties šim akmens stabam, patiešām varēja sajust nezūdošu, mistisku valgmi; taču ne jau mistisku apsvērumu dēļ Nikēta gribēja sasniegt šo kolonnu. Viņš jau bija pieveicis pusi ceļa, kad viņam priekšā aizstājās divi varena auguma iebrucēji Nikētam tie šķita īsti milži un pavēlošā balsī kaut ko uzkliedza. Nemaz nevajadzēja saprast šo barbaru valodu, lai būtu skaidrs, ko viņi grib: redzēdami Nikētas grezno galminieka tērpu, tie bija nosprieduši, ka viņš ir apkrāvies ar zeltu vai vismaz varēs pateikt, kur ir to paslēpis. Un Nikēta tai mirklī sajuta nāves tuvumu, jo, izmisis steigdamies cauri iekarotajai pilsētai, viņš jau bija redzējis, ka nepietika parādīt, ka tev ir tikai dažas nieka monētas, vai arī noliegt, ka esi kaut kur paslēpis dārgumus: apkaunotus dižciltīgos, raudošus sirmgalvjus, bagātības zaudējušus bagātniekus spīdzināja līdz nāvei, lai viņi atklātu, kur paglabājuši savus īpašumus; un viņus nogalināja, ja viņi nespēja parādīt to, kā viņiem vairs nebija, vai arī pameta guļam pie zemes, ja viņi pēc ilgām un nežēlīgām mocībām tomēr atklāja kādu slēptuvi, taču viņi tik un tā jau bija lemti nāvei un mira, kamēr viņu mocītāji pacēla slēptuvi aizsedzošos akmeņus, nojauca viltus sienas vai izgāza dubultos griestus un grāba savās alkatīgajās rokās dārgus traukus, slidināja caur pirkstiem zīdu un samtu, glāstīja kažokādas, pētīja dārgakmeņus un rotaslietas, ostīja podiņus un maisiņus ar retām garšvielām.

Tāpēc šai brīdī Nikēta saprata, ka viņa nāves stunda jau ir pienākusi, apraudāja savu ģimeni un lūdza Visuvarenajam Kungam piedošanu par saviem grēkiem. Un tieši šajā brīdī Svētās Sofijas katedrālē iejāja Bodolīno.

Viņš parādījās daiļš kā Saladīns, jāšus zirgā ar greznu seglu segu, uz krūtīm viņam bija liels sarkans krusts, bet rokā no maksts izrauts zobens, un viņš dusmās ierēcās: Pie visu mauku dieva dēla un tās palaistuves, kas bija viņam par māti! Jūs, nešķīstie zaimotāji, simoniešu cūkas, vai tad tā var izturēties pret Mūsu Kunga mantību? un ņēmās gānīt šos dievnama apgānītājus, kuriem uz krūtīm bija tāds pats krusts kā viņam. Bet atšķirībā no citiem krusta zīmes nesējiem Bodolīno nebija piedzēries, tikai pārskaities. Viņš piesteidzās pie staigules, kura bija iezvēlusies patriarha tronī, pieliecās, sagrāba viņu aiz matiem un vilka pie mūļu mēslu čupām, izkliegdams briesmu lietas par sievieti, kas šo meiču laidusi pasaulē. Taču kareivji, kurus viņš bija domājis tādējādi sodīt, bija tiktāl piedzēruši vai tik ļoti aizņemti, urbinot dārgakmeņus no visiem baznīcas priekšmetiem, ka pat nepamanīja viņa izrīcības.

Vilkdams meiču, Bodolīno nonāca līdzās abiem milzeņiem, kuri grasījās spīdzināt Nikētu. Uzlūkojis nožēlojamo upuri, kas lūdzās pēc žēlastības, viņš atlaida staigules matu cirtas, un meiča, apdullusi un notriepta ar mēsliem, saļima pie zemes. Tad Bodolīno lieliskā grieķu valodā teica: Pie visiem divpadsmit Austrumu Gudrajiem, tu taču esi Nikētas kungs, basileja ministrs! Ko es varu darīt tavā labā?

Brāli iekš Kristus, lai kas tu arī būtu, brēca Nikēta, atbrīvo mani no šiem latīņu barbariem, kuri grib mani nogalināt! Glāb manu miesu, un tu izglābsi savu dvēseli! Abi latīņu svētceļnieki no šīs austrumnieciskās vārdu apmaiņas neko daudz nesaprata un provansiešu mēlē vērsās pie Bodolīno, kurš taču izskatījās kā viens no viņējiem, un noprasīja, kas šim vajadzīgs no viņu gūstekņa. Un Bodolīno tikpat lieliskā provansiešu valodā viņiem uzkliedza, ka šis cilvēks esot Flandrijas grāfa Baldvina gūsteknis un viņš pats to meklējot tieši grāfa uzdevumā, kam par iemeslu esot arcana imperii, impērijas noslēpumi, kurus divi tādi nejēgas kā viņi nemūžam nesapratīšot. Provansieši uz brīdi apstulba, bet tad nosprieda, ka strīdoties tikai velti tērēs laiku, jo šajā pilsētā taču bez liekām pūlēm varēja atrast citus dārgumus, un abi devās uz galvenā altāra pusi.

Nikēta nepieliecās līdz zemei, lai skūpstītu sava glābēja kājas, galvenokārt tāpēc, ka viņš jau gulēja pie zemes, turklāt viņš bija pārlieku satraukts, lai spētu izturēties, kā pieklājas viņa kārtas cilvēkam. Ak, mans labais kungs, paldies par tavu palīdzību! Tātad ne jau visi latīņi ir kā plēsīgi zvēri ar naida izķēmotiem vaibstiem. Atkarojuši Jeruzalemi, tik ļauni nerīkojās pat saracēņi, kad Saladīns bija ar mieru saņemt niecīgu izpirkuma naudu un saudzēt pilsētas iemītnieku dzīvības! Kāds kauns visai kristīgajai pasaulei! Brāļi pret brāļiem ar ieročiem rokās! Piligrimi, kuriem bija jādodas atgūt Svēto Kapu, ir alkatības un skaudības aizkavēti savā ceļā un tagad posta Romas impēriju! Ak, Konstantinopole, Konstantinopole, baznīcu māte, ticības valdniece, patieso viedokļu vadone, visu zinātņu barotāja, katra skaistuma patvērums, nu tu no Dieva rokām esi saņēmusi dusmības kausu un esi to tukšojusi, nu tevi svilina ugunis, kas liesmo bargāk par tām, kuras nodedzināja Pentapoli! Kādi skaudīgi un neremdināmi dēmoni izgāzuši pār tevi sava reibuma nesavaldību? Kādi apmāti un naidīgi tavas rokas kārotāji ir aizdeguši tavu kāzu lāpu? Ak, māte, kas reiz biji tērpta impērijas purpurā un zeltā, bet tagad esi netīra un izmocīta un raudi pēc saviem zaudētajiem dēliem! Un mēs kā būros ieslodzīti putni nespējam rast nedz ceļu, lai pamestu šo pilsētu, kas reiz bija mūsu, nedz spēkus, lai te paliktu, un, sapinušies savās neskaitāmajās kļūdās, mēs klīstam kā klejojošas zvaigznes!

Nikētas kungs, viņu pārtrauca Bodolīno, man jau teica, ka jūs, grieķi, runājot pārāk daudz un par visu, taču es neticēju, ka jūsu runātīgums var būt tik pārmērīgs. Tagad svarīgi ir tikai saprast, kā izkulties no šejienes ar veselu ādu. Es varu sagādāt tev drošu mitekli dženoviešu kvartālā, taču tev jāiesaka īsākais un drošākais ceļš uz Neorionu, jo šis krusts, kas man ir uz krūtīm, aizsargā mani, taču ne tevi. Te visapkārt ir daudz ļaužu, kas zaudējuši saprāta gaismu, un, redzēdami mani vedam grieķu gūstekni, viņi nospriedīs, ka šis gūsteknis ir vērtīgs, un man to atņems.

Es zinu labu ceļu, taču tas neved pa pilsētas ielām, atbildēja Nikēta. Tad tev vajadzētu pamest zirgu…

Nu tad pametīsim arī, atteica Bodolīno, un viņa bezrūpība pārsteidza Nikētu, kurš vēl nezināja, cik lēti Bodolīno pircis savu rikšotāju.

Tad Nikēta ļāva, lai viņam palīdz piecelties, saņēma Bodolīno aiz rokas un zaglīgi lavījās uz Svīstošās Kolonnas pusi. Viņš palūkojās visapkārt: visā plašajā dievnamā piligrimi, kas, iztālēm skatoties, atgādināja žigli tekalējošas skudras, bija pārāk aizņemti ar saviem laupīšanas darbiem, un neviens nepievērsa uzmanību viņiem abiem. Nikēta nometās ceļos aiz kolonnas un iebāza pirkstus spraugā aiz kādas nedaudz izcilnas grīdas plāksnes. Palīdzi man! viņš teica Bodolīno. Varbūt divatā mums izdosies to pacelt. Un patiešām pēc neilgas stīvēšanās plāksne pacēlās, atklājot skatieniem tumšu atveri. Tur tālāk ir pakāpieni, teica Nikēta, es iešu pirmais, jo zinu, kur likt kājas. Bet tu nāc aiz manis un nolaid vietā plāksni.

Un ko mēs tagad darīsim? jautāja Bodolīno.

Kāpsim lejā, atmeta Nikēta, un tad sataustīsim nišu, kur glabājas lāpas un krams.

Konstantinopole gan ir varen skaista pilsēta, kurā netrūkst pārsteigumu, teica Bodolīno, laizdamies lejā pa vītņu kāpnēm. Žēl gan, ka tie lopi neatstās pat akmeni uz akmens.

Tie lopi? pārvaicāja Nikēta. Vai tad tu neesi viens no viņiem?

Es? brīnījās Bodolīno. Es ne. Uz tādām domām tevi droši vien pamudināja šis apmetnis, bet to es tikai aizņēmos. Kad viņi ielauzās pilsētā, es jau kādu laiku biju uzturējies šaipus mūriem. Bet kur ir tās lāpas?

Pacieties, vēl tikai daži pakāpieni. Kas tu esi, un kā tevi sauc?

Bodolīno no Alesandrijas, bet nejauc manu pilsētu ar Ēģiptes Aleksandriju, kuru tagad dēvē par Cēsareju vai varbūt nedēvē vairs nekā, jo arī to kāds nodedzinājis tāpat kā Konstantinopoli. Mana pilsēta ir tur, ziemeļos, starp ziemeļu kalniem un jūru, netālu no Mediolānas, vai esi par tādu dzirdējis?

Par Mediolānu esmu dzirdējis. Tās mūrus reiz nopostīja alemāņu ķēniņš. Un vēlāk mūsu basilejs iedeva mediolāniešiem naudu, lai palīdzētu pilsētu atjaunot.

Jā, jā, un es biju kopā ar alemāņu imperatoru, pirms viņš nomira. Tu viņu satiki, kad viņš šķērsoja Propontīdu, gandrīz pirms piecpadsmit gadiem.

Frīdrihs Enobarba. Varens un cēls valdnieks, lēnprātīgs un žēlsirdīgs. Viņš nekad nebūtu rīkojies kā šie…

Iekarojis pilsētu, arī viņš nebija nekāds maigais.

Beidzot viņi sasniedza kāpņu lejas galu. Nikēta atrada lāpas, un viņi abi, izslējuši gaismekļus augstu virs galvas, devās tālāk pa eju, līdz Bodolīno ieraudzīja Konstantinopoles klēpja dzīles, te, gandrīz tieši zem lielākās pasaules baznīcas, pletās cita neredzēta bazilika, kolonnu biezoknis, kas aizstiepās tumsā gluži kā ezermalas meža koki, kuru saknes nosedzis ūdens. Tā bija otrādi apvērsta bazilika vai draudzes baznīca, jo gaisma, kas tikko skāra kapiteļus zem augstajām velvēm, kuru aprises slēpās tumsā, nenāca no rožu logiem vai vitrāžām, bet gan no ūdens grīdas, kurā atstarojās abu nācēju nesto lāpu šaudīgās liesmas.

Zem pilsētas ir neskaitāmas cisternas, teica Nikēta. Konstantinopoles dārzi nav dabas dāvana, bet gan cilvēku mākslas radīti. Redzi, tagad ūdens mums sniedzas tikko līdz puslielam, jo gandrīz viss ir izlietots, lai dzēstu ugunsgrēkus. Ja iekarotāji sagraus arī akveduktus, visi nomirs no slāpēm. Parasti te nemaz nevar iet kājām, vajadzīga laiva.

Vai šī cisterna sniedzas līdz pat ostai?

Nē, tā beidzas daudz agrāk, bet es zinu ejas un kāpnes, kas to savieno ar citām apakšzemes galerijām un cisternām, tāpēc, kaut arī ne līdz pašai Neorionai, bet vismaz līdz Prosforionai mēs varēsim droši iet pa pazemi. Taču es nevaru iet tev līdzi, viņš pēkšņi satraukts teica, it kā tikai tagad būtu atcerējies citas rūpes. Es tev parādīšu ceļu, bet tad man jāiet atpakaļ. Man jāizved drošībā mana ģimene, kas pašlaik slēpjas kādā mazā namiņā aiz Svētās Irēnas baznīcas. Zini, viņš piebilda kā atvainodamies, manas mājas nopostīja otrais ugunsgrēks, tas, kurš plosījās augustā…

Nikētas kungs, tu esi traks. Pirmkārt, tu man liki pamest savu zirgu un novedi mani pazemē, kaut gan bez tevis es pavisam mierīgi būtu varējis aizkļūt līdz Neorionai arī pa virszemes ielām. Otrkārt, vai tu tiešām domā, ka aizkļūsi līdz savai ģimenei un ceļā tevi neaizturēs citi kareivji, tādi paši kā tie, kuru sabiedrībā es tevi sastapu? Un, pat ja tev izdosies tikt pie ģimenes, ko tu darīsi tālāk? Agrāk vai vēlāk kāds atradīs jūsu slēptuvi. Vai arī tu esi iedomājies, ka savāksi savējos un dosies prom? Uz kurieni tad tu gribi iet?

Man ir draugi Selimbrijā, apjucis atbildēja Nikēta.

Es nezinu, kur atrodas tā Selimbrija, taču, lai tur nokļūtu, tev vispirms būs jātiek laukā no pilsētas. Paklausies, ko es teikšu: pats tu savai ģimenei nekādi nevari līdzēt. Bet tur, kur es tevi aizvedīšu, tu satiksi manus draugus dženoviešus, kuriem šajā pilsētā ir liela teikšana, viņi ir pieraduši kārtot darījumus ar saracēņiem, ebrejiem, kristiešu mūkiem, basileja gvardiem, persiešu tirgoņiem un tagad arī ar latīņu piligrimiem. Viņi ir apķērīgi puiši, tu viņiem pateiksi, kur meklējama tava ģimene, un jau rīt viņi to atgādās uz mūsu patvērumu. Es nezinu, kā viņi to dabūs gatavu, bet zinu, ka viņi to izdarīs. Viņi to darītu kaut vai manis dēļ, jo mūs saista veca draudzība, un darītu to arī Dieva mīlestības vārdā, bet, protams, viņi ir un paliek dženovieši, tāpēc būs vēl labāk, ja tu viņiem pateicībā kaut ko uzdāvināsi. Un tad mēs paliksim pie viņiem, līdz viss aprims, jo parasti laupīšana neturpinās ilgāk par dažām dienām, tu vari man ticēt, jo esmu redzējis izlaupām daudzas pilsētas. Un pēc tam tu varēsi doties uz Selimbriju vai kur vien vēlies.

Nikēta, pārliecinājies, ka Bodolīno ir taisnība, pateicās. Un, kamēr viņi gāja tālāk, jautāja, kāpēc gan Bodolīno ieradies Konstantinopolē, ja jau viņš neesot krusta piligrims.

Es te ierados, kad latīņi jau bija izcēlušies tur, pretējā krastā, un ierados kopā ar citiem vīriem… kuru tagad vairs te nav. Mēs ieradāmies no ļoti tālas zemes…

Kāpēc tad jūs nepametāt pilsētu, kad tas vēl bija iespējams?

Bodolīno brīdi vilcinājās un tikai tad atbildēja: Tāpēc… tāpēc, ka man vispirms vajadzēja šo to saprast.

Un tu saprati?

Diemžēl jā, bet tikai šodien.

Un vēl viens jautājums. Kāpēc tu tā rūpējies par mani?

Kā gan citādi varētu rīkoties krietns kristietis? Bet būtībā tev ir taisnība. Es būtu varējis atpestīt tevi no tiem diviem un ļaut, lai tālāk par savu dzīvību tu gādā pats, bet tomēr esmu palicis kopā ar tevi, piesūcies kā dēle. Redzi, Nikētas kungs, es zinu, ka tu esi vīrs, kas raksta vēsturi, tāpat kā to reiz darīja bīskaps Otons no Freizingas. Bet tolaik, kad es pazinu bīskapu Otonu, kad viņš vēl bija dzīvs, es biju mazs puika un man nebija pašam savas vēstures, es tikai gribēju izzināt to, ko pieredzējuši citi. Tagad man būtu pašam savs stāsts, taču es ne vien esmu pazaudējis visu, ko biju uzrakstījis par savu pagātni, bet man turklāt jūk domas, ja cenšos to atcerēties. Pašus notikumus es atceros, taču es nespēju piešķirt tiem jēgu. Un pēc tā, ko piedzīvoju šodien, man ar kādu ir jāizrunājas, citādi es zaudēšu prātu.

Ko tad tu šodien piedzīvoji? jautāja Nikēta, aizelsies klumburodams pa ūdeni. Viņš gan bija jaunāks par Bodolīno, taču mazkustīgā zinātnieka un galminieka dzīve bija viņu padarījusi resnāku, slinkāku un vārgāku.

Es nogalināju cilvēku. To, kurš pirms piecpadsmit gadiem noslepkavoja manu audžutēvu, labāko no valdniekiem, imperatoru Frīdrihu.

Bet Frīdrihs taču noslīka Kilikijas upē!

Tā visi domāja. Taču patiesībā viņu noslepkavoja. Nikētas kungs, tu šovakar redzēji, kā es Sofijas katedrālē pārskaities vēzēju zobenu, taču tev jāzina, ka es savas dzīves laikā vēl nekad nebiju izlējis neviena cilvēka asinis. Es esmu miera cilvēks. Šoreiz man bija jānogalina, jo biju vienīgais, kas varēja spriest taisnu tiesu.

Tu man to izstāstīsi. Bet saki kā tu uzradies Sofijas katedrālē gluži kā Providences sūtīts, lai izglābtu man dzīvību?

Kad piligrimi sāka izlaupīt pilsētu, es devos iekšā kādā tumšā vietā. Kad es no turienes iznācu, pirms kādas stundas, jau bija satumsis un es biju nokļuvis netālu no Hipodroma. Mani gandrīz notrieca no kājām bars grieķu, kas bēga, nebalsī kliegdami. Es pakāpos kādas pusnodegušas mājas vārtu ejā, lai ļautu viņiem paskriet garām, un vēl pēc mirkļa ieraudzīju piligrimus, kuri šos grieķus vajāja. Tad es sapratu, kas notiek pilsētā, un tai pašā brīdī apjēdzu vēl kādu brīnumjauku patiesību: jā, es gan esmu latīnis tāpat kā viņi, nevis grieķis, taču, iekams šie par plēsīgiem zvēriem pārtapušie latīņi to pamanīs, starp mani un beigtu grieķi vairs nebūs nekādas atšķirības. Nē, tas nav iespējams, es sev teicu, viņi taču negribēs nopostīt kristīgās pasaules diženāko pilsētu tieši tagad, kad ir ieguvuši to savā varā… Tad atcerējos viņu priekštečus, kuri Gofrēda de Bujona laikos, iebrukuši Jeruzalemē, arī apkāva visus sievietes, bērnus un mājlopus, kaut arī pilsēta jau piederēja viņiem, un tīrais brīnums, ka viņi pārskatīšanās pēc nenodedzināja arī Svēto Kapu. Tiesa gan, toreiz tie bija kristieši, kas iebruka neticīgo pilsētā, taču sava ceļojuma laikā es biju redzējis, kā kristieši kāda nieka vārdiņa dēļ ir gatavi viens otram pārgriezt rīkli, un ir taču zināms, ka mūsu priesteri jau gadiem ilgi strīdas ar jūsējiem par to Filioque. Un galu galā, kad karavīri iebrūk kādā pilsētā, ticībai vairs nav nozīmes.

Un ko tad tu darīji?

Es izgāju no vārtiem un lavījos gar pašām māju sienām, līdz sasniedzu Hipodromu. Un tur es redzēju, kā skaistums novīst un pārvēršas smagos metāla bluķos. Zini, kopš esmu pilsētā, es laiku pa laikam gāju uz turieni pavērot tās meitenes statuju to, kurai ir tik smalki veidotas kājas, rokas baltas kā sniegs un sārtas lūpas, un vēl tas smaids, un krūtis, un viņas mati un tērps šķita plandam vējā, un, iztālēm skatoties, pat negribējās ticēt, ka viņa ir no bronzas, tā izskatījās dzīva miesa…

Tā ir Trojas Helēnas statuja. Bet kas tad notika?

Dažu mirkļu laikā es redzēju, kā kolonna, kuras galā viņa stāvēja, sašūpojas kā pie pamatnes aizzāģēts koks un gāžas lejā. Tā nokrita zemē, saceļot putekļu mutuļus, un viss ķermenis sašķīda gabalu gabalos. Galva atripoja turpat pāris soļu attālumā no manis, un tikai tad es pamanīju, cik statuja bijusi liela: galvu nevarētu apķert pat vīrs ieplestām rokām. Un viņa mani vēroja šķību skatienu kā guļošs cilvēks, deguns bija guleniski, bet lūpas stateniski, un tās, piedod, patiešām vairāk izskatījās pēc lūpām, kuras sievietēm ir starp kājām; un no vienas acs bija izripojusi zīlīte, un šķita, ka viņa pēkšņi kļuvusi akla, Dievs svētais, tieši tāpat kā šī! Un Bodolīno, saceldams šļakatas, strauji palēca atpakaļ, jo lāpa ūdenī bija izgaismojusi akmens galvu, kas balstīja kādu kolonnu un bija vismaz desmit cilvēku galvu lielumā, arī šī bija nolikta guleniski pie zemes, tās puspavērtā mute vēl vairāk atgādināja kājstarpes spraugu, galvvidū tai kā matu šķipsnas bija savijušās neskaitāmas čūskas, un pati tā bija veca ziloņkaula mironīgajā bālumā.

Nikēta pasmaidīja. Šī te stāv jau gadsimtiem ilgi. Tās ir Medūzas galvas, un neviens nezina, no kurienes tās nākušas, celtnieki tās izmantoja par cokoliem. Tu baidies no tādiem niekiem…

Es nebaidos. Vienkārši šo seju es jau esmu redzējis citur.

Manot, cik Bodolīno iztrūcies, Nikēta mainīja sarunas tēmu:

Tu man stāstīji, ka viņi nogāzuši Helēnas statuju…

Ne jau to vien! Visas, visas statujas starp Hipodromu un Forumu, vismaz visas tās, kas veidotas no metāla. Viņi rāpās augšā, apmeta tām ap kaklu kaņepāju virves vai ķēdes, bet lejā tās vilka divi vai trīs pāri vēršu. Es redzēju, kā krīt visas ratu braucēju statujas, ēģiptiešu sfinksa, nīlzirgs un krokodils, un lielā vilcene ar Romulu un Remu, kas tai pieķērušies pie zīdekļiem, un vēl Hērakla statuja arī tās patieso lielumu es nebiju pat nojautis: īkšķis vien bija kā labi noauguša vīrieša rumpis… Un vēl viņi nogāza to bronzas obelisku ar daudzajiem bareljefiem, to, kuram galā ir sieviete, kas griežas līdzi vējam…

Vēju Draudzene. Kāds posts! Dažas no tām bija seno pagānu skulptoru darbi, senākas pat par romiešiem. Bet kāpēc, kāpēc?

Lai izkausētu. Pirmais un svarīgākais darbs, izlaupot kādu pilsētu, ir izkausēt visu, ko citādi nevar paņemt līdzi. Visās malās jāceļ kausējamās krāsnis, bet te jau visapkārt tik skaisti deg mājas, ka netrūkst dabisku kausētavu. Un tu jau pats redzēji, ko viņi darīja baznīcā: nevar taču staigāt pa pasauli un rādīt, ka esi nolaupījis svētā sakramenta traukus. Izkausēt, visu vajag tūlīt izkausēt! Pilsētas izlaupīšana, Bodolīno skaidroja kā vīrs, kurš labi pieprot šo amatu, ir kā vīna spiešana, un pienākumi ir jāsadala: daži spiež ogas, citi salej sulu mucās, vēl citi gatavo ēdienu vīna spiedējiem, un kāds sarūpē labu iepriekšējo gadu vīnu… Laupīšana ir nopietns darbs vismaz, ja tu gribi, lai pilsētā nepaliek ne akmens uz akmens, kā manos laikos Mediolānā. Bet tad te vajadzētu Pāvijas vīrus, tie gan zināja, kā izdeldēt pilsētu no zemes virsas. Bet šiem tādas gudrības vēl tikai jāmācās: viņi nogāza statuju, bet paši uz tās piesēda un sāka dzert, tad uzradās kāds, aiz matiem vilkdams meiteni un saukdams, ka viņa esot jaunava, un tad visi bāza iekšā pirkstu, lai redzētu, vai tiešām vērts pamēģināt… Kārtīgā pilsētas izlaupīšanā tev tūlīt pamatīgi jānokopj viss, māja pēc mājas, citādi labāko ātri vien pievāks veiklākie, bet papriecāties varēs arī pēc tam. Tātad es sapratu, ka šādiem ļaudīm nepagūšu izskaidrot, ka arī es esmu dzimis Monferrātas pusē. Man atlika tikai viens. Es noslēpos aiz stūra un gaidīju, līdz ieliņā iegriezās kāds bruņinieks, kurš bija izdzēris jau tik daudz, ka vairs neapjēdza, kurp jāj, un ļāva, lai zirgs viņu nes. Man vajadzēja tikai paraut viņu aiz kājas, un viņš nogāzās zemē. Es noņēmu viņam bruņucepuri un ar akmeni iebelzu pa galvu…

Tu viņu nogalināji?

Nē, tikai viegli uzsitu, lai viņš zaudētu samaņu. Skaidri zinu, ka galu viņš nedabūja, jo sāka vemt kaut ko violeti sarkanu. Es novilku viņam bruņukreklu un kamzoli, paņēmu bruņucepuri un ieročus, tad sēdos viņa zirgā un laidos prom, līdz nonācu pie Svētās Sofijas durvīm un redzēju, ka tur iekšā dodas vīri ar mūļiem, un man garām pagāja bariņš kareivju, kas nesa prom sudraba svečturus ar ķēdēm augšdelma resnumā, un viņi runāja lombardiešu mēlē. Kad es ieraudzīju to negodu, to zaimošanu, to nešķīstību, es zaudēju galvu, jo dievnamu taču apgānīja vīri no manas zemes, Romas pāvesta uzticīgie dēli…

Kad lāpas jau grasījās dzist, aizvien runādamies, viņi pameta cisternu un izgāja virszemē, kur jau valdīja dziļa nakts, un pa nomaļām ieliņām sasniedza dženoviešu namu.

Viņi pieklauvēja pie durvīm, kāds nokāpa lejā tās atvērt; viņus uzņēma un pamieloja raupjā sirsnībā. Bodolīno starp šiem ļaudīm jutās kā mājās un tūlīt izstāstīja, kādas raizes nomāc Nikētu. Un viens no dženoviešiem teica: Tas būs pavisam viegli, mēs par to parūpēsimies, tagad ejiet pie miera, un viņš to teica tik pārliecinoši, ka ne tikai Bodolīno, bet arī Nikēta aizvadīja nakti, guļot rāmā miegā.

## 3  Bodolīno skaidro Nikētam, ko rakstījis bērnībā

Nākamajā rītā Bodolīno sapulcināja apķērīgākos no dženoviešiem: Peveri, Boijamondo, Grillo un Taraburlo. Nikēta izskaidroja, kur meklējama viņa ģimene, un tie devās ceļā, vēl reizi viņam apliecinājuši, ka visu paveiks, kā nākas. Tad Nikēta palūdza vīnu un piepildīja arī Bodolīno kausu. Nezinu, vai tev tāds garšo. Smaržo pēc sveķiem. Daudzi latīņi apgalvo, ka tas esot nebaudāms un smakojot pēc pelējuma. Izdzirdējis, ka šis grieķu nektārs ir Bodolīno visiecienītākais dzēriens, Nikēta iekārtojās ērtāk, lai uzklausītu Bodolīno stāstu.

Šķita, ka Bodolīno nevar vien nociesties, lai varētu kādam izstāstīt pieredzēto, kā gribēdams atbrīvoties no smaguma, kas viņu nospiež jau nez cik ilgu laiku. Skaties, Nikētas kungs, Bodolīno teica, noraisīdams no krūtīm ādas maisiņu, izņemdams no tā pergamentu un sniegdams Nikētam, tas ir mana stāsta sākums.

Nikēta mēģināja to saburtot, taču, kaut arī prata lasīt latīņu rakstu, nesaprata ne vārda.

Kas tas ir? viņš jautāja. Pareizāk, kādā valodā tas rakstīts?

Es nezinu, kas tā par valodu. Mēģināšu tev izskaidrot, Nikētas kungs. Tu aptuveni zini, kur atrodas Ianua jeb Dženova un Mediolāna jeb Milāna, jeb Mayland, kā to sauc teitoņi jeb ģermāņi, jeb alemāņi alamanoi, kā sakāt jūs. Un tātad pusceļā starp šīm divām pilsētām tek divas upes Tanaro un Bormīda, un starp šīm upēm ir līdzenums, kur, ja vien nevalda tāds karstums, ka uz akmens bez uguns var izcept olu, klājas bieza migla, bet, kad nav miglas, ir sniegs, un, kad nav sniega, ir ledus, un, kad nav ledus, tik un tā ir auksts. Tur es esmu dzimis, vietā, ko sauc par Frasketu Marinkanu jeb Purvāja Frasketu, jo tur starp abām upēm ir arī liels purvs. Kā saproti, šis novads nav līdzīgs Propontīdas krastiem…

Varu iztēloties.

Taču man tur patika. Turienes gaiss šķiet dzīvs, draudzīgs. Es esmu daudz ceļojis, Nikētas kungs. Varbūt pat līdz Lielajai Indijai…

Tu par to neesi pārliecināts?

Nē, es īsti nezinu, kur biju nonācis; katrā ziņā tur mājo ragaini cilvēki un arī tādi, kuriem mute ir uz vēdera. Es esmu nedēļām ilgi klejojis pa bezgalīgiem tuksnešiem, pa nepārskatāmi plašām stepēm un vienmēr jutos kā cietumnieks, gūstā mani turēja kaut kas tāds, kas pārsniedza manas iztēles robežas. Bet tur, manā dzimtajā pusē, kad tu, cilvēks, miglā staigā pa mežu, tev šķiet, ka vēl joprojām esi savas mātes vēderā, tu ne no kā nebaidies un jūties brīvs. Un, kad miglas nav, tu ej pa mežu un, ja esi izslāpis, vari no koka zara nolauzt lāsteku, un tad ir jāpūš elpa uz pirkstiem, jo tos klāj geloni.

Kas tie tādi… tie, par ko jāsmejas?

Nē, es neteicu gheloioi! es lietoju savas valodas vārdu, jo jūsējā tāda nemaz nav. Tās ir tādas kā čūliņas, kas lielā aukstumā izveidojas uz pirkstiem un uz pirkstu kauliņiem, un tās niez un, ja tās kasa, sāp…

Tu par tām runā tā, it kā tās būtu patīkamas atmiņas…

Aukstums ir skaists.

Ikviens mīl savu dzimto pusi. Stāsti tālāk.

Labi. Tātad tur kādreiz dzīvoja romieši Romas romieši, tie, kuri runāja latīņu valodā, nevis romieši, par kādiem tagad sevi dēvējat jūs, lai gan runājat grieķiski, un tāpēc jau mēs jūs saucam par romniekiem vai grieķeļiem, piedod, ka lietoju šo vārdu. Tad to, īsto romiešu impērija sabruka un Romā palika vienīgi pāvests, un visā Itālijā dzīvoja dažādas ciltis, kas katra runāja atšķirīgā valodā. Un arī tagad Frasketā ļaudis runā tā, bet turpat netālu Terdonā jau atkal citādi. Un, kopā ar Frīdrihu ceļodams pa Itāliju, es dzirdēju valodas, kas skanēja ļoti maigi, un salīdzinājumā ar tām mūsu Frasketas mēle drīzāk ir suņu rejas, nevis valoda. Un mūsu valodā neviens neraksta, jo visi joprojām raksta latīniski. Un tātad es, pieķēpādams šos pergamentus, iespējams, biju pirmais, kurš mēģināja rakstīt tā, kā mēs runājām. Bet vēlāk es kļuvu par izglītotu vīru un arī rakstīju latīniski.

Bet par ko tu rakstīji šajās lapās?

Kā redzi, dzīvodams starp mācītiem ļaudīm, es pat zināju, kurā gadā ķēros pie rakstīšanas. Tas bija Tā Kunga 1155. gada decembrī. Īsti nezināju, cik vecs esmu; kad mans tēvs apgalvoja, ka man esot divpadsmit, māte iebilda, ka esot visi trīspadsmit, jo varbūt, pūloties audzināt mani Dieva bijāšanā, šie gadi viņai bija šķituši ilgāki. Bet tad, kad es to rakstīju, man noteikti jau ritēja četrpadsmitais gads. No aprīļa līdz decembrim biju iemācījies rakstīt. Pēc tam kad imperators bija paņēmis mani sev līdzi, es visai dedzīgi ķēros pie mācībām, nopūlēdamies ar rakstu gudrībām it visur: kaujas lauka malā, nometnes teltī vai atspiedies pret kādas sagrautas mājas sienu. Parasti uz tāfelītes, pavisam reti uz pergamenta. Es jau biju pieradis dzīvot tāpat kā Frīdrihs, kurš vienā un tai pašā vietā nekad neuzturējās ilgāk par dažiem mēnešiem, un arī tā gadījās tikai ziemā, bet visu pārējo gada laiku viņš pavadīja ceļā, katru nakti guļot citā vietā.

Jā, jā, bet par ko tu te rakstīji?

Tā gada sākumā es vēl dzīvoju pie sava tēva un mātes, mums bija dažas govis un dārziņš pie mājas. Kāds eremīts, kas mitinājās netālu, bija man iemācījis lasīt. Es klejoju pa mežu un purvu, biju puika ar bagātu iztēli, redzēju vienradžus, un reiz (vismaz es tā apgalvoju) man miglā parādījās svētais Bodolīno…

Nekad neesmu dzirdējis pieminam tādu svēto. Vai viņš tev patiešām parādījās?

Viņš ir mūsu novada svētais, kurš reiz bijis Villa del Foro bīskaps. Bet, vai es viņu patiešām redzēju, tas jau ir cits jautājums. Redzi, Nikētas kungs, manas dzīves lielākā liksta ir tā, ka vienmēr sajaucu to, ko esmu redzējis, ar to, ko tikai esmu vēlējies ieraudzīt…

Tā gadās daudziem.

Jā, bet tikko es paziņoju, ka esmu redzējis to un šito vai arī ka esmu atradis tādu un tādu vēstuli (lai gan patiesībā varbūt to biju sarakstījis es pats), vienmēr šķita, ka citi to vien ir gaidījuši. Un zini, Nikētas kungs, kad tu izklāsti pats savus sadomājumus un pārējie tev piebalso, ka tā tas patiešām ir, tad beigu beigās arī tu pats notici visam, ko esi iztēlojies. Tā es klejoju pa Frasketu un mežā redzēju svētos un vienradžus, un tad es sastapu imperatoru, nezinādams, kas viņš ir, un runāju ar viņu alemāņu valodā, un pavēstīju, ka svētais Bodolīno man teicis, ka imperators iekaros Terdonu. Tā es teicu, vienīgi lai sagādātu viņam prieku, taču viņš gribēja, lai es to paziņoju arī citiem un, galvenais, Terdonas sūtņiem, tā viņi pārliecinātos, ka pat svētie nostājušies pret viņu pilsētu. Lūk, tāpēc Frīdrihs mani atpirka no mana tēva, un tēvs piekrita šim darījumam ne tik daudz to dažu naudas gabalu dēļ, bet drīzāk tāpēc, ka tā viņam bija jābaro par vienu muti mazāk. Tā mana dzīve pārvērtās.

Tu kļuvi par Frīdriha kalpu?

Nē, par viņa dēlu. Tolaik Frīdriham pašam bērnu vēl nebija, un, manuprāt, viņš man pieķērās tāpēc, ka es viņam teicu to, ko pārējie bijīgi noklusēja. Viņš izturējās pret mani tā, it kā es patiešām būtu viņa dēls, slavēja mani, kad iemācījos vilkt pirmos ķeburus, kad iemanījos rēķināt uz pirkstiem, kad iegaumēju, ko paveicis viņa tēvs un viņa tēva tēvs… Un reizēm viņš ļoti atklāti runāja ar mani par savām rūpēm, varbūt domādams, ka es vēl neko nesaprotu.

Bet vai šo tēvu tu mīlēji vairāk par savu miesīgo tēvu, vai arī tevi drīzāk savaldzināja viņa ķēnišķīgais diženums?

Nikētas kungs, līdz tam brīdim es vēl nekad nebiju sev jautājis, vai mīlu savu tēvu Galjaudo. Es tikai allaž sargājos, lai laikus pagūtu izvairīties no viņa spērieniem un nūjas sitieniem, un man tās šķita gluži dabiskas tēva un dēla attiecības. To, ka savu tēvu esmu mīlējis, es atklāju tikai tad, kad viņš nomira. Domāju, ka iepriekš es viņu vēl nekad nebiju apskāvis. Es drīzāk gāju izraudāties pie savas mātes, bet viņai, nabaga sievietei, bija tik daudz lopu, par kuriem gādāt, ka atlika visai maz laika mani mierināt. Bet Frīdrihs bija stalta auguma, viņa seja bija sārti balta, nevis miecētas ādas krāsā kā maniem novadniekiem, mati un bārda ugunīgi rudi, plaukstas smalkas ar slaikiem pirkstiem un labi koptiem nagiem. Viņš bija pašpārliecināts un iedvesa drošību, viņš bija jautrs un izlēmīgs un iedvesa prieku un izlēmību, viņš bija drosmīgs un iedvesa drosmi… Lauva viņš, lauvēns es. Viņš prata būt arī nežēlīgs, taču ar cilvēkiem, kurus viņš mīlēja, bija ļoti maigs. Un viņš bija pirmais cilvēks, kurš nopietni ieklausījās manos vārdos.

Viņš tevi izmantoja kā tautas balsi… Labs valdnieks tas, kurš uzklausa ne tikai galminiekus, bet cenšas saprast arī to, ko domā viņa pavalstnieki.

Jā, bet es vairs nezināju, kas esmu es pats un kur esmu nokļuvis. Kopš aprīlī biju saticis imperatoru, līdz septembrim impērijas karaspēks divas reizes šķērsoja visu Itāliju pirmoreiz no Lombardijas līdz Romai un tad atpakaļ pretējā virzienā, līkumojot kā zalktis no Spolēto uz Ankonu, no Ankonas līdz Apūlijai, tad atkal uz Romanju un tad vēlreiz uz Veronu, Tridentu un Bolcāno, visbeidzot šķērsojot kalnus un atgriežoties Vācijā. Divpadsmit gadus es biju aizvadījis mazā zemes pleķītī starp divām upēm, bet tagad biju iesviests Visuma centrā.

Tā šķita tev.

Zinu, Nikētas kungs, ka Visuma centrs esat jūs, tomēr pasaule ir plašāka par jūsu impēriju, ir vēl arī Galējā Tūle un hiberniešu zeme. Protams, salīdzinājumā ar Konstantinopoli Roma ir tikai drupu kaudze un Parīze dubļains ciems, bet arī tur reizēm šis tas notiek; un pasaulē ir neizmērojami daudz zemju, kurās nerunā grieķiski, un sastopami pat ļaudis, kuri, lai izteiktu piekrišanu, saka oc.

Oc?

Oc.

Dīvaini. Bet stāsti tālāk.

Labi, stāstīšu. Es redzēju visu Itāliju, jaunas vietas un jaunas sejas, tērpus, kādus nekad agrāk nebiju skatījis, damastu, izšuvumus, zeltītas mantijas, zobenus, bruņas, un dzirdēju valodas, ko dienu pēc dienas pūlējos atdarināt. Es visai juceklīgi atceros, kā Frīdrihs Pāvijā saņēma Itālijas karaļa dzelzs kroni, kā atkal devāmies uz dienvidu novadiem, ko dēvē par tālo Itāliju, tad Sutri pilsētiņā imperators tikās ar pāvestu Hadriānu, un pēc tam bija kronēšana Romā…

Vai to tavu basileju jeb imperatoru, kā sakāt jūs, kronēja Romā vai Pāvijā? Un kāpēc viņu kronēja Itālijā, ja jau viņš bija alamanoi basilejs?

Mēģināšu izskaidrot visu pēc kārtas. Nikētas kungs, pie mums, latīņiem, viss nav tik vienkārši kā pie jums, romniekiem. Pie jums viens ņem un izdur acis basilejam, kurš tobrīd ir pie varas, un pats kļūst par basileju, un visi tam rāmi piekrīt; un pat Konstantinopoles patriarhs neko neiebilst un dara visu, ko basilejs viņam pavēl, jo citādi arī viņš var zaudēt acu gaismu…

Tikai nevajag pārspīlēt.

Vai tad es pārspīlēju? Kad es te ierados, man tūlīt izskaidroja, ka basilejs Aleksijs III ir kāpis tronī tikai tāpēc, ka bija licis izdurt acis likumīgajam basilejam, savam brālim Īsakam.

Vai tad pie jums neviens valdnieks neiznīcina savu priekšgājēju, lai sēstos tronī viņa vietā?

Jā, tā viņi dara gan, bet paveic to kaujas laukā vai liekot lietā indi vai dunci.

Redzi, jūs vēl esat barbari un nespējat izprast, ka valdīšanas jautājumus var atrisināt arī ne tik asiņainā veidā. Turklāt Īsaks bija Aleksija brālis, un brāli taču nevar nogalināt.

Skaidrs, tā bija tīrā žēlsirdība. Bet pie mums tā nenotiek. Latīņu imperators, kurš pats nemaz nav latīnis jau kopš Kārļa Lielā laikiem, ir romiešu imperatoru pēctecis es domāju Romas romiešus, nevis jūsējos Konstantinopoles romniekus. Bet, lai imperators varētu būt drošs, ka viņš patiešām ir Romas imperators, viņam ir jāpanāk, lai viņu kronē pāvests, jo Kristus likums ir aizslaucījis prom melīgo viltus dievu likumus. Taču, lai pāvests varētu imperatoru kronēt, viņam ir jābūt arī Itālijas pilsētu atzītam valdniekam, bet katra itāļu pilsēta savā ziņā ir neatkarīga valstiņa; tāpēc imperatoram ir jātiek kronētam par Itālijas karali. Protams, pašā sākumā, pirms visām kronēšanām, imperatoru ievēl teitoņu firsti. Vai skaidrs?

Nikēta jau sen bija aptvēris, ka latīņi, kaut arī būdami barbari, pārsteidzošā kārtā spēj visu sarežģīt; viņi gan ir pilnīgi nejēgas un nesaprašas, ja runa ir par teoloģisko jautājumu smalkumiem, tomēr, runājot par juridiskām lietām, spēj skaldīt matus. Tā visus šos gadsimtus Bizantijas romnieki bija aizvadījuši auglīgās pārdomās un koncilos, cenšoties noteikt Mūsu Kunga dabu, un pat nebija mēģinājuši apstrīdēt varu, kas joprojām tika tieši pārmantota no Konstantīna; bet rietumnieki bija pametuši teoloģiju Romas priesteru ziņā un paši šķieda laiku, cits citu indēdami un kapādami ar āvām, lai tiktu skaidrībā, vai imperatora tituls vēl pastāv un, ja pastāv, tad kuram tas pienākas, un sekas bija tādas, ka īsta imperatora Rietumos vairs nebija.

Tātad Frīdriham bija nepieciešama kronēšana Romā. Tā droši vien bija ļoti grezna…

Ne gluži tik grezna, kā varētu domāt. Pirmkārt, tāpēc, ka Svētā Pētera katedrāle Romā salīdzinājumā ar Svēto Sofiju ir tikai nieka būda un tā pati visai noplukusi. Otrkārt, tāpēc, ka stāvoklis Romā bija visai juceklīgs, tais dienās pāvests bija nostiprinājies savā pilī pie Svētā Pētera katedrāles, bet šķita, ka viņā upes krastā par pilsētas saimniekiem kļuvuši paši romieši. Un, treškārt, tāpēc, ka nevarēja saprast, vai pāvests cenšas aizvainot imperatoru vai imperators pāvestu.

Kādā nozīmē?

Redzi, es aizvien klausījos, ko runā galma augstmaņi un bīskapi, un viņi visi bija pārskaitušies par to, kā pāvests izturas pret imperatoru. Kronēšanai bija jānotiek svētdienā, tomēr to sarīkoja sestdienā; imperatoru pienākas iesvaidīt pie galvenā altāra, taču Frīdrihu iesvaidīja pie kāda sānu altāra; un no laika gala ir pieņemts, ka jāiesvaida imperatora galva, bet Frīdrihs svaidījumu saņēma uz rokām un starp lāpstiņām, turklāt nevis ar chrisma, īsto svētīto eļļu, bet gan ar oleum catechumenum. Tu varbūt neproti novērtēt šīs atšķirības tāpat, kā tolaik tās nesapratu es, bet galmā visi staigāja sadrūmušu vaigu. Un es gaidīju, ka arī imperators noskaitīsies kā pūķis, tomēr viņš pret pāvestu izturējās laipnāk par laipnu un neapmierināts drīzāk izskatījās pāvests, it kā būtu noslēdzis neizdevīgu darījumu. Es skaidri un gaiši noprasīju Frīdriham, kāpēc baroni kurn, bet viņš pats ne, un Frīdrihs man atbildēja, ka jāsaprot liturģisko simbolu vērtība, jo šajā sfērā pietiekot ar tīro nieku, lai visu pavērstu citādi. Viņam bija nepieciešams, lai kronēšana notiek un lai to veic pāvests, taču ceremonija nedrīkstēja būt pārāk svinīga, jo citādi tas nozīmētu, ka viņš kļūst par imperatoru tikai pēc pāvesta žēlastības, taču patiesībā viņš jau ir imperators, jo tāda ir bijusi ģermāņu firstu griba. Es Frīdriham teicu, ka viņš ir viltīgs kā cauna, jo viņš taču itin kā ir paziņojis svētajam tēvam: raugi, mīļais pavest, tu esi tikai un vienīgi notārs, bet pašu līgumu es jau esmu noslēdzis ar Debesu Tēvu. Frīdrihs sāka smieties un iedunkāja mani, teikdams: vareni, vareni, tu uzreiz atrodi īstos vārdus, kā visu izteikt. Pēc tam viņš man jautāja, ko esmu darījis Romā šajās dienās, jo viņš pats, būdams aizņemts ar visām ceremonijām, bija izlaidis mani no acīm. Redzēju, redzēju, kādas ceremonijas jūs te esat sarīkojuši, es viņam teicu. Lieta tāda, ka romiešiem es domāju Romas romiešus nemaz negāja pie sirds tā kronēšana Svētā Pētera katedrālē, jo Romas senāts gribēja būt svarīgāks par pāvestu un tāpēc labprāt pats būtu kronējis Frīdrihu Kapitolijā. Taču Frīdrihs no tāda piedāvājuma atteicās, jo kā tad viņš vēlāk visiem varētu stāstīt, ka viņu kronējusi tauta, par to smietos ne tikai ģermāņu firsti, bet arī Francijas un Anglijas karaļi teiktu, ka tā nu gan ir laba iesvaidīšana, kas saņemta no svētajiem Romas plebejiem; turpretī pāvesta veiktu iesvaidīšanu visi uztvertu nopietni. Bet patiesībā viss bija vēl daudz sarežģītāk, un to es sapratu tikai vēlāk. Ģermāņu firsti nesen bija sākuši runāt par translatio imperii, proti, par to, ka Romas imperatoru mantojums ir ticis viņiem. Tātad, ja Frīdrihu kronēja pāvests, tas itin kā nozīmēja, ka viņa imperatoriskās tiesības ir atzinis arī Kristus vietnieks šajā pasaulē, kurš tāds būtu un paliktu arī tad, ja dzīvotu nevis Romā, bet, piemēram, Edesā vai Ratisbonā. Bet, ja Frīdrihs būtu ļāvis, lai viņu kronē senatus populusque romanus, tad tas it kā apliecinātu, ka impērijas centrs joprojām atrodas Romā un nekāda translatio nav notikusi. Skaidrs, ka nekam tamlīdzīgam imperators nevarēja piekrist. Un, lūk, kāpēc tieši lielā mielasta laikā pēc kronēšanas saniknotie romieši pārcēlās pāri Tibras upei un nogalināja ne tikai dažus priesterus, kas vispār tur bija ierasta nodarbošanās, bet arī trīs vai četrus imperatora cilvēkus. Tādas izdarības Frīdrihs nevarēja pieļaut, viņš kļuva vai traks no dusmām, pārtrauca dzīres un gribēja, lai visus dumpiniekus tūliņ pat aizraida uz viņpasauli, drīz vien Tibrā līķu bija vairāk nekā zivju, un jau pret vakaru romieši saprata, kurš ir īstais noteicējs, bet katrā ziņā svētku līksmības nebija nekādas līksmās. Un tāpēc Frīdrihs bija tik sliktā omā, kad devās uz dienvidu Itālijas pilsētām, un viņa oma nebija uzlabojusies, kad jūlija beigās viņš ieradās pie Spolēto vārtiem un pieprasīja, lai viņam izrāda pienācīgo viesmīlību, Spolēto ļaudis nepratās būt pietiekami pakļāvīgi, un Frīdrihs pārskaitās vēl trakāk nekā Romā un sarīkoja tādu slaktiņu, ka tas, kas patlaban notiek Konstantinopolē, salīdzinājumā ir tīrās bērnu spēlītes… Nikētas kungs, tev jāsaprot, ka imperatoram ir jāizturas kā imperatoram un viņš nedrīkst ļauties pārliekam jūtelīgumam… To mēnešu laikā es daudz ko iemācījos. Pēc notikumiem Spolēto bija tikšanās ar Bizantijas sūtņiem Ankonā, pēc tam atgriezāmies augšējā jeb ziemeļu Itālijā, devāmies līdz pat Alpu kalniem, kurus Otons sauca par Pirenejiem, un tā bija pirmā reize, kad es redzēju sniega klātas virsotnes. Un tostarp dienu pēc dienas kanoniķis Rāhevins mani iesvētīja rakstu mākslā.

Zēnam tā ir visai grūta iesvētība.

Nē, tas nebija grūti. Tiesa gan, ja es kaut ko nesapratu, kanoniķis Rāhevins man lika pa ausi, taču pēc zvēlieniem, ko biju saņēmis no sava tēva, man no tā nebija ne silts, ne auksts, bet citādi visi dancoja pēc manas stabules. Ja man ienāca prātā paziņot, ka jūrā esmu redzējis sirēnu, visi manus vārdus ņēma par pilnu imperators taču mani bija atvedis uz galmu kā tādu, kuram rādās pat svētie, visi ticēja un teica: lieliski, lieliski…

Domāju, ka tas tev iemācīja apsvērt savus vārdus.

Gluži otrādi, tas man iemācīja neturēt vārdus nekādā svarā. Es pat nācu pie pārliecības, ka jebkas, ko es saku, ir patiesība tikai tāpēc, ka to saku es… Pa ceļam uz Romu kāds priesteris, vārdā Konrāds, man stāstīja par šīs pilsētas mirabilia: par Kapitolija septiņiem automiem, kuri katrs pārstāvot savu nedēļas dienu un šķindinot zvaniņu, ja sadumpojas kāda no impērijas provincēm, un par bronzas statujām, kas kustoties pašas, un par pili, kas pilna ar apburtiem spoguļiem… Pēc tam mēs ieradāmies Romā, un tai dienā, kad Tibras krastos notika slaktiņš, es aizlaidos prom un klejoju pa pilsētu. Un, lai es ietu kur iedams, visur redzēju tikai aitu barus, kas ganījās starp senajām drupām, un popolānus, kuri galvenokārt runāja jūdu valodā un vecu portiku paēnā tirgojās ar zivīm, bet no mirabilia es neatradu nevienu pašu ja nu vienīgi šiem brīnumiem var pieskaitīt kādu statuju Kapitolijā, zirgā sēdošu vīru, bet arī tas man nelikās nekas īpašs. Taču, kad vēlāk visi man jautāja, ko esmu redzējis, vai tad es varēju teikt, ka Romā ir tikai drupu ieskautas aitas un aitu ieskautas drupas? Man taču neviens nebūtu ticējis. Un tā nu es stāstīju par mirabilia, par kuriem man bija stāstījuši citi, un košumam kādu piemetu klāt pats: piemēram, es stāstīju, ka vienā Laterānas pilī biju redzējis ar dimantiem rotātu zelta relikvāriju, kurā glabājas Mūsu Kunga nabassaite un priekšādiņa. Visi ticēja katram manam vārdam un teica, žēl gan, ka todien mums vajadzēja sisties ar romiešiem un mēs neredzējām visus tos brīnumus. Un tā vēlākajos gados visur gan Vācijā, gan Burgundijā un pat šeit dzirdēju stāstām pasakas par Romas mirabilia un tikai tāpēc, ka par tiem biju runājis es.

Tostarp atgriezās dženovieši. Viņi, pārģērbušies par mūkiem, šķindinādami zvaniņus, gāja pa priekšu veselam pulkam noskrandušu radījumu, kuri bija ietīstījušies reiz baltās, bet tagad noskretušās lupatās, kas viņiem aizsedza arī sejas. Tur nāca Nikētas sieva, kura bija gaidībās un nesa rokās jaunāko no viņu bērniem, un tur nāca citi viņu dēli un meitas, ļoti skaistas meitenes, un vēl daži radinieki un arī kāds kalps. Dženovieši viņus bija izveduši cauri pilsētai kā spitālīgo kopienu, un pat piligrimi bija griezuši viņiem ceļu.

Kā gan viņi jums ticēja? smiedamies jautāja Bodolīno. Lai jau būtu tie spitālīgie! Bet jūs paši arī sutanās nekādi neizskatāties pēc mūkiem!

Ar visu manu cieņu pret piligrimiem varu teikt vienīgi to, ka viņi ir gatavie stulbeņi, atbildēja Taraburlo. Turklāt mēs te dzīvojam jau tik ilgu laiku, ka dažus noderīgus vārdiņus grieķiski esam paspējuši iemācīties. Mēs visi drūmās balsīs vilkām Kyrieleison pighe pighe gluži kā tādu litāniju, un šie visi pamuka malā, dažs meta krustus, cits rādīja ragus zemei vai piešāva roku pie pautiem, lai neaplipinātos ar nešķīsto kaiti.

Kāds kalps atnesa Nikētam lādīti, un viņš, pagājis istabas tālākajā kaktā, to atvēra. Tad viņš ar dažiem zelta naudas gabaliem devās pie mājas saimniekiem, kuri izplūda svētības un pateicības pilnos vārdos un apliecināja, ka līdz pat prombraukšanai īstais saimnieks šajā namā būšot Nikēta. Plašo saimi nometināja turpat netālu, tik netīrā un noplukušā ieliņā, ka nevienam latīnim nenāktu ne prātā meklēt laupījumu šajos graustos.

Atguvis sirdsmieru, Nikēta paaicināja Peveri, kurš šķita galvenais no šejieniešiem, un teica, ka par spīti piespiedu dzīvei slepenībā viņš tomēr negribot atteikties no ierastajiem ikdienas prieciņiem. Pilsēta dega, taču ostā aizvien turpināja pienākt zvejnieku laivas un tirgoņu kuģi, kas bija spiesti palikt turpat Zelta Raga līcī, nevarēdami izkraut savas preces noliktavās. Tāpēc, ja vien bija nauda, par lētu cenu varēja nopirkt visu, kas nepieciešams ērtai un patīkamai dzīvei. Arī gardi gatavotus ēdienus varot sarūpēt pavisam viegli, jo starp tikko izglābtajiem Nikētas radiniekiem esot arī viņa svainis Teofils, izcils pavārs; lai tik viņi apvaicājoties Teofilam, kādi labumi viņam vajadzīgi ēdienu gatavošanai. Un tā jau tai pašā pēcpusdienā Nikēta varēja piedāvāt nama saimniekam logotēta cienīgu mielastu. Galdā tika celts trekns kazlēns, pildīts ar ķiplokiem, sīpoliem un puraviem, pārliets ar marinētu zivju mērci.

Pirms vairāk nekā diviem simtiem gadu, teica Nikēta, kā jūsu karaļa Otona sūtnis Konstantinopolē ieradās kāds jūsu bīskaps, vārdā Lautprands, un viņu uzņēma mūsu basilejs Nikefors.

Tā nebija nekāda veiksmīgā tikšanās, un mēs zinām, ka vēlāk Lautprands par savu ceļojumu sarakstīja ziņojumu, kurā mēs, romieši, esam aprakstīti kā netīrīgi, rupji, neizglītoti un tērpušies novalkātās skrandās. Viņš necieta arī vīnu ar sveķu piegaršu, un viņam šķita, ka visi mūsu ēdieni gluži vai peld eļļā. Bet tikai par vienu lietu viņš rakstīja ar sajūsmu, un tas bija šāds kazlēna cepetis.

Arī Bodolīno kazlēns gāja pie sirds, un viņš turpināja atbildēt uz Nikētas jautājumiem.

Tātad, dzīvodams kopā ar karaspēku, tu iemācījies rakstīt. Bet lasīt tu taču jau mācēji.

Jā, bet rakstīt ir daudz grūtāk. Turklāt vēl latīniski. Jo redzi, kad imperators dusmās sūtīja pie velna savus karavīrus, viņš runāja alemāņu valodā, bet, ja viņš rakstīja vēstuli pāvestam vai savam brālēnam Jasormigotam, tas viņam bija jādara latīniski, un tieši tāpat latīniski tapa visi kancelejas dokumenti. Es mocījos, vilkdams pirmos burtus, pārrakstīju vārdus un teikumus, kuru jēgu nesapratu, bet galu galā tā gada beigās es jau biju iemācījies rakstīt. Taču Rāhevinam vēl nebija pieticis laika iemācīt man gramatiku. Es pratu pārrakstīt svešus vārdus, bet nepratu latīniski izteikties pats. Lūk, kāpēc es rakstīju Frasketas valodā. Bet vai tā patiešām bija Frasketas valoda? Manā prātā atmiņas par dzimto valodu jau bija sajaukušās kopā ar citām izloksnēm, ko dzirdēju visapkārt, gan Asti, gan Pāvijas, gan Milānas un Dženovas, un visu šo pilsētu ļaudis bieži vien nesaprata tos, kuri bija ieradušies no blakus miesta. Vēlāk mēs tur, mūsu pusē, uzcēlām pilsētu, un ļaudis saplūda no dažādiem novadiem viņi bija sanākuši būvēt torni, tomēr visi spēja saprasties. Viņi runāja aptuveni tādā pašā valodu sajaukumā, kādu rakstot biju radījis es.

Tad jau tu esi bijis nomotēts, teica Nikēta.

Nezinu, ko šis vārds nozīmē, bet droši vien tev ir taisnība. Katrā ziņā vēlāk rakstītās lapas jau bija pieņemamā latīņu valodā. Tad es jau biju uzticēts bīskapa Otona gādībai un uzturējos Ratisbonā jeb Rēgensburgā, kādā rāmā klosterī, un tai miera valstībā es varēju lasīt pergamentu pēc pergamenta… Es mācījos. Tu droši vien ievēroji, ka šīs lapas ir pavirši noskrāpēts palimpsests un vietām pat ir saskatāmi vārdi no iepriekšējā teksta. Es patiešām biju negantnieks un apzagu savus skolotājus, un, lai iegūtu vietu pats savam stāstam, divas naktis centīgi kasīju nost no šīm loksnēm to, ko uzskatīju par seniem rakstiem. Bet nākamajās dienās bīskaps Otons krita izmisumā, jo nekādi nevarēja atrast savas Chronica sive Historia de duabus civitatibus Hronikas jeb divu pilsētu vēstures pirmo versiju. Šo darbu Otons rakstīja jau desmit gadu un tagad apsūdzēja nabaga Rāhevinu, ka tas manuskriptu nozaudējis kāda ceļojuma laikā. Pēc diviem gadiem Otons samierinājās ar šo zaudējumu un sāka rakstīt savu darbu no sākuma, un es biju viņa rakstvedis, taču tā arī nekad neuzdrošinājos atzīties, ka viņa Chronica pirmo variantu nodzēsu es. Kā redzi, pasaulē tomēr pastāv taisnīgums, jo arī es savu hroniku zaudēju, vienīgi atšķirībā no Otona man vairs nepietiek drosmes rakstīt to vēlreiz. Taču es zinu, ka, pārrakstīdams savu Chronica, otons tajā šo to mainīja…

Kādā ziņā?

Ja tu lasīsi Otona hroniku, kas ir pasaules vēsture, tu ātri vien pamanīsi, ka viņš kā lai to pasaka nebija pārāk augstās domās par pasauli un mums, cilvēkiem. Pasaule varbūt bija aizsākusies labi, taču vēlāk viss gāja tikai uz ļauno pusi, vienvārdsakot, mundus senescit, proti, pasaule noveco un mēs tuvojamies tās galam… Bet tieši tai gadā, kad Otons atsāka rakstīt savu Chronica, imperators lūdza, lai tas cildinoši apraksta arī viņa dzīves gaitas, un Otons ķērās pie Gesta Friderici sacerēšanas, ko tā arī nepabeidza, jo pats pēc gada nomira, bet viņa iesākto darbu turpināja Rāhevins. Taču tu nevari aprakstīt sava valdnieka dzīvi un darbus, ja neesi pārliecināts, ka brīdī, kad viņš kāpis tronī, ir sācies jauns laikmets, un tātad ir jāraksta historia iucunda līksmes stāsts…

Savu imperatoru dzīvi var aprakstīt, arī neatmetot bardzību, izskaidrojot, kā un kāpēc viņi tuvojās savam postam…

Varbūt tā dari tu, Nikētas kungs, bet nelaiķis Otons tā nerīkojās. Un es tev varu pateikt vienīgi to, kā viss notika. Šis krietnais vīrs pārrakstīja savu Chronica, kurā pasaule gāja uz galu un kļuva arvien sliktāka, un tai pašā laikā sacerēja Gesta, kur pasaulē varēja klāties tikai aizvien labāk un labāk. Tu teiksi, viņš bija nonācis pretrunās. Bet tas nebija viss. Redzi, man ir aizdomas, ka viņa hronikas pirmajā versijā pasaule bija vēl daudz ļaunāka, un, lai pretrunas nebūtu tik uzkrītošas, Otons, pamazām pārrakstīdams hroniku, kļuva daudz iecietīgāks pret nelaimīgo cilvēku dzimumu. Un to izraisīju es, noskrāpēdams pirmo variantu. Varbūt, ja būtu saglabājusies sākotnējā Chronica, Otonam nebūtu pieticis drosmes sākt rakstīt Gesta. Un tieši pēc šiem Gesta nākotnē spriedīs, ko Frīdrihs ir darījis un ko ne, tātad, ja es nebūtu nodzēsis Chronica pirmo variantu, rīt domātu, ka Frīdrihs nemaz nav paveicis visu to, ko viņš kā mēs zinām patiešām ir paveicis.

Tu esi kā tas melīgais krētietis, teica Nikēta, tu man saki, ka esi meistarīgs melis, un tomēr pieprasi, lai tev tic. Tu gribi man iestāstīt, ka esi melojis visiem, izņemot mani. Ilgajos gados, ko esmu pavadījis mūsu imperatoru galmā, es esmu iemanījies atšķetināt no meliem savītas cilpas un slazdus, ko izlikuši meistari, kas šajā mākslā ir pārāki par tevi… Spriežot pēc šīs tavas atzīšanās, tu vairs nezini, kas esi, varbūt tieši tāpēc, ka esi melojis pārāk daudz, arī sev pašam. Un tu lūdz, lai radu tavu stāstu, kas tev pašam slīd ārā no rokām. Bet es neesmu no meļu dzimuma kā tu. Es visu mūžu ieklausos svešos stāstos, lai izvedinātu no tiem patiesību. Varbūt tu ceri no manis sagaidīt stāstu, kas tevi atbrīvos no grēka, jo tu taču kādu nogalināji, lai atriebtu sava Frīdriha nāvi. Tu tagad vārdu pa vārdam atklāj, kāda mīlestība tevi saistījusi pie imperatora, varbūt tu to dari tāpēc, lai vēlāk pilnīgi dabiski varētu izskaidrot, ka tavs pienākums bija viņu atriebt. Protams, ja mēs pieņemam, ka viņu patiešām kāds nogalināja un ka viņu nogalināja tas cilvēks, kuru nogalināji tu.

Tad Nikēta palūkojās laukā pa logu. Uguns tūlīt sasniegs Akropoli, viņš teica.

Es pilsētām nesu postu.

Tu sevi uzskati par visuvarenu. Tas ir lepnības grēks.

Nē, drīzāk vainas izjūta un sirdsapziņas ēdas. Tā bijis visu manu mūžu: tikko tuvojos kādai pilsētai, tā tiek nopostīta. Es esmu dzimis novadā, kur tikai paretam izkaisīti mazi ciemi un arī kāda nenozīmīga pils, un bērnībā es dzirdēju, kā ceļojošs tirgotājs apjūsmoja urbis Mediolani skaistumu; tolaik es pat īsti nezināju, kas ir pilsēta, ne reizi nebiju bijis pat Terdonā, kaut arī tālumā varēju saskatīt tās torņus; bet Asti un Pāvija manā izpratnē atradās kaut kur pie pašām Paradīzes Dārza robežām. Bet vēlāk visas pilsētas, ko es ieraudzīju, drīz vien tika nopostītas vai arī jau bija nodedzinātas: Terdona, Spolēto, Krēma, Milāna, Lodi, Ikonija un vēl Pndapetcima. Tā notiks arī ar šo. Varbūt man ir ļauna acs un tāpēc es, kā teiktu jūs, grieķi, esmu poleoclastes!

Nemēģini pats sevi sodīt.

Tev taisnība. Vismaz vienu pilsētu un tā bija manējā es izglābu, izglābu ar meliem. Kā tu domā, vai ar šo vienu reizi pietiek, lai varētu atzīt, ka man tomēr nav ļauna acs?

Tas nozīmē, ka tev nav tāda likteņa.

Bodolīno brīdi klusēja. Tad viņš pagriezās pret logu un vēroja to, kas reiz bija Konstantinopole. Es tik un tā jūtos vainīgs. Postītāji taču ir venēcieši, vīri no Flandrijas, bet galvenokārt Šampaņas, Bluā, Orleānas, Truā un Suasonas bruņinieki, par tiem no Monferrātas nemaz nerunājot. Man labāk patiktu, ja šo pilsētu būtu nopostījuši turki.

Turki to nemūžam nedarītu, teica Nikēta. Mums ar viņiem ir lieliskas attiecības. Bet no kristiešiem gan vajadzēja piesargāties. Bet varbūt jūs esat rīkste Dieva rokās un Dievs jūs sūtījis, lai sodītu mūs par grēkiem.

Gesta Dei per Francos, Dieva darbi caur frankiem, teica Bodolīno.

## 4  Bodolīno runā ar imperatoru un iemīlas imperatorē

Pēcpusdienā Bodolīno stāstījums sāka ritēt raitāk, un Nikēta nolēma to vairs nepārtraukt. Viņš gribēja redzēt, kā šis stāsts strauji pieņemsies apjomā, lai drīzāk nonāktu pie secinājumiem. Viņš vēl nebija sapratis, ka šajā brīdī Bodolīno pats vēl nebija sasniedzis nekādus secinājumus un stāstīja tieši tāpēc, lai tos atrastu.

Frīdrihs bija uzticējis Bodolīno bīskapam Otonam un viņa palīgam kanoniķim Rāhevinam. Otons, kurš nāca no lielās Babenbergu dzimtas, bija imperatora tēvocis no mātes puses, kaut arī bija tikko desmit gadus vecāks par Frīdrihu. Viņš bija ļoti gudrs un izglītots vīrs, mācījies Parīzē pie paša dižā Abelāra un vēlāk kļuvis par cisterciešu mūku. Viņš vēl bija ļoti jauns, kad jau tika iecelts Freizingas bīskapa godā. Taču nevar teikt, ka šai dižciltīgajai pilsētai Otons būtu ziedojis pārāk daudz laika un spēku. Kā Bodolīno skaidroja Nikētam, Rietumu kristīgajā pasaulē dižciltīgo ģimeņu atvases mēdza iecelt par bīskapiem, bet viņi paši bieži pat neieradās pilsētā, kur atradās viņu sēdeklis, galvenais bija saņemt savas bīskapijas ienākumus.

Otonam vēl nebija piecdesmit, taču viņš izskatījās vismaz simt gadu vecs. Viņš vienmēr nokāvās ar klepu, ik pārdienas līkumā viņu sarāva sāpes te gūžā, te plecā, turklāt viņu mocīja akmeņu vaina, bet acis pūžņoja no pārliecīgas lasīšanas un rakstīšanas gan saules, gan sveču gaismā. Viņš bija viegli aizkaitināms, kā jau bieži ģikts slimnieki, un, pirmoreiz runādams ar Bodolīno, viņš tam īgni teica, gandrīz uzrūca: Tu iekaroji imperatoru, sastāstīdams viņam visādas blēņas, vai ne?

Skolotāj, es jums zvēru, ka ne, protestēja Bodolīno. Un Otons uz to atbildēja: Jā, jā, melis liegdamies apstiprina. Nāc man līdzi. Es tev iemācīšu visu, ko zinu.

Un tas pierāda, ka būtībā Otons bija lāga vīrs, un drīz vien viņš iemīļoja Bodolīno, jo redzēja, ka puika ir apķērīgs, kārs uz mācībām un spēj paturēt atmiņā visu, ko dzirdējis. Taču viņš ievēroja arī to, ka Bodolīno skaļi klāstīja ne tikai to, ko bija iemācījies, bet arī paša sagudroto.

Bodolīno, Otons viņam teica, tu esi dzimis melis.

Kāpēc jūs tā sakāt, skolotāj?

Tāpēc, ka tā ir patiesība. Bet nedomā, ka es tev ko pārmetu. Ja tu gribi kļūt par zinību vīru un varbūt kādu dienu rakstīt Vēstures stāstus, tad tev jāprot arī melot un stāstus sacerēt pašam, jo citādi Vēsture kļūtu pārāk vienmuļa. Bet tas tev būs jādara ar mēru. Pasaule nosoda meļus, kuri nedara neko citu kā tikai melo, kaut arī par nenozīmīgiem sīkumiem, bet cildināti un apbalvoti tiek dzejnieki, kuri melo tikai par dižajām lietām.

Skolotāja pamācības Bodolīno nāca par labu, un pamazām viņš saprata, ka arī pats Otons ir melis, redzot, kādās pretrunās skolotājs sapinās, pāriedams no Historia de duabus civitatibus pie Gesta Friderici. Un tāpēc Bodolīno nolēma: ja viņš grib sasniegt pilnību melošanas mākslā, tad viņam jāieklausās arī citu runās, lai redzētu, kā cilvēki cits citu pārliecina par savu taisnību tādā vai citādā jautājumā. Piemēram, Bodolīno gadījās uzklausīt vairākus imperatora un Otona dialogus par Lombardijas pilsētām.

Bet kā gan viņi var būt tādi barbari? Ne velti viņu karaļi savulaik nēsāja dzelzs kroni! sašutumā teica Frīdrihs. Vai tiešām viņiem neviens nekad nav iemācījis, ka pieklājas izrādīt cieņu imperatoram? Bodolīno, vai tu to spēj saprast? Viņi paši piesavinās regalia!

Un kas ir šie regalioli, mans labais tēvs? Visi sāka smieties un jo gardāk par visiem Otons, jo viņš prata arī senāko laiku latīņu valodu un zināja, ka regaliolus ir mazs putniņš.

Regalia, regalin, iura regalia, bodolīno, tu kokapauri! kliedza Frīdrihs. Tās ir tiesības, kas pienākas man! Tiesības iecelt tiesnešus, iekasēt nodevas par koplietošanas ceļiem, tirgiem un kuģojamām upēm, un tās ir tiesības kalt naudu, un vēl… un vēl… kas vēl, Rainald?

…vēl ienākumi no soda naudām un smagākiem soda mēriem, tiesības uz īpašumiem, kam nav likumīgu mantinieku, un īpašumiem, kas konfiscēti par noziedzīgām darbībām vai par asinsgrēkā noslēgtām laulībām, vēl nodevas no raktuvēm, sāls ieguves un zvejas un procenti no dārgumiem, kas atrasti publiskā vietā, turpināja Rainalds no Daseles, kuru drīz vien pēc tam iecēla par kancleru, tātad par otru svarīgāko cilvēku impērijā.

Tieši tā. Un šīs pilsētas ir piesavinājušās visas manas tiesības. Vai viņiem nav saprašanas par labo un taisnīgo? Kāds dēmons tiktāl ir aptumšojis viņu prātus?

Mans imperator un māsasdēl, viņu uzrunāja Otons, redzu, ka tu spried par Milānu, Pāviju un Dženovu tā, it kā tās būtu Ulma vai Augsburga. Vācijas pilsētas ir dzimušas pēc valdnieka gribas, un tieši valdnieka varā tās no laika gala saskata savas tiesības. Bet ar šīm itāļu pilsētām ir citādi. Tās radās tad, kad ģermāņu imperatori bija pārāk aizņemti ar citām rūpēm, un tās uzplauka, izmantojot to, ka valdnieku nav tuvumā. Un, kad tu ar turienes iedzīvotājiem runā par varasvīriem, ko tu viņiem gribētu iecelt, viņi šos podestatis insolentiam uztver kā nepanesamu jūgu; viņi grib, lai pār viņiem valda pašu ievēlēti konsuli.

Un vai tad viņiem nepatīk sajust, ka valdnieks viņus aizsargā, un dalīties impērijas varenībā un spožumā?

Tas viņiem ļoti patīk, un viņi neparko negribētu zaudēt šīs privilēģijas, jo citādi viņi kristu par laupījumu kādam citam monarham Bizantijas imperatoram vai Ēģiptes sultānam. Bet tomēr viņi grib, lai valdnieks uzturas pietiekami lielā attālumā. Tu dzīvo savu dižciltīgo galminieku ielenkumā un varbūt pat neapjaut, ka šajās pilsētās attiecības ir citādas. Šīs pilsētas neatzīst lielos sinjorus, kungus pār laukiem un mežiem, jo arī lauki un meži pieder pilsētām, vienīgais izņēmums varbūt ir Monferrātas markgrāfa un vēl dažu citu zemes. Un ņem vērā, ka jaunieši, kas nodarbojas ar mehāniskajām mākslām un kas tavā galmā nevarētu ne rādīties, pilsētās valda, izrīko un pavēl un reizēm paceļas bruņinieka godā…

Tātad pasaulē viss ir sagriezies ačgārni! kliedza imperators.

Mans labais tēvs, tad, pacēlis pirkstu, bilda Bodolīno, bet tu pret mani izturies tā, it kā es būtu viens no tavas ģimenes, tomēr pavisam nesen es dzīvoju starp govju mēsliem. Un tātad?

Un tātad, ja gribēšu, es tevi iecelšu kaut vai par hercogu, jo es esmu imperators un ar savu dekrētu jebkuru varu pasludināt par dižciltīgo. Bet tas nenozīmē, ka kurš katrs pats var sevi iecelt dižciltīgo kārtā! Vai tad viņi neaptver: ja pasaule sagriezusies ačgārni, tad arī viņi skrien pretī savam postam?

Man šķiet, ka tā nu gan nav, Frīdrih, iebilda Otons. Šīs pilsētas, iemācījušās pašas sevi pārvaldīt, jau ir kļuvušas par vietu, kam cauri plūst visas bagātības un kur pulcējas tirgoņi no visas pasaules, un to mūri ir stiprāki un skaistāki nekā dažai labai pilij.

Kā pusē tu esi nostājies, mātesbrāl? kliedza imperators.

Tavā, mans impēriskais māsasdēl, un tieši tāpēc mans pienākums ir censties tev palīdzēt saprast, cik liels ir tava ienaidnieka spēks. Ja tu ietiepīgi pūlēsies iegūt no šīm pilsētām to, ko tās tev nevēlas dot, tad visu savu atlikušo mūžu tu izšķiedīsi, lai tās aplenktu, uzvarētu un redzētu, kā tās dažu mēnešu laikā atdzimst vēl lepnākas, un tev atkal vajadzēs šķērsot Alpus, lai tās pakļautu no jauna, taču tavs imperatora liktenis ir citāds.

Kāds tad būtu šis liktenis?

Frīdrih, es rakstīju savā Chronica, kas neizskaidrojama negadījuma dēļ ir pazudusi, un man vajadzēs saņemties un uzrakstīt to no jauna, un lai Dievs soda kanoniķi Rāhevinu, kurš noteikti ir pie vainas šajā zaudējumā, tātad es tur rakstīju, ka pirms kāda laika, kad Svētajā Krēslā sēdēja Eugēnijs III, pāvestu kopā ar armēņu sūtņiem apmeklēja kāds Sīrijas bīskaps no Gabalas, un viņš pāvestam stāstīja, ka Galējos Austrumos, zemēs, kas ir pavisam tuvas Paradīzes Dārzam, plaukst un zeļ kāda Rex Sacerdos, Ķēniņa un Priestera Presbyter Johannes zeme. Un šis priesteris Jānis noteikti ir kristīgs valdnieks, kaut arī Nestora ķecerību sekotājs, un viņa senči bijuši Austrumu Gudrie, kuri arī bija ķēniņi un priesteri, mantojuši ļoti senu gudrību, tie paši Austrumu Gudrie, kuri apmeklēja Jēzus bērniņu.

Un kas gan man, Svētās Romas impērijas imperatoram, var būt kopīgs ar šo Priesteri Jāni, lai Tas Kungs ļauj viņam valdīt pār saviem moriem un būt par priesteri jo ilgi tai zemē, kas atrodas velns viņu zina kur.

Redzi, mans izcilais māsasdēl, tu saki "mori" un domā tāpat kā citi kristīgie karaļi, kas, spēkus zaudēdami, nopūlas aizstāvēt Jeruzalemi, tās, protams, ir dievbijīgas pūles, to es nenoliedzu, bet ļauj, lai ar to nodarbojas Francijas karalis, jo tik un tā visiem ir skaidrs, ka tagad Jeruzalemē kārtību nosaka franki. Taču jebkuras impērijas, kura grib sevi saukt par svētu un Romas pēcteci, un visas kristīgās pasaules liktenis ir meklējams viņpus moru zemēm. Tur, vēl aiz Jeruzalemes un neticīgo zemēm, atrodas kristīga karaļvalsts. Un imperators, kurš prastu apvienot savu valsti ar šo karalisti, pārvērstu neticīgo impēriju un arī Bizantijas impēriju par divām vientulīgām salām, ko apskalo viņa spozmes un varenības jūra!

Fantāzijas, mīļais mātesbrāl. Ja tev nav iebildumu, būsim reālisti. Un atgriezīsimies pie šīm itāļu pilsētām. Paskaidro man, mīļais mātesbrāl, kāpēc ja jau to dzīvesveids ir tik kārojams un izdevīgs kāpēc dažas no tām slēdz savienības ar mani, nostājoties pret citām, un kāpēc tās visas kopā neapvienojas pret mani?

Vismaz pagaidām ne, piesardzīgi teica Rainalds.

Es tev atkārtoju vēlreiz, skaidroja Otons, patiesībā tās negrib noliegt savu pakļautību impērijai. Un tāpēc lūdz palīdzību tev, kad tās apspiež kāda cita pilsēta, kā, piemēram, noticis ar Milānu un Lodi.

Bet, ja jau to ideālais stāvoklis ir būt neatkarīgām pilsētām, tad kāpēc katra no tām cenšas pakļaut kaimiņu pilsētu, it kā gribētu aprīt tās teritoriju un pati pārvērsties par karalisti?

Tad ierunājās Bodolīno, kā jau iezemietis, kuram labi zināmas vietējās paražas: Mans tēvs, redzi, viņpus Alpiem ne tikai pilsētām, bet arī maziem ciemiem ļoti patīk sagrābt aiz pau… au! (Otons viņu audzināja arī ar kniebieniem) …patīk vienam otru pazemot. Mūsu pusē tā ir pierasts. Var ienīst svešzemniekus, bet vairāk par visu katrs ienīst savus kaimiņus. Un tāpēc svešzemnieku, kurš palīdz nodarīt ļaunu kaimiņam, uzņem ar lielu prieku.

Bet kāpēc?

Tāpēc, ka cilvēki ir ļauni, kā teica mans tēvs. Bet kaimiņi, kaut vai no Asti, ir ļaunāki par Sarkanbārža vīriem.

Un kurš tad būtu tas Sarkanbārdis? nikni noprasīja imperators Frīdrihs.

Tu, mans tēvs! Sarkanbārdis, Barbarossa, tā tevi tur dienvidos sauc, un, manuprāt, tas nav nekāds sliktais vārds, jo bārda taču tev patiešām ir sarkana un ļoti skaista. Bet, ja kāds gribētu teikt, ka tā ir vara krāsā, un sauktu tevi par Varabārdu, vai tāds vārds tev patiktu labāk? Es tevi mīlētu un godātu arī tad, ja tava bārda būtu melna, bet, tā kā tā ir sarkana, es neredzu, kāpēc tev vajadzētu lieki dusmoties, ja tevi sauc par Sarkanbārdi. Bet vispār es pirms tu saniknojies par to bārdu gribēju tev teikt, ka tu vari būt mierīgs, jo es esmu pārliecināts, ka visas pilsētas nekad neapvienosies pret tevi. Tās baidās, ka tad, kad būsi sakauts tu, par spēcīgāko varētu kļūt kāds no viņu vidus. Un tad jau labāk, lai spēcīgākais esi tu. Protams, ja tu neliec maksāt pārāk lielas nodevas.

Netici tam, ko saka Bodolīno, smaidot teica Otons. Tas puika jau pēc dabas ir melīgs.

Nē, kungs, atbildēja Frīdrihs, viss, ko viņš saka par Itāliju, parasti izrādās patiesāks par patiesu. Piemēram, tagad viņš mums māca, ka vienīgais veids, kā varam noturēt pakļautībā Itālijas pilsētas, ir cik vien iespējams šķelt to vienotību. Tikai nelaime, ka nekad nevar zināt, kurš nostājies mūsu un kurš pretējā pusē.

Ja mūsu Bodolīno ir taisnība, smīkņāja Rainalds no Daseles, tad jau tas, vai viņi ir nostājušies tavā pusē vai pret tevi, nav atkarīgs no tevis, bet gan no tā, kurai pilsētai viņi tobrīd grib visvairāk ieriebt.

Bodolīno pat nedaudz bija žēl Frīdriha, kurš, būdams tik liels gan augumā, gan varā, nekādi nespēja pieņemt savu pavalstnieku domāšanas veidu. Un viņš taču vairāk laika pavadīja itāļu pussalā nekā savā zemē. Bodolīno sprieda: viņš mīl mūsu ļaudis un nespēj saprast, kāpēc tie viņu nodod. Varbūt tāpēc viņš tos apkauj, gluži kā greizsirdīgs vīrs.

Nākamajos mēnešos pēc atgriešanās Vācijā Bodolīno tomēr bija maz iespēju satikt Frīdrihu, kurš vispirms rīkoja lielo firstu sanāksmi Ratisbonā un pēc tam vēl vienu Vormsā. Viņam vajadzēja noturēt rāmus divus ļoti bīstamus radiniekus Heinrihu Lauvu, kuram viņš beidzot piešķīra Bavārijas hercogisti, un Heinrihu Jasormigotu, īpaši kura vajadzībām Frīdrihs radīja Austrijas hercogisti. Nākamā gada pavasara sākumā Otons paziņoja Bodolīno, ka jūnijā viņi visi došoties uz Herbipoli jeb Vircburgu, kur Frīdrihs laimīgi apprecēšoties. Imperators jau reiz bija apņēmis sievu, no kuras viņš pirms dažiem gadiem bija izšķīries, un tagad viņš gatavojās saistīties laulībā ar Burgundijas Beatrisi, kura pūrā līdzi nesa šīs hercogistes zemes, kas sniedzās līdz pat Provansai. Ja jau līgavai ir tāds pūrs, sprieda Otons un Rāhevins, tad tās droši vien ir aprēķina laulības. Un arī Bodolīno, kurš šim līksmajam notikumam par godu ietērpās jaunās drānās, bija noskaņojies ieraudzīt savu audžutēvu vedam pie rokas kādu Burgundijas vecmeitu, kura ir iekārojama nevis pašas skaistuma, bet drīzāk savu senču īpašumu dēļ.

Es biju greizsirdīgs, to es atzīstu, Bodolīno teica Nikētam. Galu galā es biju atradis sev otru tēvu, un tagad viņu vismaz daļēji man grasījās nolaupīt pamāte.

Bodolīno ieturēja ilgāku pauzi, un bija redzams, ka viņš ir apmulsis. Tad viņš ar pirkstu pārvilka pār savu rētu un izpauda briesmīgo patiesību. Viņš bija ieradies kāzu svinību vietā un atklājis, ka Burgundijas Beatrise ir divdesmit gadus veca meitene un pārsteidzoši skaista vai vismaz tāda viņa šķita Bodolīno, kurš, viņu ieraudzījis, vairs nespēja pakustināt nevienu pašu muskuli un skatījās viņā ieplestām acīm. Beatrises mati vizēja kā zelts, seja bija brīnumdaiļa, mute maza un sārta kā nogatavojies auglis, zobi sniegbalti un līdzenās rindās, stāja stalta, skatiens pazemīgs, acis skaidras. Kautri skanēja viņas maigā balss, un augums bija vijīgi smalks, un šķita, ka viņas žilbais skaistums valda pār visiem, kas bija ap viņu. Viņa prata izrādīt (visaugstākais tikums nākamajai karalienei) savu padevību vīram un apliecināt, ka bijā viņu kā kungu, un tomēr pati bija kundze pār savu laulāto draugu, neslēpdama savu sievas varu, bet darīja to tik smalki, ka ikkatrs viņas lūgums tūdaļ tika izpildīts kā pavēle. Un, lai atklātu visus Beatrises cildināmos tikumus, bija jāpiebilst, ka viņai nebija svešas grāmatu gudrības, viņa prata labskanīgi muzicēt un maigi dziedāt. Un tā, piebilda Bodolīno, pat viņas vārds Beatrise apstiprināja, ka viņa ir laimīga laimes nesēja.

Neko vairāk pat nevajadzēja stāstīt, lai Nikēta saprastu, ka jauneklis iemīlējās savā pamātē no pirmā acu uzmetiena, tikai pats nesaprazdams, kas ar viņu notiek, jo mīlestība viņu pārsteidza pirmo reizi mūžā. Apstulbinošs un neizturams pārdzīvojums pirmā iemīlēšanās ir pat tad, ja tu esi zemnieku zēns un ieskaties kādā putainā zemnieku skuķī, tad nu varam iztēloties, ko šim zemnieku puisim nozīmēja pirmās mīlestības jūtas sajust pret imperatori, kurai ir divdesmit gadu un āda balta kā piens.

Bodolīno uzreiz aptvēra, ka, ļaudamies šīm izjūtām, viņš itin kā apzog savu tēvu, un tāpēc mēģināja sevi pārliecināt, ka uzlūko Beatrisi nevis kā pamāti, bet kā māsu, jo viņa taču ir tik jauna. Bet tad viņš, kaut arī nebija īpaši daudz studējis morāles teoloģiju, saprata, ka imperatori viņam nav ļauts mīlēt arī kā māsu vismaz ne ar tik spēcīgu kaislību un trīsām, kādas viņu pārņēma, raugoties Beatrisē. Tāpēc viņš nosarka un nodūra galvu un tieši tai brīdī, kad Beatrise, kurai Frīdrihs stādīja priekšā savu mazo Bodolīno (dīvainu un ļoti mīlamu meža gariņu no Po līdzenuma, kā viņam labpatika izteikties), maigi pastiepa roku un vispirms noglāstīja Bodolīno vaigu un tad matus.

Bodolīno teju vai zaudēja samaņu, acīs viņam satumsa un ausīs zvanīja gluži kā Lieldienu zvani. Viņu atmodināja Otona smagā roka, skolotājs viņam iezvēla pa pakausi un caur zobiem uzšņāca: Meties ceļos, lops! Tad viņš atcerējās, ka stāv Svētās Romas imperatores un Itālijas karalienes priekšā, salieca savus ceļus un turpmāk izturējās kā nevainojams galminieks, vienīgi naktī viņš nespēja aizmigt un nevis gavilēja par šo neizskaidrojamo pieredzējumu uz Damaskas ceļa, bet raudāja, jo viņu svilināja nepazīstamās kaislības ugunis.

Nikēta vēroja savu lauvam līdzīgo sarunbiedru un klusībā novērtēja, cik smalki viņš prot izteikties, cik atturīga bija viņa retorika, ietērpta gandrīz literārā grieķu valodā. Un Nikēta jautāja sev, kas gan par cilvēku ir šis Bodolīno, kurš, runādams par lauciniekiem, spēja runāt kā lauķis, bet, stāstīdams par monarhiem, lietoja karaļu cienīgu valodu. Un viņš prātoja: vai šim vīram ir tikai viena dvēsele vai varbūt vairākas un savu stāstījumu viņš pagriež tā, lai varētu izpaust tās visas? Bet, ja viņam ir vairākas dvēseles, tad ar kuras lūpām runājot atklāsies patiesība?

## 5  Bodolīno dod viedus padomus Frīdriham

Nākamajā rītā pilsētu joprojām sedza blīvs dūmu mākonis. Nikēta iebaudīja dažus augļus, bet tad sāka nemierīgi staigāt šurpu turpu pa istabu, visbeidzot viņš Bodolīno jautāja, vai būtu iespējams vienu no dženoviešiem aizsūtīt pēc Arhīta, kāda vīra, kurš varētu apkopt viņa seju.

Paskat tik, klusībā nosmēja Bodolīno, šī pilsēta ir pagalam, ielās slaktē cilvēkus, un vēl pirms divām dienām viņš drebēja bailēs zaudēt visu savu ģimeni, bet tagad grib, lai sagādāju vīru, kas viņam varētu notīrīt seju. Skaidri redzams, kādi ir šīs izvirtušās pilsētas galma ļaužu tikumi, Frīdrihs tādu smalkmani būtu izlidinājis pa logu.

Vēlāk ieradās Arhīts ar groziņu, kas bija pilns ar sudraba amata rīkiem un trauciņiem, no kuriem plūda visnegaidītākās smaržas. Viņš bija īsts mākslinieks, kurš vispirms atmaidzināja sejas ādu, pārklādams to sakarsētiem auduma gabaliem, tad sāka to ieziest ar mīkstinošiem krēmiem, braucīja un gludināja, un attīrīja no visiem sārņiem, un visbeidzot aizklāja grumbas ar krāšļiem, acis apvilka ar vieglu melnu līniju, iesārtināja lūpas, izrāva matiņus, kas bija sazēluši ausīs, nemaz nerunājot par brīnumiem, ko viņš veica ar zoda un galvvirsas matiem. Nikēta sēdēja aizvērtām acīm un ļāvās šo prasmīgo roku glāstiem, un viņu aijāja Bodolīno balss, turpinot iesākto stāstījumu. Nikēta viņu nepārtrauca, bet Bodolīno pats gan ik pa laikam aprāvās, lai noskaidrotu, ko īsti dara skaistuma meistars, piemēram, kad viņš no kāda trauciņa izvilka ķirzaku, nogrieza tai galvu un asti un sakapāja rāpuli sīksīkos gabaliņos, un tad lika šo masu karsēties podiņā, kurā jau bija ielieta eļļa. Kas gan tas par jautājumu, vai tad viņš nesaprotot, ka novārījums palīdzēs glābt tos nedaudzos matus, kas Nikētam vēl saglabājušies uz galvas, un padarīs tos smaržīgus un mirdzošus? Un kas ir tajās bļodiņās? Bet tur taču ir muskatrieksta esence, kardamona esence un rožūdens, un katra no šīm vielām atkal piešķirs spirgtumu kādai noteiktai sejas daļai. Bet tas ir medus smērs lūpu stiprināšanai, un tur ir ziede, kuras uzdevums ir spēcināt smaganas, tās sastāvdaļu noslēpumu viņš gan nedrīkstot atklāt.

Visbeidzot Nikēta staroja dailē, kā jau arī bija jāizskatās Plīvura soģim un noslēpumu logotētam, un šķita, ka viņš, gluži kā atdzimis, pats ar savu gaismu piepilda šo blāvo, dūmaino rītu, kurā aiz loga pirmsnāves krampjos mocījās drupās vērstā Bizantija. Un Bodolīno pat kaunīgi mulsa, stāstīdams viņam par saviem pusaudža gadiem, kas pavadīti aukstā un nemājīgā latīņu klosterī, kur Otona vārgās veselības dēļ galdā neredzēja neko labāku par vārītu dārzeņu ēdieniem un retumis kādu liesu zupu.

Togad Bodolīno visai maz laika pavadīja galmā (un, pat ja viņš tur ieradās, tad klīda kā apmāts, nemitīgi bīdamies un vienlaikus alkdams satikt Beatrisi, un tās bija īstas mocības). Frīdriham vispirms bija jānokārto rēķini ar poļiem (Polanos de Polunia, rakstīja Otons,gens quasi barbara, ad pugnandum promptissima), martā viņš atkal sapulcināja firstus uz apspriedi Vormsā, lai sagatavotos vēlreiz doties uz Itāliju, kur mūžīgā nemiera cēlāja Milāna ar saviem sabiedrotajiem kļuva arvien dumpīgāka, pēc tam septembrī sapulce notika Herbipolē, oktobrī Bezansonā, vispār šķita, ka Frīdrihu dīda pats nelabais. Bodolīno lielāko daļu šī laika aizvadīja Morimondas abatijā kopā ar Otonu. Viņš turpināja apgūt zinības no Rāhevina un kalpoja par rakstvedi bīskapam, kurš, slimību nomocīts, kļuva no dienas jo vārgāks.

Kad viņi, rakstot Chronica, nonāca pie tās nodaļas, kurā vēstīts par Presbyter Johannes, Bodolīno Otonam jautāja, ko īsti nozīmē būt kristietim sed Nestorianus. Vai šie nestorieši ir īsti kristieši vai tikai tādi puskristieši?

Mans dēls, varu tev pateikt skaidri un gaiši, ka Nestors bija ķeceris, tomēr mums viņam par daudz ko jāpateicas. Tev jāzina, ka Indijā ticību sludināja apustulis Toms, bet pēc viņa tieši nestorieši izplatīja kristīgo reliģiju tur un citās tālajās zemēs, kur vēl tagad šī sekta mājo. Nestors savos uzskatos pieļāva tikai vienu, kaut arī ļoti smagu kļūdu par Jēzu Kristu, Mūsu Kungu un viņa visusvēto māti. Redzi, mēs cieši ticam, ka pastāv viena vienīga dievišķā daba, tomēr Trīsvienību tās vienīgās dievišķās dabas vienīgumā veido trīs atsevišķas personas Tēvs, Dēls un Svētais Gars. Un tāpat mēs ticam, ka Kristū ir tikai viena persona dievišķā, bet divas dabas cilvēciskā un dievišķā. Turpretī Nestors apgalvoja, ka Kristū ir ne tikai divas dabas cilvēciskā un dievišķā, bet arī divas personas. Tātad Marija ir dzemdējusi tikai cilvēcisko personu un tāpēc viņu nevar saukt par Dieva māti, bet tikai par cilvēka Kristus māti, tātad viņa nav Theotokos jeb Dievdzemdētāja, bet labākajā gadījumā tikai Christotokos.

Vai ir ļoti grēcīgi tā domāt?

Tas gan ir, gan nav grēcīgi… Otons zaudēja pacietību. Tu vari vienlīdz mīlēt Svēto Jaunavu arī tad, ja domā par viņu tā, kā domāja Nestors, bet skaidrs, ka tādējādi tu viņai izrādi mazāk goda. Turklāt persona ir saprātīgas būtnes individuālā būtība, un, ja Kristū bija divas personas, vai tad viņā bija arī divu saprātīgu būtņu individuālās būtības? Pie kā gan var novest šādi uzskati? Vai pie apgalvojumiem, ka Kristus vienu dienu domāja kā viena saprātīga būtne un otru dienu atkal kā tā otra? Bet tas, ko es teicu, vēl nenozīmē, ka Priesteris Jānis ir nelabojams ķeceris. Taču būtu ļoti labi, ja viņš iedibinātu attiecības ar kādu kristīgu imperatoru, kurš viņu iepazīstinātu ar patieso ticību, un, tā kā Jānis noteikti ir godīgs cilvēks, viņš neapšaubāmi atgrieztos uz taisnā ceļa. Taču skaidrs ir viens: tu nemūžam neizpratīsi šos jautājumus, ja nesāksi studēt teoloģiju. Tu esi apķērīgs puisis, un Rāhevins ir labs skolotājs, kurš spēj tev iemācīt lasīt, rakstīt, nedaudz rēķināt un var izskaidrot tev arī kādu gramatikas likumu, taču trīvijs un kvadrīvijs ir pavisam kas cits, un, lai tiktu pie teoloģijas studijām, tev vispirms būtu jāmācās dialektika, un tādas gudrības tu nekad nevarēsi apgūt šeit, Morimondā. Tev jādodas uz kādu studium, uz kādu no tām lielo pilsētu skolām.

Bet es negribu ne uz kādu studium, es pat nezinu, kas tas studium ir.

Kad tu to sapratīsi, tu pats priecāsies, ja varēsi uz turieni doties. Redzi, mans dēls, visi ir paraduši apgalvot, ka cilvēku kopiena balstās uz trim spēkiem karavīriem, mūkiem un zemniekiem, un varbūt vēl vakar tā bija patiesība. Bet tagad mēs dzīvojam jaunos laikos, kad tikpat svarīgi kļūst zinātņu vīri, kuri vairs nav piederīgi mūku kārtai un studē tieslietas, filosofiju, zvaigžņu kustību un daudz ko citu, un bieži vien par savu darbošanos neatskaitās ne bīskapam, ne karalim. Un šādi studia, kādi pamazām izveidojušies Boloņā vai Parīzē, ir vietas, kur kopj un tālāk nodod zināšanas, kas arī ir varas forma. Es pats biju dižā Abelāra skolnieks, lai Dievs apžēlojas par šī vīra dvēseli, viņš ir daudz grēkojis, bet daudz arī cietis un izpircis savu vainu. Pēc tās nelaimes, kad ļaunas atriebības dēļ viņam tika laupīta vīrietība, viņš kļuva par mūku un abatu un dzīvoja, attālinājies no pasaules. Bet savas visspožākās slavas laikos viņš bija skolotājs Parīzē, un studenti viņu dievināja, bet varenie vīri cienīja tieši viņa zināšanu dēļ.

Bodolīno klusībā sprieda, ka nekad nepametīs Otonu, no kura joprojām tik daudz ko mācījās. Bet, iekams koki uzziedēja ceturto reizi kopš tā laika, kad viņi bija pirmoreiz tikušies, Otona dzīvība jau trīsuļoja kā vārga sveces liesmiņa, viņu bija nomocījis malārijas drudzis, sāpes visās locītavās, šķidrums krūtīs un, protams, vēl akmeņu vaina. Neskaitāmi ārsti, starp kuriem bija arī daži arābi un daži ebreji, tātad pats labākais, ko kristīgās pasaules imperators varēja sagādāt bīskapam, nomocīja Otona vājās miesas ar neskaitāmām dēlēm, un pēc tam, kad tās viņam bija izsūkušas gandrīz visas asinis, Otonam kļuva vēl sliktāk un šķita, ka būtu bijis labāk, ja asinis būtu palikušas viņa dzīslās, un šādas dīvainības iemeslus te sapulcējušies zinātņu spīdekļi nespēja izskaidrot.

Otons pie savas nāves gultas vispirms pieaicināja Rāhevinu, lai izskaidrotu viņam, kā turpināms vēstījums par Gesta Friderici, teikdams, ka tas esot pavisam vienkārši: lai tik izklāstot notikumus un liekot imperatora mutē gudras runas, kas pārņemtas no seno klasiķu darbiem. Pēc tam Otons pasauca Bodolīno. Puer dilectissimus, viņš tam teica, es aizeju. Varētu arī teikt, ka es atgriežos, bet neesmu gluži drošs, kurš izteiciens būtu piemērotāks, tāpat kā neesmu pārliecināts, vai patiesāks ir mans stāsts par divām pilsētām vai tas par Frīdriha darbiem… (Saproti, Nikētas kungs, teica Bodolīno, puikas tālāko dzīvi var izlemt arī mirstoša skolotāja atzīšanās, ka tas vairs nespēj izšķirt divas patiesības.) Nevaru teikt, ka es priecājos aiziet vai atgriezties, bet tāda nu ir Kunga griba, un, ja mēģināšu apstrīdēt viņa lēmumus, viņš šajā pašā mirklī varētu satriekt mani ar saviem zibeņiem, tāpēc labāk izmantosim īso laika sprīdi, ko viņš man atvēlējis. Klausies. Tu zini, ka es centos imperatoram izskaidrot, ko un kā domā pilsētas viņpus Alpiem. Imperatoram nekas cits neatliek kā pakļaut tās savai varai, tomēr ir dažādi veidi, kā likt atzīt savu pakļautību, un varbūt būtu iespējams atrast kādu paņēmienu, kā to izdarīt bez aplenkumiem un slaktiņiem. Tevi imperators uzklausa, un tu galu galā esi to zemju dēls, tāpēc cik vien spēdams centies izlīdzināt mūsu imperatora un savas puses pilsētu prasības tā, lai mirtu pēc iespējas mazāk cilvēku un beigu beigās visi būtu apmierināti. Un, lai to panāktu, tev, kā nākas, jāiemācās spriest un izteikt savus spriedumus, tāpēc es lūdzu imperatoru sūtīt tevi mācībā uz Parīzi. Uz Parīzi, nevis uz Boloņu, kur nodarbojas tikai ar tieslietām, tāds blēdis kā tu nedrīkst bāzt savu degunu tiesību traktātos, jo, darbojoties ar Likumu, melot nedrīkst. Bet Parīzē tu studēsi retoriku un lasīsi dzejnieku darbus: retorika ir māksla, kā labi un pārliecinoši pateikt arī to, kas varētu nebūt patiesība, bet dzejnieku pienākums ir sacerēt skaistus melus. Pēc tam tev derētu nedaudz pastudēt arī teoloģiju, taču necenšoties kļūt par teologu, jo ar visuvarenā Dieva lietām nevajag jokot. Mācies pietiekami centīgi, lai vēlāk tu varētu radīt labu iespaidu galmā, kur noteikti kļūsi par ministeriāli tas ir augstākais, uz ko var cerēt zemnieka dēls, un galmā tu būsi kā līdzīgs starp līdzīgiem, bruņinieks līdzās daudziem dižciltīgajiem, un varēsi uzticīgi kalpot savam audžutēvam. Dari to, mani pieminēdams, un lai Jēzus man piedod, ka, pats to negribēdams, esmu atkārtojis viņa vārdus.

Tad Otons izdvesa gārdzienu un vairs nekustējās. Bodolīno jau grasījās aizspiest viņam acis, uzskatīdams, ka tikko dzirdējis viņa pēdējo elpas vilcienu, bet piepeši Otons atkal pavēra muti un čukstēja, izmantodams pēdējo spēku paliekas: Bodolīno, neaizmirsti Priestera Jāņa zemi. Tikai meklējot šo valstību, kristīgās pasaules karogi varēs plīvot vēl aiz Bizantijas un Jeruzalemes. Es dzirdēju, kā tu sagudro daudz stāstu, kuriem imperators notic. Un tāpēc, ja tev trūkst citu ziņu par šo zemi, tad izgudro tās. Ņem vērā: es tev nelūdzu apliecināt to, ko tu pats uzskati par nepatiesību, jo tas būtu grēks. Es tikai lūdzu, lai tu sniedz nepatiesu liecību tam, ko uzskati par patiesību, tas ir tikumīgs darbs, pie kura drīkst ķerties, ja trūkst pierādījumu kaut kam, kas noteikti pastāv vai ir noticis. Es tevi lūdzu. Aiz persiešu un armēņu zemēm, aiz Baktas, Ekbatanas, Persepoles, Sūzas un Arbelas noteikti dzīvo kāds Presbyter Johannes, austrumu Gudro pēctecis… Pamudini Frīdrihu doties uz austrumiem, jo no turienes nāk gaisma, kas viņu apstaros kā dižāko no visiem ķēniņiem… Izvelc imperatoru no tā muklāja, kas plešas starp Milānu un Romu… Citādi viņš varētu palikt tur iestidzis līdz mūža galam. Lai viņš turas pa gabalu no valsts, kur noteikumus diktē arī pāvests. Tādā valstī viņš vienmēr būs tikai pusimperators. Atceries, Bodolīno… Presbyter Johannes… ceļš uz austrumiem…

Bet, skolotāj, kāpēc tu to saki man, nevis Rāhevinam?

Tāpēc, ka Rāhevinam nav iztēles, viņš prot atstāstīt vienīgi to, ko pats ir redzējis, un reizēm nespēj pat to, jo redzēto nesaprot. Turpretī tu spēj iztēloties to, ko nekad neesi redzējis. Ak, kāpēc iestājusies tāda tumsa?

Bodolīno, būdams melis, teica, lai viņš neuztraucas, jo jau tumst vakars. Bet zvani tieši ieskandināja dienas vidu, kad no Otona lūpām atskanēja aizsmacis sēciens un viņa acis palika atvērtas un sastingušas, it kā viņš vērotu savu Priesteri Jāni sēžam tronī. Bodolīno aizspieda Otona acu plakstus un lēja neviltotas asaras.

Skumdams par Otona nāvi, Bodolīno uz dažiem mēnešiem atgriezās pie Frīdriha. Sākumā viņš sevi bija mierinājis ar domu, ka, atkal ieraudzīdams imperatoru, viņš redzēs arī imperatori. Bet, ieraudzījis imperatori, viņš ļāvās vēl dziļākām skumjām. Neaizmirsīsim, ka tolaik ritēja Bodolīno sešpadsmitais dzīves gads, agrāk viņa iemīlēšanās varēja šķist vien bērnišķīgs mulsums un jūsma, ko viņš pats lāgā neizprata, bet tagad šīs jūtas bija pārtapušas apzinātās vēlmēs un nemitīgās mocībās.

Lai nevajadzētu skumt galmā, Bodolīno vienmēr un visur pavadīja imperatoru un kļuva par liecinieku notikumiem, kas viņam nemaz nepatika. Milānieši jau otrreiz bija nopostījuši Lodi: pareizāk, vispirms viņi šo pilsētu izlaupīja, aizvedot prom visus lopus, labību un iedzīvi no katras mājas, tad izdzina lodiešus ārpus pilsētas mūriem un piekodināja, lai tie vācoties pie visiem velniem, jo citādi viņi tiem visiem pārgriezīšot rīkli arī sievietēm, večiem un pat bērniem, kas vēl zīda mātes pienu. Lodieši atstāja pilsētā tikai suņus un devās prom pāri laukiem, kājām, lietū, arī kungi, kuri tagad bija palikuši bez zirgiem, un sievietes ar maziem bērniem rokās, un daudzi ceļā klupa vai neveikli ievēlās kādā grāvī. Viņi patvērās tuvējos ciemos, Adā un Serio, kur ar pūlēm atrada nožēlojamu pajumti un gulēja šaurībā čupu čupām.

Bet ar to milāniešiem vēl nebija gana, viņi atgriezās pilsētā un saņēma gūstā tos nedaudzos, kas nebija gribējuši pamest mājas. Tad viņi izcirta visus vīnogulājus un augļu kokus un aizdedzināja mājas, un nobendēja arī lielāko daļu suņu.

To nu neviens imperators nevarētu pieļaut lūk, kāpēc Frīdrihs vēlreiz ieradās Itālijā ar lielu armiju, ko veidoja burgundieši, lorēnieši, bohēmieši, ungāri, švābi, franki un daudzu citu zemju kareivji. Vispirms Frīdrihs Montedžedzonā nodibināja jaunu Lodi pilsētu, pēc tam uzslēja savu nometni netālu no Milānas, un viņam sajūsmināti pievienojās arī vīri no Pāvijas, Kremonas, Pizas, Lūkas, Florences, Sjēnas, Vičencas, Trevīzo, Padujas, Ferrāras, Ravennas, Modēnas un daudzām citām pilsētām, jo visi gribēja kļūt par imperatora sabiedrotajiem, lai tik varētu pazemot Milānu.

Un viņi to patiešām pazemoja. Vasaras beigās pilsēta padevās, un, lai varētu to paglābt no pilnīgas nopostīšanas, milānieši ļāvās rituālam, kas pazemoja pat Bodolīno, kuram taču ar milāniešiem nebija nekā kopīga. Sakautie garās rindās pazemīgi soļoja garām savam īstajam kungam imperatoram, visi basām kājām un tērpušies maisos, arī pats bīskaps, bet karavīri gāja ar kaklā pakārtu zobenu. Tai brīdī Frīdrihs atkal kļuva labvēlīgs un sniedza pazemotajiem miera skūpstu.

Vai tad bija vērts tik augstprātīgi izturēties pret Lodi iemītniekiem, prātoja Bodolīno, lai pēc tam paši dabūtu smilkstēt kā nopērti suņi? Vai ir vērts, dzīvot šajā zemē, kur, šķiet, visi ir apņēmušies padarīt sev galu un izpalīdzīgi apkauj cits citu? Es gribu tikt prom no šejienes. Patiesībā viņš gribēja tikt projām arī no Beatrises, jo beidzot kādā grāmatā bija izlasījis, ka reizēm attālums varot izārstēt no mīlestības slimības (un viņš vēl nebija lasījis citas grāmatas, kurās, gluži pretēji, apgalvots, ka tieši attālums uzpūš kaislību liesmas). Tā nu viņš gāja pie Frīdriha, lai atgādinātu viņam Otona ieteikumu sūtīt audžudēlu uz Parīzi.

Bodolīno sastapa imperatoru skumju nomāktu un saīgušu, viņš nemierīgi staigāja šurpu turpu pa savu istabu, bet Rainalds no Daseles sēdēja kaktā un gaidīja, līdz imperators norims. Tad beidzot Frīdrihs apstājās, ieskatījās Bodolīno acīs un teica: Tu esi mans liecinieks, zēn, es nopūlos pakļaut vienotam likumam visas Itālijas pilsētas, bet ik reizi man viss jāsāk no paša sākuma. Varbūt mans likums ir nepareizs? Un kurš var pateikt, ka tieši mans likums ir pareizais? Un Bodolīno, ne mirkli nedomājis, atbildēja: Kungs, ja tu tā sāksi spriedelēt, tad netiksi vairs nekādā skaidrībā. Pats imperators ir pareizais likums. Imperators nav imperators tāpēc, ka viņam prātā nāk pareizās domas, gluži otrādi domas ir pareizas, jo tās nākušas prātā imperatoram, un ar to ir gana. Imperators uzmeta viņam pētīgu mirkli un tad teica Rainaldam: Šis puika visu prot izteikt daudz labāk nekā jūs! Ja vēl šos vārdus ietērptu labā latīņu valodā, tie būtu brīnišķīgi!

Quod principi plaquit legis habet vigorem, tam, kas patīk valdniekam, ir likuma spēks, teica Rainalds no Daseles. Jā, tas skan ļoti gudri un neapstrīdami. Tomēr derētu šos vārdus ierakstīt evaņģēlijā, jo kā gan citādi visus pārliecināt pieņemt šo lielisko domu?

Mēs labi redzējām, kas notika Romā, teica Frīdrihs. Ja es ļauju, ka mani iesvaida pāvests, tad es ipso facto atzīstu, ka viņa vara ir pārāka par manējo; bet, ja es saņemu pāvestu pie rīkles un iemetu Tibrā, tad es kļūstu par Dieva nolādēto, kas ļaunāks par Atillu… Kur lai es, velns parāvis, atrodu kādu, kas varētu apstiprināt manas tiesības, bet negribētu kāpt man uz galvas? Tāda šai pasaulē nav!

Varbūt nav tādas varas, teica Bodolīno, toties ir tādas zināšanas.

Ko tu ar to gribi teikt?

Kad bīskaps Otons man skaidroja, kas ir studium, viņš man teica, ka šīs skolotāju un audzēkņu kopienas ir neatkarīgas. Studenti tur sapulcējas no visas pasaules, un nav svarīgi, kurš ir bijis viņu valdnieks, un viņi maksā saviem skolotājiem, tāpēc arī skolotāji ir atkarīgi tikai no saviem studentiem. Tā notiek Boloņā, kur māca likumus un tiesības, un tāpat notiek arī Parīzē, kur sākumā skolotāji mācīja katedrāles skolā un tātad bija pakļauti bīskapam, bet tad kādā jaukā dienā viņi pārcēlās uz Svētās Ženevjēvas kalnu, un tur viņi cenšas atklāt patiesību, neuzklausīdami ne karali, ne bīskapu.

Es viņus ātri noliktu pie vietas, ja būtu viņu karalis. Bet ko tāds studium man var līdzēt?

Redzi, tu varētu izdot likumu, kurā atzītu, ka Boloņas skolotāji patiešām ir neatkarīgi no jebkuras varas, ka viņi nav pakļauti ne tev, ne pāvestam, ne arī kādam citam valdniekam un kalpo tikai Likumam. Un, kad viņi būs saņēmuši šādas privilēģijas, ar kādām nav pagodināts neviens cits šai pasaulē, viņi apgalvos, ka saskaņā ar taisniem spriedumiem, dabisko prāta gaismu un tradīciju vienīgais likums ir Romas likums un vienīgais tā pārstāvis ir svētais Romas imperators, un no tā dabīgi izriet kā to tik labi pateica Rainalda kungs quod principi plaquit legis habet vigorem.

Un kāpēc lai viņi to teiktu?

Tāpēc, ka tu viņiem pretī būsi devis tiesības to pateikt, un tas nav maz. Apmierināts būsi tu, un apmierināti būs viņi, un jūs kā teica mans tēvs Galjaudo sēdēsiet vienos ratos.

Viņi neko tādu nebūs ar mieru darīt, purpināja Rainalds.

Nē, būs gan, atplauka Frīdrihs, kad es tev saku, viņi būs ar mieru. Vienīgi viņiem vispirms jāizplata savs paziņojums, un pēc tam es viņiem piešķiršu neatkarību, jo citādi visi domās, ka viņi manas tiesības apstiprina, lai atlīdzinātu par manu dāvanu.

Manuprāt, ja kāds gribēs teikt, ka jūs esat vienojušies iepriekš, tad viņš to pateiks tik un tā, kaut arī mēs apmestu šo plāceni otrādi, skeptiski bilda Bodolīno. Bet es gan gribētu redzēt to, kurš uzdrošināsies apgalvot, ka Boloņas doktori nav ne plika graša vērti, pēc tam, kad pats imperators pazemīgi būs lūdzis viņus izteikt savu viedokli. Turpmāk viss, ko viņi pateiks, būs patiess kā Bībelē rakstīts.

Tā arī notika jau tai pašā gadā Ronkaljā, kur imperators otrreiz tika sasaucis lielo sapulci. Bodolīno to vēroja galvenokārt kā krāšņu izrādi. Bet, lai viņš nedomātu, ka viss, ko te varēja redzēt, ir tikai cirka spēles ar it visur plīvojošiem karogiem, vimpeļiem, ģerboņiem, daudzkrāsainām teltīm, tirgoņiem un žonglieriem, Rāhevins viņam izskaidroja, ka Frīdrihs licis vienā Po krastā uzcelt tipisku romiešu nometni, lai visiem atgādinātu, ka viņa vara un tituls mantoti no Romas. Nometnes vidū slējās imperatora telts, liela kā templis, un to ieskāva feodāļu, vasaļu un valvasaļu teltis. Frīdriha pusē bija apmetušies Ķelnes arhibīskaps, Bambergas bīskaps, Daniels no Prāgas, Konrāds no Augsburgas un vēl citi. Pretējā upes pusē bija nometušies apustuliskā sēdekļa kardināliskais sūtnis, Akvilejas patriarhs, Milānas arhibīskaps, kā arī bīskapi no Turīnas, Albas, Ivrejas, Asti, Novaras, Verčelli, Terdonas, Pāvijas, Komo, Lodi, Kremonas, Pjačencas, Redžo, Modēnas, Boloņas kurš gan viņus visus var atcerēties. Sēdēdams šajā varenajā un patiesi universālajā sanāksmē, Frīdrihs vēlēja uzsākt diskusijas.

Īsumā sakot (tā Bodolīno teica, jo negribēja lieki nogurdināt Nikētu ar impēriskās jurisprudences, teoloģijas un retorikas mākslas šedevriem), imperators lūdza, lai neatkarīgu un neapstrīdami doktrinālu viedokli par viņa varu pauž četri doktori no Boloņas, slavenākie no visiem, dižā Irnērija audzēkņi, un trīs no viņiem Bulgaro, Jākopo un Ugo no Porta Ravenjānas izteicās tā, kā bija vēlējies Frīdrihs, proti, viņi apgalvoja, ka imperatora tiesību pamatā ir romiešu likums. Pretējas domas pauda vienīgi ceturtais Martīno.

Un viņam Frīdrihs lika izdurt acis, to komentēja Nikēta.

Tā nu nebija gan, Nikētas kungs, atbildēja Bodolīno, jūs, romnieki, durat laukā acis te vienam, te otram un vairs nesaprotat, kur meklējamas īstās tiesības, aizmirsuši savu dižo Justiniānu. Neilgi pēc tam Frīdrihs izdeva Constitutio Habita, kurā atzina Boloņas studijas neatkarību, un, ja jau studija bija neatkarīga, tad Martīno varēja teikt, ko vien gribēja, un imperators nedrīkstēja aizskart ne matiņa uz viņa galvas. Un, ja viņš to būtu aizskāris, tad Boloņas doktori vairs nebūtu neatkarīgi, bet, ja viņi nebūtu neatkarīgi, tad arī viņu spriedumi vairs nebūtu nekā vērti un Frīdrihs iegūtu uzurpatora slavu.

Lieliski, prātoja Nikēta, šis Bodolīno kungs cenšas man iedvest, ka impēriju patiesībā ir dibinājis viņš un ka viņam piemitusi tāda vara, ka ikkatrs viņa izrunātais vārds uzreiz pārtapis par patiesību. Nu, nu, klausīsimies, kas sekos tālāk.

Tostarp ieradās dženovieši un atnesa grozu ar augļiem, jo bija jau dienas vidus un Nikētam bija laiks iestiprināties. Dženovieši teica, ka pilsētas izlaupīšana turpinās un tāpēc labāk vēl nerādīties ārā no mājas. Bodolīno atsāka savu stāstu.

Frīdrihs nosprieda, ja jau puika, kuram tikko sākusi dīgt bārda un kuru mācījis tāds muļķis kā Rāhevins, jau tagad izsaka tik spožas domas, tad kas zina, kādus brīnumus no viņa varēs sagaidīt, ja viņu patiešām aizsūtīs skoloties uz Parīzi. Viņš sirsnīgi apskāva Bodolīno un piekodināja kļūt patiesi gudram un mācītam, jo, redz, viņam pašam, aizņemtam ar valdīšanu un kara lietām, nekad nebija pieticis laika pienācīgi izglītoties. Imperatore atvadījās no Bodolīno ar skūpstu uz pieres (varam iztēloties viņa svētlaimīgās trīsas) un vārdiem (šī apbrīnojamā sieviete, kaut arī būdama dižciltīga dāma un karaliene, prata lasīt un rakstīt): Un raksti man, stāsti par sevi un par visu, ko redzēsi. Dzīve galmā ir vienmuļa. Tavas vēstules būs man mierinājums.

Es rakstīšu, zvēru, teica Bodolīno ar tādu kvēli, ka tai būtu vajadzējis raisīt aizdomas klātesošo sirdīs, taču aizdomas nevienam neradās (kurš gan brīnīsies, ka puika, kam jādodas uz Parīzi, tik ļoti satraucies?), varbūt vienīgi pašai Beatrisei. Patiešām, viņa uzlūkoja Bodolīno tā, it kā redzētu viņu pirmoreiz, un imperatores sniegbaltajai sejai pārskrēja mirklīgs pietvīkums. Taču Bodolīno jau paklanījās, dziļi nodurdams skatienu, un izgāja no zāles.

## 6  Bodolīno dodas uz Parīzi

Bodolīno ieradās Parīzē nedaudz novēlojies, jo šajās skolās zēni mēdza iestāties vēl pirms četrpadsmit gadu vecuma sasniegšanas, bet Bodolīno jau bija pilni sešpadsmit. Taču viņš daudz ko bija iemācījies pie Otona un tāpēc daudzas lekcijas varēja izlaist un kā mēs vēlāk redzēsim nodarboties ar citām jaukām lietām.

Bodolīno devās ceļā kopā ar citu puisi, kāda Ķelnes bruņinieka dēlu, kurš bija izlēmis labāk pievērsties brīvajām mākslām nekā stāties karadraudzē, tā, protams, sagādādams lielas sirdssāpes savam tēvam, taču māte dēla lēmumu atbalstīja un slavināja viņa agri izpaudušās dzejnieka spējas. Bodolīno, pat ja kādreiz bija zinājis puiša īsto vārdu, bija to aizmirsis, jo visi viņu sauca par Dzejnieku, un ar šo vārdu viņu iepazina arī visi vēlāk sastaptie. Bodolīno visai drīz atklāja, ka Dzejnieks vēl nav sarakstījis nevienu pašu dzejoli, tikai mūždien apgalvoja, ka gribētu tos rakstīt. Un, tā kā viņš allaž skandēja citu sacerētus pantus, tad beigu beigās arī viņa tēvs nāca pie pārliecības, ka dēlam lemts sekot Mūzu aicinājumam, un ļāva viņam doties uz augstajām skolām. Par nelaimi, lāga bruņinieks maldīgi bija pārliecināts, ka arī Parīzē pietiks ar nieka summu, par kuru gluži labi varēja izdzīvot Ķelnē, un dēlam līdzi iedeva tik pieticīgi pildītu zutni, ka par šo naudu tik tikko varēja vilkt dzīvību.

Sasniedzis savu ceļamērķi, Bodolīno tūdaļ steidza pakļauties imperatores gribai un uzrakstīja viņai dažas vēstules.Sākumā viņš cerēja, ka, paklausot šim aicinājumam, spēs remdēt savas alkas, bet drīz atklāja, cik mokoši grūti ir rakstīt viņai perfektas un gludi pieklājīgas vēstules, kurās nedrīkstēja atklāt savas patiesās jūtas. Vēstulēs viņš aprakstīja Parīzi, pilsētu, kurā jau bija daudz skaistu baznīcu, kurā varēja elpot labu gaisu, kur debesis bija plašas un dzidras, izņemot brīžus, kad lija lietus, bet arī tas negadījās biežāk kā reizi vai divas dienā, un cilvēkam, kurš dzimis zemē, kur valda gandrīz mūžīga migla, šī bija vieta, kur valdīja mūžīgais pavasaris. Te bija līkumota upe ar divām salām, un tās ūdens bija ļoti labs dzeršanai, un turpat aiz pilsētas mūriem pletās spirdzinoši lauki un pļavas, kā, piemēram, pļava pie Svētā Žermēna abatijas, kur viņš vadīja jaukas pēcpusdienas, spēlēdams bumbu.

Viņš Beatrisei rakstīja arī par pirmo dienu grūtībām, kad bija vajadzējis sameklēt istabu, ko dalīt kopā ar biedru, neļaujot, lai dzīvokļa saimnieki noplēš viņiem deviņas ādas. Par dārgu maksu viņi atrada diezgan plašu kambari, kur bija galds, divi soli, plaukti grāmatām un lāde. Tur bija arī augsta gulta ar strausa dūnu pēli un otra zemāka gulta uz ritenīšiem ar pēli no zoss dūnām, un pa dienu mazāko gultu pabīdīja zem lielās. Pēc neilgas vilcināšanās neziņā, kā pareizāk sadalīt gultas, draugi nolēma katru vakaru izspēlēt šahu, uzvarētājam balvā piešķirot ērtāko guļvietu, bet tas gan vēstulē bija noklusēts, jo galmā šahu uzskatīja par nevēlamu spēli.

Citā vēstulē bija stāstīts, ka viņi rītos ceļas visai agri, jo mācības sākas jau septītajā stundā un turpinās līdz pat vēlai pēcpusdienai. Un jau no rīta derēja stiprināties ar krietnu ņuku maizes un bļodiņu vīna, lai pēc tam varētu klausīties skolotājus tādā kā stallī, kur bija aukstāks nekā ārā un vajadzēja sēdēt uz grīdas, pametot sev apakšā šķidru salmu klēpīti. Beatrisi šis stāsts aizkustināja, un viņa piekodināja neskopoties ar vīnu, jo citādi taču nabaga zēns visu dienu jūtoties savārdzis, un vēl viņa pieteica noalgot kalpu ne tikai tāpēc, lai tas varētu nest grāmatas, kas taču ir ļoti smagas, turklāt augstas kārtas cilvēkiem nemaz neklājas nest smagumus pašiem, bet arī tāpēc, lai tas nopirktu malku un laikus iekurtu krāsni, un, vakarā pārnākot, viņu istaba būtu tīkami silta. Un visiem šiem tēriņiem viņa atsūtīja četrdesmit Sūzas solīdus, par kuriem varētu nopirkt vērsi.

Kalpu viņi nenoalgoja un malku nenopirka, jo naktīs gluži labi varēja iztikt ar abiem dūnu pēļiem, un nauda tika iztērēta daudz prātīgāk, jo vakarus viņi pavadīja tavernās, kas bija lieliski apsildītas un kur varēja atgūt spēkus pēc grūtās mācību dienas, plakšķinot kalponēm pa sēžamvietu. Turklāt šajās līksmajās atgūšanās vietās, piemēram, Sudraba vairogā, Dzelzs krustā vai Pie trim svečturiem, varēja ne tikai veldzēties ar vīnu, tukšojot kausu pēc kausa, bet arī stiprināties ar cūkgaļas vai vistas sautējumu, ar pārīti ceptu baložu vai uz iesma gozētu zosi, vai arī ja maks bija plānāks ar sutinātu teļa kuņģi vai aitas gaļas cepeti. Bodolīno gādāja, lai Dzejniekam, kuram kabatās svilpoja vējš, nebūtu jāpārtiek tikai no teļu kuņģiem. Taču draudzība ar Dzejnieku izmaksāja visai sālīti, jo viņš spēja izsviķot tik daudz vīna, ka brangais Sūzas vērsis novājēja acīm redzami.

Izlaizdams šādus sīkumus, Bodolīno ņēmās aprakstīt savus skolotājus un visas jaukās gudrības, ko te apguva. Beatrise jūtīgi tvēra šos atklājumus, kas viņai ļāva apmierināt savas zināšanu slāpes, un vairākkārt pārlasīja vēstules, kurās Bodolīno stāstīja par gramatiku, dialektiku, retoriku, kā arī par aritmētiku, ģeometriju, mūziku un astronomiju. Bet Bodolīno pats jutās arvien lielāks gļēvulis, jo noklusēja viņai gan savas jūtas, kas mokoši kvēloja sirdī, gan visas citas gaitas, kuras nedrīkstētu atklāt ne mātei, ne māsai, ne imperatorei, kur nu vēl mīļotai sievietei.

Jā, tiesa gan, ka brīvajos brīžos viņš spēlēja bumbu, bet bumbošana bieži izvērtās par kautiņiem ar Svētā Žermēna abatijas ļaudīm vai arī starp dažādas izcelsmes studentiem, kad, piemēram, pikardieši sitās ar normandiešiem un cits citu lamāja latīniski, lai apvainojumi katram būtu labi saprotami. Šādas izdarības, protams, nepatika prevostam, kurš sūtīja savus strēlniekus apcietināt nevaldāmākos kaušļus. Skaidrs, ka tādos brīžos studenti aizmirsa savstarpējās nesaskaņas un visi kopā stājās pretī strēlniekiem.

Bet šai pasaulē neviens nav uzpērkams vieglāk par prevosta strēlniekiem, un tāpēc, ja tie saņēma ciet kādu no studentiem, visiem pārējiem nācās atvērt savu maku, lai pierunātu strēlniekus nelaimīgo atbrīvot. Tas Parīzes priekus darīja vēl dārgākus.

Otra bēda bija tā, ka studentu, kuram nav mīlas dēku, pārējie biedri izsmej. Diemžēl nekas cits studentam nav pieejams tik grūti kā sievietes. Sieviešu dzimuma studenšu vēl bija pavisam maz, un joprojām klīda nostāsti par skaisto Eloīzu, par kuras mīlestību viņas iemīļotais bija samaksājis ar savu vīrietību, turklāt studentus, jau pēc definīcijas cilvēkus ar sliktu slavu, kuri tiek pieciesti nelabprāt, taču nevarēja salīdzināt ar skolotājiem, kur nu vēl ar dižo un nelaimīgo Abelāru. Arī ar pērkamo mīlu nevarēja pārlieku aizrauties, jo tā izmaksāja dārgi un tāpēc vajadzēja vien lenkt kādu traktiera kalponīti vai tuvējā kvartāla popolānu meiču, taču kvartālā studentu vienmēr bija vairāk nekā meiteņu.

Vēl atlika vienīgi iespēja klejot pa Sitē salu ar sapņainu un reizē pārdrošu skatu un censties savaldzināt kādu turīgāku precētu kundzeni. Ļoti iecienītas bija Grēves miesnieku sievas. Šie miesnieki, sasnieguši savas godpilnās karjeras vainagojumu, vairs nekāva lopus, bet valdīja gaļas tirgū, izturēdamies kā īsti kungi. Skārņu īpašnieki bija aizvadījuši mūža lielāko daļu, skaldot un staipot vēršgaļas gabalus, un tikuši pie pārticības uz vecuma galu, tāpēc viņu laulātās draudzenes viegli ļāvās daudz glītāko studentu valdzinājumam. Taču šīs dāmas tērpās pārspīlēti greznās, ar kažokādām apmalotās drānās, nēsāja sudraba jostas un rotaslietas, un tā nu pirmajā acu uzmetienā viņas bija grūti atšķirt no augstākās klases prostitūtām, kuras, par spīti likuma aizliegumiem, uzdrošinājās ģērbties tieši tāpat. Tāpēc studentiem draudēja briesmas iekļūt nevēlamos pārpratumos un pēcāk ciest draugu izsmieklu.

Turklāt, ja arī izdevās iekarot kādu īstu kundzi vai pat šķīstu meiteni, tad agrāk vai vēlāk to nomanīja viņu vīri vai tēvi un ļāva vaļu dūrēm vai pat ķērās pie ieročiem, šādās sadursmēs nereti gadījās arī kāds ievainotais vai nogalinātais, un gandrīz vienmēr tas bija vīrs vai tēvs, un tad jau atkal vajadzēja sisties ar prevosta strēlniekiem. Bodolīno nevienu nebija nogalinājis un parasti izvairījās arī no kautiņiem, tomēr vienreiz viņam iznāca saķerties ar kādu saniknotu laulāto draugu (turklāt miesnieku). Kad vīrs ielauzās istabā, vēzējot vienu no tiem āķiem, uz kādiem mēdz uzkārt nokautos lopus, Bodolīno, būdams dedzīgs mīlestībā, bet piesardzīgs kara lietās, tūlīt mēģināja izlēkt pa logu. Bet, kamēr viņš pirms lēciena prātīgi rēķināja augstumu, āķis paguva skart viņa vaigu, uz visiem laikiem izrotājot viņa seju ar karavīra cienīgu rētu.

Arī iekarot zemākas kārtas sievietes nebija nemaz tik viegli, lenkšana bija ilga (kā te lai tiek uz lekcijām?), augām dienām vajadzēja sēdēt pie loga un uzmanīt meiteņu gaitas, un tā bija visai garlaicīga nodarbošanās. Un reizēm pavedināšanas sapņi izkūpēja gaisā, un puiši kliedēja garlaicību, liedami gājējiem uz galvas ūdeni vai no stobriņiem apšaudīdami sievietes ar zirņiem, vai pat apceldami skolotājus, kam gadījās iet garām. Un, ja skolotāji dusmojās, tad studentu bariņš viņus pavadīja līdz pašām mājām un svieda akmeņus viņu logos, jo galu galā maksātāji bija studenti, kuriem tāpēc vien pienācās tiesības uz šādiem tādiem prieciņiem.

Bodolīno stāstīja Nikētam to, ko bija noklusējis Beatrisei, proti, ka arī viņš pamazām bija kļuvis par vienu no klēriķiem, kas studēja brīvās mākslas Parīzē, jurisprudenci Boloņā, medicīnu Salerno vai maģiju Toledo, taču nevienā no šīm vietām neapguva labas manieres. Un Nikēta nezināja, vai izrādīt sašutumu, brīnīties vai smieties. Bizantijā pastāvēja tikai privātskolas jaunekļiem no turīgām ģimenēm, šajās skolās zēni jau kopš agras bērnības mācījās gramatiku un lasīja darbus par kristīgo žēlsirdību un klasiskās kultūras šedevrus; sasnieguši vienpadsmit gadu vecumu, viņi apguva poētiku un retoriku, mācīdamies rakstīt pēc senatnes autoru literārajiem paraugiem, un, jo retākus un izsmalcinātākus vārdus viņi lietoja, jo sarežģītākas teikumu konstrukcijas veidoja, jo spožāku nākotni viņiem paredzēja impērijas administrācijā. Vēlāk viņi kļuva vai nu par mācītiem vīriem kādā klosteri, vai arī turpināja studijas, piemēram, tieslietās vai astronomijā pie privātiem skolotājiem. Taču Bizantijā zēni mācījās nopietni, turpretī Parīzē kā šķita Nikētam studenti darīja visu iespējamo, vienīgi mācībām tiem neatlika laika.

Bodolīno steidza labot viņa iespaidus: Parīzē mēs ļoti daudz strādājām. Piemēram, jau pēc pirmajiem mācību gadiem mums bija jāpiedalās disputos, un disputos cilvēks iemācās izteikt iebildumus un nonākt pie secinājumiem, tātad atrast jautājuma galīgo atrisinājumu. Un turklāt tev nevajadzētu domāt, ka vissvarīgākā nodarbošanās studentam ir lekciju apmeklēšana un ka krogs ir tikai vieta, kur notriekt laiku. Studium labākā īpašība ir tā, ka tu, jā, protams, mācies no skolotājiem, bet vēl vairāk tu vari iemācīties no saviem biedriem, jo īpaši no tiem, kas ir vecāki par tevi, un viņi tev stāsta, ko ir lasījuši, un tu atklāj, ka pasaule ir brīnumu pilna un, tā kā tava dzīve ir par īsu, lai apceļotu visu pasauli, tad, ja vēlies šos brīnumus iepazīt, tev neatliek nekas cits kā izlasīt visas grāmatas.

Bodolīno bija varējis izlasīt daudz grāmatu jau pie Otona, bet viņš pat nebija iedomājies, ka pasaulē grāmatu varētu būt tik daudz, cik to bija Parīzē. Tās gan nebija pieejamas visiem, bet ar labvēlīga likteņa gādību vai, pareizāk, centīgi apmeklējot lekcijas, Bodolīno bija varējis iepazīties ar Abdulu.

Lai izskaidrotu, kas Abdulam bija kopīgs ar bibliotēkām, man jāatkāpjas solis atpakaļ pagātnē. Tātad kādu rītu, klausīdamies lekciju un, kā parasti, pūzdams elpu uz stingstošajiem pirkstiem un ar atsalušu sēžamvietu tupēdams uz plānās salmu kārtas, kas vāji sargāja no aukstuma, kas nāca no grīdas, ledaini saltas kā visa Parīze tais ziemas dienās, es sev līdzās ievēroju puisi, kurš, spriežot pēc tumsnējās ādas krāsas, bija saracēnis, taču viņa mati bija sarkani rudi, un saracēņiem tādi nemēdz būt. Nezinu, vai viņš klausījās lekciju vai ļāvās savām domām, bet viņa skatiens bija aizklīdis tālumā. Laiku pa laikam viņš drebinādamies savilka ciešāk savas drānas un tad atkal skatījās tukšumā, bet brīžam kaut ko pierakstīja uz savas tāfelītes. Pastiepu kaklu un ieraudzīju, ka puse tāfeles bija piezīmēta ar mušu kājiņām līdzīgiem ķeburiem arābu burtiem, bet otra puse bija aizpildīta valodā, kas atgādināja latīņu mēli, tomēr rakstītais nebija latīniski un drīzāk šķita radniecīgs mana dzimtā novada izloksnēm. Tā nu, kad lekcija bija galā, es mēģināju uzsākt ar viņu sarunu; viņš atbildēja ļoti laipni, it kā jau sen būtu ilgojies atrast kādu sarunbiedru. Mēs draudzīgi devāmies pastaigāties gar upes krastu, un viņš man atklāja savu dzīves stāstu.

Tātad puisi sauca par Abdulu, kā īstu mori, bet viņa māte bija dzimusi Hibernijā lūk, kāpēc viņa mati bija rudi, jo tādi tie ir visiem, kas nāk no šīs tālās salas, un pieņemts uzskatīt, ka visi hibernieši ir dīvaiņi un sapņotāji. Abdula tēvs bija provansietis, cēlies no ģimenes, kas bija apmetusies uz dzīvi jūras viņā pusē pēc Jeruzalemes iekarošanas, pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem. Kā Abduls man centās izskaidrot, šie dižciltīgie franki aizjūras karalistēs bija pārņēmuši pašu iekaroto tautu paradumus, ģērbās kā turki un nēsāja turbānus, runāja savu ienaidnieku valodā, un daudz netrūka, lai viņi sekotu arī Alkorāna priekšrakstiem. Tāpēc šo sarkanmataino hibernieti (pa pusei hibernieti) sauca par Abdulu un viņa seju bija nobrūninājusi dzimtās Sīrijas saule. Parasti viņš domāja arābu valodā, bet provansiešu valodā stāstīja ziemeļu ledaino jūru senās sāgas, ko bija dzirdējis no savas mātes.

Bodolīno tūdaļ jautāja Abdulam, vai viņš ieradies Parīzē, lai atkal kļūtu par īstu kristieti un iemācītos runāt, kā pieklājas, proti, labā latīņu valodā. Taču par iemesliem, kuru dēļ ieradies Parīzē, Abduls izteicās visai izvairīgi. Viņš tikai ieminējās, ka viņam gadījies kāds piedzīvojums briesmīgs, kā Bodolīno varēja noprast, tāds kā šausminošs pārbaudījums, kuram viņš ticis pakļauts jau zēna gados, un tāpēc dižciltīgie vecāki nolēmuši sūtīt viņu uz Parīzi, lai pasargātu no nez kādas atriebības. Runājot par šiem notikumiem, Abduls sadrūma un nosarka, kā nu spēj nosarkt moris, viņam trīcēja rokas, un Bodolīno nolēma mainīt sarunas tēmu.

Abduls bija gudrs puisis un jau pēc dažiem Parīzē pavadītiem mēnešiem brīvi runāja gan latīniski, gan vietējā tautas valodā; viņš mitinājās pie kāda sava tēvoča, kurš bija Svētā Viktora abatijas kanoniķis, bet Svētā Viktora abatija bija viena no svarīgākajām šīs pilsētas (un varbūt visas kristīgās pasaules) gudrības svētnīcām, un abatijas bibliotēka bija bagātāka par Aleksandrijas bibliotēku. Un tāpēc nākamajos mēnešos, pateicoties draudzībai ar Abdulu, arī Bodolīno un Dzejnieks varēja piekļūt šai visaptverošas gudrības krātuvei.

Bodolīno jautāja Abdulam, ko viņš raksta lekciju laikā, un draugs atbildēja, ka pieraksti arābu valodā esot daži no skolotāja izteikumiem par dialektiku, jo arābu valoda noteikti ir vispiemērotākā filosofijai. Bet pārējais esot rakstīts provansiešu valodā. Par to viņš negribēja runāt un ilgi liedzās, tomēr izskatījās, ka viņam gribētos, lai viņu lūdzas vēl uzstājīgāk, un visbeidzot viņš iztulkoja savus pierakstus. Tā bija dzeja un skanēja aptuveni tā: Ak, mana tālā, ziedošā… Pie tevis domas tālu klīst, par tevi domājot, sāp sirds… Ak, mana draudzene, kas nezināma man… *

*Šeit un turpmāk no parindeņiem atdzejojis Kārlis Vērdiņš.

Tu raksti dzejoļus? jautāja Bodolīno.

Es dziedu dziesmas. Izdziedu to, ko jūtu. Es mīlu kādu tālu princesi.

Princesi? Kas viņa ir?

Nezinu. Es viņu redzēju pareizāk, ne gluži redzēju, bet ir tā, it kā es viņu būtu redzējis kad biju gūstā Svētajā zemē… nu tolaik, kad man gadījās tas piedzīvojums, par kuru es tev vēl neesmu stāstījis. Un mana sirds iedegās, un es zvērēju mūžīgu mīlestību šai kundzei. Nolēmu ziedot viņai savu dzīvi. Varbūt kādu dienu es viņu atradīšu, taču es baidos, ka tas patiešām varētu notikt. Ir tik skaisti ilgoties pēc neiespējamas mīlestības.

Bodolīno jau gribēja izmest kādu dzēlību, bet tad atcerējās, ka arī viņš skumst pēc neiespējamas mīlestības (kaut arī viņš Beatrisi bija skaidri redzējis un viņas tēls nedeva viņam mieru naktīs), un viņu aizkustināja Abdula liktenis.

Lūk, kā sākas sirsnīga draudzība. Tai pašā vakarā Abduls ieradās Bodolīno un Dzejnieka mājoklī, paķēris līdzi mūzikas instrumentu, kādu Bodolīno agrāk nebija redzējis: tam bija mandeles forma un daudzas nospriegotas stīgas. Un Abduls, ļaudams pirkstiem klejot pa stīgām, dziedāja:

Kad strauta straume dzidra līst

un saules gaismā koši mirdz

jau mežrozīte pilnā plaukumā,

tad kādā zarā lakstīgala

vijīgā un klusā dziesmā trīs,

un viņas pogošana maigā jaukumā

ar manu balsi kopā skan.

Pie tevis domas tālu klīst,

par tevi domājot, sāp sirds,

un zāles nerod mana dvēsle dziedošā,

tā vēlas sekot tev līdz galam

un tavā siltā patvērumā krist,

ak, mana tālā, ziedošā…

ak, mana draudzene, kas nezināma man.

Bet tevis manā tuvumā vēl nav,

es degu ugunīs un trīcu tā kā salā.

Nekur es neredzējis kristieti

starp dzīvajām un Dieva prāts tāds ir -,

ne jūdieti, ne saracēņu jaunavu,

kam veidols būtu tikpat karalisks.

Kā tavu mīlestību iegūt var?

No agra rīta, vēlu vakarā

es saucu tik pēc tās, tai tālā malā,

tad prāts mans paliek slims,

un ilgu mutuļi no saules mani šķir.

Šīs sāpes mani dziedina,

tās dziļi tā kā ērkšķis grimst,

bet manu vaigu miklo asara.

Melodija bija maiga, skaņas modināja agrāk neapjaustas vai slēptas kaislības, un Bodolīno domāja par Beatrisi.

Dievs žēlīgais, teica Dzejnieks, kāpēc es neprotu rakstīt tik skaistu dzeju?

Es negribu kļūt par dzejnieku. Es dziedu tikai sev pašam, un ar to man pietiek. Ja gribi, es tev uzdāvināšu savus dzejoļus, teica atmaigušais Abduls.

Jā, jā, novilka Dzejnieks, kad es tos no provansiešu valodas iztulkošu vāciski, sūds vien tur sanāks…

Abduls kļuva par trešo šajā kompānijā, un, kad Bodolīno izmisīgi centās nedomāt par Beatrisi, šis sasodītais sarkanmatainais moris ņēma savu nolādēto mūzikas rīku un dziedāja dziesmas, kas plosīja Bodolīno sirdi:

Lakstīgala koku lapotnē

mīlu dod un mīlu paģērē,

savam draugam dzied kā draudzene,

abi kopā dziesmas stabulē,

kad tiem līdzi līksmi burbulējam

pļavas vidū dzirdu strautu,

es jūtu prieku sirdī.

Jūtu es, kā pierietē

pilna mīlas arī mana dvēsele,

balvu lielāku tā nemeklē

kā mīlu, ko man viņa atvēlē.

Un kura tūdaļ labprāt iemītē

ar sāpju pilnu baudu

manā slimā sirdī.

Bodolīno klusībā prātoja, ka reiz arī viņš sarakstīs dziesmas savai tālajai imperatorei, bet nezināja, kā īsti tas darāms, jo ne Otons, ne Rāhevins nekad nebija ar viņu runājuši par dzeju, vienīgi retumis bija iemācījuši viņam kādu garīgo himnu. Bet pagaidām viņš izmantoja draudzību ar Abdulu, lai piekļūtu Svētā Viktora klostera bibliotēkai, kur pavadīja garus rīta cēlienus, kas tika atrauti lekcijām, un, pavērtas lūpas kustinādams, lasīja pasakainus tekstus ne jau gramatikas mācību grāmatas, bet Plīnija vēsturi, Aleksandra romānu, Solīna ģeogrāfiju un Isidora etimoloģijas…

Viņš lasīja par tālām zemēm, kur dzīvo krokodili lielas ūdensčūskas, kas, aprijušas cilvēkus, raud, un kustīgs tām ir augšžoklis, bet mēles nav; un hipopotami, kas ir pa pusei cilvēki un pa pusei zirgi; un leikokroka zvērs, kam ir ēzeļa rumpis, pakaļpuse kā briedim, krūtis un ciskas kā lauvam, kājas kā zirgam, divzarots rags un plata mute, kas stiepjas līdz pat ausīm, un no tās plūst gandrīz cilvēciska balss, bet zobu vietā tam ir viens vienīgs kauls. Viņš lasīja par zemēm, kur mājo cilvēki, kuriem kājas nelokās ceļos, un cilvēki bez mēles, un cilvēki ar milzīgām ausīm, kurās tie ietīstās, lai paglābtos no aukstuma, un vēl vienkāji, kas jo ātri prot lēkšot uz savas vienīgās pēdas.

Bodolīno nevarēja sūtīt Beatrisei cita sacerētas dziesmas (un, pat ja viņš tādas būtu sacerējis pats, tik un tā neuzdrošinātos) un nolēma, ka, tāpat kā mīļotajai mēdz sūtīt ziedus un rotas, viņš tai dāvinās visus brīnumus, ko iekaroja grāmatu lappusēs. Un viņš tai rakstīja par klajumiem, kur aug miltu un medus koki, par Ararata kalnu, kura virsotnē skaidrās dienās var saskatīt Noasa šķirsta atliekas, un tie, kas uzkāpuši šī kalna galā, apgalvo, ka esot piedūruši pirkstu caurumam, pa kuru izskrējis dēmons, kad Noass noskaitījis benedicite. viņš tai stāstīja par Albāniju, kur cilvēki ir baltāki nekā jebkurā citā zemē, un spalviņas tiem uz ķermeņa ir tik retas kā kaķa ūsas; un vēl par zemi, kur cilvēkam, kurš nostājies ar seju pret austrumiem, ēna krīt pie labās rokas; un par citu zemi, kur mīt pārsteidzoši nežēlīgi ļaudis ja viņu saimē piedzimst bērns, tie ļaujas dziļām sērām, bet lielas dzīres rīko, ja kāds nomirst; un par zemēm, kur slejas milzīgi zelta kalni, ko sargā skudras, tik lielas kā suņi, un kur dzīvo amazones, kareivīgas sievietes, kas vīriešus piespiedušas mitināties kaimiņu novadā, un, kad viņām piedzimst zēns, to sūta pie tēva vai nogalina, bet, kad piedzimst meitene un tā ir augstas kārtas, tai ar nokaitētu dzelzi izdedzina kreiso krūti, lai viņai būtu ērtāk nēsāt vairogu, bet zemas kārtas meitenei izdedzina labo krūti, lai viņa varētu šaut ar loku. Un vēl viņš Beatrisei rakstīja par Nīlu par vienu no četrām upēm, kuru izteka meklējama zem kalna Paradīzes Dārzā, un šī upe plūst cauri Indijas tuksnešiem, tad ietiecas pazemē un atkal izplūst virs zemes netālu no Adasa kalna un, šķērsojusi Ēģipti, ietek jūrā.

Bet, kad Bodolīno grāmatās sasniedza Indiju, viņš gandrīz piemirsa Beatrisi, un viņa prāts pievērsās citiem sapņiem, jo viņš bija sev iegalvojis, ka tieši tai pusē atrodas (ja vispār pastāv) zeme, kur valda Presbyter Johannes, par kuru viņam bija stāstījis Otons. Bodolīno tā arī nebija atmetis domas par Priesteri Jāni, viņš par to domāja ikreiz, kad lasīja par svešām zemēm, un vēl jo vairāk brīžos, kad šķirstīja pergamentus, ko izraibināja daudzkrāsainas miniatūras, kurās bija attēloti dīvaini radījumi, piemēram, ragainie cilvēki vai pigmeji, kuri aizvada savu dzīvi, karodami pret dzērvēm. Bodolīno par Priesteri domāja tik daudz, ka sirds dziļumos tas viņam bija kļuvis tik tuvs kā vecs ģimenes draugs. Un tāpēc uzzināt, kur Priesteris dzīvo, Bodolīno bija ļoti svarīgi, un, pat ja izrādītos, ka Priesteris nedzīvo nekur, Bodolīno tomēr vajadzēja atrast kādu Indiju, kur to nometināt, jo viņu taču saistīja zvērests (kaut arī nekad neizrunāts) mīļajam mirstošajam bīskapam.

Par Priesteri viņš pastāstīja arī abiem saviem draugiem, kurus tūdaļ aizrāva šī spēle, un viņi atstāstīja Bodolīno ikvienu neskaidru un dīvainu ziņu, ko atrada, lasīdami bibliotēkas kodeksus, ikvienu ziņu, no kuras uzvēdīja kaut tikko manāma Indijas vīraka smarža. Un Abdulam iešāvās prātā doma, ka viņa tālā princese, ja jau tā ir tāla, noteikti slēpj savu žilbinošo skaistumu tai zemē, kas ir tālāka par visām citām.

Jā, atbildēja Bodolīno, bet pa kuru ceļu jādodas, lai nonāktu Indijā? Tā droši vien atrodas netālu no Paradīzes Dārza un tātad meklējama Austrumzemju tālākajā austrumu malā, tieši tur, kur beidzas zeme un sākas Okeāns…

Viņi vēl nebija sākuši apmeklēt astronomijas lekcijas, un tāpēc viņu priekšstati par Zemes formu vēl bija visai miglaini. Dzejnieks joprojām bija pārliecināts, ka Zeme ir liels, plakans klajums, kura malās Okeāna ūdeņi gāžas lejup, Dievs vien zina, kādos dziļumos. Turpretī Bodolīno no Rāhevina bija dzirdējis kaut arī kanoniķis, to teikdams, nebija slēpis zināmu skepticismu -, ka ne tikai dižie antīkās pasaules filosofi un visu astronomu tēvs Ptolemajs, bet arī svētais Isidors bija apgalvojuši, ka Zeme ir lode, un pat vēl vairāk Isidors par to bija tik kristīgi pārliecināts, ka bija aprēķinājis Zemes apkārtmēru pa ekvatoru, un tas esot astoņdesmit tūkstoši stadiju. Taču Rāhevins, itin kā sagatavodams sev atkāpšanās ceļu, bija piebildis, ka daži baznīcas tēvi, piemēram, lielais Laktancijs, bija atgādinājuši, ka saskaņā ar Bībeli Zemei esot tabernākula forma un tātad zeme un debesis kopumā ir jāuzlūko kā liels šķirsts, kā templis ar skaistu kupolu un grīdu, kā liela kaste, nevis bumba. Rāhevins, būdams ļoti piesardzīgs vīrs, turējās pie viedokļa, ko bija paudis svētais Augustīns: proti, ka, iespējams, taisnība esot bijusi senajiem pagānu filosofiem un Zeme esot apaļa, un Bībelē par tabernākulu runāts tikai tēlainā nozīmē, tomēr zināšanas par Zemes formu nekādi nepalīdzot atrisināt vienīgo svarīgo katra krietna kristieša uzdevumu tas ir, kā izglābt savu dvēseli, un tātad pat pusstunda, kas veltīta spriedelējumiem par Zemes formu, ir tukši izšķiests laiks.

Manuprāt, tas ir pareizi teikts, bilda Dzejnieks, kurš gribēja drīzāk steigties uz krogu, un ir veltīgi meklēt šīszemes Paradīzi, kam taču vajadzētu būt īstam brīnumam ar gaisa dārziem, kas palikuši neapdzīvoti kopš Ādama laikiem, un vēlāk neviens vairs nav centies nostiprināt terases ar dzīvžogiem un mietiņiem, un lielo plūdu laikā to visu droši vien ieskaloja Okeānā.

Turpretī Abduls bija cieši pārliecināts, ka Zeme ir lode. Ja tā būtu tikai plakans klajums, viņš nesatricināmā stingrībā argumentēja, tad mans skatiens (ko mana mīlestība dara īpaši asu, kā jau visiem mīlētājiem) spētu tiekties tālu, tālu un uztvert jel kādu liecību par manas mīļotās klātieni, taču Zemes apaļais izliekums viņu slēpj no mana ilgpilnā skatiena. Un Abduls parakņājās Svētā Viktora abatijas bibliotēkas krājumos un atrada tur kartes, ko pēcāk pēc atmiņas mēģināja atveidot saviem draugiem.

Zemi kā liels gredzens ieskauj Okeāns un sadala trīs lielas ūdens straumes: Hellesponts, Vidusjūra un Nīla.

Pagaidi kur šeit atrodas austrumi?

Te augšpusē, dabiski, te, kur ir Āzija; un pašā Austrumu malā, tieši tur, kur lec saule, atrodas Paradīzes Dārzs. Pa kreisi no Paradīzes ir Kaukāza kalns, un turpat netālu no tā Kaspijas jūra. Un jums ir jāzina, ka Indijas pavisam ir trīs: viena ir Lielā Indija, kur ir ļoti karsts un kas atrodas pa labi no Paradīzes Dārza; otra ir Ziemeļu Indija viņpus Kaspijas jūras, un tātad šeit kartē tā atrodas te, augšējā kreisajā malā, un tur ir tik auksts, ka ūdens kļūst ciets kā kristāls, un tur dzīvo Goga un Magoga ciltis, ko Aleksandrs Lielais ieslodzīja aiz mūriem; un visbeidzot ir arī Mērenā Indija, un tā atrodas netālu no Āfrikas. Bet Āfriku jūs redzat šeit lejā, labajā pusē, dienvidos, kur plūst Nīla un kur atrodas Arābijas līcis un Persijas līcis, tieši pie Sarkanās jūras, aiz kuras stiepjas tikai tuksnesīga zeme, kas ir ļoti tuva ekvatora saulei, un tāpēc tur ir tik karsts, ka neviens nespēj šo zemi sasniegt. Bet rietumos no Āfrikas, līdzās Mauritānijai, lūk, Svētlaimīgo salas jeb Nozaudētā sala, ko pirms dažiem gadsimtiem atklāja kāds svētais no manas zemes. Un lejāk ziemeļos ir zeme, kur dzīvojam mēs, redz, Konstantinopole Hellesponta krastā, un Grieķija, un Roma, un galējos ziemeļos ģermāņu novadi un Hibernijas sala.

Kā gan tu spēj nopietni uztvert šādu karti, smīkņāja Dzejnieks, kas tev Zemi rāda plakanu, bet tu pats taču apgalvoji, ka tā esot apaļa lode?

Kā gan tu spried? sašutis atbildēja Abduls. Vai tad tu spētu attēlot lodi tā, lai būtu redzams viss, kas uz tās atrodas? Karte ir radīta, lai palīdzētu atrast ceļu, un, kad tu soļo pa Zemes virsu, tu to neredzi apaļu, bet gan plakanu. Un turklāt, kaut arī Zeme ir lode, visa tās apakšdaļa ir neapdzīvota un to sedz Okeāns, un, ja kādam tur būtu jādzīvo, tas dzīvotu ar kājām gaisā un ar galvu lejup. Tāpēc, lai attēlotu augšējo daļu, pietiek ar tādu apli kā šis. Bet es gribu labāk izpētīt abatijā atrodamās kartes, turklāt bibliotēkā es iepazinos ar kādu klēriķi, kurš zina visu par Paradīzes Dārzu.

Jā, jā, viņš tur bija klāt tai brīdī, kad Ieva pasniedza Ādamam ābolu, atteica Dzejnieks.

Nav jābūt bijušam kādā vietā, lai par to visu zinātu, atbildēja Abduls, jo citādi jūrnieki būtu gudrāki par teologiem.

Un to visu es tev stāstu, Bodolīno skaidroja Nikētam, lai tu saprastu, ka jau kopš pirmajiem gadiem Parīzē, kad mums gandrīz vēl nedīga bārda, mūs arvien vairāk aizrāva šie jautājumi, kas pēc daudziem gadiem mūs aizveda līdz vistālākajai pasaules malai.

## 7  Bodolīno panāk, ka Beatrise raksta mīlestības vēstules un Dzejnieks vārsmas

Pavasarī Bodolīno atklāja, ka viņa mīlestība aizvien pieņemas spēkā, kā jau šai gadalaikā notiek ar visiem mīlētājiem, un viņu vairs nespēja remdēt nožēlojamās izpriecas ar meitenēm, kurām nebija nekādas vērtes, gluži otrādi salīdzinājumā ar šīm dēkām viņa jūtas šķita neizmērojamas, jo skaistums, iznesība, gudrība un karaliskais svaidījums nebija vienīgās īpašības, kas apliecināja Beatrises pārākumu, viņa turklāt bija nesasniedzami tāla. Un Abduls nebeidza viņu mocīt, apdziedādams nesasniedzamības valdzinājumu, un aizvadīja garus vakarus, glāstīdams savu mūzikas instrumentu un skandēdams aizvien jaunas dziesmas, un, lai pilnībā varētu izbaudīt to burvību, Bodolīno bija iemācījies arī provansiešu mēli.

Kad maijā dienas garas tiek,

skan maigi putnu dziesmas tālumā,

es tagad esmu ceļinieks

un atceros par savu mīļo tālumā.

Ar galvu nokārtu es eju sāpju mākts,

ne dziesmas, ne vilkābeles ziedi mani neiepriecina…

Bodolīno sapņoja. Abduls krīt izmisumā, ilgodamies reiz ieraudzīt savu nepazīstamo princesi, tā viņš sev teica. Ak, laimīgais! Daudz ļaunākas ir manas mokas, jo man noteikti agrāk vai vēlāk atkal būs jāskata vaigā mana iemīļotā, un man nav lemta tā laime būt viņu nekad neredzējušam, mani ir piemeklējis liktenis zināt, kas un kāda viņa ir. Bet, ja Abduls rod sev mierinājumu, stāstot par savām ciešanām mums, tad kāpēc es to nevarētu rast, izstāstot par savām mokām viņai? Citiem vārdiem sakot, Bodolīno apjauta, ka spētu apvaldīt savas sirds trīsas, izlikdams rakstos visu, ko jūt, kaut arī viņa mīlestības objekts šos maiguma dārgumus nekad nesaņems. Un tāpēc dziļā naktī, kad Dzejnieks jau gulēja, Bodolīno rakstīja.

"Zvaigzne lej gaismu pār polu, un mēness dāvā krāsas naktij. Bet man par ceļa rādītāju ir tikai viens spīdeklis, un, ja tad, kad tumsība klīdis, mana zvaigzne uzlēks austrumu pusē, mans prāts vairs nezinās sāpju tumsas. Tu esi mana zvaigzne gaismas nesēja, kas padzīs nakti, un bez Tevis pat gaisma ir nakts, bet kopā ar Tevi pat nakts ir starojoša gaisma."

Un vēl: "Ja esmu izsalcis, vienīgi Tu spēj remdēt manu salkumu; ja esmu izslāpis, vienīgi Tu spēj veldzēt manas slāpes. Bet ko gan es saku? Tu mani mielo, bet nekad nesniedz sātu. Nekad neesmu guvis Tevis līdz sātam un nekad nepiesātināšos…" Un vēl: "Tik neaptverams ir Tavs maigums, tik apbrīnojama ir Tava noturība, tik neaprakstāms ir Tavas balss dzidrums, un tāds ir daiļums un iznesība, kas Tevi rotā, ka būtu aizvainojoši censties izteikt tos vārdiem. Lai aizvien spēcīgāk uzliesmo uguns, kas mūs sadedzina, un lai tā neizplēn, un, jo dziļāk šīs liesmas būs apslēptas, jo dedzīgāk tās kvēlos un maldinās skauģus un nelabvēļus, un lai nekad nezūd šaubas par to, kurš no mums diviem mīl vairāk, un tā lai starp mums vienmēr rit brīnišķīga sacīkste, kurā uzvaram mēs abi…"

Tās bija skaistas vēstules, un, tās pārlasot, Bodolīno drebēja un arvien vairāk iemīlēja būtni, kura spēja iedvest šādu kaisli. Un tad pienāca brīdis, kad Bodolīno vairs nespēja paciest neziņu, kā Beatrise būtu pieņēmusi šo maigo vardarbību, un viņš nolēma viņu pamudināt atbildēt. Un, pūlēdamies atdarināt viņas rokrakstu, viņš sev rakstīja:

"Mīlestībai, kas kāpj no manas sirds dzīlēm un ir smaržaināka par vistīkamākajiem aromiem, ziediem, kas izslāpuši pēc Tavas jaunības, tā, kura ir Tava ar miesu un dvēseli, vēlē mūžīgās laimes svaigumu… Tev, mana līksmā cerība, es dāvāju savu uzticību un pilnīgā paļāvībā arī sevi pašu, cik ilgi vien es dzīvošu…"

"Ak," viņš tai tūlīt atbildēja, "lai Tu saņem visu labo, jo Tevī ir mans labums, Tevī mana cerība un mans patvērums. Vēl neesmu modies no miega, kad mans gars jau atrod Tevi, ko es glabāju sevī…"

Un viņa dedzīgi atbildēja: "Kopš pirmā brīža, kad mēs viens otru ieraudzījām, vienīgi Tevi es esmu izraudzījusi, un, izraudzīdama Tevi, esmu Tevi vēlējusies, un, vēlēdamās Tevi, esmu Tevi meklējusi, un, meklēdama Tevi, esmu Tevi atradusi, un, atrazdama Tevi, esmu Tevi mīlējusi, un, mīlēdama Tevi, esmu Tevi iekārojusi, un, iekārodama Tevi, esmu iecēlusi Tevi savā sirdī pāri visam… un esmu baudījusi Tava medus saldmi… Es sveicinu Tevi, mana sirds, mana miesa, mans vienīgais prieks…"

Šī sarakste turpinājās vairākus mēnešus un sākumā sniedza veldzi Bodolīno satrauktajam garam, tad vislielāko prieku, un visbeidzot pāri malām kūsājošu lepnumu, jo mīlētājs pat nespēja aptvert, kā gan iemīļotā viņu tik ļoti mīl. Kā jau visi iemīlējušies, Bodolīno kļuva godkārīgs, un, kā visi iemīlējušies, viņš rakstīja, ka grib citiem nesasniedzamā slepenībā ar iemīļoto izbaudīt abu kopīgo noslēpumu, bet tai pašā laikā pieprasīja, lai visa pasaule zinātu par viņa laimi un reibtu no viņa iemīļotās neaprakstāmās piemīlības.

Tāpēc kādu dienu viņš parādīja savu epistulāriju draugiem. Viņš izvairīgi noklusēja, ar ko un kā pārmijis šīs vēstules. Viņš nemeloja, gluži otrādi viņš teica, ka rādot šīs vēstules draugiem tikai tāpēc, ka tās esot viņa iztēles radītas. Bet abi draugi nosprieda, ka tieši šoreiz Bodolīno melo, un vēl jo vairāk apskauda viņa laimi. Abduls klusībā piedēvēja šīs vēstules savai princesei un jūsmoja tā, it kā tās būtu saņēmis viņš pats. Dzejnieks pūlējās izrādīt, ka nepiešķir lielu nozīmi šai literārajai spēlei (lai gan sirds dziļumos viņam kremta, ka nav pratis sarakstīt tik skaistus vārdus, kas kādu pamudinājuši rakstīt vēl skaistākas atbildes), un, tā kā viņam nebija nevienas, kurā iemīlēties, viņš iemīlējās pašās vēstulēs un tas, kā smaidot komentēja Nikēta, nebija nekas pārsteidzošs, jo jaunībā cilvēki bieži ir gatavi iemīlēt pašu mīlestību.

Varbūt gribēdams gūt jaunu ierosmi savām dziesmām, Abduls vēstules centīgi pārrakstīja, lai naktīs varētu tās pārlasīt Svētā Viktora abatijā. Taču kādu dienu viņš atklāja, ka vēstules viņam nolaupītas, un bažījās, ka tās nakts tumsā netikli burtojis kāds izlaidīgs kanoniķis un pēc tam iejaucis starp tūkstošiem citu abatijas manuskriptu. To uzzinājis, Bodolīno nodrebinādamies ieslēdza vēstules lādē un kopš šīs dienas pārtrauca saraksti, lai nekompromitētu savu vēstuļu biedreni.

Tomēr katrā ziņā vajadzēja rast izpausmi savām septiņpadsmit gadu veca puiša alkām, tā nu Bodolīno sāka rakstīt dzeju. Vēstulēs viņš bija vēstījis par savu šķīsto mīlestību, turpretī tagad vingrinājās, sacerēdams krogus dzeju, kādā tā laika studenti slavināja savu izlaidīgo un bezrūpīgo dzīvi, neaizmirsdami pievienot arī skumjus mājienus, ka tā tiek izšķiesta tukši.

Gribēdams apliecināt Nikētam savu talantu, Bodolīno noskaitīja dažus hemistihus:

Feror ego veluti sine nauta navis,

ut per vias neris vaga fertur avis…

Quidquit Venus imperat labor est suavis,

quae nunquam in cordibus habitat ignavis.

Manīdams, ka Nikēta slikti saprot latīņu valodu, viņš aptuveni iztulkoja: Es klīstu kā kuģis bez stūrmaņa, kā putns skrien pa debesu ceļiem… Bet cik tīkamas pūles ir pakļauties Veneras pavēlēm, pūles, kas ir svešas gļēviem gariem…

Kad Bodolīno parādīja šo un vēl citus dzejoļus Dzejniekam, tas pietvīka skaudībā un kaunā un raudāja, un atzinās, ka neauglīgs sausums māc viņa iztēli, un nolādēja savu nespēju, kliegdams, ka labāk gribētu neprast iegūt sievieti nekā atklāt, ka nav spējīgs izpaust dzejā savas jūtas un jūtot viņš tieši to, ko Bodolīno te tik labi izteicis, tā ka viņam pat griboties jautāt, vai draugs to nav lasījis viņa sirdī. Un tad piebilda, cik lepns būtu viņa tēvs, ja uzzinātu, ka dēls raksta tik skaistus dzejoļus, un galu galā viņam taču kādu dienu vajadzēs pamatot savai ģimenei un pasaulei, kāpēc tik ilgi nesis Dzejnieka pavārdu, kas viņam joprojām glaimoja, tomēr lika justies kā poetagloriosus, lielībniekam, kurš piesavinājies nepelnītu godu.

Bodolīno, redzēdams Dzejnieku tik izmisušu, ielika pergamenta lapu viņam rokās un piedāvāja viņam savus dzejoļus, lai draugs tos varētu rādīt pasaulei kā savējos. Tā bija vērtīga dāvana; jo gadījās, ka Bodolīno, rakstīdams Beatrisei un gribēdams pastāstīt ko jaunu, aizsūtīja viņai savus dzejoļus, uzdodams tos par drauga sacerētiem. Beatrise pantus nolasīja Frīdriham. Un tos dzirdēja arī Daseles Rainalds, kurš, kaut arī vienmēr būdams aizņemts ar galma intrigām, tomēr bija liels literatūras cienītājs, un teica, ka viņam patiktu, ja Dzejnieks stātos pie viņa dienestā…

Rainaldam tieši togad bija ticis augstais gods tapt ieceltam par Ķelnes arhibīskapu, un Dzejniekam doma kļūt par arhibīskapa dzejnieku un tātad kā viņš pats, pa pusei jokojot un pa pusei dižojoties, teica par arhipoētu gluži labi gāja pie sirds, arī tāpēc, ka studēt viņam nemaz vairs negribējās, ar tēva doto naudu Parīzē nekādi nepietika, un viņš bija nācis pie pārliecības nebūt ne maldīgas -, ka galma dzejnieks visu dienu tik ēd un dzer un nezina citu rūpju.

Vienīgā nelaime: lai kalpotu par dzejnieku, ir jāraksta dzeja. Bodolīno viņam apsolīja sarakstīt krietnu duci dzejoļu, bet ne jau visus uzreiz. Redzi, viņš tam teica, ne jau vienmēr dižiem dzejniekiem panti plūst straumēm, reizēm viņiem, turklāt visdižākajiem, ir aizcietējums. Tev vajadzēs izturēties kā mūzu moceklim, kurš tikai laiku pa laikam spēj izkristalizēt kādu divrindi. Un ar dzejoļiem, ko es tev iedošu, tu varēsi dzīvot bez bažu daudzus mēnešus. Tikai dod man laiku, es gan neciešu no aizcietējuma, taču arī dzejas caureja man nav piemetusies. Tāpēc novilcini savu prombraukšanu un aizsūti Rainaldam dažus pantiņus, lai iekārdinātu viņu vēl vairāk. Iesākumam būtu labi, ja tu stādītos priekšā ar kādu veltījumu, ar sava labdara slavinājumu.

Bodolīno pavadīja vienu nakti prātodams un rakstīdams un pēcāk varēja iedāvināt Dzejniekam dažus Rainaldam veltītus pantus:

Presul discretissime veniam te precor,

morte bona morior dulci nece necor,

meum pectum sauciat puellarum decor,

et quas tacto nequeo — saitēm chorde mechor, —

jeb tulkojot: "Cēlais bīskap, piedod man, jo mani gaida skaista nāve un pazudina tīkams ievainojums: meiteņu skaistums man satriecis sirdi, un tās, kurām man neizdodas pieskarties, es iegūstu vismaz domās."

Nikēta secināja, ka latīņu bīskapi aizrāvušies ar dzejojumiem, kuros nav manāms īpaši daudz svētuma, bet Bodolīno atbildēja, ka Nikētam visupirmām kārtām ir jāsaprot, kas īsti ir latīņu bīskaps, no kura nemaz netiek prasīts, lai viņš par varēm būtu svēts vīrs, it sevišķi, ja bīskaps pie reizes ir arī impērijas kanclers, un, otrkārt, Nikētam jāsaprot, kas bija Rainalds: ļoti lielā mērā kanclers un tikai pavisam nedaudz bīskaps, noteikti liels dzejas mīļotājs, bet vēl jo vairāk noskaņots izmantot dzejnieku talantus paša politisko mērķu sasniegšanai, kā viņš vēlāk arī darīja.

Un tā Dzejnieks iemantoja slavu ar taviem dzejoļiem?

Tieši tā. Gandrīz veselu gadu Dzejnieks sūtīja Rainaldam vēstules, kas bija pilnas ar veltījumiem, dzejoļiem, ko es viņam pamazām sacerēju, līdz beidzot Rainalds pieprasīja, lai šis neparastais talants ierodas pie viņa par katru cenu. Dzejnieks devās ceļā ar pamatīgiem dzejas krājumiem, drošs, ka, tēlojot radīšanas mokas, viņam ar tiem pietiks vismaz gadam. Tas bija īsts triumfs. Es nekad neesmu varējis saprast, kā var lepoties ar slavu, kas saņemta kā žēlastības dāvana, taču Dzejnieks tā jutās laimīgs.

Savukārt es nevaru saprast, kādu baudu gan izjuti tu pats, redzot, ka tevis radītais tiek piedēvēts citam. Vai tad nav briesmīgi, ja tēvs kā žēlastības dāvanu citam atdod sava klēpja augļus?

Krogus dzejas liktenis ir ceļot no mutes mutē, un laime ir dzirdēt, kā šos dzejoļus izdzied citi, un būtu egoisms izrādīt tos, tikai lai vairotu paša godu.

Es neticu, ka tu esi tik pazemīgs. Tu esi laimīgs, ka tev atkal izdevies kļūt par Melu Ķēniņu, tu ar to lepojies, tāpat kā tu ceri, ka reiz Svētā Viktora abatijas manuskriptu grēdās kāds atradīs tavas mīlestības vēstules un piedēvēs tās nezin kam.

Es negribu tēlot pazemību. Man patīk izraisīt notikumus un būt vienīgajam, kurš zina, ka tie ir manis radīti.

Lietas būtība no tā nemainās, manu draudziņ, teica Nikēta. Es iecietīgi bildu, ka tu gribi būt Melu Ķēniņš, bet tagad tu pats man liec noprast, ka patiesībā tu gribētu būt Dievs Tas Kungs.

## 8  Bodolīno Paradīzes Dārzā

Bodolīno mācījās Parīzē, bet vienmēr sekoja līdzi notikumiem Itālijā un Vācijā. Rāhevins, pakļaudamies Otona pavēlei, bija turpinājis rakstīt Gesta Friderici, bet, pabeidzis ceturto grāmatu, bija nolēmis mest mieru, jo viņam šķita zaimojoši pārsniegt evaņģēliju skaitu. Viņš bija pametis galmu, varen apmierināts ar izpildīto pienākumu, un tagad garlaikojās kādā Bavārijas klosteri. Bodolīno viņam rakstīja, ka varot brīvi piekļūt Svētā Viktora abatijas bibliotēkas neaptverami bagātajiem krājumiem, un Rāhevins lūdza, lai Bodolīno savās vēstulēs nosauc kādu retāku no tur atrodamajiem traktātiem, kas varētu kuplināt viņa zināšanas.

Bodolīno, pilnībā piekrizdams Otona viedoklim, ka nabaga kanoniķis nav īpaši dāsni apveltīts ar fantāziju, nosprieda, ka būtu svētīgi Rāhevina iztēles spējas vairot, un tāpēc, vispirms uzskaitījis kādu duci kodeksu, kurus patiešām bija redzējis bibliotēkā, minēja viņam vēl dažus nosaukumus, ko bija paķēris no zila gaisa, piemēram, Godājamā Bēdas darbu De optimitate triparum un vēl Ars honeste petandi, De modo cacandi, De castramentandis crinibus, kā arī De patrin diabolorum. Visi šie darbi modināja lāga kanoniķa izbrīnu un ziņkāri, un viņš steidzās pieprasīt šo agrāk nezināmo gudrības dārgumu kopijas. Bodolīno labprāt būtu Rāhevinam izpalīdzējis, lai atbrīvotos no senajiem sirdsapziņas pārmetumiem par reiz nodzēstajiem Otona pergamentiem, bet diemžēl viņš nezināja, ko pārrakstīt, un tāpēc bija spiests izgudrot aizbildinājumus: jā, šie manuskripti gan glabājoties Svētā Viktora abatijā, taču tajos vējo ķecerības gars un kanoniķi tos nevienam neizsniedz.

Vēlāk es uzzināju, Bodolīno teica Nikētam, ka Rāhevins bija aizrakstījis vēstuli kādam pazīstamam Parīzes zinātņu vīram un lūdzis, lai tas pieprasa šos manuskriptus no abatijas mūkiem, bet tie, protams, savā bibliotēkā neko tamlīdzīgu neatrada; viņi pat bija apsūdzējuši savu bibliotekāru nolaidībā, un tas nabadziņš zvērēja, ka nekad tādus sacerējumus neesot redzējis ne acu galā. Varu iedomāties, ka beigu beigās, lai to visu nokārtotu, kāds kanoniķis ņēma un tos darbus sarakstīja, un es ceru, ka reiz kāds tos atradīs.

Savukārt Dzejnieks viņam ziņoja par Frīdriha dižajiem darbiem. Itāļu komūnas neturēja godā zvērestus, ko bija devušas Ronkaljas sapulces laikā. Vienošanās paredzēja, ka dumpīgajām pilsētām jānojauc aizsargmūri un jāiznīcina kara mašīnas, tomēr pilsētnieki tikai izlikās, ka aizber grāvjus ap savām pilsētām, bet patiesībā nekas nebija mainījies. Frīdrihs nosūtīja uz Kremu savus vēstnešus, lai aicinātu pilsētniekus pasteigties, bet kremieši piedraudēja impērijas sūtņus nogalināt, un tie patiešām būtu dabūjuši galu, ja nebūtu paguvuši aizbēgt. Pēc tam uz Milānu tika sūtīts pats Rainalds un viens kūrfirsts, un viņu uzdevums bija iecelt pilsētas podestus, jo milānieši taču nevarēja apgalvot, ka atzīst impērijas tiesības, bet pēc tam ievēlēt savus konsulus paši pēc sava prāta. Un arī Milānā daudz netrūka, ka abiem sūtņiem tiktu nodīrāta āda, un tie taču nebija parasti sūtņi, bet pats impērijas kanclers un viens no imperatoram tuvākajiem grāfiem! Bet ar to milāniešiem vēl nebija gana, viņi uzbruka Treco pilij un saņēma gūstā visus pils kareivjus. Visbeidzot viņi atkal aplenca Lodi pilsētu, un jaunus pāridarījumus Lodi imperators vairs nevarēja pieciest. Tāpēc, gribēdams dot mācību visiem, Frīdrihs aplenca Kremu.

Sākumā aplenkums ritēja labi, atbilstoši visiem krietnu kristiešu karošanas principiem. Bet kremiešiem ar milāniešu atbalstu vairākas reizes izdevās veiksmīgi izlauzties ārpus pilsētas mūriem un sagūstīt visai daudz imperatora vīru. Un tad kremonieši (kuri, ienīzdami kremiešus, bija nostājušies impērijas pusē, tāpat kā pāvijieši un lodieši) uzbūvēja īpaši iespaidīgas aplenkuma mašīnas, kuras gan aplencējiem dzīvību laupīja biežāk nekā aplenktajiem, bet tā nu notika. Bija arī ļoti skaistas kaujas, kuras savās vēstulēs ar baudu aprakstīja Dzejnieks. Un imperators pieprasīja no Lodi iedzīvotājiem divsimt tukšu mucu, tad lika tās piepildīt ar zemi un iemest aizsarggrāvī, pēc tam mucas apbēra ar zemi un pārklāja ar kokiem, ko lodieši saveda ar vairāk nekā diviem tūkstošiem vezumu, un tad jau bija iespējams doties uz priekšu ar "auna pierēm" jeb "kaķiem", lai raidītu triecienus pret pilsētas mūriem.

Bet, kad uzbrukumā tika bīdīts viens no lielākajiem koka torņiem, ko bija uzbūvējuši kremonieši, aplenktie no savām ballistām sāka raidīt tik daudz akmeņu, ka tornis draudēja apgāzties, un tad imperators ļāvās trakām dusmām. Viņš pavēlēja ņemt sagūstītos kremiešus un milāniešus un piesiet tos torņa priekšā un sānos. Frīdrihs domāja, ka aplenktie, redzēdami pa šāvienam savus brāļus, brālēnus, dēlus un tēvus, vairs neuzdrošināsies raidīt akmeņus. Taču viņš nebija ņēmis vērā, cik liels niknums pārņēmis arī kremiešus gan tos, kas stāvēja uz mūriem, gan tos, kas bija piesieti ārpusē. Šie pēdējie kliedza saviem brāļiem, lai tie lieki nesatraucas par viņu dzīvībām, un tie, kuri stāvēja uz mūriem, sakostiem zobiem un ar asarām acīs, kļūdami paši par savu radinieku slepkavām, turpināja apšaudīt torni, nogalinot deviņus no piesaistītajiem.

Studenti no Milānas, kas bija ieradušies Parīzē, zvērēja Bodolīno, ka pie torņa esot bijuši piesieti arī bērni, taču Dzejnieks apgalvoja, ka šīs baumas neesot patiesas. Lai nu kā, bija droši zināms, ka šis skats satriecis pat imperatoru un viņš licis atraisīt pārējos gūstekņus. Taču kremieši un milānieši, neprātīgi noskaitušies par to, kādu galu bija ņēmuši viņu biedri, uzveda uz aizsargmūriem daļu gūstekņu, kas bija pilsētā, alemāņus un vīrus no Lodi un tad tur, uz mūriem viņus ar vēsu prātu nonāvēja Frīdriha acu priekšā. Tad Frīdrihs lika atvest pie pilsētas sienām divus gūstā saņemtos kremiešus un turpat mūru piekājē tiesāja viņus kā laupītājus un zvēresta lauzējus, un piesprieda abiem nāvessodu. Kremieši imperatoram pavēstīja: ja jau viņš uzdrošinās pakārt Kremas kareivjus, tad viņi tāpat izrīkosies ar tiem imperatora vīriem, kuri joprojām atrodas gūstā pie viņiem; bet Frīdrihs atbildēja, ka to nu viņš gribot redzēt, un pakāra vēl divus gūstekņus. Par atbildi kremieši coram populo pakāra pilnīgi visus gūstā saņemtos. Frīdrihs nu aiz dusmām zaudēja spriešanas spēju un lika atvest it visus gūstā kritušos kremiešus, kas vēl bija dzīvi, un pavēlēja pilsētas priekšā uzsliet īstu karātavu mežu viņš grasījās nobendēt tos visus. Bīskapi un abati steidzās uz soda vietu un lūdzās, lai taču viņš, kam jābūt žēlsirdības avotam, neatdarina savu ienaidnieku ļaundarības. Frīdrihu aizkustināja šī iejaukšanās, taču viņš nevarēja tik lēti atteikties no savas apņemšanās un tāpēc nolēma uzraut gaisā vismaz deviņus no šiem nelaimīgajiem.

Uzklausījis šīs briesmu lietas, Bodolīno raudāja. Ne jau tikai tāpēc, ka viņš pēc savas dabas bija miera cilvēks, Bodolīno biedēja doma, ka viņa mīļotais audžutēvs apgānījies ar tik daudziem noziegumiem, un tas viņu pārliecināja, ka labāk vēl kavēties Parīzē un turpināt mācības, un turklāt tieši šie briesmu stāsti visai dīvainā veidā un tā, ka viņš pats to nemaz nemanīja, viņam radīja apziņu, ka viņš pats nemaz tik ļoti negrēko, mīlēdams imperatori. Viņš atsāka rakstīt viņai vēstules, aizvien kaislīgākas, un mīļotās atbildes bija tādas, ka liktu aizsvilties kaislībā pat eremītam. Taču šoreiz viņš sarakstīto draugiem vairs nerādīja.

Un tomēr Bodolīno jutās vainīgs, tāpēc nolēma ķerties pie darba, lai vairotu sava kunga un tēva godu. Otons pirms nāves bija viņu nozvērinājis palīdzēt Priesterim Jānim izkļūt no noslēpumaino teiksmu miglas. Un Bodolīno sāka centīgi meklēt nevienam nezināmo Priesteri, kurš, pēc Otona vārdiem un pārliecības, tomēr bija plaši pazīstams un slavens.

Tā kā Bodolīno un Abduls jau bija pieveikuši trīvija un kvadrīvija gadus un apguvuši disputu mākslu, viņi visupirmām kārtām uzdeva sev jautājumu, vai Priesteris Jānis patiešām pastāv. Bet šo jautājumu pirmoreiz viņi sev uzdeva visai īpašos apstākļos, un Bodolīno pat kautrējās tos atklāt Nikētam.

Kopš Dzejnieks bija pametis Parīzi, istabu ar Bodolīno dalīja Abduls. Kādu vakaru Bodolīno pārradās mājās un ieraudzīja Abdulu vienatnē dziedam kādu no savām visskaistākajām dziesmām, kurā sapņaini vēstīja par to, kā viņš satiek savu tālo princesi, bet tad piepeši, kad ilgotā jau ir gandrīz rokas stiepiena attālumā, viņam šķiet, ka paša soļi viņu nes atpakaļ, nevis tuvāk mīļotajai. Bodolīno nevarēja saprast, vai viņu ietekmē maigā melodija vai dziesmas vārdi, taču viņam acu priekšā tūlīt parādījās Beatrises tēls parādījās un, kā bēgdams no viņa skatiena, atkāpās un izgaisa tukšumā. Abduls dziedāja, un vēl nekad viņa dziedāšanā nebija skanējusi tik valdzinoša burvība.

Kad dziesma bija galā, Abduls nespēkā saļima. Bodolīno uz brīdi pat nobijās, viņam šķita, ka draugs tūliņ zaudēs samaņu, un viņš noliecās pār to, bet Abduls pacēla roku, kā gribēdams viņu nomierināt, un tad sāka klusītēm smieties, viens pats, bez jebkāda iemesla. Viņš smējās, un viss viņa augums raustījās kā krampjos. Bodolīno nosprieda, ka Abdulu sagrābis drudzis. Bet Abduls, aizvien smiedamies, teica, lai neuztraucoties, viņš pats labi zinot, kas tā par kaiti. Un beigu beigās, padevies Bodolīno uzstājīgajiem jautājumiem, Abduls nolēma atklāt viņam savu noslēpumu.

Klausies, mans draugs. Es nedaudz iebaudīju zaļo medu, pavisam mazu piciņu. Es zinu, ka tas ir kārdinājums, kas nācis no velna, bet reizēm šis medus man vajadzīgs, lai es spētu dziedāt. Uzklausi mani un nenosodi. Jau bērna gados Svētajā zemē es dzirdēju kādu brīnišķīgu un reizē briesmīgu nostāstu. Klīda runas, ka netālu no Antiohijas dzīvojot kāda saracēņu cilts, kas apmetusies nepieejamā cietoksnī, tik augstu kalnos, ka tam piekļūt varot vienīgi ērgļi. Viņu vadoni saucot par Aloadīnu, un viņš iedvešot lielas bailes gan saracēņu, gan kristiešu valdniekiem. Un stāstīja, ka viņa cietokšņa pašā vidū esot dārzs, kur zaļojot visdažādākie augļu koki un plaukstot viskrāšņākās puķes, un plūstot kanāli, kas pildīti ar vīnu, pienu, medu un ūdeni, un vēl šajā dārzā dziedot un dejojot neizsakāmi skaistas meitenes. Un šajā dārzā tika ielaisti vienīgi jaunekļi, kurus nolaupīja pēc Aloadīna pavēles, tur, šajā baudu vietā, viņi dzīvoja, un tur viņiem mācīja gūt nemitīgu baudu. Un es saku baudu, jo, kā es dzirdēju sačukstamies pieaugušos un, to dzirdot, es apjucis sarku -, šīs meitenes bija ļoti dāsnas un gatavas apmierināt katru sava dārza iemītnieku vēlmi, tās sagādāja viņiem neizsakāmus, nebeidzamus un kā varu iztēloties arī visai nogurdinošus priekus. Un, protams, neviens no tiem, kas bija nonākuši šajā vietā, vairs ne par kādu maksu negribētu to pamest.

Tas tavs Aloadīns, vai kā nu viņu sauca, ir iekārtojis jauku vietiņu, nosmēja Bodolīno, uzklādams draugam uz pieres vēsu, samitrinātu drānu.

Tā tu saki, jo vēl neesi dzirdējis visu patiesību, teica Abduls. Katram no šiem jaunekļiem reiz pienāca rīts, kad viņš pamodās nožēlojamā, saules izdedzinātā pagalmā un atklāja, ka ir sakalts važās. Pēc dažām šādu mocību dienām puisi aizveda pie Aloadīna, un nelaimīgais metās tam pie kājām, draudēdams izdarīt pašnāvību un lūgdamies atdot baudas, bez kurām vairs nespēja dzīvot. Un Aloadīns viņam pavēstīja, ka šis esot kritis nežēlastībā pravieša acīs un pravieša labvēlību varēs atgūt vienīgi tad, ja būs gatavs paveikt kādu dižu varoņdarbu. Aloadīns viņam pasniedza zelta dunci un, nosaucis tā vai cita sava ienaidnieka vārdu, pavēlēja doties uz šī naidīgā kunga galmu un viņu nogalināt. Tādā veidā nelaimīgais jauneklis atkal varētu izpelnīties to, pēc kā tik ļoti alka, un, pat ja viņa uzbrukums būtu neveiksmīgs un viņš pats tiktu nogalināts, tad nokļūtu Paradīzē, kas it visā līdzinoties vietai, no kuras viņš ir padzīts, vai pat esot vēl labāka. Lūk, kāpēc Aloadīnam bija tik milzīga vara un no viņa baidījās visi apkārtējie valdnieki, saracēņi un kristieši, jo Aloadīna sūtītie slepkavnieki bija gatavi uz jebkādiem upuriem.

Tad jau labāk palikt pie viesmīlīgajiem Parīzes krogiem un turienes meičām, ko var iegūt, tik dārgi nemaksājot, to komentēja Bodolīno. Bet kas tev pašam kopīgs ar šo stāstu?

Redzi, kad biju desmit gadus vecs, mani nolaupīja Aloadīna cilvēki. Un es piecus gadus nodzīvoju pie viņiem.

Un desmit gadu vecumā tu izbaudīji visas tās meitenes, par kurām stāstīji? Un pēc tam tevi sūtīja kādu nogalināt? Abdul, ko tu runā? satraucās Bodolīno.

Es biju par jaunu, lai mani tūdaļ ielaistu pie svētlaimīgajiem jaunekļiem, mani norīkoja par kalpu vienam no pils einuhiem, kurš gādāja par to puišu baudām. Bet paklausies, ko es atklāju. Piecu gadu laikā es tur cietoksnī neredzēju nevienu dārzu, jo patiesībā puiši vienmēr un visu laiku bija sakalti važās tai pagalmā, kur viņus svilināja saule. Katru rītu einuhs no kāda skapja izņēma sudraba traukus, kuros glabājās īpaša viela tā bija medus biezumā, taču zaļganā krāsā; un tad viņš ar šī zaļā medus trauku apstaigāja visus gūstekņus un baroja viņus ar šo vielu. Viņi to iebaudīja un sāka stāstīt paši sev un cits citam par visām tām brīnumainajām baudām, par kurām vēstīja leģenda. Saproti, tā viņi augas dienas pavadīja tai pagalmā, vaļējām acīm, laimīgi smaidīdami. Vakarpusē viņi pagura un sāka smieties, reizēm klusi, reizēm nevaldāmi, un tad aizmiga. Un es, pamazām pieaugdams, sapratu, kā Aloadīns viņus krāpa: viņi dzīvoja, sakalti ķēdēs, un ticēja, ka dzīvo Paradīzē, un, lai nezaudētu šo laimi, viņi kļuva par sava kunga atriebības ieroci. Un tad, ja viņi sveiki un veseli atgriezās cietoksnī, izpildījuši savu uzdevumu, viņus atkal saslēdza važās, toties viņi atkal redzēja un izjuta visus zaļā medus izraisītos sapņus.

Un ko tu?

Kādu nakti, kad visi gulēja, es ielavījos kambarī, kur glabājās sudraba trauki ar zaļo medu. Un es to pagaršoju. Kur nu pagaršoju! Es apēdu divas karotes šīs vielas un tūlīt skatīju brīnumu lietas…

Vai tu juties nonācis tai dārzā?

Nē, varbūt tie jaunekļi sapnī redzēja dārzu, jo Aloadīns viņiem par to bija stāstījis, kad viņi tikko bija ieradušies cietoksnī. Manuprāt, zaļais medus katram cilvēkam ļauj ieraudzīt to, pēc kā viņš kāro savas sirds dziļumos. Es nokļuvu tuksnesī, pareizāk, oāzē tuksneša vidū un redzēju, kā tuvojas brīnišķīga karavāna kamieļi, rotāti ar spalvu pušķiem, un virkne moru, visi ar daudzkrāsainiem turbāniem galvā, un viņi rībināja bungas un spēlēja cimboles. Un aiz viņiem nāca četri milži, kas nesa baldahīnu, un tajā sēdēja Viņa, princese. Es tev vairs nemāku pateikt, kāda viņa bija… viņa bija tik… kā lai to pasaka… tik starojoša, ka es atceros vienīgi gaismu, žilbinošu mirdzumu…

Bet kāda bija viņas seja? Vai viņa bija skaista?

Es neredzēju seju. Viņa bija aizsegusies ar plīvuru.

Bet kā tad tu iemīlējies? Vai tad ne viņā?

Es iemīlējos viņā, jo es viņu neredzēju. Saproti, sirdī man ieplūda bezgalīga saldme un maigums, un skumjas ilgas, kas vairs nekad nav izzudušas. Karavāna devās tālāk, prom pāri kāpām, un es sapratu, ka šī vīzija vairs nekad neatgriezīsies; un sev teicu, ka vajadzētu steigties pakaļ šai būtnei, taču uz rīta pusi es sāku smieties, tobrīd es domāju, ka smejos no prieka, bet patiesībā tās bija medus iedarbības sekas, jāsmejas ir vienmēr, medus iespaidam beidzoties. Es atguvos, kad saule jau bija augstu debesīs, un daudz netrūka, lai einuhs būtu mani pieķēris guļam tai kambarī. Un tad es nospriedu, ka man ir jābēg, lai es varētu atrast tālo princesi.

Bet tu taču saprati, ka tas bija tikai zaļā medus iespaids…

Jā, pati vīzija bija ilūzija, bet jūtas, kas mani kopš tā brīža pārņēma, nebija ilūzija. Tās bija īstas ilgas. Kad tu jūti tādas ilgas, tās nav ilūzija, tās patiešām pastāv.

Bet tās bija ilgas pēc ilūzijas.

Bet es vairs nevēlējos šīs ilgas zaudēt. Tās bija pietiekami stipras, lai tām ziedotu visu dzīvi.

Īsāk sakot, Abdulam bija izdevies aizbēgt no cietokšņa un atgriezties pie savas ģimenes, kas viņu jau uzskatīja par zaudētu uz visiem laikiem. Abdula tēvs baidījās no Aloadīna atriebības un tāpēc nolēma, ka dēlam jāpamet Svētā zeme, un aizsūtīja viņu uz Parīzi. Bet Abduls pirms bēgšanas no Aloadīna pils bija nočiepis vienu trauku ar zaļo medu, lai gan kā viņš skaidroja Bodolīno ilgu laiku šo vielu vairs neaizskāra, baidīdamies, ka nolādētais medus varētu viņu vēlreiz aizvest uz to pašu oāzi un likt bezgalīgi ilgi atkal un atkal izdzīvot to pašu ekstāzi. Viņš nezināja, vai spētu palikt dzīvs pēc tādiem pārdzīvojumiem. Galu galā princese tagad vienmēr bija kopā ar viņu un neviens nespētu to viņam nolaupīt. Labāk ilgoties pēc viņas kā pēc tāla mērķa nekā iegūt viņu viltus atmiņās.

Taču vēlāk, pēc krietna laika, lai gūtu iedvesmu savām dziesmām, kurās princese allaž bija tik tuvu, klātesoša savā nesasniedzamajā tālumā, Abduls uzdrošinājās reizēm ieņemt kādu nieku medus tikai tik daudz, cik var saņemt ar pašu karotes galiņu, lai uz mēles sajustu vieglu garšu. Un tad nāca mirklīga ekstāze. Tieši tā viņš bija rīkojies arī tovakar.

Abdula stāsts saintriģēja Bodolīno, viņu kārdināja iespēja skatīt kaut īsu vīziju, kurā parādītos imperatore. Abduls nevarēja viņam liegt nogaršot medu. Taču Bodolīno sajuta tikai vieglu apreibumu, un viņam nāca smiekli. Tomēr viņš juta, ka viņa prāts ir uzbudināts. Dīvainā kārtā to nesatrauca vis Beatrise, bet gan Priesteris Jānis, Bodolīno pat sāka prātot, kas gan ir viņa ilgu un iekāres patiesais mērķis: vai tiešām nesasniedzamā valstība, nevis viņa sirds pavēlniece? Un tā nu notika, ka tajā vakarā viņi abi Abduls, jau gandrīz atguvies no medus iespaida, Bodolīno, vēl viegli apreibis, sāka diskutēt par Priesteri, vispirms uzdodami sev jautājumu, vai viņš patiešām pastāv. Un, tā kā medus galvenais spēks, šķiet, bija padarīt ticamu un tveramu to, kas nekad nebija redzēts, viņi nolēma, ka Priesteris pastāv.

Viņš pastāv, secināja Bodolīno, jo nav nekādu argumentu, kas būtu pretrunā ar viņa pastāvēšanu. Viņš pastāv, piekrita Abduls, jo bija dzirdējis kādu klēriķi runājam, ka vēl aiz mēdiešu un persiešu zemēm dzīvojot kristīgi valdnieki, kas cīnoties ar to novadu pagāniem.

Kas ir šis klēriķis? nepacietībā drebot, jautāja Bodolīno.

Borons, atbildēja Abduls. Un nākamajā rītā viņi abi steidzās meklēt Boronu.

Borons bija klēriķis no Montbeliāras, kurš, būdams klejojošs vagants tāpat kā viņam līdzīgie, šodien bija te, Parīzē (viņš apmeklēja Svētā Viktora bibliotēku), bet rīt varēja būt jau nezin kādos tālumos, un šķita, ka viņa gaitas nosaka kāda iecere, par kuru viņš nekad nevienam nestāstīja. Boronam bija liela galva ar mūždien izspūrušiem matiem, acis apsārtušas no pārlieku ilgas lasīšanas eļļas lampiņas gaismā, un katrā ziņā viņš izskatījās kā īsts zināšanu šķirsts. Bodolīno un Abdulu viņš savaldzināja jau pirmās tikšanās laikā (kas, dabiski, notika kādā krogā), uzdodams viņiem smalkus jautājumus, tādus, par kuriem prātojot viņu skolotāji būtu iztērējuši ilgas dienas nebeidzamos disputos: vai sperma var sasalt, vai prostitūta var ieņemt bērnu, vai galvas sviedri ir smirdīgāki par tiem, kas izdalās no citām ķermeņa daļām, vai ausis vienmēr piesarkst, kad cilvēks nokaunas, vai vīrieti vairāk sāpina iemīļotās nāve vai viņas laulības ar citu, vai visiem dižciltīgajiem ir atkārušās ausis un vai vājprātīgo stāvoklis pasliktinās pilnmēness laikā. Visvairāk Boronu interesēja jautājums par tukšuma pastāvēšanu, un viņš pats uzskatīja, ka šajā jomā ir zinošāks par jebkuru citu filosofu.

Tukšums, teica Borons jau ar stīvu mēli, nepastāv, jo daba no tā baidās. Un to, ka tukšums nepastāv, pirmkārt, skaidri pierāda fiiosofiski apsvērumi. Proti, ja tukšums pastāvētu, tas būtu substance vai akcidence. Tukšums nav materiāla substance, jo tādā gadījumā tas būtu ķermenis un aizņemtu telpu, un tas nav arī neķermeniska substance, jo tādā gadījumā tas, tāpat kā eņģeļi, būtu apveltīts ar prātu. Un tukšums nav arī akcidence, jo akcidence var pastāvēt tikai kā substances atribūts. Un, otrkārt, tukšums nepastāv arī fizisku iemeslu dēļ: piemēram, ja tu paņem cilindrisku trauku…

Bet kāpēc tev ir tik svarīgi pierādīt, ka tukšums nepastāv? viņu pārtrauca Bodolīno. Kas gan tev daļas par tukšumu?

Man tas ir svarīgi, ir. Ja tukšums pastāvētu, tas būtu vai nu intersticiāls, proti, atrastos starp ķermeņiem mūsu pasaulē, vai arī būtu plaši izvērsts ārpus mums redzamā Visuma, ko ieslēdz lielā debesu ķermeņu sfēra. Ja tukšums pastāvētu viņpus mūsu Visuma, tad šajā tukšumā varētu pastāvēt citas pasaules. Un, ja izdodas pierādīt, ka nepastāv intersticiālais tukšums, tad vēl jo pārliecinošāki šķiet spriedumi, ka nevar pastāvēt arī izvērstais tukšums.

Bet kas tev daļas par citu pasauļu pastāvēšanu?

Kā nu nebūs! Redz, ja tās pastāvētu, Mūsu Kungam būtu vajadzējis upurēt sevi katrā no tām un katrā no tām būtu vajadzējis svētīt vīnu un maizi. Un tad arī vispārākais šīs pasaules priekšmets, kas ir šī brīnuma liecība un piemiņa, vairs nebūtu viens vienīgais un citās pasaulēs pastāvētu daudzas tā kopijas. Un kāda gan jēga būtu manai dzīvei, ja es nezinātu, ka šajā pasaulē kaut kur atrodams vienīgais vispārākais priekšmets?

Un kas tad būtu šis vispārākais priekšmets?

Te nu Borons atcirta visai strupi. Tā ir mana darīšana, viņš teica, atbilde uz šādu jautājumu nav piemērota profānu ausīm. Labāk parunāsim par citiem apsvērumiem: ja pastāvētu daudzas citas pasaules, tad tajās būtu dzīvojuši arī daudzi pirmie cilvēki, daudzi Ādami un Ievas, kas visi būtu krituši pirmajā grēkā. Un tātad pastāvētu arī daudzi Paradīzes Dārzi, no kurienes viņi būtu padzīti. Vai tiešām jūs varat iedomāties, ka pastāv vairākas tik dievišķas vietas kā Paradīzes Dārzs, tāpat kā var pastāvēt daudzas šādas pilsētas, kam cauri plūst upe un kur slejas tādi pakalni kā Svētās Ženevjēvas kalns? Pastāv tikai viens Paradīzes Dārzs, un tas atrodas tālā zemē, aiz mēdiešu un persiešu karalistēm.

Nu viņi bija nonākuši pie svarīgākā jautājuma un izklāstīja Boronam savas pārdomas par Priesteri Jāni. Jā, Borons bija dzirdējis kādu mūku stāstām par kristīgiem valdniekiem, kuri dzīvojot tālu Austrumos. Un vēl viņš bija lasījis ziņojumu par to, kā pirms daudziem gadiem kāds Indiju patriarhs ieradies vizītē pie pāvesta Kaliksta II. Tur bija rakstīts, cik grūti pāvestam bijis sarunāties ar viesi, jo viņu valodas bijušas pilnīgi atšķirīgas. Patriarhs esot stāstījis par Hulnas pilsētu, kurai cauri tekot viena no upēm, kas izplūst no Paradīzes Dārza, Physon, kuru citi dēvējot arī par Gangu; un vēl tur ārpus pilsētas kāda kalna galā atrodoties svētnīca, kurā glabājas apustuļa Toma pīšļi. Šis kalns esot nepieejams, jo tas slejas ezera vidū, taču katru gadu uz astoņām dienām šī ezera ūdeņi atkāpjoties un tāszemes krietnie kristieši varot doties uz svētnīcu godināt apustuļa miesas, kas joprojām izskatoties kā nāves neskartas, pat vēl vairāk ziņojumā bija teikts, ka apustuļa seja starojot kā zvaigzne, viņa mati esot sarkani rudi un sniedzoties līdz pleciem, tikpat sarkana esot bārda, bet drānas šķietot kā vakar šūtas.

Taču nekur nav teikts, ka šis patriarhs bijis Priesteris Jānis, savu stāstu piesardzīgi pabeidza Borons.

Protams, ne, atteica Bodolīno, bet tas mums atklāj, ka jau ilgāku laiku klīst runas par kādu karalisti, tālu un nezināmu laimes valstību. Klau, savā Historia de duabtts civitatibus mans dārgais bīskaps Otons rakstīja, ka reiz tāds Ugo no Gabalas esot vēstījis, ka Jānis, vispirms sakāvis persiešus, bija mēģinājis steigties palīgā kristiešiem Svētajā zemē, taču bijis spiests apstāties Tigras krastā, jo viņam nebija kuģu, ar ko pārcelt savus vīrus pāri upei. Tātad Jānis dzīvo otrpus Tigras. Vai piekrītat? Bet labākais ir tas, ka šīs ziņas daudziem nebija svešas jau agrāk, iekams par to runāja Ugo. Uzmanīgi pārlasīsim Otona rakstīto, jo viņš savos darbos nejaušus vārdus nekad neiepina. Kāpēc gan vispār šim Ugo vajadzēja ierasties pie pāvesta un izskaidrot viņam iemeslus, kāpēc Jānis nav varējis palīdzēt kristiešiem Jeruzalemē? Kāpēc viņš cenšas Jāni attaisnot? Acīmredzot tāpēc, ka Romā daži bija lolojuši cerības saņemt Jāņa palīdzību. Un turklāt, rakstīdams, ka Ugo piemin Jāni, Otons piezīmē: sic enim eum nominare solent kā paraduši viņu dēvēt. Ko gan nozīmē šis daudzskaitiis? Tas skaidri liecina, ka ne tikai Ugo, bet arī citi solent, proti, mēdz saukt viņu šajā vārdā, tātad jau tolaik viņu tā mēdza saukt daudzi. Un vēl Otons raksta, ka Ugo esot apgalvojis, ka Jānis tāpat kā Austrumu Gudrie, kuru pēcnācējs viņš ir, gribējis sasniegt Jeruzalemi; bet tālāk Otons neraksta, ka Ugo apgalvo, ka Jānim tas nav izdevies, viņš raksta: fertur stāsta un asserunt apgalvo (daži, citi, daudzskaitlī!), ka Jānim tas neesot izdevies. Un tā mēs no saviem skolotājiem mācāmies, savu sakāmo nobeidza Bodolīno, ka patiesībai nav labāka pierādījuma par tradīcijas nepārtrauktību.

Abduls iečukstēja Bodolīno ausī, ka varbūt arī bīskaps Otons reizēm mēdza iebaudīt zaļo medu, bet Bodolīno viņam iegrūda ribās elkoni.

Es joprojām neesmu sapratis, kāpēc šis Priesteris jums šķiet tik svarīgs, noteica Borons, bet, ja viņš vispār kaut kur ir atrodams, tad nevis tās upes, kura iztek no Paradīzes Dārza, krastos, bet drīzāk pašā Paradīzes Dārzā. Un par Paradīzes Dārzu es daudz ko varētu pastāstīt…

Bodolīno un Abduls pūlējās pamudināt Boronu atklāt ko vairāk par šo brīnišķīgo vietu, taču Borons jau bija iztukšojis pārāk daudz kausu, kas pildīti no Triju svečturu vīna mucām, un teica, ka vairs neko neatceroties. Tad abi draugi, it kā viņiem prātā būtu iešāvusies viena un tā pati doma, nepārmijuši ne vārda, saņēma Boronu aiz padusēm un aizvilka viņu uz savu mitekli. Tur Abduls iebaroja Boronam zaļo medu, kaut arī pavisam taupīgi, tikai niecīgu naža galiņu, un otru tādu naža gala piciņu, uz pusēm sadalījuši, ieņēma Abduls un Bodolīno. Un Borons kādu mirkli apstulba un raudzījās apkārt, kā nesaprazdams, kur nokļuvis, bet tad viņam atklājās Paradīzes ainas.

Viņš sāka stāstīt par kādu vīru, vārdā Tugdals, kurš esot pabijis Ellē un Paradīzē. Par to, kā izskatās Elle, nebija vērts pat runāt, bet Paradīze esot vieta, kur valda bezgalīga mīlestība, līksme, gaviles, godīgums, skaistums, veselība, saskaņa, vienotība, žēlsirdība un mūžība, un to sargā zelta mūris, un aiz šī žoga ir saskatāmi daudzi ar dārgiem akmeņiem rotāti krēsli, un tajos sēž vīrieši un sievietes, jauni un veci, visi tērpušies zīda stolās, viņu sejas mirdz kā saule, mati esot no tīra zelta, un visi viņi dziedot aleluja, lasīdami no grāmatas, kuras burti izzīmēti zeltā.

Un raugi, Ellē var nokļūt kurš katrs, prātīgi teica Borons, pietiek tikai to vēlēties, un reizēm dažs no turienes arī atgriežas, pieņēmis inkuba, sukuba vai kādas citas nešķīstas vīzijas apveidu. Bet vai gan var iedomāties, ka cilvēks, kurš savām acīm skatījis Elles tumsu, ir ticis ielaists arī Debesu Paradīzē? Un, pat ja tā būtu noticis, šim cilvēkam nekad nebūtu pieticis nekaunības par to stāstīt citiem, jo ir noslēpumi, kurus pazemīgais un godīgais glabā klusumā.

Lai tāda ir Dieva griba, ka uz zemes vaiga nekad neparādās cilvēks, kuru plosītu tāda tukša godkāre, kas apliecinātu, ka šis cilvēks nav bijis cienīgs saņemt uzticību, ko Dievs Kungs viņam izrādījis, piebalsoja Bodolīno.

Un vēl, teica Borons, jūs droši vien esat dzirdējuši arī stāstu par Aleksandru Lielo, kurš it kā esot sasniedzis Gangas krastus un tur ieraudzījis augstu mūra sienu. Mūris stiepies gar upes krastu, un tajā nav bijis nevienu durvju vai vārtu, un Aleksandrs ar saviem vīriem esot kuģojis pa upi trīs dienas, līdz beidzot ieraudzījis mūrī mazu lodziņu, pie kura stāvējis kāds vecs vīrs; ceļotāji pieprasījuši, lai šī pilsēta maksā nodevas Aleksandram, ķēniņu ķēniņam, bet vecais atbildējis, ka tā esot svētlaimīgo pilsēta. Un nav iespējams, ka Aleksandrs dižens valdnieks, tomēr pagāns būtu nonācis pie debesu pilsētas mūriem; tātad gan viņš, gan Tugdals bija redzējuši Paradīzes Dārzu, Šīszemes Paradīzi. To pašu, ko es skatu šajā brīdī…

Kur?

Tur, Borons atbildēja un pamāja ar roku uz istabas kaktu. Es redzu vietu, kur plešas leknas, tīkami zaļas pļavas, un tās rotā smaržainas zāles un puķes; un visapkārt strāvo maigi aromāti, kurus ieelpodams es vairs nejūtu nekādu kāri pēc ēdiena vai dzēriena. Un tur ir skaists zālains lauks, kurā stāv četri godājama izskata vīri, tiem galvā ir zelta kroņi un rokās palmu zari… Es dzirdu dziesmu, sajūtu balzama dziedējošās smaržas, ak, mans Dievs, es jūtu uz mēles saldmi, tādu kā medus garšu… Redzu kristāla baznīcu, un tās vidū ir altāris, no kura plūst ūdens, balts kā piens. Un baznīca, ja uz to lūkojas no ziemeļu puses, izskatās kā no dārgiem akmeņiem būvēta, no dienvidu puses tā ir asins krāsā, bet rietumos balta kā sniegs, un virs baznīcas mirdz neskaitāmas zvaigznes, kas ir nesalīdzināmi spožākas par tām, kuras spīd mūsu debesīs. Es redzu vīru, kura mati ir sniegbalti, viņš ir spalvu klāts kā putns, un viņa acis gandrīz nav saskatāmas zem biezajām, sirmajām nokarus uzacīm. Viņš man ar pirkstu norāda uz koku, kas nekad nenoveco un dziedē no visām vainām tos, kuri nosēžas tā paēnā, un tad viņš rāda man vēl otru koku, kura lapas mirguļo visās varavīksnes krāsās. Bet kāpēc šovakar es to visu redzu?

Varbūt tu par to esi lasījis kādā grāmatā, un vīns lika izlasītajam iznirt no atmiņas dzīlēm un nostāties uz tavas dvēseles sliekšņa, teica Abduls. Kāds tikumīgs un gudrs vīrs, kurš dzīvoja manā salā un kuru sauca par svēto Brendānu, reiz kuģoja pa jūru līdz tālākajai zemes malai un atklāja salu, ko viscaur klāja nobriedušas vīnogas gan gaišzilas, gan mēļas, gan baltas, un tur bija septiņas brīnumainas strūklakas un septiņas baznīcas viena celta no kristāla, otra no granātiem, trešā no safīriem, ceturtā no topāziem, piektā no rubīniem, sestā no smaragdiem, septītā no koraļļiem, un katrā no tām bija septiņi altāri un septiņas lampas. Un baznīcas priekšā, laukuma vidū slējās halcedona kolonna, kuras virsotnē bija rats, kas griezās riņķī, šķindinādams zvārguļus.

Nē, nē, tā, ko es redzu, nav sala, iedegās Borons, tā ir zeme netālu no Indijas, un es tur redzu ļaudis, kuru ausis ir lielākas nekā mums, un katram ir divas mēles, tā viņi var sarunāties ar diviem cilvēkiem reizē. Un ražu tur var novākt augu gadu, šķiet, ka labība tur nesēta izaug pati…

Protams, piebilda Bodolīno, neaizmirsīsim, ka Otrajā Mozus grāmatā Dieva tautai tika apsolīta zeme, kur plūst piens un medus.

Nejauksim dažādas lietas, teica Abduls. Mozus grāmatā runāts par apsolīto zemi, bet tā tika apsolīta jau pēc grēkā krišanas, turpretī Paradīzes Dārzs ir zeme, kur mūsu priekšteči dzīvoja pirms grēka.

Abdul, te jau nenotiek disputatio. Šoreiz mums nevajag noteikt zemi, uz kuru mēs dosimies. Mums ir jāsaprot, kādai vajadzētu būt ideālajai vietai, uz kuru doties gribētu ikviens. Un ir skaidrs: ja tādi brīnumi ir pastāvējuši un joprojām pastāv ne tikai Paradīzes Dārzā, bet arī salās, kur Ādams un Ieva nekad nav spēruši savu kāju, tad Priestera Jāņa valstībai vajadzētu izskatīties visai līdzīgai šīm vietām. Mēs cenšamies saprast, kāda ir pārpilnības un tikumu valstība, kur nepastāv meli, alkatība un baudkāre. Jo citādi kāpēc gan pēc tās vajadzētu tiekties kā pēc izcilākās no kristīgajām zemēm?

Tikai iztiksim bez pārspīlējumiem, prātīgi ieteica Abduls, citādi neviens mums vairs neticētu, tas ir, tad neviens vairs neticētu, ka ir iespējams nokļūt tik tālu.

Viņš teica "tālu". Vēl pirms brīža Bodolīno bija pārliecināts, ka, iztēlodamies Paradīzes Dārzu, Abduls vismaz uz vienu vakaru ir aizmirsis savu neiespējamo kaislību. Tomēr ne. Viņš par to domāja vienmēr. Viņš skatīja Paradīzi, bet meklēja tajā savu princesi. Un, patiešām, kamēr medus iedarbība palēnām beidzās, viņš čukstēja: Varbūt reiz mēs tur nokļūsim, langan li jorn son long en mai, kad maijā dienas garas tiek…

Borons bija sācis klusītēm smieties.

Redzi, Nikētas kungs, teica Bodolīno, kad nebiju šīs pasaules kārdinājumu varā, es aizvadīju naktis, iztēlodamies citas pasaules. Un piepalīdzēju savai iztēlei nedaudz ar vīnu un nedaudz ar zaļo medu. Un kas gan var būt labāks par citu pasauļu iztēlošanos, viņš teica, ja gribi aizmirst, cik ciešanu pilna ir šī, kurā mēs dzīvojam. Vismaz tā es tolaik domāju. Es vēl nebiju sapratis, ka, iztēlojoties citas pasaules, mēs galu galā pārveidojam arī šo.

Pagaidām mēģināsim bez liekām rūpēm dzīvot šai pašā pasaulē, ko dievišķā griba mums ir piešķīrusi, teica Nikēta. Lūk, mūsu nepārspējamie dženovieši jau ir sagatavojuši dažus vietējās pavārmākslas gardumus. Nogaršo šo zupu, kas vārīta no dažādām gan upes, gan jūras zivīm. Varbūt labas zivis ir atrodamas arī jūsu zemē, taču es pieņemu, ka ziemeļu aukstumā tās nevar izaugt tik brangas kā Propontīdā. Šo zupu mēs aizdarām ar olīveļļā apceptiem sīpoliem, fenheli, vēl citām garšzālēm un divām glāzēm sausa vīna. Pārlej to maizes šķēlēm, un vari pievienot arī avgolemoni tā ir šī mērce no olu dzeltenumiem un citrona sulas, kas uzkarsēta nelielā daudzumā buljona. Esmu pārliecināts, ka Paradīzes Dārzā Ādams un Ieva ēda tieši tādus ēdienus. Bet tikai pirms grēkā krišanas. Pēc tam viņi droši vien bija spiesti ēst sutinātus teļu kuņģus, kā Parīzē.

## 9  Bodolīno bar imperatoru un pavedina imperatori

Bodolīno, ne pārāk nopietni noņemdamies ar mācībām un fantazēdams par Ēdenes dārzu, bija aizvadījis Parīzē jau četras ziemas. Viņš ilgojās atkal satikt Frīdrihu un vēl jo vairāk Beatrisi, kura viņa dedzīgajā garā jau bija zaudējusi visus pasaulīgos vaibstus un kļuvusi par izsapņotas paradīzes iemītnieci tāpat kā Abdula tālā princese.

Kādu dienu Rainalds bija pieprasījis, lai Dzejnieks saraksta slavas dziesmu par godu imperatoram. Dzejnieks, kritis izmisumā un cenzdamies iegūt laiku, apgalvoja savam maizes devējam, ka gaidot īsto iedvesmu, un aizsūtīja Bodolīno lūgumu pēc palīdzības. Bodolīno sarakstīja izcilu dzejoli Salve mundi domine, kurā frīdrihs tika cildināts kā pārākais no visiem valdniekiem un kurā bija teikts, ka viņa jūgs esot maigs un tīkams. Taču Bodolīno baidījās uzticēt šo sacerējumu ziņnesim un nolēma pats atgriezties Itālijā, kur pa šo laiku bija nācis tik daudz notikumu, ka tagad viņam pat bija grūti tos visus atstāstīt Nikētam.

Rainalds bija ziedojis savu mūžu pūliņiem radīt imperatora tēlu imperators kā kungs, kurš valda pār pasauli, miera nesējs un uzturētājs, katra likuma sākotne, valdnieks, kurš nav pakļauts nevienam, rex et sacerdos ķēniņš un priesteris reizē, gluži kā Melhizedeks. Un tāpēc Rainalds nekādi nevarēja iztikt bez sadursmēm ar pāvestu. Kremas aplenkuma laikā bija nomiris pāvests Hadrians, tas, kurš Romā bija iesvaidījis Frīdrihu, un kardinālu vairākums par pāvestu ievēlēja kardinālu Bandelli, kurš kļuva par Aleksandru III. Rainaldam jaunais pāvests bija kā dadzis acī, jo ar kardinālu Bandelli viņš mūždien bija plēsies kā suns ar kaķi, un tāpat bija skaidrs, ka tagadējais Aleksandrs jautājumā par pāvesta varas pārākumu nepiekāpsies ne soli. Es nezinu, kādas intrigas vērpa Rainalds, bet viņam izdevās panākt, ka daži kardināli un senāta vīri ievēl citu pāvestu Viktoru IV, ar kuru viņš un Frīdrihs varēja manipulēt pēc sirds patikas. Dabiski, ka Aleksandrs III tūlīt izslēdza no baznīcas gan Frīdrihu, gan Viktoru. Un pret šo nelaimi ar paziņojumu, ka Aleksandrs nav īstais pāvests un tātad viņa izsludinātā ekskomunikācija nav spēkā, nekas nebija līdzēts, jo, pirmkārt, Francijas un Anglijas karaļi bija noskaņoti par pāvestu atzīt tieši Aleksandru, un, otrkārt, Itālijas pilsētām, tā bija īsta debesu dāvana iegūt pāvestu, kas pasludinājis, ka imperators ir shizmatiķis un tātad nevienam vairs nav pienākuma viņam pakļauties. Piedevām vēl pienāca ziņas, ka Aleksandrs uzsācis sarunas ar jūsu basileju Manuēlu, meklēdams sev atbalstu impērijā, kas bija lielāka par Frīdriha pārvaldīto. Ja Rainalds vēlējās, lai Frīdrihu atzīst par vienīgo Romas impērijas mantinieku, viņam bija jāatrod kāds pārliecinošs pierādījums šai pēctecībai. Lūk, kāpēc Rainalds lika pie darba arī Dzejnieku.

Nikētam bija pagrūti izsekot Bodolīno stāstījumam secīgi, gadu pēc gada. Viņam šķita, ka arī pats notikumu liecinieks brīžam sajauc, kas noticis agrāk un kas nācis vēlāk, turklāt Nikētam radās iespaids, ka arī Frīdriha rīcība un ar to saistītie sarežģījumi atkārtojas allaž nemainīgi, un viņš vairs nesaprata, kad milānieši atkal ķērušies pie ieročiem, kad tie atkal apdraudējuši Lodi pilsētu un kad imperators atkal atgriezies Itālijā. "Ja šī būtu hronika," viņš klusībā prātoja, "tad varētu atšķirt un lasīt jebkuru nejaušu lappusi, jo tajās visās būtu atrodami vienādu notikumu apraksti. Tas atgādina kādu no tiem sapņiem, kuros mokoši atkārtojas viens un tas pats, un tu lūdzies, kaut varētu pamosties."

Tomēr Nikēta bija sapratis, ka jau divus gadus milānieši atkal sagādāja Frīdriham raizes un nākamajā gadā imperators atkal aplenca Milānu, un viņam par sabiedrotajiem bija pievienojušās gan pilsētas Novara, Asti, Verčelli, Komo, Lodi, Bergāma, Kremona un Pāvija, gan Monferrātas marķīzs, Malaspinas marķīzs, Bjandrates hercogs un vēl daži citi. Un kādā jaukā pavasara rītā Bodolīno, jau divdesmit gadu vecs, paķēris līdzi Dzejniekam atdodamo Salve mundi domine un savu saraksti ar Beatrisi, ko negribēja atstāt Parīzē zagļu varā, ieradās pie aplenktās pilsētas mūriem.

Ceru, ka Milānā Frīdrihs izturējās iecietīgāk nekā Kremā, teica Nikēta.

Spriežot pēc tā, ko dzirdēju, tikko ieradies nometnē, te viņš bija rīkojies pat vēl nežēlīgāk. Viņš bija licis izdurt acis sešiem gūstekņiem no Mekas un Ronkates, bet vienam milānietim bija licis izdurt tikai vienu aci, lai tas varētu aizvest atpakaļ uz Milānu pārējos, toties, lai vienu aci zaudējušais nejustos piekrāpts, viņš bija pavēlējis tam nogriezt arī degunu. Un, kad imperatora cilvēki pieķēra tirgoņus, kuri slepus mēģināja nogādāt Milānā savas preces, Frīdrihs lika tiem nocirst plaukstas.

Tad jau redzi, ka arī Frīdrihs citiem laupīja acu gaismu!

Jā, bet vienkāršajiem ļautiņiem, nevis kungiem, kā tas notiek pie jums. Turklāt saviem ienaidniekiem, nevis radiniekiem!

Tu viņu attaisno?

Tagad. Bet tolaik ne. Tad es biju sašutis. Es pat negribēju viņu redzēt. Tomēr man bija jāiet izrādīt viņam gods, no šī pienākuma es nedrīkstēju izvairīties.

Imperators, pēc tik ilga laika atkal ieraudzījis Bodolīno, papleta rokas, lai viņu līksmi apskautu, bet Bodolīno nespēja savaldīties un slēpt savas jūtas. Viņš atkāpās, sāka raudāt un teica, ka audžutēvs esot ļaundaris, ka viņš nedrīkstot uzdoties par taisnīguma avotu, ja pats pēc tam izturas kā netaisnīgs nelietis. Un piebilda, ka viņam esot kauns būt Frīdriha audžudēlam.

Jebkuram citam, kas viņam būtu uzdrošinājies bilst tamlīdzīgus vārdus, Frīdrihs būtu pavēlējis ne tikai izdurt acis un nogriezt degunu, bet arī nocirst ausis. Bet Bodolīno dusmas viņu satrieca, un imperators mēģināja taisnoties: Tas ir dumpis, dumpis pret likumu, Bodolīno, un tu pats pirmais man teici, ka likums esmu es. Es nedrīkstu piedot, nedrīkstu būt labs. Mans pienākums ir būt nežēlīgam. Tu domā, ka man pašam tas patīk?

Jā, tev tas patīk gan, mans tēvs! Vai gan citādi tev būtu vajadzējis nogalināt visus tos cilvēkus pirms diviem gadiem Kremā un tagad sakropļot šos milāniešus nevis kaujā, bet ar vēsu prātu, savas sīkumainības dēļ, lai atriebtos, lai pazemotu?

Ak tā, tu uzmanīgi seko līdzi maniem darbiem, gluži kā Rāhevins, kuram tie jāapraksta. Tad zini, ka tas netika darīts sīkumainības dēļ, tas bija audzinošs piemērs. Un tas ir vienīgais veids, kā pakļaut šos nepaklausīgos dēlus. Tu domā, ka Cēzars un Augusts bija iecietīgāki? Tas ir karš, Bodolīno. Bet vai tu maz zini, kas ir karš? Tu tēlo dižu bakalauru Parīzē, bet vai tu zini, ka tad, kad tu atgriezīsies, tev būs jākalpo galmā kā vienam no maniem ministeriāļiem un varbūt es tevi pat iecelšu bruņinieku kārtā? Un tu domā, ka tev izdosies jāt līdzās svētajam Romas imperatoram un nesasmērēt rokas asinīs? Tev riebjas asinis? Tad pasaki man to skaidri un gaiši, un es tevi padarīšu par mūku. Tikai neaizmirsti, ka tad tev būs jādzīvo šķīstībā, taču, spriežot pēc tā, ko man ir stāstījuši par taviem piedzīvojumiem Parīzē, mūka dzīvei tu nekādi neesi piemērots. Un kur tu ieguvi šo rētu? Es brīnos, ka tā tev ir uz vaiga, nevis uz pēcpuses!

Tavi spiegi tev ir ziņojuši par maniem piedzīvojumiem Parīzē, bet es arī bez spiegu palīdzības it visur esmu dzirdējis jauku stāstiņu par taviem piedzīvojumiem Hadrianopolē. Tad jau labākas ir manas saķeršanās ar parīziešu vīriem nekā tavas izdarības ar bizantiešu mūkiem.

Frīdrihs sastinga un nobālēja. Viņš ļoti labi saprata, uz ko mērķē Bodolīno (kurš par šo notikumu bija dzirdējis no Otona). Kad Frīdrihs vēl bija Švābijas hercogs, viņš bija ņēmis krustu un piedalījies otrajā karagājienā pāri jūrai, lai dotos atbalstīt Jeruzalemes kristīgo karalisti. Un, kamēr kristīgā armija ar pūlēm virzījās uz priekšu, netālu no Hadrianopoles tika nogalināts kāds no viņa dižciltīgajiem vasaļiem, kurš bija attālinājies no nometnes, varbūt vainīgi bija vietējie laupītāji. Attiecības starp latīņiem un bizantiešiem jau tāpat bija visai saspringtas, un šo negadījumu Frīdrihs uztvēra kā klaju uzbrukumu. Un, tāpat kā Kremā, viņa dusmas kļuva nevaldāmas: viņš uzbruka tuvējam klosterim un apkāva visus mūkus.

Šis notikums palika kā kauna traips uz Frīdriha vārda; visi izlikās, ka ir to aizmirsuši, un pat Otons savā Gesta Friderici to noklusēja, lai gan nedaudz tālāk uzsvēra, ka jaunais hercogs izglābies no vareniem plūdiem netālu no Konstantinopoles, tā debesis esot skaidri apliecinājušas, ka nav atrāvušas viņam savu aizgādnību. Vienīgi pats Frīdrihs neko nebija aizmirsis, un to, ka šī ļaunā darba cirstā brūce nav aizrētojusi, pierādīja viņa reakcija. Vispirms nobālējis, tagad viņš piesarka, sagrāba bronzas svečturi un metās virsū Bodolīno, kā gribēdams viņu nogalināt. Jau sagrābis Bodolīno aiz drānām, viņš ar pūlēm savaldījās, nolaida ieroci un caur zobiem izgrūda: Pie visiem Elles dēmoniem, nekad vairs nesaki to, ko tu teici. Tad viņš izgāja no telts. Uz sliekšņa viņš vēl mirkli apstājās un teica: Ej, izrādi cieņu imperatorei un tad vācies atpakaļ pie saviem Parīzes klēriķiem tiem gļēvajiem sievišķiem!

Tūlīt es tev parādīšu, vai esmu sievišķis, tūlīt tu redzēsi, ko es varu izdarīt, nikni purpināja Bodolīno, dodamies projām no nometnes, un viņš pats nezināja, ko tādu varētu izdarīt, viņš juta vienīgi to, ka ienīst savu audžutēvu un grib nodarīt viņam ļaunu.

Joprojām saniknots, Bodolīno sasniedza Beatrises apmešanās vietu. Viņš pazemīgi noskūpstīja imperatores tērpa malu, pēc tam viņas roku. Beatrise brīnījās par rētu un uzdeva satrauktus jautājumus. Bodolīno bezrūpīgi atbildēja, ka tā iegūta sadursmē ar dažiem laupītājiem, tiem, kuri ceļo pa pasauli, šādas tikšanās ir ierasta lieta. Beatrise viņu uzlūkoja ar apbrīnas pilnu skatienu, un te nu jāatzīst, ka šis divdesmit gadus vecais puisis ar lauvas krēpēm un dedzīgo seju, kuras vaibstus vēl vīrišķīgākus darīja rēta, jau bija kļuvis tāds, kādus mēdz dēvēt par skaistiem bruņiniekiem. Imperatore aicināja viņu apsēsties un pastāstīt par saviem pēdējiem piedzīvojumiem. Kamēr imperatore sēdēja zem grezna baldahīna un smaidīdama izšuva, Bodolīno, iekārtojies viņai pie kājām, stāstīja, pats neaptverdams, ko runā, viņš runāja, tikai lai remdētu savu satraukumu. Bet pamazām viņu atkal sagrāba liesmas, kas viņu bija svilinājušas visus šos gadus, tikai tagad tās kvēloja visas reizē un simtkārt stiprākas. Tad Beatrise, apveltīdama viņu ar vienu no saviem visvaldzinošākajiem smaidiem, teica: Bet tu man nerakstīji tik daudz, kā es tev pavēlēju un cik daudz es būtu vēlējusies.

Varbūt viņa to teica tikai ierastajā māsas draudzīgumā, varbūt šie vārdi bija izskanējuši, tikai lai virzītu tālāk viņu sarunu, taču Bodolīno katru Beatrises izrunāto vārdu uztvēra vienlaikus kā dziedinošu balzamu un indi. Drebošām rokām Bodolīno izvilka no azotes vēstules, ko viņš bija rakstījis viņai un ko viņa bija rakstījusi viņam, un, sniegdams tās Beatrisei, čukstēja: Nē, es rakstīju un ļoti daudz, un tu, Kundze, man atbildēji.

Beatrise nesaprata, viņa paņēma vēstules un sāka tās lasīt pusbalsī, lai būtu vieglāk saburtot divus atšķirīgos rokrakstus. Un Bodolīno, stāvēdams pāris solu attālumā, lauzīja rokas un svīda, un pats sev teica, ka ir zaudējis prātu, ka Beatrise viņu padzīs un sasauks sargus, un viņš vēlējās, kaut nu pie rokas būtu kāds ierocis, ko varētu ietriekt sev sirdī. Beatrise turpināja lasīt, viņas vaigi pietvīka arvien košāk, un viņas balss, izrunājot kvēlos vārdus, drebēja, it kā viņa celebrētu kādu dievzaimojošu misi: lasot viņa piecēlās, vismaz divas reizes sagrīļojās, vismaz divas reizes atstūma Bodolīno, kurš piesteidzās tuvāk, lai viņu atbalstītu, un tad viņa pavisam klusā balsī teica: Ak, zēn, zēn, ko tu esi nodarījis?

Bodolīno, drebēdams pie visām miesām, atkal tuvojās, lai izrautu lapas viņai no rokām, un viņa, arīdzan drebēdama pie visām miesām, pastiepa roku, lai noglāstītu viņam pakausi, viņš pagriezās sāņus, jo nespēja skatīties viņai acīs, un viņa ar pašiem pirkstu galiņiem noglāstīja viņa rētu. Lai izvairītos arī no šī pieskāriena, viņš atkal pagrieza galvu, bet viņa jau bija pienākusi pārāk tuvu, un viņi stāvēja pavisam cieši, aci pret aci. Bodolīno aizlika rokas aiz muguras, lai liegtu sev viņu apskaut, bet viņu lūpas jau saskārās, un saskārušās tās pavisam nedaudz pavērās, un tā pavisam īsu mirkli, tik vien, cik ilga šis mirklīgais skūpsts, caur pavērtajām lūpām saskārās arī viņu mēles.

Kad beidzās šī zibenīgi īsā mūžība, Beatrise atkāpās, tagad bāla kā slimības ķerta, un, lūkodamās Bodolīno acīs, bargi teica:

Pie visiem Paradīzes svētajiem, nekad vairs nedari to, ko tu izdarīji!

Tomēr viņa to pateica bez dusmām, gandrīz bezjūtīgi, kā grasīdamās zaudēt samaņu. Tad viņas acis kļuva valgas un viņa maigākā balsī piebilda: Es tevi lūdzu!

Bodolīno paklanījās, ar pieri gandrīz aizskardams zemi, un izgāja ārā, nezinādams, kurp dodas. Vēlāk viņš apjēdza, ka vienā pašā mirklī bija pastrādājis četrus noziegumus: viņš bija necienīgi izturējies pret imperatores diženumu, aptraipījies ar laulības pārkāpšanas grēku, pievīlis sava tēva uzticību un padevies nešķīstajai atriebības kārei. Vai tā tiešām bija atriebības kāre? viņš sev jautāja.

Vai tad, ja Frīdrihs nebūtu pastrādājis šīs zvērības, ja viņš nebūtu mani aizvainojis un ja es savā sirdī nebūtu sajutis naidu, vai arī tad es būtu rīkojies tāpat? Un, cenzdamies neatbildēt uz šo jautājumu, viņš aptvēra: ja atbilde būtu tāda, no kādas viņš pats visvairāk baidījās, tad izrādītos, ka viņš ir pastrādājis arī piekto un briesmīgāko no visiem grēkiem viņš būtu nenomazgājami aptraipījis sava elka tikumību vienīgi tāpēc, lai apmierinātu savu aizvainojumu, un to, kura taču bija kļuvusi par viņa dzīves jēgu un mērķi, viņš būtu pārvērtis par nožēlojamu rīku.

Nikētas kungs, šīs aizdomas mani pavadīja daudzus gadus, kaut arī es nespēju aizmirst tā mirkļa mokošo skaistumu. Es iemīlējos Beatrisē arvien vairāk, bet tagad man vairs nebija nekādu cerību, pat sapnī ne. Jo biju sapratis: ja vēlos saņemt piedošanu, viņas tēlam jāpazūd arī no maniem sapņiem. Un daudzās garās bezmiega naktīs es sev teicu: būtībā tu esi ieguvis visu, neko citu tu vairs nevari vēlēties.

Nakts nolaidās pār Konstantinopoli, un debesis vairs nebija sārtas. Ugunsgrēks pamazām bija apdzisis, un tikai uz dažiem pilsētas pakalniem vēl bija redzami sarkani zibšņi, bet tās vairs nebija liesmas, tikai gailošas ogles. Nikēta tostarp bija pasūtījis divus kausus vīna ar medu. Bodolīno to iemalkoja, un viņa skatiens klejoja tukšumā. Šis ir vīns no Tasas salas. Lielajā māla krūkā, kur vīns glabājas, ieliek ar medu piesūcinātu plēkšņukviešu pastu. Tad spēcīgo un smaržīgo vīnu sajauc ar citu maigāku. Tas ir salds, vai ne? jautāja Nikēta. Jā, ļoti salds, atbildēja Bodolīno, bet šķita, ka viņš domā par ko citu. Tad Bodolīno nolika kausu.

Tai pašā vakarā, viņš pabeidza savu stāstu, es nolēmu nekad vairs netiesāt Frīdrihu, jo pats jutos nogrēkojies daudz vairāk nekā viņš. Kas gan ir ļaunāk: nogriezt ienaidniekam degunu vai skūpstīt uz lūpām sava labdara sievu?

Nākamajā dienā Bodolīno devās lūgt piedošanu savam audžutēvam un atvainoties par asajiem vārdiem, ko bija teicis, un viņš nosarka, manīdams, ka notikušo nožēlo arī Frīdrihs. Imperators viņu apskāva, atvainojās par savām nesavaldīgajām dusmām un teica, ka viņam labāk patīk, ja līdzās ir nevis simt lišķu, bet viens dēls, tāds kā Bodolīno, kurš spēj pateikt, kad imperators kļūdās. Pat manam biktstēvam nepietiek drosmes par to runāt, Frīdrihs viņam smaidot teica. Tu esi vienīgais cilvēks, kuram es uzticos.

Tā Bodolīno, degdams kaunā, sāka izciest sodu par savu noziegumu.

## 10  Bodolīno atrod Austrumu Gudros un kanonizē Kārli Lielo

Bodolīno bija ieradies Milānas pievārtē, kad aplenktie milānieši jau zaudēja spēkus, un pie šī paguruma bija vainojamas arī iekšējās nesaskaņas, kas plosījās pilsētā. Visbeidzot aplenktie sūtīja vēstnešus, lai vienotos par padošanās noteikumiem, bet šie noteikumi joprojām bija tie paši, kurus bija apstiprinājusi Ronkaljas sapulce, tātad bija pagājuši četri gadi, četri gadi, kas bija nesuši tik daudz nāves un postījumu, taču milānieši neko nebija izcīnījuši. Pareizāk sakot, šī padošanās bija vēl apkaunojošāka par iepriekšējo. Frīdrihs būtu gribējis milāniešiem atkal piedot, bet Rainalds bija nepielūdzams un lēja eļļu ugunī. Viņš apgalvoja, ka milānieši ir pelnījuši saņemt tādu mācību, ko neviens neaizmirsīs, un turklāt bija jādod kāds iepriecinājums arī citām pilsētām, kuras bija cīnījušās imperatora pusē ne jau tāpēc, ka mīlētu savu valdnieku, bet tikai tāpēc, ka ienīda Milānu.

Bodolīno, imperators teica, šoreiz nedusmojies uz mani. Reizēm arī imperators ir spiests darīt to, ko pieprasa viņa padomnieki. Un pusbalsī piebilda: Es no tā Rainalda baidos vairāk nekā no milāniešiem.

Tā nu viņš pavēlēja noslaucīt Milānu no zemes virsas, un visi milānieši, vīrieši un sievietes, paklausīja rīkojumam iziet no pilsētas.

Tagad laukos ap Milānu baru bariem bezmērķīgi klīda tās bijušie iemītnieki daži bija atraduši patvērumu tuvējos miestos, bet citi palika tepat mūru tuvumā, cerēdami, ka imperators viņiem piedos un ļaus atgriezties pilsētā. Lija lietus, naktīs bēgļi aukstumā drebēja, bērni saslima, sievietes raudāja, un vīrieši, kam vairs nebija ieroču, tupēja ceļmalas un cēla dūres pret debesīm, zinādami, ka drošāk ir lādēt Visvareno, nevis imperatoru, jo apkārt riņķoja imperatora cilvēki, kuri mēdza apjautāties pēc pārlieku skaļu žēlabu iemesla.

Vispirms Frīdrihs gribēja iznīcināt dumpīgo pilsētu, to nodedzinot, bet tad nosprieda, ka šo darbu labāk paveiks itāļi, kuri Milānu ienīda daudz stiprāk nekā viņš. Lodiešiem Frīdrihs uzticēja pienākumu nojaukt austrumu, tā sauktos Rencas vārtus, kremoniešu uzdevums bija noārdīt Romas vārtus, Pāvijas vīriem bija jāgādā, lai ne akmens uz akmens nepaliktu no Tičīno vārtiem, novariešiem lika parūpēties, lai līdz ar zemi tiktu nolīdzināti Verčelli vārti, komieši uzņēmās izdeldēt Komo vārtus, bet Seprio un Martezānas ļaužu darbs bija pārvērst drupu kaudzē Jaunos vārtus. Šādi rīkojumi jo ļoti gāja pie sirds šo pilsētu vīriem, un viņi pat samaksāja imperatoram bargu naudu, lai varētu saņemt privilēģijas paši savām rokām nokārtot rēķinus ar sakauto Milānu.

Nākamajā dienā pēc tam, kad bija sākusies Milānas postīšana, Bodolīno šķērsoja aizsargmūrus un devās iekšā pilsētā. Dažviet nebija saskatāms itin nekas tikai lieli putekļu mākoņi. Bet, ieejot dziļāk putekļos, nāca redzami vīri, kas bija apmetuši resnas auklas ap kādas ēkas fasādi un saskanīgi tās vilka, līdz siena sabruka; tur tālāk pieredzējuši mūrniekmeistari ar cērtēm darbojās uz baznīcas jumta, cirta un skaldīja, līdz dievnams vaļējs vērās pret debesīm, un citi ar lieliem āmuriem dauzīja mūrus vai gāza kolonnas, padzinuši zem to pamatnēm ķīļus.

Bodolīno pavadīja vairākas dienas, klejodams pa gruvešu pilnajām ielām, un viņš redzēja, kā pie galvenās pilsētas baznīcas sagāžas zvanu tornis, par kuru skaistāka un varenāka nebija visā Itālijā. Visnadzīgākie bija Lodi iemītnieki, kuri vairāk par citiem alka pēc atriebības: viņi pirmie noārdīja sev piešķirto pilsētas daļu un tad steidzās palīgā kremoniešiem graut Romas vārtus. Bet vispieredzējušākie, šķiet, bija pāvieši, kas prata savaldīt savas dusmas un neraidīja nevienu nejaušu cirtienu: viņi sadrupināja javu akmeņu savienojumu vietās vai arī parakās zem mūru pamatiem, un tad jau sienas sagruva pašas.

Vispār nezinātāja acīm Milāna varētu šķist līksma darbnīca, būvlaukums, kur visi čakli strādā, slavēdami Kungu. Vienīgi izskatījās, it kā laiks būtu sācis ritēt atpakaļ: jo tā nebija jauna pilsēta, kas dzimst no neesamības, patiesībā te sena pilsēta atkal pārvērtās pīšļos un putekļos. Šādu domu pavadīts, Lieldienu rītā, kad imperators rīkoja lielas dzīres Pāvijā, Bodolīno steidzās atklāt mimbilia urbis Mediolani, pirms vēl pati milāna nebija izdeldēta no zemes virsas. Un tā viņam gadījās nonākt pie kādas brīnišķīgas bazilikas, kura vēl bija palikusi neskarta, un tās tuvumā viņš redzēja dažus pāviešus, kas patlaban piebeidza kādu greznu māju, pūlēdamies jo centīgi, kaut arī bija baznīcas noliktā svētku un atpūtas diena. No viņiem Bodolīno uzzināja, ka tuvējā bazilika esot veltīta svētajam Eistorgijam un ka nākamajā dienā viņi tai ķeršoties klāt. Tā taču ir pārāk skaista, lai mēs to tā atstātu, vai ne? pārliecināti teica viens no postītājiem.

Bodolīno iegāja bazilikā, jomā bija vēss, kluss un tukšs. Kāds jau bija aplaupījis altārus un sānu kapelas, un daži nez no kurienes ieklīduši suņi te bija atraduši sev mierīgu patvērumu un apmīzuši kolonnu pamatnes. Pie galvenā altāra, žēlabaini īdēdama, mīņājās govs, un Bodolīno vēlreiz bija iemesls apcerēt, cik gan liels ir pilsētas grāvēju naids, ja jau viņi, steigdamies to ātrāk nopostīt, neliekas ne zinis par tik kārdinošu laupījumu.

Kādā no sānu kapelām līdzās akmens sarkofagam Bodolīno pamanīja vecu priesteri, kurš izmisis šņukstēja vai, pareizāk, smilkstēja kā ievainots dzīvnieks; viņa sejas āda bija bālāka pat par acu baltumiem, un izdēdējušās miesas nodrebēja pie katra kunkstiena. Bodolīno gribēja viņam palīdzēt un piedāvāja ūdeni no savas blašķes. Paldies, labais kristieti, teica vecais, bet man vairs neatliek nekas cits kā gaidīt nāvi.

Tevi neviens nenogalinās, viņu mierināja Bodolīno. Aplenkums ir beidzies, noslēgts miers, un tie vīri tur laukā vēlas tikai sagraut tavu baznīcu, bet negrib laupīt tev dzīvību.

Kas gan būs mana dzīve bez manas baznīcas? Bet tas ir pelnīts sods, ko debesis sūtījušas par manu lepnību, jo pirms daudziem gadiem es kāroju, lai mana baznīca kļūst skaistāka un slavenāka par citām, un es pastrādāju grēku.

Kādu grēku gan varēja būt pastrādājis šis nabaga vecais vīrs? Un Bodolīno viņam to pajautāja.

Pirms daudziem gadiem kāds austrumzemju ceļinieks man piedāvāja nopirkt visbrīnišķīgākās kristīgās pasaules relikvijas triju Austrumu Gudro un Ķēniņu ķermeņus, kas saglabājušies gluži neskarti.

Austrumu Gudros? Visus trīs? Neskartus?

Austrumu Gudros, trīs un neskartus. Viņi izskatās kā dzīvi, pareizāk, es gribu teikt, viņi izskatās kā tikko miruši. Es zināju, ka tā nevar būt patiesība, jo Austrumu Gudrie pieminēti tikai vienā evaņģēlijā Mateja, un arī tur pateikts ļoti maz. Nav rakstīts, cik viņu bija, no kurienes viņi ieradās, nav pat zināms, vai viņi bija ķēniņi vai gudrie… Teikts tikai, ka viņi ieradās Jeruzalemē, sekodami zvaigznei. Un neviens kristietis nezina, no kurienes viņi nākuši un kurp atgriezās. Kurš gan būtu varējis atrast viņu apbedījuma vietu? Tāpēc es neuzdrošinājos pavēstīt milāniešiem, ka slēpju šos dārgumus. Es baidījos, ka, savas alkatības mudināti, tie pratīs izmantot mirušo miesas, lai pievilinātu ticīgos no visas Itālijas, vairodami naudu uz šo viltus relikviju rēķina…

Tad jau tu neesi grēkojis.

Es esmu grēkojis, jo glabāju viņus šajā iesvētītajā vietā. Es visu laiku gaidīju kādu zīmi no debesīm, bet tā netika dota. Un tagad es negribu, lai viņus atrod šie vandaļi. Viņi varētu to ķermeņus sadalīt un piešķirt neredzētu varenību un godu dažām no pilsētām, kuras mūs šodien izposta. Es tevi lūdzu, dari tā, lai pazūd visas manas kādreizējās grēcīgās vājības pēdas. Sameklē sev palīgus un atnāc vakarā. Ņem un nes projām šīs apšaubāmās relikvijas. Lai tās iet zudībā! Ar nieka pūlēm tu nodrošināsi sev vietu Paradīzē, un, manuprāt, tas nav nekāds nieks.

Redzi, Nikētas kungs, tobrīd es atcerējos, ka par Austrumu Gudrajiem bija runājis Otons un bija tos saistījis ar Priestera Jāņa valstību. Protams, ja nabaga vecais priesteris šīs relikvijas parādītu vienkārši tāpat, it kā tās būtu uzradušās no nekurienes, neviens viņam neticētu. Bet vai relikvijai, lai tā būtu patiesa, patiešām jābūt saistītai ar svēto vai notikumu, kura daļa tā ir?

Protams, ne. Daudzas no relikvijām, kas glabājas šeit, Konstantinopolē, ir visai apšaubāmas izcelsmes, taču ticīgais, tās skūpstīdams, jūt no tām plūstam pārpasaulīgas smaržas. Ticība padara relikvijas patiesas, nevis relikvijas vērš patiesu ticību.

Tieši tā. Arī es nospriedu, ka relikvija iegūst vērtību, ja tiek atrasta tās īstā vieta kādā patiesā stāstā. Ārpus stāsta par Priesteri Jāni šie Austrumu Gudrie varēja būt kāda paklāju tirgoņa blēdība, bet, iekļauti patiesīgajā stāstā par Jāni, tie kļuva par drošu pierādījumu. Durvis nav durvis, ja ap tām nav ēkas, bez ēkas tās ir tikai parasts caurums, bet ko gan es saku, tad tās nav pat caurums, jo tukšais bez pilnā, kas to ieskauj, nav pat tukšums. Un es sapratu, ka manā rīcībā ir stāsts, kurā iekļauti Austrumu Gudrie varētu kaut ko nozīmēt. Es domāju: ja vēlos runāt par Jāni, lai pavērtu imperatoram ceļu uz Austrumiem, tad kā drošs apstiprinājums maniem vārdiem noderēs šie Gudrie, kuri noteikti bija nākuši no Austrumiem. Šie nabaga trīs ķēniņi gulēja savā sarkofagā un ļāva, lai pāvijieši un lodieši noposta pilsētu, kura bija uzņēmusi trīs Austrumu viedos vīrus, nemaz neapzinādamās, kam devusi patvērumu. Viņi šai pilsētai neko nebija parādā, viņi te bija iegriezušies tikai garāmejot, uz brīdi apmetušies kā iebraucamajā sētā, gaidīdami, līdz varēs doties tālāk. Jo vai tad viņi jau pēc savas dabas nebija pasaules klejoņi, vai tad viņi nebija pametuši nez kādu zemi, lai sekotu zvaigznei? Un tagad mans pienākums bija atrast šiem trim mirušajiem jaunu Bētlemi.

Bodolīno zināja, ka laba relikvija var mainīt pilsētas likteni, padarīt to par nemitīgas svētceļnieku straumes mērķi un mazas draudzes baznīciņu pārvērst par ievērojamu svētnīcu. Kuru gan varētu ieinteresēt ar šiem Austrumu Gudrajiem? Bodolīno ienāca prātā Rainalds, kuram bija piešķirta Ķelnes arhibīskapa vieta, bet kurš vēl nebija paguvis tur ierasties, lai saņemtu oficiālo iesvētību. Ierasties savā katedrālē, atvedot sev līdzi trīs Austrumu Gudros, tas varētu būt iespaidīgs solis. Un vai tad Rainalds nemeklēja simbolus, kas stiprinātu imperatora varu? Un, lūk, viņa rokās būs nonācis nevis viens, bet veseli trīs ķēniņi, kas tai pašā laikā bijuši arī priesteri.

Bodolīno jautāja vecajam mācītājam, vai varētu apskatīt relikviju. Vecais bija ar mieru un lūdza, lai viņam palīdz nobīdīt sarkofagā vāku, jo tieši šajā sarkofagā glabājās šķirsts, kurā guldītas mirušo ķēniņu miesas.

Ar akmens vāku vajadzēja smagi nopūlēties, bet ieraudzītais bija šo pūļu vērts. Ak, brīnums: trīs Austrumu Gudrie un Ķēniņi izskatījās tā, it kā vēl aizvien būtu dzīvi, kaut arī viņu āda bija izžuvusi un kļuvusi kā pergaments, tomēr nebija satumsusi, kā parasti notiek ar mumificētiem ķermeņiem. Diviem no Gudrajiem seja joprojām bija gandrīz pienbalta. Vienam no viņiem bija gara, sirma bārda, kas klājās pār krūtīm, un arī tā bija saglabājusies neskarta, kaut arī sacietējusi, un izskatījās kā sakulta cukura vates pavedieni. Otrs bija bez bārdas. Bet trešajam āda bija melnkoka krāsā, taču melnu viņu nebija vērtis laiks melns viņš bija tāpēc, ka tāds bijis, arī dzīvs būdams: viņš izskatījās kā tumša koka statuja, un uz kreisā vaiga varēja redzēt pat tādu kā plaisiņu. Tumšādainajam bārda bija īsa, biezās lūpas nedaudz pavērtas un atklāja skatienam divus zobus, vienīgos, kas bija palikuši mutē, sniegbalti un asi kā ilkņi. Visiem trim bija plaši ieplestas acis, lielas un stingas, un to zīlītes mirdzēja, it kā būtu darinātas no stikla. Visi trīs bija ietērpti garos apmetņos: viens baltā, otrs zaļā un trešais purpura krāsas, bet zem apmetņiem vīdēja bikses tādas, kādas nēsā austrumnieku barbari, taču šīs bija šūtas no tīra damasta un izrakstītas ar pērļu virtenēm.

Bodolīno tūdaļ steidzās uz imperatora nometni apspriesties ar Rainaldu. Kanclers vienā mirklī saprata, cik vērtīgs ir Bodolīno atradums, un teica: Viss jāpaveic slepus! Un steidzami! Pašu šķirstu nebūs iespējams iznest no pilsētas, tas būtu pārāk uzkrītošs. Ja kāds cits te nomanīs, ko tu esi atradis, viņš nevilcināsies nolaupīt mums šos dārgumus, lai aizgādātu uz savu pilsētu. Es likšu sagatavot trīs vienkārša koka zārkus. Naktī mēs tos iznesīsim ārpus mūriem, teikdami, ka zārkos guļ trīs mūsējie varoņi, kas gājuši bojā aplenkuma laikā. Darbosieties tikai trijatā: tu, Dzejnieks un viens mans kalps. Pēc tam novietosim Gudros kādā slēptuvē un atstāsim tur, jo tālāk lieka steiga mums tikai kaitētu. Iekams varēšu viņus vest uz Ķelni, mums jāsagādā vai jārada ticami pierādījumi par šo relikviju izcelsmi un arī par pašiem Gudrajiem. Jau rīt tu dosies atpakaļ uz Parīzi, kur tev ir pazīstami izglītoti cilvēki. Tur tu sameklēsi visas iespējamās ziņas par Gudrajiem.

Naktī visi trīs ķēniņi tika pārnesti uz Svētā Jura baznīcu ārpus Milānas mūriem un noguldīti kriptā. Rainalds gribēja viņus apskatīt, taču, tos ieraudzījis, izgrūda tik briesmīgu lāstu virkni, kam neklātos nākt pār arhibīskapa lūpām. Biksēs? Un šim vēl galvā tāda mice, ka viņš izskatās pēc āksta!

Rainalda kungs, acīmredzot tieši tā tolaik ģērbās Austrumzemju gudrie vīri. Un pirms dažiem gadiem es biju Ravennā un redzēju mozaīku par imperatori Teodoru, un tur attēlotie trīs Gudrie bija ģērbušies aptuveni tāpat.

Tieši to jau es saku! Tāds apģērbs var pārliecināt tikai Bizantijas grieķeļus. Vai tu domā, ka es varu ierasties Ķelnē un rādīt Austrumu Gudros, kuri izskatās kā žonglieri? Pārģērbsim viņus!

Kā tad? jautāja Dzejnieks.

Kā, kā? Tu kā mans vasalis esi ēdis un dzēris pie mana galda, sacerēdams tikai nieka divus trīs pantiņus gadā, un vēl uzdrošinies nezināt, kā man par prieku apģērbt tos, kuri paši pirmie pielūdza Mūsu Kungu Jēzu Kristu?! Apģērb viņus tā, kā, pēc ļaužu domām, viņiem jābūt ģērbtiem: kā bīskapiem, pāvestiem, arhimandrītiem, vai nu es zinu!

Ir izlaupīta pilsētas katedrāle un bīskapa pils. Varbūt mēs varam dabūt liturģiskās drānas. Es mēģināšu tās atrast, teica Dzejnieks.

Tā bija šausmīga nakts. Liturģiskais apģērbs tika sagādāts un arī kaut kādas galvassegas, kas izskatījās pēc tiārām, taču izrādījās, ka mūmijas nemaz nav tik viegli izģērbt. To sejas joprojām šķita kā dzīvas, bet viss pārējais ķermenis izņemot plaukstas, kas bija pilnīgi izkaltušas, viss pārējais bija pārvērties par klūgu un salmu pinumu, kas drupa un juka, tikko kāds mēģināja Gudrajiem novilkt tērpus. Tas nekas, teica Rainalds. Galu galā pēc tam, kad viņi būs nogādāti Ķelnē, šķirstu tik un tā neviens nekad vairs neatvērs. Dariet tāpat kā ar putnubiedēkļiem izbāziet viņiem cauri mietus vai ko citu, kas viņus saturētu kopā. Bet ar pienācīgo cieņu, lūdzu!

Jēzu, Jēzu, žēlojās Dzejnieks, pat būdams krietni sameties, es nekad neesmu domājis, ka varētu kaut ko grūst pēcpusē pašiem Austrumu Gudrajiem.

Stāvi klusu un ģērb viņus! teica Bodolīno. Mēs to darām, lai vairotu impērijas slavu.

Dzejnieks briesmīgi lādējās, bet jau drīz Gudrie izskatījās kā svētās Romas baznīcas kardināli.

Nākamajā dienā Bodolīno devās atceļā uz Parīzi. Tur Abduls, kuram netrūka zināšanu par Austrumiem, iepazīstināja viņu ar kādu Svētā Viktora abatijas kanoniķi, kurš par Austrumiem zināja vēl vairāk.

Ak tad Austrumu Gudrie? teica kanoniķis. Tradīcija viņus piemin bieži, un arī daudzi Baznīcas Tēvi par viņiem ir runājuši, taču trīs evaņģēliji viņu ierašanos ir noklusējuši. Bet Jesaja un citi pravieši it kā par viņiem ir runājuši un it kā tomēr ne, daži šīs Svēto Rakstu vietas ir skaidrojuši kā pravietojumus par Austrumu Gudrajiem, bet tikpat labi tur varētu būt runāts par kaut ko citu. Kas viņi bija, un kā viņus patiesībā sauca? Dažs apgalvo, ka tie bijuši Persijas ķēniņš Hormidzs no Seleikijas, Sābas ķēniņš Jazdegards un Sebas ķēniņš Perozs; citi teic, ka viņu vārdi bijuši Hors, Basanders, Karundass. Bet citi, turklāt ļoti uzticami autori, ir rakstījuši, ka viņi saukti par Melkonu, Gaspari un Baltazaru vai arī par Melko, Kasparu un Fadidzardu. Un vēl par Magalathu, Galgalathu un Saracinu. Bet varbūt viņu vārdi bija Apēlijs, Amers un Damasks…

Apēlijs un Damasks ir ļoti skaisti vārdi, tos dzirdot, prātā nāk tālas zemes, teica Abduls, sapņaini lūkodamies nez kādos tālumos.

Un kāpēc tev nepatīk Karundass? noprasīja Bodolīno. Mums jau nav jāizvēlas trīs vārdi, kas patīk tev, bet gan jāatrod trīs īstie vārdi.

Kanoniķis turpināja: Es pats drīzāk sliektos par labu tādiem vārdiem kā Bithisarejs, Melihiors un Gataspha, pirmais no viņiem bija Godolijas un Sābas ķēniņš, otrais Nūbijas un Arābijas ķēniņš, trešais Tarsas un Egriseilas salas ķēniņš. Vai viņi bija pazīstami jau agrāk, iekams uzsāka savu ceļojumu? Nē, viņi satikās Jeruzalemē un brīnumainā kārtā cits citu pazina. Taču daži apgalvo, ka viņi bijuši gudrie, kas dzīvojuši Viktoriāla kalna vai Vo kalna galā un no šī kalna virsotnes pētījuši debesu zīmes, un Viktoriāla kalnā viņi atgriezušies pēc tam, kad bija apmeklējuši Jēzu, bet vēlāk viņi esot pievienojušies apustulim Tomam, lai kopīgiem spēkiem evaņģelizētu Indijas, turklāt viņi esot bijuši nevis trīs, bet gan divpadsmit.

Divpadsmit Austrumu Gudrie? Vai nav tā kā par daudz?

To pašu saka arī Jānis Zeltamute. Daži apgalvo, ka viņu vārdi bijuši Zhrwndd, Hwrmzd, Avvstsp, Arsk, Zrwnd, Aryhw, Arthsyst, Astnbwvzn, Mhrwq, Ahsrs, Nsrdyh un Mrwdk. Taču šajā ziņā jābūt piesardzīgiem, jo Origēns raksta, ka Gudrie bijuši trīs kā Noasa dēli un trīs kā Indijas, no kurām viņi nākuši.

Var jau būt, ka Gudrie bijuši veseli divpadsmit, sprieda Bodolīno, taču Milānā ir atrasti tikai trīs, un tāpēc tieši par tiem trijiem jārada ticams un pieņemams stāsts. Un viņš teica: Pieņemsim, ka viņus sauca par Kasparu, Baltazaru, Melhioru, jo man šķiet, ka šos vārdus izrunāt ir daudz vieglāk nekā tos apbrīnojamos krekšķienus, ko pirms brīža izšķaudīja mūsu godājamais skolotājs. Bet neskaidrs ir un paliek jautājums, kā gan viņi varēja atkļūt līdz Milānai.

Man tā nešķiet nekāda problēma, atteica kanoniķis, ja jau viņi tur galu galā ir nonākuši. Esmu pārliecināts, ka viņu apbedījuma vietu Viktoriāla kalnā atrada karaliene Helēna, Konstantīna māte. Sieviete, kura prata atrast Īsteno Krustu, droši vien bija spējīga atrast arī īstos Gudros. Un Helēna viņu miesas nogādāja Svētās Sofijas katedrālē Konstantinopolē.

Nu nē, tad Austrumu imperators mums prasīs, kā un kad mēs viņus nolaupījām, iebilda Abduls.

Par to neuztraucies, teica kanoniķis. Ja jau viņi glabājās Svētā Eistorgija bazilikā, tad droši vien uz Milānu viņus atgādājis šis pats krietnais vīrs Eistorgijs, kurš ieradās no Bizantijas, lai vadītu Milānas bīskapa katedrāles celtniecību basileja Maurīcija valdīšanas laikā, un tas notika vēl ilgu laiku, iekams mūsu pusē tronī kāpa Kārlis Lielais. Eistorgijs nevarēja būt nozadzis Gudros, tātad viņš tos bija saņēmis kā dāvanu no Austrumu impērijas basileja.

Ar šādu lieliski izveidotu stāstu Bodolīno gada beigās atgriezās pie Rainalda un atgādināja viņam arī to, ka Otons savulaik uzskatījis, ka Gudrie droši vien bijuši Priestera Jāņa priekšteči un ka tieši viņi Jānim piešķīruši savu varenību un pienākumus. No tā arī cēlusies Jāņa vara pār visām trijām Indijām vai vismaz pār vienu no tām.

Rainaldam jau pilnībā bija pagaisuši no atmiņas šie Otona teiktie vārdi, bet tagad, dzirdot atkal pieminam priesteri, kurš valda pār veselu impēriju un tātad ir ķēniņš, kurš kalpo arī kā priesteris, būdams vienlaikus pāvests un monarhs, Rainalds nopriecājās, sapratis, ka nu viņam būs iespēja piespiest pie sienas Aleksandru III: ķēniņi un priesteri bija Gudrie, ķēniņš un priesteris ir Jānis kāds brīnišķīgs tēls, alegorija, pravietojums, pareģojums, kas izteikts, apsteidzot impērisko varenību un godu, ko viņš, Rainalds, pamazām un neatlaidīgi centās sagādāt Frīdriham!

Bodolīno, Rainalds tūdaļ teica, par Gudrajiem tālāk parūpēšos es, bet tev jādomā par Priesteri Jāni. Spriežot pēc tā, ko tu man stāsti, pagaidām mums ir zināmas tikai baumas, neskaidri nostāsti, un ar to nepietiek. Mums vajadzīgs dokuments, kas apliecinātu viņa pastāvēšanu, dokuments, kurā būtu teikts, kas viņš ir, kur dzīvo un ko dara.

Un kur lai es tādu atrodu?

Ja nevari to atrast, tad saraksti pats. Imperators tevi sūtīja mācībā, un nu ir pienācis laiks likt lietā tavas spējas. Turklāt tev jāizpelnās iecelšana bruņinieka kārtā, kam jānotiek, tikko būs galā tavas studijas, kas, manuprāt, jau tāpat ir pārlieku ieilgušas.

Vai saproti, Nikētas kungs? teica Bodolīno. Tagad Priesteris Jānis bija kļuvis par manu pienākumu, tā vairs nebija rotaļa. Un man vairs nevajadzēja meklēt Jāni, lai izpildītu Otona pēdējo vēlēšanos, bet gan lai pakļautos Rainalda pavēlei. Un, kā teica mans tēvs Galjaudo, es vienmēr esmu bijis spītīgāks par āzi. Man tūlīt pāriet katra kāre uz darbu, ko mani spiež darīt ar varu. Es gan paklausīju Rainaldam un tūlīt atgriezos Parīzē, bet drīzāk tādēļ, lai man nevajadzētu tikties ar imperatori. Abduls bija atsācis sacerēt dziesmas, un es pārliecinājos, ka zaļā medus trauks jau ir iztukšots līdz pusei. Atkal mēģināju runāt ar Abdulu par Gudrajiem, bet viņš tikai strinkšķināja savu instrumentu un skandēja: Nevienam brīnums nav, ka mīlu klusi to, kuru acīm nekad neredzēšu, un cita mīla manai sirdij sveša, tur tikai tā, kas mani nav pat redzējusi; man sirds ir citu priekiem blakus noskumusi, kas zina, kādu laimi pieredzēšu, -ha, ha. Ha, ha… Atmetu ar roku un nospriedu, ka ar viņu nav vērts runāt par maniem plāniem, un veselu gadu nedarīju neko, kas būtu saistīts ar Priesteri Jāni.

Un kā tad Gudrie?

Rainalds vēlāk, pēc diviem gadiem, tās relikvijas aizveda uz Ķelni. Bet viņš bija dāsns: savulaik viņš bija kalpojis Hildesheimas katedrālē, un tagad, pirms Gudro ķēnišķīgie pīšļi tika guldīti Ķelnes šķirstā, viņš katram no tiem nogrieza pa pirkstam un aizsūtīja kā dāvanu uz savu veco baznīcu. Taču tolaik Rainaldam bija jārisina arī citas problēmas, un tās nebija nekādas mazās. Tieši divus mēnešus pirms Rainalda plānotās svinīgās ierašanās Ķelnē nomira antipāvests Viktors. Gandrīz visi atvieglojumā uzelpoja, jo šķita, ka sarežģījumi nokārtojušies paši no sevis, un tagad varēja cerēt, ka Frīdrihs varbūt izlīgs ar Aleksandru. Taču Rainaldam šī shizma bija dzīves pamatu pamats, saproti, Nikētas kungs, viņš pats bija daudz ietekmīgāks, ja pasaulē bija divi, nevis viens pāvests. Tā nu viņš radīja jaunu antipāvestu Paskvālu III, sarīkodams konklāva parodiju, kurā sapulcināja dažus garīdzniekus, kas bija gluži vai savākti no ielas. Frīdrihs nebija pārliecināts, vai tas ir pareizs solis. Viņš man teica…

Vai tad tu atgriezies pie viņa?

Bodolīno nopūtās. Jā, uz dažām dienām. Tai pašā gadā imperatore dāvāja Frīdriham dēlu.

Ko tu izjuti?

Sapratu, ka man viņa jāaizmirst pilnīgi un galīgi. Es badojos septiņas dienas, dzēru tikai ūdeni, jo kaut kur biju lasījis, ka šāds gavēnis attīra garu un beigās izraisa vīzijas.

Un vai tā ir taisnība?

Jā, tīra patiesība, bet vīzijās es redzēju viņu. Tad nolēmu, ka man jāredz tas bērns, lai es spētu saskatīt atšķirību starp sapņiem un īstenību. Un es atgriezos galmā. Kopš tās brīnišķīgās un briesmīgās dienas bija pagājuši jau vairāk nekā divi gadi, un kopš tā laika mēs vairs nebijām tikušies. Šķita, ka Beatrise redz tikai savu bērnu un ka mana klātbūtne viņu nemaz nesatrauc. Un tad es sev teicu: pat ja nespēju samierināties un mīlēt Beatrisi kā māti, tad vismaz šo bērnu es mīlēšu kā savu brāli. Taču es skatījos uz šūpulī guļošo sīkaliņu un nespēju izvairīties no domas, ka tas būtu varējis būt mans dēls, ja vien viss būtu iegrozījies nedaudz citādi. Katrā ziņā es joprojām riskēju justies kā asinsgrēkā kritušais.

Frīdrihu tostarp nomāca pavisam citas rūpes. Viņš Rainaldam teica, ka ieliktenis puspāvests viņa tiesības tomēr nespēj nodrošināt pietiekamā mērā un ka Austrumu Gudrie, protams, ir labi, bet ar tiem nepietiek, jo tas, ka esi atradis Austrumu Gudros, vēl nebūt nenozīmē, ka esi viņu pēctecis. Pāvests, ak, laimīgais, savu izcelsmi varēja saistīt ar Pēteri, un Pēterim viņa godpilnos pienākumus bija uzticējis pats Jēzus, bet ko lai dara svētais Romas imperators? Vai lai viņš saista savu izcelšanos ar Cēzaru, kurš taču tomēr bija pagāns?

Tad nu Bodolīno izmeta pirmo domu, kas viņam bija iešāvusies prātā, proti, ka Frīdrihs savu izcelšanos varot saistīt ar Kārli Lielo. Bet Kārli Lielo iesvaidīja pāvests, un tā mēs nekur tālāk netiekam, atteica Frīdrihs.

Ja vien tu nepanāc, ka viņu pasludina par svēto, atbildēja Bodolīno. Frīdrihs atmeta, lai taču viņš vispirms apdomājas, pirms runā tādas muļķības. Tās nav muļķības, atteica Bodolīno, kurš šai laika sprīdī bija nevis apdomājis, bet gan drīzāk skatījis gluži vai vīziju, kā varētu izvērsties tālākie notikumi. Klausies, tu dodies uz Āheni, kur dus Kārļa Lielā pīšļi, savāc tos, ieliec greznā relikvārijā un novieto savas pils kapelas pašā vidū. Šai pasākumā piedalies pats, un lai tevi pavada uzticamu bīskapu svīta un arī Rainalda kungs, kurš taču, būdams Ķelnes arhibīskaps, ir arī tā novada metropolīts; vēl iepriekš tev jāsagādā pāvesta Paskvāla bulla, kas tavu rīcību dara likumīgu, un tad svinīgi pasludini Kārli Lielo par svēto. Vai saproti? Tu pasludināsi par svēto Svētās Romas impērijas dibinātāju, un, kļuvis par svēto, viņš būs pārāks par pāvestu, bet tu kā viņa likumīgais sekotājs būsi kļuvis par svētā pēcteci un tev vairs nevajadzēs pakļauties nevienai citai varai, pat ne tai, kura grasījās izslēgt tevi no baznīcas.

Pie Kārļa Lielā bārdas! iesaucās Frīdrihs, un viņa paša bārda satraukumā saspurojusies paslējās. Vai tu dzirdēji, Rainald? Tam puikam, kā vienmēr, ir taisnība!

Tā arī notika, kaut arī tikai nākamā gada beigās, jo, lai kārtīgi sagatavotu tik nopietnas lietas, ir vajadzīgs laiks.

Nikēta izteicās, ka šī iecere esot bijusi neprātīga, un Bodolīno atbildēja, ka tā tomēr ir izdevusies. Un viņš uzmeta Nikētam lepnuma pilnu skatienu. Dabiski, domāja Nikēta, tava iedomība ir neizmērojama, tu pat esi iecēlis svēto kārtā Kārli Lielo. No Bodolīno varēja sagaidīt jebko. Un tālāk? Nikēta jautāja.

Kamēr Frīdrihs un Rainalds gatavojās Kārļa Lielā kanonizācijai, es pamazām apjautu, ka nepietiks ne ar Kārli, ne ar Gudrajiem. Viņi visi četri mierīgi mitinājās Paradīzē katrā ziņā Gudrie tur noteikti bija nonākuši, un cerēsim, ka turpat bija nokļuvis arī Kārlis Lielais, jo citādi izrādītos, ka Āhenē sarīkota varena krāpšana, taču bija vajadzīgs vēl kaut kas tāds, kas joprojām atrastos šajā pasaulē, kaut kas tāds, kam imperators varētu nostāties līdzās un teikt: te es esmu, un tas apstiprina manas tiesības. Un vienīgais, ko imperators varēja atrast šajā pasaulē, bija Priestera Jāņa valstība.

## 11  Bodolīno būvē Priestera Jāņa pili

Piektdienas rītā trīs no dženoviešiem Pevere, Boijamondo un Grillo ieradās apstiprināt to, ko ļoti labi varēja redzēt arī iztālēm. Ugunsgrēks bija noslāpis, gandrīz vai izdzisis pats, jo neviens pārlieku nebija pūlējies to dzēst. Taču tas vēl nenozīmēja, ka tagad droši varētu pārvietoties pa Konstantinopoli. Gluži otrādi, tagad ielas un laukumi bija kļuvuši brīvāki un piligrimi vēl centīgāk medīja turīgos pilsētniekus un, meklēdami pēdējos dārgumus, kas būtu palikuši nepamanīti pirmo laupīšanu laikā, starp vēl kūpošajām krāsmatām ārdīja to, kas vēl nebija sabrucis. Nikēta skumji nopūtās un lūdza Samas vīnu. Viņš lūdza arī, lai viņam nelielā eļļas daudzumā apgrauzdē sezama sēklas, ko varētu lēnām košļāt, pirms baudīt nākamo vīna malku, un vēl viņš gribēja, lai viņam atnes arī valriekstus un pistācijas, kas līdzētu vieglāk sekot stāstam, kuru Bodolīno pēc Nikētas mudinājuma atsāka.

Reiz Dzejnieks ieradās Parīzē ar nez kādu Rainalda uzticētu uzdevumu un izmantoja šo iespēju, lai kopā ar Bodolīno un Abdulu atkal pievērstos krogus priekiem. Viņš iepazinās arī ar Boronu, bet šķita, ka viņu nesaista tā spriedelējumi par Paradīzes Dārzu. Galmā pavadītie gadi bija pārvērtuši Dzejnieku, kā to ievēroja Bodolīno. Dzejnieks bija kļuvis ciets un raupjš, viņš līksmi tukšoja kausu pēc kausa, tomēr šķita, ka viņš sargājas ļauties pārmērībām, lai ne mirkli nezaudētu modrību, it kā nemitīgi uzglūnētu kādam laupījumam, gatavs kuru katru brīdi mesties lēcienā.

Bodolīno, viņš tam kādu dienu teica, jūs te velti tērējat laiku. To, ko mums šeit, Parīzē, vajadzēja iemācīties, mēs jau esam iemācījušies. Un visi šejienes doktori pietaisītu bikses, ja es rīt ierastos kādā disputā, tērpies ministeriāļa goda drānās un ar zobenu pie sāniem. Galmā es apguvu četras gudrības: turēdamies līdzās lielajiem vīriem, tu arī pats kļūsti liels; visi lielie vīri patiesībā ir ļoti sīki; vara ir viss; un nav neviena iemesla, lai kādu dienu arī tu nevarētu iegūt varu, kaut vai daļēji. Jāprot nogaidīt, protams, taču nedrīkst ļaut iespējai paslīdēt garām.

Daudz uzmanīgāk draugu runās Dzejnieks ieklausījās tad, kad padzirdēja, ka viņi turpina prātot par Priesteri Jāni. Viņš bija šķīries no saviem biedriem, kad šis stāsts vēl atgādināja bibliotēkas žurku tukšās fantāzijas, taču Milānā viņš bija dzirdējis, kā Bodolīno un Rainalds par Priesteri runā kā par kaut ko tādu, kas varētu kļūt par acīmredzamu impērijas varas apliecinājumu, vismaz tikpat svarīgu kā Austrumu Gudro atrašana. Un, ja tā, tad šis jautājums viņu interesēja, un viņš šai pasākumā iesaistījās, it kā tā būtu kara mašīnas veidošana. Un pamazām no Dzejnieka runām varēja noprast, ka viņam Priestera Jāņa valstība, tāpat kā šīs pasaules Jeruzaleme, no zemes, uz kuru doties mistiskā svētceļojumā, pārvērtās par iekarojuma mērķi.

Tā nu Dzejnieks atgādināja saviem biedriem, ka pēc notikuma ar Gudrajiem Priesteris ir kļuvis vēl svarīgāks nekā agrāk un viņam patiešām jāatklājas kā rex et sacerdos. Un kā ķēniņu ķēniņam viņam bija nepieciešama tāda pils, ka salīdzinājumā ar to kristiešu valdnieku pilis un arī Konstantinopoles shizmatiķu basileja mājokļi izskatītos kā nožēlojamas būdas, un kā priesterim viņam bija nepieciešams tāds dievnams, ka salīdzinājumā ar to pāvesta baznīcas šķistu nieka šķūņi. Vajadzēja Priesterim Jānim piešķirt viņa cienīgu pili.

Paraugs ir, teica Borons, un tā ir Debesu Jeruzaleme, kādu to skatīja apustulis Jānis Apokalipsē. Tai jābūt augstu mūru apjoztai, ar divpadsmit vārtiem jeb durvīm kā divpadsmit Israēla ciltīm: trīs vārti uz dienvidiem, trīs vārti uz rietumiem, trīs vārti uz austrumiem un trīs vārti uz ziemeļiem…

Jā, smējās Dzejnieks, un Priesteris pa vienām durvīm ienāk un pa citām iziet, bet, kad saceļas negaiss, visas durvis virinās reizē; vari iztēloties, kāds caurvējš tur pūš, es tādā pilī nedzīvotu ne lūdzams…

Ļauj man pabeigt. Mūru pamati ir no jaspisa, safīra, halcedona, smaragda, sardonika, sardija, hrizolīta, berila, topāza, hrizopraza, hiacinta un ametista, bet divpadsmit vārti ir divpadsmit pērles, un laukums pils priekšā ir no tīra zelta, kas caurspīdīgs kā stikls.

Nav slikti, teica Abduls, bet es domāju, ka par paraugu drīzāk jāņem Jeruzalemes Templis, kādu to apraksta pravietis Ecēhiēls. Atnāciet rīt man līdzi uz abatiju. Viens no kanoniķiem, ļoti izglītotais Rikardo no Svētā Viktora, cenšas atrast paņēmienu, kā no jauna izveidot Tempļa plānu, ņemot vērā to, ka pravieša teksts vietām ir neskaidrs.

Nikētas kungs, teica Bodolīno, es nezinu, vai tu kādreiz esi nodarbojies ar Tempļa izmēriem.

Pagaidām ne.

Tad, lūk, nekad to nemēģini, jo, to darot, var zaudēt prātu. Ķēniņu grāmatā ir teikts, ka Templis ir sešdesmit olekšu plats, trīsdesmit olekšu augsts un divdesmit olekšu dziļš un priekštelpa ir divdesmit olekšu plata un desmit olekšu dziļa. Turpretī Laiku grāmatās teikts, ka piebūve ir simt divdesmit olekšu augsta. Tātad, ja piebūve būtu divdesmit olekšu plata, simt divdesmit olekšu augsta un desmit olekšu dziļa, tad tā ne tikai būtu četrreiz augstāka par pašu templi, bet būtu arī tik šaura un plāna, ka sagāztos, tikko tai uzpūstu. Bet trakākais sākas, lasot Ecēhiēla noredzējumu. Nav neviena paša saskanīga lieluma, tāpēc daudz dievbijīgu vīru ir atzinuši, ka Ecēhiēls patiešām ir skatījis vīziju, un tas nozīmē, ka viņš tobrīd bijis itin kā maķenīt par daudz ierāvis un viņam acu priekšā viss dubultojies. Brašs puisis šis nabaga Ecēhiēls, arī viņam taču bija tiesības izklaidēties, vienīgā nelaime, ka šis Rikardo no Svētā Viktora abatijas bija nospriedis tā: ja katrai lietai, katram skaitlim, katram salmiņam Bībelē ir garīga nozīme, tad vispirms ir kārtīgi jāsaprot, ko tas viss nozīmē burtiski, jo garīgā nozīme taču mainās atkarībā no tā, vai tiek apgalvots, ka kaut kas ir trīs olektis garš vai deviņas olektis garš, ņemot vērā to, ka abiem šiem skaitļiem piemīt atšķirīga mistiskā nozīme. Es tev nemaz nemācēšu aprakstīt, kādu skatu mēs ieraudzījām, ieradušies noklausīties Rikardo priekšlasījumu par Templi. Viņš turēja pa rokai Ecēhiēla grāmatu un darbojās ar aukliņu, noņemdams mērus. Viņš zīmēja Ecēhiēla aprakstītā Tempļa aprises, tad ņēma mīksta koka skaliņus un dēlīšus un, mācekļiem piepalīdzot, grieza tos gabaliņos un mēģināja sasaistīt kopā ar līmi un naglām… Viņš pūlējās no jauna uzcelt Templi un aprakstītos lielumus samazināja noteiktā mērogā, tas ir, tur, kur Ecēhiēlam bija teikts viena olekts, viņš lika nogriezt viena pirksta platumu… Ik pēc pāris minūtēm visa būve bruka un gāzās, Rikardo niknojās uz saviem palīgiem, teikdams, ka viņi nav turējuši kociņus pietiekami stingri vai uzzieduši pārāk maz līmes, bet viņi taisnojās, iebilzdami, ka viņš pats devis nepareizus lielumus. Tad skolotājs mēģināja labot savus spriedumus un teica, ka varbūt tekstā minētās durvis patiesībā nozīmē piebūvi, jo citādi taču izrādītos, ka durvis ir gandrīz tikpat lielas kā viss Templis, bet citreiz viņš pats sevi apstrīdēja, sacīdams, ka šie vai citi divi mēri nesader tāpēc, ka pirmajā reizē Ecēhiēls runājis par visas ēkas lielumu, bet otrajā tikai par kādu tās daļu. Vai arī varbūt Ecēhiēls rakstījis olekts, bet ar to domājis ģeometrisko olekti, kas atbilst sešām parastajām olektīm. Vispār dažus rītus mums tika laba izklaide vērot šī lāga vīra pūliņus, un mēs nespējām valdīt smieklus ikreiz, kad Templis sabruka. Cenzdamies slēpt savu smīkņāšanu no Rikardo, mēs izlikāmies, ka paceļam kaut ko no grīdas, bet vēlāk kanoniķis manīja, ka mums pārāk bieži kaut kas izkrīt no rokām, un galu galā viņš mūs padzina.

Nākamajās dienās Abduls ieteicās, ka, ņemot vērā to, ka Ecēhiēls nācis no Israēla tautas, varbūt gaismu šajā jautājumā varētu sniegt kāds no viņa ticības brāļiem. Un, kad viņa biedri sašutuši iebilda, ka, Svētos Rakstus lasot, taču nevar prasīt padomu jūdam, jo visiem ir labi zināms, ka šī nelietīgā tauta ir sagrozījusi svēto grāmatu tekstus, lai izdzēstu no tiem visus vārdus par gaidāmo Kristus atnākšanu, Abduls atklāja, ka daži no ievērojamākajiem Parīzes skolotājiem reizēm, kaut arī slepus, izmantojot rabīnu gudrību, vismaz pētot tās Rakstu vietas, kur nav runa par Mesijas atnākšanu. Un kāda sagadīšanās tieši šajās dienās Svētā Viktora abatijas kanoniķi bija ataicinājuši pie sevis vienu no šiem rabīniem, vēl pavisam jaunu, bet jau ļoti slavenu, Solomonu no Heronas.

Dabiski, ka Solomons nebija apmeties Svētā Viktora klosterī, kanoniķi viņam bija sameklējuši istabeli, piesmakušu un tumšu, vienā no visnožēlojamākajām Parīzes ielām. Viņš patiešām bija gados vēl pavisam jauns cilvēks, kaut arī izskatījās, ka viņa seju izdeldējušas ilgas meditācijas un studijas. Viņš runāja labā latīņu valodā, tomēr visai neskaidri, jo viņam piemita kāda dīvaina īpatnība: mutes kreisajā pusē viņam bija visi gan augšējie, gan apakšējie zobi, no priekšzoba līdz pat dzeroklim, bet mutes labajā pusē nebija neviena paša. Lai gan bija priekšpusdiena, krēslainajā istabā viņš bija spiests lasīt eļļas lampiņas gaismā. Kad ieradās apmeklētāji, rituli, kas atradās uz galda viņam priekšā, Solomons aizsedza ar plaukstām, it kā lai neļautu citiem tajā ieskatīties, taču tā bija velta piesardzība, jo šis ritulis bija aizpildīts ar ebreju rakstu zīmēm. Rabīns mēģināja atvainoties, jo, kā viņš teica, šī bija grāmata, ko kristieši pamatoti ienīda, ar ļaunu slavu apveltītā Toledot Jeshu, kurā stāstīts, ka jēzus bijis tikai kādas staigules un algotņa, vārdā Pantera, dēls. Bet tieši abatijas kanoniķi bija lūguši viņu iztulkot dažas šī sacerējuma lappuses, jo tie gribēja saprast, cik tālu var sniegties jūdu ļaunprātības. Un Solomons teica, ka darbu uzņēmies labprāt, jo arī pats uzskatot šo grāmatu par pārlieku bargu, zinot, ka Jēzus noteikti bijis tikumīgs vīrs, kaut arī viņam piemita tā vājība nepamatoti uzdoties par Mesiju, taču varbūt viņu bija maldinājis Tumsības Valdnieks, un arī evaņģēlijos ir minēts, ka tas ieradies viņu kārdināt.

Solomonam tūdaļ jautāja, kā saskaņā ar Ecēhiēla vārdiem saprotama Tempļa uzbūve, un viņš pasmaidījis teica: Pat visvērīgākajiem svētā teksta komentētājiem nav izdevies noteikt, kāds īsti ir bijis Templis. Arī dižais Rabi Solomons ben Īsaks izteicās, ka, burtiski sekojot tekstam, nav saprotams, kur atrodas ārējās ziemeļpuses istabas, kur tās sākas rietumos un cik tālu sniedzas uz austrumiem, un tā tālāk. Jūs, kristieši, nesaprotat, ka svētais teksts dzimst no Balss. Kungs ha-qadosh baruch hu, lai svētais vienmēr ir svētīts -, runājot uz saviem praviešiem, liek tiem dzirdēt skaņas, nevis rāda tiem tēlus, kā notiek pie jums ar jūsu miniatūrām rotātajām lappusēm. Balss noteikti rada tēlus pravieša sirdī, bet šie tēli nav nekustīgi sastinguši, tie kūst, maina apveidus atkarībā no balss plūduma; un, ja jūs vēlaties Kunga lai Svētais vienmēr svētīts ir vārdus pārvērst par tēliem, jūs šo balsi sasaldējat, it kā tas būtu svaigs ūdens, kas pārvēršas ledū un vairs neremdē slāpes, bet aizmidzina locekļus nāves stingumā. Kanoniķis Rikardo, lai saprastu katras Tempļa daļas garīgo nozīmi, gribētu Templi uzcelt, kā to darītu mūrniekmeistars, un viņam tas nekad neizdosies. Vīzija ir līdzīga sapņiem, kur lietas plūstoši pārveidojas cita par citu, nevis jūsu baznīcu tēliem, kur lietas vienmēr nemainīgi līdzinās tikai pašas sev.

Tad Rabi Solomons jautāja saviem viesiem, kāpēc tie grib uzzināt, kāds bijis Templis, un tie viņam pastāstīja par saviem meklējumiem pēc Priestera Jāņa valstības. Rabīns, to dzirdot, izrādīja lielu interesi. Varbūt jūs nezināt, viņš teica, ka arī mūsu teksti vēsta par noslēpumainu zemi Tālajos Austrumos, kur vēl joprojām mīt desmit izkliedētās Israēla ciltis.

Esmu dzirdējis runājam par šīm ciltīm, teica Bodolīno, taču neko daudz par tām nezinu.

Viss ir uzrakstīts. Pēc Salamana nāves izcēlās nesaskaņas starp divpadsmit ciltīm, kurās tolaik bija iedalīta Israēla tauta. Tikai divas ciltis Jūdas un Benjamiņa cilts palika uzticīgas Dāvida namam, bet pārējās desmit devās prom uz ziemeļiem, kur tās vēlāk sakāva un padarīja par vergiem asīrieši. Un kopš tā laika par tām vairs nekas nav zināms. Esdra apgalvo, ka tās devās uz zemi, kur nekad agrāk cilvēki nebija dzīvojuši, uz kādu novadu, sauktu par Arsaretu, bet citi pravieši ir vēstījuši, ka reiz šīs ciltis atgriezīsies un ar triumfu ienāks Jeruzalemē. Bet kāds mūsu brālis, Eldads no Dana cilts, pirms vairāk nekā simt gadiem sasniedza Kvajravānu Āfrikā, kur dzīvo kāda Izredzētās Tautas kopiena, un turienieši apgalvo, ka nākot no desmit izkliedēto cilšu karalistes, no debesu svētītas zemes, kur visi dzīvo mierā, ko nekad neiztraucē neviens noziegums un kur patiešām strautos plūst piens un medus. Šī zeme ir palikusi nošķirta no visām citām, jo to sargā Sambationas upe, kas plešas tik plata, cik tālu var lidot visspēcīgākā loka raidīta bulta, bet šajā upē nav ūdens tajā nikni plūst tikai smiltis un akmeņi, saceļot tik briesmīgu troksni, ka to var saklausīt pat pusdienas gājuma attālumā; un šī nedzīvā viela pa upes gultni plūst tik strauji, ka ikviens, kurš mēģinātu to šķērsot, tiktu notriekts no kājām. Šī akmens straume apstājas tikai tad, kad sākas sestdiena, un tikai sestdienā to varētu šķērsot, taču neviens Israēla dēls nekad nedrīkstētu pārkāpt sabata atpūtas likumu.

Bet vai kristieši to varētu? jautāja Abduls.

Nē, jo sabatā upes krastus nepieejamus dara uguns liesmu žogs.

Tad kā gan šim Eldadam izdevās nokļūt Āfrikā? jautāja Dzejnieks.

To es nezinu, bet kas gan es esmu, lai apstrīdētu Kunga lai Svētais svētīts vienmēr ir lēmumus? Jūs mazticīgie, Eldadu pāri upei varēja pārnest eņģelis. Mūsu rabīni no Babilonijas līdz pat Spānijai tūdaļ sāka apspriest šo stāstu, un viņus drīzāk satrauca cits jautājums: ja šīs desmit izkliedētās ciltis ir dzīvojušas saskaņā ar dievišķo likumu, tad viņu likumiem joprojām vajadzētu būt tiem pašiem Israēla likumiem, taču, spriežot pēc Eldada stāsta, tie bija citādi.

Bet varbūt tā valsts, par kuru stāsta Eldads, bija Priestera Jāņa zeme, teica Bodolīno, un tad turienes likumi patiešām varētu atšķirties no jūsējiem un vairāk līdzināties mūsējiem, kaut arī būtu labāki par tiem!

Lūk, atšķirība starp mums un jums, gojiem, teica Rabi Solomons. Jums ir brīvība ievērot savu likumu, bet jūs to esat samaitājuši un tāpēc meklējat vietu, kur tas vēl tiek ievērots. Turpretī mēs savu likumu esam saglabājuši neskartu, bet mums trūkst brīvības to ievērot. Lai vai kā, tev jāzina, ka arī es vēlētos atrast šo zemi, jo var būt, ka tur mūsu desmit izkliedētās ciltis un goji dzīvo mierā un saskaņā un ikviens tur ir brīvs dzīvot, ievērojot savu likumu, un pati šīs brīnumainās valstības pastāvēšana jau būtu paraugs visiem Visuaugstākā lai svētīts Svētais vienmēr ir dēliem. Un atklāšu tev, ka es gribētu atrast šo zemi vēl kāda cita iemesla dēļ. Spriežot pēc tā, ko stāstīja Eldads, tai zemē joprojām runā Svētajā Valodā, sākotnējā valodā, kuru Visaugstākais svētīts lai Svētais vienmēr ir bija devis Ādamam un kas tika zaudēta, ceļot Bābeles torni.

Kāds neprāts, teica Abduls, mana māte man vienmēr stāstīja, ka Ādama valoda ir tikusi atjaunota viņas salā un tā ir gēlu valoda, ko veido deviņas valodas daļas tāpat kā deviņi bija materiāli, no kuriem cēla Bābeles torni: māli un ūdens, vilna un asinis, koks un kaļķi, piķis, lini un bitumi… Tie bija septiņdesmit divi gudrie no Feniusa skolas, kuri izveidoja gēlu valodu, izmantodami fragmentus no visām septiņdesmit divām pasaules valodām, kas radās pēc valodu sajaukšanās, un tāpēc gēlu valodā ir ietverts viss labākais no katras valodas un kā Ādama valodai tai ir tāda pati forma kā radītajai pasaulei, tā ka ikviens tās vārds izsaka apzīmētās lietas pašu būtību.

Rabi Solomons iecietīgi pasmaidīja. Daudzas tautas uzskata, ka viņējā ir Ādama valoda, aizmirsdami, ka Ādams nevarēja runāt citādi kā vien Toras valodā, ne jau valodās, kurās sarakstītas grāmatas par melīgiem viltus dieviem. Septiņdesmit divās valodās, kas dzima pēc sajaukšanās, nepastāv būtiski svarīgi burti: piemēram, gojiem nav zināms Het un arābiem ir svešs Peb, un tāpēc šādas valodas līdzinās cūku urkšķēšanai, varžu kurkstēšanai vai dzērvju klaigām, jo tās ir raksturīgas tautām, kuras atmeta pareizo dzīves ceļu. Tomēr sākotnējā Tora radīšanas brīdī bija Visaugstākā lai Svētais ir vienmēr svētīts vaiga priekšā, sarakstīta kā melna uguns uz baltas uguns, un tās kārtība nebija tā pati, kas rakstītajai Torai, kādu mēs to lasām šodien un kāda tā ir atklājusies tikai pēc Ādama grēka. Tāpēc es katru nakti, sakopojis visas domas, vadu stundu stundas, saukdams zilbēs rakstītās Toras burtus, lai liktu tiem sajaukties, griezties kā dzirnavu ratam un lai tie atklātu mūžīgās Toras sākotnējo kārtību Toras, kura pastāvēja vēl pirms radīšanas un kuru Visaugstākais lai ir Svētais vienmēr svētīts uzticēja saviem eņģeļiem. Ja es zinātu, ka pastāv tāla valstība, kur saglabājusies sākotnējā kārtība un valoda, kurā Ādams runāja ar savu radītāju, iekams pastrādāja grēku, es labprāt ziedotu savu dzīvi, lai šo zemi atrastu.

Sakot šos vārdus, Solomona sejā iestarojās tāda gaisma, ka mūsu draugi sāka prātot, vai nebūtu vērts ļaut arī viņam piedalīties nākamajās apspriedēs. Izšķirošo argumentu atrada Dzejnieks: viņus nedrīkst mulsināt tas, ka šis jūds Priestera Jāņa zemē grib atrast savu valodu un tās savas desmit ciltis; Priesteris Jānis noteikti ir tik varens, ka valda arī pār izkliedētajām jūdu ciltīm, un kāpēc lai viņš turklāt nevarētu runāt Ādama valodā? Tagad galvenais bija tas, ka šī valstība vispirms ir jārada, un šāda mērķa sasniegšanai jūds varēja būt tikpat noderīgs kā kristietis.

Tomēr tik un tā joprojām nebija izlemts, kādai vajadzētu būt Priestera pilij. Šo jautājumu viņi atrisināja vēlāk, kādu nakti sapulcējušies Bodolīno istabā. Vietas ģēnija iedvesmots, Abduls nolēma jaunajiem draugiem atklāt zaļā medus noslēpumu, apgalvodams, ka tas varētu viņiem palīdzēt nevis domāt par Priestera pili, bet drīzāk to tieši saskatīt.

Rabi Solomons tūdaļ ieminējās, ka viņam ir zināmi daudz mistiskāki paņēmieni, kā sasniegt vīzijas, un ka naktīs viņam pietiekot čukstēt neskaitāmās Kunga apslēptā vārda burtu kombinācijas, liekot tām griezties uz mēles kā rakstu ritulim un neļaujot ne brīdi rimties, un, rau, tad rodoties domu un tēlu virpulis un cilvēks varot krist svētlaimīgā spēku izsīkumā.

Dzejnieks sākumā uzlūkoja zaļo medu ar neslēptām aizdomām, tad sadūšojās to nomēģināt, bet, cenzdamies mīkstināt medus iedarbību ar vīna spēku, beigu beigās zaudēja katru apvaldu un murgoja daudz labāk par citiem.

Un, lūk, kad bija sasniegta vajadzīgā reibuma pakāpe, Dzejnieks, papildinot savus vārdus ar līnijām, ko, pamērcējis pirkstu vīna kausā, neveikli vilka uz galda, ierosināja, ka pilij jābūt kā tai, kuru apustulis Toms bija licis uzcelt Gondoforam, indiešu karalim: griesti un sijas no Kipras koka, jumts no melnkoka un kupols, ko rotā divas zelta bumbas, un uz katras no tām zvīļo pa diviem karbunkuliem, un dienā saules gaismā mirdz zelts, bet naktī mēness gaismā dārgie akmeņi. Tad Dzejnieks pārstāja paļauties uz atmiņu un Toma autoritāti, un viņa acīm atklājās sardonika durvis, kurās iedarināti ragainās čūskas ragi, kas nevienam, kurš šīs durvis šķērso, neļauj ienest pilī indi, un viņš redzēja kristāla logus, zelta galdus uz ziloņkaula stabiem, gaismekļus, kuros dega balzamiskas eļļas, un Priestera gultu no tīra safīra, kurā sargāt savu šķīstību, jo savu sakāmo pabeidza Dzejnieks šis Jānis varbūt ir karalis, ja jau jūs tā vēlaties, taču viņš ir arī priesteris, un tātad nekādu sieviešu.

Man tas šķiet skaisti, teica Bodolīno, bet karalim, kas pārvalda tik plašu zemi, es vienā no pils zālēm novietotu arī automus, kādi, kā stāsta, esot bijuši Romā un brīdinājuši, ja kādā no provincēm sācies dumpis.

Es gan nedomāju, ka Priestera Jāņa valstībā varētu izcelties dumpis, jo tur valda miers un saskaņa, iebilda Abduls. Taču pati doma par automiem viņam tīri labi patika, jo visiem zināms, ka dižena imperatora, vienalga mora vai kristieša, galmā noteikti jābūt automiem. Tad Abduls tos ieraudzīja un ar brīnumainas hipotipozes palīdzību darīja redzamus arī draugiem: Pils slejas kalna galā, un šis kalns ir veidots no oniksa, un tā virsotne ir nogludināta tik spoža, ka staro kā mēness. Templis ir apaļš, tā kupols ir no zelta, un no zelta ir kaltas arī sienas, tās izrakstītas ar dārgakmeņiem, kuri izstaro tik mirdzošu gaismu, ka ziemā rada karstumu, bet vasarā vēsumu. Griesti ir klāti ar safīriem, kas atveido debesis, un ar karbunkuliem, kas atveido zvaigznes. Zelta saule un sudraba mēness rau, te jums būs automi ripo pa šo debesu velvi, un mehāniski putni dzied augu dienu, bet stūros stāv četri apzeltītas bronzas eņģeļi un pavada putnu dziesmas ar savu tauru spēli. Zem pils ir apslēpta aka, kurā pa pāriem aizjūgti zirgi velk ratu, likdami pilij griezties līdz ar gadalaiku maiņu, un tā šī pils kļūst par kosmosa atveidu. Zem kristāla grīdas peld zivis un pasakaini jūras radījumi. Es esmu dzirdējis stāstām par spoguļiem, kuros varot redzēt visu pasaulē notiekošo. Tāds spogulis lieti derētu Priesterim, lai viņš varētu uzraudzīt savas valstības tālākās robežas…

Dzejnieks, nosliecies par labu arhitektūrai, ņēmās zīmēt spoguli, skaidrodams: Tas būs novietots ļoti augstu, un tam varēs piekļūt pa simts un divdesmit pieciem pakāpieniem, kas kalti no porfīra…

Un alabastra, ierosināja Borons, kas līdz šim klusībā bija briedinājis zaļā medus iespaidu.

Lai būtu arī alabastra. Bet augstākie pakāpieni būs veidoti no dzintara un panteras.

Kas ir pantera Jēzus tēvs, vai? jautāja Bodolīno.

Neesi nu muļķis, par to raksta Plīnijs, tas ir tāds daudzkrāsains akmens. Bet patiesībā spogulis balstās uz viena vienīga pilastra. Vai, pareizāk, nē, šis pilastrs balsta pamatni, uz kuras atbalstās divi pilastri, kas balsta pamatni, uz kuras atbalstās četri pilastri, un tā, skaitam pakāpeniski pieaugot, līdz vidus pamatnei, uz kuras balstās sešdesmit četri pilastri. Un savukārt šie pilastri balsta pamatni ar trīsdesmit diviem pilastriem, kas balsta pamatni ar sešpadsmit pilastriem, un tā, skaitam pakāpeniski samazinoties, līdz vienam vienīgajam pilastram, kurš balsta spoguli.

Paklau, teica Rabi Solomons, ar tādu krāvumu spogulis tev nogāzīsies, tikko kāds tuvosies apakšējam pilastram.

Tu labāk stāvi klusu, jo tu esi melīgs kā Jūdas dvēsele. Tev nav nekādu iebildumu, kad jūsu Ecēhiēls redz templi, kas būvēts nezin kā; un, ja nāk kristīgs mūrniekmeistars un saka tev, ka tāds templis sagrūtu, tu viņam atbildi, ka Ecēhiēls dzirdējis balsis un nelicies ne zinis par tēliem, bet es, redz, drīkstu taisīt tikai tādus spoguļus, kas stāv stingri un taisni? Es tam spogulim par sargiem nolikšu divpadsmit tūkstošus bruņotu vīru, lai viņi stāv pie apakšējās kolonnas un domā, kā noturēt spoguli taisni. Labi?

Labi, labi, spogulis ir tavs, piekāpīgi noteica Rabi Solomons.

Abduls smaidīdams klausījās šajās runās ar tālumā aizklīdušu skatienu, un Bodolīno saprata, ka spogulī viņš gribētu saskatīt vismaz savas tālās princeses ēnu.

Nākamajās dienās mums vajadzēja pasteigties, jo Dzejniekam drīz bija jādodas atpakaļceļā un viņš šajā stāstā neko negribēja palaist garām, Bodolīno teica Nikētam. Bet mēs jau bijām tikuši uz pareizā ceļa.

Uz pareizā ceļa? Pēc manām domām, šis jūsu Priesteris bija vēl apšaubāmāks par Austrumu Gudrajiem, kas saģērbti kardinālu drānās, un par Kārli Lielo starp eņģeļu kohortām…

Priesteris kļūtu neapšaubāms tad, ja viņš liktu par sevi manīt, pats personīgi uzrakstīdams vēstuli Frīdriham.

## 12 Bodolīno raksta Priestera Jāņa vēstuli

Lēmumu sarakstīt Priestera Jāņa vēstuli iedvesmoja kāds nostāsts, ko Rabi Solomons bija dzirdējis no Spānijas arābiem. Kāds jūrnieks, vārdā Sindbads, kurš dzīvojis kalifa Harūna al Rašīda valdīšanas laikā, reiz piedzīvojis kuģa katastrofu un paglābies salā, kas atrodas tieši zem ekvinokcijas līnijas, un tāpēc gan diena, gan nakts tur ilgst precīzi divpadsmit stundu. Sindbads apgalvoja, ka redzējis šai salā daudz indiešu, un tātad sala atradusies netālu no Indijas. Indieši viņu aizveduši pie Sarandibas valdnieka. Šis valdnieks pārvietojies, tikai sēdēdams astoņas olektis augstā tronī, ko nesis zilonis, un zilonim pie sāniem divās rindās soļojuši valdnieka feodāļi un ministri. Un valdniekam pa priekšu steidzies herolds ar zelta šķēpu, un tam sekojis otrs ar zelta vāli, kam bijis smaragda uzgalis. Kad valdnieks nokāpis no troņa, lai tālāk dotos jāšus zirgā, viņam sekojuši tūkstoš jātnieku, visi tērpti zīdā un brokātā, un cits herolds steidzies pa priekšu, saukdams, ka tuvojas ķēniņš, kuram pieder kronis, kāda nekad nav bijis pat Salamanam. Valdnieks pieņēmis audiencē Sindbadu un sīki iztaujājis par zemi, no kuras tas ieradies. Beigās valdnieks lūdzis nogādāt Harūnam al Rašīdam vēstuli, kas ar jūrzaļas krāsas tinti rakstīta uz jērādas pergamenta, un tajā bijis teikts: "Saņem miera sveicienus no manis, Sarandibas valdnieka, kura priekšā stāv tūkstoš ziloņu un kura pils dzeguļi darināti no dārgakmeņiem. Mēs tevi uzskatām par brāli un lūdzam tevi sūtīt mums atbildi. Un lūdzam tevi pieņemt šo pieticīgo dāvanu." Pieticīgā dāvana bijis milzīgs rubīna kauss, kura malas rotātas ar pērlēm. Šī dāvana un vēstule padarījušas Harūna al Rašīda vārdu vēl godājamāku saracēņu pasaulē.

Tas tavs jūrnieks noteikti bija nokļuvis Priestera Jāņa valstī, teica Bodolīno. Vienīgi arābu valodā to sauc citādi. Bet jūrnieks meloja, apgalvodams, ka Priesteris sūtījis vēstules un dāvanas kalifam, jo Jānis taču ir kristietis, kaut arī nestorietis, un, ja viņam sagribētos kādam sūtīt vēstuli, tad viņš to noteikti sūtītu imperatoram Frīdriham.

Nu tad sarakstīsim mēs to vēstuli, ierosināja Dzejnieks. Dzīdami pēdas visdažādākajām ziņām, kas varētu bagātināt Priestera Jāņa zemi, ko mūsu draugi bija sākuši veidot, viņi iepazinās ar Kiotu. Tas bija Šampaņā dzimis puisis, kurš tikko bija atgriezies no ceļojuma pa Bretaņu, un viņa sirdij aizvien vēl lika kvēlot stāsti par klejojošiem bruņiniekiem, magiem, fejām un burvestībām, kādus tā novada iedzīvotāji mēdz stāstīt, vēlos vakaros sasēduši ap pavardu. Kad Bodolīno viņam ieminējās par Priestera Jāņa pils brīnumiem, Kiots iesaucās: Bet es Bretaņā jau dzirdēju stāstām par tādu pili vai gandrīz tādu! Tā ir pils, kurā glabājas Gradāls!

Ko tu zini par Gradālu? noprasīja Borons, kura balsī tūdaļ ieskanējās aizdomas, it kā Kiots būtu pastiepis roku, lai nolaupītu nez ko, kas pieder viņam.

Un ko par to zini tu? tikpat aizdomu pilnā balsī atvaicāja Kiots.

Kā redzu, šis Gradāls jums abiem ir pie sirds, teica Bodolīno. Kas tas īsti ir? Cik varu spriest pēc paša vārda, gradalis ir tāda kā bļodiņa.

Bļodiņa, bļodiņa, iecietīgi pasmaidījis, teica Borons, drīzāk jau kauss. Un tad, kā izlēmis atklāt savu noslēpumu, viņš turpināja: Es brīnos, ka neesat par to neko dzirdējuši. Gradāls ir visas kristīgās pasaules visvērtīgākā relikvija, kauss, kurā Jēzus svētīja svētā vakarēdiena vīnu un kurā vēlāk Arimatijas Jāzeps savāca asinis, kas ritēja no krustā sistā sāniem. Daži apgalvo, ka šī kausa nosaukums esot Svētais Grāls, citi saka Sangreal, proti, karaliskās asinis, jo tas, kuram kauss pieder, tiek uzņemts izredzētu bruņinieku pulkā, kuri pieder pie Dāvida un Mūsu Kunga cilts.

Kā tad īsti to sauc: Gradāls vai Grāls? jautāja Dzejnieks, kurš tūdaļ saausījās, padzirdējis pieminam ko tādu, kas varētu apveltīt ar varu.

Tas nav zināms, atbildēja Kiots. Daži pat saka Grasal un vēl citi Graalz. un nav teikts, ka tas noteikti ir kauss. tie, kuri to ir redzējuši, neatceras tā formu un zina vienīgi, ka tas bijis priekšmets, kas apveltīts ar pārsteidzošu spēku.

Un kurš tad to ir redzējis? jautāja Dzejnieks.

Pilnīgi droši tie bruņinieki, kuri to sargāja Broselandē. Bet arī viņi ir nozuduši bez pēdām, un man izdevās iepazīties tikai ar cilvēkiem, kas zina par viņiem stāstīt.

Būtu labāk, ja par šo lietu mazāk runātu, bet vairāk censtos uzzināt, teica Borons. Šis puika ir bijis Bretaņā un tur šo to saklausījis, bet jau skatās uz mani tā, it kā es viņam gribētu nozagt to, kā viņam pašam nemaz nav. Tā notiek ar visiem. Katrs, kurš padzird par Gradālu, uzreiz nāk pie domām, ka būs vienīgais, kas to atradīs. Bet es pats Bretaņā un salās viņpus jūras pavadīju piecus gadus un biju tur nevis tāpēc, lai stāstītu, bet lai atrastu…

Un vai tu atradi? jautāja Kiots.

Tagad galvenais nav atrast Gradālu, bet bruņiniekus, kuri zinātu, kur tas meklējams. Es klejoju, izjautāju un tā arī viņus nesatiku. Varbūt es nebiju izredzētais. Un tagad es esmu šeit un rokos pa pergamentiem, cerēdams uziet kādas pēdas, kas man paslīdējušas garām, klejojot pa turienes mežu biezokņiem…

Bet kāpēc gan mēs runājam par Gradālu? teica Bodolīno. Ja tas atrodas Bretaņā vai tajās salās, tad tas mūs neinteresē, jo tam nav nekā kopīga ar Priesteri Jāni.

Nē, iebilda Kiots, jo nekad nav bijis skaidri zināms, kur ir pils un priekšmets, kas tajā tiek glabāts, un starp daudzajiem Kiota dzirdētajiem nostāstiem bija arī tāds, kas vēstīja, ka viens no tiem bruņiniekiem, vārdā Feirefizs, esot Gradālu atradis un uzdāvinājis savam dēlam, priesterim, kurš vēlāk kļuvis par Indijas ķēniņu.

Muļķības, atteica Borons, vai tad es gadiem ilgi būtu meklējis nepareizajā vietā? Kas tev stāstīja par to Feirefizu?

Jebkurš stāsts var būt labs, teica Dzejnieks, un, sekojot Kiota stāstam, varbūt tu sadzīsi pēdas savam Gradālam. Bet pašlaik mums ne tik daudz rūp atrast Gradālu, cik saprast, vai ir vērts to saistīt ar Priesteri Jāni. Mans mīļais Boron, mēs nemeklējam kādu lietu, bet drīzāk kādu, kurš par to runā. Un tad, pievērsies Bodolīno, viņš piebilda: Ko tu teiktu? Priesterim Jānim pieder Gradāls, un tas arī ir par iemeslu viņa augstajam godam, kuru viņš varētu nodot tālāk Frīdriham, uzdāvinādams viņam Gradālu!

Un tas varētu būt tas pats rubīna kauss, ko Sarandibas valdnieks sūtīja Harūnam al Rašīdam, ierosināja Solomons, kas satraukumā bija sācis svepstēt ar bezzobaino mutes pusi. Saracēņi godā Jēzu kā lielu pravieti, viņi varētu būt atraduši kausu, savukārt Harūns vēlāk varētu būt to uzdāvinājis Priesterim…

Brīnišķīgi, noteica Dzejnieks. Kauss, kurš itin kā nes pareģojumu, ka tiks atkarots tas, ko mauri ieguvuši savā varā kā nelikumīgi īpašnieki. Jeruzaleme salīdzinājumā ar to ir nieks!

Viņi nolēma mēģināt. Abdulam kādu nakti Svētā Viktora abatijas skriptorijā izdevās nočiept augstvērtīgu pergamentu, kas vēl nekad nebija aprakstīts un atkal noskrāpēts. Trūka vienīgi zīmoga, lai šīs lapas izskatītos kā īsta ķēniņa vēstule. Istabā, kas bija piemērota diviem iemītniekiem, tagad ap grīļīgu galdu bija sasēduši veseli seši, un Bodolīno, aizvērtām acīm kā iedvesmas pārņemts, diktēja. Abduls rakstīja, jo viņa rokraksts kā jau cilvēkam, kurš iemācījies rakstīt aizjūras kristīgajās karalistes, varēja atgādināt tādu, kādā vēstuli latīniski rakstītu austrumnieks. Lai visu prāti būtu pietiekami moži un izdomas bagāti, Abduls, pirms ķerties pie rakstīšanas, piedāvāja iebaudīt pēdējās zaļā medus paliekas, kas vēl bija aizķērušās trauka dubenā, bet Bodolīno iebilda, ka šai vakarā viņiem jāsaglabā skaidrs prāts.

Viņi tūdaļ sāka prātot, vai Priesterim nevajadzētu rakstīt savā ādamiskajā pirmvalodā vai vismaz grieķiski, bet tika nospriests, ka tik varenam ķēniņam kā Jānim droši vien netrūkst rakstvežu, kuri prot it visas valodas, un, lai izrādītu cieņu Frīdriham, viņam jāraksta latīniski. Arī tāpēc kā piebilda Bodolīno -, ka vēstulei ir jāpārsteidz un jāpārliecina pāvests un pārējie kristiešu valdnieki, un tātad tai pirmām kārtām ir jābūt saprotamai viņiem. Tā viņi saka rakstīt.

Presbyter Johannes, pēc Dieva un Mūsu Kunga Jēzus Kristus gribas un vēlēšanās valdnieks pār valdītājiem, vēlē veselību un nebeidzamu dievišķās svētības baudīšanu Frīdriham, svētajam Romas imperatoram…

Mūsu majestātei ir ticis ziņots, ka Tu augstā cieņā turot mūsu godību un ka Tevi esot sasniegušas vēstis par mūsu diženumu. Un esam uzzinājuši no mūsu sūtņiem, ka Tu gribot atsūtīt mums kaut ko tīkamu un priecējošu, kas ielīksmotu mūsu žēlsirdību. Labprāt pieņemam dāvanu un ar mūsu vēstnieka starpniecību sūtām Tev zīmi no mūsu puses, vēlēdamies uzzināt, vai Tu, tāpat kā mēs, seko taisnajai ticībai un vai it visā un vienmēr tici uz Mūsu Kungu Jēzu Kristu. Mūsu dāsnuma neizmērojamībā aicinām Tevi darīt mums zināmu, ja Tev vajadzīgs kaut kas, kas varētu sagādāt Tev prieku, un pavēsti to mums gan ar mūsu sūtni, gan ar savu jūtu apliecinājumu. Un pieņem pretī …

Apstājies uz mirkli, teica Abduls, šis varētu būt īstais brīdis, kad Priesteris dāvina Frīdriham Gradālu!

Jā, teica Bodolīno, bet šie divi nejēgas, Borons un Kiots, joprojām nav pratuši paskaidrot, kas tas Gradāls ir!

Viņi ir dzirdējuši daudz stāstu un daudz ko redzējuši, varbūt viņi visu neatceras. Lūk, kāpēc es piedāvāju zaļo medu: jāatraisa viņu domas.

Varbūt patiešām Bodolīno, kas diktēja, un Abdulam, kas rakstīja, bija jāsamierinās ar vīnu, bet lieciniekiem jeb atklāsmju avotiem bija jārosina domas ar zaļo medu. Un tāpēc jau pēc īsa laiciņa Borons, Kiots (pārsteigts par jaunajām, agrāk nepieredzētajām sajūtām) un Dzejnieks, kuram zaļais medus jau bija iegaršojies, sēdēja uz grīdas ar truli svētlaimīgu smaidu sejā un murgoja kā Aloadīna gūstekņi.

Ak, jā, teica Kiots, tur ir plaša zāle un lāpas, kas piepilda zāli ar tik spožu gaismu, ka spožāku par to ir grūti iztēloties. Un parādās pāžs, kam rokās ir šķēps, tik balts, ka tajā atmirdz pavarda uguns. No šķēpa smailes izriešas asins lāse un nopil pāžam plaukstā… Tad ienāk divi citi pāži ar zelta svečturiem, un katrā no tiem mirdz vismaz desmit sveces. Pāži ir tik skaisti… Un, lūk, nāk jaunava, kas rokās tur Gradālu, un pa visu zāli izplūst starojoša gaisma… Sveces nobāl, kā nobāl mēness un zvaigznes, kad uzlec saule. Gradāls ir darināts no vistīrākā zelta un rotāts ar apbrīnojamiem dārgakmeņiem, visdārgākajiem, kādi vien atrodami uz zemes vai jūrās… Un ienāk otra meitene, un tā rokās nes sudraba šķīvi…

Un kā tad izskatās tas sasodītais Gradāls? iesaucās Dzejnieks.

To es nezinu, es redzu tikai gaismu…

Tu redzi tikai gaismu, ierunājās Borons, bet es redzu ko vairāk. Tur ir lāpas, kas izgaismo zāli, jā, bet tagad atskan pērkona grāviens, drausma dārdoņa, it kā pils grasītos nogrimt zemes dzīlēs. Nolaižas melna tumsa… Nē, tagad saules stars apspīd pili septiņas reizes spožāk nekā iepriekš. Ak, ienāk svētais Gradāls, apklāts ar balta samta pārsegu, un, tam ienākot, pili piestrāvo visu pasaules garšvielu smaržas. Un pamazām, kamēr Gradāls apiet ap galdu, bruņinieki redz, kā viņu šķīvji piepildās ar visiem ēdieniem, pēc kādiem tik viņi varējuši kārot…

Bet kā, velns parāvis, izskatās tas Gradāls? viņu pārtrauca Dzejnieks.

Nelamājies, tas ir kauss.

Kā tu to zini, ja to sedz samta pārsegs?

Es to zinu tāpēc, ka es to zinu, tiepās Borons. Man to teica.

Kaut tu būtu mūžam nolādēts, un kaut tevi mocītu tūkstoš dēmonu! Šķiet, ka tev atklājusies vīzija, bet tu ņem un stāsti to, ko tev teikuši citi un ko tu pats neredzi? Tu taču esi vēl sliktāks par to stulbeni Ecēhiēlu, kurš pats neapjēdza, ko redz, jo jūdi, saproties, tikai ieklausās balsīs un nepēta miniatūras!

Lūdzu, nelamājies un nezaimo! iejaucās Solomons. Ne jau manis dēļ. Bībele galu galā ir svēta grāmata arī jums, nicināmajiem gojiem!

Nomierinieties, nomierinieties, teica Bodolīno. Paklau, Boron, pieņemsim, ka Gradāls ir kauss, kurā Mūsu Kungs svētīja vīnu. Bet kā Arimatijas Jāzeps varēja tajā satecināt krustā sistā asinis, ja tad, kad Jēzu noņēma no krusta, mūsu Pestītājs jau bija miris, bet, kā zināms, mirušie neasiņo?

Jēzus arī miris spēja darīt brīnumus.

Tas nav kauss, ierunājās Kiots, jo vīrs, kurš man stāstīja par Feirefizu, atklāja man arī to, ka Gradāls ir akmens, nokritis no debesīm, lapis ex coelis, un, ja tas tomēr ir kauss, tad tikai tāpēc, ka ir izgrebts no šī debesu akmens.

Un kāpēc tas tikpat labi nevarētu būt šķēpa gals, kas ieurbās mūsu Pestītāja svētajos sānos? noprasīja Dzejnieks. Vai tad tu iepriekš neteici, ka redzi, kā zālē ienāk pāžs, kurš rokās nes asiņojošu šķēpu? Un, lūk, es redzu nevis vienu, bet trīs pāžus, kas nes šķēpu, no kura asinis plūst straumēm… Un vēl es redzu vīru, kas ģērbies kā bīskaps, un viņam rokās ir krusts, viņš sēž krēslā, ko nes četri eņģeļi, un tie novieto krēslu pie sudraba galda, uz kura tagad nolikts šķēps… Un redzu divas meitenes, kas nes paplāti, uz kuras ir nocirsta, asinīs mirkstoša cilvēka galva. Un vēl bīskapu, kas veic sakramentu virs šķēpa, un viņš paceļ dievmaizīti, un dievmaizītē parādās bērna attēls! Un šis šķēps ir brīnumains priekšmets, tā ir varas zīme, jo tā ir spēka zīme!

Nē, no šķēpa rit asinis, bet lāses krīt kausā, lai apstiprinātu brīnumu, par kuru es jau ieminējos, teica Borons. Tas ir tik vienkārši… Un viņš sāka smaidīt.

Liksimies mierā, teica Bodolīno. Liksim mierā to Gradālu un iesim tālāk.

Mani draugi, tad teica Solomons, vienaldzīgā balsī, kā jau jūds, kuru šāda svētā relikvija diez ko nevar iespaidot, man šķiet pārsteidzīgi likt, lai Priesteris tūlīt pasniedz tik vērtīgu dāvanu. Turklāt tie, kuri vēstuli lasīs, varētu pieprasīt, lai Frīdrihs šo brīnumu parāda. Mēs nevaram atmest iespēju, ka nostāsti, kurus ir dzirdējuši Kiots un Borons, jau ir zināmi daudzās zemēs, un tātad pietiktu ar netiešu mājienu tie, kas gribēs saprast, sapratīs. Nerakstiet "Gradāls", nerakstiet "kauss", lietojiet kādu nenoteiktāku vārdu. Tora nekad nerunā par visaugstākajām lietām burtiski, bet pauž tās ar apslēptām nozīmēm, kas ticīgam lasītājam jāuzmin pamazām, apjaušot to, kam pēc Visaugstākā ir lai Svētais vienmēr svētīts gribas jātiek atklātam laiku beigās.

Bodolīno ierosināja: Nu tad teiksim, ka viņš Frīdriham sūta lādi, šķirstu, kārbu, teiksim accipe istam veram arcam, pieņem šo patieso šķirstu…

Nav slikti, teica Rabi Solomons. Tas reizē atklāj un aizklāj. Un paver ceļu neskaitāmiem skaidrojumiem.

Viņi rakstīja tālāk.

Ja Tu vēlēsies ierasties mūsu valdījumos, mēs Tev izrādīsim dižāko un godājamāko mūsu galmā un Tu varēsi baudīt no mūsu bagātībām. Un ar bagātībām, kuru mums ir pārpārēm, Tu tiksi apveltīts, ja vēlēsies atgriezties savā impērijā. Paturi prātā nāvi, Dieva tiesu, elli un paradīzi, un Tu nekad negrēkosi.

Pēc šī ieteikuma Priesteris ņēmās aprakstīt savu varenību.

Nekādas pazemības! ieteica Abduls. Priesteris ir tik varens, ka drīkst atļauties būt augstprātīgs.

Kā gan citādi! Bodolīno nešaubījās ne mirkli un diktēja. Šis dominus dominantium, valdnieks pār valdītājiem, varenībā pārspēja visus pasaules ķēniņus, un viņa bagātības bija neizmērojamas, septiņdesmit divi ķēniņi viņam maksāja meslus, un septiņdesmit divi novadi viņam pakļāvās, kaut arī ne visi no tiem bija kristīgas zemes, un, rau, viņi iepriecināja Rabi Solomonu, viņam par patikšanu nometinādami Priestera valstībā arī izkliedētās Israēla ciltis. Priestera vara sniedzās pār visām trijām Indijām, viņa pārvaldītās zemes pletās līdz vistālākajiem tuksnešiem, līdz pat Bābeles tornim. Katru mēnesi Priesteri pie galda apkalpoja septiņi ķēniņi, sešdesmit divi hercogi un trīssimt sešdesmit pieci grāfi, un katru dienu kopā ar viņu pie galda sēdās divpadsmit arhibīskapi, desmit bīskapi, svētā Toma patriarhs, Samarkandas metropolīts un Sūsas protohierejs.

Vai nav par daudz? iejautājās Solomons.

Nē, nē, atteica Dzejnieks, jāpanāk, lai pāvests un Bizantijas basilejs aizrijas ar žulti. Un vēl piebilsti, ka Priesteris ir devis zvērestu apmeklēt Svēto Kapu un ierasties tur ar lielu karaspēku, lai satriektu Kristus ienaidniekus. Tas vajadzīgs, lai apstiprinātu to, ko rakstīja Otons, un lai aizbāztu muti pāvestam, ja viņš gadījumā mēģinātu iebilst, ka Priesterim neizdevās šķērsot Gangu. Jānis to mēģinās vēlreiz, un tāpēc būtu vērts doties viņu meklēt un noslēgt ar viņu savienību.

Tagad palīdziet man izdomāt, kādi radījumi dzīvo viņa zemē, teica Bodolīno. Tur jābūt ziloņiem, dromedāriem, kamieļiem, hipopotamiem, panterām, onagrām, baltajiem un sarkanajiem lauvām, mēmām cikādēm, grifiem, tīģeriem, lamijām, hiēnām, visiem tiem radījumiem, kurus pie mums nekad neredz un kuru ādas tik augstu vērtē tie, kas tur dodas medībās. Un vēl tur dzīvo cilvēki, kādus pie mums neviens nav redzējis, bet par kuriem stāstīts grāmatās par lietu dabu un Visumu…

Kentauri, ragainie cilvēki, fauni, satīri, pigmeji, sumpurņi, četrdesmit olektis gari milži, vienači, ieteica Kiots.

Labi, tas der, raksti, Abdul, raksti, mudināja Bodolīno.

Un pārējais jau bija viegli vajadzēja tikai atcerēties un pierakstīt to, kas bija domāts un runāts iepriekšējo gadu laikā, pievienojot šādus tādus izpušķojumus. Priestera valstībā piens un medus tecēja teju vai katrā otrajā strautā un Rabi Solomons jūsmoja, manīdams atbalsis no Otrās Mozus grāmatas, Trešās Mozus grāmatas un Piektās Mozus grāmatas, un šai zemē nebija ne čūsku, ne skorpionu, un tur plūda Īdonas upe, kura iztek taisni no Paradīzes Dārza, un šajā upē mutuļoja… Smiltis un akmeņi, ierosināja Kiots. Nē, iebilda Rabi Solomons, tāda ir Sambationas upe. Un vai tad Sambationu mēs tur neliksim? Jā, bet vēlāk. Īdona iztek no Paradīzes Dārza, un tātad tās straumi veido… Smaragdi, topāzi, karbunkuli, safīri, hrizolīti, oniksi, berili, ametisti, teica Kiots, kurš kompānijai bija pievienojies pavisam nesen un tāpēc nesaprata, kāpēc viņa draugus no šiem vārdiem pārņem nelabums (ja jūs man iedosiet vēl vienu topāzu, es to norīšu un izdirsīšu laukā pa logu, kliedza Bodolīno), viņi savu pētījumu laikā bija apceļojuši tik daudzas svētlaimīgo salas un paradīzes, ka vairs nespēja paciest dārgakmeņus.

Nu tad Abduls, ņemot vērā to, ka valstība atrodas austrumos, ierosināja minēt dažādas retas garšvielas un pats par vislabākajām atzina melnos piparus. Par melnajiem pipariem Borons zināja stāstīt, ka tie aug čūsku apsēstos kokos un, kad pipari ir nogatavojušies, tie aizdedzina koku un čūskas aizbēg un nolien savās alās, tad kokiem var tuvoties, tos nopurināt, nokratīt no zariņiem piparus un vārīt tos noslēpumainā veidā, kas nevienam nav atklājams.

Vai tagad varam likt tur arī Sambationu? jautāja Solomons. Labi, liekam, atteica Dzejnieks, tā būs skaidrs, ka desmit izkliedētās ciltis dzīvo otrpus upei, mēs pat varētu tās visas citu pēc citas uzskaitīt, Frīdrihs varēs atrast arī šīs izkliedētās ciltis, un tas būs vēl viens ieguvums, kas vairos viņa godu. Abduls piebilda, ka Sambationa ir vajadzīga kā nepārvarams šķērslis, kas nomāc gribu un uzjunda iekāri jeb ilgas. Kāds ierosināja piesaukt arī pazemes strautu, kurā plūst dārgi akmeņi, un Bodolīno teica, lai jau Abduls pieraksta arī to, bet klusītēm, jo viņš baidoties dzirdēt pieminam vēl kaut vienu topāzu. Savukārt, atceroties Plīnija un Isidora rakstīto, tika nolemts, ka Jāņa zemē jāievieš arī salamandras četrkājainas čūskas, kas dzīvo tikai uguns liesmās.

Ja vien tā ir patiesība, mēs to droši varam rakstīt klāt, teica Bodolīno, galvenais ir nestāstīt nekādas pasakas.

Vēl vēstulē visai uzstājīgi bija apcerēti tikumi, kas valda tais novados, kur ikvienu svētceļnieku uzņem kristīgā mīlestībā, kur nav atrodams neviens nabags, kur nav zagļu, laupītāju, skopuļu un lišķu. Tūliņ pēc tam Priesteris apgalvoja, ka, viņaprāt, pasaulē nav neviena cita monarha, kurš būtu tikpat bagāts un kuram būtu tikpat daudz pavalstnieku. Par apstiprinājumu šīm bagātībām, kuras, starp citu, Sarandibā bija redzējis Sindbads, vēstulē tika iekļauta arī lieliskā aina, kurā Priesteris aprakstīja, kā viņš dodas karā pret saviem ienaidniekiem, viņam pa priekšu katrs savos ratos tiek vesti trīspadsmit dārgakmeņiem rotāti krusti, un katriem ratiem seko desmit tūkstoši bruņinieku un simt tūkstoši kājnieku. Savukārt, kad Priesteris jāšus zirgā kaut kur dodas miera laikā, viņam pa priekšu tiek nests koka krusts kā atgādinājums par Kunga ciešanām un zelta trauks, kas pildīts ar zemi, lai atgādinātu sev un citiem, ka no pīšļiem mēs esam cēlušies un par pīšļiem vērtīsimies. Bet, lai neviens neaizmirstu, ka tas, kurš te jāj, tomēr ir ķēniņu ķēniņš, lūk, tiek nests arī sudraba trauks, kas pildīts ar zeltu. Ja tu tai traukā saliksi arī topāzus, es sašķaidīšu pret tavu galvu šo kausu, brīdināja Bodolīno. Un Abduls, vismaz šoreiz, nepieminēja nevienu pašu topāzu.

Pieraksti vēlreiz, ka tur nav lišķu un ka tur neviens nespēj melot un, ja kāds tomēr melo, tad mirst tai pašā brīdī vai, pareizāk, citiem viņš ir kā miris, jo viņu padzen no sabiedrības un neviens par viņu vairs neliekas ne zinis.

Bet es jau rakstīju, ka tur nav netikumu un ka tur nav zagļu…

Tas nekas, atkārto, uzstāj, Priestera Jāņa valstībai ir jābūt vietai, kur kristieši spēj ievērot dievišķos baušļus, kurpretī pāvestam nav izdevies panākt, lai tos ievēro viņa bērni, pat vēl ļaunāk, jo arī pats pāvests melo un melo vairāk par citiem. Turklāt, uzsverot, ka tur neviens nemelo, būs skaidrs, ka viss, ko Jānis raksta, ir tīra patiesība.

Tā nu Jānis rakstīja tālāk un stāstīja, ka ik gadus ar lielu karaspēku dodas apmeklēt pravieša Daniēla kapu tuksnesīgajā Babilonijā, ka viņa zemē tiek zvejotas zivis, no kuru asinīm iegūst purpuru, un ka viņš valda arī pār amazonēm un braminiem. To, ka būtu derīgi pieminēt braminus, nosprieda Borons, jo braminus bija redzējis Aleksandrs Lielais, kad bija sasniedzis vistālākos no tālākajiem Austrumiem. Un tātad braminu pieminēšana apliecināja, ka Priestera valstībā ir iekļauta arī Aleksandra impērijas daļa.

Tad atlika vien aprakstīt Jāņa pili un tās maģisko spoguli, un par to iepriekšējos vakaros visu jau bija pateicis Dzejnieks. Vienīgi šoreiz viņš to atgādināja Abdulam, klusītēm čukstēdams pie auss, lai Bodolīno nedzirdētu atkal runājam par topāziem un beriliem, taču bija pilnīgi skaidrs, ka šajā gadījumā bez dārgiem akmeņiem neiztikt.

Esmu pārliecināts, ka tie, kas šo vēstuli lasīs, jautās, kāpēc gan tik varens valdnieks liek sevi saukt vienkārši par priesteri, teica Solomons.

Pareizi, un ar to mēs varētu vēstuli nobeigt, teica Bodolīno. Raksti, Abdul…

Kāpēc gan, ak, mīļais Frīdrih, mūsu augstība neatļaujas sev cienījamāku titulu par Presbyter vārdu? tas ir jautājums, kas dara godu Tavai gudrībai. Protams, mūsu galmā ir ministeriāļi, kas apveltīti ar daudz cienīgākiem pienākumiem un tituliem, jo īpaši tie, kuri veido baznīcas hierarhiju… Mūsu mantzinis ir ķēniņš un primāts, mūsu vīnakausa pildītājs ir ķēniņš un arhibīskaps, bīskaps un ķēniņš ir mūsu padomnieks, ķēniņš un arhimandrīts ir mūsu senešals, un mūsu pavāru virszinis ir ķēniņš un abats. Tāpēc mūsu augstība, nevarot paciest, ka mūs varētu saukt tais pašos vārdos vai apveltīt ar tiem pašiem tituliem, kuru netrūkst mūsu galmā, savas pazemības dēļ ir noteikusi, ka mūs jāsauc mazāk svarīgā un zemākas kārtas vārdā. Pagaidām Tev pietiek zināt, ka mums pakļautās zemes plešas uz vienu pusi četru mēnešu gājuma attālumā, bet nevienam nav zināms, cik tālu tās aizstiepjas otrā pusē. Ja Tu spētu saskaitīt zvaigznes debesīs un smilšu graudiņus jūrā, tad Tu varētu izmērīt arī mūsu īpašumus un mūsu varu.

Tuvojās rītausma, kad mūsu draugi pabeidza vēstuli. Tie, kuri bija ieņēmuši medu, aizvien vēl bija smaidīga izbrīna varā, tie, kuri bija dzēruši tikai vīnu, bija noreibuši, un Dzejnieks, kurš vēlreiz bija iebaudījis gan vienu, gan otru, ar pūlēm turējās kājās. Viņi dziedādami gāja pa šaurajām ieliņām un laukumiem, godbijīgi pieskardamies pergamentam, nu jau paši ticēdami, ka tas tikko saņemts no Priestera Jāņa valstības.

Vai tu vēstuli tūdaļ nosūtīji Rainaldam? jautāja Nikēta.

Nē. Kad Dzejnieks aizbrauca, mēs daudzus mēnešus to vēl un vēlreiz pārlasījām un uzlabojām, nokasījām tekstu un rakstījām atkal. Ik pa laikam kāds no mums ieteica jaunus, sīkus papildinājumus.

Bet, kā es saprotu, Rainalds taču gaidīja šo vēstuli…

Redzi, pa šo laiku Frīdrihs bija atbrīvojis Rainaldu no impērijas kanclera pienākumiem un uzticējis tos Kristiānam fon Buham. Protams, Rainalds, būdams Ķelnes arhibīskaps, bija arī Itālijas arhikanclers un joprojām ļoti ietekmīgs, katrā ziņā tieši viņš sarīkoja Kārļa Lielā kanonizēšanu, tomēr kanclera maiņa vismaz manā skatījumā nozīmēja to, ka Frīdrihs bija nospriedis, ka Rainalds pārlieku uzstājīgi uzspiež savu viedokli. Tātad kā gan mēs varējām atdot imperatoram vēstuli, kuru sarakstīt patiesībā bija pieprasījis Rainalds? Aizmirsu tev pateikt, ka tai pašā gadā, kad tika kanonizēts Kārlis Lielais, Beatrisei piedzima otrs dēls, un imperatoram netrūka citu rūpju, arī tāpēc kā vēstīja mani sasniegušās ziņas -, ka viņa pirmdzimtais nemitīgi slimoja. Tā gluži nemanot aizritēja vairāk nekā gads.

Vai Rainalds nelikās par vēstuli ne zinis?

Sākumā viņu nodarbināja citi jautājumi. Un tad viņš nomira. Kamēr Frīdrihs bija Romā, lai padzītu Aleksandru III un nosēdinātu svētajā krēslā savu antipāvestu, izcēlās mēris, un mēris pļauj gan bagātos, gan nabagos. Nomira arī Rainalds. Mani tas satrieca, kaut arī nekad nebiju viņu īsti mīlējis. Viņš bija augstprātīgs un ļaunatminīgs, tomēr drosmīgs vīrs un līdz mūža galam bija cīnījies sava kunga labā. Miers viņa dvēselei. Bet vai tagad, kad Rainalds bija miris, vēstulei vairs bija kāda jēga? Viņš vienīgais bija pietiekami viltīgs, lai prastu gūt labumu, panākot, ka vēstule sasniedz visas kristīgās pasaules valdnieku kancelejas.

Bodolīno brīdi klusēja un tad piebilda: Un vēl jau bija notikumi ar manu pilsētu.

Kādu pilsētu? Vai tad tu nepiedzimi purvājos?

Taisnība, es laikam stāstu pārāk strauji. Mums vēl jāuzceļ pilsēta.

Beidzot tu man stāstīsi par pilsētu, kas netiek nopostīta!

Jā, teica Bodolīno, tā bija pirmā un vienīgā reize manā mūžā, kad es redzēju pilsētu dzimstam, nevis mirstam.

## 13  Bodolīno redz dzimstam jaunu pilsētu

Bodolīno bija nodzīvojis Parīzē jau desmit gadus, viņš bija izlasījis visu, ko vien varēja izlasīt, no kādas bizantiešu prostitūtas bija iemācījies grieķu valodu, bija sarakstījis mīlestības vēstules un dzejoļus, kas vēlāk tiks piedēvēti citiem, būtībā bija radījis karaļvalsti, kuru neviens nepazina labāk par viņu un viņa draugiem, taču viņš nebija pabeidzis studijas. Bodolīno, paturēdams prātā to, ka viņš taču ir dzimis starp govju ganiem, mierināja sevi ar domu, ka varen labi ir jau tas, ka viņš vispār ir studējis Parīzē, bet tad atcerējās, ka visbiežāk studēt dodas tieši tādi tukšinieki kā viņš, nevis bagātu kungu dēli, kuriem jāmācās cīnīties, nevis lasīt un rakstīt… Vienvārdsakot, viņš nejutās pilnībā apmierināts.

Reiz Bodolīno aptvēra, ka viņam šais dienās mēnesi šurpu vai turpu aprit divdesmit seši gadi, un, tā kā viņš bija devies prom no mājām trīspadsmit gadu vecumā, tad bija pagājuši tieši trīspadsmit gadi, kopš viņš nebija redzējis dzimto pusi. Viņu pārņēma izjūtas, ko mēs sauktu par nostalģiju pēc mājām, bet viņš tās tā nesauca, jo nekad agrāk neko tādu nebija izjutis un nezināja, kas viņu sagrābis savā varā. Tāpēc viņš nosprieda, ka ilgojas atkal satikt savu audžutēvu, un nolēma doties pie viņa uz Bāzeli, kur Frīdrihs bija apstājies, kārtējo reizi atgriezdamies no Itālijas.

Bodolīno nebija redzējis Frīdrihu, kopš bija piedzimis viņa vecākais dēls. Kamēr Bodolīno rakstīja un pārrakstīja Priestera vēstuli, imperators bija paveicis dažādus darbus, kā bulta šaudīdamies no ziemeļiem uz dienvidiem un atpakaļ, gulēdams un ieturēdams maltītes zirga mugurā tāpat kā viņa barbariskie senči, un viņa impēriskā pils bija vieta, kur viņš tobrīd bija apstājies savā ceļā. Šajos gados imperators vēl divreiz bija atgriezies Itālijā. Otrajā reizē, jau atpakaļceļā, viņš bija piedzīvojis uzbrukumu Sūzā, kur bija sadumpojušies pilsētnieki, imperators bija spiests bēgt slepus, pārģērbies svešās drānās, bet Beatrisi pilsētnieki bija saņēmuši gūstā. Sūzieši gan imperatori atbrīvoja, nenodarījuši viņai nekā ļauna, taču šie notikumi bija kaitējuši imperatora godam, un viņš draudēja Sūzai atriebties. Un, arī atgriezies Alpu ziemeļpusē, Frīdrihs nevarēja atpūsties, jo te viņam vajadzēja vest pie prāta un rāmas saprašanās vācu firstus.

Kad Bodolīno beidzot sastapa imperatoru, tas bija gluži drūms no vaiga. Bodolīno saprata, ka Frīdrihu arvien vairāk satrauc vecākā dēla, kurš arī bija nokristīts par Frīdrihu, veselība, un raizes viņam darīja arī stāvoklis Lombardijā.

Labi, lai būtu, viņš atzina, un to es saku tikai tev: patiešām mani podesti un mani legāti, mani nodokļu piedzinēji un mani prokurori pieprasīja ne tikai to, kas man pienācās, bet septiņas reizes vairāk; katru gadu viņi lika maksāt trīs solīdus vecajā naudā par katru pavardu un divdesmit četrus senos denārus par katrām dzirnavām kuģojamu upju krastos, no zvejniekiem viņi ņēma trešo daļu loma un tiem, kas nomira bez tiešajiem mantiniekiem, atsavināja īpašumus. Man būtu vajadzējis uzklausīt mani sasniegušās sūdzības, to jau es zinu, bet mani nodarbināja citas domas… Un tagad šķiet, ka lombardieši jau pirms vairākiem mēnešiem ir apvienojušies līgā, antiimperiālā līgā, vai tu spēj to saprast? Un vai zini, kāds bija viņu pirmais lēmums? No jauna uzcelt Milānas nocietinājumu mūrus!

To, ka Itālijas pilsētas ir dumpīgas un neuzticamas, vēl varētu pieciest, bet līgas izveidošana jau bija centieni radīt jaunu res publica. Dabiski, ka nevarēja pat pieļaut domu, ka šāda savienība varētu pastāvēt ilgāku laiku, ņemot vērā to, cik ļoti katra Itālijas pilsēta ienīda pārējās, un tomēr šī līga cirta robus impērijas godam.

Kas tad bija iesaistījies šajā līgā? Klīda runas, ka netālu no Milānas kādā abatijā esot sapulcējušies pārstāvji no Kremonas, Mantovas, Bergāmo, varbūt arī no Pjačencas un Parmas, bet tas nebija droši zināms. Bet tas vēl nebija viss: runāja arī, ka savienībai pievienojušās Venēcija, Verona, Paduja, Vičenca, Trevīzo, Ferrāra un Boloņa. Boloņa, vai tu to spēj aptvert?! klaigāja Frīdrihs, staigādams šurpu turpu pa istabu. Tu taču atceries, vai ne? Pateicoties man, turienes nolādētie skolotāji pēc sirds patikas var slaukt naudu no saviem nolāpītajiem studentiem, un viņiem nav jāatskaitās ne man, ne pāvestam, bet tagad viņi noslēdz savienību ar to savienību?! Vai gan iespējama vēl lielāka nekaunība? Trūkst vienīgi Pāvijas!

Vai Lodi, piebilda Bodolīno, piešļākdams eļļu ugunī.

Lodi?! Lodi?! kliedza Sarkanbārdis, piesarcis arī no vaiga, un izskatījās, ka viņu tūlīt ķers trieka. Ja varu ticēt ziņām, ko esmu saņēmis, tad šķiet, ka Lodi jau ir piedalījusies viņu tikšanās reizēs! Liedams asinis no savām dzīslām, es viņus aizsargāju, šos stulbeņus! Ja nebūtu manis, milānieši pāris reizes gadā viņus noslaucītu no zemes virsas, bet tagad, redz, viņi brāļojas paši ar saviem bendēm un slēdz sazvērestības pret savu labdari!

Bet, mans tēvs, jautāja Bodolīno, ko gan nozīmē visi šie "šķiet" un "it kā"? Vai tad tev vairs nepienāk drošas ziņas?

Vai jūs, kas studējat Parīzē, esat zaudējuši nojēgu par to, kā viss notiek šajā pasaulē? Ja pastāv kāda līga, tad pastāv arī slepenība, un, ja slepenās vienošanās tiek slēptas, tad tie, kuri agrāk bija tavā pusē un ir tevi nodevuši, stāsta tev tieši pretējo, nevis to, ko viņi tur dienvidos patiešām dara. Un tā beigu beigās imperators izrādās pēdējais, kurš uzzina, kas īsti notiek, tāpat kā gadās ar precētiem vīriem, kam ir neuzticīga sieva, tas zināms jau visiem kaimiņiem, vienīgi pats piekrāptais neko nenojauš!

Viņš patiesi nevarēja izvēlēties sliktāku salīdzinājumu, jo tieši tai brīdī ienāca Beatrise, kura bija uzzinājusi par mīļā Bodolīno ierašanos. Bodolīno, neskatīdamies viņai sejā, nometās ceļos, lai noskūpstītu viņas roku. Beatrise kādu brīdi vilcinājās. Varbūt viņai šķita, ka, neizrādot sirsnību un mīļumu, viņa nodos savu apmulsumu; tāpēc viņa mātišķi nolaida otru roku Bodolīno uz galvas un nedaudz pabužināja viņa cirtas aizmirsdama, ka sieviete, kurai jau ir mazliet pāri trīsdesmit, vairs nevar tā izturēties pret pieaugušu vīrieti, kurš ir tikai nedaudz jaunāks par viņu pašu. Frīdriham šāda rīcība šķita gluži dabiska: tēvs viņš, māte viņa, kaut arī abi tikai audžuvecāki. Nelāgi jutās vienīgi Bodolīno. Šis divkāršais pieskāriens, viņas tuvums un viņas tērpa smarža, ko varēja sajust, it kā tā būtu viņas miesas smarža, un vēl viņas balss par laimi, nometies uz ceļiem, Bodolīno nevarēja ieskatīties viņai acīs, jo tad viņš būtu nobālējis un kritis zemē bez samaņas, tas viss pildīja Bodolīno sirdi ar neizturamu svētlaimi, bet to bojāja apziņa, ka pat ar šo vienkāršo cieņas apliecinājumu viņš atkal nodod savu tēvu.

Viņš nebūtu zinājis, kā atvadīties, ja imperators nebūtu viņu lūdzis sniegt kādu pakalpojumu vai devis kādu pavēli kas gan bija viens un tas pats. Gribēdams skaidrāk izprast notikumus Itālijā un neuzticēdamies nedz oficiālajiem ziņnešiem, nedz vienkāršiem ziņu pienesējiem, imperators bija nolēmis sūtīt uz dienvidiem nedaudzus uzticamus vīrus, kuri labi pazītu šo zemi un kuros nemaz tik viegli nevarētu saskatīt impērijas dienestniekus, tā viņi varētu izošņāt Itālijas gaisu un savākt liecības, ko nebūtu sagrozījusi nodevība.

Bodolīno iepriecināja doma, ka viņš varēs paglābties no mulsuma, kas viņu nomāca galmā, bet tūlīt viņu pārņēma citas jūtas: pārsteidzoši aizkustināja apjauta, ka drīz viņš atkal redzēs savu dzimto pusi, un beidzot viņš saprata, ka tikai tāpēc bija devies prom no Parīzes.

Pa ceļam iegriezdamies dažās pilsētās, Bodolīno jāja un jāja, auļot auļoja vai, taisnību sakot, klidzināt klidzināja, jo viņš pārvietojās, sēdēdams mūļa mugurā, uzdodamies par miermīlīgu ceļojošu tirgoni, kurš klīst no miesta uz miestu, līdz kādu dienu sasniedza pakalnus, aiz kuriem, pievārējis vēl krietnu gabalu pāri līdzenumam, viņš beidzot varēs skatīt Tanaro upi un tad, šķērsojis akmeņu klajumus un purvus, sasniegs dzimto Frasketu.

Kaut arī tais laikos, ja cilvēks devās prom no mājām, tad devās prom, nedomādams, ka vēl kādreiz tur atgriezīsies, tomēr Bodolīno šai mirklī sajuta dzīslās dīvainu tirpoņu, jo piepeši neizturami gribēja drīzāk uzzināt, vai vēl atradīs savus vecākus dzīvajos.

Un tas nebija viss negaidīti viņam atmiņā atausa citu apkaimes puiku sejas: Masulu dei Panica, ar kuru kopā viņi izlika slazdus savvaļas trušiem, Porčelli, saukts Gino (vai varbūt otrādi: Gino, saukts Porčelli?), ar kuru viņi mūždien apmētāja viens otru ar akmeņiem, Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, un Kutika no Kvarnjento, ar kuriem kopā viņš zvejoja Bormīdā. Kungs, Bodolīno klusībā teica, vai tiešām es tagad miršu, jo šķiet, ka tikai nāves stundā cilvēks tik labi atceras savu bērnību…

Bija Ziemassvētku vakars, bet Bodolīno to nezināja, jo ceļojuma laikā bija nozaudējis dienu skaitu. Viņš aukstumā drebinājās, sēdēdams mugurā mūlim, kas tāpat saldams trīcēja, bet debesis rieta gaismā bija dzidras, tīras kā brīžos, kad gaisā jau manāma sniega smarža. Viņš pazina šīs vietas, tās bija palikušas atmiņā, it kā viņš te būtu gājis iepriekšējā dienā, viņš atcerējās, ka bija kāpis šajos pakalnos kopā ar savu tēvu, kad viņi devās pārdot trīs mūļus, viņi bija rāpušies stāvajās nogāzēs, kur zēnam jau tāpat ātri vien pagurtu kājas, kur nu vēl ja augšup jāstumj ietiepīgi lopiņi. Taču viņi bija izbaudījuši vieglo mājupceļu, no pakalna gala vērodami līdzenumu un brīvi laizdamies lejā pa nogāzēm. Bodolīno atcerējās, ka netālu no upes straumes līdzenums uzmet nelielu kupri un no šī paugura virsotnes viņš toreiz bija redzējis, kā no pienainās miglas segas iznirst dažu ciemu zvanu torņi, tur upes malā bija Bergoljo un Roborēto un nedaudz tālāk Gamondio, Marengo un Paleja nostūris, kur mijās staignāji, akmeņaini lauki un krūmāji, kuru malā varbūt joprojām slējās krietnā Galjaudo mājiņa.

Bet, nonācis paugura galā, viņš ieraudzīja citādu ainavu izskatījās, ka visapkārt pakalnos un citās ielejās gaiss ir dzidrs un vienīgi līdzenumu, kas pletās viņa acu priekšā, pilda miglas garaiņi, pelēcīgi vāli, kādi reizēm gadās ceļā, tie atveļas, ietīsta tevi tā, ka tu neredzi nenieka pat sprīža attālumā, un paslīd garām, mierīgi aizveldamies tālāk, tāpat kā atvēlušies, un Bodolīno pie sevis pat noteica: paskat tik, visapkārt gaiss var būt dzidrs kā augustā, bet Frasketā valda mūžīgā migla, tikpat mūžīga kā sniegi Alpu virsotnēs, taču migla viņu neapbēdināja, jo tie, kas miglā dzimuši, baltajā blīvā vienmēr jūtas kā savās mājās. Taču, palēnām laizdamies lejā uz upes pusi, viņš manīja, ka šie baltie mākuļi ir nevis migla, bet dūmi, kam cauri drīz varēja saskatīt arī ugunskurus, no kuriem tie cēlās. Tagad, vērodams dūmus un ugunis, Bodolīno saprata, ka līdzenums viņpus upei ir pārvērties un tas, kas reiz bija Roborēto ciems, ir pārplūdinājis apkārtējos laukus, it visur kā sēnes bija sadīgušas jaunas mājas, dažas celtas no akmeņiem, citas no koka, bet daudzas vēl tikai pusuzbūvētas, un rietumu pusē varēja saskatīt arī aizsargmūra aizmetņus, kādi agrāk šajā novadā nebija redzēti. Un virs ugunskuriem burbuļoja lieli grāpji ar ūdeni, varbūt to sildīja, lai tas tūdaļ nesasaltu, un tur tālāk vīri ūdeni gāza bedrēs, kas bija piepildītas ar kaļķiem vai javu, vai nu kas tur būtu. Bodolīno bija redzējis, kā Parīzē uz salas upes vidū sāk būvēt jauno katedrāli, un viņam nebija svešas visas šīs ierīces un sastatnes, ko izmanto mūrniekmeistari, un, spriežot pēc tā, cik nu viņš saprata no pilsētām, tur ielejā ļaudis pašlaik tieši nopūlējās tukšā vietā radīt jaunu pilsētu, un tas nu bija tāds skats, kādu labākajā gadījumā var laimēties redzēt reizi mūžā.

Kaut kas traks! Bodolīno pie sevis noteica. Tu tik uz brīdi pagriez galvu uz otru pusi, un pa to laiku šie jau sastrādā brīnumu lietas. Un viņš iecirta piešus mūlim sānos, lai ātrāk nokļūtu ielejā. Šķērsojis upi ar plostu, kas cēla uz pretējo krastu visdažādākā lieluma un formas akmeņus, viņš apstājās tieši tur, kur daži strādnieki, uz grīļīgām sastatnēm sastājušies, audzēja augstumā mūra sienu, kamēr citi no lejas ar vinču cēla augšup līdz pat mūrniekiem grozus ar akmens šķembām. Lai gan viņu izmantoto ierīci nosaukt par vinču bija visai grūti, jo rupjāk darinātu par šo nemaz nevarēja iedomāties, tās kājas bija sanaglotas no tieviem mietiem, nevis no kārtīgiem baļķiem, un izskatījās, ka vīri, kuri grieza trīša ratu, vairāk ir nodarbināti nevis ar to, kā likt slīdēt auklai, bet ar pūliņiem noturēt stāvus šos ļodzīgos mastus. Bodolīno pie sevis tūdaļ nosprieda: Te nu var redzēt, ka šīs puses ļaudis, ja vispār ko dara, tad dara to slikti vai vēl sliktāk. Vai tad tā var strādāt? Ja es šiem būtu par saimnieku, tad jau sen būtu sagrābis viņus aiz bikšu stakles un iemetis Tanaro ūdeņos.

Bet nedaudz tālāk viņš redzēja citu bariņu vīru, kas bija iedomājušies būvēt segtu galeriju no pavirši skaldītiem akmens bluķiem, rupji tēstiem baļķiem un kapiteļiem, kas izskatījās tā, it kā tos būtu izcirtis kāds meža zvērs. Lai celtu augšup būvmateriālus, arī šie bija izveidojuši tādu kā trīsi, un Bodolīno saprata, ka salīdzinājumā ar šiem mūra akmeņu licēji ir īsti Komo būvmeistari. Taču viņš meta visus salīdzinājumus pie malas, kad, pagājis nedaudz tālāk, ieraudzīja citus, kas nodevās būvdarbiem tā kā bērni, kas ņemas ar slapju smilšu pikām, un šie patlaban piebeidza savu darbu, ja to tā var nosaukt, pie ēkas, kas līdzīgi trijām citām turpat blakus bija sakleķēta no dubļiem un bezveidīgiem akmeņiem un apjumta ar slikti noslogotiem salmiem: tādējādi te veidojās kas līdzīgs ieliņai ar pavirši uzslietām mājelēm, it kā strādnieki, neliekoties ne zinis par sava amata likumiem, sacenstos, kurš savu darāmo pabeigs pirmais, lai varētu ļauties līksmībām.

Taču, dodamies tālāk pa šī neizprotamā būvlaukuma nepabeigtajiem labirintiem, viņš palaikam atklāja arī taisni un gludi mūrētas sienas, drošu roku veidotas fasādes, bastionus, kas, lai arī vēl līdz galam neuzcelti, izskatījās nesagraujami stingri un aizsargājoši. Viss te redzamais Bodolīno ļāva noprast, ka šo pilsētu celt sapulcējušies visdažādākās izcelsmes un ar dažādu māku apveltīti cilvēki; un, kaut arī daži no būvētājiem pilnīgi noteikti bija iesācēji šai amatā, zemnieki, kas tagad cēla mājas tā, kā visu mūžu bija slējuši nojumes saviem lopiem, toties citi acīmredzot bija pieredzējuši savas mākslas meistari.

Vērodams šo amata prasmes daudzveidību, Bodolīno atklāja, ka tikpat daudzveidīgas ir te skanošās izloksnes, un tā viņš saprata, ka vīri, kas ņemas ap kleķa būdām, ir zemnieki no Solēro, ka greizais tornis ir monferrātiešu darbs un tālāk javu jauc pāvijieši, bet tur dēļus zāģē puiši, kuri vēl nesen gāzuši kokus Palejas mežos. Taču, dzirdēdams kādu dodam pavēles vai redzēdams kādu strādnieku pulku, kas darbojās ar pienācīgo meistarību, Bodolīno saklausīja dženoviešu izrunu.

Vai tiešām esmu nonācis vietā, kur grasās uzsliet Bābeles torni, prātoja Bodolīno, vai arī Abdula Hibernijā, kur tie septiņdesmit divi gudrie vīri atjaunoja Ādama valodu, sajaukdami kopā visas valodas tieši tāpat, kā sajauc mālus un ūdeni, piķi un bitumus? Taču šie Ādama valodā vēl nerunā, un, par spīti tam, ka viņi visi kopā maļ septiņdesmit divas valodas un ir nākuši no tik atšķirīgiem novadiem, ka parasti villotos uz nebēdu, te viņi jauc savus mālus mierā un saskaņā!

Bodolīno pagājās tuvāk kādam bariņam, kas meistarīgi pārjuma ar koka sijām kādu būvi, kura it labi varētu būt abatijas baznīca, un šie vīri izmantoja varenu apmēru tītuvi, ko grieza uz riņķi nevis ar roku spēku, bet gan liekot pie darba zirgu, kurš turklāt nebija iejūgts kakla siksnās, kādas dažviet joprojām lieto laukos un kas lopiņam aizžņaudz rīkli, te zirgs atspēries vilka ar lielu spēku, aizjūgts ērtās, ap krūtīm apņemtās sedulksiksnās. Strādnieki noteikti sarunājās dženoviešu mēlē, un Bodolīno tūlīt viņus uzbildināja to izloksnē, kaut arī viņa izruna nebija tik laba, lai noslēptu, ka viņš nav viens no viņējiem.

Ko labu jūs te būvējat? Bodolīno iejautājās, lai uzsāktu sarunu. Un viens no dženoviešiem, uzmetis viņam greizu skatienu, atcirta, ka viņi, redz, taisot mašīnu, ar ko šis varēšot pakasīt savu mazo draudziņu. Tā kā visi pārējie sāka smieties un bija pilnīgi skaidrs, ka tie smejas par viņu, Bodolīno (kuru jau tāpat kremta dusmas, ka viņam jātēlo neapbruņots tirgonis mūļa mugurā, lai gan viņa saiņos, rūpīgi ievīstīts auduma baķī, bija paglabāts galminieka zobens), lieki nedomādams, tiem atcirta Frasketas izloksnē, kas pēc tik ilga laika pati negaidīti kāpa viņam pār lūpām, un paskaidroja, ka tādas machinae viņam gan neesot vajadzīgas, jo viņam mazo draudziņu, ko kārtīgi cilvēki parasti sauc par daiktu, mēdzot pakasīt tās vazaņķes viņu mātes. Dženovieši īsti nesaprata viņa teikto, tomēr pietiekami labi apjauta šo vārdu nolūku. Viņi meta darbu pie malas un puslokā sapulcējās ap Bodolīno, cits paķēris rokā kādu akmeni, cits lauzni. Par laimi, šai brīdī piesteidzās citi vīri, no kuriem viens izskatījās kā bruņinieks un jauktā valodā, kurā bija dzirdami gan latīņu, gan provansiešu, gan vēl nezin kādu valodu vārdi, teica dženoviešiem, ka šis ceļinieks runā kā cilvēks, kas dzimis šajā novadā, un tāpēc lai tie neizturas pret viņu tā, it kā viņam nebūtu tiesību te jāt garām. Dženovieši taisnojās, sacīdami, ka svešinieks esot visus izjautājis kā spiegs, bet bruņinieks atteica: lai taču imperators sūtot savus spiegus, jo labāk, viņam laiks uzzināt, ka šeit viņam par spīti un dusmām ir dzimusi pilsēta. Un tad viņš pievērsās Bodolīno: Es tevi nekad agrāk neesmu redzējis, bet tu izskaties kā tāds, kas atgriežas dzimtajā pusē. Vai tu ieradies, lai pievienotos mums?

Kungs, pieklājīgi atbildēja Bodolīno, esmu dzimis Frasketā, bet devos prom no šejienes pirms daudziem gadiem, un man nebija zināms nekas par visu, kas šeit tagad notiek. Mani sauc Bodolīno, esmu Galjaudo Aulāri dēls…

Viņš vēl nebija pabeidzis savu sakāmo, kad jaunpienācēju bariņā kāds vecs vīrs ar sirmu bārdu un tikpat sirmiem matiem paslēja gaisā savu bozi un sāka klaigāt: Ak, tu nelietīgais meli un bezsirdi, kaut bulta tevi ķertu pašā pieres vidū, kā gan tev pietiek bezkaunības lietot mana nabaga dēla Bodolīno vārdu mana dēla, jo es pats esmu tas Galjaudo un piedevām vēl Aulāri, un mans dēls devās prom no mājām kopā ar kādu alemāņu kungu, kas izskatījās kā tīrais ērms un varbūt patiešām bija viens no tiem, kas gadatirgū dancina mērkaķus, jo no sava nabaga zēna es vairs neesmu saņēmis nekādas ziņas, un pagājis tik ilgs laiks, ka viņš droši vien jau ir miris, un mēs ar manu krietno sieviņu apraudam viņu jau trīsdesmit gadus, un tās ir vislielākās ciešanas mūsu dzīvē, kas jau tāpat nav viegla, bet zaudēt dēlu ir tik sāpīgi, ka tie, kas paši tādas bēdas nav pieredzējuši, to nevar saprast!

Un tad Bodolīno iesaucās: Mans tēvs, tas patiešām esi tu! un viņam pat aizlūza balss un acīs sariesās asaras, bet tās bija asaras, kas pauda lielu prieku. Un tad viņš piebilda: Turklāt tie nemaz nebija trīsdesmit ciešanu gadi, jo es devos prom no mājām tikai pirms trīspadsmit gadiem, un tev vajadzētu priecāties, jo es šos gadus esmu pavadījis prātīgi un šo to savā dzīvē esmu sasniedzis. Vecais pienāca tuvāk, vērīgi ieskatījās Bodolīno sejā un teica: Arī tu patiešām esi tu! Pat ja būtu pagājuši visi trīsdesmit gadi, savu blēdīgo skatienu tu neesi zaudējis. Un vai zini, ko es tev teikšu? Var jau būt, ka tu šo to esi sasniedzis, taču tu nedrīksti neko pārmest savam tēvam ja es teicu, ka tie bijuši trīsdesmit gadi, tad tāpēc, ka man tie likās gari kā visi trīsdesmit, un šo trīsdesmit gadu laikā tu gan būtu varējis atsūtīt kādu ziņu, tu, sasodītais puika, tu esi mūsu ģimenes posts, nāc šurp, rāpies lejā no tā lopa, kuru tu droši vien esi kādam nozadzis, un es salauzīšu šo nūju pret tavu galvu! Un viņš sagrāba Bodolīno aiz kājas, mēģinādams novilkt viņu zemē no mūļa, līdz beidzot tas, kurš te izskatījās pēc galvenā, iejaucās. Liecies mierā, Galjaudo! Tu pēc trīsdesmit gadiem atgūsti savu dēlu…

Trīspadsmit, iestarpināja Bodolīno.

Tu labāk paklusē, tagad sarunājamies mēs divi… tu viņu atgūsti pēc trīsdesmit gadiem, un šādos gadījumos cilvēki parasti apskaujas un pateicas Dievam, nu Dieva dēļ! Bodolīno tostarp jau bija nokāpis no mūļa un grasījās apkampt Galjaudo, kurš bija sācis raudāt, bet kungs, kurš te izskatījās pēc galvenā, atkal iejaucās un sagrāba Bodolīno aiz apkakles: Taču te ir viens cits, kam ar tevi ir nokārtojami veci rēķini, un tas esmu es.

Un kas tad tu tāds būtu? jautāja Bodolīno.

Esmu Oberto del Foro, bet tu jau to nezini, varbūt tu neko neatceries. Man tolaik droši vien bija kādi desmit gadi, un mans tēvs pagodināja tavu tēvu, ierazdamies pie viņa, lai apskatītu teļus, ko gribēja pirkt. Es biju ģērbies tā, kā pieklājas izskatīties bruņinieka dēlam, un mans tēvs negribēja, lai es kopā ar viņu eju kūtī, viņš baiļojās, ka es varētu notraipīt drēbes. Es gribēju apmest līkumu ap māju, bet aiz mājas biji tu atbaidošs un netīrs, kā tikko izkāpis no mēslu čupas. Tu pienāci man klāt, nopētīji un prasīji, vai es gribot iemācīties vienu spēlīti, un es, muļķis, atbildēju, ka gribu gan, un tad tu mani pagrūdi un es ielidoju cūku silē. Tēvs, ieraudzījis mani tādā skatā, notēsa man ādu, jo es biju sagandējis jaunās drēbes.

Droši vien tā būs noticis, teica Bodolīno, bet tas taču bija pirms trīsdesmit gadiem…

Patiesībā gan tikai pirms trīspadsmit, un kopš tā laika es par to domāju katru dienu, jo nekad mūžā mani neviens nav tā pazemojis, un es uzaugu, sev teikdams: ja kādu dienu sastapšu tā Galjaudo dēlu, es viņu nogalināšu.

Un vai tagad tu gribi mani nogalināt?

Nē, tagad es to negribu, vairs negribu, jo mēs visi esam te sanākuši un gandrīz esam pabeiguši celt pilsētu, lai varētu cīnīties ar imperatoru, kad viņš iedomāsies atkal spert savu kāju šaipusē, un es taču tagad nevaru tērēt laiku, galēdams tevi. Šos trīsdesmit gadus…

Trīspadsmit.

Trīspadsmit gadus man sirdi nemitīgi grauza dusmas, un tieši šai brīdī, paskat tik, tās ir pārgājušas.

Stāsta, ka reizēm…

Tagad nemēģini te izlocīties. Ej un apskauj savu tēvu. Un pēc tam, ja tu man atvainosies par to dienu, tad iesim tepat blakus pie draugiem, kur mēs apsvētām kādu tikko uzceltu ēku, šādās reizēs tiek tukšota laba vīna mučele, un, kā teica mūsu vecie, priekā, un lai tā būda rūc…

Bodolīno nonāca plašā pagrabā. Pilsēta vēl nebija uzcelta, bet pirmais krogs jau bija atvērts ar jauku nojumi pagalmā, bet šajās aukstajās dienās tīkamāk bija sēdēt iekšā, lielajā pagrabā, kur rindojās mucas un bija salikti gari koka galdi, nokrauti ar prāviem kausiem un ēzeļa gaļas desiņām, kas (kā Bodolīno paskaidroja, redzēdams Nikētu riebumā noskurināmies) sākumā izskatās pēc uzpūstiem pūšļiem, bet vajag tās sadurstīt ar naža smaili, mest uz pannas un apcepināt ar eļļu un ķiplokiem, un tad tās ir īsts gardums. Tāpēc visi te sanākušie bija līksmi, apreibuši un smakoja pēc vīna un ķiplokiem. Oberto del Foro paziņoja, ka atgriezies Galjaudo Aulāri dēls, un tūdaļ daži piesteidzās un priecīgi dunkāja Bodolīno, kurš sākumā pārsteigts iepleta acis, bet tad atbildēja ar tikpat draudzīgām dunkām, citu pēc cita atpazīdams vecos biedrus, un šķita, ka šai dunkāšanai nebūs gala. Ak Kungs, tu taču esi Skakabaroci, bet tu esi Kutika no Kvarnjento, un tu, kas tu tāds esi? Paga, nesaki neko, es pats gribu uzminēt, tu taču esi Skvarčafiki! Un tu esi Gini vai Porčelli?

Nē, Porčelli ir viņš, ar viņu jūs mūždien apmētājāties ar akmeņiem! Es biju Gino Gini un, taisnību sakot, esmu tas pats arī tagad. Mēs abi ziemā gājām slidināties pa ledu.

Kungs Jēzu, tiešām, tu esi Gini. Bet vai tu nebiji tas, kurš prata pārdot jebko, pat savu kazu spiras kā toreiz, kad tu tās iesmērēji tam piligrimam kā Svētā Bodolīno pelnus?

Kā nu ne! Un tagad es esmu tirgotājs, tak jau laikam tāds liktenis. Un kas ir šis, pamēģini nu uzminēt…

Bet tas taču ir Merlo! Merlo, ko es tev vienmēr teicu?

Tu man teici: ak, tu laimīgais, tu esi muļķis un tāpēc neko neņem ļaunā… Bet redzi, šo gan es ņēmu ļaunā, un viņš parādīja savu labo roku, kam trūka plaukstas. Milānas aplenkums, tas, pirms desmit gadiem.

Jā, jā, taisni par to es gribēju jautāt. Cik man zināms, visi no Gamondio, Bergoljo un Marengo vienmēr ir bijuši imperatora pusē. Kā gan tā: agrāk jūs bijāt kopā ar viņu, bet tagad ceļat pilsētu, lai viņam ieriebtu?

Visi ņēmās skaidrot, un vienīgais, ko Bodolīno izdevās skaidri saprast, bija tas, ka ap Roborēto veco pili un Svētās Marijas baznīcu bija izveidojusies pilsēta, ko uzcēluši ļaudis no tuvējiem ciemiem no Gamondio, Bergoljo un Marengo -, un viņiem veseliem pulkiem pievienojušies arī vīri no tālākas apkaimes no Rivaltas Bormidas, no Basinjānas un, piemēram, no Pjoveras viņi pārcēlušies šurp kopā ar visām ģimenēm, lai uzceltu mājas, kur paši turpmāk dzīvos. Un jau maijā trīs no viņiem Rodolfo Nebia, Alerāmo no Marengo un Oberto del Foro ieradās Lodi, kur bija sapulcējušies visu līgas komūnu pārstāvji, un paziņoja, ka līgai pievienojas jauna pilsēta, kaut arī tobrīd tā drīzāk pastāvēja iecerēs, nevis Tanaro krastos. Taču viņi strādāja kā zvēri visu vasaru un visu rudeni, un tagad pilsēta bija gandrīz gatava gatava aizšķērsot ceļu imperatoram, kad tas, kā jau nelietīgi paradis, atkal ieradīsies Itālijā.

Bet kā tad jūs viņam to ceļu aizšķērsosiet, nedaudz neticīgi jautāja Bodolīno, viņš taču vienkārši var apiet pilsētai apkārt… Nu, nē, viņam atbildēja, tu jau nepazīsti imperatoru (kā tad!), pilsēta, kas dibināta bez viņa piekrišanas, ir apkaunojums, kas nomazgājams ar asinīm, viņš būs spiests pilsētu aplenkt (un te nu viņiem bija taisnība, viņi pietiekami labi pazina Frīdriha raksturu), un, rau, tāpēc te nepieciešami biezi mūri un ielas, kas īpaši izplānotas karošanai, un tāpēc mums ir vajadzīgi dženovieši, kuri gan ir jūrnieki, taču brauc celt jaunas pilsētas pat uz tālām zemēm, viņiem labi zināms, kā tas darāms.

Bet dženovieši taču ir ļaudis, kas neko nedara par pliku velti, teica Bodolīno. Kurš tad viņiem samaksāja? Samaksāja viņi paši, viņi mums jau aizdeva tūkstoti Dženovas solīdu un otru tūkstoti apsolīja iedot nākamgad. Bet ko nozīmē tas, ka jūs veidojat īpaši karošanai izplānotas ielas? To lai tev izskaidro Emanuēle Troti, tieši viņam radās tāda doma, jā, runā tu, Troti, tu jau esi mūsu poleorkēts!

Poleor-kas?

Esi nu rāms, Boidi, un ļauj runāt Troti!

Un Troti (kurš, tāpat kā Oberto, izskatījās kā miles, proti, kā bruņinieks, pietiekami cienījams valvasalis) teica: Pilsētai ir jāpretojas ienaidniekiem tā, lai tie netiktu pāri mūriem, bet, ja nu nelaimīgā kārtā tie tomēr mūrus pārvar, tad pilsētai tik un tā vēl jābūt spējīgai turēties iebrucējiem pretī un aplauzt viņiem ragus. Ja ienaidnieki, nokļuvuši šaipus mūriem, tūdaļ atrod šauru ieliņu labirintu, kur var ātri paslēpties, tad tu viņus vairs nenoķersi viens metas uz vienu pusi, otrs uz otru, un drīz visi pilsētnieki tiek apkauti kā žurkas. Tāpēc ienaidniekiem mūru pakājē ir jānonāk klajā laukumā, kur tie būs spiesti palikt bez aizsega tik ilgu laika sprīdi, lai no māju stūriem un logiem viņus pagūtu apšaudīt ar bultām un akmeņiem, un tā, iekams viņi būs šķērsojuši šo laukumu, viņu skaits būs samazinājies par pusi.

(Lūk, klausoties šo stāstu, skumji ierunājās Nikēta, lūk, kā būtu vajadzējis rīkoties Konstantinopolē, bet nekā viņi pieļāva, ka tieši mūru pakājē izveidojas šauru ieliņu mudžeklis… Jā, viņam būtu gribējis atbildēt Bodolīno, bet tad jau te bija vajadzīgi arī vīri, kam pauti ir savā vietā, kā maniem novadniekiem, un nevis šie biksēsstūmēji, jūsu imperiālās gvardes stulbeņi, taču viņš šīs domas paturēja pie sevis, lai neaizvainotu savu sarunbiedru, un teica vienīgi: Klusē, nepārtrauc Troti un ļauj man stāstīt!)

Troti: Ja pēc tam ienaidnieks šķērso atklāto laukumu un iesprūk ielās, tad šīs ielas nedrīkst būt taisnas, kā novilktas ar svērteni, šai ziņā nekādi nevar iedvesmoties no senajiem romiešiem, kas katru pilsētu veidoja kā restes. Jo, skriedams pa taisnu ielu, ienaidnieks vienmēr zina, kas viņu sagaida priekšā, tāpēc ielām jābūt līkumotām un ar negaidītiem stūriem vai pagriezieniem. Aizstāvji viņu sagaida aiz stūra gan pie zemes, gan uz māju jumtiem un vienmēr zina, ko ienaidnieks dara, jo uz blakus mājas jumta pirms ielas līkuma ir cits aizstāvis, kurš ienaidnieku laikus pamana un dod zīmi nākamajiem, kuri to vēl neredz. Turpretī ienaidnieks nekad nezina, kas viņu sagaida, un neziņa palēnina viņa skrējienu. Tāpēc kārtīgā pilsētā jābūt arī slikti celtām mājām, greizām kā vecenes zobi, mājām, kas izskatās neglīti, bet tieši tur slēpjas to labums. Un visbeidzot vajadzīga arī viltus pazemes eja!

To tu mums vēl nebiji teicis, atkal ierunājās Boidi.

Kā gan citādi, jo to man tikko pastāstīja kāds dženovietis, kuram to esot stāstījis kāds grieķis, bet vispār tā esot bijusi imperatora Justiniāna ģenerāļa Belisārija doma. Kādi parasti ir aplencēju nodomi? Izrakt pazemes ejas, kas viņus aizvestu līdz pašam pilsētas vidum. Un par ko aplencēji sapņo? Atrast kādu jau gatavu pazemes eju, kas turklāt nebūtu zināma pašiem aplenktajiem. Tad nu mēs viņiem laikus sagatavosim eju, kuras gals būs ārpus mūriem, un tās ieeju apslēpsim ar krūmiem un akmens bluķiem, taču ne tik labi, lai ienaidnieki kādu dienu to nevarētu atrast. Otrs ejas gals iznāks virszemē pilsētā, un tam jābūt pavisam šauram, lai pa to ārā varētu izkļūt tikai pa vienam vai ne vairāk par diviem vīriem reizē. Un ejas galam priekšā būs dzelzs restes tā, lai pirmais, kas eju atklās, varētu teikt pārējiem, ka, nonākot pie restēm, ir redzams kāds laukums vai, es nezinu, piemēram, kādas baznīcas stūris, un viņiem būs skaidrs, ka šis tunelis patiešām ved uz pilsētu. Bet pie restēm vienmēr stāvēs sardze, un, redz, kad ieradīsies ienaidnieki, viņi būs spiesti nākt ārā pa vienam, un, kā viens iznāk, tā viņu nogulda gar zemi…

Jā, jā, un ienaidnieks ir tik stulbs, ka turpina nākt ārā pa vienam, nemaz nemanot, ka priekšējie krīt zemē kā pārgatavojušās vīģes, ķiķināja Boidi.

Un kurš tev teicis, ka ienaidnieks nav stulbs? Mierīgi. Varbūt šī lieta vēl labi jāapsver, bet pati doma nav zemē metama.

Bodolīno paveda malā Gini, kurš bija tirgonis, tātad saprātīgs cilvēks, kas nelidinās pa gaisiem kā tie bruņinieki, vasaļu vasaļi, kuriem galvenais ir izcīnīt karotāju slavu un kuri tāpēc ir gatavi mesties arī neveiksmei lemtos pasākumos. Paklau, Gini, ielej man vēl kādu lāsi vīna un saki man vienu. Es vēl saprotu to: ja šeit ir uzcelta pilsēta, tad Sarkanbārdis, lai nezaudētu godu, būs spiests to aplenkt un tādējādi viņš līgas vīriem dos iespēju uzbrukt viņam no aizmugures, kad aplenkums jau būs novājinājis viņa spēkus. Un tu gribi man iestāstīt, ka mūsu ļaudis pamet savas mājas, kur labi vai slikti, bet tomēr mierīgi varēja vilkt dzīvību, un pārceļas šurp, lai ļautu sevi apkaut par prieku pāvijiešiem? Un tu gribi man iestāstīt, ka dženovieši, kuri neizlaistu no rokām nevienu solīdu, lai izpirktu no saracēņu pirātiem paši savu māti, tagad dod jums naudu un vēl nopūlas celt pilsētu, kura labākajā gadījumā ir izdevīga Milānai?

Bodolīno, teica Gini, šie notikumi ir daudz sarežģītāki, nekā tu saki. Paskaties labi uzmanīgi, kur mēs atrodamies, un viņš iemērca pirkstu vīnā un sāka vilkt zīmes uz galda virsas. Te ir Dženova, labi? Un šeit ir Terdona, un te tālāk Pāvija, un te Milāna. Tās ir bagātas pilsētas, un Dženova ir osta. Tātad Dženovai nepieciešams brīvs ceļš, lai tā ērti varētu tirgoties ar Lombardijas pilsētām, vai skaidrs? Un ceļi iet pa Lemmes ieleju, pa Orbas ieleju, pa Bormldas ieleju un Skrīvijas ieleju. Mēs runājam par četrām upēm, vai ne? Un visi šie ceļi saiet kopā aptuveni šeit, Tanaro krastā. Ja tev ir tilts pār Tanaro, tad no šejienes tev tālāk paveras brīvs ceļš, lai varētu tirgoties ar Monferrātas marķīza zemēm un kas zina ar kādām vēl. Skaidrs? Tātad, kamēr Dženova un Pāvija sapratās, tām bija izdevīgi, ka šīs ielejas paliek bez saimnieka, vai arī tās palaikam noslēdza kādu savienību, piemēram, ar Gavi vai ar Marengo, un viss gāja gludi… Bet, kopš te uzradās imperators, Pāvija no vienas puses un Monferrāta no otras kļuva par imperatora sabiedrotajām un Dženova palika iesprostota gan no labajiem, gan no kreisajiem sāniem, bet savukārt, ja arī tā pati gribētu nostāties Frīdriha pusē, tad tai būtu jāatvadās no izdevīgajiem veikaliem ar Milānu. Tāpēc Dženovai vajadzēja noturēt savā pusē Terdonu un Novi, no kurām viena tai ļāva pārraudzīt Skrīvijas ieleju, otra Bormīdas ieleju. Bet tu jau zini, kas notika: imperators Terdonā neatstāja ne akmeni uz akmens, un terdoniešu novadu līdz pat Apenīniem savā varā sagrāba Pāvija, un arī mūsu ciemi nostājās impērijas pusē. Un, velns parāvis, vai tad mēs, tādi sīki, varējām lēkt acīs imperatoram? Ko dženoviešiem vajadzēja mums piedāvāt, lai pārliecinātu mūs nostāties pretējā pusē? Kaut ko tādu, kas mums nekad nebija rādījies pat sapņos, proti, pilsētu pilsētu ar konsuliem, kareivjiem un bīskapu, un aizsargmūriem, pilsētu, kas iekasē nodevas no cauri plūstošām precēm un cilvēkiem. Vai tu, Bodolīno, maz aptver, ka pietiek pārraudzīt tikai tiltu pār Tanaro, lai naudu varētu grābt liekšķerēm, sēdi tik mierīgs krastā un no viena piedzen kādu naudas gabalu, no otra divas vistas, no trešā veselu vērsi, un šie visi maksā ar'. Pilsēta ir īsta leiputrija, paskaties kaut vai, cik bagāti bija terdonieši salīdzinājumā ar mums no Palejas. Un šī pilsēta, kura ir izdevīga mums, izrādījās izdevīga arī pilsētu līgai un, kā jau tev teicu, izdevīga arī Dženovai, jo, lai arī tā būtu, cik vāja būdama, tā tomēr izjauc visu pārējo plānus un garantē, ka šim apvidum nevarēs uzkundzēties ne Pāvija, ne imperators, ne Monferrātas marķīzs.

Jā, jā, bet atnāks Sarkanbārdis un norīs jūs kā ogu vai nospiedīs kā tādu blakti.

Rāmāk. Kurš tad to ir teicis? Galvenais ir tas, ka tad, kad viņš ieradīsies, šeit jau būs pilsēta. Un vēlāk, tu jau zini, kā tas notiek, aplenkums prasa gan laiku, gan naudu, mēs Frīdriham skaisti pakļausimies, viņš būs gluži apmierināts (jo viņš ir no tiem, kuri savu godu tur pāri visam) un mierīgi dosies uz citurieni.

Bet ko tad teiks tie no līgas un dženovieši, viņi būs izšķieduši naudu, lai uzceltu pilsētu, un jūs viņus tā vienkārši pasūtīsiet ellē ratā?

-Viss atkarīgs no tā, kad ieradīsies Sarkanbārdis. Redzi, nepaiet ne trīs mēneši, un šīs pilsētas jau ir noslēgušas jaunu savienību, it kā iepriekšējās nemaz nebūtu bijis. Dzīvosim tik mierīgi nost un gaidīsim. Kazi, tai laikā līga būs nostājusies imperatora pusē. (Nikētas kungs, teica Bodolīno, lai man acis izveļas no pieres, bet pēc sešiem gadiem, kad pilsēta tika aplenkta, Frīdriha pusē es redzēju cīnāmies arī lingas šāvējus no Dženovas, saproti, tos pašus dženoviešus, kuri bija ieguldījuši naudu, lai šo pilsētu uzceltu!)

Un, ja ne, turpināja Gini, izturēsim aplenkumu, dritvaikociņ, šajā pasaulē par visu jāmaksā. Bet, pirms tu ko saki, nāc labāk paskaties…

Viņš saņēma Bodolīno aiz rokas un izveda ārā no kroga. Bija pienācis vakars un kļuvis vēl aukstāks. Viņi izgāja laukumiņā, no kura, kā varēja nojaust, drīz atzarosies vismaz trīs ielas, bet pagaidām bija uzcelti tikai divi stūri zemi divstāvu nami ar salmu jumtiem. Laukumā mirguļoja gaisma, kas plūda no dažu apkārtējo māju logiem un ogļutraukiem, kurus vēl dedzināja pēdējie aizkavējušies tirgoņi, kas skaļās balsīs klaigāja: sanāk, sievas, sanāk, tūlīt būs klāt svētā Ziemsvētku nakts, un jūs taču neliksiet savam vīram sēsties pie tukša galda. Tai vietā, kur drīzumā bija jāizveidojas trešajam ielu stūrim, bija iekārtojies nažu trinējs, kurš čirkstināja savus ģelžus, ar roku liedams ūdeni uz galodas. Tālāk bija nolikta lete, pie kuras kāda sieva pārdeva lēcu miltu plāceņus, kaltētas vīģes un ceratonijas augļus, bet kāds aitādās ģērbies gans stiepa ķerbeli, saukdams: ei, sievišķi, labu labais sieriņš! Brīvā placī starp divām mājām divi vīri kaulējās ap pārdodamu cūku. Bet nosāņus, pret kādas mājas durvīm laiski atbalstījušās, stāvēja divas meičas, aukstumā drebinādamās un klabinādamas zobus, viņas tīstījās lakatos, kas ļāva saskatīt dāsnus krūšu izgriezumus, un viena no viņām uzsauca Bodolīno: Ei, smukulīt, vai negribi nosvētīt Ziemsvētkus kopā ar mani? Es tev iemācīšu, kā divi tiek par vienu!

Viņi nogriezās ap stūri, un lūk vilnas kārsējs, kas skaļi aurēja, ka esot pēdējais brīdis iegādāties segas un gultas maisus, lai varētu gulēt siltumā un nevajadzētu salt kā Jēzus bērniņam, un turpat līdzās klaigalēja ūdens pārdevējs. Viņi gāja tālāk pa īsti neizveidotajām ielām un varēja ieskatīties pagalmos un namos: rau, tur ēveli vēl stumdīja kāds galdnieks, bet tur kalējs skandināja savu laktu, saceldams varenus dzirksteļu spietus, vēl tālāk maiznieks vilka klaipus ārā no krāsns mutes, kas zvēroja kā Elles rīkle; te bija arī tirgoņi, kas ieradušies no tālienes, lai kārtotu darījumus šai jaunajā pilsētā; un arī ļaudis, kas parasti mitinājās mežos, ogļdeģi, medus vācēji, trušādu pārdevēji, pelnu dedzinātāji, kas savu preci pārdeva tālāk ziepju vārītājiem, lūku plēsēji, kuru vākums bija noderīgs auklu pinējiem un ādu ģermāņiem; un vēl īsti karātavu putni, kas bija ieradušies šai jaunajā apmetnē, spriezdami, ka savs labums noteikti atlēks arī viņiem; un kur nu vēl aklie, kroplie un klibie, kuriem diedelēšana miestiņa ielās svētkos solīja daudz bagātāku guvumu nekā klejošana pa tukšajiem lauku ceļiem.

Sāka sijāties pirmās sniegpārslas, sniga aizvien stiprāk, drīz pirmoreiz balti iekrāsojās nesen klātie namu jumti, un neviens vēl nezināja, vai tie spēs izturēt šādu smagumu. Un piepeši Bodolīno, kuram atmiņā labi bija saglabājušies paša radītie izdomājumi iekarotajā Milānā, apstulba: trīs tirgoņi, kas, sēdēdami mugurā trim ēzelīšiem, šobrīd iejāja pilsētā pa kādu eju jaunajos mūros, viņam šķita esam trīs Austrumu Gudrie, kam seko viņu kalpi, nesdami traukus un dārgu audumu baķus. Un aiz tiem, Tanaro otrā krastā, šķiet, bija samanāmi aitu ganāmpulki, kas laidās lejā pa sudrabainas sniega segas klātajām pakalnu nogāzēm, un kopā ar ganāmpulkiem nāca to gani, kas spēlēja stabules un dūdas, un nāca kamieļu karavānas un austrumu mori ar augstiem, daudzkrāsainiem turbāniem galvā. Paugura galā retās ugunis dzisa, aizvien biezākās sniega virpuļošanas aizsegtas, bet Bodolīno kāda no šīm ugunīm šķita liela asteszvaigzne, kas slīdēja pa debesīm uz jaundzimušās pilsētas pusi.

Vai redzi, kas ir pilsēta? viņam jautāja Gini. Tāda tā ir jau tagad, kad vēl nav uzcelta, un vari iztēloties, kas būs vēlāk: tā ir pavisam citāda dzīve. Katru dienu te uzrodas jauni cilvēki tirgoņi, kā tu saproti, te atrod īstu Debesu Jeruzalemi; un arī bruņiniekiem, kuriem imperators aizliedza pārdot zemi, lai nesašķeltu feodu, un kuri agrāk laukos vai mira no bezdarbības, pilsēta ir pa prātam, tagad viņi te komandē strēlnieku pulkus, jāj parādēs un dala pavēles pa labi un pa kreisi. Bet nekādi nevar teikt, ka pilsēta ir izdevīga tikai kungiem un tirgoņiem, tā ir īsta debesu dāvana arī tādiem cilvēkiem kā tavs tēvs, kuram nepieder neko daudz zemes, toties ir daži lopi, bet pilsētā netrūkst ļaužu, kas ir gatavi tos pirkt un maksāt par tiem skaidrā naudā. Te preces sāk pārdot par skanošu metālu un nevis iemaina pret citām mantām, es gan nezinu, vai tu maz saproti, ko tas nozīmē: ja tu par trim trušiem dabū divas vistas, tad agrāk vai vēlāk tev tās jāapēd, jo citādi gaļa samaitāsies, bet divus naudas gabalus tu vari paslēpt zem savas guļvietas tie būs labi arī pēc desmit gadiem un, ja tev paveiksies, paliks neskarti arī tad, kad tavā mājā iebruks ienaidnieki. Un vēl tā tas notika Milānā, tāpat Lodi vai Pāvijā, un tā būs arī pie mums: te vīriem no Gini vai Aulāri ģimenes nav jāstāv klusu un jāļauj, lai izrīko tikai tādi kā Gvasko vai Troti, te lēmumus kopīgi pieņemam mēs visi. Šeit tev ir iespēja kļūt ievērojamam arī tad, ja neesi dižciltīgs, un tas jau ir tas labākais pilsētā, sevišķi tiem, kuri nav dižciltīgi, bet ir gatavi ziedot savu dzīvību, ja tas vajadzīgs (bet, protams, labāk, ja bez tā var iztikt), un viņu dēli varēs droši teikt: mani sauc Gini, un, kaut arī tevi sauc par Troti, tu vienalga esi maitasgabals.

Skaidrs, ka Nikēta beidzot jautāja Bodolīno, kā tad sauca šo laimīgo pilsētu. Un atklājās (Bodolīno no tiesas bija labs stāstnieks, jo līdz pat šim brīdim bija pratis to noklusēt), ka pilsētu pagaidām nesauca nekā, to vienīgi vispārīgi dēvēja par Civitas Nova, tas ir, par jauno pilsētu, bet tas jau irgenus, nevis individuum vārds. Pilsētas vārda izvēle bija atkarīga no kādas citas, vēl svarīgākas problēmas, proti, no pilsētas leģitimizācijas. Kā lai jauna pilsēta, kurai nav nedz vēstures, nedz dižciltīgas izcelsmes, iegūst tiesības pastāvēt? Šādas tiesības labākajā gadījumā varētu piešķirt imperators, tāpat kā viņš kādu var iecelt bruņinieka vai barona kārtā, bet šoreiz runa bija par pilsētu, kas dzimusi pret imperatora gribu. Un tātad? Bodolīno un Gini atgriezās krogā brīdī, kad visi apsprieda tieši šos sarežģījumus.

Ja pilsēta ir radusies ārpus imperatora likumiem, tad tā savas likumīgās tiesības var iegūt tikai saskaņā ar kādiem citiem likumiem, kas būtu tikpat seni un spēcīgi.

Kur tad mēs tādus atradīsim?

Tas varētu būt Constitutum Constantini, dāvinājuma akts, ar kuru imperators Konstantīns baznīcai piešķīra tiesības pārvaldīt noteiktas teritorijas. Mēs uzdāvināsim pilsētu pāvestam un, tā kā patlaban pāvesti ir veseli divi, izvēlēsimies to, kurš ir nostājies līgas pusē, tātad uzdāvināsim pilsētu Aleksandram III. Kā jau mēs pirms vairākiem mēnešiem teicām Lodi, pilsētu nosauksim par Aleksandriju, pareizāk, par Alesandriju, un tā būs pāvesta feods.

Patiesībā tev Lodi vajadzēja stāvēt klusu, jo mēs vēl neko nebijām izlēmuši, teica Boidi, bet ne jau tas ir svarīgākais. Nosaukums nav slikts, katrā ziņā ne sliktāks par daudziem citiem. Es tikai nevaru sagremot ko citu: redz, mēs te raujamies melnās miesās, lai dabūtu gatavu šo pilsētu, un tad ņemsim un vienkārši uzdāvināsim to pāvestam, kuram pilsētu jau tāpat ir vairāk, nekā vajadzīgs. Un pēc tam mums vajadzēs maksāt viņam nodevas, un, grozi, kā gribi, tā atkal būs naudiņa, kas iztecēs no mūsu kabatas, tad jau tikpat labi nodevas var maksāt imperatoram.

Boidi, nesāc nu atkal, iebilda Kutika. Pirmkārt, imperators šo pilsētu negribētu, pat ja mēs viņam to dāvinātu, un, ja viņš būtu ar mieru to pieņemt, tad nemaz nebija vērts to celt. Otrkārt, nevar salīdzināt nodevu nemaksāšanu imperatoram un nodevu nemaksāšanu pāvestam, imperators ierodas pie saviem parādniekiem un ātri vien izrīkojas tāpat kā ar Milānu, bet es nedomāju vis, ka pāvests, kurš atrodas tūkstoš jūdžu attālumā un kuram naudas ir kā spaļu, sūtīs šurp karaspēku, lai piedzītu no mums nieka grašus.

Un, treškārt, ierunājās Bodolīno, ja jūs atļaujat ko bilst arī man, es esmu studējis Parīzē un man ir šāda tāda pieredze dažādu dokumentu un vēstuļu sacerēšanā, un es zinu, ka uzdāvināt var tā un citādi. Jūs sarakstāt dokumentu, kurā paziņojat, ka Alesandrija tiek dibināta par godu pāvestam Aleksandram un par tās aizgādni ir izraudzīts, piemēram, svētais Pēteris. Par pierādījumu uzceliet Svētā Pētera katedrāli uz zemes gabala, kas pieder visai pilsētas kopienai un ir brīvs no feodālajām saistībām. Un šo katedrāli uzceliet par naudu, ko saziedojuši visi pilsētas iedzīvotāji. Pēc tam uzdāviniet katedrāli pāvestam ar visiem nepieciešamajiem izteicieniem un formulām, ko jūsu notāri atzīs par vispiemērotākajiem un saistošākajiem. Un to visu dāsni apbārstiet ar solījumiem būt paklausīgiem dēliem, ar sirsnīgu jūtu apliecinājumiem un tamlīdzīgām būšanām, tad aizsūtiet pergamentu pāvestam un saņemiet viņa svētību. Katrs, kurš vēlāk mēģinās sīkāk izpētīt šo dokumentu, secinās, ka patiesībā jūs pāvestam esat uzdāvinājuši tikai katedrāli, nevis visu pārējo pilsētu, un es gribētu gan redzēt, kā pāvests ierodas savākt savu katedrāli un aizved to uz Romu.

Manuprāt, tas ir brīnišķīgi, teica Oberto, un visi piekrita. Darīsim tā, kā ieteica Bodolīno, kurš man šķiet ļoti apķērīgs, un es patiešām ceru, ka viņš paliks kopā ar mums un varēs dot vēl citus labus padomus, ņemot vērā to, ka viņš turklāt ir Parīzē skolojies doktors.

Un tagad Bodolīno bija jāatrisina šīs jaukās dienas vismulsinošākais uzdevums, proti, bija laiks atklāt (bet tā, lai neviens viņam nevarētu neko pārmest, jo galu galā šejienieši paši vēl nesen bija imperatora piekritēji), ka viņš ir Frīdriha ministeriālis un ka turklāt viņu pie imperatora saista dēla jūtas; un viņš ņēmās stāstīt, ko pieredzējis šais brīnumainajos trīspadsmit gados, un Galjaudo klausoties nemitīgi purpināja: Ja kāds man to būtu stāstījis, es tak nebūtu ticējis, un: Paskat tik, domāju, ka ļaunāks slaists un slīmests par šo nav redzēts, bet tagad, rādās, viņš patiešām kļuvis par svarīgu vīru!

Ne jau viss sliktais ir uz sliktu, visbeidzot teica Boidi.

Alesandrija vēl nav pabeigta, bet mums jau ir savs cilvēks imperatora galmā. Dārgais Bodolīno, tev nav jānodod imperators, kuru tu tik ļoti mīli un kurš mīl tevi. Paliec kopā ar viņu un nostājies mūsu pusē ik reizes, kad pēc tā būs vajadzība. Šī ir zeme, kur tu esi piedzimis, un neviens neuzdrīkstēsies tev neko pārmest, ja mēģināsi mūs aizstāvēt, protams, ciktāl to pieļauj uzticība imperatoram.

Tomēr būs labāk, ja šovakar tu dosies apciemot to krietno sievieti, savu māti, un pārnakšņosi Frasketā, iecietīgi teica Oberto.

Bet rīt dodies prom, nepaliec te un neskaties, kādos virzienos tiek izbūvētas ielas un cik biezi ir aizsargmūri. Mēs esam pārliecināti, ka, mīlēdams savu īsto tēvu, tu, kādu dienu uzzinājis, ka mums draud lielas briesmas, pacentīsies mūs brīdināt. Bet, ja tava sirds var tevi mudināt rīkoties mūsu labā, kas zina, vai tāpat tu kādu dienu nebrīdinātu savu audžutēvu par mūsu plāniem, kas varētu viņu pārlieku sāpināt. Un tāpēc, jo mazāk tu zini, jo labāk.

Jā, dēls, ierunājās Galjaudo, tu man esi sagādājis tik daudz raižu, tāpēc izdari man pa prātam vismaz šoreiz. Man jāpaliek šepat, jo, redzi, mēs apspriežam nopietnas lietas, bet nevajadzētu pamest tavu māti vienu pašu tieši šonakt. Ja viņa ieraudzīs tevi, tad no lieliem priekiem zaudēs sajēgu un nemaz nepamanīs, ka manis nav mājās. Ej nu! Un, klausies, pie reizes es tev došu arī savu svētību, jo ej nu sazini, kad mēs atkal tiksimies.

Labi, teica Bodolīno, vienas dienas laikā es iegūstu pilsētu un to zaudēju. Velns parāvis, vai jūs maz saprotat: ja es gribēšu atkal redzēt savu tēvu, man vajadzēs viņu aplenkt ar visu pilsētu?

Un, kā Bodolīno paskaidroja Nikētam, aptuveni tā arī vēlāk notika. Bet galu galā citādi rīkoties nemaz nebija iespējams, un tas vien liecina, ka tie bija sarežģīti laiki.

Un tālāk? jautāja Nikēta.

Es sāku meklēt savu vecāku mājas. Sniegs bija sasnidzis jau līdz puslielam, un gaisā bija sagriezies īsts putenis, raibs griezās gar acīm, un asās brāzmas šaustīja seju. Jaunās Pilsētas ugunis vairs nebija saredzamas, balts augšā, balts apakšā, un es vairs nesapratu, uz kuru pusi man jājams. Biju cerējis, ka atcerēšos vecās takas, bet trakajā sniegā par takām nemaz nebija ko domāt nevarēja pat izšķirt, kur cieta zeme, kur staignājs. Un skaidrs, ka, gādādami baļķus māju celšanai, viņi bija izcirtuši veselus mežus, es vairs nevarēju saskatīt koku aprises, kas man bija iespiedušās atmiņā. Es apmaldījos tāpat kā Frīdrihs tonakt, kad viņš mani satika, tikai šoreiz pie vainas bija sniegs, nevis migla, un varbūt miglā es ceļu būtu atradis. Vareni gan, Bodolīno, es sev teicu, tu apmaldies pats pie savām mājām, taisnība bija mammai, kad viņa teica, ka tie, kas māk lasīt un rakstīt, ir muļķāki par citiem. Un ko lai es tagad daru, vai man palikt tepat un apēst mūli, gan jau rīt no rīta kāds mani izraks no kupenas, grabošu kā trušādu, kas atstāta laukā nakts spelgoņā?

Bet, ja jau Bodolīno te sēdēja un to visu stāstīja, tas nozīmē, ka viņš tomēr bija izķepurojies no sniegiem, kaut arī teju vai brīnumaina notikuma dēļ. Bezmērķīgi klīzdams tālāk, viņš debesīs vēlreiz ieraudzīja zvaigzni, bālu, bālu, tomēr saskatāmu, un viņš tai sekoja, nemaz nemanīdams, ka pats iekūlies kādā ielejā un gaismiņa viņam rādās augstu pie debesīm tikai tāpēc, ka viņš pats ir lejā; bet, kad viņš bija uzrāpies augšā pa nogāzi, gaisma kļuva arvien lielāka, līdz viņš pamanīja, ka tā plūst no piejumes, kādās mēdz turēt lopus, ja mājā nepietiek vietas. Un tur bija govs un ēzelis, kas pārbijies bļāva, un sieviete, kas turēja rokas aitai starp kājām, un aita, kas tieši patlaban laida pasaulē jēriņu un blēja, cik vien spēka.

Bodolīno nostājās uz sliekšņa, lai pagaidītu, līdz jērs iznāk pavisam, tad ar kājas spērienu pagrūda malā ēzeli un steidzās noguldīt galvu sievietei klēpī, saukdams: Mana mīļā māte! un viņa pirmajā mirklī nekā nesaprata, pacēla viņa galvu un pagrieza to pret uguni, tad sāka raudāt un glāstīja viņam matus, caur elsām čukstēdama: Ak Kungs, ak Kungs, divi lopiņi vienā naktī viens piedzimst, un otrs atgriežas no paša velna mājām, tas jau ir tā, it kā reizē būtu pienākuši Ziemsvētki un Lieldienas; tas ir par daudz manai nabaga sirdij; turiet mani, es tūlīt ģībšu; bet tagad gan, Bodolīno, rimsties, jo es tikko katlā esmu uzsildījusi ūdeni, lai nomazgātu šo sīkaliņu, un vai tad tu neredzi, ka tu arī esi nosmērējies ar asinīm; bet kur gan tu ņēmi tik kundziskas drēbes, vai tik nebūsi tās nozadzis, ak tu sasodītais!

Un Bodolīno šķita, ka viņš dzird dziedam eņģeļus.

## 14 Bodolīno izglābj Alesandriju ar sava tēva govi

Un tā, lai satiktu savu tēvu, tev nācās viņu aplenkt, vakarpusē teica Nikēta, cienādams Bodolīno ar raudzētas mīklas cepumiem, kas bija izveidoti kā puķes, augi un dažādi priekšmeti.

Ne gluži, jo aplenkums notika tikai pēc sešiem gadiem. Pēc tam, kad biju skatījis pilsētas dzimšanu, es atgriezos pie Frīdriha un pastāstīju viņam, ko biju redzējis. Vēl nebiju beidzis savu sakāmo, kad viņš jau pārskaities rēca. Viņš auroja, ka pilsēta var dzimt tikai tad, ja tā labpaticies imperatoram, bet, ja tā dzimusi pretēji imperatora labajai gribai, tad tai jātiek nolīdzinātai līdz ar zemi, pirms vēl tā paguvusi izveidoties līdz galam; jo citādi jau katrs gribēs rīkoties pēc sava prāta, neņemot vērā to, ko vēlas imperators, un kas tad notiks ar nomen imperii, impērijas vārdu. Tad Frīdrihs nomierinājās, bet es viņu pazinu pietiekami labi un zināju, ka viņš pilsētai nepiedos. Par laimi, aptuveni sešus gadus viņš bija aizņemts ar citiem darbiem. Man viņš uzticēja dažādus uzdevumus, un starp tiem bija arī pienākums noskaidrot alesandriešu nodomus. Tā es divas reizes ierados Alesandrijā, lai redzētu, vai mani novadnieki ir gatavi piekāpties. Patiesībā viņi bija ar mieru piekāpties ļoti lielā mērā, bet nelaime tā, ka pats Frīdrihs gribēja tikai vienu: lai pilsēta pazūd tukšumā, no kura uzradusies. Vari iztēloties alesandriešu atbildes, es tev neuzdrošinos atkārtot to, ko viņi man teica, lai es viņu vārdus atstāstītu Frīdriham… Es pats labi apzinājos, ka šie ceļojumi ir tikai iegansts, lai es pēc iespējas mazāk varētu uzturēties galmā, jo nebeidzamas mocības man sagādāja tas, ka tur aizvien bija jāsatiek imperatore un jāsaglabā uzticība savam zvērestam…

Un tu to saglabāji? jautāja Nikēta, bet viņa jautājums izklausījās pēc apgalvojuma.

Un es to saglabāju, vienmēr. Nikētas kungs, lai arī varbūt esmu pergamentu viltotājs, tomēr es zinu, kas ir gods. Un viņa man palīdzēja. Kļuvusi par māti, viņa bija mainījusies. Vai vismaz centās to izrādīt, un man vairs neizdevās saprast, ko viņa jūt pret mani. Es mocījos un tomēr biju viņai pateicīgs par to, kā viņa man palīdzēja izturēties ar pienācīgo cieņu.

Bodolīno jau bija pāri trīsdesmit, un viņam gribējās uzskatīt Priestera Jāņa vēstuli par jaunības untumu, jauku vingrinājumu epistulārajā retorikā, par jocus vai ludibrium joku vai spēli. Taču viņš atkal satika Dzejnieku, kurš pēc Rainalda nāves bija palicis bez aizgādņa, un ir taču zināms, kas šādos gadījumos notiek galmā: tu vairs neesi nenieka vērts un drīz jau dažs ieminas, ka arī tavi dzejoļi nav nekas īpašs. Pazemojuma un aizvainojuma mocīts, Dzejnieks bija aizvadījis dažus vieglprātīgus gadus Pāvijā, nododamies divām vienīgajām nodarbēm, ko patiešām labi pieprata, proti, dzeršanai un Bodolīno dzejoļu skandēšanai (jo īpaši viņam patika atkārtot kādu pravietisku pantu, kurā bija teikts: quis Papie demorans castus habeatur kurš gan, dzīvojot Pāvijā, var būt šķīsts?). Bodolīno aizveda viņu sev līdzi uz galmu, un Bodolīno sabiedrībā Dzejnieku varēja uzskatīt par vienu no Frīdriha cilvēkiem. Tostarp nomira Dzejnieka tēvs un viņš saņēma prāvu mantojumu, un nu jau arī nelaiķa Rainalda ienaidnieki vairs neuzskatīja viņu par liekēdi, bet gan par miles, līdzīgu starp līdzīgajiem un nebūt ne lielāku žūpu par citiem.

Kopā viņi atcerējās laikus, kad bija tapusi vēstule, un uzteica viens otru par šo jauko sacerējumu. Atzīt, ka spēle ir tikai spēle, vēl nenozīmē atteikšanos to spēlēt. Bodolīno nebija zaudējis ilgas pēc tālās valstības, kuru nekad nebija redzējis, un reizēm viņš vienatnē skaļi lasīja sev priekšā vēstuli, turpinādams uzlabot tās stilu.

Par pierādījumu tam, ka es nekādi nespēju aizmirst vēstuli, der arī tas, ka man izdevās pierunāt Frīdrihu ļaut ierasties galmā visiem maniem Parīzes laiku draugiem, es viņam iestāstīju, ka būtu labi, ja imperatora kancelejā būtu cilvēki, kas labi pazīst citas zemes, to valodas un paražas. Patiesībā, ņemot vērā to, ka Frīdrihs mani arvien biežāk izmantoja kā īpaši uzticamu sūtni dažādās vajadzībās, es gribēju izveidot pats savu mazo galmu, un tajā ietilpa Dzejnieks, Abduls, Borons, Kiots un Rabi Solomons.

Tu taču negribēsi man teikt, ka imperators savā galmā pieņēma jūdu?

Kāpēc ne? Viņam jau nebija jārādās svinīgajās ceremonijās vai jāiet uz misi kopā ar Frīdrihu un viņa arhibīskapiem. Ja visas Eiropas valdnieku un pat paša pāvesta ārsti ir jūdi, tad kāpēc lai Frīdrihs nevarētu turēt pa rokai jūdu, kas labi pazīst Spānijas mauru dzīvi un daudz zina par citām Austrumu zemēm? Turklāt vācu valdnieki pret jūdiem vienmēr izturējušies ļoti iecietīgi un žēlsirdīgi, daudz labāk nekā citi kristiešu karaļi. Kā man stāstīja Otons, tolaik, kad Edesu atkaroja neticīgie un daudzi kristiešu valdnieki atkal tvēra krustu, lai sekotu Bernāra no Klervo sludināšanai (un tā bija tā reize, kad krustu rokās ņēma arī pats Frīdrihs), kāds mūks, vārdā Radolfo, bija musinājis piligrimus nogalināt visus jūdus pilsētās, kurām viņi devās cauri. Un tas patiešām bija slaktiņš. Bet tad daudzi jūdi lūdza aizstāvību imperatoram, un tas viņiem ļāva paglābties un apmesties uz dzīvi Nirnbergas pilsētā.

Īsāk sakot, Bodolīno sapulcināja ap sevi savus vecos biedrus. Nevarētu gan teikt, ka viņiem galmā būtu bijis daudz darba. Solomons katrā pilsētā, kurai Frīdrihs devās cauri, dibināja sakarus ar saviem ticības brāļiem, un tos viņš atrada it visur (Kā ļaunas nezāles, viņu ķircināja Dzejnieks), Abduls bija atklājis, ka viņa dziesmu provansiešu valodu Itālijā saprot labāk nekā Parīzē, Borons un Kiots vadīja laiku nebeidzamās dialektiskās kaujās Borons centās pārliecināt Kiotu, ka tukšuma nepastāvēšana ir būtiski svarīga, lai varētu noteikt, ka Gradāls ir tikai viens vienīgs, bet Kiots bija ieņēmis galvā, ka Gradāls ir akmens, kas nokritis no debesīm, lapis ex coelis, un tāpēc, viņaprāt, tas varēja būt nokritis arī no citām pasaulēm, šķērsodams vistukšākās telpas.

Lai nu būtu šīs katra vājības, bet visi kopā viņi bieži sprieda par Priestera vēstuli, un draugi nereti jautāja Bodolīno, kāpēc gan viņš nemudina Frīdrihu doties ceļojumā, kuru viņi taču tik aizrautīgi bija gatavojuši. Kādu dienu, kad Bodolīno mēģināja izskaidrot, ka pagaidām Frīdriham vēl ir pārāk daudz sarežģījumu, kas jāatrisina tepat Lombardijā un Vācijā, Dzejnieks ieminējās, ka varbūt būtu labāk, ja meklēt šo valstību dotos viņi paši, negaidot, līdz to darīt labpatiksies arī imperatoram: Turklāt imperators no šī pasākuma varētu gūt visai apšaubāmu labumu. Iedomājieties, ka viņš nonāk Jāņa zemē un nespēj ar šo monarhu vienoties. Viņš atgrieztos sakauts, un mēs viņam būtu nodarījuši tikai ļaunu. Bet, ja mēs turp dosimies vieni paši, tad, vienalga, kā iegrozītos notikumi, no tik bagātas un brīnumainas zemes mēs noteikti atgriezīsimies ar kaut ko pārsteidzošu.

Patiešām, piekrita Abduls, metīsim vilcināšanos pie malas, dosimies ceļā, tālu, tālu…

Nikētas kungs, es jutos ļoti nomākts, redzot, kā visus aizrāvis Dzejnieka priekšlikums, un es sapratu, kāpēc. Gan Borons, gan Kiots cerēja sasniegt Priestera zemi, lai iegūtu savā īpašumā Gradālu, kas viņiem piešķirtu nez kādu slavu un varenību ziemeļu zemēs, kur Gradālu visi joprojām meklēja. Rabi Solomons tur atrastu desmit izkliedētās ciltis un kļūtu par dižāko un godājamāko vīru ne tikai starp Spānijas rabīniem, bet arī starp visiem Israēla dēliem. Par Abdulu pat nebija daudz ko teikt: viņa prātā Jāņa valstība jau sen bija saplūdusi ar to, kurā mājoja viņa princese, vienīgi tagad, pieņemoties vecumā un gudrībā, viņu arvien mazāk apmierināja attāluma sniegtās baudas un savai princesei lai mīlētāju dievs viņam to piedod viņš būtu gribējis pieskarties. Bet, runājot par Dzejnieku, kas zina, ko viņš savā prātā bija perinājis, mitinoties Pāvijā. Tagad, kad viņam pašam piederēja neliels īpašums, izskatījās, ka Jāņa valstību viņš labprāt pievāktu sev, nevis atdotu imperatoram. Nu tu saproti, kāpēc es, vīlies, vairākus gadus neieminējos Frīdriham par Priestera valstību. Ja šī bija spēle, tad labāk likt Jāņa valstību mierā, pasargājot no tiem, kuri neprata novērtēt tās mistisko diženumu. Tādējādi vēstule kļuva par manu personīgo sapni, kurā es nevienu vairs negribēju ielaist. Tā man bija vajadzīga, lai es vieglāk spētu pārvarēt savas nelaimīgās mīlestības ciešanas. Kādu dienu, es sev teicu, es visu aizmirsīšu, jo došos uz Priestera Jāņa zemi… Bet atgriezīsimies pie notikumiem Lombardijā.

Tolaik, kad dzima Alesandrija, Frīdrihs bija izteicies, ka nu pietrūkst vienīgi tā, lai arī Pāvija nostātos viņa ienaidnieku pusē. Un pēc diviem gadiem Pāvija patiešām pievienojās pret imperatoru vērstajai līgai. Tas imperatoram bija smags trieciens. Tūlīt gan viņš neko nepasāka, bet dažu tuvāko gadu laikā stāvoklis Itālijā kļuva tik neciešams, ka Frīdrihs nolēma tur atgriezties, un visiem bija skaidrs, ka viņa karagājiena mērķis ir tieši Alesandrija.

Atvaino, ierunājās Nikēta, tātad viņš atgriezās Itālijā trešo reizi?

Nē, ceturto. Vai nē, pagaidi, ļauj man padomāt… Manuprāt, tā varēja būt jau piektā. Reizēm viņš Itālijā uzkavējās pat četrus gadus no vietas, kā toreiz pēc Kremas aplenkuma un pēc Milānas nopostīšanas. Varbūt pa šo laiku viņš bija tur atgriezies vēl kādu reizi? Nezinu, Itālijā viņš uzturējās vairāk nekā pats savās mājās, bet kur gan bija viņa mājas? Viņš bija paradis ceļot, un biju ievērojis, ka patiešām labi viņš jutās, tikai apmeties kādas upes tuvumā: viņš bija labs peldētājs, nebaidījās no aukstuma, no dziļuma vai atvariem. Viņš metās upē un peldēja, un šķita, ka ūdenī viņš jūtas kā savā elementā. Katrā ziņā tai reizē, par kuru es tagad stāstu, viņš devās uz dienvidiem varen noskaities un sagatavojies nopietnam karam. Kopā ar viņu bija Monferrātas marķīzs, Alba, Akvi, Pāvija un Komo…

Tu taču man tikko teici, ka Pāvija bija pārgājusi līgas pusē?

Tiešām? Ak, jā, sākumā, bet vēlāk tā atkal bija atgriezusies pie imperatora.

Ak Kungs, mūsu imperatori cits citam dur acis, bet, kamēr kāds vēl nav zaudējis redzi, mēs vismaz zinām, kura pusē nostāties…

Jums vienkārši trūkst iztēles. Tātad tā gada septembri Frīdrihs šķērsoja Mončenisio kalnu pāreju pie Sūzas. Viņš labi atcerējās uzbrukumu, ko bija tur pieredzējis pirms septiņiem gadiem, un nopostīja pilsētu ar uguni un zobenu. Asti viņam tūdaļ padevās un grieza brīvu ceļu, un tā, redz, viņš ierīkoja savu nometni Frasketā, Bormīdas krastā, bet savus cilvēkus izvietoja arī plašākā apkārtnē, arī pretējā Tanaro krastā. Bija pienācis laiks nokārtot rēķinus ar Alesandriju. Es saņēmu vēstules no Dzejnieka, kurš bija devies līdzi imperatoram šajā karagājienā, un šķiet, ka Frīdrihs spļāva dūmus un ugunis un jutās kā dievišķā taisnīguma iemiesojums.

Kāpēc tad tu nebiji kopā ar viņu?

Tāpēc, ka viņš patiešām bija labs. Viņš saprata, ka man varētu būt sāpīgi vērot bargo sodu, ko viņš grasījās vērst pret mana novada ļaudīm, un viņš sagādāja man ieganstu, lai es varētu turēties pa gabalu, līdz no Roborēto būs atlikusi vien saujiņa pelnu. Saproti, viņš to nesauca ne par Civitas Nova, ne par alesandriju, jo jauna pilsēta bez viņa atļaujas vienkārši nevarēja pastāvēt. Viņš joprojām runāja par kādreizējo Roborēto ciemu, it kā tas tikai nedaudz būtu paplašinājis savas robežas.

Tas notika novembra sākumā. Bet novembrī šo līdzenumu piemeklēja īsti plūdi. Lija un lija, un arī labības lauki pārvērtās par purvājiem. Monferrātas marķīzs bija apgalvojis Frīdriham, ka šī miesta aizsargmūri esot sakleķēti no māliem un aiz tiem slēpjoties bars salašņu, kas pietaisot bikses, tikko padzirdējuši imperatora vārdu, tomēr atklājās, ka šie salašņas ir labi aizstāvji, un arī aizsargmūri izrādījās tik stipri, ka imperatora armijas "kaķi" un "auni" aplauza pret tiem ragus. Zirgi un kareivji slīdēja dubļos, un aplenktajiem izdevās negaidīti pagriezt Bormīdas straumi tā, ka labākā daļa alemāņu kavalērijas kūlās pa ūdeni līdz pat kaklam.

Visbeidzot alesandrieši uzmeistaroja kara mašīnu, kādas jau bija redzētas Kremā: tās bija koka sastatnes, kas stingri turējās pie aizsargmūra augšējās malas, un no sastatnēm sāņus stiepās garas laipas, tāds kā tilts, kas ļāva turēties ienaidniekiem virs galvas arī ārpus mūriem. Un uz šīm laipām tika uzripinātas mucas, kas bija piepildītas ar sausu malku un piesūcinātas ar eļļu, taukiem un šķidru piķi, un tad pilsētnieki šīm mucām pielaida uguni. Mucas lidoja un trāpīja imperatora kara mašīnām vai arī krita zemē, kur ripoja kā ugunīgas lodes un arī šādi sasniedza kādu kara mašīnu un to aizdedzināja.

Tā nu tagad aplencēju galvenais darbs bija nest ūdens traukus, lai dzēstu ugunis. Nevar teikt, ka ūdens trūktu, tā bija atliku likām gan upēs, gan purvos, un kur nu vēl tas, kas nāca lejā no debesīm, bet, ja visi kareivji stiepj ūdeni, kurš tad slaktēs ienaidniekus?

Imperators nolēma kaujas pārtraukt un ļaut, lai karaspēks pa ziemu atgūst spēkus, turklāt bija grūti doties uzbrukumā mūriem, slīdot pa ledu un grimstot sniega kupenās. Nelaimīgā kārtā arī februāris togad iegadījās ļoti auksts, karaspēks bija zaudējis drosmi un imperators vēl jo vairāk. Frīdrihs, kas bija pakļāvis Terdonu, Kremu un pat Milānu, senas un kareivīgas pilsētas, tagad nevarēja tikt galā ar nožēlojamu mājiņu puduri, ko pat gribēdams nevarēja nosaukt par pilsētu un kur dzīvoja ļautiņi, par kuriem vienīgi pats Dievs zināja, no kurienes tie saradušies un kāpēc tik ļoti iemīļojuši savus nocietinājumus kas piedevām tikai pavisam neilgu laiku piederēja viņiem, jo agrāk te tādu nemaz nebija.

Ilgi turējies tālumā, lai neredzētu, kā apkauj viņa ļaudis, tagad Bodolīno nolēma doties uz Alesandriju, baiļodamies, ka alesandrieši varētu nodarīt ko ļaunu imperatoram.

Un tā, rau, viņš stāvēja pie līdzenuma, kur slējās pilsēta, kuru viņš bija redzējis guļam šūpulī. Pār tās mūriem lepni un spuraini slējās karogi ar lielu sarkanu krustu uz balta pamata, it kā šīs jaundzimušās pilsētas iemītnieki gribētu iedvest sev drosmi, lielīgi izrādot senas dižciltības atbiras. Mūru pakājē bija vesela biežņa "aunu", katapultu, ballistu, un starp tām tuvāk pilsētas sienām virzījās no priekšas zirgu vilkti, no aizmugures cilvēku stumti trīs torņi, kuros bija sakāpuši trokšņaini vīri, kas nikni kratīja ieročus, kā teikdami: "Tagad mēs jums rādīsim!"

Starp tiem, kas pavadīja torņus, Bodolīno saskatīja arī Dzejnieku, kurš svarīgu paskatu šaudījās šurpu turpu, kā uzmanīdams, vai viss norit, kā nākas. Kas ir tie neprāši torņos? jautāja Bodolīno. Lingas šāvēji no Dženovas, atbildēja Dzejnieks, kārtīgā aplenkumā šī ir vissvarīgākā no uzbrukuma vienībām.

Dženovieši? brīnījās Bodolīno. Bet viņi paši taču palīdzēja dibināt šo pilsētu!

Dzejnieks sāka smieties un teica, ka šais četros piecos mēnešos, kopš te ieradies, viņš esot redzējis ne vienu vien pilsētu mainām sabiedrotos. Vēl oktobrī Terdona bijusi pilsētu līgas pusē, bet tad tā nomanījusi, ka Alesandrija imperatoram pretojas pārlieku labi, un terdoniešus pārņēmušas bailes, ka Alesandrija varētu kļūt pārāk stipra, tāpēc liela daļa no terdoniešiem tagad centās panākt, lai arī viņu pilsēta nostājas Frīdriha pusē. Kopš Milānas sakāves Kremona bija turējusies ar impēriju, bet pēdējos gados bija pārgājusi līgas pusē, savukārt tagad, kādu noslēpumainu apsvērumu vadīta, bija uzsākusi pārrunas ar imperatora cilvēkiem.

Bet kā norit aplenkums?

Slikti. Vai nu tie, aiz mūriem, pārāk labi aizstāvas, vai arī mēs neprotam uzbrukt. Manuprāt, šoreiz Frīdrihs atvedis sev līdzi nogurušus algotņus. Neuzticami vīri, kas atmet ar roku jau pie pirmajām grūtībām, šoziem daudzi aizbēga tikai tāpēc, ka bija auksts, un tie taču bija flāmi, kas nenāca no zemēm hic sunt leones. Arī nometnē vīri krīt kā mušas, jo plosās tūkstošiem slimību, bet es domāju, ka tiem, mūru iekšpusē, neklājas labāk un viņiem droši vien jau trūkst ēdamā.

Beidzot Bodolīno stājās imperatora priekšā. Es ierados, mans tēvs, viņš tam teica, jo es pazīstu šo zemi un varētu būt tev noderīgs.

Ja, atteica Sarkanbārdis, bet tu pazīsti arī šejieniešus un negribēsi nodarīt viņiem ļaunu.

Un tu pazīsti mani: ja tu neuzticies manai sirdij, tad vari uzticēties maniem vārdiem. Es nedarīšu ļaunu saviem ļaudīm, bet nemelošu tev.

Gluži otrādi: tu man melosi, bet arī man tu nenodarīsi neko ļaunu. Tu man melosi, un es izlikšos, ka tev ticu, jo tu vienmēr melo, tikai cenzdamies pēc tā labākā.

Viņš bija visai raupjš, Bodolīno skaidroja Nikētam, taču prata būt asprātīgs. Tu vari saprast, kā es tolaik jutos? Es negribēju, ka Frīdrihs noposta šo pilsētu, bet es viņu mīlēju un gribēju, lai necieš viņa gods.

Būtu pieticis, ja tu viņu būtu pārliecinājis, ka viņa gods atmirdzētu vēl spožāk, ja viņš pilsētu saudzētu, teica Nikēta.

Dievs lai tevi svētī, Nikētas kungs, šķiet, ka tu manā sirdī lasi manas tā laika domas. Tieši ar šādiem nodomiem es nemitīgi šaudījos starp imperatora nometni un pilsētas mūriem. Frīdriham es skaidri biju pateicis, ka, protams, nodibināšu kādus sakarus ar vietējiem un darbošos, it kā būtu sūtnis, bet, dabiski, ne jau visiem likās saprotami, ka es drīkstu brīvi pārvietoties, neradot aizdomas. Galmā bija arī cilvēki, kuri apskauda manas sirsnīgās attiecības ar imperatoru, piemēram, Speieres bīskaps un tāds grāfs Ditpolds, kuru visi saukāja par Bīskapieni varbūt tikai tāpēc, ka viņam bija gaiši mati un sārta seja kā jaunai meitenei. Var jau būt, ka viņš nemaz nesniedza miesas priekus bīskapam, patiesībā viņš pats mūždien runāja par savu daiļo Teklu, kura esot palikusi ziemeļos. Kas zina… Viņš bija skaists, bet, par laimi, arī dumjš. Un tieši viņi bīskaps un Ditpolds arī tur, nometnē, vienmēr sūtīja man nopakaļ savus spiegus un tad gāja pie imperatora un teica, ka iepriekšējā naktī esot redzējuši mani jājam uz mūru pusi un sarunājamies ar pilsētniekiem. Laimīgā kārtā imperators viņus pasūtīja pie velna, jo labi zināja, ka uz pilsētu es dodos dienas laikā, nevis naktīs.

Bodolīno patiešām bieži devās uz pilsētas mūru pusi un nereti nepalika ārpusē. Pirmo reizi tas nemaz nebija vienkārši, jo, piejājis tuvāk vārtiem, viņš manīja, ka garām nosvilpj akmens, tas nozīmēja, ka pilsētā jau sāk taupīt bultas un izmanto lingas, kas kopš Dāvida laikiem ir zināmas kā iedarbīgi ieroči, kas neprasa lielus tēriņus. Viņam bija jāklaigā lieliskā Frasketas izloksnē un plaši jāvēzē rokas, rādot, ka viņš nav apbruņots, un tad, par laimi, viņu sazīmēja Troti.

O, Bodolīno, Troti no augšas viņam uzsauca, vai tu nāc pievienoties mums?

Negvelz niekus, Troti, tu labi zini, ka stāvu pretējā pusē. Bet skaidrs, ka neesmu te ieradies ar ļauniem nodomiem. Ielaid mani iekšā, gribu apsveicināties ar savu tēvu. Zvēru pie Svētās Jaunavas, ka neizpaudīšu ne vārda par to, ko redzēšu.

Es tev uzticos. Atveriet vārtus! Ei, jūs tur lejā, sapratāt vai esat krituši uz ausīm? Šis ir mūsu draugs. Vai gandrīz draugs. Gribēju teikt, ka viņš ir viens no viņējiem, bet ir mūsu pusē, tas ir, viņš ir viens no mūsējiem, bet ir viņu pusē, vispār veriet vaļā tos vārtus vai es jums izdauzīšu zobus!

Labi, labi, teica apjukušie kareivji, te jau vairs nevar saprast, kurš mūsējais, kurš viņējais, vakar pat laukā izgāja tas, kurš bija ģērbies kā pāvijietis…

Stāvi klusu, tu lops! kliedza Troti.

Un Bodolīno skaļi smējās, ienākdams pa vārtiem: Ak tad aizsūtījāt spiegus uz mūsu nometni… Esi mierīgs, es jau teicu, ka neko neredzu un nedzirdu…

Un, re, pie akas laukumā aiz mūriem Bodolīno atkal apskauj veco Galjaudo joprojām kalsnu un mundru, it kā ilgā badošanās tikai būtu vairojusi viņa spēkus; un, rau, pie baznīcas Bodolīno sastop Gini un Skakabaroci; rau, Bodolīno sēž krogā un jautā, kur tad palicis Skvarčafiki, un pārējie raud un stāsta, ka dženoviešu šautra viņam trāpījusi kaklā tieši pēdēja uzbrukuma laikā, un raud arī Bodolīno, kuram karš nekad nav paticis un tagad patīk vēl mazāk, un viņš baiļojas par sava vecā tēva dzīvību; un, lūk, Bodolīno stāv pilsētas galvenajā laukumā, kas ir plašs, skaists un gaišs marta saules staros, viņš redz arī bērnus, kuri nes uz nocietinājumiem grozus ar akmeņiem un traukus ar ūdeni, un viņš priecājas par nepakļāvības garu, kas pārņēmis visus pilsētniekus; un, rau, Bodolīno jautā, kas ir visi šie cilvēki, kas sapulcējušies Alesandrijā, it kā te tiktu dzertas varenas kāzu dzīres, un draugi viņam atbild, ka tā esot tīrā sodība bailēs no impērijas karaspēka te sabēguši visu apkārtējo ciemu iemītnieki, un tagad pilsētā gan esot daudzas rokas, kas var cilāt ieročus, bet arī pārāk daudzas mutes, kas prasa ēst; un, rau, Bodolīno apbrīno jauno katedrāli, tā nav liela, taču labi uzcelta, un viņš saka: sasodīts, tai pat ir timpanons ar tronī sēdošu punduri, un visi apkārt stāvošie sparīgi māj ar galvu, kā teikdami, redzi, ko mēs varam dabūt gatavu, tomēr kāds piebilst: apžēliņ, tas nav nekāds punduris, tas ir Mūsu Kungs Kristus, tikai varbūt nav diez ko labi izdevies, bet, ja Frīdrihs būtu atkūlies šurp kādu mēnesi vēlāk, tad tu te redzētu visu Pastaro Tiesu ar Apokalipses sirmgalvjiem; un, rau, kur Bodolīno lūdz vismaz kausu laba vīna un visi uz viņu skatās kā uz tādu, kas ieradies no imperatora nometnes, skaidrs, ka vīna, ne laba, ne slikta, vairs nav atlicis ne lāses, jo tas ir pirmais, ko dod ievainotajiem, lai tie nezaudētu dūšu, un vēl kritušo tuviniekiem, lai tie pārlieku nebēdātu; un, rau, Bodolīno uzlūko pilsētnieku izdēdējušās sejas un jautā, cik ilgi viņi vēl spēs pretoties, bet tie tik pievērš acis debesīm, kā sakot, ka viss ir Kunga rokās; un visbeidzot, rau, Bodolīno satiek Anselmo Mediko, kurš komandē simt piecdesmit kājniekus no Pjačencas, kas atsteigusies palīgā Civitas Nova, un Bodolīno priecājas par šo solidaritātes apliecinājumu, un viņa draugi Gvasko, Troti, Boidi un Oberto del Foro apliecina, ka šis Anselmo karot prot labi, bet vīri no Pjačencas ir vienīgie palīdzētāji, līga mūs pamudināja dumpoties pret imperatoru, bet tagad tā par mums nospļaujas, tās itāļu komūnas, kad es tev saku, lai viņas iet ellē, un, ja mēs pēc šī aplenkuma paliksim dzīvi, tad mēs vairs nebūsim parādā nevienam, lai līga pati tiek galā ar imperatoru un āmen.

Bet ko tad dženovieši? Kāpēc viņi, kas paši te ieguldīja savu skanošo, tagad ir nostājušies pret jums?

Par dženoviešiem nebēdā, viņi ir apsviedīgi veikalnieki, tagad viņi ir imperatora pusē, jo tā viņiem izdevīgāk. Galu galā viņi zina: ja pilsēta ir radusies, tā vairs nekur nepazudīs, pat ja to nolīdzinās līdz ar zemi, paskaties kaut vai uz Milānu vai Lodi. Viņi nogaidīs, kamēr viss pierims, un ar to, kas būs atlicis no šīs pilsētas, viņiem tik un tā pietiks, lai pārraudzītu tirdzniecības ceļus. Varbūt viņi pat maksās, lai atjaunotu to, ko paši būs palīdzējuši nopostīt, galvenais, ka naudiņa riņķo un plūst caur viņu rokām.

Bodolīno, teica Gini, tu esi tikko ieradies un neredzēji uzbrukumus, kas notika oktobrī un pēdējo nedēļu laikā. Viņi māk kauties, un briesmīgi ir ne tikai dženoviešu lingotāji, bet arī tie bohēmieši ar bālajām ūsām kad šiem izdodas piesliet kāpnes pie mūriem, nav nieka darbs nogāzt viņus lejā… Tiesa gan, manuprāt, imperators ir zaudējis vairāk vīru nekā mēs. Kaut arī viņiem ir "bruņrupuči" un "kaķi", mēs no augšas mākam viņiem uzdot pa galvu. Bet vispār viegli mums neklājas, un jāsavelk ciešāk jostas.

Mēs esam saņēmuši ziņu, teica Troti, ka līgas spēki ir sakustējušies un grib uzbrukt imperatoram no aizmugures. Vai tu par to esi ko dzirdējis?

Tādas ziņas saņēmām arī mēs, un tieši tāpēc imperators grib panākt, lai jūs padodaties pēc iespējas drīzāk. Bet jums jau nenāk ne prātā mest mieru, ko?

Kur nu! Tu taču zini, ka mūsējie ir ietiepīgāki par pašu velnu. Un tā vairākas nedēļas pēc katras cīņas Bodolīno atgriezās mājās, drīzāk tāpēc, lai saskaitītu kritušos (Arī Panka? Arī Panka, viņš bija brašs puisis), un tad devās atpakaļ pie Frīdriha pavēstīt, ka alesandrieši ij nedomā padoties. Frīdrihs vairs nekliedza un nelādējās, tikai noteica: Un ko tad es te varu darīt? Bija acīm redzams, ka nu jau arī viņš nožēlo, ka ielaidies šajā pasākumā: viņa karaspēks ira un juka, zemnieki labību un lopus slēpa mežos vai kas vēl ļaunāk purvos, un nebija iespējams doties ne uz ziemeļiem, ne uz austrumiem, neuzduroties kādam līgas priekšpulkam. Nevarētu teikt, ka šie neaptēstie lauķi būtu spēcīgāki par Kremas kareivjiem, bet vienkārši ja neveicas, tad neveicas. Tomēr imperators nevarēja tik lēti doties prom tad viņa gods būtu pagalam uz visiem laikiem.

Godu zaudēt nedrīkstēja, bet reiz, kad imperators pieminēja Bodolīno zēna gadu pravietojumu, ar kuru bija izdevies pārliecināt terdoniešus padoties, Bodolīno saprata: ja vien varētu izmantot kādu, kaut visniecīgāko, no debesīm saņemtu zīmi, kas ļautu urbi et orbi pavēstīt, ka pašas debesis liek visiem atgriezties mājās, tad Frīdrihs šādu iespēju garām nelaistu.

Kādu dienu, kad Bodolīno runājās ar aplenktajiem, Galjaudo viņam teica: Tu, kas esi tik gudrs un izbūries cauri grāmatām, kurās ir rakstīts viss, vai tiešām pat tu nevari izdomāt, kā panākt, lai visi tiek mājās? Saproti, mēs tak bijām spiesti nokaut visas savas govis, izņemot vienu, un tavai mātei ir jāsmok vai nost, ieslodzītai te, pilsētā.

Un, lūk, tad Bodolīno prātā iešāvās lieliska doma, un viņš tūlīt jautāja, vai ir izrakta tā viltus eja, par kuru pirms dažiem gadiem bija runājis Troti, eja, kurai bija jāpārliecina ienaidnieki, ka viņi nokļūs tieši pilsētā, bet īstenībā jāievilina iebrucēji lamatās. Kā nu ne, teica Troti, nāc paskaties. Redzi, ejas gals ir tur, tais krūmos pārsimt soļu attālumā no mūriem, tieši zem tā akmens staba, kas izskatās tā, it kā stāvētu tur jau tūkstoš gadu, bet patiesībā mēs to atvedām no Villas del Foro. Un tie, kas iekļūtu ejā, ārā iznāktu šeit, aiz šīm restēm, no kurām var redzēt tikai un vienīgi to krogu.

Un, kā viens iznāktu ārā, tā jūs šo nobendētu?

Eja ir tik šaura, ka būtu vajadzīgas vairākas dienas, lai pa to pilsētā varētu iebrukt visi aplencēji, tāpēc šādās ejās parasti iesūta tikai nelielu pulku, kam no iekšpuses jāsasniedz vārti un tie jāatver. Bet nelaime tā, ka mēs nezinām, kā paziņot ienaidniekiem, ka šeit tāda eja ir. Un, pat ja mums te izdotos nokniebt divdesmit vai trīsdesmit vīru, vai gan bija vērts mocīties ar alas rakšanu? Slazdi ir, bet labuma nekāda.

Labuma nav, ja jūs gribat viņus te apsist. Bet tagad paklausies, kādu ainu es redzu tik skaidri, it kā tas notiktu manu acu priekšā: tikko šie izrāpjas no ejas, tā izdzird taurējam bazūnes, un desmit lāpu gaismā no tā stūra parādās vīrs ar garu baltu bārdu, viņš ir tērpies baltā apmetnī, sēž baltā zirgā, tur rokās lielu, baltu krustu un sauc: "Pilsētnieki, pilsētnieki, mostieties, te ielavījušies ienaidnieki!" Un tad, pirms vēl iebrucēji paguvuši spert kaut soli, no māju logiem un jumtiem uzrodas mūsējie. Vispirms viņi sagūsta imperatora vīrus, un tad visi nometas ceļos un sauc, ka vecais ir svētais Pēteris, kas sargā pilsētu. Pēc tam viņi iegrūž imperatora kareivjus atpakaļ ejā, sacīdami: pateicieties Dievam, ka saudzējam jums dzīvību, ejiet uz savu nometni un pastāstiet Sarkanbārdim, ka pāvesta Aleksandra Jauno Pilsētu sargā pats svētais Pēteris…

Un Frīdrihs ticēs tādām muļķībām?

Nē, jo viņš nav muļķis. Bet tieši tāpēc, ka viņš nav muļķis, viņš izliksies ticam, jo viņam šis karš apnicis vēl vairāk nekā jums.

Labi, pieņemsim, ka tā notiktu. Bet kurš viņiem palīdzēs atklāt pazemes eju?

-Es.

Un kur tu atradīsi tādu stulbeni, kas uzķertos uz šī āķa?

Es viņu jau esmu atradis, viņš ir tik stulbs, ka uzķersies kā likts, piedevām viņš ir tāds sūdabrālis, ka ir to pelnījis, un galu galā mēs vienojāmies, ka jūs nevienu nenogalināsiet.

Bodolīno prātā bija godkārīgais grāfs Ditpolds, un, lai panāktu, ka Ditpolds kaut ko dara, vajadzēja tik viņam ļaut noprast, ka, to darīdams, viņš kaitēs Bodolīno. Atlika vien Ditpoldam pavēstīt, ka pastāv pazemes eja un ka Bodolīno nevēlas, lai tā tiktu atklāta. Kā to dabūt gatavu? Pavisam vienkārši, jo Ditpolda spiegi uzraudzīja katru Bodolīno soli.

Dziļā naktī dodamies atpakaļ uz nometni, Bodolīno vispirms izmeta līkumu pāri nelielai pļavai, tad ienira mežiņā un, tikko bija nonācis koku aizsegā, apstājās un atskatījās īstajā brīdī, lai mēness gaismā pamanītu vieglu ēnu, kas salīkusi gandrīz rāpus slīdēja pāri klajumam. Tas bija cilvēks, kuram Ditpolds bija uzticējis viņu izsekot. Bodolīno, stāvēdams starp kokiem, nogaidīja, līdz ošņa gandrīz uzskrēja viņam virsū, tad piegrūda tam pie krūtīm zobenu un, kad nelaimīgais bailēs sāka stostīties, uzrunāja viņu skaidrā flāmu valodā: Es tevi pazīstu, tu esi viens no brabantiešiem. Ko tu darīji ārpus nometnes? Atbildi, es esmu imperatora ministeriālis!

Tas kaut ko novāvuļoja par sievietēm, un šis aizbildinājums izklausījās gandrīz vai ticams. Labi, teica Bodolīno, katrā ziņā tā ir tīrā laime, ka tu šeit gadījies. Nāc man līdzi, man vajadzīgs kāds, kurš mani piesegtu no aizmugures, kamēr es šo to pārbaudu.

Spiegam tāds priekšlikums bija īsta debesu dāvana viņš ne tikai nebija atmaskots, bet piedevām varēja turpināt izsekošanu, teju vai sadevies rokās ar izsekojamo. Bodolīno sasniedza krūmāju, kuru bija rādījis Troti. Viņam pat nebija jāizliekas akmens stabu patiešām nācās meklēt krietnu brīdi. Čamdīdamies pa krūmiem, Bodolīno it kā pie sevis kaut ko purpināja par kādu no saviem ziņu pienesējiem, kas viņam pārdevis vērtīgu noslēpumu. Atradis akmens bluķi, kas patiešām izskatījās tā, it kā stāvētu te veselu mūžību, viņš kādu laiku nopūlējās, atkašņādams veco lapu kārtu, līdz atsedza restes. Viņš lūdza brabantieti palīdzēt restes pacelt, zem tām bija trīs pakāpieni. Tagad klausies, viņš brabantietim teica. Te vajadzētu būt pazemes ejai. Tu kāp lejā un ej uz priekšu līdz ejas galam. Tur tu varbūt jau redzēsi pilsētas gaismas. Apskati visu labi uzmanīgi un neko neaizmirsti. Tad griezies atpakaļ un pastāsti visu man. Es palikšu te un piesegšu tevi no aizmugures.

Brabantietim šķita dabiski, kaut arī nepatīkami, ka kungs vispirms lūdz no mugurpuses piesegt viņu, bet pēc tam, sūtīdams savu sargu nāves briesmās, šo pienākumu uzņemas pats. Ko te lieki prātot Bodolīno rokās bija kails zobens, protams, tikai lai piesegtu viņu no aizmugures, bet ar kungiem jau nekad neko nevar zināt. Tā nu spiegs pārmeta krustu un līda ejā iekšā. Pēc minūtēm divdesmit atgriezies, viņš aizelsies stāstīja to, kas Bodolīno jau bija zināms: ejas otrā galā arī esot restes, kuras nebūtu pārāk grūti nocelt, un aiz restēm esot redzams vientulīgs laukumiņš, tātad šī eja vedot tieši uz pilsētu.

Bodolīno jautāja: Vai tev ceļā vajadzēja nogriezties vai tu gāji aizvien taisni? Taisni, tas atbildēja. Un Bodolīno, kā runādams pats ar sevi, nočukstēja: Tātad izeja atrodas dažu desmitu metru attālumā no vārtiem. Tai pērkamajai dvēselei bija taisnība… Un, pievērsies brabantietim, piebilda: Tu saprati, ko mēs atklājām. Kad sāksies nākamais uzbrukums mūriem, pulks drosmīgu vīru var iekļūt pilsētā, izlauzt ceļu līdz vārtiem un tos atvērt, galvenais, lai ārpusē gaidītu cits pulks, kas gatavs brukt iekšā. Mana veiksme nu ir nodrošināta. Bet tu nevienam nedrīksti teikt, ko šonakt redzēji, jo es negribētu, lai kāds cits manu atklājumu izmanto savā labā. Un viņš ar labdarīgu sejas izteiksmi pameta brabantietim naudas gabalu samaksa par klusuciešanu bija tik smieklīgi maza, ka spiegam, ja ne apliecinot uzticību Ditpoldam, tad vismaz atriebības dēļ tūliņ bija jāsteidzas pie Ditpolda un viss jāizstāsta.

Nav grūti iztēloties, kas notika tālāk. Nospriedis, ka Bodolīno šo atklājumu vēlas paturēt slepenībā, lai nekaitētu saviem aplenktajiem draugiem, Ditpolds metās pie imperatora, lai pavēstītu, ka viņa audžudēls ir atklājis slepenu ieeju pilsētā, taču valdniekam neko nestāsta. Imperators tikai pavērsa acis pret debesīm, kā sacīdams: sasodītais puika, arī viņš; tad teica Ditpoldam: labi, tu varēsi iemantot slavu, vakarā ap saulrietu es likšu izvietot labu trieciena pulku tieši pie vārtiem, un pie tā krūmāja novietosim dažas kara mašīnas, tad krēslā un drūzmā neviens nemanīs, kā tu ar saviem vīriem ielavīsies ejā. Ieiesi pilsētā, no iekšpuses atvērsi vārtus un ar rāvienu būsi kļuvis par varoni.

Speieres bīskaps tūdaļ pieteicās vadīt pulku, kas izvietojams pie vārtiem, jo Ditpolds, kā viņš teica, esot viņam mīļš kā paša dēls, jā, jā, kā nu šim nebūs mīļš.

Tā Lielās Piektdienas vēlā pēcpusdienā Troti redzēja, ka imperatora kareivji gatavojas uzbrukumam pie vārtiem, un, tā kā jau metās tumšs, viņš saprata, ka vārtu priekšā notiek tikai izrādīšanās, lai novērstu aplenkto uzmanību, un ka te savu roku pielicis Bodolīno. Tāpēc, apspriezdamies tikai ar Gvasko, Boidi un Oberto del Foro, viņš sāka prātot, kur ņemt pārliecinoša izskata svēto Pēteri.

To notēlot piedāvājās viens no vietējiem konsuliem, Rodolfo Nebia, kuram bija šai lomai piemērots augums. Pusstundu ilgs strīds izcēlās vienīgi par to, vai Pēterim parādoties jātur rokās krusts vai izslavētās atslēgas, beigu beigās viņi izlēma par labu krustam, ko labi var saredzēt arī tumsā un juceklī.

Bodolīno turējās netālu no vārtiem, pārliecināts, ka kauja nenotiks, jo vēl pirms tās sākuma kāds izsteigsies no pazemes ejas, vēstot par debesu spēku iejaukšanos. Un patiešām pēc laiciņa, pa kuru varētu pagūt trīsreiz noskaitīt Tēvs mūsu, Esi sveicināta un Gods lai ir Tēvam, aiz mūriem atskanēja liels troksnis un kāda balss, kas visiem šķita pārpasaulīga, sauca: Trauksme, trauksme, mani uzticamie alesandrieši! un pasaulīgu balsu koris klaigāja: Tas ir svētais Pēteris, ak, brīnums, brīnums!

Bet tad kaut kas nogāja greizi. Kā vēlāk alesandrieši Bodolīno stāstīja, viņi tūlīt esot sagaidījuši Ditpoldu un viņa vīrus un apstājuši tos lielā barā, cenzdamies iedvest, ka šiem parādījies svētais Pēteris. Droši vien visi būtu uzķērušies uz šī āķa visi, bet ne Ditpolds, kurš labi zināja, kas atklājis slepeno eju, Ditpolds bija stulbs, tomēr ne tik ļoti un apjauta, ka Bodolīno grib viņu piemuļķot. Tad Ditpolds atbrīvojies no savu gūstītāju tvēriena, iebēdzis šaurā ieliņā un laidies prom, skaļā balsī kaut ko kliegdams nevienam nesaprotamā valodā, krēslā visi domājuši, ka tur skrien viens no savējiem. Bet, kad viņš beidzot uzrāpies uz aizsargmūriem, visiem kļuvis skaidrs, ka viņš vēršas pie aplencējiem, lai brīdinātu tos par slazdiem, lai gan īsti nav skaidrs, no kā viņš gribējis savus biedrus pasargāt, jo galu galā viņi taču bija ārpusē, un, ja vārti vaļā nevērās, viņi iekšā netika un tātad viņiem nekādas briesmas nedraudēja. Bet vai nav vienalga šis Ditpolds bija drosmīgs tieši tāpēc, ka stulbs, un tā nu viņš stāvēja uz mūriem un vicināja zobenu, aizdodams dusmas visiem alesandriešiem, kuri kā to pieprasa aplenkuma likumi nevarēja pieļaut, ka ienaidnieks uzrāpjas uz pilsētas nocietinājumiem, lai arī viņš tiem piekļuvis no iekšpuses. Turklāt retais zināja par viltību, pārējie tikai piepeši ieraudzīja alemāni, kurš vienā mierā drasēja pa viņu pilsētu. Tā nu kāds pacentās ietriekt Ditpoldam mugurā pīķi, nogāzdams viņu lejā no nocietinājumiem.

Redzot, ka mīļotais draugs bez dzīvības noveļas torņa piekājē, Speieres bīskaps zaudēja vai prātu un pavēlēja sākt uzbrukumu. Ja nebūtu gadījies nekas neparasts, alesandrieši, kā jau pieņemts, būtu apšaudījuši uzbrucējus no aizsargmūru augšas, taču, kamēr ienaidnieki drūzmējās pie vārtiem, aizstāvjus apskrēja vēsts, ka esot parādījies svētais Pēteris, izglābis pilsētu no negaidītām briesmām un tagad pats vadīšot pilsētniekus varonīgā cīņā ārpus mūriem. Tāpēc Troti iedomājās gūt kādu labumu no šī pārpratuma un sūtīja savu viltus Pēteri pirmo laukā pa vārtiem, un visi pārējie traucās viņam pakaļ.

Īsāk sakot, Bodolīno viltība, kurai bija jāaizmiglo aplencēju prāti, aizmigloja prātu aplenktajiem: alesandrieši, mistiska niknuma un kareivīgas aizgrābtības pārņemti, kā zvēri metās virsū imperatora kareivjiem un viņu rīcība bija tik kliedzošā pretrunā ar visiem kara mākslas likumiem, ka Speieres bīskaps un viņa bruņinieki apjukuši atkāpās, un atkāpās arī tie, kuri stūma torņus ar dženoviešu lingas šāvējiem, un torņi palika tieši pie liktenīgā krūmāja. Alesandriešiem to tik vajadzēja tūlīt Anselmo Mediko ar saviem pjačenciešiem metās iekšā pazemes ejā, kas šoreiz izrādījās patiešām noderīga, un drīz dženoviešiem aiz muguras virszemē iznira pulks drosminieku, kas nesa kārtis, uz kurām bija uzspraustas degoša piķa bumbas. Dženoviešu torņi uzliesmoja kā sveķainas šķilas. Lingotāji mēģināja mesties lejā, bet, tikko viņi sasniedza zemi, viņus jau sagaidīja alesandrieši un zvetēja ar smagām vālēm. Viens tornis vispirms sasvērās un tad apgāzās, pašķiezdams liesmas starp bīskapa kavalēristiem, zirgi satrakojušies auļoja uz visām pusēm, vēl vairāk izjaukdami imperatora karaspēka rindas, bet arī kājnieki tikai vairoja jucekli, jo daudzi no viņiem skrēja cauri jātnieku rindām, saukdami, ka nākot pats svētais Pēteris, bet varbūt pat svētais Pāvils, un daži bija redzējuši arī svēto Sebastiānu un svēto Tarcīziju vispār viss kristīgais panteons bija nostājies šīs nīstamās pilsētas pusē.

Naktī uz imperatora nometni atgādāja Speieres bīskapa līķi nelaimīgais bēgot bija saņēmis zobena cirtienu mugurā. Frīdrihs lika atsaukt pie sevis Bodolīno un jautāja, kas viņam zināms par notikušo un vai tik viņš pats nav tajā iejaukts. Bodolīno bija gatavs kaut zemē ielīst, jo šajā kaujā biju krituši daudzi braši milites, arī anselmo mediko no Pjačencas, un varonīgi seržanti, un daudzi nabaga kājnieki, un viss tikai viņa jaukā plāna dēļ, kurš taču bija iecerēts, lai atrisinātu visu tā, lai nevienam pat matiņš nenokristu no galvas. Bodolīno metās Frīdriham pie kājām un izstāstīja skaidru patiesību, ka viņš gribējis tikai labu un vēlējies imperatoram dot ticamu ieganstu pārtraukt aplenkumu, bet, redz, kā viss īstenībā izvērties.

Es esmu nožēlojams, mans tēvs, viņš teica, man riebjas asinis, un es negribēju tās izliet, cerēju, ka man izdosies pasargāt daudzas dzīvības, un paskat, kādu slaktiņu es izraisīju. Visi šie mirušie ir uz manas sirdsapziņas!

Lāsts pār tevi vai pār to, kurš pazudināja tavu ieceri, atbildēja Frīdrihs, un izskatījās, ka viņš drīzāk ir sarūgtināts, nevis dusmīgs, jo tikai nesaki to nevienam šāds iegansts man patiešām būtu noderējis. Esmu saņēmis svaigas ziņas, ka līgas spēki ir sakustējušies, un varbūt jau rīt mums būs jācīnās divās frontēs. Tavs svētais Pēteris būtu pārliecinājis manus kareivjus, bet tagad dzīvību ir zaudējuši pārāk daudzi vīri un mani baroni pieprasa atriebību. Viņi apgalvo, ka pienācis īstais brīdis dot pilsētniekiem labu mācību, kad šie bija iznākuši ārpus mūriem, pieticis uz viņiem paskatīties, lai saprastu, ka viņi ir novājējuši vairāk nekā mūsējie, un šajā cīņā viņi patiešām esot iztērējuši pēdējos spēkus.

Bija pienākusi Klusā Sestdiena. Gaiss jau bija iesilis, laukus rotāja tikko uzplaukuši ziedi, un koki līksmi raisīja jaunās lapiņas. Bet visi staigāja noskumuši kā bērēs: imperatora vīri tāpēc, ka ikviens spriedelēja par to, ka laiks doties uzbrukumā, taču nevienam nebija vēlēšanās to darīt; bet alesandrieši tāpēc, ka pēc pēdējās uzvaras būtu iemesls garā lidināties septītajās debesīs, bet tukšie vēderi vilka lejā pie zemes. Tādā brīdī Bodolīno auglīgais prāts atkal ķērās pie darba.

Viņš vēlreiz devās uz pilsētu un sastapa Troti, Gvasko un pārējos vadoņus, iegrimušus drūmās pārdomās. Arī viņi zināja, ka līgas spēki tuvojas, taču no drošiem avotiem bija uzzinājuši arī to, ka komūnas joprojām nav vienojušās par to, kas darāms, un šaubās, vai patiešām vajadzētu uzbrukt Frīdriham.

Jo, redzi, tas nav gluži viens un tas pats klausies labi uzmanīgi, Nikētas kungs, jo šis ir ļoti smalks jautājums, un varbūt bizantieši šai ziņā nav pietiekami smalki, lai to saprastu tātad aizstāvēties, kad imperators uzbrūk un aplenc tavu pilsētu, nav gluži tas pats, kas uzbrukt viņam pēc savas gribas un izvēles. Tāpat, ja tavs tēvs tevi per ar siksnu, tev ir tiesības censties siksnu satvert un izraut viņam no rokām, jo tā būtu tikai aizstāvēšanās, taču smags noziegums ir pašam pacelt roku pret savu tēvu. Un, kad reiz pilnīgi un galīgi būs zaudēta cieņa pret svēto Romas imperatoru, kas tad saturēs kopā visas Itālijas pilsētas? Saproti, Nikētas kungs, viņi tikko bija satriekuši Frīdriha karaspēku, bet joprojām uzskatīja viņu par savu vienīgo pavēlnieku; vai, pareizāk, viņi negribēja, ka imperators jaucas viņu darīšanās, bet būtu vēl ļaunāk, ja imperatora vispār vairs nebūtu: tad viņi apkautu cits citu, neatšķirdami labu no ļauna, jo galu galā šķīrējs starp labu un ļaunu bija tieši viņš, imperators.

Tātad, teica Gvasko, vislabāk būtu, ja Frīdrihs tūlīt pārtrauktu Alesandrijas aplenkumu, un es tev varu galvot, ka tad līgas karaspēks viņam neuzbruktu un ļautu mierīgi sasniegt Pāviju. Bet kā lai imperators atkāpjas, nezaudējot cieņu? Debesu zīmes jau bija izmēģinātas, alesandrieši bija guvuši skaistu vienas dienas uzvaru, bet citādi nekas nebija mainījies. Varbūt gājiens ar svēto Pēteri bija nedaudz pārspīlēts, sprieda Bodolīno, jo, skaties, kā gribi, vīzija jeb parādība ir kas tāds, kas reizē ir un nav, un nākamajā dienā redzēto var viegli noliegt. Un visbeidzot kāpēc traucēt svētos? Imperatora algotņi ir ļaudis, kas netic pat pašam Debesu Tēvam, vienīgais, kam viņi tic, ir pilns vēders un stīvs daikts…

Būtu labi, ierunājās Galjaudo, pauzdams gudrību, ar kādu, kā visiem zināms, Dievs apvelta tikai vienkāršo tautu, būtu labi, ja imperatora vīri noķertu kādu no mūsu govīm un govij vēders būtu tā piedzīts ar graudiem, ka sprāgtu vai pušu. Sarkanbārdis un viņējie nodomātu, ka mums ēdamā vēl ir tik daudz, lai mēs varētu pretoties sculasculorum, kā saka latīniski, un tad paši karakungi un kareivji teiktu: taisāmies, ka tiekam prom, citādi vēl nākamās Lieldienas sagaidīsim tepat…

Nekad neesmu dzirdējis neko muļķīgāku, teica Gvasko, un Troti viņam piekrita, piebungodams ar pirkstu pie pieres, sak, vecais jau izkūkojis prātiņu. Un, pat ja mums vēl būtu kāda govs, mēs paši to aprītu, kaut zaļu un nevārītu, piebilda Boidi.

Es to nesaku tāpēc, ka viņš ir mans tēvs, bet doma patiešām nav zemē metama, teica Bodolīno. Varbūt jūs to esat piemirsuši, bet viena govs mums vēl ir, un tā ir tieši Galjaudo vecā Rozīna. Vienīgais jautājums ir, vai jums te pilsētā izdotos sakasīt kopā tik daudz graudu, lai lopiņš no tiem sprāgtu vai pušu.

Jautājums ir, vai es tev atdošu savu lopiņu vai tevi pašu nosaukšu par lopu, pielecis kājās, iebrēcās Galjaudo. Ir taču skaidrs lai saprastu, ka govs ir pilna ar graudiem, imperatora vīriem to vajadzēs ne tikai atrast, bet arī uzšķērst, bet mūsu Rozīnu mēs neesam nokāvuši tieši tāpēc, ka viņa mums ar tavu māti ir kā meita, ar kuru Kungs mūs nav aplaimojis. Un tāpēc mūsu Rozīnai klāt neviens neķersies, tad jau drīzāk es ļaušu, lai nokauj tevi, kas, aizklīdis no mājām, vazājies pa pasauli jau trīsdesmit gadus, bet mūsu gotiņa vienmēr ir palikusi pie mums un nekad nav kļuvusi iedomīga.

Gvasko un pārējie, kuri vēl pirms mirkļa bija sprieduši, ka priekšlikums ir trakā cienīgs, tagad tikko Galjaudo ņēmās stīvēties pretī secināja, ka doma ir labu labā un labāku nemaz nevar vēlēties, un līda vai no ādas ārā, lai iegalvotu Galjaudo, ka brīdī, kad izšķiras visas pilsētas liktenis, var ziedot arī savu govi un ka velti viņš govs vietā piedāvā Bodolīno, jo Bodolīno pat ar uzšķērstu vēderu nevienu tik un tā nepārliecināšot, taču varbūt, kad būs uzšķērsta govs, Sarkanbārdis gan vienreiz metīs mieru. Bet, runājot par graudiem, daudz nekas vairs nav atlicis, bet paskrubini te, paskribini tur, un gan jau kādu mazumiņu varēs sagramžāt pietiekami, lai piestūķētu Rozīnas vēderu; un nevajag jau ar' būt sīkumainiem kad labība būs kuņģī, kurš nu vairs ies pētīt, cik tur graudu, cik pelavu, un arī bambāļus nav ko sijāt laukā, jo galu galā kara laikos cep maizi arī no tiem.

Ko niekus, Bodolīno, teica Nikēta, tu taču man negribēsi teikt, ka jūs nopietni uztvērāt tādas muļķības.

Mēs nebijām vienīgie, kas tās uztvēra nopietni, kā drīz dzirdēsi, tās nopietni uztvēra arī imperators.

Domāts, darīts. Šajā Klusajā Sestdienā ap trešo stundu visi Alesandrijas konsuli un ievērojamākie vīri pulcējās pagalmā, kur gulšņāja govs, tik izkāmējusi un tuvu nāvei, ka briesmīgāka skata lopiņu nav iespējams iztēloties, ar noplukušu ādu, kājām, kas bija tievas kā mietiņi, tesmeni, kas sarāvies kā veca pazole, nelaimīgi nodurtu skatienu, un pat tās ragi izskatījās noļukuši, bet rumpis atgādināja ar ādu apvilktu ģindeni, tas drīzāk bija nevis dzīvs govslops, bet govs rēgs, Totentanz govs, kuru tomēr ar mīlestību uzraudzīja Bodolīno māte, glaudīdama tai galvu un teikdama, ka varbūt tā arī labāk: gotiņas ciešanas nu būšot galā, un vienreiz pēc ilgiem laikiem viņa dabūšot krietni pieēsties, tātad mirs laimīgāka nekā viņas saimnieki.

Līdzās govij krājās maisi ar it visur saslaucītiem graudiem un pabirām, un Galjaudo tos lika nabaga lopiņam zem purna, mudinādams ēst. Bet govs jau vēroja pasauli īdošā vienaldzībā un pat vairs neatcerējās, ko nozīmē atgremot. Beidzot daži brīvprātīgie satvēra govi aiz kājām, citi turēja galvu, un vēl citi ar varu atplēta vaļā tās muti un, lai gan nabadzīte žēli māva, pauzdama savus iebildumus, bāza tai rīklē graudus tāpat, kā uz kaušanu mēdz uzbarot zosis. Tad, varbūt pašsaglabāšanās instinkta mudināta vai varbūt atcerējusies sen pagājušus labākus laikus, govs sāka ar mēli malstīt mutē sabāztās Dieva dāvanas un daļēji ar pašas pūliņiem, daļēji ar klātesošo palīdzību sāka rīt barību lejā.

Tā nebija nekāda priecīgā maltīte, un ne vienu reizi vien visiem šķita, ka Rozīna tūdaļ atdos savu lopa dvēseli Dievam, jo viņa ēda, tik žēli īdēdama, it kā grasītos atnesties. Bet tad dzīvības spēki ņēma pārsvaru, govs piecēlās uz visām četrām un turpināja ēst pati, bāzdama purnu maisos, kas viņai tika celti priekšā. Beidzot visi redzēja diezgan dīvaina paskata govi, novārgušu un sērīgu, ar izspīlētām ribām un lāpstiņām, kas teju vai dūrās cauri ādai, bet vēders, gluži otrādi, bija apaļš kā bumba, uzblīdis, uzpūties, it kā govs būtu grūsna un taisītos laist pasaulē vismaz desmit teļus.

Tas neies cauri, neies cauri, galvu grozīdams, teica Boidi, vērojot šo skumjo brīnumu, pat muļķis pamanīs, ka govs nav trekna, tā ir tikai govs āda, kurā sabāzta barība…

Un, pat ja viņi govi noturētu par treknu, piebilda Gvasko, kā lai viņi noticētu, ka saimnieks to joprojām ved ganīties ārpus mūriem, riskēdams zaudēt gan dzīvību, gan mantu?

Draugi, teica Bodolīno, neaizmirstiet, ka tie, kas govi atradīs, ir tik izbadējušies, ka nesāks pētīt, kurš gals tai kārns, kurš trekns.

Bodolīno izrādījās taisnība. Ap devīto stundu, kad Galjaudo tikko bija izgājis pa vārtiem un nonācis pļaviņā netālu no pilsētas mūriem, no krūmāja izmetās bars bohēmiešu, kuri droši vien bija devušies medīt putnus ja vien tuvākajā apkaimē vēl būtu saglabājies kāds dzīvs lidonis. Viņi ieraudzīja govi un neticēja paši savām badā mirdzošajām acīm, viņi klupa virsū Galjaudo, kurš tūdaļ pacēla rokas, un aizvilka veco vīru un govi uz nometni. Drīz vien ap viņiem sastājās vesels pūlis kareivju ar iedubušiem vaigiem un izvalbītām acīm, un nabaga Rozīnai tūlīt pārgrieza rīkli kāds vīrs no Komo acīm redzami šī amata pratējs, jo nodarīja visu ar vienu pašu cirtienu, un Rozīna, kura tikko vēl bija dzīva, vienā mirklī bija pagalam. Galjaudo lēja gaužas asaras, tā ka šī aina visiem izskatījās pārliecinoša.

Kad lopiņam uzšķērda vēderu, notika tas, kam bija jānotiek: visa steigā norītā barība tagad izplūda pa zemi, vēl gluži vesela un nesagremota, un nebija nekādu šaubu, ka tie ir graudi. Pārsteigums bija tik liels, ka nomāca pat izsalkumu, katrā ziņā bads šiem vīriem nebija laupījis vienkāršākās spriešanas spējas: tas, ka aplenktā pilsētā pat govis varētu stumt māgā tādus labumus, neatbilda nekādiem cilvēciskajiem un dievišķajiem likumiem. Kāds seržants šai izbadušajā pūlī prata apvaldīt sava vēdera salkumu un nolēma, ka par brīnumu ir jāziņo augstāk stāvošajiem. Vēl pēc brīža šī ziņa nāca ausīs imperatoram, kura tuvumā turējās arī Bodolīno, šķietami vienaldzīgs, bet patiesībā satraukti un nepacietīgi gaidīdams tālākos notikumus.

Rozīnas rumpi un audekla gabalu, uz kura bija sabērti no govs iekšām izbirušie graudi, aizvilka pie imperatora, turp atveda arī ķēdēs saslēgto Galjaudo. Beigta un pārcirsta uz pusēm, govs vairs neizskatījās ne kārna, ne trekna, visu acis bija pievērstas milzumam labības tās vēderā un ap to. Frīdrihs saprata, ka šādu zīmi nedrīkst novērtēt par zemu, tāpēc tūlīt jautāja atvestajam zemniekam: Kas tu esi, no kurienes nāc, un kam pieder šī govs? Un Galjaudo, kaut arī nebija sapratis ne vārda, atbildēja vietējā Palejas izloksnē, sak, neko nezinu, nebiju, neredzēju, man ar to nav nekā kopīga, es tikai nejauši gāju garām un šo govi skatu pirmo reizi, un vispār, ja tu man to nebūtu pateicis, es pat nezinātu, ka tā ir govs. Protams, arī Frīdrihs nesaprata ne vārda un pievērsās Bodolīno: Tu saproti šo lopu valodu, iztulko, ko viņš sacīja.

Bodolīno un Galjaudo saruna, tulkojums: Viņš apgalvo, ka par govi neko nezinot, tā piederot kādam bagātam pilsētniekam, kurš viņam licis izvest to ganībās, tas arī viss.

Jā, bet, velns parāvis, tā govs ir pilna ar labību! Paprasi viņam, kāpēc.

Viņš saka, visas govis, kad ir paēdušas un vēl nav sagremojušas savu barību, ir pilnas ar to, ko ir ēdušas.

Saki viņam, lai netēlo muļķi, citādi es likšu viņu pakārt tai kokā! Vai tai ciemā, ko tie salašņas sauc par pilsētu, govīm vienmēr dod ēst labību?

Galjaudo: Salmu nav, un siena nav, tāpēc lopus baro ar labību… un arbioni.

Bodolīno: Viņš saka, nē, vienīgi tagad, jo pilsēta ir aplenkta un trūkst siena. Un tur neesot labība vien, piejaukti arī sakaltuši arhioni.

Arhioni?

Erhse, pisa, zirņi.

Velns, es viņu došu saknābāt saviem vanagiem, nometīšu saplosīt saviem suņiem! Kā to saprast, ka trūkst siena, bet netrūkst labības un zirņu?

Viņš saka, pilsētā esot saveduši govis no visas apkaimes, un tagad cepešus varēšot ēst līdz pašai pastardienai, bet govis esot apēdušas visu sienu, un ļaudis, kuri var ēst gaļu, maizi neēd, kur nu vēl sausus zirņus, tāpēc daļu no pilsētā uzkrātās labības viņi dodot govīm. Viņš saka, pie viņiem jau neesot kā pie mums, kam ir viss, ko sirds vēlas, viņiem esot jākuļas, kā nu var, jo viņi taču esot nabaga aplenktie. Un viņš saka, tieši tāpēc viņam likts izvest šo govi ganībās, lai tā dabūtu vismaz kādu mazumiņu zaļas zāles, citādi labība vien tai nākot par ļaunu un metoties lenšu tārpi.

Bodolīno, vai tu tici tam, ko stāsta šis lauķis?

Es tikai tulkoju to, ko viņš saka, bet, cik nu atceros no savas bērnības, neesmu pārliecināts, ka govīm patiktu ēst graudus. Protams, šī govs bija pilna ar tādu mantu, un acīm redzamo nevar noliegt.

Frīdrihs noglaudīja bārdu, piemiedza acis un kārtīgi nopētīja Galjaudo. Bodolīno, viņš teica, man radies iespaids, ka šo vīru esmu jau redzējis, tikai tas droši vien bija ļoti sen. Vai tu viņu nepazīsti?

Mans tēvs, es taču puslīdz pazīstu visus šī novada ļaudis.

Tagad galvenais ir nevis jautāt, kas ir šis vīrs, bet gan tikt skaidrībā, vai pilsētā patiešām ir tik daudz govju un tik daudz labības. Jo varētu izrādīties ja gribi uzklausīt manas visslēptākās domas -, ka viņi cenšas tevi piekrāpt un ar pēdējo labību ir piebarojuši pēdējo govi.

Spoža doma, Bodolīno. Man pašam tas nebūtu ienācis prātā.

Jūs svētā majestāte, iejaucās Monferrātas marķīzs, nepiedēvēsim šiem lauķiem vairāk gudrības, nekā viņiem piemīt. Manuprāt, mūsu priekšā ir uzskatāms pierādījums tam, ka pilsēta ar iztiku ir nodrošināta daudz labāk, nekā mēs būtu domājuši.

Jā, jā, vienprātīgi piebalsoja visi citi kungi, un Bodolīno secināja, ka nekad agrāk nav redzējis vienlaikus melojam tik daudzus cilvēkus, turklāt katrs no viņiem apzinājās, ka arī pārējie melo. Bet tas tikai apliecināja, ka neviens vairs ilgāk negribēja ciest šo aplenkumu.

Savukārt es domāju, ka pie tādām domām būtu jāturas arī man, diplomātiski noteica Frīdrihs. Ienaidnieku karaspēks jau ir nostājies mums aiz muguras. Šīs Roborēto iekarošana mums nelīdzētu izvairīties no sadursmes ar otru armiju. Un nekādi nav pieņemama doma, ka mēs varētu iekarot šo pilsētu un paši nostiprināties aiz tās mūriem, kas ir uzmūrēti tik slikti, ka tas kaitētu mūsu godam. Tāpēc, kungi, mēs esam nolēmuši rīkoties tā: pametīsim šo nožēlojamo ciemu viņu nožēlojamajiem govju ganiem un gatavosimies citai, daudz cienīgākai sadursmei. Lai tiek dotas vajadzīgās pavēles! Un, izgājis no savas karaliskās telts, viņš teica Bodolīno: Sūti mājās to veci. Viņš noteikti ir melis, bet, ja man vajadzētu pakārt visus meļus, tad tevis jau sen vairs nebūtu šajā pasaulē.

Laidies uz mājām, tēvs, šoreiz viss izgāja gludi, caur zobiem nošņāca Bodolīno, atbrīvodams Galjaudo no važām. Un pasaki Troti, ka es viņu šovakar gaidīšu norunātajā vietā.

Frīdrihs visu paveica lielā steigā. Šai lūžņā, par kādu jau bija pārvērtusies aplencēju nometne, nekas vairs nebija nojaucams. Viņš nostādīja vīrus ierindā un pavēlēja visu nodedzināt. Ap pusnakti karaspēka priekšpulki jau soļoja uz Marengo lauku pusi. Tālumā, Terdonas pakalnu piekājē mirguļoja ugunis: tur gaidīja līgas karaspēks.

Palūdzis imperatoram atļauju, Bodolīno aizjāja Saies virzienā, kur kādās krustcelēs viņu jau gaidīja Troti un divi Kremonas konsuli. Visi kopā viņi nojāja kādu jūdzi, līdz sasniedza līgas priekšposteņus. Tur Troti iepazīstināja Bodolīno ar diviem komūnu apvienotā karaspēka vadoņiem Edzelīno no Romāno un Anselmo no Dovāras. Sekoja īsa apspriede, ko apzīmogoja roku spiedieni. Apskāvies ar Troti (tas bija labs gājiens, paldies tev, nē, paldies tev) un atvadījies, Bodolīno steidzās ātrāk atgriezties pie Frīdriha, kurš gaidīja kāda meža skrajuma malā. Ir izlemts, mans tēvs. Viņi neuzbruks. Viņiem nav ne vēlēšanās, ne drosmes. Mēs dosimies garām, un viņi tevi sveiks kā savu pavēlnieku.

Līdz nākamajai sadursmei, nomurmināja Frīdrihs. Bet karaspēks ir noguris, jo ātrāk tiksim līdz Pāvijai, jo labāk. Dosimies ceļā.

Ritēja jau pirmās Lieldienu stundas. Ja Frīdrihs būtu atskatījies, viņš tālumā būtu saredzējis Alesandrijas mūrus atspīdam gaišās ugunīs. Atskatījās un tās ieraudzīja Bodolīno. Viņš gan zināja, ka liela daļa liesmu ceļas no degošajām kara mašīnām un imperatora nometnes būvēm, bet viņam labāk patika iztēloties, ka tur alesandrieši dzied un dejo, svinēdami uzvaru un mieru.

Pēc kādas jūdzes viņi sastapa līgas priekšpulkus. Jātnieku vienība pašķīrās, izveidojot divus spārnus, starp kuriem izgāja imperatora vīri. Nevarēja saprast, vai jātnieki stāv, lai viņus sveicinātu vai lai mestos uzbrukumā, ej nu sazini, kas šiem prātā. Daži no līgas pacēla ieročus, un to varēja uztvert kā sveicienu. Vai varbūt tā bija nevarības izpausme. Vai varbūt draudi. Imperators, drūmi saraucis pieri, izlikās viņus neredzam.

Nezinu, viņš teica, man šķiet, ka es bēgu, bet viņi man izrāda godu ar ieročiem rokās. Bodolīno, vai es rīkojos pareizi?

Tu rīkojies pareizi, mans tēvs. Tu nepadodies lielākā mērā, nekā padodas viņi. Viņi tevi ciena un tāpēc negrib tev uzbrukt atklātā kaujas laukā. Un tev jājūtas pateicīgam par šo cieņas apliecinājumu.

Tas man pienākas, ietiepīgi teica Sarkanbārdis.

Ja tu domā, ka tev šī cieņa pienākas, tad priecājies, ka viņi tev to izrāda. Par ko gan tu žēlojies?

Ne par ko, ne par ko, tev jau, kā vienmēr, ir taisnība. Pirmajā rīta gaismā viņi tālajā līdzenumā un uz tuvākajiem no pakalniem saskatīja pretinieka karaspēka vairākumu. Tas bija pilnībā iegrimis vieglā dūmakā, un atkal nebija saprotams, vai ienaidnieki piesardzīgi atkāpjas tālāk no imperatora spēkiem vai aplenc tos godbijīgā lokā, vai draudoši iežņaudz kā spīlēs. Nelieli pulciņi līgas kareivju pārvietojās, brīžam kādu gabalu pavadīja imperatora armijas kolonnas, brīžam izvietojās kāda paugura galā un vēroja, kā tās soļo garām, bet brīžam atkal šķita no tām bēgam. Visapkārt valdīja dziļš klusums, ko tricināja vienīgi zirgu pakavu un kareivju soļu troksnis. Reizumis blāvajā rīta gaismā varēja redzēt, kā te no viena, te no cita paugura gala paceļas tievas dūmu strūkliņas, it kā tur, iegrimuši zaļajā lapotnē, slēptos torņi, no kuru virsotnēm viena grupa raidītu zīmes citām.

Šoreiz Frīdrihs nolēma izskaidrot draudīgo pavadītāju izturēšanos sev par labu: viņš lika pacelt karogus un oriflammas un devās tālāk kā Cēzars Augusts, kurš tikko pakļāvis barbarus. Lai nu būtu kā būdams, viņš devās uz priekšu kā tēvs visām šīm dumpīgajām pilsētām, kuras tonakt būtu varējušas viņu iznīcināt.

Kad viņi jau bija izkļuvuši uz Pāvijas ceļa, Frīdrihs ataicināja pie sevis Bodolīno. Tu esi blēdis kā vienmēr, viņš tam teica. Bet galu galā man bija jāatrod kāds iegansts, lai izkultos no tā dūksnāja. Es tev piedodu.

Ko tu man piedod, tēvs?

Gan jau es zinu, ko. Tikai neiedomājies, ka esmu piedevis tai bezvārda pilsētai.

Tai ir savs vārds.

Tai nav vārda, jo to neesmu devis es. Agrāk vai vēlāk man tā būs jānoposta.

Ne tik drīz.

Nē, ne tik drīz. Un, kā varu iztēloties, līdz tam brīdim tu jau atkal būsi ko sagudrojis. Man taču tonakt būtu vajadzējis saprast, kādu slīpētu blēdi es pārvedu mājās. Starp citu, es atcerējos, kur agrāk esmu redzējis to vīru ar govi!

Bet tai brīdī Bodolīno zirgs itin kā saniķojās, viņš pierāva pavadu un palika iepakaļ. Tā Frīdrihs nevarēja viņam pateikt, ko atcerējies.

## 15  Bodolīno Lenjāno kaujā

Kad aplenkums bija galā, Frīdrihs, pirmajā brīdī atvieglots, apmetās Pāvijā, tomēr viņš jutās neapmierināts. Arī turpmākais gads bija neveiksmīgs. Frīdriha brālēns Heinrihs Lauva sagādāja viņam raizes Vācijā, Itālijas pilsētas bija aizvien tikpat dumpīgas un nelikās ne zinis par viņa atkārtotajām prasībām nopostīt Alesandriju. Viņa karaspēkā trūka vīru, sākumā papildspēki kavējās, bet, kad tie ieradās, izrādījās, ka to nav pietiekami daudz.

Bodolīno nedaudz grauza vainas apziņa par notikumu ar govi. Protams, viņš nebija mānījis imperatoru, valdnieks pats no laba prāta bija iesaistījies šajā spēlē, bet tagad viņi abi mulsa, nespēdami ieskatīties viens otram acīs, kā divi puikas, kas kopīgi pastrādājuši palaidnības un par tām nokaunējušies. Bodolīno aizkustināja Frīdriha gandrīz bērnišķīgā kaunēšanās Frīdriha, kurš jau sāka nosirmot, un pirmā savu lauvas krēpju mirdzumu zaudēja tieši viņa skaistā varakrāsas bārda.

Bodolīno arvien sirsnīgāk mīlēja šo savu tēvu, kurš joprojām dzinās pēc sapņa par impēriju un arvien vairāk riskēja zaudēt zemes uz ziemeļiem no Alpiem, cenzdamies noturēt pakļautībā Itāliju, kas viņam slīdēja ārā no rokām. Kādu dienu Bodolīno iedomājās, ka Frīdriha pašreizējā stāvoklī Priestera Jāņa vēstule viņam palīdzētu izkļūt no Lombardijas purva, šķietami neko nezaudējot. Vienvārdsakot, Priestera vēstule varēja noderēt kā Galjaudo govs. Viņš mēģināja Frīdriham par to ieminēties, taču imperators bija drūmā omā un atteica, ka viņam esot nopietnākas lietas, par ko domāt, un lai nejaucot viņam galvu ar nelaiķa tēvoča Otona vecišķajām fantāzijām. Viņš uzticēja Bodolīno aizvien jaunus sūtņa pienākumus, un Bodolīno ceļoja pāri Alpiem un atpakaļ gandrīz divpadsmit mēnešus.

Tā Kunga 1176. gada maija beigās Bodolīno bija uzzinājis, ka Frīdrihs ir apmeties Komo, un gribēja pagūt ierasties pie viņa šajā pilsētā. Pa ceļam Bodolīno saņēma ziņas, ka imperatora karaspēks jau ir devies uz Pāviju, un tāpēc viņš nogriezās uz dienvidiem, cerēdams to pārtvert pusceļā. Viņš to panāca pie Olonas upes, netālu no Lenjāno cietokšņa, vietā, kur pirms dažām stundām imperatora karaspēks pārpratuma dēļ bija sadūries ar līgas armiju, un, kaut arī neviena no abām pusēm nebija vēlējusies uzsākt kauju, tās bija spiestas cīnīties, lai nezaudētu godu.

Tikko nonācis kaujas lauka malā, Bodolīno ieraudzīja kādu kājnieku, kas skrēja uz viņa pusi ar garu pīķi rokās. Bodolīno piecirta piešus un metās pretī, mēģinot uzbrucēju notriekt no kājām un cerot, ka tas nobīsies. Tas nobijās, novēlās gar zemi un izlaida pīķi no rokām. Bodolīno nokāpa no zirga un satvēra pīķi, bet pakritušais tostarp jau cēlās stāvus, brēkdams, ka viņu nogalināšot, un izrāva no jostas dunci. Taču viņš klaigāja Lodi izloksnē. Bodolīno bija pieradis pie domas, ka lodieši ir imperatora sabiedrotie, un, ar pīķi turot pienācīgā attālumā uzbrucēju, kurš šķita kā nelabā apsēsts, uzsauca viņam: Liecies mierā, durnais purns! Es arī esmu ar imperatoru! Un tas atbildēja: Tā gan, tieši tāpēc es tevi nobeigšu! Tai brīdī Bodolīno atcerējās, ka Lodi jau kopš kāda laiciņa ir pārgājusi līgas pusē, un klusībā prātoja: "Ko lai daru? Vai man viņu nogalināt, jo pīķis taču ir garāks par nazi? Bet es taču nekad neesmu nevienu nogalinājis"!"

Tad viņš ietrieca pīķi lodietim starp kājām, nogāzdams viņu garšļaukus, un pielika ieroča smaili viņam pie rīkles. Nenogalē mani, dominus, jo man ir septiņi bērniņi, kuri jau rīt pat nomirs badā, ja manis vairs nebūs, brēca lodietis. Ļauj man iet, es tik un tā nevaru nodarīt lielu ļaunumu tavējiem, tu taču redzi, ka padodos tev kā gaudenis.

Tas, ka tu esi tīrais gaudenis, redzams pa gabalu, bet, ja es tevi palaidīšu ar to duramo rokās, tu tomēr vari nodarīt ko ļaunu. Velc nost bikses!

Bikses?

Tieši tā, es tevi atstāšu dzīvu, bet tev nāksies parādīt saulei pautus. Un es gribu redzēt, vai tev pietiks dūšas atgriezties kaujā, vai varbūt tu pa vistaisnāko ceļu laidīsies pie tiem badmirām, saviem bērniņiem!

Lodietis novilka bikses un dieba prom pāri laukiem, turēdamies gar krūmiņiem, ne tik daudz kaunēdamies, cik baidīdamies, ka viņu no pakaļpuses varētu ieraudzīt kāds pretinieku bruņinieks un nospriest, ka viņš rāda pliku pēcpusi, lai ņirgātos, un tad viņu varētu uzsēdināt uz mieta, kā to paraduši darīt turki.

Bodolīno bija priecīgs, ka viņam nav vajadzējis nevienu nogalināt, bet, lūk, uz viņa pusi jāšus zirgā auļoja kāds vīrs. Bodolīno bija ieradies, ģērbies pēc franču modes, un tāpēc bija skaidri redzams, ka viņš nav lombardietis. Bodolīno nolēma savu ādu lēti nepārdot un jau izrāva zobenu. Bet jājējs aizsteidzās viņam garām, uzsaukdams: Ko tu dari, neprāti! Vai tad neredzi, ka jūs un jūsu imperatoru mēs šodien pataisījām mīkstus! Ej nu mājās, tā būs labāk! Un prom viņš bija.

Bodolīno atkal kāpa zirgā un prātoja, kurp doties, jo šajā kaujas laukā patiešām neko nesaprata, līdz šim viņš bija pieredzējis tikai aplenkumus, un tādos gadījumos skaidri redzams, kurš kurā pusē cīnās.

Viņš apmeta līkumu ap kādu koku skupsnu un ieraudzīja ko tādu, ko nekad agrāk nebija redzējis: tie bija lieli vaļēji rati, izkrāsoti baltā un sarkanā krāsā, ar augstu, karogiem nokārstītu mastu pašā vidū, un ratos ap tādu kā altāri stāvēja vīri ar taurēm, tik garām kā eņģeļu bazūnēm, to uzdevums droši vien bija iepūst savējiem cīņas sparu, un Bodolīno, to redzot, noteica, kā viņa pusē pieņemts: Oh basta la!  Tas nu gan! Kādu mirkli viņš domāja, ka ir nonācis Priestera Jāņa zemē vai vismaz Sarandibā, kur taču kaujā dodas ziloņu vilktos ratos, bet šiem ratiem priekšā bija aizjūgti vērši, kaut arī visi braucēji bija ģērbušies kā kungi, turklāt ratu tuvumā neviens necīnījās. Taurētāji laiku pa laikam raidīja kādu griezīgu pūtienu un atkal noklusa, kā nezinādami, ko darīt. Kāds no viņiem ar roku pamāja uz upes krastu, kur labs bars ļaužu vēl sitās, kliegdami tik neganti, ka no šādiem kliedzieniem pamostos pat mirušie; un cits no braucējiem mēģināja piedabūt vēršus kustēt no vietas, bet tiem, lēnīgiem un tiepīgiem jau pēc dabas, nebija nekādas kāres spiesties kautiņa ņudzeklī.

Ko lai es daru? prātoja Bodolīno. Vai man mesties vidū starp tiem trakajiem? Bet, iekams viņi nav sākuši runāt, es pat nezinu, kuri ir ienaidnieki, un, kamēr es gaidīšu, līdz šie atvērs muti, viņi varbūt jau būs nogalinājuši mani.

Kamēr viņš tā stāvēja un sprieda, ko darīt, viņam tuvojās vēl kāds jātnieks, un tas bija labi pazīstams ministeriālis. Arī tas viņu pazina un uzsauca: Bodolīno, mēs pazaudējām imperatoru!

Dievs svētais, ko tas nozīmē jūs viņu pazaudējāt?

Kāds viņu ir redzējis, kad viņš kāvās kā lauva ar veselu baru kājnieku, kas viņu ar visu zirgu aizstūma, lūk, uz tur tā mežiņa pusi; un tad viņi visi esot nozuduši aiz kokiem. Mēs tur bijām aizjājuši, bet tur neviena vairs nav. Droši vien viņš ir mēģinājis bēgt uz citu pusi, katrā ziņā viņš vairs neatgriezās pie mūsu bruņinieku vairākuma…

Un kur tad ir mūsu bruņinieku vairākums?

Redzi, tas, ka viņš neatgriezās pie bruņinieku vairākuma, nav vienīgā nelaime arī paša bruņinieku vairākuma vairs nav. Tas bija īsts slaktiņš. Kāda nolādēta diena! Sākumā Frīdrihs kopā ar saviem jātniekiem metās pret ienaidniekiem šķita, ka tiem ir tikai kājnieki, kas visi drūzmējās ap saviem raibajiem līķuratiem. Bet tie kājnieki vareni turējās pretī, un tad pēkšņi uzradās lombardiešu kavalērija, un mūsējie bija ielenkti no divām pusēm.

Tātad jūs esat pazaudējuši svēto Romas imperatoru! Un tu man to tik mierīgi stāsti, velns parāvis!

Tu te esi tikko ieradies un nezini, ko pieredzējām mēs! Daži pat apgalvo, ka esot redzējuši, kā imperators krīt, bet zirgs viņu esot aizvilcis projām, jo viņa kāja palikusi ieķērusies kāpslī!

Bet ko tagad dara mūsējie?

Bēg. Paskaties tur, daži laižas cauri mežam, citi metas upē. Jau ir paklīduši ziņa, ka imperators ir miris, un tagad katrs cenšas tikt līdz Pāvijai, kā nu māk.

Ak, jūs gļēvuļi! Un neviens vairs nemeklē mūsu kungu?

Metas tumšs, nu jau arī tie, kuri vēl cīnījās, taisās prom. Kā tad lai te kādu atrod, un Dievs vien zina, kur meklēt!

Gļēvuļi, vēlreiz noteica Bodolīno, kurš gan nebija karotājs, tomēr sirds viņam bija drosmīga. Viņš piecirta zirgam piešus un ar paslietu zobenu metās turp, kur pie zemes redzēja guļam visvairāk līķu, un skaļā balsī sauca savu mīļo audžutēvu. Meklēt kādu mirušo šai klajumā starp tik daudziem citiem mirušajiem un skaļi lūgties, lai viņš atsaucas, bija bezcerīgs pasākums, tāpēc pēdējie lombardiešu pulki, kas Bodolīno gadījās ceļā, lika viņu mierā, uzskatīdami par kādu Paradīzes svēto, kurš ieradies viņiem palīgā, un tikai draudzīgi māja sveicienus.

Tur, kur cīņa bija bijusi visnežēlīgākā, Bodolīno sāka rakņāties pa kritušo kaudzēm, vērsdams apkārt tos, kuri gulēja ar seju uz leju, cerēdams un vienlaikus baidīdamies vakara vārajā gaismā ieraudzīt sava valdnieka mīļos vaibstus. Viņš raudāja un virzījās tālāk, nedomādams, kur kājas nes, un tā, iznākdams no kādas birzes, viņš uzdūrās lielajiem vēršu vilktajiem ratiem, kas palēnām devās prom no kaujas lauka. Vai neesat redzējuši imperatoru? viņš caur asarām jautāja bez apdomās un nemaz nekaunēdamies savas raudāšanas. Bet braucēji sāka smieties un atteica: Kā nu ne, rau, tais krūmos šis patlaban drātē tavu māsu! un viens iepūta savā taurē, izvilinādams no tās piedauzīgu pļērcienu.

Tie bija runājuši pa smieklam, bet Bodolīno ieskatījās arī tai krūmājā. Tur bija līķu kaudzīte trīs kņūpus ar seju uz leju sakrituši pār ceturto, kas gulēja uz muguras. Bodolīno pavēla nost trīs virsējos un zem tiem ieraudzīja sarkanu bet sarkanu no asinīm bārdu. Tas bija Frīdrihs. Bodolīno tūlīt saprata, ka imperators ir dzīvs, jo pār viņa pavērtajām lūpām izlauzās kluss vaids. Viņam bija ievainojums augšlūpā, kas joprojām asiņoja, un prāvs pampums uz pieres virs kreisās acs, abās rokās viņš vēl bija sažņaudzis pa duncim, kā cilvēks, kurš, jau zaudēdams samaņu, tomēr vēl pratis nodurt tos trīs nožēlojamos, kuri bija klupuši viņam virsū, lai piebeigtu līdz galam.

Bodolīno pacēla viņa galvu, notīrīja viņam seju, sauca viņu vārdā, un Frīdrihs atvēra acis un jautāja, kur gan nokļuvis. Bodolīno viņu iztaustīja, lai saprastu, vai viņam nav citu ievainojumu. Frīdrihs sāpēs iekliedzās, kad Bodolīno aizskāra viņa pēdu, varbūt bija taisnība, ka zirgs kādu gabalu bija vilcis viņu pa zemi, izmežģot viņam kājas potīti. Kamēr Frīdrihs turpināja prašņāt, kur atrodas, Bodolīno viņu pieslēja stāvus. Frīdrihs viņu beidzot pazina un apskāva.

Mans kungs un tēvs, teica Bodolīno, tagad sēdies manā zirgā, tu nedrīksti piepūlēties. Mums jādodas uz priekšu piesardzīgi, jo, kaut arī jau satumsis, tuvumā vēl ir līgas kareivju vienības. Mūsu vienīgā cerība ir tā, ka viņi jau nonākuši kādā ciemā un līksmojas, jo man šķiet es gan negribu tevi aizvainot -, ka viņi šodien uzvarēja. Tomēr daži varbūt palikuši tepat un meklē savus kritušos. Mums vajadzēs lavīties pa mežiem un gravām, izvairoties no ceļiem, līdz sasniegsim Pāviju, kur droši vien jau būs patvērušies tavējie. Tu zirga mugurā vari arī gulēt, es uzmanīšu, lai tu nenokrīti.

Un kurš tad uzmanīs tevi, lai tu pats iedams neaizmiedz? jautāja Frīdrihs un samocīti pasmaidīja. Tad viņš teica: Man sāp, kad es smejos.

Redzu, ka tu jau jūties labāk, teica Bodolīno.

Viņi gāja visu nakti, tumsā kājas ķērās aiz saknēm un pinās zemajos krūmos, un tikai vienreiz viņi tālumā ieraudzīja ugunis un apmeta lielu līkumu, lai no tām izvairītos. Pa ceļam, lai nezaudētu modrību, Bodolīno runāja, un Frīdrihs palika nomodā, lai palīdzētu palikt nomodā Bodolīno.

Cauri ir, teica Frīdrihs, šīs sakāves apkaunojumu es nespēšu pārdzīvot.

Tas bija tikai nožēlojams kautiņš, mans tēvs. Turklāt visi tevi uzskata par mirušu, bet, lūk, tu atkal parādīsies kā Lācars, kas cēlies no kapa, un to, kas šķita sakāve, tagad visi piesauks kā brīnumu, dziedot Te Deum.

Patiesībā Bodolīno tikai centās mierināt ievainotu un pazemotu vecu vīru. Šodien bija sagrauts impērijas gods, kur nu vairs runāt par rex et sacer dos. Ja nu vienīgi Frīdrihs atgrieztos arēnā, jaunas slavas spožuma apmirdzēts. Un te nu gribot negribot Bodolīno domas atkal vērsās pie Otona izteikumiem un Priestera vēstules.

Redzi, mans tēvs, no šiem notikumiem tev beidzot vajadzētu ko mācīties, viņš teica.

Un ko tad tu gribētu man mācīt, mans gudrais kungs?

Tev nav jāmācās no manis, Die's pasarg, bet no pašām debesīm. Tev vajadzētu pienācīgi novērtēt to, ko teica bīskaps Otons. Jo vairāk tu nopūlēsies ar šo Itāliju, jo dziļāk iestigsi nav iespējams valdīt kā imperatoram zemē, kur valda arī pāvests, un cīņā ar šejienes pilsētām tu vienmēr zaudēsi, jo tu gribi vest tās pie kārtības, kas ir mākslīgi radīta, bet tās turpretī grib dzīvot nekārtībā, tas ir, atbilstoši dabai vai, kā teiktu Parīzes filosofi, yle stāvoklī, sākotnējā haosā. Tev jāvēršas uz austrumiem, vēl tālāk aiz Bizantijas; tev jānes savas impērijas karogs uz kristīgajām zemēm, kas plešas viņpus neticīgo pagānu karalistēm, un tev jāapvieno spēki ar vienīgo un īsto rex et sacerdos, kurš tur valda jau kopš Austrumu Gudro laikiem. Vienīgi tad, kad tu būsi noslēdzis savienību ar viņu un viņš būs zvērējis tev uzticību un paklausību, tu varēsi atgriezties Romā un runāt ar pāvestu kā ar savu sulaini, bet ar Francijas un Anglijas karaļiem kā ar saviem zirgu puišiem. Vienīgi tad tie, kuri tevi šodien pieveica, atkal no tevis baidīsies.

Frīdrihs jau bija piemirsis Otona teikto, un Bodolīno vajadzēja viņam to atgādināt. Atkal tas Priesteris? Frīdrihs teica. Vai viņš patiešām pastāv? Un kā gan es ar visu karaspēku varētu doties viņu meklēt? Tad jau mani iesauktu par Frīdrihu Trako un ar šādu vārdu atcerētos nākamajos gadsimtos.

Nē, tā nenotiktu, ja visu kristīgo valstu kancelejās, arī Bizantijā, nonāktu vēstule, ko Priesteris Jānis raksta tev un tikai tev un kurā viņš tevi uzrunā kā līdzīgs līdzīgu un aicina tevi apvienot jūsu abu impērijas.

Un Bodolīno, kurš Priestera Jāņa vēstuli gandrīz pilnībā zināja no galvas, sāka to skandēt Frīdriham un izskaidroja viņam arī to, kas ir kristīgās pasaules visvērtīgākā relikvija, kuru Priesteris viņam sūta kādā lādē.

Bet kur ir šī vēstule? Vai tev ir tās noraksts? Vai tik to neesi sacerējis tu pats?

Es to pārrakstīju labā latīņu valodā, sasaistīju kopā pa pasauli izkaisītās drumslas no vēsts, par kuru gudri vīri zināja un runāja jau sen, bet neviens viņus neuzklausīja. Taču viss, kas teikts šajā vēstulē, ir patiess kā evaņģēlijs. Ja jau tu tā vēlies, varu atzīt, ka pats es piegudroju klāt vienīgi to, ka vēstule ir rakstīta tieši tev.

Un šis Priesteris varētu man uzdāvināt to kā tu tur teici Gradālu, kurā bija satecējušas Mūsu Kunga asinis? Protams, tā būtu pēdējā un augstākā iesvaidīšana… čukstēja Frīdrihs.

Tā šajā naktī reizē ar Bodolīno likteni tika izlemts arī viņa imperatora liktenis, un neviens no abiem vēl nezināja, kādu nākotni izvēlējušies.

Joprojām sapņodami par tālo valstību, pret rītausmu viņi kāda grāvja malā atrada zirgu, kas bija aizbēdzis no kaujas lauka un vairs neprata atrast ceļu atpakaļ. Ar diviem zirgiem, kaut arī pa nomaļiem celiņiem un takām, ceļš uz Pāviju tomēr bija daudz ātrāks. Drīz viņi sastapa arī impērijas kareivju bariņus, kas atkāpās, un karavīri pazina savu kungu un sveica viņu ar prieka saucieniem. Kareivji bija izsirojuši tuvējos ciemus, tāpēc viņiem bija, ar ko pamielot savu valdnieku un Bodolīno, un daži aizsteidzās straujāk uz priekšu, lai pārējiem, kas jau bija nonākuši tālāk, ziņotu, ka valdnieks ir dzīvs. Pēc divām dienām Frīdrihs sasniedza Pāvijas vārtus, un viņu jau bija apsteigusi priecīgā vēsts, imperatoru ar vislielāko godu sagaidīja visi pilsētas ievērojamākie vīri un viņa galminieki, joprojām nespēdami ticēt savām acīm.

Tur viņus gaidīja arī Beatrise, jau ietērpušies sēru drānās, jo bija saņēmusi ziņu, ka viņas vīrs ir miris. Pie rokas viņa turēja abus savus dēlus Frīdrihu, kurš bija jau divpadsmit gadus vecs, bet izskatījās uz pusi jaunāks, jo kopš dzimšanas vārguļoja un slimoja, un Heinrihu, kurš savukārt bija mantojis visu sava tēva spēku, bet šai dienā nemitīgi raudāja un prašņāja, kas noticis. Beatrise iztālēm saredzēja Frīdrihu, šņukstēdama metās viņam pretī un kaislīgi apskāva. Bodolīno viņa pamanīja tikai tad, kad Frīdrihs pavēstīja, ka esot dzīvs, tikai pateicoties viņam, nu Beatrise koši piesarka, tad nobālēja, tad sāka raudāt un beidzot pastiepa roku un uzlika to Bodolīno uz sirds, un lūdza debesis, lai tās viņu atalgo par visiem viņa labajiem darbiem, un sauca viņu par dēlu, draugu, brāli.

Tieši šai brīdī, Nikētas kungs, teica Bodolīno, es sapratu, ka, izglābdams sava kunga dzīvību, esmu dzēsis savu parādu. Bet tieši tāpēc es vairs nebiju brīvs mīlēt Beatrisi. Un atklāju, ka viņu vairs nemīlu. Tā bija kā aprētojusi brūce, Beatrisi redzot, man prātā nāca tīkamas atmiņas, bet es vairs nedrebēju pie visām miesām. Sapratu, ka tagad es spētu uzturēties viņai līdzās un nejust mokas, spētu doties no viņas projām un nejust sāpes. Varbūt es beidzot biju pieaudzis un manī bija noplakusi visa jaunības degsme. Taču tas mani nesāpināja, mani pārņēma vienīgi vieglas skumjas. Jutos kā balodis, kas vēl nesen ūbojis bez rimas, bet nu riesta laiks bija galā. Vajadzēja celties spārnos, laisties prom pāri jūrai.

Tu vairs nebiji balodis, tu biji kļuvis par bezdelīgu.

Vai dzērvi.

## 16  Bodolīno sapinas Zosimas viltus valgos

Sestdienas rītā atnāca Pevere un Grillo un pavēstīja, ka Konstantinopolē pamazām atgriežas kārtība. Ne tikai tāpēc, ka bija pierimusi piligrimu kāre laupīt, bet drīzāk tāpēc, ka to vadoņi bija atjēguši, ka viņu kareivji ir piesavinājušies arī daudzas un godājamas relikvijas. Varēja piemiegt acis un izlikties nemanām, ka pievākts kāds baznīcas trauks vai damasta tērps, taču relikvijas nedrīkstēja izkaisīt pa pasauli. Tāpēc dodžs Dandolo deva rīkojumu, ka visiem līdz šim brīdim nolaupītajiem vērtīgajiem priekšmetiem jātiek nogādātiem uz Svētās Sofijas katedrāli, lai tos varētu godīgi sadalīt. Un tas galvenokārt nozīmēja to, ka labumi tiks dalīti starp piligrimiem un venēciešiem, kuri bija atgādājuši krusta karotājus pāri jūrai, bet vēl nebija saņēmuši pilnu samaksu. Pēc tam tiktu aprēķināta katras vērtslietas vērtība sudraba markās, un tad bruņinieki saņemtu četras daļas, jātnieku seržanti divas daļas un kājnieku seržanti vienu. Var iztēloties, kā šos jaunumus uzņēma parastie kareivji, kurus bija nolemts atstāt tukšā.

Klīda baumas, ka Dandolo sūtīti vīri jau savākuši četrus apzeltītos bronzas zirgus no Hipodroma, lai nogādātu tos Venēcijā, un visi bija nemierā ar šādu rīcību. Par atbildi Dandolo tikai pavēlēja pārmeklēt visu kārtu kareivjus un labi pārbaudīt arī viņu mitekļus Perā. Pie kāda no grāfa Senpola bruņiniekiem tika atrasts mazs flakoniņš. Bruņinieks apgalvoja, ka tās esot zāles, kas jau izkaltušas, bet, kad pudelīti sakustināja un sasildīja plaukstu siltumā, bija redzams, ka pulveris pārvēršas sarkanā šķidrumā, un tās acīmredzot bija asinis, kas izplūdušas no brūces Mūsu Kunga sānos. Bruņinieks kliedza, ka esot šo relikviju godīgi nopircis no kāda mūka, pirms vēl sākusies pilsētas izlaupīšana. Taču, lai rādītu audzinošu piemēru citiem, nelaimīgo turpat uz vietas pakāra, pakabinājuši viņam kaklā zobenu un ģerboni.

Šis izbolīja acis kā menca, teica Grillo.

Nikēta skumji uzklausīja šos jaunumus, bet Bodolīno izskatījās apjucis, it kā tā būtu viņa vaina, un tūlīt pacentās griezt sarunu uz citu pusi un jautāja, vai nav pienācis īstais brīdis pamest pilsētu.

Vēl valda liels juceklis, atbildēja Pevere, un jābūt ļoti uzmanīgiem. Uz kurieni tu gribi doties, Nikētas kungs?

Uz Selimbriju, kur mums ir uzticami draugi, kas varēs uzņemt mūs savā namā.

Tikt uz Selimbriju, tas nebūs nemaz tik vienkārši, teica Pevere. Selimbrija ir rietumos, netālu no Garajiem Mūriem. Pat ja jums būtu mūļi, ceļā tik un tā paietu vismaz trīs dienas vai pat vairāk, jo līdzi jāved sieviete uz grūtām kājām. Un nav ko domāt šķērsot pilsētu ar veselu varzu mūļu tu izskatītos pēc turīga vīra, un piligrimi tev uzkristu bariem kā mušas. Tātad jājamlopus vajadzēja sagatavot ārpus pilsētas, bet pašiem pilsētu šķērsot kājām. Vajadzētu virzīties gar Konstantīna sienu un izvairīties no piekrastes, kur vienmēr drūzmējas visvairāk ļaužu, tad būtu jāapmet līkums ap Svētā Motija baznīcu un jāiziet no pilsētas pa Pēges vārtiem Teodosija mūros.

Maz ticams, ka tiksiet cauri sveikā un kāds jūs neaizturēs, teica Pevere.

Ē, ne nu kur tiksiet, nekā, novilka Grillo, redzot visus šiten tos sievišķus, piligrimiem mutē saskries slienas.

Bija vajadzīga vesela diena, lai sagatavotu ceļam jaunākās sievietes. Nevarēja taču atkal tēlot spitālīgos, jo piligrimi jau ar' bija attapuši, ka spitālīgie pa šo pilsētu apkārt neklejo. Tāpēc meitenēm uz sejas vajadzēja izveidot sarkanus plankumus un kreveles, lai viņas izskatītos kašķa apsēstas un lai, uz viņam paskatoties, piligrimiem zustu katra kāre. Un vēl visam šim ļaužu pulkam bija nepieciešams ēdamais trijām ceļā pavadāmām dienām, jo ar tukšu vēderu tālu neaiziesi. Dženovieši apņēmās sagatavot grozus ar scripilita, savu lēcu miltu cepto putru, un kraukšķošiem un plāniem lēcu plāceņiem, ko var sagriezt strēmelēs, un tad vēl tik vajag tiem uzkaisīt nedaudz piparu, un sanāk īsts gardums, ar ko var barot kaut lauvas, daudz labāks par asiņainiem cepešiem; un tad vēl fugassa, gabalus, aizdarītus ar ķiplokiem, eļļu, salviju, sieru un sīpoliem.

Nikētam šie barbaru ēdieni negāja pie sirds, un, tā kā līdz aizceļošanai bija atlikusi viena diena, viņš nolēma to veltīt baudām izgaršot pēdējos izsmalcinātos kārumus, ko vēl varēja pagatavot Teofils, un uzklausīt pēdējos Bodolīno piedzīvojumus, jo viņam patiešām negribējās doties prom stāsta vissaistošākajā vietā, nezinot, kā tas beidzies.

Mans stāsts vēl ir pārāk garš, teica Bodolīno. Es noteikti došos jums līdzi. Šeit, Konstantinopolē, man nekas vairs nav darāms un katrs stūris manī raisa nepatīkamas atmiņas. Tu, Nikētas kungs, esi kļuvis par manu pergamentu, uz kura es rakstu daudz ko tādu, ko pats jau biju aizmirsis, es rakstu, it kā roka kustētos pati. Manuprāt, tiem, kas stāsta stāstus, vienmēr ir vajadzīgs kāds, kam tos stāstīt, vienīgi tad ir iespējams izstāstīt tos arī sev pašam. Vai tu atceries kad es rakstīju savas vēstules imperatorei, viņa nevarēja tās izlasīt? Varbūt es rīkojos muļķīgi, dodams tās lasīt draugiem, bet citādi šīm vēstulēm nebūtu jēgas. Un to brīdi, kad skūpstīju imperatori, to skūpstu es nekad nevienam neesmu varējis izstāstīt, un ilgus gadus atmiņas par to es nēsāju sevī, reizēm izbaudot, it kā tas būtu tavs medusvīns, bet reizēm sajūtot mutē indes garšu. Vienīgi pastāstījis par šo brīdi tev, es jutu, ka esmu no tā atbrīvojies.

Un kāpēc tu spēji to izstāstīt man?

Tāpēc, ka tagad, kad tev to stāstu, visi cilvēki, kuri bija iesaistīti šajos notikumos, jau ir miruši. Esmu palicis vienīgi es. Tagad tu man esi nepieciešams kā gaiss, ko elpoju. Es došos tev līdzi uz Selimbriju.

Tikko atguvies no Lenjāno gūtajiem ievainojumiem, Frīdrihs ataicināja pie sevis Bodolīno un impērijas kancleru Kristiānu fon Buhu. Ja jau bija nospriests uztvert Priestera Jāņa vēstuli nopietni, tad labāk ķerties pie šī jautājuma tūlīt. Kristiāns izlasīja pergamentu, ko Bodolīno viņam bija pasniedzis, un kā jau pieredzējis kanclers izteica dažus iebildumus. Rokraksts, viņaprāt, nebija liela valdnieka kancelejas cienīgs. Šai vēstulei vajadzēs apceļot visus galmus — pāvesta, Francijas, Anglijas, un tai būs jānonāk arī pie Bizantijas basileja, un tātad tai bija jābūt uzrakstītai tā, kā svarīgus dokumentus mēdz rakstīt visā kristīgajā pasaulē. Vēl viņš teica, ka nepieciešams laiks, lai izgatavotu zīmogus, kas patiešām izskatītos pēc zīmogiem. Gribot paveikt nopietnu darbu, viss jādara lēnām un mierīgi.

Bet kā lai nogādā šo vēstuli citu galmu kancelejās? Ja to tālāk pārsūtīs imperatora kanceleja, neviens tai neticēs. Kā nu ne Priesteris Jānis tev un tikai tev raksta privātu vēstuli, lai tu varētu viņu apciemot zemē, par kuras pastāvēšanu neviens nezina, bet tu ņem un izpaud to visiem, lippis et tonsoribus, nebaidoties, ka citi varētu tevi apsteigt un ierasties tur pirms tevis? Baumas par vēstuli noteikti bija jāizplata ne tikai tāpēc, lai pamatotu vēlāko ceļojumu uz Jāņa zemi, bet galvenokārt lai apstulbinātu visu kristīgo pasauli, bet visam bija jānotiek pamazām un klusītēm, it kā tiktu nodots visslepenākais noslēpums.

Bodolīno ierosināja iesaistīt savus draugus. Viņi varētu kļūt par aģentiem, kas neraisītu nekādas aizdomas, jo viņi taču ir mācīti vīri no Parīzes studium, nevis frīdriha ļaudis. Abduls varētu paslepus izplatīt vēstuli Svētās zemes karalistēs, Borons Anglijā, Kiots Francijā, un Rabi Solomons varētu to nogādāt jūdiem, kas dzīvoja Bizantijas impērijā.

Tā nu nākamos mēnešus aizņēma dažādie sagatavošanās darbi, un Bodolīno secināja, ka vada veselu skriptoriju, kurā darbojās visi viņa vecie biedri. Frīdrihs laiku pa laikam apvaicājās pēc jaunumiem. Viņš pieprasīja, lai vēstulē skaidrāk būtu izteikti solījumi dāvināt viņam Gradālu. Bodolīno Frīdriham izskaidroja iemeslus, kuru dēļ par dāvanu vajadzēja izsacīties miglaini, bet viņš ievēroja, ka šis karaliskās un reliģiskās varas simbols imperatoru ir savaldzinājis.

Kamēr viņi pamazām apsprieda ar vēstuli saistītos jautājumus, Frīdriham uzbruka jaunas rūpes. Viņš bija spiests samierināties un meklēt izlīgumu ar pāvestu Aleksandru III. Redzot, ka visa pārējā pasaule tik un tā neuztver nopietni impērijas ielikteņus antipāvestus, tika nolemts, ka imperators piekritīs apliecināt Aleksandram cieņu un atzīt viņu par vienīgo un īsteno Romas pāvestu un tas bija daudz; toties pāvestam atdošus bija jāapņemas vairs nesniegt nekādu atbalstu Lombardijas pilsētām un tas bija vēl vairāk. Un, risinot šīs smalkās intrigas, Frīdrihs un Kristiāns sāka prātot vai būtu vērts atkal provocēt pāvestu, kārtējo reizi piesaucot sacerdotium un imperium, laicīgās un pasaulīgās varas, vienotību? Bodolīno ar pūlēm valdījās, taču nevarēja neko iebilst pret šo vilcināšanos.

Turklāt Frīdrihs atrāva Bodolīno no viņa iecerēm un ar ļoti smalkiem un slepeniem uzdevumiem 1177. gada aprīlī aizsūtīja uz Venēciju. Tur jūlijā bija paredzēts tikties pāvestam un imperatoram, un tagad vajadzēja piesardzīgi nokārtot dažādas šīs tikšanās detaļas. Izlīguma ceremonijai bija jābūt izplānotai līdz pēdējam sīkumam, un to nedrīkstēja traucēt nekādas nejaušības.

Īpašas bažas Kristiānam sagādāja jūsu basilejs, kurš, gribēdams izjaukt šo tikšanos, varētu mēģināt izraisīt tautas nemierus. Tu droši vien zini, ka Manuēls Komnēns jau ilgāku laiku pūlējās vienoties ar pāvestu, bet Aleksandra un Frīdriha jaunā savienība noteikti izjauca viņa plānus.

Jā, sagrāva tos uz visiem laikiem. Jau desmit gadus Manuēls piedāvāja pāvestam atkalapvienot abas baznīcas: viņš atzītu Romas pāvesta reliģiskās varas pārākumu, savukārt pāvests atzītu Bizantijas basileju par vienīgo un īsteno Romas imperatoru gan pār Austrumiem, gan pār Rietumiem. Bet ar šādu līgumu Aleksandrs neiegūtu diez ko daudz ietekmes Konstantinopolē, neatbrīvotos no Itālijā traucējošā Frīdriha, turklāt varbūt izraisītu citu Eiropas valdnieku satraukumu. Tāpēc viņš izvēlējās pašam izdevīgāko savienību.

Taču tavs valdnieks uz Venēciju atsūtīja savus spiegus. Viņi uzdevās par mūkiem…

Ļoti iespējams, ka viņi patiešām bija mūki. Mūsu impērijā baznīcas cilvēki strādā sava basileja labā, nevis pret viņu. Bet, cik nu es varu spriest, tu taču atceries, ka tolaik es vēl nebiju galmā, uz Venēciju neviens netika sūtīts, lai izraisītu jukas. Manuēls bija samierinājies ar nenovēršamo. Varbūt viņš vienkārši vēlējās saņemt sīkas ziņas par notiekošo.

Nikētas kungs, tu esi bijis nez kādu noslēpumu logotēts un noteikti zini: kad sastopas pretējo pušu spiegi, kuriem uzticēts risināt vienas un tās pašas intrigas, ir gluži dabiski, ja viņi iedibina sirsnīgas draudzības attiecības un cits citam uztic savus noslēpumus. Tā viņiem nav jānopūlas izvilināt pretinieku noslēpumus un nav jābaidās, ka pretinieki slepus izvilinās viņējos, turklāt, atgriezušies pie tiem, kas viņus sūtījuši, viņi saņems uzslavas par labi paveiktu darbu. Un tā notika arī ar mums un šiem mūkiem: mēs tūlīt cits citam atklājām, kāpēc esam tur ieradušies, mums bija uzticēts izspiegot viņus, bet viņiem mūs; un pēc tam mēs kopā pavadījām jaukas dienas.

Piesardzīgs un pieredzējis valdības vīrs laikus apzinās, ka tā notiks. Bet ko citu lai viņš darītu? Viņš nevar pats tieši izjautāt svežzemju spiegus, kurus turklāt nepazīst, un tie jau viņam neko neteiktu. Tāpēc viņš sūta savus spiegus, kuri drīkst pretiniekam atklāt mazvērtīgus noslēpumus, tā viņš noskaidro to, kas viņam būtu jāzina un ko visi citi, izņemot viņu, parasti jau zina, teica Nikēta.

Starp šiem mūkiem bija tāds Zosima no Halkedonas. Mani satrieca viņa kalsnā seja, kurā nemitīgi šaudīgas acis gailēja kā divas ogles, gluži vai metot atspīdumus kuplā, melnā bārdā un ļoti garos matos. Kad viņš runāja, šķita, ka viņš sarunājas ar pašu krustā sisto, kas noasiņo turpat pāris sprīžu attālumā…

Pazīstu šo mūku paveidu, mūsu klosteri ir pilni ar tādiem. Viņi mirst ļoti jauni, no spēku izsīkuma…

Viņš gan ne. Savu mūžu neesmu redzējis otru tik negausīgu rīmu. Kādu vakaru es pat paņēmu viņu līdzi, kad devos uz divu kurtizāņu namu, tu varbūt zini, ka Venēcijas kurtizānes ir īpaši izslavētas kā šīs mūžsenās mākslas kopējas. Ap trijiem naktī es jau biju piedzēries un gāju prom, bet viņš palika, un vēlāk viena no meitenēm man stāstīja, ka viņām nekad agrāk nav nācies noņemties ar tik nepiesātināmu velnu.

Pazīstu šo mūku paveidu, mūsu klosteri ir pilni ar tādiem. Viņi mirst ļoti jauni, no spēku izsīkuma…

Bodolīno un Zosima kļuva ja ne par draugiem, tad vismaz par biedriem izpriecās. Viņu draudzīgās attiecības aizsākās, kad pēc pirmās pamatīgās kopīgās iedzeršanas Zosima briesmīgi un dievzaimojoši nolamājās un teica, ka šonakt būtu gatavs atdot visus Hēroda sarīkotās nevainīgo bērniņu apkaušanas upurus par vienu meiču, kura nebūtu pārāk tikla. Uz jautājumu, vai tad to māca Bizantijas klosteros, Zosima atbildēja: Kā mācīja svētais Bazīlijs, ir tikai divi dēmoni, kas var jaukt cilvēka prātu, netiklības dēmons un lamāšanās dēmons. Taču otrais no tiem darbojas visai īsu brīdi, bet pirmais, ja vien nesatrauc domas ar kaislības spēku, netraucē Dieva apcerei. Un viņi tūdaļ devās apliecināt padevību (bez kaislības) netiklības dēmonam, un Bodolīno drīz ievēroja, ka ikkatram dzīves gadījumam Zosimam krājumā ir kāds teologa vai eremīta izteikums, kas viņam ļāva būt mierā pašam ar sevi.

Citu reizi, kad viņi atkal kopā dzēra, Zosima slavināja Konstantinopoles brīnumus. Bodolīno bija kauns, jo viņš Zosimam varēja pastāstīt tikai par Parīzes šaurajām ieliņām, kas bija pilnas ar mēsliem, jo ļaudis naktspodus izgāza taisni pa logu, vai par Tanaro duļķainajiem ūdeņiem, kas nekādi nevarēja sacensties ar Propontīdas zeltainajiem viļņiem. Viņš nevarēja Zosimam stāstīt pat par mirabilia urbis Mediolani, jo frīdrihs visus šos brīnumus bija licis nopostīt. Bodolīno nezināja, kā biedru apklusināt, un, lai viņu pārsteigtu, parādīja viņam Priestera Jāņa vēstuli kā sacīdams, ka vismaz kaut kur pasaulē ir impērija, salīdzinājumā ar kuru Bizantija ir nožēlojams nostūris.

Zosima izlasīja pirmo rindu un tūlīt neticīgi noprasīja: Presbyter Johannes ? Kas tas tāds?

Tu to nezini?

Laimīgs ir tas, kurš sasniedzis tādu neziņu, par kuru tālāk nav ļauts doties.

Tu vari doties tālāk. Lasi, lasi.

Un viņš lasīja, un viņa acis iekvēlojās arvien spožāk, tad viņš nolika pergamentu malā un vienaldzīgi teica: Nuja, Priesteris Jānis. Protams, savā klosterī esmu lasījis daudzus ceļojumu aprakstus, ko sarakstījuši tie, kas apmeklējuši viņa karalisti.

Tā nu es tev ticēšu! Pirms tu izlasīji šo vēstuli, tu pat nezināji, kas šis Jānis ir.

Dzērves, kaut arī neprot rakstīt, savā lidojumā iezīmē debesīs burtus. Šī vēstule runā par kādu Priesteri Jāni un melo, tomēr tā vēsta par karalisti, kura patiešām pastāv un kuru ceļojumu aprakstos, ko esmu lasījis, sauc par Indiju Pavēlnieka valsti.

Bodolīno bija gatavs saderēt, ka šis blēdis savu sakāmo izzīž no pirksta, bet Zosima tikai runāja tālāk, neļaudams viņam ilgi šaubīties.

Šis Pavēlnieks no kristītiem ļaudīm pieprasa trīs lietas: sirdī taisnu ticību, valodā atklātību un pie miesas atturību. Tavu vēstuli nekādi nevar būt rakstījis Indiju Pavēlnieks, jo te ir pārāk daudz neprecizitāšu. Piemēram, te ir minēti daudzi pārsteidzoši tās zemes radījumi, bet noklusēti ir… ļauj man padomāt… re, piemēram, nav pieminēti methagllinarii, thinsiretae un cametheterni.

Un kas tie tādi ir?

Kas tie ir?! Tu nezini, kas notiek ar ceļiniekiem, kas ierodas Priestera Jāņa zemē? Tur ikviens vispirms ceļā sastop kādu thinsireta, un, ja nav gatavs stāties tai pretī un cīnīties, tad… šņak, ņam… tā viņu aprij vienā kampienā. Jā, tā tev nav zeme, līdz kurai tu vari nokļūt vienkārši, kā, piemēram, līdz Jeruzalemei, kur labākajā gadījumā tu ceļā satiec vienu kamieli, vienu krokodilu un pāris ziloņu, un viss ej tik mierīgs tālāk. Turklāt vēstule man šķiet aizdomīga arī tāpēc, ka tā dīvainā kārtā ir adresēta tavam imperatoram, nevis mūsu basilejam, nevajadzētu aizmirst, ka šī Jāņa zeme atrodas daudz tuvāk Bizantijas, nevis latīņu impērijai.

Tu runā tā, it kā zinātu, kur tā atrodas.

Es nezinu, kur tieši tā atrodas, bet es mācētu turp nokļūt, jo, kas zina mērķi, zina arī ceļu.

Tad kāpēc neviens no jums, romniekiem, vēl nav tur bijis?

Kurš tev teicis, ka neviens nekad nav mēģinājis tur nokļūt? Es tev varētu pateikt, ka basilejs Manuēls iebruka Ikonijas sultāna zemēs tieši tāpēc, lai pavērtu sev ceļu uz Indiju Pavēlnieka valstību.

Tu varētu man to teikt, bet es tev neticētu.

Mūsu vareno, slavas apvīto karaspēku sakāva tieši tais zemēs, Miriokefalā, pirms diviem gadiem. Un tātad, iekams mūsu basilejs uzsāks jaunu karagājienu, paies vēl krietns laiks. Bet, ja manā rīcībā būtu daudz naudas un pulks labi bruņotu vīru, kas gatavi stāties pretī tūkstošiem grūtību, es, zinot, kādā virzienā jāvērš meklējumi, varētu doties ceļā. Un tālāk, pa ceļam var izjautāt iezemiešus un sekot viņu norādījumiem… Un tad būtu arī daudz zīmju, kas liecinātu, ka esi uz pareizā ceļa, drīz vien tu ievērotu kokus, kas aug tikai tais zemēs, un satiktu dzīvniekus, kas mājo tikai tur, piemēram, kā jau es teicu, methagllinarii.

Lai dzīvo methagallinarii! iesaucās Bodolīno un pacēla kausu. Un Zosima viņam ierosināja kopīgi pacelt kausus par Priestera Jāņa karalisti. Tad viņš aicināja iedzert par Manuēla veselību, un Bodolīno atbildēja, ka iedzers mīļuprāt, bet tikai tad, ja Zosima iedzers uz Frīdriha veselību. Pēc tam viņi uzdzēra veselības pāvestam, Venēcijai, abām kurtizānēm, kuras bija iepazinuši pirms dažām dienām, un beidzot Bodolīno sabruka pirmais un, nolicis galvu uz galda, migdams vēl dzirdēja, kā Zosima, smagi veldams vārdus, svepst: Lūk, kāda ir mūka dzīve: neizrādīt ziņkārību, nestaigāt vienus ceļus ar netaisno, nepalaist rokas…

Nākamajā rītā Bodolīno ar vēl stīvu mēli teica: Zosim, tu esi krāpnieks. Tev nav nekādas saprašanas par to, kur meklējams tas tavs Indiju Pavēlnieks. Tu, redz, dosies ceļā, kurp deguns rāda, un, kad tev kāds teiks, klau, es tur redzēju vienu methagallinario, tu tūlīt metīsies uz to pusi un acumirklī nonāksi pie pils, kas celta tikai no dārgiem akmeņiem, un tur tu ieraudzīsi kādu veci un teiksi šim: laba diena, Priesteri Jāni, kā labi klājas? Tādas muļķības tu vari stāstīt savam basilejam, ne jau man!

Bet man būtu laba karte, atbildēja Zosima, pamazām vērdams vaļā acis.

Bodolīno iebilda, ka arī ar labu karti ceļš joprojām būtu neskaidrs un grūti atrodams, jo, kā visiem zināms, kartes nav precīzas jo īpaši tās, kas ataino vietas, kur labākajā gadījumā varbūt bijis tikai Aleksandrs Lielais, bet pēc viņa vairs neviens cits. Un tad viņš, cik labi vien prazdams, uzzīmēja Abdula reiz zīmēto karti.

Zosima sāka smieties. Protams, ja Bodolīno piekrīt ķecerīgajiem un perversajiem uzskatiem, ka Zeme ir lode, tad viņam nemaz nav vērts uzsākt savu ceļojumu.

Vai nu tu uzticies Svētajiem Rakstiem, vai arī tu esi pagāns, kurš domā tāpat, kā domāja vēl pirms Aleksandra laikiem, turklāt Aleksandrs pat nav jēdzis atstāt mums kaut vienu karti. Svētajos Rakstos ir teikts, ka ne tikai Zeme, bet arī viss universs ir veidots tabernākula formā, pareizāk, Rakstos ir lasāms, ka Mozus uzbūvēja savu tabernākulu jeb šķirstu, precīzi atveidodams visas pasaules formu no zemes līdz debesu velvei.

Bet senatnes filosofi…

Senatnes filosofi, kurus vēl nebija apgaismojis Mūsu Kunga vārds, bija izgudrojuši antipodus, bet Apustuļu Darbos ir teikts, ka Dievs no viena cilvēka ir licis celties mūsu cilvēku dzimumam, lai tas apdzīvotu visu zemes virsu — virsu, nevis apakšu vai kādu citu neesošu daļu. Un Lūkas evaņģēlijā ir teikts, ka Kungs deva apustuļiem spēju staigāt pār čūskām un skorpioniem un "staigāt pār" nozīmē staigāt virs, nevis apakš kaut kā. Turklāt, ja Zeme būtu apaļa lode un karātos tukšumā, tad nebūtu ne augšas, ne apakšas un tātad nevienam ceļam nebūtu ne virziena, ne jēgas. Kurš domāja, ka debesis ir lode? Haldiešu grēcinieki Bābeles torņa galā cik nu augstu tie paguva to uzsliet, ļaudamies maldīgajām bailēm, ko tiem iedvesa pāri izliekušās debesis! Vai gan kāds Pitagors vai Aristotelis ir spējis sludināt mirušo augšāmcelšanos? Un vai gan tādi ģeķi kā viņi būtu spējuši izprast Zemes formu? Tāda lodveida Zeme it kā ļautu noteikt, kad saule ausīs un kad rietēs, vai arī aprēķināt dienu, kurā iekritīs Lieldienas, taču visvienkāršākie un pazemīgākie ļaudis, kas nav studējuši ne filosofiju, ne astronomiju, tikpat labi zina, kad saule aust un riet saskaņā ar gadalaikiem, un dažādās zemēs tie vienādi nosaka Lieldienu laiku, nekad nekļūdoties. Vai gan nepieciešams pārzināt citu ģeometriju kā vien to, kura zināma labam galdniekam, un citu astronomiju kā vien to, kuru zina zemnieks, kurš sēj un novāc ražu? Un vispār par kādiem senatnes filosofiem tu man te runā? Vai tad jūs, latīņi, maz pazīstat Ksenofanu no Kolofonas, kurš, kaut arī uzskatīja, ka Zeme ir bezgalīga, tomēr noliedza, ka tai būtu lodes forma? Nezinātājs var teikt, ka, pieņemot uzskatus par Zemes tabernākula formu, nebūtu iespējams izskaidrot saules aptumsumus vai ekvinokcijas. Tomēr mūsu Romas impērijā pirms daudziem gadsimtiem dzīvoja kāds dižens gudrais Kosma Indikopleists, kurš aizceļoja līdz pašai pasaules malai, un savā darbā Kristīgā topogrāfija. Viņš neapstrīdami pierādīja, ka Zemei patiešām ir tabernākula forma un ka vienīgi tā iespējams izskaidrot neskaidrākās parādības. Un tu gribi, lai Jānis, kristīgākais no valdniekiem, neticētu viskristīgākajai no topogrāfijām, kura ir ne tikai Kosmas sludināta, bet ierakstīta arī Svētajos Rakstos?

Bet es saku, ka mans Priesteris Jānis neko nezina par tava Kosmas topogrāfiju.

Tu pats man teici, ka Priesteris ir nestorietis. Tad zini, ka reiz nestoriešiem notika dramatiski strīdi ar citiem ķeceriem, monofizītiem. Monofizīti uzskatīja, ka Zemei ir lodveida forma, bet nestorieši uzskatīja, ka tā ir veidota kā tabernākuls. Ir zināms, ka arī Kosma bija nestorietis, katrā ziņā viņš bija Nestora skolotāja Teodora no Mopsuestijas sekotājs un visu mūžu cīnījās pret monofizītu ķecerību, ko pārstāvēja aleksandrietis Jānis Filopons, kurš bija pagānu filosofu, piemēram, Aristoteļa, piekritējs. Nestorietis bija Kosma, nestorietis ir Priesteris Jānis, tātad abi nevar neturēties pie ciešas pārliecības, ka Zeme ir veidota kā tabernākuls.

Pagaidi! To, ka gan tavs Kosma, gan mans Priesteris ir nestorieši, es neapstrīdu. Bet, ņemot vērā to, ka nestorieši, cik man zināms, maldās jautājumā par Jēzu un viņa māti, viņi tikpat labi varētu kļūdīties arī jautājumā par Visuma formu. Vai ne tā?

Nē. Tagad es tev minēšu savu vissmalkāko argumentu! Gribu pierādīt, ka tev ja vien tu gribi atrast Priesteri Jāni tik un tā ir jāvadās pēc Kosmas, nevis pēc pagānu topogrāfu uzskatiem. Uz mirkli pieļausim, ka Kosmas rakstītais ir kļūdains. Pat ja tā būtu, tik un tā tieši pie šiem kļūdainajiem uzskatiem ir turējušās un tiem ticējušas visas Austrumu tautas, kuras Kosma savā ceļojumā apmeklēja, citādi viņš šos uzskatus nebūtu pārņēmis. Tātad tais zemēs, aiz kurām atrodas Priestera Jāņa zeme, un noteikti arī pašas Jāņa valstības iemītnieki domā, ka Visumam ir tabernākula forma, un viņi mēra attālumus, robežas, upju straumes, jūru plašumus, piekrastes un līčus, nemaz nerunājot par kalniem, tieši saskaņā ar brīnumaino tabernākula zīmējumu.

Arī šis man nešķiet labs arguments, teica Bodolīno. Tas, ka viņi domā, ka dzīvo tabernākula, vēl nenozīmē, ka viņi tādā patiešām dzīvo.

Ļauj man pabeigt manus pierādījumus. Ja tu man jautātu, kā nokļūt Halkedonā, kur esmu dzimis, es tev ļoti labi prastu to izskaidrot. Varbūt es mērītu ceļā pavadāmās dienas citādi nekā tu vai sauktu par labo pusi to, kuru tu dēvē par kreiso, starp citu, man ir stāstījuši, ka saracēņi zīmējot kartes, kurās dienvidi atrodas augšā un ziemeļi apakšā, un tātad saule aust pa kreisi no zemēm, kas attēlotas kartē. Ja tu pieņemtu veidu, kādā es attēloju saules gaitu un pasaules formu, tad, sekodams maniem norādījumiem, tu noteikti nonāktu tur, kur gribu tev palīdzēt aizkļūt; taču manus norādījumus tu nesapratīsi, ja gribēsi vadīties pats pēc savām kartēm. Tātad, savu runu triumfējoši noslēdza Zosima, ja tu gribi sasniegt Priestera Jāņa zemi, tad tev jāizmano tāda pasaules karte, kādu lietotu Priesteris Jānis; bet tava karte nederētu pat tad ņem to vērā -, ja būtu pareizāka par viņējo.

Saprātīgie argumenti savaldzināja Bodolīno, un viņš lūdza, lai Zosima izskaidro, kā tad īsti Kosma (un attiecīgi arī Priesteris Jānis) redz pasauli. Nu nē, atteica Zosima, es labi zinu, kur atrast karti, bet kāpēc lai es to atdotu tev un tavam imperatoram?

Tu to atdotu vienīgi tad, ja viņš tev piešķirtu tik daudz zelta, ka tu varētu doties ceļā kopā ar pulku labi bruņotu vīru.

Tieši tā.

No šī brīža Zosima vairs neizpauda ne vārda par Kosmas karti, pareizāk, tikai reizēm, jau sasniedzis reibuma augstākās virsotnes, viņš par to neskaidri ieminējās, ar pirkstu vilkdams gaisā noslēpumainus lokus, bet tad strauji aprāvās, itin kā nejauši būtu pateicis jau pārāk daudz. Bodolīno tik ielēja viņam vīnu un uzdeva šķietami dīvainus jautājumus. Bet tad, kad būsim nonākuši netālu no Indijas un mūsu zirgi būs nodzīti, vai tad mums tālāk vajadzēs jāt ar ziloņiem?

Varbūt, atbildēja Zosima, jo Indijā mājo visi dzīvnieki, kas minēti tavā vēstulē, un vēl citi, bet zirgu gan tur nav. Taču zirgus viņi prot sagādāt, jo viņi tos ieved no Cinistas.

Un kas tā par zemi?

Tā ir zeme, uz kuru ceļotāji dodas meklēt zīda tārpus.

Zīda tārpus? Kas tie tādi?

Redzi, Cinistā ir atrodamas tādas pavisam mazas oliņas, kuras pieliek sievietēm pie krūtīm, un tur, siltumā, no tām izšķiļas mazi tārpiņi. Šos tārpus tad novieto uz jasmīna lapām, no kurām tie pārtiek. Kad tārpi ir paaugušies, viņi no sava ķermeņa izlaiž zīda pavedienus un ietinas tajos kā līķautā. Pēc tam tie kļūst par brīnišķīgiem, daudzkrāsainiem tauriņiem un pārplēš savu kūniņu. Pirms lidot prom, tēviņi no aizmugures savienojas ar mātītēm, un abi dzīvo bez ēšanas savu apskāvienu karstumā līdz pat nāvei, bet mātīte mirst, perēdama savas olas.

Man patiešām nebūtu vajadzējis uzticēties cilvēkam, kurš mēģina iestāstīt, ka zīdu iegūst no tārpiem, Bodolīno teica Nikētam. Viņš spiegoja sava basileja labā, taču bija gatavs doties meklēt Indiju Pavēlnieku arī par Frīdriha naudu. Kad viņš tur nokļūtu, mēs gan viņu vairs nekad neredzētu. Tomēr mani satrauca viņa izteikumi par Kosmas karti. Šī karte man tēlojās kā Bētlemes zvaigzne tikai tā norādīja ceļu uz pretējo pusi. Tā man būtu pavēstījusi, kā veikt Austrumu Gudro ceļojumu pretējā virzienā. Un tā, domādams, ka esmu viltīgāks par Zosimu, es centos viņu pamudināt vēl aizrautīgāk ļauties netikumiem, lai viņš apreibtu un kļūtu runīgāks.

Bet kas notika?

Izrādījās, ka viņš bija viltīgāks par mani. Kādu dienu viņš nozuda, un daži no viņa brāļiem man apgalvoja, ka viņš esot atgriezies Konstantinopolē. Viņš man bija atstājis atvadu vēstulīti. Tajā bija teikts: "Kā zivis mirst, ja paliek sausumā, tā mūki, ja pārlieku ilgi uzturas ārpus celles, vājina savu vienotību ar Dievu. Šajās dienās esmu kaltis grēka sausumā, ļauj man atkal atgūt avota veldzi."

Varbūt tā bija taisnība?

Nemaz ar ne. Viņš bija atklājis izdevību, kā noslaukt no sava basileja krietnu kaudzi zelta. Tā kaitēdams man.

## 17 Bodolīno atklāj, ka Priesteris Jānis raksta pārāk daudziem

Jūlijā Frīdrihs ieradās Venēcijā pa jūras ceļu, un no Ravennas līdz Kjodžai viņu pavadīja dodža dēls, tad viņš devās uz Svētā Nikolo baznīcu Lido, un svētdienā, 24. jūlijā Svētā Marka laukumā viņš krusta veidā nogūlās zemē pie Aleksandra kājām. Pāvests viņam palīdzēja piecelties un pārspīlēti izrādītā sirsnīgumā apskāva, un visi apkārt stāvošie dziedāja Te Deum. Tas patiešām bija īsts triumfs, kaut arī nebija saprotams, kurš no diviem ir triumfators. Katrā ziņā beidzās karš, kas bija ildzis astoņpadsmit gadus, un šajās dienās imperators parakstīja arī sešu gadu pamieru ar Lombardijas komūnu līgu. Frīdrihs bija tik apmierināts, ka nolēma uzkavēties Venēcijā vēl vienu mēnesi.

Jau bija pienācis augusts, kad vienu rītu Kristiāns fon Buhs sapulcināja Bodolīno un viņa biedrus un aicināja sev līdzi pie imperatora. Kad viņi bija nonākuši pie Frīdriha, Kristiāns ar dramatisku žestu pasniedza imperatoram pergamentu, ko no vienas vietas izraibināja zīmogi. Lūk, Priestera Jāņa vēstule, viņš teica, kuru es pa slepeniem ceļiem saņēmu no Bizantijas galma!

Vēstule? iesaucās Frīdrihs. Bet mēs taču to vēl neesam nosūtījuši!

Patiesi, šī nav vis mūsējā, bet cita. Tā nav rakstīta tev, bet gan basilejam Manuēlam. Visā pārējā gan tā sakrīt ar mūsējo.

Tātad šis Priesteris Jānis, pirms piedāvāt savienību man, piedāvājas to noslēgt ar romniekiem? pārskaities auroja Frīdrihs.

Bodolīno bija satriekts, jo labi zināja, ka pastāv tikai viena Priestera vēstule un to pašu bija sacerējis Bodolīno pats. Ja Priesteris dzīvoja šajā pasaulē, viņš, protams, būtu varējis uzrakstīt arī kādu vēstuli, tikai ne jau šo. Bodolīno lūdza, lai viņam ļauj apskatīt dokumentu, un, ātri pārskrējis tam ar acīm, teica: Vēstule pilnībā nesakrīt ar mūsējo, te ir nelielas atšķirības. Mans tēvs, ar tavu atļauju es gribētu to izpētīt uzmanīgāk.

Viņš kopā ar saviem draugiem devās prom, un viņi daudz reižu lasīja un pārlasīja vēstuli. Pirmkārt, tā joprojām bija latīņu valodā. Dīvaini, secināja Rabi Solomons, jo Priesteris taču to sūta grieķu basilejam. Un patiešām sākums skanēja tā:

Presbyter Johannes, pēc Dieva un Mūsu Kunga Jēzus Kristus gribas un vēlēšanās valdnieks pār valdītājiem, vēlē veselību un nebeidzamu dievišķās svētības baudīšanu Manuēlam, romnieku pārvaldītājam…

Otra dīvainība, teica Bodolīno, viņš uzrunā Manuēlu par romnieku pārvaldītāju, nevis par basileju. Tātad to noteikti nav rakstījis neviens no basileja galma grieķiem. To ir sarakstījis kāds, kurš neatzīst Manuēla tiesības.

Tātad, secināja Dzejnieks, to ir sarakstījis īstais Priesteris Jānis, kurš sevi uzskata par dominus dominantium, valdnieku pār valdītājiem.

Ejam tālāk, teica Bodolīno, es jums parādīšu vārdus un izteicienus, kuru mūsu vēstulē nebija.

Mūsu majestātei ir ticis ziņots, ka Tu augstā cieņā turot mūsu godību un ka Tevi esot sasniegušas vēstis par mūsu diženumu. Un esam uzzinājuši no mūsu apokrisārija, ka Tu gribot atsūtīt mums kaut ko tīkamu un priecējošu, kas ielīksmotu mūsu žēlsirdību. Būdams cilvēks, es labprāt pieņemu dāvanu un ar sava apokrisārija starpniecību sūtu Tev zīmi no savas puses, vēlēdamies uzzināt, vai Tu, tāpat kā mēs, seko taisnajai ticībai un vai it visā un vienmēr tici uz Mūsu Kungu Jēzu Kristu. Es jo labi zinu, ka esmu cilvēks, bet Tevi Tavi grieķeļi uzskata par dievu, kaut arī mums ir skaidri zināms, ka Tu esi mirstīgs un pakļauts cilvēciskajam sabrukumam. Mūsu dāsnuma neizmērojamībā aicinām Tevi darīt mums zināmu, ja Tev vajadzīgs kaut kas, kas varētu sagādāt Tev prieku, un pavēsti to mums gan ar mūsu apokrisāriju, gan ar savu jūtu apliecinājumu.

Te jau dīvainību ir pārāk daudz, teica Rabi Solomons, pirmkārt, viņš ar nicinājumu un necieņu izturas pret basileju un viņa grieķeļiem, daudz netrūkst līdz smagam apvainojumam; otrkārt, viņš lieto tādus vārdus kā apocrisarium, kas man šķiet grieķisks.

Tas grieķiski nozīmē sūtnis, teica bodolīno. bet klausieties, tur, kur mēs rakstījām, ka pie Priestera galda sēž Samarkandas metropolīts un Sūsas protohierejs, te rakstīts, ka tie ir protopapaten Sarmagantinum un archiprotopapaten de Susis. Un vēl starp karalistes brīnumiem viņš min arī assidios zāli, ar kuru varot izdzīt ļaunos garus. Atkal trīs grieķu vārdi.

Tātad, teica Dzejnieks, vēstuli ir rakstījis grieķis, kas pret grieķiem izturas nicīgi. Es nesaprotu.

Tostarp pergamentu rokās bija paņēmis Abduls. Te ir vēl citas atšķirības: tur, kur mēs pieminējām piparu ražas novākšanu, ir pievienotas vēl citas detaļas. Un šeit ir pierakstīts klāt, ka Jāņa valstībā ir maz zirgu. Un te, kur mēs salamandras tikai vienkārši pieminējām, tagad ir teikts, ka salamandras ir tādas kā tārpi un ietinas plānā apvalkā, līdzīgi kā tie tārpi, kuri auž zīdu, un tad pils sievietes šos apvalkus mazgājot, lai no tiem gatavotu karaliskas drānas un audumus, ko var mazgāt tikai verdošā ugunī.

Ko, ko? satraukts noprasīja Bodolīno.

Un visbeidzot, turpināja Abduls, sarakstā, kur uzskaitījām būtnes, kas mājo Priestera valstībā, līdzās ragainajiem cilvēkiem, fauniem, satīriem, pigmejiem un sumpurņiem ir parādījušies arī methagallinarii,cametheterni un thinsiretae tādus radījumus mēs nebijām minējuši.

Pie dievdzemdētājas jaunavas! iesaucās Bodolīno. Bet to stāstu par tārpiem man izklāstīja Zosima! Un tas bija Zosima, kurš man stāstīja, ka saskaņā ar Kosmas Indikopleista rakstīto Indijā neesot zirgu! Un tieši Zosima pieminēja tos metagallinārus un visus pārējos lopus! Ak šis maukas bērns! Ekskrementu trauks, melis, zaglis, liekulis, viltotājs un krāpnieks, nodevējs, laulības pārkāpējs, rīma, gļēvulis, izvirtulis, dusmās nesavaldīgais, ķeceris, nenoturīgais, slepkava un laupītājs, lādētājs, sodomīts, augļotājs, simonietis, nekromants, naida sējējs, kukuļņēmējs!

Ko viņš tev nodarījis?

Vai tad jūs vēl nesaprotat? Tai vakarā, kad es viņam parādīju vēstuli, viņš mani piedzirdīja un vēstuli norakstīja! Tad atgriezās pie sava sūda basileja un brīdināja viņu, ka Frīdrihs grasās pasludināt sevi par Priestera Jāņa draugu un mantinieku, un viņi uzrakstīja citu vēstuli, kas adresēta Manuēlam, un paguva to izplatīt ātrāk nekā mēs savējo! Lūk, kāpēc tur tik augstprātīgi runāts par basileju, tāpēc, lai neizskatītos, ka vēstule sacerēta turpat viņa kancelejā! Un tāpēc tajā ir arī tik daudz grieķu vārdu lai pierādītu, ka šis ir latīņu tulkojums no oriģināla, kuru Jānis sarakstījis grieķiski. Bet patiesībā tā ir palikusi latīņu valodā, jo tai ir jāpārliecina nevis Manuēls, bet gan latīņu karaļi un pāvests!

Ir vēl viena īpatnība, kam neesam pievērsuši uzmanību, ierunājās Kiots. Vai atceraties runas par Gradālu, kuru Priesteris itin kā gatavojās sūtīt imperatoram? Mēs gribējām saglabāt noslēpumainību un rakstījām tikai par kādu veram arcam… vai tu par to stāstīji zosimam?

Nē, atbildēja Bodolīno, to es noklusēju.

Tad, redzi, tavs Zosima ir uzrakstījis yeracam. priesteris sūta basilejam kaut kāduyeracam.

Un kas tas tāds ir? jautāja Dzejnieks.

To nezina pat Zosima, atbildēja Bodolīno. Ieskatieties mūsu oriģinālā: šajā vietā Abdula rokraksts ir grūti salasāms. Zosima nesaprata, par ko te ir runa, un nosprieda, ka tā ir kāda dīvaina un noslēpumaina dāvana, par kuru zināms tikai mums, lūk, kā izskaidrojams šis vārds. Ak, es nožēlojamais! Tā ir tikai mana vaina! Kāpēc es viņam uzticējos? Kāds kauns, kā es to izstāstīšu imperatoram?

Tā nebija pirmā reize, kad viņiem nācās melot. Viņi paskaidroja Kristiānam un Frīdriham, kādas pazīmes ļauj secināt, ka šī vēstule acīmredzot ir sarakstīta Manuēla kancelejā tieši tāpēc, lai neļautu Frīdriham izplatīt savējo; taču vēl viņi piebilda, ka, iespējams, svētās Romas impērijas kancelejā ir kāds nodevējs, kurš aizsūtījis viņu vēstules norakstu uz Konstantinopoli. Frīdrihs zvērēja, ka viņš šim nelietim noraušot visus rumpja izaugumus, ja vien uzzināšot, kurš ir vainīgais.

Tad Frīdrihs jautāja, vai viņiem nevajadzētu baidīties no kādiem Manuēla iecerētiem pasākumiem. Varbūt vēstule ir uzrakstīta, lai attaisnotu drīzu karagājienu uz Indijām? Kristiāns viņam prātīgi iebilda, ka tieši pirms diviem gadiem Manuēls devās karagājienā pret Ikonijas seldžuku sultānu Frīģijā un piedzīvoja dramatisku sakāvi Miriokefalā. Ar to pietikšot, lai viņš līdz sava mūža beigām turētos no Indijām pa gabalu. Un, visu labi apdomājot, var pat secināt, ka šī vēstule patiesībā ir mēģinājums, turklāt diezgan bērnišķīgs, atgūt kaut nedaudz prestiža brīdī, kad Manuēls to lielā mērā ir zaudējis.

Un tomēr vai šādos apstākļos vēl bija vērts izplatīt Frīdriham adresēto vēstuli? Varbūt vajadzētu to pārveidot, lai visi nedomātu, ka tā vienkārši ir tikusi norakstīta no tās, kura nosūtīta Manuēlam?

Vai tu par šiem notikumiem zināji, Nikētas kungs? jautāja Bodolīno.

Nikēta pasmaidīja. Tolaik es vēl nebiju pat trīsdesmit gadu vecs un iekasēju nodevas Paflagonijā. Ja es tolaik būtu bijis basileja padomnieks, es viņam būtu ieteicis neķerties pie tik bērnišķīgām viltībām. Taču Manuēls uzklausīja pārāk daudzus galminiekus, kubikulārus un einuhus, kas kalpoja viņa istabās, un pat sulaiņus, un bieži viņu savai ietekmei pakļāva mūki, kas spēja skatīt vīzijas.

Es smaku vai nost, domādams par to nelietīgo tārpu. Bet tas, ka arī pāvests Aleksandrs ir nelietīgs tārps un vēl ļaunāks par Zosimu, un ļaunāks par salamandrām, tas atklājās septembrī, kad imperatora kanceleja saņēma dokumentu, kas droši vien bija jau nosūtīts arī citiem kristīgajiem karaļiem un grieķu imperatoram.

Tā bija vēstules kopija vēstules, kuru Aleksandrs III bija uzrakstījis Priesterim Jānim!

Skaidrs, ka arī Aleksandrs bija saņēmis Manuēlam rakstītās vēstules norakstu, varbūt viņš zināja arī par kādreizējo Ugo no Gabalas ierašanos, varbūt viņš baidījās, ka Frīdrihs varētu izmantot savā labā ziņu par to, ka pasaulē dzīvo kāds valdnieks, kurš reizē ir ķēniņš un augstākais priesteris, un, lūk, tāpēc Aleksandrs bija pirmais, kurš nevis saņēma vēstis no Priestera, bet rakstīja viņam pats. Šajā vēstulē pat bija teikts, ka Aleksandrs uzreiz ir nosūtījis savu legātu, kurš pilnvarots uzsākt ar Priesteri sarunas.

Vēstule sākās tā:

Bīskaps Aleksandrs, Dieva kalpu kalps, dārgajam Jānim, dēlam iekš Kristus, godājamajam un diženajam Indiju valdniekam, vēlē veselību un sūta savu apustulisko svētību.

Tālāk pāvests atgādināja, ka ir tikai viens apustuliskais sēdeklis (un proti, Roma), kas saņēmis no svētā Pētera uzdevumu būt par caput et magistra, par galvu un skolotāju, visiem ticīgajiem. Vēstulē bija teikts, ka pāvests esot dzirdējis par Jāņa ticību un žēlsirdību no sava personīgā ārsta maģistra Filipa un ka šis piesardzīgais, apdomīgais un nepārsteidzīgais vīrs, Filips, no uzticību pelnījušiem cilvēkiem esot uzzinājis, ka Jānis beidzot ir nolēmis pieņemt īsteno katolisko Romas ticību. Pāvests izteica nožēlu, ka pagaidām nevarot sūtīt pie Jāņa augstas kārtas garīdzniekus, arī tāpēc, ka tie neprotot linguas barbaras et ignotas, svešas un barbariskas valodas, toties viņš pie Jāņa sūtot Filipu, kurš esot prātīgs un uzticams cilvēks un mācīšot Jānim patieso ticību. Tikko Filips būšot nonācis galā, lai nu Jānis rakstot atbildes vēstuli pāvestam un ziņojot viņam par saviem nodomiem, un Jānim pašam nāktu par labu mazāk tukši lielīties ar savu varu un bagātībām, ja viņš vēlas, lai svētā Romas baznīca viņu pieņem kā pazemīgu dēlu.

Bodolīno ļāvās sašutumam, sapratis, ka pasaulē sastopami tāda vēriena krāpnieki un vēstuļu viltotāji. Frīdrihs pārskaities kliedza: Šis velna dēls! Viņam vispār neviens nav rakstījis, un viņš, lai ieriebtu citiem, raksta pirmais! Un vēl apzināti neuzrunā savu Jāni par Presbyter, tā liegdams viņam garīdznieka titulu…

Viņš labi zina, ka Jānis ir nestorietis, piebilda Bodolīno, un apustuliskā mierā piedāvā tam atteikties no savām ķecerībām un pakļauties taisnajam pāvestam…

Šī vēstule ir apbrīnojamas augstprātības pilna, sprieda kanclers Kristiāns. Pāvests Jāni sauc par dēlu un pat nenosūta viņam kaut vai visnecilāko bīskapu, bet tikai savu personīgo ārstu. Viņš pret Jāni izturas kā pret bērnu, kas saucams pie kārtības.

Ir jāaptur šis Filips, teica Frīdrihs. Kristiān, sūti ziņnešus vai slepkavas, sūti, ko vēlies! Lai viņi to Filipu ceļā pārtver, lai viņu nožņaudz, lai izrauj viņam mēli, lai noslīcina kādā upē! Viņš nedrīkst nonākt Jāņa valstībā! Priesteris Jānis pieder man!

Esi mierīgs, mans tēvs! teica Bodolīno. Manuprāt, šis Filips nemaz nav devies ceļā, nav pat zināms, vai viņš maz dzīvo šajā pasaulē. Pirmkārt, esmu pārliecināts, ka Aleksandrs labi apzinās, ka Manuēlam adresētā vēstule ir viltojums. Otrkārt, Aleksandrs nebūt nezina, kur dzīvo viņa Jānis. Treškārt, vēstuli viņš ir uzrakstījis taisni tāpēc, lai pirms tevis pagūtu pateikt, ka Jānis pieder viņam; un pie reizes viņš tevi un Manuēlu aicina aizmirst maldīgās iedomas, ka valdnieks var būt arī augstākais garīdznieks. Ceturtkārt, pat ja Filips pastāvētu un patiešām būtu devies pie Jāņa un pat ja viņš tur nonāktu, iedomājies, kas notiktu, ja Priesteris Jānis atteiktos pāriet katoļu ticībā un Filipam būtu jāatgriežas mājās neko nepanākušām. Aleksandram tas būtu kā mēslu saujas sviediens sejā. Viņš neuzdrošinātos tā riskēt.

Katrā ziņā nu jau bija par vēlu palaist pasaulē Frīdriham rakstīto vēstuli, un Bodolīno jutās aplaupīts. Jau Otona nāves brīdī viņš bija sācis sapņot par Priestera valstību, un kopš tā laika bija pagājuši gandrīz divdesmit gadi… Divdesmit velti izšķiesti gadi…

Tad viņš pārdomāja: nē, tas nekas, ka Priestera vēstule pagaist tukšumā, pareizāk, tā pagaist citu vēstuļu biežņā, jo nu jau kurš katrs, kam prāts uz to nesas, var uzsākt mīlas korespondenci ar Priesteri, mēs dzīvojam rūdītu meļu laikmetā; taču tas vēl nenozīmē, ka būtu jāatsakās meklēt Priestera zemi. Galu galā Kosmas karte taču pastāv, vajadzētu tik atrast Zosimu, atņemt viņam karti un tad doties ceļā pretī nezināmajam.

Bet kur tagad varētu būt Zosima? Un, pat ja būtu zināms, ka viņš, apveltīts ar bagātīgām dāvanām, mitinās sava basileja impēriskajā pilī, kā tad lai viņu no turienes dabū ārā, ja viņu sargā visa bizantiešu armija? Bodolīno sāka izjautāt ceļotājus, sūtņus, tirgoņus, lai sadzītu pēdas nelietīgajam mūkam. Un tostarp viņš neaizmirsa atgādināt savas ieceres arī Frīdriham. Mans tēvs, viņš tam teica, tagad meklēt Jāņa valstību būtu vēl vairāk jēgas nekā agrāk agrāk tu varēji baidīties, ka šī karaliste ir tikai manas izdomas auglis, bet tagad tu zini, ka tai tic arī grieķu basilejs un romiešu pāvests, un Parīzē man mācīja: ja mūsu prāts spēj iztēloties kādu lietu, par kuru lielāka nav iedomājama, tad šī lieta noteikti pastāv. Esmu nācis uz pēdām kādam, kurš man varētu sniegt ziņas par ceļu, pa kuru ejams uz Priestera zemi. Ļauj man iztērēt šim mērķim kādu naudas gabalu. Bodolīno izdevās saņemt tik daudz zelta, ka viņš varēja uzpirkt visus grieķeļus, kas iegriezās Venēcijā, viņš nodibināja sakarus arī ar uzticamiem cilvēkiem Konstantinopolē un gaidīja ziņas. Kad ziņas tiktu saņemtas, viņam atliktu vien pierunāt Frīdrihu pieņemt lēmumu.

Atkal ilgas gaidīšanas gadi, Nikētas kungs, un pa to laiku nomira arī jūsu basilejs Manuēls. Kaut arī vēl ne reizi nebiju viesojies jūsu zemē, zināju par to pietiekami daudz, lai saprastu, ka, mainoties valdniekiem, visas iepriekšējā basileja uzticības personas tiek nogalinātas. Es lūdzu Svēto Jaunavu un visus svētos, lai Zosimu nenogalina, viņš man derētu kaut ar izdurtām acīm viņam jau bija tikai jāatdod man karte, to izlasīt varētu es pats. Bet visu šo laiku mani mocīja sajūta, ka gadi aizplūst kā asinis, kas iztek no manām dzīslām.

Nikēta lūdza, lai Bodolīno tagad neļaujas savām sen pagājušo laiku skumjām. Viņš bija pieprasījis, lai viņa pavārs un radinieks šoreiz pārspēj pats sevi, jo gribēja, lai pēdējā maltīte, ko viņš ieturēs zem Konstantinopoles debesīm, viņam atgādinātu visus viņa jūras un viņa zemes jaukumus. Un, lūk, tāpēc galdā tika celti vārīti vēži un langusti, cepti krabji, lēcas ar austerēm un mīdijām un jūras dateles, ko papildināja pupiņu putra un rīsi ar medu, un visu vainagoja zivju ikru kronis, bet klāt pie šiem labumiem tika pasniegts Krētas vīns. Taču tas bija tikai pirmais ēdiens. Pēc tam galdā nāca sautējums, no kura plūda gardas smaržas, podā kūpēja četri kāpostu kaceni, stingri un balti kā sniegs, karpa un ap divdesmit nelielu makreļu, sālītas zivs fileja, četrpadsmit olas un nedaudz aitas siera, tas viss bija krietni aplaistīts ar eļļu, apkaisīts ar pipariem un aizdarīts ar divpadsmit ķiploku galviņām. Un šim otrajam ēdienam klāt piederējās Ganas vīns.

## 18  Bodolīno un Kolandrīna

No dženoviešu nama pagalma skanēja Nikētas meitu žēlabas, viņas, pieradušas pie saviem purpursārtajiem krāšļiem, negribēja ļaut izķēmot sev seju. Esiet nu rāmas, viņām teica Grillo, ar skaistumu vien sievišķim nepietiek. Un piebilda, ka neesot drošs, vai ar to nieku augoņu un bakurētu, ko meitenēm zīmēja uz sejas, pietiks, lai iedvestu riebumu iekarsušiem piligrimiem ļaudīm, kuri apmierināja savas kāres ar visām, kas pagadījās ceļā: ar jaunām un vecām, veselām un slimām, grieķietēm, saracēnietēm un jūdietēm, jo šajos gadījumos reliģiskajai piederībai nav nekādas nozīmes. Lai nosistu tiem vēlēšanos, teica Grillo, jums vajadzētu būt vienos trumos, grumbuļainām kā rīve. Nikētas sieva palīdzēja izķēmot savas meitas, ar mīlošu roku te uzzīmēdama kādu vāti uz pieres, te veidodama pūžņojošas brūces uz deguna…

Bodolīno skumji vēroja šo jauko ģimeni un tad pēkšņi sacīja: Tā, kuldamies uz priekšu neziņā, ko iesākt, arī es apņēmu sievu.

Stāstot par savām laulībām, viņš nebūt neizskatījās priecīgs, it kā tās būtu sāpīgas atmiņas.

Tolaik es bieži šaudījos šurpu turpu starp Alesandriju un Frīdriha galmu. Frīdrihs joprojām nebija samierinājies ar šīs pilsētas pastāvēšanu, un es pūlējos sasiet jaunas saites starp savas pilsētas ļaudīm un imperatoru. Stāvoklis bija labvēlīgāks nekā iepriekšējos gados. Aleksandrs III bija nomiris, un Alesandrija bija zaudējusi savu aizbildni. Imperators arvien labāk sapratās ar itāļu pilsētām, un Alesandrija vairs nevarēja justies un darboties kā līgas stiprais cietoksnis. Arī Dženova bija nostājusies impērijas pusē, un Alesandrijai būtu visnotaļ izdevīgi kļūt par dženoviešu sabiedroto, turpretī, palikdama vienīgā pilsēta, kas naidojas ar Frīdrihu, tā neguva nekāda labuma. Tāpēc vajadzēja atrast risinājumu, kas neaizvainotu neviena lepnumu. Tā es vadīju savas dienas, te dodamies apspriesties ar saviem novadniekiem, te atkal atgriezdamies galmā, lai izdibinātu imperatora noskaņojumu, un tad es ievēroju Kolandrīnu. Viņa bija Gvasko meita, kas pamazām bija uzaugusi manu acu priekšā, un es pat nebiju manījis, pa kuru laiku viņa bija izveidojusies par sievieti. Viņa bija maiga un skaista, un viņas kustības bija tik piemīlīgi neveiklas. Kopš aplenkuma laikiem manu tēvu un mani visi uzskatīja par pilsētas glābējiem, un viņa raudzījās uz mani tā, it kā es būtu pats svētais Juris. Es runājos ar Gvasko, bet viņa mirdzošām acīm allaž turējās turpat līdzās un kāri tvēra katru manis teikto vārdu. Es būtu varējis būt viņas tēvs: viņai tikko bija apritējuši piecpadsmit, bet man bija jau trīsdesmit astoņi gadi. Nemāku teikt, vai biju iemīlējies, bet man patika, ja viņa bija manā tuvumā, un es labprāt stāstīju citiem neticamus piedzīvojumus, lai tikai viņa to dzirdētu. To ievēroja arī Gvasko, tiesa gan, viņš bija miles, tātad krietni augstākas kārtas nekā es parasts ministeriālis (piedevām zemnieka dēls), bet es jau tev teicu, ka biju visas pilsētas mīlulis, nēsāju pie sāniem zobenu un dzīvoju galmā… Tā nebūtu slikta savienība, un pats Gvasko man reiz ieminējās: kāpēc tu neappreci Kolandrīnu, viņa man ir kļuvusi gluži kā apmāta, trauki viņai krīt ārā no rokām, un, kad tevis te nav, viņa caurām dienām sēž pie loga, lai redzētu, vai netuvojies tu. Tās bija skaistas kāzas, Svētā Pētera baznīcā tai pašā katedrālē, kuru bijām uzdāvinājuši nelaiķa pāvestam un par kuras pastāvēšanu jaunais pāvests droši vien pat nenojauta. Tās bija dīvainas laulības, jo jau pēc pirmās nakts man atkal bija jādodas pie Frīdriha, tā tas turpinājās gandrīz gadu sievu es redzēju retāk par retu, un man sāpēja sirds, redzot, cik ļoti viņa priecājas, kad es atgriežos.

Vai tu viņu mīlēji?

Domāju, ka jā, taču tā bija pirmā reize, kad biju apņēmis sievu, un es nezināju, ko ar viņu iesākt, izņemot to, ko vīrs ar savu sievu dara naktīs, bet pa dienu es nezināju, vai paijāt viņu kā mazu meiteni vai izturēties pret viņu kā pret cienījamu dāmu, vai aprāt par neveiklajām kļūmēm, jo viņai vēl bija vajadzīga tēva stingrība, vai varbūt labāk visu piedot, bet tas varētu nākt viņai par samaitāšanu. Līdz beidzot mūsu laulības pirmā gada beigās viņa man pavēstīja, ka gaida bērnu, un tad es sāku lūkoties uz viņu kā uz Jaunavu Mariju; atgriezies lūdzu viņai piedošanu par to, ka tik ilgi esmu bijis projām, svētdienās vedu viņu baznīcā, lai visi redzētu, ka Bodolīno krietnā sieviņa drīz dāvās viņam dēlu, un tais retajos vakaros, kad bijām kopā, mēs viens otram stāstījām, par ko izaudzināsim mūsu mazo Bodolīneto Kolandrīnučo, kas vēl mājoja viņas klēpī, un viņa nez kāpēc iedomājās, ka Frīdrihs tam uzdāvināšot veselu hercogisti, un arī es gandrīz biju gatavs noticēt. Pastāstīju viņai par Priestera Jāņa zemi, un viņa teica, ka vienu pašu mani uz turieni nelaidīšot pat par visu pasaules zeltu, jo kas zina, kādas daiļas dāmas es tur sastapšot, un arī viņa gribot redzēt šo vietu, kas droši vien ir skaistāka un lielāka par Alesandriju un Solēro, kopā liktām. Tad es viņai stāstīju par Gradālu, un viņa ieplēta acis un teica: iedomājies tik, Bodolīno, mans mīļais, tu dosies uz turieni un atgriezīsies ar kausu, no kura ir dzēris Mūsu Kungs, un kļūsi par visas kristīgās pasaules slavenāko bruņinieku, Montekastello tu uzcelsi svētnīcu, noliksi tur šo kausu, un visi no malu malām nāks to apskatīt, kazi, pat no Kvarnjento… Mēs sapņojām kā divi bērni, un es klusībā prātoju: nabaga Abdul, tu domā, ka mīlestība ir tāla princese, bet manējā ir tik tuvu, ka varu noglāstīt viņai aiz auss, un viņa smejas, jo viņai kutot un tirpuļi skrienot pa visu miesu… Bet tā tas neturpinājās ilgi.

Kāpēc?

Tāpēc, ka tieši tolaik, kad viņa bija uz grūtām kājām, alesandrieši noslēdza savienību ar Dženovu pret Silvāno d'Orbu. Tas bija mazs miests, un orbiešu nebija daudz, taču viņi klejoja gar mūsu pilsētu un aplaupīja zemniekus. Kolandrina tai dienā bija izgājusi ārpus pilsētas mūriem, viņa gribēja salasīt puķes, jo bija uzzinājusi, ka es drīz atgriezīšos. Viņa piestāja pie kāda aitu ganāmpulka patērzēt ar ganu, kurš bija viens no viņas tēva ļaudīm, bet to neliešu banda tieši tobrīd uzbruka, lai aizdzītu lopus. Varbūt viņi negribēja Kolandrinai nodarīt ļaunu, taču viņi to pagrūda, nogāza zemē, aitas skrēja un viņu sabradāja… Gans aizbēga, un mājinieki tikai pievakarē apķērās, ka Kolandrina nav pārradusies, un atrada viņu guļam zemē jau drudža karsonī. Gvasko tūdaļ sūtīja kādu man pretī, es auļoju turp, cik ātri vien spēju, tomēr pa to laiku pagāja divas dienas. Kad ierados, viņa gulēja gultā un lēnām dzisa, un, ieraudzījusi mani, lūdza man piedošanu, jo, kā viņa teica, bērns esot piedzimis pirms laika un bijis jau miris, un viņa sev pārmeta, ka nav pratusi dāvāt man dēlu. Viņa izskatījās kā no vaska veidota madonniņa, un, lai saklausītu, ko viņa saka, auss bija jāpieliek pavisam tuvu viņas lūpām. Neskaties uz mani, Bodolīno, viņa teica, seja man pietūkuši no lielas raudāšanas, un nu tu redzi, ka esmu ne tikai slikta māte, bet arī neglīta sieva… Viņa nomira, lūgdamās man piedošanu, bet es lūdzos piedošanu viņai par to, ka neesmu pratis būt līdzās briesmu brīdī. Tad es prasīju, lai man parāda bērna līķīti, un viņi negribēja man to rādīt. Tas bija… bija…

Bodolīno apklusa. Viņš bija pavērsis seju augšup, šķita, viņš novērsies, lai Nikēta nevarētu ieskatīties viņam acīs. Tas bija briesmonis, viņš teica pēc īsa brīža, kā tie, kādus mēs iztēlojāmies dzīvojam Priestera Jāņa zemē. Seja ar mazām ačelēm kā greizām spraugām, tievas, vārgas krūtis, abas rociņas kā astoņkāja taustekļi. Bet viņa kājas no gurniem līdz pēdām sedza baltas spalvas, gluži kā aitas vilna. Spēju viņu uzlūkot tikai īsu mirkli, tad pavēlēju viņu apglabāt, bet pat nezināju, vai drīkst aicināt mācītāju. Izgāju no pilsētas un visu nakti klejoju pa Frasketu, teikdams sev, ka visu savu mūžu esmu aizvadījis, iztēlodamies citu pasauļu radības, un manā iztēlē tie šķita brīnumu brīnumi, kas ar savu atšķirigumu apliecina Kunga bezgalīgo spēku, bet tad, kad Kungs man bija vēlējis paveikt to, ko dara visi citi vīri, es biju dzemdinājis nevis brīnumu, bet kaut ko šaušalīgu. Mans dēls bija dabas meli. Otonam bija taisnība, bet vēl lielākā mērā, nekā viņš bija domājis: es biju melis un kā melis biju dzīvojis, un arī mana sēkla bija radījusi melus. Nedzīvus melus. Un tad es sapratu…

Tas ir, tu nolēmi mainīt savu dzīvi… šaubīgi ieminējās Nikēta.

Nē, Nikētas kungs. Es nospriedu: ja jau tāds ir mans liktenis, tad velti ir pūlēties kļūt tādam kā citi. Es sevi jau biju ziedojis meliem. Grūti izskaidrot domas, kas šaudījās manā prātā. Es sev teicu: kamēr tu tikai izgudroji, tu izgudroji lietas, kas nebija patiesas, bet par tādām kļuva. Tu liki parādīties svētajam Bodolīno, radīji bibliotēku Svētā Viktora abatijā, liki Austrumu Gudrajiem klīst pa pasauli, izglābi pilsētu, uzbarodams kārnu govi, un arī tas, ka Boloņā tagad sēž zinātņu doktori, ir tavs nopelns, un Romā tu liki uzrasties mimbilia, par kādām paši romieši nebija ne sapņojuši, un vēl, par pamatu ņemdams tā Ugo no Gabalas sakāmgabalus, tu radīji karaļvalsti, par kuru skaistāka nav iespējama, un visbeidzot tu mīlēji rēgainu iedomu būtni un liki tai rakstīt vēstules, ko tā nekad nebija rakstījusi, un visi, kas tās lasīja, bija aizkustināti pat tā, kura šīs vēstules nekad nebija rakstījusi, un viņa taču bija imperatore. Bet tai vienīgajā reizē, kad gribēji radīt kaut ko patiesu, radīt to kopā ar visgodīgāko un sirdsskaidrāko sievieti, tad tu cieti sakāvi: tu radīji ko tādu, kā esamībai neviens negrib un nevar noticēt. Tāpēc būs labāk, ja tu atgriezīsies paša izgudroto brīnumu pasaulē, jo tur tu vismaz pats vari izlemt, cik brīnumainiem tiem būt.

## 19  Bodolīno maina savas pilsētas vārdu

Ak, nabaga Bodolīno, teica Nikēta, kamēr apkārt visi rosīgi gatavojās aizceļošanai, zaudējis sievu un dēlu pašā dzīves plaukumā. Un arī es jau rīt varētu zaudēt savu mīļoto sievu un miesu no manas miesas, kāda barbara roka varētu man nodarīt šo postu. Ak, Konstantinopole, pilsētu ķēniņiene, visaugstā Dieva šķirsts, savu valdītāju gods un slava, svešzemnieku iepriecinājums, imperatore pār impēriju pilsētām, dziesmu dziesma, mirdzumu mirdzums, brīnumains spogulis, kurā skatīt brīnumu lietas, kas gan notiks ar mums, kas grasāmies tevi pamest kaili, kā no mātes miesām nākuši? Kad mēs tevi atkal skatīsim un tu vairs nebūsi tāda, kāda esi kļuvusi tagad karaspēku bradāta asaru ieleja?

Klusē, Nikētas kungs, viņam teica Bodolīno, un neaizmirsti, ka šī varbūt ir pēdējā reize, kad vari iebaudīt gardumus, kas ir Apīcija cienīgi. Saki man kas ir tās gaļas bumbiņas, kuras smaržo pēc jūsu garšvielu tirgus?

Keftedes, un smaržu tām piešķir kanēlis un vēl nedaudz piparmētru, atbildēja Nikēta, jau atguvies no skumjām. Un šai pēdējai dienai man izdevās sagādāt nedaudz anīsa vīna, dzer to un skaties, kā tas sajaucas ar ūdeni, izkusdams kā gaistošs mākonis.

Tas ir labs, tā reibums ir viegls un ļauj justies kā sapnī, teica Bodolīno. Kaut nu es būtu varējis tādu dzert pēc Kolandrīnas nāves, varbūt tad es būtu spējis viņu aizmirst, kā tu tagad jau aizmirsti savas pilsētas nelaimes un vairs nejūti baiļu par to, kas notiks rīt. Taču es apreibinājos ar mūsu zemes vīnu, kas galvu dara smagu, pēkšņi uzdzen miegainību, bet, nākamajā rītā pamostoties, liek justies vēl sliktāk.

Bodolīno bija vajadzīgs vesels gads, lai atbrīvotos no skumjā neprāta, kas viņu bija pārņēmis, gads, kas gandrīz pilnībā bija izdzisis no viņa atmiņas, viņš atcerējās vienīgi to, ka tolaik zirga mugurā stundu stundām jādelēja pa mežiem un klajumiem, tad piestāja kādā krogā un dzēra, līdz krita ilgā, nemierīgu sapņu traucētā miegā. Sapņos viņš redzēja, kā beidzot atrod Zosimu un izrauj viņam no rokām karti (pie reizes noraudams blēdim bārdu), karti, kurā skaidri iezīmēts ceļš, pa kuru nokļūt valstībā, kur visi jaundzimušie ir thinsiretae vai methagllinarii. bodolīno vairs neatgriezās Alesandrijā, baidoties, ka viņa tēvs un māte, Gvasko vai kāds no viņa ģimenes varētu sarunās pieminēt Kolandrīnu vai nedzīvi dzimušo bērnu. Bieži viņš patvērās pie Frīdriha, kurš bija tēvišķi iejūtīgs un saprotošs un centās izraut Bodolīno no drūmajām domām, stāstot viņam par to, kādus skaistus un dižus darbus viņš varētu paveikt impērijas labā. Līdz reiz kādu dienu Frīdrihs viņam teica, lai taču beidzot izdomājot, kā nokārtot attiecības ar Alesandriju, jo viņa dusmas jau esot noplakušas un, lai iepriecinātu Bodolīno, viņš šo brūci impērijas godā gribot sadziedēt tā, lai pilsētu nevajadzētu nopostīt.

Šis pienākums itin kā atgrieza Bodolīno pie dzīvības. Tagad Frīdrihs posās noslēgt īstu un galīgu miera līgumu ar Lombardijas pilsētām, un Bodolīno sprieda, ka Alesandrijā būtībā ir tikai prestiža jautājums. Frīdrihs nevarēja paciest, ka pastāv pilsēta, kas tikusi dibināta bez viņa atļaujas, turklāt vēl nosaukta viņa ienaidnieka vārdā. Labi, tad varbūt Frīdrihs varētu nodibināt šo pilsētu no jauna ar citu nosaukumu, kaut arī tai pašā vietā, tāpat kā viņš reiz no jauna bija dibinājis Lodi ar to pašu nosaukumu, bet citā vietā; un tā visu varētu atrisināt ar godu. Un ko tad īsti grib alesandrieši? Tikai to, lai viņiem būtu pilsēta, kur nodarboties ar savām veikalnieku lietām. Tikai nejaušības pēc pilsēta tika nodēvēta par godu Aleksandram III, kurš tagad bija miris un tātad vairs nevarēja apvainoties, ja pilsētu pārdēvēs citādi. Lūk, kāda bija Bodolīno iecere. Vienā jaukā rītā Frīdrihs kopā ar saviem bruņiniekiem nostātos pie Alesandrijas mūriem, visi iedzīvotāji iznāktu ārā no pilsētas, un pilsētā ieietu bīskapu procesija, viņi pilsētu atsvētītu (ja maz varēja teikt, ka tā kādreiz ir tikusi iesvētīta) jeb, citiem vārdiem sakot, to atkristītu un pēc tam nokristītu no jauna, nosaucot par Cēzareju, proti, par Cēzara jeb ķeizara pilsētu; tad alesandrieši ietu garām imperatoram, apliecinātu viņam cieņu un mierīgi varētu atgriezties iekšpus mūriem un pārņemt savā īpašumā šo jauno, tikko radīto pilsētu, kura nu itin kā būtu gluži cita un imperatora dibināta; un pēc tam viņi tur dzīvotu ilgi un laimīgi.

Kā redzams, Bodolīno atguvās no smagā izmisuma, vēlreiz veiksmīgi liekot lietā savu auglīgo iztēli.

Frīdriham doma tīri labi patika, vienīgais šķērslis bija tas, ka šai laikā viņam nebija iespējams atgriezties Itālijā, jo bija kārtojami svarīgi jautājumi ar saviem alemāņu feodāļiem. Bodolīno uzņēmās risināt pārrunas ar alesandriešiem. Viņš vilcinājās iejāt pilsētā, taču pa vārtiem viņam pretī panācās viņa tēvs un māte, un pēc mirkļa visi trīs lēja atvieglojuma asaras. Vecie draugi izlikās, it kā Bodolīno nekad pat nebūtu bijis precējies. Viņi tam neļāva pat ieminēties par savas ierašanās nolūku un tūdaļ aizvilka uz veco krodziņu, viņu kārtīgi sadzirdīja un dzirdīja ar Gavi aso, skābeno baltvīnu, kas nevis iemidzina, bet dara prātu mundru. Tad Bodolīno izklāstīja savu ieceri.

Pirmais atbildēja Galjaudo: Dzīvodams kopā ar to Sarkanbārdi, tu ar' paliec tikpat aplams. Tā tik vēl trūka, lai mēs šitā ākstītos vispirms iet no pilsētas ārā, tad atkal iekšā, viens šurpu, otrs turpu! Kas vēl nebūs! Vēl tikai vajadzētu, lai kāds pūš dūdas un mēs varētu uzlēkt veco labo treskas danci un kārtīgi nosvētīt Svētā Bodolīno dienu…

Nē, man gan doma šķiet tīri laba, teica Boidi. Bet tad jau pēc tam mūs sauks ne vairs par alesandriešiem, bet gan par cēzarejiešiem, man ir kauns, tiem no Asti es par mūsu jauno vārdu stāstīt neietu.

Ko nu gvelžat, mēs vienmēr paliksim mēs paši, un kā tādus mūs pazīs! atcirta Oberto del Foro. Lai jau viņš pārkrista pilsētu, pret to man nekas iebilstams nebūtu. Bet lai es ietu šim garām un apliecinātu godu?! Galu galā tie bijām mēs, kas viņu pataisīja mīkstu, nevis otrādi, tāpēc lai viņš nemaz te netēlo lielu kungu.

Kutika no Kvarnjento teica, lai jau būtu tā pārkristīšana, viņam esot vienalga, vai pilsētu nosauc par Cēzarpili vai par Cēzarmiestu, tikpat labi derētu arī Čezīra, Olīvija, Sofronija vai Eitropija, bet vispirms esot jānoskaidro, vai Frīdrihs gribēs pats iecelt pilsētas pārvaldītājus, vai viņam pietiks ar tiesībām likumīgi apstiprināt konsulus, ko ievēlēs pilsētnieki paši.

Laidies tik atpakaļ un pajautā, kā viņš to iedomājies darīt, teica Gvasko. Bet Bodolīno atbildēja: Kā tad, es jums te jādelēšu pāri Alpiem tik ilgi, kamēr jūs beidzot vienosieties. Nē, kungi, tā nebūs vis! Pilnvarojiet divus no savējiem, un lai viņi jāj man līdzi pie Frīdriha, tad kopīgi izlemsim, kā rīkoties, lai visi būtu apmierināti. Frīdriham, atkal redzot divus alesandriešus, sametīsies šķērma dūša, un redzēsiet, ka viņš būs mierā ar visu, lai tikai ātrāk dabūtu šos divus prom.

Tā kopā ar Bodolīno ceļā devās divi pilsētas sūtņi Anselmo Kondzani un Teobaldo no Gvasko dzimtas. Viņi tikās ar imperatoru Nirnbergā un noslēdza vienošanos. Arī jautājums par konsuliem atrisinājās pavisam viegli: vajadzēja tikai saglabāt formālu šķitumu konsulus lai vēlējot paši alesandrieši, pietiks, ja pēc tam imperators tos iecels oficiāli. Bet, runājot par goda apliecināšanu imperatoram, Bodolīno paaicināja Frīdrihu sāņus un viņam teica: Mans tēvs, tu pats uz turieni doties nevarēsi, un tev vajadzēs sūtīt kādu savu legātu. Tad sūti mani! Galu galā es esmu ministeriālis, un tu savā bezgalīgajā labestībā esi man piešķīris arī bruņinieka jostu, un es esmu Ritter, kā mēdz teikt šeit.

Jā, bet tu tik un tā esi piederīgs pie zemākās dižciltīgo kārtas, tev var piederēt feodi, bet tu pats tos nevari piešķirt, tev nevar būt vasaļi, un…

Tu domā, ka maniem novadniekiem tas rūp? Viņiem pietiek, ka tikai ierodas kāds no tiem, kas paraduši dot pavēles un sēž seglos. Viņi apliecinās godu tavam pārstāvim, tātad patiesībā tev, bet tavs pārstāvis būšu es, kas esmu viens no alesandriešiem, tāpēc viņi pat nemanīs, ka izrāda godu tev. Un, ja gribi, zvērestus un tamlīdzīgas padarīšanas uztici pieņemt kādam no saviem impēriskajiem kambarkungiem, lai viņš stāv man līdzās, bet alesandrieši pat neievēros, kurš no mums diviem ir svarīgāks. Tev taču ir jāsaprot, kādi ir šie ļaudis. Ja tā mums izdosies nokārtot šo jautājumu uz mūžīgiem laikiem, vai tad labumu no tā negūs visi?

Tā, redz, 1183. gada marta vidū notika svinīgā ceremonija. Bodolīno bija ietērpies vislepnākajās drānās un izskatījās svarīgāks vīrs par pašu Monferrātas marķīzu, un vecāki viņu vai acīm aprija, kad viņš, uzlicis roku uz zobena spala, sēdēja mugurā baltam zirgam, kurš nemierīgi dīžājās. Nu gan izpušķots kā kunga suns, teica māte, šī krāšņuma apžilbināta. Un neviens, šķiet, pat nemanīja, ka viņam blakus stāv divi impērijas karodznieki ar imperatora zīmēm, kambarkungs Rūdolfs un daudzi citi imperatora dižciltīgie, un vēl bīskapi, kurus visus nevarēja ne saskaitīt. Un vēl jau tur bija arī citu Lombardijas pilsētu pārstāvji piemēram, Lanfranko no Komo, Siro Salimbene no Pāvijas, Filipo no Kasāles, Džerardo no Novāras, Patinērio no Osonas un Malaviska no Brešas.

Kad Bodolīno nostājās iepretī pilsētas vārtiem, pa tiem rindām vien sāka nākt ārā visi alesandrieši, nesdami rokās mazus bērnus, zem elkoņa vadīdami vecus večus un slimniekus vezdami ratos, un nāca pat vientieši un tizlie, un aplenkuma varoņi, kas bija palikuši cits bez rokas, cits bez kājas, un daži pat ripinājās uz priekšu, sēdēdami uz dēlīša, kam pierīkoti riteņi, jo šiem no kājām bija atlikuši vien īsi stumbeņi. Tā kā neviens nezināja, cik ilgu laiku būs jāpavada ārpus mūriem, tad daudzi bija paķēruši līdzi arī ko uzkožamu: dažs maizi un desas, cits ceptas vistas, vēl citi grozus ar augļiem, un beigu beigās izskatījās, ka ļaudis saposušies uz mielastu zaļumos.

Patiesībā gan vēl bija auksts, laukus klāja salna, un sēdēt zemē būtu tīrās mocības. Tā nu tikko pilsētu zaudējušie pilsētnieki stāvēja kājās, salīgi mīņājās, pūta uz pirkstiem, un kāds teica: Nu, vai šī māžošanās drīz būs galā? Man uz uguns palika grāpis…

Imperatora ļaudis iegāja pilsētā, un neviens neredzēja, ko viņi tur iekšā darīja, pat Bodolīno ne arī viņš palika ārpusē un gaidīja gājienu atgriežamies. Tad beidzot pa vārtiem iznāca kāds bīskaps un pavēstīja, ka pēc svētā Romas imperatora žēlastības šī ir Cēzarejas pilsēta. Imperatora vīri, kas stāvēja aiz Bodolīno, paslēja gaisā ieročus un karogus, godinot diženo Frīdrihu. Bodolīno palaida zirgu rikšos, sasniedza no pilsētas izgājušo ļaužu pirmās rindas un kā imperatora sūtnis pavēstīja, ka Frīdrihs no septiņiem ciemiem Gamondio, Marengo, Bergoijo, Roborēto, Solēro, Foro un Oviljo tikko esot dibinājis dižciltīgu pilsētu, kuru esot nosaucis par Cēzareju, un šo pilsētu viņš piešķirot iepriekšminēto ciemu iedzīvotājiem, kuri te sapulcējušies un tagad tiekot aicināti pārņemt savā īpašumā šo torņiem bagāto dāvanu.

Imperatora kambarkungs nolasīja dažus līguma pantus, taču visiem sala, un tā nu steigā tika pārslīdēts pāri dažādām niansēm, kur bija runāts par regalia, nodevām un ceļu nodokļiem, visam, kas piešķir spēku un nozīmi tādam līgumam. Met mieru, Rūdolf, kambarkungam teica Bodolīno, tik un tā šis ir tikai farss, un, jo ātrāk tiksim galā, jo labāk.

Trimdinieki devās atpakaļceļā, te bija viņi visi, izņemot Oberto del Foro, kurš nespēja pieņemt tādu pazemojumu apliecināt godu imperatoram, jo galu galā viņš taču bija sakāvis Frīdrihu, tāpēc savā vietā kā nuncii civitatis pilsētas pārstāvjus bija norīkojis Anselmo Kondzani un Teobaldo Gvasko.

Iedami garām Bodolīno, šie jaunās Cēzarejas nuncii norunāja svinīgā zvēresta vārdus, taču viņu latīņu valoda bija tik briesmīga, ka, pat ja viņi pēcāk apgalvotu, ka ir zvērējuši tieši pretējo, nebūtu iespējams viņus apstrīdēt. Bet pārējie nāca viņiem nopakaļ un slinki pamāja sveicienus, daži pat piebilda: sveiks, Bodolīno, kā sviežas, Bodolīno, ei, Bodolīno, sen neesi redzēts, atkal mūsu pusē, ko? Galjaudo, garām iedams, purpināja, ka tādas izdarības taču neesot nopietni ņemamas, tomēr viņš pratās nocelt cepuri un, tā kā viņš to nocēla sava dēla, tā sasodītā pasaules klaidoņa, priekšā, tad šāds goda apliecinājums bija vairāk vērts par Frīdriha kāju laizīšanu.

Kad ceremonija bija galā, gan lombardieši, gan teitoņi laidās prom tik steidzīgi, it kā būtu nokaunējušies. Turpretī Bodolīno kopā ar saviem novadniekiem iegāja pilsētā un dzirdēja, kā daži saka:

Paskat tik, kas par skaistu pilsētu!

Bet zini, izskatās tieši tāpat kā tā — kā nu viņu tur sauca — kas te bija agrāk!

Tie alemāņi gan ir nadzīgi, viens un divi, šie tev uzceļ veselu pilsētu un vēl tik skaistu!

Pavei, tur ielas galā! Izskatās taisni kā mana māja, traks var palikt, viņi to uzcēluši tieši tādu pašu kā iepriekšējo!

Puiši, iesaucās Bodolīno, priecājieties, ka esat tik lēti tikuši cauri!

Tu labāk netēlo svarīgu putnu, citādi vēl pats noticēsi, ka proti lidot!

Šī patiesi bija jauka diena. Bodolīno novilka greznās drānas un nolika malā varas zīmes, un steidzās svinēt kopā ar pārējiem. Laukumā pie katedrāles riņķa dejā gāja meitenes, Boidi aizveda Bodolīno uz krogu, un pagrabā, kur gaiss smaržoja pēc ķiplokiem, vīri paši tecināja no mucām vīnu, jo šai dienā ļaudis nedrīkstēja šķirot kungos un kalpos, turklāt krogus apteksnes kāds jau bija uzvedis augšstāva kambaros, jo, kā zināms, vīrieši ir mednieki.

Jēzus Kristus asinis, teica Galjaudo, uzliedams vīna šļakatu uz savas piedurknes, lai parādītu, ka audums neuzsūc apaļo pilienu, kas mirdzēja kā rubīns, un tas nozīmēja, ka vīns ir labu labais. Tagad mēs dažus gadus sauksim pilsētu par Cēzareju, vismaz uz pergamentiem, kas apstiprināmi ar zīmogu, Bodolīno pie auss čukstēja Boidi, bet tad atkal sauksim vecajā vārdā, un es gribu redzēt, vai kāds uzdrīkstēsies mums ko pārmest.

Jā, piekrita Bodolīno, pēcāk sauciet to atkal vecajā vārdā, jo tieši tā to dēvēja mans eņģelis Kolandrina. Citādi viņa tagad, mājodama Paradīzē, nezinās, kurp sūtīt mums savu svētību.

Nikētas kungs, es jutos gandrīz samierinājies ar savām nelaimēm, jo dēlam, kurš man tā arī nepiedzima, un sievai, kura kopā ar mani nodzīvoja pārāk īsu brīdi, es vismaz biju devis pilsētu, ko neviens vairs nekad neapspiedīs. Un varbūt, Bodolīno piebilda, anīsa vīna iedvesmots, reiz Alesandrija kļūs par jauno Konstantinopoli, par trešo Romu, tur sliesies vieni vienīgi torņi un bazilikas, un tā būs īsts pasaules brīnums.

Lai tāds ir Dieva prāts, novēlēja Nikēta, paceldams kausu.

## 20  Bodolīno atrod Zosimu

Aprīlī Kostancā imperators un Lombardijas komūnu līga parakstīja galīgo miera līgumu. Jūnijā pienāca juceklīgas ziņas no Bizantijas.

Manuēls bija miris jau pirms trim gadiem, un tronī bija kāpis viņa dēls Aleksijs, kurš bija vēl gluži bērns. Slikti audzināts bērns, iestarpināja Nikēta, puika, kurš vadīja savas dienas, pārtikdams no vieglām dvesmām, vēl nepazīdams ne priekus, ne sāpes, un viņa vienīgās nodarbes bija medības, izjādes ar zirgiem un rotaļas zēnu bariņā, kamēr galmā vairāki tīkotāji centās iegūt basilisu, viņa māti. Valdnieces rokas kārotāji kā nelgas aplaistījās smaržām un kā sievietes rotājās krellēm, bet citi tostarp steidzās izlaupīt valsts kasi, ikviens cenzdamies apmierināt savas iegribas, visi neganti cīnīdamies savā starpā, šķita, ka valsts ēka zaudējusi taisnos balstus un viss sagriezies kājām gaisā.

Bija piepildījusies brīnumainā zīme, kas bija manīta Manuēla nāves brīdī: kāda sieviete bija dzemdējusi zēnu ar īsiem un kropliem locekļiem un ar pārāk lielu galvu, tas bija pareģojums par poliarhijas iestāšanos, un poliarhija ir anarhijas māte, teica Nikēta.

Tolaik es no mūsu spiegiem tūlīt uzzināju, ka klusībā intrigas vērpj Manuēla brālēns Andronīks, teica Bodolīno.

Viņš bija Manuēla tēva brāļadēls un tātad mazajam Aleksijam tāds kā tēvocis. Iepriekš viņš bija mitinājies trimdā, jo Manuēls viņu uzskatīja par bīstamu nodevēju. Tagad viņš ar viltu tuvinājās jaunajam Aleksijam, izlikdamies, ka ir nožēlojis savus vecos grēkus, un piedāvāja zēnam savu aizstāvību, tā pamazām iegūdams arvien lielāku varu. Sazvērestība pēc sazvērestības, indēšana pēc indēšanas un viņš virzījās augšup, tuvāk impērijas tronim, līdz beidzot, būdams jau vecs, naida un skaudības sagrauzts, viņš sakūdīja uz dumpi Konstantinopoles iedzīvotājus un panāca, ka viņu pašu pasludina par basileju. Saņemdams svētīto dievmaizīti, viņš zvērēja, ka uzņemas varu, lai aizsargātu savu vēl jauno brālēna dēlu; bet drīz pēc tam viņa uzticamais pakalpiņš Stefans Agiokristoforīts jauno Aleksiju nožņaudza ar loka stiegru. Kad Andronīkam atnesa nelaimīgā zēna līķi, viņš pavēlēja, lai to nogremdē jūras dzelmē, bet vispirms lika tam nogriezt galvu, kas pēcāk tika paslēpta kādā vietā, ko sauc par Katabati. Es īsti nesapratu, kāpēc tā tiek darīts, jo Katabate ir vecs, jau sen sabrucis klosteris ārpus pilsētas, netālu no Konstantīna sienas.

Es gan zinu, kāpēc tā tika darīts. Mani spiegi man ziņoja, ka kopā ar Agiokristoforītu turoties kāds gara apsēsts mūks, kuru Andronīks pēc Manuēla nāves bija gribējis paturēt savā kalpībā kā pieredzējušu nekromantu. Un skat, kāda sakritība: arī šo mūku sauca par Zosimu, un viņš bija slavens ar to, ka izsauca mirušo dvēseles tā sabrukušā klostera drupās, kur bija izveidojis savu pazemes valstību… Tātad es biju atradis Zosimu vai vismaz zināju, kur viņu medīt. Tas notika 1184. gada novembrī, kad negaidīti nomira Burgundijas Beatrise.

Atkal klusums. Bodolīno ilgi malkoja vīnu.

Es šo nāvi uztvēru kā sodu. Tas bija taisnīgi, ka pēc tam, kad bija mirusi mana mūža otrā mīļotā sieviete, viņsaulē aizgāja arī pirmā. Man jau bija pāri četrdesmit. Biju dzirdējis, ka Terdonā esot vai esot bijusi baznīca, kurā kristītie ļaudis visi mirstot tieši četrdesmit gadu vecumā. Es biju pārsniedzis robežu, kuru nav ļauts pārkāpt brīnuma skartajiem. Tagad es būtu varējis mierīgi nomirt. Nespēju skatīties uz Frīdrihu, Beatrises nāve bija viņu salauzusi. Viņš gribēja vairāk rūpēties par vecāko dēlu, kuram jau bija divdesmit gadu un kurš kļuva arvien vārgāks, un Frīdrihs lēnām gatavojās tam, ka varu mantos jaunākais dēls Heinrihs, kuru viņš jau bija licis kronēt par Itālijas karali. Frīdrihs novecoja, mans nabaga tēvs, nu jau viņš bija saucams par Baltbārdi… Es vēl dažas reizes atgriezos Alesandrijā un atklāju, cik ļoti novecojuši arī mani miesīgie vecāki. Sirmi, trausli un viegli kā tie baltie pūku pikuči, kas pavasari veļas pār laukiem, salīkuši kā krūmi vējainā dienā, viņi vadīja laiku pie pavarda, strīdēdamies par nevietā noliktu bļodiņu vai par olu, kas vienam vai otram nejauši izkritusi no rokām. Un vienmēr, kad ierados viņus apciemot, viņi man pārmeta, ka es viņus nekad neapciemojot. Un tad es nolēmu laist pa vējam savu dzīvi un doties uz Bizantiju meklēt Zosimu, kaut arī tad atlikušie mūža gadi man varbūt būtu jāpavada cietuma pagrabā ar izdurtām acīm.

Doties uz Konstantinopoli varēja būt bīstami, jo pirms dažiem gadiem tieši Andronīks, tolaik vēl nebūdams pie varas, bija sakūdījis pilsētniekus pret tur dzīvojošajiem latīņiem, latīņu mājas tika izlaupītas, daudzus no viņiem nogalināja, un vēl vairāk bija tādu, kas bēga un meklēja patvērumu Prinču salās. Šķita, ka tagad tirgoņi no Venēcijas, Dženovas vai Pizas atkal varēja brīvi uzturēties pilsētā, jo šie ļaudis bija nepieciešami impērijas labklājībai, taču Guljelmo II, Sicīlijas karalis, gatavojās uzsākt karu pret Bizantiju, un grieķeļiem visi latīņi bija vienādi viņi daudz nešķiroja, kurš provansietis, kurš alemānis, kurš sicīlietis vai romietis. Tāpēc Bodolīno nolēma kopā ar saviem draugiem sēsties kuģī Venēcijā un sasniegt Konstantinopoli pa jūras ceļu kā tirgotāji, kas ierodas (un tā bija Abdula ideja) no Taprobanas. Kur atrodas Taprobana, to zināja tikai nedaudzi, varbūt pat neviens, un Bizantijā nevarēja būt nekādas nojēgas par to, kādā valodā šai zemē runā.

Tā nu Bodolīno saģērbās kā persiešu augstmanis; Rabi Solomons, kurš pat Jeruzalemē neprastu noslēpt to, ka ir jūds, pārtapa par ārstu, ietērpdamies skaistā, tumšā mētelī, kas bija kā nosēts ar zodiaka zīmēm; Dzejnieks gaišzilā kaftānā izskatījās pēc turku tirgotāja; bet Kiotu varētu noturēt par kādu no libāniešiem, kuri ģērbjas slikti, bet kuriem makā ir daudz zelta; Abduls noskuva gludu galvu, lai neviens nemanītu viņa rudos matus, un tagad izskatījās kā augstas kārtas einuhs, savukārt Borons tēloja viņa kalpu.

Kad vajadzēja izvēlēties valodu, viņi nolēma savā starpā sarunāties zagļu žargonā, ko bija iemācījušies Parīzē un ko visi prata pilnībā, arī tas liecina, cik centīgi viņi bija nodevušies mācībām tais senajās, laimīgajās dienās. Nesaprotams pat parīziešiem, šis žargons bizantiešu ausīm jo labi varēja tikt piedāvāts kā Taprobanas valoda.

Viņi devās ceļā no Venēcijas vasaras sākumā un augustā kādā piestātnē uzzināja, ka sicīlieši ir iekarojuši Tesalonīki un, iespējams, jau siro pa Propontīdas ziemeļu piekrasti; tāpēc, kad viņi nakts vidū iepeldēja jūras šaurumā, kapteinis uzskatīja par prātīgāku izmest lielu līkumu gar pretējo krastu, lai pēc tam grieztos uz Konstantinopoli tā, it kā viņi ierastos no Halkedonas. Lai mierinātu ceļotājus par šo lieko kavēšanos, kapteinis solīja, ka ierašanās pilsētā būšot basileju cienīga, jo kā viņš teica Konstantinopole pirmoreiz ir jāierauga tieši pirmajos rīta saules staros.

Kad Bodolīno un viņa draugi pret rītausmu iznāca uz klāja, viņi jutās vīlušies, jo krastu sedza bieza migla, bet kapteinis viņus apremdināja: tieši tā jātuvojas šai pilsētai, lēnām, pamazām, un dūmaka, kuru jau tagad iekrāsoja rītausmas sārtums, drīz izklīdīšot.

Vēl pēc stundu ilgas kuģošanas kapteinis norādīja uz kādu baltu punktu, un tā bija kupola virsotne, kas šķita caururbjam miglas segu… Drīz starp baltajiem vāliem piekrastē iezīmējās dažu piļu kolonnas, tad dažu māju aprises un krāsas, un baznīcu zvanītavas, kas sārtojās rīta gaismā, un arī nocietinājumu mūri ar torņiem. Tad piepeši, lūk, liela ēna, ko vēl aizsedza miglas garaiņu grīstes, kas cēlās no pakalna un vijās gaisos, līdz migla pašķīrās un skatieniem atklājās Svētās Sofijas katedrāles kupols, pārsteidzoši saskanīgs un mirdzošs pirmajos saules staros, kā brīnumaini dzimis tukšumā.

Viss tālākais bija nemitīga atklāsme no miglas iznira arvien jauni torņi un kupoli un tiecās pret debesīm, kas pamazām noskaidrojās. Tas bija krāsu triumfs: zaļas lapotnes, zeltainas kolonnas, sārts marmors, balti peristili, un visā spozmē Bukoleones imperatora pils ar cipresēm gaisa dārzu raibajā labirintā. Un tad ieeja Zelta Raga līcī ar garo, resno ķēdi, kas aizšķērsoja ceļu uz ostam, un Galatas baltais tornis līča labajā krastā.

Bodolīno aizkustināts stāstīja, un Nikēta skumji atkārtoja, cik Konstantinopole bijusi skaista, kad tā vēl bija skaista.

Jā, tā bija pārdzīvojumu pilna pilsēta, teica Bodolīno. Tikko bijām ieradušies, uzreiz guvām labu priekšstatu par to, kas šai pilsētā notiek. Iegadījāmies pie Hipodroma tieši brīdī, kad tur gatavojās nomocīt kādu no basileja ienaidniekiem…

Andronīks bija kā jucis. Jūsu Sicīlijas latīņi ar uguni uz zobenu bija nopostījuši Tesalonīki, un Andronīks lika veikt šādus tādus pilsētas nostiprināšanas darbus, bet tad atkal it kā kļuva vienaldzīgs pret briesmām. Viņš nodevās izlaidīgai dzīvei, apgalvodams, ka no ienaidniekiem nav jābaidās; viņš sūtīja mokpilnā nāvē tos, kuri būtu varējuši viņam palīdzēt, bieži uz ilgu laiku devās projām no pilsētas kopā ar konkubīnēm un palaistuvēm, viņš klīda pa ielejām un mežiem kā plēsīgs zvērs, un mīļākās viņam visur sekoja kā vistas gailim, viņš bija kā Dionīss ar bakhantēm, trūka tikai, lai viņš ietērptos safrānkrāsas drānās un plecos uzmestu briedēna ādu. Viņa vienīgā sabiedrība bija flautas spēlmaņi un hetēras, viņš bija nevaldāms kā Sardanapals, izvirtīgs kā polips, un paša izlaidības smagā nasta viņu novārdzināja tiktāl, ka viņš lika gatavot sev maltītes no kāda nešķīsta Nīlas dzīvnieka, kas līdzīgs krokodilam un kā gaļa, kā stāsta, veicinot ejakulāciju… Taču es negribētu, lai tu domā, ka viņš bija slikts valdnieks. Viņš paveica arī daudz laba, samazināja nodokļus, izdeva ediktus, kas aizliedza ostās tīši veicināt grūtībās nokļuvušu kuģu avārijas, lai varētu tos izlaupīt, viņš atjaunoja veco pazemes ūdensvadu, lika salabot Četrdesmit Svēto Mocekļu baznīcu…

Vispār bija jauks cilvēks…

Nepiedēvē man vārdus, ko neesmu teicis. Redzi, basilejs var izmantot savu varu, lai darītu labu, bet, lai varu saglabātu, viņam ir jādara arī ļaunais. Arī tu esi dzīvojis līdzās cilvēkam, kurš apveltīts ar lielu varu, un pats atzini, ka viņš spēja būt gan cēls, gan viegli uzliesmot dusmās, būt nežēlīgs un gādāt par visu labklājību. Vienīgais veids, kā negrēkot, ir patverties staba galā pilnīgā vientulībā, kā to darīja senlaiku svētie tēvi, bet nu jau arī šie vientuļnieku stabi ir sakrituši drupās.

Es negribu strīdēties ar tevi par to, kā būtu vajadzējis pārvaldīt šo impēriju. Tā ir jūsu valsts vai vismaz bija jūsējā. Labāk turpināšu savu stāstu. Mēs apmetāmies šeit, pie šiem pašiem dženoviešiem, jo, kā jau tu droši vien būsi nopratis, tieši viņi bija mani uzticamie spiegi. Un tieši Boijamondo reiz uzzināja, ka tās pašas dienas vakarā basilejs došoties uz Katabates seno pazemes kriptu, lai piedalītos pareģošanas un maģijas izdarībās. Ja gribējām notvert Zosimu, tā bija laba izdevība.

Pienāca vakars, un viņi devās uz Konstantīna sienas pusi, kur netālu no Svēto Apustuļu baznīcas slējās tāds kā neliels paviljons. Boijamondo apgalvoja, ka no šī paviljona varot nokļūt tieši kriptā, nemaz neejot caur Katabates klostera baznīcu. Viņš atvēra kādas durvis, novadīja viņus lejā pa dažiem apglumējušiem pakāpieniem, un viņi nonāca pazemes gaitenī, kur gaiss bija mitrs un oda pēc pelējuma.

Redz, teica Boijamondo, ejiet tik kādu gabalu uz priekšu, un nonāksiet taisni kriptā.

Tu nenāksi?

Es neeju uz vietām, kur gramstās gar miroņiem. Man patīk gramstīties tikai gar dzīvajiem, pie tam sieviešu dzimuma.

Tā nu viņi devās tālāk bez pavadoņa un nonāca kādā zālē ar zemām velvēm. Šai telpā bija redzami triklīniji, nesaklātas guļvietas, daži zemē nomesti kausi, nemazgāti šķīvji ar ēdienu atliekām droši vien nepiesātināmais Zosima te veica ne tikai savus rituālus ar mirušajiem, bet darīja arī šo to tādu, kas tīri labi patiktu Boijamondo. Taču viss šis orģiastiskais aprīkojums itin kā bija steigā nogrūsts tumšākajos kaktos, jo šovakar Zosima bija ataicinājis šurp basileju, lai sarīkotu viņam tikšanos ar mirušajiem, nevis ar staigulēm. Un, kā teica Bodolīno, ļautiņi ir gatavi noticēt jebkam, ja vien tai padarīšanā ir iejaukti miroņi.

Tālumā aiz šīs istabas jau bija saskatāmas gaismas, un patiešām viņi drīz nonāca apaļā kriptā, ko apgaismoja divi kvēlojoši ogļutrauki. Kriptu no visām pusēm apjoza kolonāde, un tumsā starp kolonnām bija samanāmas ieejas citos pazemes gaiteņos vai galerijās, kas stiepās kazin uz kurieni.

Pašā kriptas vidū bija novietota liela bļoda ar ūdeni, pa trauka malu pie paša ūdens līmeņa visapkārt stiepās grope, kas bija piepildīta ar eļļainu šķidrumu. Līdzās bļodai uz paaugstinājuma stāvēja nenosakāmu apveidu priekšmets, pārsegts ar sarkanu audumu. No dažādām pilsētā saklausītām baumām Bodolīno bija sapratis, ka Andronīks, vispirms meklējis padomu pie vēderrunātājiem un astrologiem, pēc tam velti centies Bizantijā atrast kādu, kurš, tāpat kā senie grieķi, vēl prastu pareģot nākotni pēc putnu lidojuma, un tagad, neuzticēdamies tiem nožēlojamajiem, kuri dižojās, ka mākot tulkot sapņus, viņš bija nolēmis paļauties uz hidromantiem, tas ir, tiem, kuri, tāpat kā Zosima, prata izdibināt nākotni, iegremdējot ūdenī kādu lietu, kas piederējusi cilvēkam, kas jau pametis šo pasauli.

Viņi bija ieradušies no altāra puses un tagad, apmetuši tam loku, ieraudzīja ikonostasu, kura visiespaidīgākā ikona bija Kristus Pantokrators jeb Visa Valdītājs, kas viņus vēroja ar bargām un plaši ieplestām acīm.

Bodolīno ieminējās, ka, ja vien Boijamondo iegūtās ziņas ir pareizas, drīz te kāds uzradīsies, tāpēc vajadzētu paslēpties. Viņi izvēlējās to kolonādes malu, kuru nesasniedza ogļutrauku mestā gaisma, un paguva nostāties aiz akmens stabiem īstajā brīdī, jo tūlīt atskanēja soļi kāds tuvojās.

Viņi redzēja, ka no ejas pa kreisi no ikonostasa iznāk Zosima, ietinies garā paltrakā, kas daudz neatšķīrās no tā, ko valkāja Rabi Solomons. Bodolīno sagrāba nevaldāma niknuma uzplūdi, un šķita, viņš grib mesties ārā no savas slēptuves un ķerties šim nodevējam pie rīkles. Aiz mūka cienīgi soļoja kāds greznās drānās tērpies vīrs, un viņam nopakaļ nāca vēl divi. Pēc divu pēdējo godbijīgās izturēšanās varēja secināt, ka pirmais ir pats basilejs Andronīks.

Monarhs piepeši apstājās viņu bija apstulbinājis šīs telpas iekārtojums. Viņš bijīgi pārkrustījās ikonostasa priekšā un tad jautāja Zosimam: Kāpēc tu mani aicināji šurp?

Mans kungs, atbildēja Zosima, es tevi ataicināju šurp, jo vienīgi iesvētītās vietās var veikt īstu hidromantiju, izveidojot pareizas saites ar mirušo valstību.

Es neesmu bailīgs, teica basilejs, vēlreiz pārmezdams krustu, bet tu, vai tu nebaidies traucēt mirušos?

Zosima pārdroši atbildēja: Kungs, es varētu pacelt savas rokas, un mirušie no desmit tūkstošiem Konstantinopoles kapeņu nišu padevīgi steigtos šurp, lai kristu man pie kājām. Taču man nav vajadzības iedvest dzīvību tām mirušajām miesām. Manā rīcībā ir kāds ar brīnumainām spējām apveltīts priekšmets, kuru es izmantošu, lai nodibinātu visātrākos sakarus ar tumsas valstību.

Pie viena no ogļutraukiem viņš aizdedzināja koka skalu un tad tuvināja to ūdensbļodas apmales gropei. Eļļa uzliesmoja, un uguns vainags ieskāva ūdens spoguli, piepildot to ar zaigojošiem atspīdumiem.

Es vēl neko neredzu, teica basilejs, noliekdamies pār bļodu. Pajautā tam savam ūdenim, kurš tīko ieņemt manu vietu. Es jūtu pilsētā dumpīguma garu un gribu zināt, kurš jāiznīcina, lai man nevajadzētu baiļoties.

Zosima piegāja pie noslēpumainā priekšmeta, kas bija pārklāts ar sarkanu drānu, ar teatrālu žestu norāva tam pārsegu un, paņēmis rokās kaut ko apaļu, pastiepa to pret basileju. Mūsu draugi nekādi nevarēja saskatīt, kas ir šis priekšmets, bet redzēja basileju, kurš, šausmās drebēdams, kāpās atpakaļ, kā gribēdams izvairīties no mokoša skata. Nē, nē, viņš teica, tikai ne to! Tu man to izlūdzies saviem rituāliem, taču es nezināju, ka man pašam nāksies uz to atkal skatīties!

Zosima paslēja augšup savu trofeju, gluži kā rādīdams iedomātai draudzei svētā sakramenta trauku, un pavērsa to pret visām šīs pazemes telpas pusēm. Tā bija miruša pusaudža galva ar vēl nesabrukušiem vaibstiem, it kā tikko būtu nogriezta no rumpja, tās acis bija aizvērtas, smalki veidotā deguna nāsis ieplestas, plānās lūpas viegli pavērtas, atklājot skatieniem gludu zobu rindu. Šīs sejas nekustīgumu un biedējošo dzīvības šķitumu vēl svinīgāku darīja vienmērīgi zeltainā krāsa, un tā gandrīz dzirksteļoja atspīdu mos, kad Zosima to tuvināja uguns liesmām.

Man noteikti vajadzēja izmantot tava brālēna dēla Aleksija galvu, Zosima teica basilejam, citādi šis rituāls nevarētu notikt. Tevi ar Aleksiju vienoja asinsradniecības saites, tāpēc viņš tev palīdzēs sazināties ar valstību, kurā mīt tie, kas pametuši dzīvo pasauli. Tad viņš lēnām iemērca ūdenī šo briesmīgo priekšmetu, ļaudams tam nogrimt trauka dubenā. Andronīks pārliecās pār bļodu, cik tuvu vien lāva uguns loks. Ūdens kļūst duļķains, viņš vienā elpas vilcienā izdvesa. Ūdens ir pieņēmis Aleksiju kā gaidīto zemes elementu un tagad to izjautā, čukstēja Zosima. Pagaidīsim, līdz šis mākonis izklīst.

Mūsu draugi nevarēja saskatīt, kas notiek traukā, bet saprata, ka ūdens atkal ir kļuvis dzidrs un vairs neaizsedz mazā basileja seju bļodas dubenā. Velns un elle, viņš atgūst dzīva cilvēka miesas krāsas, stostījās Andronīks, un es varu salasīt zīmes, kas parādījušās viņam uz pieres… Ak, brīnums… Jota, sigma…

Nevajadzēja būt hidromantiem, lai saprastu, kas bija noticis. Zosima mirušā valdniekzēna pierē bija iegriezis divus burtus un pēc tam galvu bija nokrāsojis ar zeltainu, ūdenī šķīstošu vielu. Tagad, kad mākslīgais zeltījums bija izkusis, nelaimīgajam upurim uz pieres parādījās vēsts, kas bija paredzēta tam, kurš bija sarīkojis viņa noslepkavošanu, vēsts, kuru Andronīkam vēlējās nodot Zosima vai kāds, kurš Zosimu bija iedvesmojis šim darbam.

Andronīks joprojām klusi purpināja: Jota, sigma… IS… IS… Viņš atliecās taisni, vairākas reizes izgrūda pirkstus cauri bārdai, un šķita, ka viņa acis šķiļ zibeņus, tad viņš piešķieba galvu, kā iegrimdams dziļās pārdomās, tad atkal paslējās kā zirgs, kas dīžājas, ar pūlēm valdīdamies. Īsaks! viņš iebrēcās. Tas ienaidnieks ir Īsaks Komnēns! Ko gan viņš tur Kiprā perina? Sūtīšu pret viņu savu floti un satriekšu viņu, iekams šis nožēlojamais būs paguvis spert kaut soli!

Viens no basileja pavadoņiem iznāca no ēnas, un Bodolīno redzēja, kas šis cilvēks izskatās pēc tāda, kas būtu gatavs izcepināt pats savu māti, ja vien viņa galdā aptrūktos gaļas. Kungs, šis ierunājās, Kipra ir pārāk tālu, un tavai flotei vajadzētu pamest Propontīdu un doties jūrā, kur jau siro Sicīlijas karaļa armāda. Bet, kā tu nevari nokļūt pie Īsaka, tāpat viņš nevar atkļūt pie tevis. Uzdrošinos teikt, ka ne jau no Īsaka Komnēna tev vajadzētu bīties, bet gan no Īsaka Eņģeļa, kurš ir tepat pilsētā, un tu labi zini, ka viņš tevi neieredz ne acu galā.

Stefan, nicīgi iesmiedamies, teica basilejs, un tu tiešām gribi, lai es baidos no Īsaka Eņģeļa? Kā gan tu vari domāt, ka šim vārgulim, šai niecībai, šim nekam nederīgajam mērglim pietiktu drosmes kaut domās mani apdraudēt? Zosim, Zosim, viņš pārskaities vērsās pie nekromanta, tavs ūdens un galva man stāsta vai nu par vienu, kurš ir pārāk tālu, vai par otru, kurš ir pārāk stulbs! Kam gan tev vajadzīgas acis, ja tu neproti salasīt zīmes šajā mīzalu traukā? Zosima saprata, ka drīz var zaudēt acu gaismu, bet, viņam par laimi, iejaucās Stefans, vīrs, kurš bija runājis iepriekš. Spriežot pēc acīmredzamās tīksmes, ar kādu šis cilvēks solīja jaunus noziegumus, Bodolīno noprata, ka tas ir Stefans Agiokristoforīts, Andronīka labā roka un ļaunais ģēnijs, kurš bija nožņaudzis jauno Aleksiju un pēc tam nogriezis viņam galvu.

Kungs, nenovērtē par zemu šo brīnumu! Tu pats redzēji, ka zēnam uz pieres parādījās zīmes, kuru, viņam dzīvam esot, tur nebija. Īsaks Eņģelis varbūt patiešām ir nožēlojama niecība, taču viņš tevi ienīst. Arī citi, vēl gļēvāki un niecīgāki par viņu, ir tīkojuši pēc dižu un drosmīgu vīru dzīvībām, kaut arī tie nav bijuši tik diži un drosmīgi kā tu… Dod man savu piekrišanu, un es jau šonakt steigšos pie Īsaka, pats savām rokām izduršu viņam acis un pašu pakāršu pie viņa pils kolonnas. Bet tautai paziņosim, ka tu esi saņēmis dievišķu debesu zīmi. Labāk nevilcinoties iznīcināt kādu, kurš tevi vēl neapdraud, nekā saudzēt viņa dzīvību, lai viņš kādreiz varētu tevi apdraudēt. Dosim triecienu pirmie!

Tu gribi mani izmantot, lai remdinātu pats savu naidu, teica basilejs, bet varbūt, darīdams ļaunu, tu paveic arī ko labu. Novāc to Īsaku. Man vienīgi žēl… un, tā teikdams, viņš uzmeta skatienu Zosimam, kurš sāka drebēt pie visām miesām, žēl, ka tad, kad Īsaks būs miris, mēs vairs nevarēsim uzzināt, vai viņš patiešām gribējis man kaitēt, un tātad nezināsim, vai šis mūks man nav melojis. Bet galu galā viņš man iedvesa pamatotas aizdomas, jo ļaunas domas gandrīz vienmēr ir pamatotas. Stefan, mūsu pienākums ir apliecināt šim mūkam savu pateicību. Parūpējies, lai viņš saņem, ko lūgs. Viņš pamāja ar roku abiem saviem pavadoņiem un izgāja no kriptas, pamezdams Zosimu, kurš palēnām atguvās no šausmām, kas viņu bija sastindzinājušas līdzās ūdensbļodai.

Agiokristoforīts patiešām ienīda Īsaku Eņģeli un acīmredzot bija vienojies ar Zosimu, kā iegrūst šo cilvēku postā, teica Nikēta. Taču, izdabādams savam naidam, Agiokristoforīts nekādi neizdarīja labu savam kungam, jo tu droši vien zini, ka viņš tikai pasteidzināja Andronīka krišanu.

To es zinu, teica Bodolīno, bet tovakar man bija gluži vienalga, kas noticis. Man pietika ar apziņu, ka Zosima beidzot ir manos nagos.

Kad ķēnišķīgo viesu soļi bija noklusuši, Zosima atvieglojumā nopūtās. Galu galā viņa iecerētais bija beidzies veiksmīgi. Viņš saberzēja rokas, apmierināti pasmaidīja, izvilka zēna galvu no ūdens un atkal nolika uz paaugstinājuma. Tad viņš pagriezās, aplaida skatienu visai telpai un sāka neprātīgi smieties, pacēlis rokas un kliegdams: Basilejs ir manā varā! Nu es nebaidīšos pat no mirušajiem!

Tikko viņš bija bildis šos vārdus, mūsu draugi lēnām iznāca gaismā. Tā notiek ar tiem, kas nodarbojas ar maģiju: paši neticēdami velnam, viņi nāk pie pārliecības, ka velns gan tic viņiem. Ieraudzījis šo lemuru kohortu, kas iznira no tumsas, it kā būtu pienākusi pastarās tiesas diena, Zosima, par spīti savam lempīgumam, šoreiz rīkojās apbrīnojami strauji: nespēdams valdīt pār savām maņām, viņš tās zaudēja un vienkārši noģība.

Viņš atguvās, kad Dzejnieks viņam uzgāza zīlējamo ūdeni. Viņš atvēra acis un turpat deguna priekšā ieraudzīja Bodolīno, kurš izskatījās briesmīgs savās dusmās, vēl briesmīgāks nekā tad, ja patiešām būtu atnācējs no viņpasaules. Šajā pašā mirklī Zosima saprata, ka viņu gaida nevis tālas un nezināmas elles liesmas, bet gan drīza un droša viņa kādreizējā upura atriebība.

Es tā rīkojos, tikai lai pakalpotu savam kungam, viņš steidzās taisnoties, un arī gribēdams izlīdzēt tev. Es taču izplatīju tavu vēstuli pa visu pasauli daudz labāk, nekā to būtu paveicis tu pats…

Bodolīno teica: Zosim, ne jau no ļauna prāta, bet tikai paklausot tam, uz ko mani iedvesmo pats Dievs, man vajadzētu uzsēdināt tevi uz asa mieta. Taču tas man sagādātu lielas pūles, un tāpēc, kā redzi, es savaldos. Un viņš iecirta Zosimam tādu pliķi, ka nabagam galva teju nolidoja no pleciem.

Es esmu basileja cilvēks, un, ja jūsu vainas dēļ zaudēšu kaut vienu no savas bārdas matiņiem, es jums zvēru, ka… Viņš nepaspēja pabeigt, jo Dzejnieks viņu sagrāba aiz matiem un tuvināja viņa seju liesmām, kas vēl plaiksnījās ap ūdenstrauku, un Zosimas bārda sāka gruzdēt.

Jūs esat traki, teica Zosima, cenzdamies izrauties no Kiota un Abdula ciešā tvēriena, jo tostarp arī viņi bija sagrābuši mūku un aizlauzuši viņam rokas aiz muguras. Un, lai nodzēstu ugunsgrēku, kas bija izcēlies Zosimas bārdā, Bodolīno ar krietnu zvēlienu pa pakausi iegremdēja viņa galvu labi dziļi ūdensbļodā, neļaudams viņam izslieties, līdz šis nožēlojamais nelietis sāka baidīties ne vairs no uguns, bet no ūdens, un, jo vairāk viņš baidījās un bailēs raustījās, jo vairāk to sarijās.

Pēc burbuļiem, kurus tu laidi zem ūdens, arī es varu pareģot nākotni, rāmi teica Bodolīno, aiz matiem izvilkdams viņu no ūdenstrauka, un es pareģoju, ka šonakt tu mirsi nevis ar nosvilinātu bārdu, bet gan ar kārtīgi apsvilinātām kāju pēdām.

Bodolīno, kunkstēja Zosima, spļaudams ūdeni, Bodolīno, mēs taču varam atrast kopīgu valodu… Ļauj man atklepoties, es tevi lūdzu, es taču nevaru aizbēgt… Un ko jūs gribat darīt, tik daudzi pret vienu, vai žēlsirdība jums ir sveša? Paklau, Bodolīno, es zinu, ka tu negribi atriebties par to seno mana vājuma brīdi, patiesībā tu gribi sasniegt tā sava Priestera Jāņa zemi, un es tev jau teicu, ka man ir pareizā karte, kurā skaidri redzams, kā tur nokļūt. Ja pavarda ugunī kaisa saslaukas, tā izdziest.

Ko tu ar to gribi teikt, blēdi? Izbeidz bārstīt savas prātulas!

Es gribu teikt, ka, mani nogalinājis, tu karti neredzēsi kā savas ausis. Zivis, rotaļādamās straumē, bieži palecas virs ūdens virsmas un tā izkļūst no savas dabiskās mītnes. Es varu aizvest tevi tālu. Noslēgsim vienošanos kā godīgi vīri. Tu mani atbrīvo, bet es tevi aizvedīšu uz vietu, kur glabājas Kosmas Indikopleista karte. Iemaini manu dzīvību pret Priestera Jāņa valstību. Vai tas tev nešķiet labs darījums?

Vislabprātāk es tevi nogalinātu, atbildēja Bodolīno, bet tu man esi vajadzīgs dzīvs, lai es varētu iegūt karti.

Un ko pēc tam?

Pēc tam mēs tevi turēsim kārtīgi sasietu un vēl ietīsim paklājā, un tā tu gulēsi, līdz mēs atradīsim kādu drošu kuģi, kas mūs aizvedīs tālu prom no šejienes, un tikai tad mēs atritināsim paklāju, jo, ja mēs tevi atbrīvotu jau šeit, tu mums uzrīdītu visus pilsētas slepkavniekus.

Jā, jā, atritināsiet savu paklāju ūdenī…

Liecies mierā, mēs neesam slepkavas. Ja es tevi gribētu nogalināt vēlāk, tad es tevi nesistu tagad. Bet skaties, es tevi sitīšu taisni tāpēc, lai man vairs nekārotos tevi nobeigt, jo neesmu iecerējis to darīt. Un Bodolīno vienā mierā vispirms iecirta viņam pamatīgu pļauku ar labo roku, un Zosimas galva sametās pa kreisi, tad Bodolīno cirta ar kreiso, un Zosimas galva sagriezās pa labi.

Tā viņš sita, mainīdams rokas, sākumā divreiz ar pilnu plaukstu, tad divreiz ar izstieptiem pirkstiem, divreiz ar delnas virspusi, divreiz sāniski un divreiz ar dūri, līdz Zosima kļuva gluži mēļš un Bodolīno gandrīz bija izmežģījis plaukstu locītavas. Viņš teica: Tagad jau sāp man pašam un es metīšu mieru. Iesim apskatīt to karti.

Kiots un Abduls vilka Zosimu aiz padusēm, jo viņš pats vairs neturējās kājās un tik vien spēja kā ar drebošu pirkstu norādīt ceļu, purpinādams: Mūks, kas pieredz nicinājumu un to pacieš, ir kā augs, kas tiek aplaistīts katru dienu.

Bodolīno teica Dzejniekam: Zosima man reiz mācīja, ka no visām kaislībām tieši dusmas visvairāk satricina un saduļķo dvēseli, bet reizēm dusmas nāk par labu. Patiesi, kad mēs ar mierīgu prātu vēršam dusmas pret ģeķiem un grēciniekiem, lai viņus izglābtu vai satriektu, mēs piepildām savu dvēseli ar saldmi, jo virzāmies tieši uz taisnīguma mērķi. Un Rabi Solomons piebilda: Kā teikts Talmudā, ir sodi, kas spēj noskalot visu cilvēka nešķīstību.

## 21  Bodolīno un Bizantijas jaukumi

Katabates klosteris bija sabrucis, un visi to uzskatīja par neapdzīvotu, taču virs zemes vēl bija saglabājušās dažas celles un vecā bibliotēka, kurā gan vairs nebija grāmatu un kura bija pārvērsta drīzāk par refektoriju. Te Zosima mitinājās ar diviem vai trim viņam padevīgiem brāļiem, un Dievs vien zina, kādus mūku dzīves noteikumus viņi ievēroja. Kad Bodolīno un viņa draugi kopā ar savu gūstekni iznāca virszemē, šie klostera brāļi bija aizmiguši, bet, kā atklājās nākamajā rītā, pārmērīga ēšana un dzeršana viņiem tiktāl bija laupījusi spēkus un saprašanu, ka viņi bija gluži nekaitīgi. Mūsu draugi nosprieda, ka vislabāk būtu nakšņot bibliotēkā. Zosima pa miegam nemierīgi svaidījās, gulēdams zemē starp Kiotu un Abdulu, kas jau bija kļuvuši par viņa sargeņģeļiem.

No rīta visi sasēdās ap galdu un aicināja Zosimu ķerties pie lietas.

Tātad, teica Zosima, karte glabājas Bukoleones pilī, man labi zināmā vietā, kurai piekļūt varu vienīgi es. Dosimies uz turieni šo pašu vakaru.

Zosim, teica Bodolīno, tu tikai velc visu garumā. Pagaidām pastāsti man, kas īsti ir attēlots šajā kartē.

Tas ir pavisam vienkārši, vai ne? noteica Zosima, paņemdams pergamentu un rakstāmo irbuli. Es tev jau teicu, ka ikvienam kristietim, kurš turas pie taisnās ticības, ir jāpiekrīt, ka visa pasaule ir veidota kā tabernākuls, par kuru runāts Svētajos Rakstos. Tagad klausieties uzmanīgi, ko teikšu. Tabernākula zemākajā daļā bija galds ar divpadsmit maizēm un divpadsmit augļiem, un katrs no tiem atbilda vienam no gada mēnešiem, ap šo galdu bija tāds kā pakavs, kas atveidoja Okeānu, un ap šo pakavu bija sprīdi plats rāmis, kas attēloja zemes, kuras atrodas viņpus Okeānam austrumos starp tām arī Paradīzes Dārzs. Debesis bija attēlotas kā velve, kas abās malās stingri balstījās uz zemes, bet starp šo velvi un zemes pamatu vēl bija izklāts firmamenta plīvurs, aiz kura atrodas debesu pasaule, kuru mēs reiz skatīsim paši savām acīm. Jo patiesi, kā ir teicis Jesaja, Dievs ir Tas, kurš sēž augstu virs zemes, kuras iemītnieki ir kā siseņi, Tas, kurš debesis ir izklājis kā vieglu plīvuru un pacēlis kā telti. Un Salamans psalmos slavē to, kurš debesis ir izplājis kā pārjumu. Un Mozus zem šī plīvura dienvidos nolika svečturi, kas apgaismoja visu zemes plašumu, un zem svečtura vēl septiņas lampas, kas pārstāvēja septiņas nedēļas dienas un visas debesu zvaigznes.

Bet tu man tagad skaidro, kā bija veidots tabernākuls, teica Bodolīno, nevis to, kāda ir pasaule.

Bet pasaule ir veidota kā tabernākuls, un tātad, ja es tev skaidroju, kā izskatās tabernākuls, pie viena es tev izskaidroju, kāda ir pasaule. Kā gan tu nesaproti tik vienkāršas lietas? Skaties… Un viņš ķērās pie zīmēšanas.

Zīmējumā bija attēlota pasaule, kas izskatījās gluži kā templis ar izliektu velvi. Skaties, augšējo daļu no mūsu acīm slēpj firmamenta plīvurs. Zemāk plešas ekumēne jeb visa zeme, kuru apdzīvojam mēs. Zeme balstās uz Okeāna, kurš to apjož, taču tā nav plakana, bet nemanāmi un slīpi ceļas arvien stāvāka ziemeļu un rietumu pusē, kur slejas kalns, kas ir tik augsts un liels, ka mūsu acis to nespēj aptvert, un tā gals ieslēpjas mākoņos. Saule un mēness, kurus kustina eņģeļi starp citu, eņģeļi ir atbildīgi arī par zemestrīcēm, lietu un citām gaisa parādībām -, no rīta uzsāk savu ceļu austrumos un dodas uz dienvidiem, slīdēdami gar kalna priekšpusi un apgaismodami pasauli, bet vakarā nozūd rietumos un aizripo aiz kalna, un mums šķiet, ka šie spīdekļi noriet. Tāpēc, kad pie mums ir nakts, viņā kalna pusē ir diena, tikai šo dienu neviens neredz, jo aiz kalna ir tikai tuksnesis, un neviens tur nekad nav bijis.

Un pēc šī zīmējuma lai mēs atrodam Priestera Jāņa zemi? noprasīja Bodolīno. Klau, Zosim, neaizmirsti, ka mēs vienojāmies mainīt tavu dzīvību pret labu karti, taču, ja karte nekam neder, līguma noteikumi ir citādi.

Mierīgi, mierīgi. Mūsu cilvēciskajai mākslai nav pa spēkam attēlot tabernākulu tādu, kāds tas ir, un parādīt visu, ko aizsedz tā sienas un lielais kalns, tāpēc Kosma ir uzzīmējis vēl vienu karti, kurā Zeme ir attēlota tā, it kā mēs to uzlūkotu no augšas, lidodami pa debesu jumu, un kādu to varbūt skata eņģeļi. Šī karte, kura glabājas Bukoleonē, rāda, kā izvietotas mums pazīstamās zemes, kuras ietver Okeāna rāmis, un attēlo arī zemes viņpus Okeānam tās, kurās cilvēki mājoja pirms grēku plūdiem, bet kurās pēc Noasa laikiem neviens vairs nav bijis.

Es tevi brīdinu vēlreiz, Zosim, teica Bodolīno, savilcis bargu seju. Ja tu domā, ka, runādams par lietām, ko tu mums nemaz neparādi…

Bet es šo karti redzu, it kā tā atrastos manu acu priekšā, un drīz to ieraudzīsiet arī jūs.

Kalsnu seju, ko ciešanu pilnu vērta zilumi un skrambas, kas visos teju vai raisīja līdzjūtību, kvēlojošām acīm, kas skatīja tikai viņam vienam saredzamus brīnumus, Zosima spēja pārliecināt arī tos, kuri nebūtu gribējuši viņam uzticēties. Tā viņš bija vazājis Bodolīno aiz deguna pirmajā reizē, tā vazāja viņu tagad un darīs to vēl vairākus gadus, tas bija viņa spēks, Bodolīno teica Nikētam. Zosimas teiktais skanēja neapstrīdami, un viņš pat gribēja izskaidrot, kā ar Kosmas tabernākula palīdzību iespējams pamatot arī saules aptumsumu cēloņus, bet Bodolīno saules aptumsumi neinteresēja. Viņš zināja vienīgi to, ka ar labu karti varbūt patiešām varēs doties meklēt Priesteri. Lai būtu, viņš teica, gaidīsim vakaru.

Zosima pavēlēja, lai viens no brāļiem ceļ galdā vārītus dārzeņus un augļus, un, kad Dzejnieks jautāja, vai nekā labāka neesot, atbildēja: Pieticīgs un allaž vienveidīgs ēdiens ātri aizvadīs mūku uz neievainojamības ostu. Dzejnieks viņu pasūtīja pie velna, bet, redzot, ka Zosima ēd ar lielu kāri, piegāja un ieskatījās viņa šķīvī, un atklāja, ka zem dārzeņiem ir paslēpti trekni jērgaļas gabali, kas, Zosimasprāt, pienācās vienīgi viņam. Nebildis ne vārda, Dzejnieks apmainīja šķīvjus.

Tā viņi gatavojās mierīgi gaidīt vakaru, kad atsteidzās viens no Zosimas brāļiem, apstulbis un satriekts, un pavēstīja, kas noticis pilsētā. Naktī, tūlīt pēc zīlēšanas rituāla Stefans Agiokristoforīts ar bruņotu vīru vienību bija devies uz Īsaka Eņģeļa namu, netālu no Peribleptos jeb Daudzinātās Jaunavas klostera, un skaļā balsī bija aicinājis savu ienaidnieku nākt ārā. Tad viņš uzkliedzis savējiem, lai izgāž durvis, saķer Īsaku aiz bārdas un novelk lejā pa kāpnēm ar galvu pa priekšu. Bet Īsaks, bailēs un neziņā nospriedis, ka viņu sauc sadumpojusies tauta, bija licis uz spēles visu: viņš pagalmā sēdās mugurā zirgam, izrāva zobenu un gandrīz puskails, ģērbies īsā, ķēmīgā divkrāsu naktstērpā, kas viņam tikko piesedza gurnus, izauļoja pa vārtiem, pārsteigdams ienaidniekus. Agiokristoforīts nepaguva pat izvilkt ieroci, kad Īsaks ar vienu pašu zobena cirtienu pāršķēla uz pusēm viņa galvu. Tad Īsaks pavērsās pret sava par divgalvi kļuvušā ienaidnieka pavadoņiem un vienam nocirta ausi, bet pārējie bailēs metās bēgt.

Nogalināt imperatora uzticības personu bija vislielākais ļaunums, un vajadzēja steigšus rīkoties un gādāt par glābiņu. Īsaks, pierādīdams, ka labi saprot, kā jārunā ar tautu, tūlīt steidzās uz Svētās Sofijas katedrāli un lūdza patvērumu, ko tur bija pieņemts sniegt tiem, kas pastrādājuši slepkavību. Dievnamā viņš skaļā balsī ņēmās lūgt piedošanu par savu nodarījumu. Viņš noplēsa no auguma savu tāpat trūcīgo apģērbu un izplūkāja bārdu, rādīja visiem vēl asiņaino zobenu un, lūgdamies žēlastību, lika noprast, ka tā rīkojies vienīgi, lai aizstāvētu savu dzīvību, un pie reizes pacentās atsaukt visiem atmiņā nogalinātā ļaundarības.

Šī padarīšana man nepatīk, teica Zosima, kuru jau bija satriekusi viņa nelietīgā aizstāvja nāve. Un vēl mazāk viņam patika nākamās ziņas, ko viņi saņēma pēc neilga laika. Svētās Sofijas katedrālē pie Īsaka bija ieradušies ievērojami vīri, tādi kā Jānis Dukass, un Īsaks turpināja kūdīt tautu, pūlis pieauga ar katru stundu, un pret vakaru dievnamā jau bija nostiprinājies liels skaits pilsētnieku, kas bija gatavi aizstāvēt Īsaku. Un dažs jau ieminējās, ka būtu pienācis laiks gāzt tirānu.

Vai Īsaks patiešām jau sen bija plānojis sarīkot apvērsumu, kā to apstiprināja Zosimas nekromantija, vai tikai veiksmīgi izmantoja savu ienaidnieku kļūmo soli katrā ziņā bija skaidrs, ka Andronīka tronis ir sagrīļojies. Un tāpat bija skaidrs, ka šādos apstākļos būtu tīrais neprāts mēģināt ielavīties imperatora pilī, kur teju, teju varēja sākties slaktiņš. Visi nosprieda, ka tālākie notikumi jāgaida, paliekot Katabatē.

Nākamajā rītā vismaz puse pilsētas iedzīvotāju izgāja ielās, skaļi pieprasīdami, lai Andronīku met cietumā, bet par basileju ieceļ Īsaku. Tauta uzbruka valsts cietumiem un atbrīvoja daudzus nevainīgus tirāna upurus, vīrus no ievērojamām dzimtām, kuri tūlīt pievienojās dumpiniekiem. Bet nu jau tas vairs nebija dumpis, bet īsta tautas sacelšanās, revolūcija, varas pārņemšana. Pilsētnieki bruņojušies staigāja pa ielām, daži bruņās un ar zobeniem, citi paķēruši vāles un mietus. Daži, starp kuriem bija arī daudzi impērijas augstākie ierēdņi, nosprieda, ka ir pienācis laiks izvēlēties citu autokrātu, un tā viņi ņēma Konstantīna Lielā kroni, kas karājās pilsētas dievnamā virs galvenā altāra, un kronēja Īsaku.

Skaļi trokšņojot, kareivīgais pūlis izgāja no katedrāles un aplenca imperatora pili, Andronīks izmisīgi mēģināja pretoties, raidot bultas no augstākā pils torņa, tā sauktā Kentenariona, taču viņam nācās piekāpties savu nevaldāmo un saniknoto pavalstnieku pārspēka priekšā. Stāstīja, ka viņš esot norāvis no kakla krucifiksu, noāvis savus purpura apavus, uzlicis galvā smailu mici, kādas valkā barbari, tad izsteidzies cauri Bukoleones pazemes labirintiem un esot kāpis kuģī, aizvezdams līdzi savu sievu un prostitūtu Maraptiku, kurā bija neprātīgi iemīlējies. Īsaks ar triumfu iegāja pilī, pūlis sagrāba savā varā visu pilsētu, uzbruka naudas kaltuvei jeb, kā to dēvēja, Zelta Skalotavai, iekļuva ieroču noliktavās un sāka izlaupīt pils baznīcas, plēšot rotājumus no svētbildēm.

Nu jau Zosima, saņemdams aizvien jaunas ziņas, trīcēja un drebēja, jo klīda runas, ka pūlis uz līdzenas vietas nogalējot katru Andronīka sabiedroto, ko izdodas notvert. Arī Bodolīno un viņa vīri uzskatīja, ka nebūtu prāta darbs tieši tagad klejot pa Bukoleones gaiteņiem. Tā, nevarēdami darīt neko citu kā vien ēst un dzert, mūsu draugi pavadīja Katabatē vēl vairākas dienas.

Beidzot nāca zināms, ka Īsaks no Bukoleones ir pārcēlies uz imperatora pili Blahernā, pilsētas tālākajā ziemeļu galā. Tāpēc tagad Bukoleoni vairs tik stingri neapsargāja (arī tāpēc, ka tur vairs nebija ko laupīt), un pils bija puslīdz tukša. Tieši todien Andronīks tika notverts Melnās jūras piekrastē, un viņu atveda pie Īsaka. Galminieki bijušo basileju pļaukāja un spārdīja kājām, izplūca viņam bārdu, izrāva visus zobus, nodzina matus, nocirta labo plaukstu un iemeta viņu cietumā.

Kad pienāca vēsts, ka pilsētā esot sākušās izpriecas un līksmas dejas uz katra stūra, Bodolīno nolēma, ka šāds juceklis ir īsti piemērots, lai varētu doties uz Bukoleoni. Zosima iebilda, ka viņu kāds varētu pazīt, bet mūsu draugi atteica, lai viņš neuztraucoties. Apbruņojušies ar klosterī atrodamajiem nažiem, viņi tam noskuva matus un bārdu, bet Zosima raudāja, uzskatot, ka ir apkaunots, jo viņam laupītas mūka godājamā stāvokļa pazīmes. Un patiešām tagad, kad Zosimas galva bija gluda kā ola, izrādījās, ka zods viņam ir niecīgi mazs, augšlūpa pārkārusies pār apakšējo, bet ausis spicas kā sunim, un, kā secināja Bodolīno, tagad viņš drīzāk izskatījās pēc Cikinīsija muļķīša, kurš klejoja pa Alesandrijas ielām, apveltīdams meitenes ar piedauzīgiem izsaucieniem, nevis pēc garu apsēsta askēta, par kādu līdz šim bija uzdevies. Lai uzlabotu Zosimas nožēlojamo izskatu, viņi to iezieda ar krāšļiem, un beigu beigās viņš izskatījās pēc puiša, kas dodas pārdot savu miesu, Lombardijā tādam ķēmam bērni būtu skrējuši līdzi pa ielām, apsaukādami un apmētādami ar sapuvušiem augļiem, taču Konstantinopolē šādus vīrus varēja redzēt katru dienu jeb, kā teica Bodolīno, tas bija tas pats, kā staigāt pa Alesandrijas ielām, ģērbtam kā siera vai biezpiena pārdevējam.

Viņi šķērsoja pilsētu un redzēja, kā, uzsēdinātu kraupaina kamieļa mugurā, saslēgtu ķēdēs, garām aizved Andronīku, kurš izskatījās vēl nožēlojamāks par savu jājamlopu viņš bija gandrīz kails, ar atbaidošu asiņainu lupatu vīkšķi pie nocirstās labās plaukstas stumbeņa, un sakaltušu asiņu svītras bija arī uz viņa iedubušajiem vaigiem, jo viņam tikko bija izdurta viena acs. Ap nelaimīgo drūzmējās izmisušākie un nabadzīgākie no šīs pilsētas iemītniekiem, pār kuriem viņš tik ilgi bija valdījis kā kungs un patvaldnieks, te bija desinieki, ādu ģermāņi un krogus salašņas, tie spietoja ap viņu kā mušas pavasarī ap svaigu zirga mēslu čupu; tie sita viņam pa galvu ar nūjām, grūda viņam pie deguna vēršu mēslus un ar govju mīzaliem piesūcinātus sūkļus, durstīja viņam kājas ar adatām, bet rāmākie šai pūlī tikai apmētāja viņu ar akmeņiem un saukāja par satrakojušās kuces nešķīsto dēlu, un kāda staigule no bordeļa loga uzgāza viņam uz galvas podu verdoša ūdens. Tad pūļa dusmas kļuva vēl nevaldāmākas, viņi norāva Andronīku no kamieļa un aiz kājām piekāra pie divām kolonnām netālu no statujas, kas attēlo vilkumāti, kura zīda Romulu un Remu.

Andronīks izturējās labāk par saviem bendēm un neizdvesa ne vaida. Viņš tikai klusītēm čukstēja: Kyrie eleison, Kyrie eleison, kungs, apžēlojies, un jautāja, kāpēc viņi vēl plosa jau pārtrūkušu ķēdi. Tad pakārtajam norāva atlikušos apģērba gabalus, viens ar zobenu nocirta viņam ģenitālijas, otrs ietrieca viņam mutē šķēpu, iegrūzdams to līdz dziļākajām iekšām, bet trešais asu mietu iedzina viņam pēcpusē. Turpat līdzās bija arī latīņi ar īsiem, līkiem zobeniem, un viņi kustējās ap upuri kā dejodami un pamazām vien kapāja viņa miesu nost no kauliem, un varbūt latīņi bija vienīgie, kuriem te bija tiesības atriebties, ņemot vērā to, ko Andronīks bija viņiem nodarījis pirms dažiem gadiem. Beidzot nelaimīgajam vēl pietika spēka pacelt pie mutes labās rokas strupuli, it kā viņš gribētu padzerties no brūces asinis, lai aizstātu tās, kuras viņam straumēm vien plūda no citiem ievainojumiem. Tad viņš nomira.

Aizbēguši no šī briesmu skata, mūsējie mēģināja sasniegt Bukoleoni, bet, jau nonākuši netālu no pils, saprata, ka tur nebūs iespējams iekļūt. Īsakam bija apnikušas nemitīgās laupīšanas, un viņš pie pils bija izvietojis savus sargus, kuri nogalināja visus, kas mēģināja tai pārlieku tuvoties.

Tas nekas, ej, Zosim, ej vien, teica Bodolīno. Tas ir vienkārši, ieej pilī, paņem karti un nāc ārā.

Un ja man pārgriezīs rīkli?

Ja tu neiesi, tad rīkli tev pārgriezīsim mēs.

Manam upurim būtu jēga tikai tad, ja pilī patiešām būtu karte. Bet, taisnību sakot, kartes tur nav.

Bodolīno uzmeta viņam apjukušu skatienu, it kā nemaz nespētu aptvert tik lielu nekaunību. Ak tā, viņš ierēcās, ak tad beidzot tu saki patiesību? Un kāpēc tu līdz pat šim brīdim meloji?

Es centos iegūt laiku. Iegūt laiku nav grēks. Mūkam, kas ir tuvu pilnībai, ir grēks laiku zaudēt.

Mēs tevi nogalināsim tūlīt un tepat uz līdzenas vietas, teica Dzejnieks. Šis ir īstais brīdis, šai slaktiņā neviens to pat nepamanīs. Izlemsim, tieši kurš tevi nobeigs, un ķersimies pie darba.

Vienu mirkli, teica Zosima. Kungs mums māca, kā atturēties no darbiem, kas mums nepiedien. Tiesa, es meloju, taču tikai cenzdamies pēc labuma.

Pēc kāda labuma?! izmisis brēca Bodolīno.

Manējā, atbildēja Zosima. Man taču bija tiesības aizsargāt savu dzīvību, jo jūs gribējāt man to laupīt. Mūkam, tāpat kā ķerubiem un serafimiem, jābūt viscaur klātam ar acīm jeb, citiem vārdiem sakot (vismaz tā es izprotu šo tuksnešu tēvu izteikumu), tam jābūt modram un viltīgam, tiekoties ar saviem ienaidniekiem.

Bet ienaidnieks, par kuru runāja tavi tuksneša tēvi, bija velns, ne jau mēs! atkal kliedza Bodolīno.

Dažādi ir dēmonu paņēmieni: tie parādās sapnī, uzsūta vīzijas, cenšas tevi piekrāpt, pārtop par gaismas eņģeļiem un izliekas sargājam tavu dzīvību, lai iedvestu tev melīgu drošības sajūtu. Ko tad jūs būtu darījuši manā vietā?

Ko tagad darīsi tu pats, pretīgais grieķeli, lai vēlreiz paglābtu savu dzīvību?

-Es jums atklāšu patiesību, kā jau esmu paradis darīt. Kosmas karte patiešām pastāv, un es to esmu redzējis pats savām acīm. Kur tā tagad atrodas, es nezinu, bet zvēru, ka es to nēsāju šeit, iegravētu manā galvā… un viņš piesita sev pie pieres, ko vairs nesedza matu šķipsnas. Es varētu tev nosaukt attālumus, kas jāveic dienu pēc dienas, lai sasniegtu Priestera Jāņa zemi. Tagad ir skaidri redzams, ka es vairs nedrīkstu palikt šajā pilsētā, un arī jums nav nekādas vajadzības te ilgāk kavēties, jo galu galā jūs ieradāties ar diviem mērķiem: notvert mani un iegūt karti. Mani jūs esat notvēruši, bet kartes jums nav. Ja mani nogalināsiet, paliksiet pavisam tukšā. Ja ņemsiet mani sev līdzi zvēru pie visusvētajiem apustuļiem -, būšu jūsu vergs un veltīšu savas dienas tam, lai parādītu jums ceļu, kas aizvedīs jūs taisni uz Priestera zemi. Saudzēdami manu dzīvību, jūs neko nezaudēsiet, tikai iegūsiet par vienu barojamu muti vairāk. Bet, mani nogalinādami, jūs zaudēsiet visu. Izvēlieties nu: iegūt vai zaudēt.

Šis nu ir visnekaunīgākais no nekauņām, ko jebkad esmu saticis, teica Borons, un pārējie viņam piekrita. Zosima klusēdams gaidīja. Rabi Solomons mēģināja bilst: Kungs, lai Svētais vienmēr ir svētīts… taču Bodolīno viņu pārtrauca, teikdams: Pietiek pārgudru vārdu, tos mēs atiikām dzirdam jau no šī krāpnieka. Viņš ir krāpnieks, taču viņam ir taisnība. Mums jāņem viņš līdzi. Citādi Frīdrihs redzēs, ka atgriežamies tukšām rokām, un domās, ka par viņa doto naudu esam baudījuši Austrumu jaukumus. Atgriezīsimies vismaz ar vienu gūstekni. Bet tu, Zosim, zvēri, ka nemēģināsi izspēlēt pret mums vēl citas nelietības…

Es to apzvēru pie visiem divpadsmit svētajiem apustuļiem, teica Zosima.

Vienpadsmit, vienpadsmit, tu draņķi, uzkliedza Bodolīno, sagrābdams viņu aiz drēbēm, sacīdams divpadsmit, tu zvēri arī pie Jūdas!

Nu, lai būtu vienpadsmit.

Tātad, teica Nikēta, tāds bija tavs pirmais ceļojums uz Bizantiju. Es nebrīnītos, ja pēc visa, ko toreiz redzēji, tu šo dienu notikumus uzskatītu par svētīgu šķīstīšanu.

Redzi, Nikētas kungs, man tādas šķīstīšanas, kā tu saki, nekad nav patikušas. Var jau būt, ka Alesandrija ir nožēlojams miests, bet, kad mums vairs nepatīk kāds no tiem, kas ir pie varas un teikšanas, mēs viņam sakām arlabvakaru un ievēlam sev citu konsulu. Un arī Frīdrihs, kaut arī bieži aizsvilās dusmās, tomēr, kad viņam raizes darīja viņa brālēni, viņš tiem nevis laupīja vīrestību, bet gan uzdāvināja vēl kādu hercogisti. Bet ne jau par to ir stāsts. Nelaime tā, ka es jau biju sasniedzis kristīgās pasaules tālākās robežas un, dodamies tālāk uz austrumiem vai uz dienvidiem, es varētu nonākt Indijās. Taču mūsu nauda jau bija iztērēta, un, lai varētu ceļot uz Austrumiem, bija jāatgriežas Rietumos. Man jau bija četrdesmit trīs gadi, un es dzinu pēdas Priesterim Jānim kopš sešpadsmit gadu vecuma, taču atkal biju spiests atlikt savu ceļojumu.

## 22  Bodolīno zaudē tēvu un atrod Gradālu

Dženovieši bija sūtījuši Boijamondo un Teofīlu izmest līkumu pa pilsētu un noskaidrot, vai apstākļi ir piemēroti aizceļošanai. Atgriezušies viņi ziņoja, ka apstākļi esot pietiekami labi, jo lielākā daļa piligrimu sēž krogos, bet pārējie, šķiet, ir sapulcējušies Svētās Sofijas katedrālē, lai alkatīgām acīm vērotu tur sanesto dārgo relikviju kalnus.

Žilbinošs skats, teica Boijamondo. Taču viņš piebilda, ka laupījuma kopā vākšana un dalīšana ir izvērtusies par netīru spēli. Daži, izlikdamies, ka iemet savu guvumu kopīgajā kaudzē, patiesībā iesvieda tur tikai riekšavu spožu nieku, bet nemanot iebāza sev azotē kāda svētā kaulu. Taču, tā kā neviens negribēja, lai viņu pieķer ar noblēdītu relikviju ķešā, tad turpat ārā pie katedrāles bija izveidojies tirdziņš, kur rosījās vēl turīgie pilsētnieki un armēņu tirgoņi.

Un tā, smīkņājot teica Boijamondo, grieķi, kuriem izdevies paglābt kādu Bizantijas solīdu, noslēpjot to sev pakaļas caurumā, tagad izlaiž naudiņu no rokām, lai nopirktu svētās Bačičas stilbakaulu, kas varbūt visu laiku bija glabājies baznīciņā turpat pie viņu mājām. Bet, kazi, vēlāk viņi to atkal pārdos baznīcai, jo grieķi ir viltīgi. Katrs, kam nav slinkums, grābj naudu šajā pilsētā, bet visi paraduši teikt, ka tie, kas mūždien domā tikai par skanošo, esam mēs, dženovieši.

Bet ko tad viņi ir sanesuši katedrālē? jautāja Nikēta. Teofīls pacentās visu atstāstīt smalkāk. Viņš bija redzējis lādi, kurā glabājas Kristus purpura apmetnis, gabalu no šaustīšanas rīkstes, sūkli, ko cēla pie lūpām mūsu mirstošajam Kungam, ērkšķu vainagu, šķirstiņu, kurā bija gabals maizes, kas tikusi svētīta Pēdējā Vakarēdiena laikā, turklāt tieši tas gabals, ko Jēzus sniedzis Jūdam. Pēc tam atnesta lādīte ar Krustā Sistā bārdas matiem, ko jūdi viņam izraustījuši pēc noņemšanas no krusta, un šī lādīte bijusi ievīstīta Kunga drānās, par kurām kareivji meta kauliņus, sēdēdami Kunga moku vietas pakājē. Un vēl uz katedrāli atgādāts stabs, pie kura piesiets ticis šaustīts Mūsu Kungs.

Es redzēju, ka atnesa arī gabalu no Marijas tērpa, teica Boijamondo.

Cik žēl! teica Nikēta. Ja jūs redzējāt tikai gabalu, tas nozīmē, ka viņi tērpu ir saplēsuši, jo tas vesels glabājās Blahernas pilī. Pirms daudziem, daudziem gadiem divi vīri, Galbijs un Kandids, devās svētceļojumā uz Palestīnu, un Kapernaumas pilsētā viņi atklāja, ka Jaunavas pallion glabājas kāda ebreja mājās. Viņi ar šo ebreju iedraudzējās, pārnakšņoja pie viņa un slepus izmērīja koka lādi, kurā Jaunavas tērps bija ievietots. Tad Jeruzalemē viņi sagādāja citu, tieši tādu pašu lādi, atgriezās Kapernaumā, naktī lādes samainīja un atveda relikviju uz Konstantinopoli, kur tās glabāšanai tika uzcelta apustuļu Pētera un Marka baznīca.

Boijamondo piebilda, ka divi kristiešu bruņinieki esot ieguvuši (lai gan vēl neesot nolikuši kopējā labumu krātuvē) divas Jāņa Kristītāja galvas katrs savu, un tagad visi minot, kura no divām esot īstā. Nikēta saprotoši pasmaidīja. Es zināju, ka šajā pilsētā tiek godātas divas tādas galvas. Pirmo atveda Teodosijs Lielais, un tā bija novietota Priekšvēstneša baznīcā. Bet Justiniāns vēlāk Emesā atrada otru. Šķiet, ka viņš to uzdāvināja kādam klosterim, un klīda valodas, ka pēc tam galva atgriezusies šeit pilsētā, tikai neviens vairs nezināja, kur tā palikusi.

Kā gan iespējams aizmirst, kur glabājas relikvijas, kas taču maksā dzīvu naudu? jautāja Boijamondo.

Tautas mīlestība ir grozīga. Gadiem ilgi tiek jūsmots par kāda svētā mirstīgajām atliekām, bet tad vēl lielāku sajūsmību izraisa cita tikko atvesta relikvija, un pirmā tiek aizmirsta.

Bet kura no divām galvām ir īstā? prašņāja Boijamondo.

Runājot par svētām lietām, nedrīkst lietot cilvēciskus mērus.

Vienalga, lai arī kuru no divām relikvijām tu man pasniegtu, varu tev galvot, ka, pieliekdamies to noskūpstīt, es sajustu no tās plūstam mistisku smaržu un tāpēc droši zinātu, ka tā ir īsta.

Tai brīdī no pilsētas pārradās arī Pevere. Notiekot pārsteidzošas lietas. Lai nepieļautu, ka parastie kareivji izzagtu dārgumus arī no Svētās Sofijas katedrālē sanestās kaudzes, dodžs bija pavēlējis sākt te sanestās mantas pirmo steidzīgo uzskaiti un šķirošanu un bija pat pieaicinājis dažus grieķu mūkus, kuru uzdevums bija palīdzēt noteikt dažādās relikvijas. Tagad, kad lielākā daļa piligrimu jau bija piespiesta atdot salaupīto, atklājās, ka dievnamā ir ne tikai divas Jāņa Kristītāja galvas, par kuru pastāvēšanu sen bija zināms, bet arī divi ar žulti un etiķi piesūcinātie sūkļi un divi ērkšķu vainagi, par pārējo nemaz nerunājot. Brīnumu brīnums, smīkņāja Pevere, viltīgi uzlūkodams Bodolīno, vērtīgākās no Bizantijas relikvijām bija pavairotas tāpat kā reiz zivis un maizes. Daži no piligrimiem notikušo uzlūkoja kā sev labvēlīgu debesu zīmi un klaigāja: ja jau šo labumu te esot liku likām, lai tad dodžs ļaujot katram vest mājās paša atrasto.

Taču tas ir mums labvēlīgs brīnums, teica Teofīls, jo tagad latīņi vairs nekad neuzzinās, kuras ir īstās relikvijas, un būs spiesti visu atstāt tepat.

Neesmu par to pārliecināts, teica Bodolīno. Katrs valdnieks, marķīzs vai vasalis priecāsies pārvest mājās kādus svētus pīšļus, kas piesaistīs ticīgo pūļus un ziedojumus. Ja pēc tam paklīdis valodas, ka citur, tūkstoš jūdžu tālumā, glabājas līdzīga relikvija, tad taču varēs teikt, ka tā otra ir viltojums.

Nikēta kļuva domīgs. Es neticu šim brīnumam. Kungs nejauc mūsu prātus ar savu svēto relikvijām… Bodolīno, vai tikai iepriekšējos mēnešos, kopš esi šeit pilsētā, tu neesi pastrādājis kādas blēdības ar relikvijām?

Nikētas kungs! iesaucās Bodolīno, savilcis aizvainotu seju. Tad viņš pastiepa uz priekšu plaukstas, kā lūgdams savu sarunbiedru nomierināties. Labi, ja jau esmu nolēmis izstāstīt tev visu, tad pienāks arī brīdis, kad man vajadzēs tev stāstīt par notikumiem ar relikvijām. Bet to es tev pastāstīšu vēlāk. Turklāt tu pats teici, ka, runājot par svētām lietām, nedrīkst lietot cilvēciskus mērus. Ir jau vēls, domāju, ka pēc stundas, kad satumsīs, varēsim laisties ceļā. Būsim gatavi.

Nikēta, kurš gribēja doties ceļā, pirms tam krietni iestiprinājies, jau laikus bija lūdzis Teofīlu pagatavot monokythron, jo, iekams šis ēdiens nāk gatavs, aizrit prāvs laika strēķis. Nikētam priekšā tika celts liels bronzas katls, kurā bija milzums vēršgaļas un cūkgaļas, kauli ar vēl neatlupušu gaļu un Frīģijas kāposti sātīgs un trekns ēdiens. Vairs nebija atlicis pietiekami daudz laika, lai ieturētu rāmas vakariņas, tāpēc logotēts meta pie malas savas labās manieres un gardumus no katla ņēma nevis ar trim pirkstiem, bet gan pilnām saujām. Šķita, ka viņš šai mirklī pieredz pēdējo mīlas nakti ar savu mīļoto pilsētu jaunavu, staiguli un mocekli. Bodolīno vairs nejuta izsalkumu un tikai lēnām malkoja sveķoto vīnu, jo kas zina, vai Selimbrijā tāds vēl būs atrodams.

Nikēta viņam jautāja, vai tais notikumos ar relikvijām nav bijis iejaukts Zosima, bet Bodolīno atbildēja, ka labāk gribot visu stāstīt secīgi.

Pēc briesmīgajiem notikumiem, ko bijām vērojuši te, pilsētā, mēs devāmies uz rietumiem pa zemes ceļu, jo mums vairs nepietika naudas, lai samaksātu par braucienu ar kuģi. Te, pilsētā, tolaik valdīja liels juceklis, un kādam no Zosimas padevīgajiem brāļiem, kurus viņš grasījās pamest, bija izdevies nez kur dabūt mūļus. Pa ceļam gādājām sev iztiku medīdami, bet reizēm mūs viesmīlīgi uzņēma kādā klosterī, un tā visbeidzot mēs sasniedzām Venēciju un tad arī Lombardijas līdzenumu…

Un vai Zosima ne reizes nemēģināja bēgt?

Viņš nevarēja. Kopš dienas, kad bija atklājušies viņa meli, un vēlāk pēc atgriešanās, un arī vienmēr Frīdriha galmā, un kad devāmies uz Jeruzalemi, vairāk nekā četrus gadus viņš bija saslēgts ķēdēs. Protams, kad mēs kaut kur gājām kopā, viņš pārvietojās ar nesasietām kājām, bet, kad pametām Zosimu vienu, vienmēr pievažojām viņu pie gultas vai staba vai pie kāda koka kur nu mēs kuro reizi bijām; savukārt, kad vajadzēja jāt zirgā, mēs viņu tā piesējām pie pavadas, ka zirgs sāktu trakot, tiklīdz viņš pats mēģinātu nokāpt no segliem. Baidoties, ka viņš tik un tā varētu aizmirst savas saistības, es katru vakaru pirms gulētiešanas iecirtu viņam pļauku. Viņš ātri pierada un, pirms laisties miegā, gaidīja manu pliķi kā mātes skūpstu.

Mājupceļā no Bizantijas mūsu draugi nemitīgi skubināja Zosimu drīzāk atjaunot karti, un viņš apliecināja labo gribu, katru dienu atcerēdamies pa kādam sīkumam, un drīz vien viņš jau sāka rēķināt attālumus un ceļojuma ilgumu.

Tā aptuveni rēķinot, Zosima teica, zīmēdams ar pirkstu ceļa putekļos, no Cinistas, zīda zemes, līdz Persijai ir simt piecdesmit dienu gājums, visu Persiju var šķērsot astoņdesmit dienās, no persiešu robežām līdz Seleikijai ir trīspadsmit dienu ceļš, no Seleikijas līdz Romai un tālāk līdz ibēriešu zemei vēl simt piecdesmit dienu. Tātad, lai no vienas pasaules malas aizkļūtu līdz pretējai, ir vajadzīgas aptuveni četrsimt dienas, ja vienā dienā var pieveikt trīsdesmit jūdzes. Taču zeme garumā plešas tālāk nekā platumā, tu droši vien atceries, ka Otrajā Mozus grāmatā ir teikts, ka tabernākula galdam bija jābūt divas olektis garam un vienu olekti platam. Tāpēc varam rēķināt, ka virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem, no tālākajām ziemeļu zemēm līdz Konstantinopolei ir piecdesmit dienu ceļš, no Konstantinopoles līdz Aleksandrijai vēl piecdesmit dienu, no Aleksandrijas līdz Etiopijai pie Arābu līča septiņdesmit dienu ceļš. Tātad kopā aptuveni divsimt dienu. Ja tu no Konstantinopoles dosies uz vistālāko Indiju, ņemot vērā to, ka tavs ceļš pāri zemei virzīsies slīpi un ka bieži tev vajadzēs kavēties, lai atrastu īsto taku, un nezin cik reižu arī griezties kādu gabalu atpakaļ, es teiktu, ka ceļojums līdz Priestera Jāņa zemei varētu ilgt aptuveni gadu.

Runājot par relikvijām, Kiots jautāja Zosimam, vai tas kādreiz dzirdējis runājam par Gradālu. Protams, ka viņš bija dzirdējis, turklāt no galatiem, kas dzīvoja Konstantinopoles tuvumā, un tātad no cilvēkiem, kuriem, kā vēsta tradīcija, ir zināmi vistālāko ziemeļu zemju priesteru nostāsti. Kiots jautāja, vai Zosima kaut ko ir dzirdējis arī par bruņinieku Feirefizu, kurš Gradālu esot nogādājis Priesterim Jānim, un Zosima atbildēja, ka, saprotams, arī tādas runas viņš esot dzirdējis. Taču Bodolīno neticīgi grozīja galvu. Un kas tad ir šis Gradāls? viņš Zosimam vaicāja. Kauss, kauss, kurā Kristus svētīja vīnu un maizi, jūs paši arī man to teicāt. Svētījis maizi kausā? Nē, maizi ne, tikai vīnu. Maize bija nolikta uz šķīvja, uz tāda paliekamā vai paplātes. Bet kas tad ir Gradāls: kauss vai šķīvis? Gan viens, gan otrs, mēģināja izlocīties Zosima. Bet varbūt, ja Zosima labi padomātu, viņš (kā to, pievērsis draudīgu skatienu, ieteica Dzejnieks) atcerētos, ka Gradāls ir šķēps, ar kuru tika sadurti Krustā Sistā sāni? Jā, tiešām, šķiet, tas ir šķēps. Un tad Bodolīno viņam iecirta kārtīgu pliķi, kaut arī vēl nebija laiks doties pie miega. Bet Zosima taisnojās: galatu nostāsti esot tik juceklīgi, bet tas nekas ja šādi stāsti pastāv, tad noteikti pastāv arī Gradāls. Un tā par Gradālu viņi neko jaunu neizdibināja un joprojām zināja vien pašu mazumiņu.

Protams, teica Bodolīno, ja es Frīdriham varētu pārvest Gradālu, nevis tādu karātavu putnu kā tevi…

Tu viņam to vēl vari sagādāt, ierosināja Zosima. Sameklē tikai piemērotu podu…

Ak, izrādās, tas ir arī pods. Podu es tev uzbāzīšu galvā! Neesmu jau tāds viltotājs un krāpnieks kā tu!

Bet Zosima tikai paraustīja plecus un aptaustīja zodu, raudzīdams, ciktāl paauguši bārda, taču tagad ar spurainajiem rugājiem viņš izskatījās kā dzelkšņains ķīsis un vēl atbaidošāks nekā tad, kad bija gluds kā ola.

Turklāt, pat ja mēs zinātu, ka tas ir kauss vai pods, turpināja Bodolīno, kā mēs, to ieraudzījuši, pazītu?

A, par to neuztraucies, ierunājās Kiots, un viņa skatiens bija aizklīdis paša teiksmu pasaulē. Tu redzēsi spožu gaismu, sajutīsi smaržu…

Cerēsim, ka tā būs, teica Bodolīno. Bet Rabi Solomons, šūpodams galvu, sprieda: Tas Gradāls droši vien ir kaut kas, ko jūs, goji, nozagāt Jeruzalemes templī tolaik, kad to izpostījāt un mūs izklīdinājāt pa visu pasauli.

Viņi pārradās tieši uz Heinriha kāzām. Heinrihs, Frīdriha jaunākais dēls, kurš jau bija kronēts par romiešu karali, laulājās ar Kostancu d'Altavillu. Imperators tagad visas savas cerības saistīja ar jaunāko dēlu. Nevar gan teikt, ka viņš būtu pametis novārtā vecāko un tas viņam vairs nebūtu mīļš, jauno Frīdrihu viņš pat bija iecēlis par Švābijas hercogu, taču bija skaidri redzams, ka šo dēlu viņš mīlēja ar skumjām, kā jau parasti bērnus, kas padevušies vārgi un slimīgi. Jaunais Frīdrihs bija vienmēr bāls, klepus nomocīts, un kreisais plakstiņš viņam mūždien raustījās, it kā viņš gribētu aizdzīt uzmācīgu mušu. Arī karalisko kāzu svinību laikā viņš bieži pameta dzīru telpu, un Bodolīno redzēja, kā viņš klejo pa laukiem, ar pātagu nikni kapādams krūmus, kā cenzdamies remdināt kaut ko, kas kremt viņa sirdi.

Viņš ar mokām turas pie pasaules, kādu vakaru vecais Frīdrihs teica Bodolīno. Imperators, nu jau Baltbārdis, novecoja arvien straujāk un kustējās stīvu muguru. Viņš gan neatteicās no medībām un, tikko nonācis kādas upes krastā, metās ūdenī un peldēja tāpat kā agrākos laikos. Bet Bodolīno baiļojās, ka reiz Frīdrihu aukstajā ūdenī varētu ķert trieka, un piekodināja, lai viņš uzmanās.

Lai Frīdrihu mierinātu, Bodolīno viņam stāstīja par savu veiksmīgo braucienu uz Bizantiju: viņi esot notvēruši nelietīgu mūku, kurš viņiem drīz uzzīmēšot karti, pēc kuras jo viegli varēs sasniegt Priestera zemi, un arī Gradāls neesot nekāda pasaciņa, un reiz viņš to ielikšot imperatora rokās. Frīdrihs piekrītoši māja ar galvu. Jā, jā, Gradāls, viņš čukstēja tālumā aizklīdušu skatienu. Protams, ja man būtu Gradāls, es varētu, varētu… Tad no šīm domām viņu iztraucēja kādas svarīgas ziņas, viņš smagi nopūtās un ar pūlēm ķērās pie savu valdnieka pienākumu pildīšanas.

Reizēm, paaicinājis Bodolīno nomaļus, viņš tam stāstīja, cik ļoti skumst pēc Beatrises. Lai viņu mierinātu, Bodolīno viņam stāstīja, cik ļoti skumst pēc Kolandrīnas. Jā, es zinu, teica Frīdrihs, tu, kas esi mīlējis Kolandrīnu, vari saprast, cik ļoti es mīlēju Beatrisi. Bet varbūt tu pat neaptver, cik ļoti Beatrise bija mīlama. Un Bodolīno atkal iesmeldzās senā nodarījuma brūce.

Tovasar imperators atgriezās Vācijā, bet Bodolīno nevarēja viņam sekot, jo saņēma ziņu, ka nomirusi viņa māte. Viņš steidzās uz Alesandriju un pa ceļam domāja par šo sievieti, kura viņu bija laidusi pasaulē un kurai viņš nekad īsti nebija izrādījis savu mīlestību, izņemot to reizi pirms daudziem gadiem Ziemsvētkos, kad aitai atskrēja jērs (sasodīts, viņš sev teica, pagājušas jau piecpadsmit ziemas, ak Dievs, varbūt pat visas astoņpadsmit). Kad viņš ieradās Alesandrijā, māte jau bija apglabāta, bet Galjaudo bija pametis pilsētu un patveries vientulībā savā vecajā Frasketas mājā.

Galjaudo gulšņāja, un gultai blakus bija nolikta koka bļodiņa ar vīnu. Viņš bija novārdzis un tikai grūti kustināja roku, lai padzītu no sejas mušas. Bodolīno, viņš tam tūdaļ teica, desmit reižu dienā es apskaitos uz to nabaga sievieti, lūgdams debesis, lai taču satriec viņu ar savām bultām. Un tagad, kad debesis man viņu atņēmušas, es vairs nezinu, ko darīt. Mājā es neko vairs nevaru atrast, visu kārtoja viņa. Es pat nezinu, kur pagalināti sekumi, un stallī lopiem mēslu ir vairāk nekā siena. Tā nu es nolēmu, ka miršu nost, varbūt tā būs labāk.

Dēla iebildumi bija veltīgi. Bodolīno, tu taču zini, ka mūspuses ļaudis ir spītīgi un, ja mēs ko ieņemamies prātā, tad savas domas nemainām. Es neesmu tāds slamstiķis kā tu, kas vienu dienu ir te un citu atkal citur! Jauka dzīve jums, kungiem! Lielmaņi jau to vien domā, kā nobendēt citus, bet, ja tu viņiem pasaki, ka pašiem pienākusi mirstamā stunda, tad šie pietaisa bikses. Bet es esmu dzīvojis labi, kopā ar sievieti, kas bija īsta svētā, un neesmu nodarījis ļaunu pat mušai, un tagad esmu nolēmis mirt un miršu ar'.

Ļauj man aiziet tā, kā esmu nodomājis, nāve man būs par prieku, bet, jo ilgāk kavēšos te, jo sliktāk.

Laiku pa laikam viņš iemalkoja vīnu, aizmiga, pavēra acis un atkal un atkal jautāja: Vai es esmu miris? Nē, mans tēvs, viņam atbildēja Bodolīno, par laimi, tu vēl esi dzīvs. Ak, es nelaimīgais, viņš teica, labi, lai būtu vēl viena diena, bet rīt gan es miršu, par to vari būt drošs. Un viņš nebija pierunājams apēst kaut kumosiņu.

Bodolīno glāstīja viņam pieri, dzina prom mušas un, nezinādams, kā mierināt savu mirstošo tēvu, un gribēdams pierādīt, ka viņa dēls nav dienaszaglis, kā tas vienmēr domājis, stāstīja viņam par svēto ieceri, kurai gatavojās jau nez cik ilgu laiku, un par to, kā nonāks Priestera Jāņa valstībā. Ja tu zinātu, cik brīnumainas vietas es došos atklāt, viņš tēvam teica. Tur mīt arī kāds neredzēts putns, ko sauc par Feniksu un kas dzīvo un lidinās apkārt piecsimt gadu. Kad piecsimt gadi ir pagājuši, priesteri sagatavo altāri, ko apbārsta ar garšvielām un sēru, un tad atlido šis putns, uzliesmo un pārvēršas par pelniem. Nākamajā dienā pelnos ir atrodams sīks kāpurs, vēl pēc dienas tas jau izveidojies par putnu, bet trešajā dienā putns aizlido. Tas nav lielāks par ērgli, uz galvas tam ir spalvu kronis kā pāvam, kakls ir zeltains, knābis koši zils, spārni purpursārti, aste ar dzeltenām, zaļām un sarkanām svītrām. Un tā Fenikss nekad nemirst.

Blēņas vien, atteica Galjaudo, man pietiktu, ja tu iepūstu jaunu dzīvību manai Rozīnai, manai nabaga gotiņai, ko jūs man nosmacējāt ar tiem draņķa graudiem. Kam man tas Pēlikss!

Atgriezies no turienes, es tev atvedīšu mannu, kas atrodama Ijaba zemes kalnos. Tā ir balta un salda un rodas no rasas, kas no debesīm sakrīt zālē un tur sacietē. Manna attīra asinis un aizdzen skumjas.

Sūdu tā attīra. Tāda manta vajadzīga tikai tiem salašņām, kas dzīvo galmā un pārtiek no sloku ķidām un smalkiem raušiem.

Vai negribi apēst vismaz gabaliņu maizes?

Man nav laika, man rīt no rīta jāmirst.

Nākamajā rītā Bodolīno viņam stāstīja, kā uzdāvināšot imperatoram Gradālu kausu, no kura dzēris Mūsu Kungs.

Ak tā? Un kāds tas izskatās?

-Viss no tīra zelta un izrotāts ar lapislazurītiem.

Redzi, ka tu esi galīgi aplams? Mūsu Kungs bija galdnieka dēls un turējās kopā ar vēl lielākiem tukšiniekiem nekā pats. Visu mūžu viņš valkāja vienus un tos pašus svārkus, kam pat nebija vīļu, lai tie neizdiltu, iekams viņš sasniedzis trīsdesmit trīs gadu vecumu, to mums baznīcā teica priesteris, bet tu man stāsti, ka viņš esot sviķojis no zelta kausa, kas aplipināts ar plapisrazulītiem. Tā nu es tev ticēšu! Labi vēl, ja viņam bija tāda bļodiņa kā manējā, tēvs viņam to bija izgrebis no koka saknes, tāpat kā es savu, laba manta, kas kalpo ilgu mūžu un ko nevar sasist pat ar veseri. Un, ja jau mēs par to runājam, padod man vēl kādu lāsi Mūsu Kunga asintiņa, tas ir vienīgais, kas man palīdz labi nomirt.

Velns ar ārā, domāja Bodolīno. Šim nabaga vecajam vīram ir taisnība. Gradāls noteikti ir šāda bļodiņa. Vienkārša un trūcīga kā pats Kungs. Varbūt tā kaut kur mētājas visu acu priekšā, bet neviens to nekad nav sazīmējis, jo visu mūžu meklējis pēc kaut kā spoža un spīdīga.

Taču tobrīd Bodolīno par Gradālu neko daudz nedomāja. Viņš negribēja redzēt savu tēvu mirstam, bet saprata, ka, ļaudams viņam mierīgi izdzist, izpildīs viņa vēlēšanos. Pēc dažām dienām vecais Galjaudo jau bija sarāvies kā sažuvis kastanis, viņš smagi elpoja un tagad atteicās pat no vīna.

Mans tēvs, viņam teica Bodolīno, ja tu patiešām gribi mirt, tad izlīgsti ar Dievu, un tu nokļūsi Paradīzē, kas izskatās gluži kā Priestera Jāņa pils. Dievs Kungs sēdēs varenā tronī torņa galā, un virs troņa atzveltnes būs divas lielas zelta bumbas, un uz katras no tām pa karbunkulam, kas zvīļos visu nakti. Troņa roku balsti būs darināti no smaragdiem. Septiņi pakāpieni, pa kuriem varēs piekļūt tronim, būs no oniksa, kristāla, jašmas, ametista, sardonika, karneola un hrizolīta. Un visapkārt tur sliesies smalkas zelta kolonnas. Un virs troņa lidināsies eņģeļi un dziedās maigas dziesmas…

Un vēl tur būs velni, kas ar kājas spērieniem pa sēžamvietu mēģinās mani iedzīt tur iekšā, jo no laba prāta es tik nelāgā vietā netaisos rādīties. Bet tu pastāvi klusu…

Tad piepeši viņš ieplēta acis un pieslējās sēdus, un Bodolīno balstīja viņa muguru. Ak, Kungs, rau, tagad es patiešām mirstu, jo es redzu Paradīzi. Vai die', kur skaista…

Ko tu redzi, mans tēvs? šņukstēdams jautāja Bodolīno.

Tā ir gluži kā mūsu stallis, tikai tīrs, un tur ir arī Rozīna… Un arī tava mamma… Tu, sasodītā draņķe, tagad tu man pateiksi, kur nogrūdi sekumus…

Galjaudo iegārdzās, bļodiņa izkrita viņam no rokām, un viņš palika guļam un ieplestām acīm vērojam debesu staļļus.

Bodolīno ar plaukstu maigi pārvilka viņam pār seju, aizdarīdams acis, jo tagad tēvs visu, ko viņam vajadzēja redzēt, redzēja arī aizvērtām acīm. Tad Bodolīno devās uz Alesandriju pavēstīt, kas noticis. Pilsētnieki gribēja, lai šim dižajam vecajam vīram tiktu sarīkotas lepnas bēres, jo tieši viņš taču bija izglābis pilsētu, un viņi nosprieda, ka vēlāk virs katedrāles portāla novietos viņa statuju.

Bodolīno vēlreiz aizjāja uz savu vecāku māju, lai paņemtu kādu piemiņas lietu, jo bija nolēmis tur vairs nekad neatgriezties. Viņš ieraudzīja zemē nomesto tēva bļodiņu un pacēla to kā dārgu relikviju. Viņš to kārtīgi izmazgāja, lai vairs nebūtu jūtama vīna smaka, jo, kad viņš reiz pavēstīs (kā klusībā jau prātoja), ka tieši šis trauks ir Gradāls, bļodiņa vairs nedrīkstētu smaržot pēc vīna, jo kopš Svētā Vakarēdiena ir pagājis ilgs laiks, no tās vairs nedrīkstētu plūst nekādas smakas, ja nu vienīgi tās pārpasaulīgās smārdes, kuras visi noteikti sajutīs, būdami pārliecināti, ka šis ir īstais Kauss. Viņš ietina bļodiņu savā apmetnī un paņēma līdzi.

## 23  Bodolīno un trešais krusta karagājiens

Kad pār Konstantinopoli nolaidās tumsa, viņi devās ceļā. Aizceļotāju bija visai prāvs pulks, bet tais dienās pilsētnieki, zaudējuši pajumti un meklēdami kādu kaktu vai segtu kolonādi, kur pārlaist nakti, pa pilsētu klīda bariem vien, kā dvēseles, kas pēc nāves nav radušas mieru. Bodolīno nebija apvilcis savu krusta karotāja tērpu, jo viņš būtu iedzīts sprukās, ja viņu kāds apstādinātu un jautātu, kurš ir viņa kungs. Pulciņam pa priekšu gāja Pevere, Boijamondo, Grillo un Taraburlo, izlikdamies, ka viņiem tikai sagadīšanās pēc ejams tai pašā virzienā. Taču viņi jo uzmanīgi izlūkoja katru ielas stūri un zem apģērba bija paslēpuši tikko uztrītus dunčus.

Kad viņi bija nonākuši netālu no Svētās Sofijas katedrāles, kāds nekauņa ar gaišzilām acīm un garām dzeltenām ūsām piesteidzās pie Nikētas saimes, sagrāba aiz rokas vienu no meitenēm un mēģināja aizvilkt sev līdzi, lai arī cik neglīta un kraupaina viņa bija izkrāsota. Bodolīno nosprieda, ka ir pienācis laiks mesties cīņā, un dženovieši sprieda tāpat, bet Nikētam radās labāka doma. Viņš ieraudzīja pa ielu tuvojamies bariņu bruņinieku un metās uz ceļiem to priekšā, lūgdams pēc taisnīguma un žēlastības un piesaukdams viņu godu. Droši vien tie bija no dodža ļaudīm, jo tūlīt ņēmās ar saviem zobeniem plakaniski zvetēt barbaru, aiztriekdami viņu projām, un meitene varēja atgriezties pie savas ģimenes.

Kad garām bija arī Hipodroms, dženovieši tālākajam ceļam izvēlējās drošākas vietas: šauras ieliņas, kur mājas bija nodedzinātas vai vismaz bija redzams, ka tās ir kārtīgi izlaupītas. Piligrimi, ja tie vēl meklēja laupījumu, darbojās citās pilsētas malās. Jau bija dziļa nakts, kad viņi pa vārtiem Teodosija mūros izgāja no pilsētas. Turpat netālu gaidīja pārējie dženovieši ar mūļiem. Nikētas saime un Bodolīno atvadījās no saviem aizstāvjiem, tika pārmīti apskāvieni un laba vēlējumi, un tad viņi devās tālāk pa lauku ceļu, un debesis bija pavasarīgi spirgtas, un tajās zemu pie apvāršņa spīdēja gandrīz pilns mēness. No tālās jūras šurp atplūda viegls vējiņš. Visi pa dienu bija labi atpūtušies, un šķita, ka šis ceļojums nenogurdina pat Nikētas sievu. Taču varen izmocīts un noguris bija Nikēta pats, kurš elsa un pūta pie katra straujāka sava jājamlopa palēciena un ik pēc pusstundas lūdza pārējos, lai ļaujot viņam brīdi atvilkt elpu.

Tu esi pārāk daudz ēdis, Nikētas kungs, viņam teica Bodolīno.

Vai gan tu trimdiniekam varētu liegt viņa mirstošās tēvzemes pēdējos jaukumus? atvaicāja Nikēta. Tad viņš sameklēja kādu akmens bluķi vai krituša koka stumbru, apsēdās un teica: Tas jau tikai tāpēc, ka es nepacietīgi alkstu dzirdēt par taviem tālākajiem piedzīvojumiem. Sēdies man blakus, Bodolīno. Jūti, kāds miers, jūti, kādas lauku smaržas? Mazliet atpūtīsimies, bet tu stāsti.

Nākamās trīs dienas viņi ceļoja tālāk pie dienas gaismas, bet atpūtās naktī zem klajas debess, izvairīdamies no apdzīvotām vietām, jo nebija zināms, kādus ļaudis tur varētu sastapt; tāpēc Bodolīno turpināja savu stāstu zem zvaigžņotās velves, klusumā, ko reizumis iztraucēja vienīgi lapu iešalkšanās vai naktsdzīvnieku čabināšanās un sakliegšanās.

Tolaik un tas bija 1187. gads Saladīns bija vērsis pēdējo uzbrukumu pret kristīgo Jeruzalemi. Un bija uzvarējis. Viņš gan izturējās žēlsirdīgi, ļaudams no pilsētas neskartiem iznākt visiem, kas varēja samaksāt noteiktu nodevu; viņš vienīgi pavēlēja nocirst galvu visiem Tempļa bruņiniekiem, jo kā visi piekrita neviens īsts karavadonis, kurš bija šī vārda cienīgs, nevarēja saudzēt naidīgu iebrucēju izlases vienību, lai arī cik žēlsirdīgs viņš būtu; un galu galā arī templieši zināja, ka viņu amata likumi nepieļauj iespēju dzīvot kā gūstekņiem. Lai arī kādu augstsirdību bija izrādījis Saladīns, visu kristīgo pasauli satricināja ziņa, ka beigusi pastāvēt aizjūras karaliste, kurai bija izdevies noturēties gandrīz simt gadu. Pāvests aicināja visus Eiropas monarhus rīkot trešo karagājienu un sūtīt krusta kareivjus, lai tie vēlreiz atbrīvo Jeruzalemi, ko atkal bija atkarojuši neticīgie.

Imperatora pievienošanās šim karagājienam būtu tieši tas laimīgais gadījums, kādu Bodolīno bija gaidījis. Doties uz Palestīnu nozīmēja virzīties uz austrumiem kopā ar neuzvaramu karaspēku. Jeruzalemi viņi iekarotu vienā redzējienā, un pēc tam atliktu vien turpināt ceļu uz Indiju pusi. Bet tieši tagad Bodolīno atklāja, cik ļoti Frīdrihs jūtas noguris un nedrošs. Imperators bija panācis, ka Itālijā iestājas miers, bet, protams, baidījās, ka, uz ilgāku laiku pamezdams šo zemi, viņš varētu visu sasniegto zaudēt. Vai varbūt viņu mulsināja domas par vēl vienu karagājienu uz Palestīnu, jo viņš atcerējās iepriekšējo, kad neprātīgās dusmās bija nopostījis bulgāru klosteri. Kas nu lai to zina. Frīdrihs vilcinājās. Viņš prātoja, kas būtu viņa pienākums, un, kā sprieda Bodolīno, ja cilvēks sāk sev uzdot šādu jautājumu, tad patiesībā nav neviena pienākuma, ko viņš aizrautīgi gribētu pildīt.

Es biju četrdesmit piecus gadus vecs, Nikētas kungs, un uz spēles bija likts manas dzīves sapnis vai, pareizāk, visa mana dzīve, jo savu dzīvi es biju būvējis ap šo sapni. Tāpēc ar vēsu prātu un paļaujoties uz savu labo zvaigzni es nolēmu sniegt savam tēvam cerību, debesu zīmi, kas apstiprinātu viņa misiju. Pēc Jeruzalemes krišanas mūsu kristīgajās zemēs ieradās tie, kas bija paglābušies no Svētās zemes posta, un imperatora galmā iegriezās arī septiņi Tempļa bruņinieki, kuriem Dievs vien zina kā bija izdevies izvairīties no Saladīna atriebības. Viņi izskatījās nožēlojami novārguši un tukšām kabatām. Bet varbūt tu nemaz nezini, kādi ir templieši: viņi ir žūpas un izvirtuļi, kas pārdos tev savu māsu, ja samaksas vietā tu viņiem ļausi papriecāties ar savējo, bet, kā stāsta, vēl labāk viņiem patiktu, ja viņu izpriecām tu atvēlētu savu jaunāko brālīti. Vienvārdsakot, es parūpējos, lai viņi atgūtu spēkus, un galmā visi labi zināja, ka es kopā ar templiešiem klīstu pa dzertuvēm. Tāpēc man nebija grūti kādu dienu Frīdriham pavēstīt, ka šie bezkaunīgie Jeruzalemes simonieši ir dabūjuši savos nagos pašu Gradālu. Un vēl es teicu, ka, iztērēdams visu savu naudu, es Gradālu no viņiem atpirku, jo templieši bija nodzīvojušies līdz bada maizei. Sākumā Frīdrihs, protams, brīnījās. Vai tad Gradāls neglabājās Priestera Jāņa zemē, jo Jānis taču to bija gribējis dāvināt viņam? Un vai tad viņš, Frīdrihs, neposās meklēt Jāni tieši tālab, lai saņemtu dāvanā šo vissvētāko relikviju? Tā bija, mans tēvs, es viņam teicu, bet acīmredzot kāds nodevīgs ministrs Gradālu Jānim nozadzis un pārdevis kādai templiešu bandai, kas savos sirojumos bijusi aizklīdusi līdz tām tālajām zemēm, nemaz neapzinoties, kur nonākts. Bet nav jau svarīgi zināt, kur un kā tas noticis. Tagad svētais Romas imperators ir ieguvis citu un vēl brīnumaināku iespēju: viņš var sameklēt Priesteri, lai atdotu viņam nolaupīto Gradālu. Tātad ne vairs izmantot šo nesalīdzināmo svētumu, lai iegūtu varu, bet gan izpildīt savu pienākumu, pretī saņemot Priestera pateicību un mūžīgu slavu un godu visā kristīgajā pasaulē. Iegūt Gradālu un atdot to iepriekšējam glabātājam, apzināties šī svētuma vērtību un nogādāt to tur, kur tas ticis nolaupīts, būt tā īpašniekam (par ko sapņo it visi) un tomēr to atdāvināt, upurējoties un paveicot cēlu darbu, kas gan vēl skaidrāk liecina par vispilnīgāko svaidījumu un tiesībām būt vienīgajam rex et sacerdos! Tā Frīdrihs kļūtu par jaunu Arimatijas Jāzepu.

Tu meloji savam tēvam.

Es gādāju par viņu un viņa impēriju.

Un tev neienāca prātā, kas varētu notikt, ja Frīdrihs patiešām ierastos pie Priestera, sniegtu viņam Gradālu, bet Priesteris izbrīnā ieplestu acis un jautātu, kas ir šī bļoda, ko viņam nekad agrāk nav gadījies redzēt? Frīdrihs kļūtu nevis par varoni, bet par apsmieklu visai kristīgajai pasaulei.

Nikētas kungs, tu cilvēkus pazīsti labāk nekā es. Iztēlojies, ka tu esi Priesteris Jānis un ka pie tevis ierodas varens Rietumu imperators, nometas pie tavām kājām un sniedz tev tik ievērojamu relikviju, apgalvodams, ka pēc tiesas un taisnības tā pienākas tev. Vai tiešām tu sāktu ķiķināt un teiktu, ka tādu krogus skutulu nekad neesi redzējis? Nu nē! Es domāju, ka Priesteris neizliktos, ka šo trauku pazīst. Nē, viņu apžilbinātu gods, kas viņam negaidīti dāvāts, atzīstot viņu par šī svētuma īsteno glabātāju, un viņš Gradālu uzreiz pazītu, turklāt cieši ticēdams, ka tas vienmēr bijis viņa īpašumā. Un tā es Frīdriham kā visvērtīgāko mantu sniedzu sava tēva Galjaudo bļodiņu, un es tev zvēru, ka tai brīdī jutos kā svēta rituāla veicējs. Es sava miesīgā tēva dāvanu un piemiņu pasniedzu savam garīgajam tēvam, un manam miesīgajam tēvam bija taisnība: šis vienkāršais priekšmets, no kura visu savu grēcinieka mūžu viņš bija pieņēmis vīna sakramentu, patiesi un garīgi bija kauss, kuru lietojis nabadzīgais Kristus, kas ziedoja savu dzīvību, lai atpestītu visus grēciniekus. Un vai tad mises laikā Priesteris neņem visparastāko maizi un visparastāko vīnu un nepārvērš tos par Mūsu Kunga miesu un asinīm?

Bet tu jau nebiji priesteris.

Un es jau arī neteicu, ka šis trauks ir Kristus asinis, es tikai teicu, ka tās tur tikušas glabātas. Es nemēģināju piesavināties priestera varu. Es biju tikai liecinātājs.

Bet tavs liecinājums bija melīgs.

Nē. Tu pats man teici: ja cilvēks tic kādas relikvijas īstumam, tad viņš sajūt no tās plūstam dievišķas smaržas. Parasti mēs domājam, ka tikai mums ir vajadzīga Dieva palīdzība, bet bieži Dievam ir vajadzīgs, lai mēs palīdzam viņam. Man tobrīd šķita, ka Dievam vajadzīga mana palīdzība. Ja jau Mūsu Kungs kādu kausu bija lietojis, tad šis trauks patiesi reiz bija pastāvējis. Bet, ja tas ticis nozaudēts, tad pie vainas bijis kāds nolaidīgs cilvēks. Es Gradālu atdevu kristīgajai pasaulei. Dievs nebūtu manu rīcību apstrīdējis. Par pierādījumu noder arī tas, ka šim Gradālam tūlīt noticēja arī mani biedri. Svētais trauks bija tepat, viņu acu priekšā, un Frīdrihs, paņēmis to rokās, cēla pret debesīm, kā nonācis ekstāzē. Un Borons nometās ceļos, pirmo reizi skatīdams priekšmetu, par kuru bija sapņojis visu mūžu; Kiots uzreiz pavēstīja, ka redz no tā plūstam spožu gaismu; Rabi Solomons kaut arī Kristus nebija viņa tautas gaidītais patiesais Mesija atzina, ka no šī trauka nepārprotami plūst vīraka smarža; Zosima iepleta savas vīziju noredzētāja acis un vairākas reizes pārmeta krustu uz pretējo pusi, kā jau jūs, shizmatiķi, esat paraduši; Abduls drebēja pie visām miesām un čukstēja, ka iegūt šo svēto relikviju ir vairāk vērts nekā iekarot visas aizjūras karalistes, un bija skaidrs, ka šo trauku viņš labprāt gribētu pasniegt savai tālajai princesei kā mīlestības apliecinājumu. Man pašam bija valgas acis, un klusībā es sev jautāju, kā gan debesis izvēlējušās tieši mani, lai liktu piepildīties tik brīnumainam notikumam. Bet Dzejnieks viņš stāvēja sarauktu pieri un grauza nagus. Es zināju, kādas domas viņu pārņēmušas: ka esmu rīkojies muļķīgi, ka Frīdrihs jau ir vecs un nepratīs gūt labumu no dārgā ieguvuma, ka būtu bijis labāk, ja Gradālu būtu paturējuši mēs un tad devušies uz ziemeļu zemēm, kur mums tiktu uzdāvināta vesela karaliste. Redzēdams, cik vārgs ir kļuvis imperators, Dzejnieks atsāka sapņot par varu. Taču mani viņa īgnums gluži vai iepriecināja, jo es sapratu, ka šāda viņa izturēšanās liecina, ka arī viņš ir noticējis Gradāla īstumam.

Frīdrihs bijīgi noglabāja kausu kādā lādē un tās atslēgu pakāra sev kaklā, un Bodolīno nodomāja, ka imperators rīkojas pareizi, jo šai brīdī viņam šķita, ka ne vien Dzejnieks, bet arī visi pārējie viņa draugi būtu gatavi šo dārgumu nozagt, lai pēc tam varētu doties piepildīt paši savus sapņus.

Pēc tam Frīdrihs paziņoja, ka tagad patiešām jādodas ceļā. Jeruzalemes iekarošanas karagājienu vajadzēja sagatavot rūpīgi. Nākamajā gadā Frīdrihs aizsūtīja vēstnešus pie Saladīna un pasteidzināja tikšanās arī ar serbu lielžupana Stefana Nemaņas, Bizantijas basileja un Ikonijas seldžuku sultāna sūtņiem, lai vienotos par iespējām šķērsot viņu zemes.

Anglijas un Francijas karaļi nolēma doties uz Svēto zemi pa jūru, bet Frīdrihs 1189. gada maijā no Ratisbonas devās ceļā pa sauszemi ar piecpadsmit tūkstošiem bruņinieku un piecpadsmit tūkstošiem ieročnesēju, daži gan apgalvoja, ka vēlāk Ungārijas līdzenumos imperators vērojis, kā garām soļo sešdesmit tūkstoši bruņinieku un simt tūkstoši kājnieku. Vēl citi runāja par veseliem sešsimt tūkstošiem piligrimu. Varbūt pārspīlēja viņi visi, un pat Bodolīno nemācēja teikt, cik karavīru patiesībā ir kopā ar Frīdrihu varbūt to nebija vairāk par divdesmit tūkstošiem vīru, bet katrā ziņā tas bija liels karaspēks. Kurš gan ies viņus skaitīt pa vienam, bet, raugoties iztālēm, tas bija milzu pūlis un varēja redzēt, kur karaspēka teltis sākas, bet nometnes tālākā mala nebija saredzama.

Lai izvairītos no slaktiņiem un laupīšanām, kas bija pieredzētas iepriekšējos karagājienos, imperators negribēja, lai karaspēkam seko tukšinieku bari, kas pirms simt gadiem Jeruzalemē bija izlējuši tik daudz asiņu. Šim karagājienam bija jābūt nopietnam pasākumam, kurā piedalās vīri, kas prot karot, nevis jātop par iepriecinājumu nožēlojamiem vazaņķiem, kas dodas ceļā ar ieganstu, ka iekarošot Paradīzi, bet atgriežas mājās ar labumiem, ko pa ceļam nolaupījuši kādam ebrejam, kuram paši pārgriezuši rīkli. Frīdrihs savā karaspēkā pieņēma tikai tos bruņiniekus, kuri paši spēja sevi uzturēt divus turpmākos gadus, bet katrs trūcīgais kareivis saņēma trīs sudraba markas, lai ceļojuma laikā varētu sagādāt sev iztiku. Galu galā nevar skopoties ar tēriņiem, ja gribi atbrīvot Jeruzalemi.

Karagājienam pievienojās arī daudzi itāļi: te bija kremonieši, kurus vadīja bīskaps Sikardo, veronieši ar kardinālu Adelardo, vīri no Brešas un pat daži alesandrieši, starp kuriem arī Bodolīno vecie draugi Boidi, Kutika no Kvarnjento, Porčelli, Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, un Kolandrīnas brālis, tātad Bodolīno svainis Kolandrīno, un viens no Troti dzimtas, un vēl Poci, Gilīni, Lancavekja, Peri, Inviciāti, Gambarīni un Čermelli, un viņi visi ceļojuma izdevumus uzņēmās paši vai viņiem tos sedza pilsētas kopiena.

Svinīga un grezna došanās ceļā, tad ceļojums pa Donavas krastu līdz Vīnei un tad tālāk līdz Bratislavai, un jūnijā Frīdrihs satikās ar Ungārijas karali. Pēc tam viņi šķērsoja biezos bulgāru mežus. Jūlijā imperators tikās ar serbu lielžupanu, kurš mudināja noslēgt savienību pret Bizantiju.

Domāju, ka šī tikšanās satrauca jūsu basileju Īsaku, teica Bodolīno. Viņš baidījās, ka mūsu karaspēks grib iekarot Konstantinopoli.

Viņš nekļūdījās.

-Viņš kļūdījās par piecpadsmit gadiem. Bet toreiz Frīdrihs patiešām gribēja sasniegt Jeruzalemi.

Bet mēs uztraucāmies.

To es spēju saprast: milzīgs svešzemnieku karaspēks grasījās šķērsot jūsu teritorijas, un jūs baidījāties. Bet, protams, jums izdevās sagādāt mums pietiekami daudz grūtību. Mēs nonācām Serdikā un tur neatradām solītos pārtikas krājumus. Pie Filipoles mums uzbruka jūsu karaspēka vienības, bet tās drīz vien laidās bēgt, atpakaļ neskatīdamās, starp citu, tā beidzās visas nākamo mēnešu sadursmes.

Zini, tolaik es biju Filipoles pārvaldnieks. No galma mēs saņēmām pretrunīgas ziņas un rīkojumus. Reiz basilejs mums pavēlēja uzcelt aizsargmūrus un izrakt grāvi, lai mēs spētu pretoties, kad ieradīsieties jūs, bet, tikko mēs prasīto bijām paveikuši, pienāca pavēle visu atkal nojaukt lai jums šie nocietinājumi nenoderētu par atbalsta punktu.

Jūs aizšķērsojāt mums kalnu pārejas, aizgāžot tās ar kokiem. Un uzbrukāt mūsējiem, kas, meklēdami ēdamo, attālinājās no karaspēka vairākuma.

Jūs izlaupījāt mūsu zemes.

Tikai tāpēc, ka jūs mums nesniedzāt solīto palīdzību. Jūsējie no pilsētas mūriem auklās iesietos grozos nolaida mums pārtiku, taču maizei bija piejaukti kaļķi un citas indīgas vielas. Ceļojuma laikā imperators saņēma vēstuli no Sibillas, bijušās Jeruzalemes karalienes, un vēstulē imperators tika brīdināts, ka Saladīns, gribēdams apturēt kristiešu tālākvirzīšanos, esot aizsūtījis Bizantijas basilejam sieku saindētu graudu un krūku tik indīga vīna, ka Īsaka vergs, kuram pavēlēts vīnu paostīt, bijis uz vietas beigts.

Blēņas.

Bet, kad Frīdrihs aizsūtīja uz Konstantinopoli savus sūtņus, jūsu basilejs pieņemšanas laikā lika viņiem stāvēt kājās un pēc tam paturēja viņus par gūstekņiem.

Vēlāk taču viņus aizsūtīja atpakaļ Frīdriham.

Un, ieradušies Filipolē, mēs atklājām, ka pilsēta ir tukša, visi bija aizlaidušies. Arī tevis tur nebija.

Mans pienākums bija izvairīties no gūsta.

Var jau būt. Bet tieši pēc mūsu ierašanās Filipolē jūsu basilejs sāka dziedāt citu dziesmu, jo tur mēs tikāmies ar armēņu kopienas pārstāvjiem.

Armēņi jūs uzlūkoja kā savus brāļus. Viņi ir shizmatiķi tāpat kā jūs, negodā svētās ikonas un dievgaldam izmanto neraudzētu maizi.

Viņi ir krietni kristieši. Daži no viņiem tūliņ runāja ar mums sava prinča Leona vārdā, apgalvojot, ka mēs varam droši doties cauri viņu zemei, kur mums tiks sniegts atbalsts. To, ka viss nebūt nav tik vienkārši, mēs sapratām Adrianopolē, kad ieradās Ikonijas seldžuku sultāna Kiliča Arslāna sūtņi, bet Kiličs sevi uzskatīja ne tikai par turku un sīriešu, bet arī par armēņu valdnieku. Kurš tur pār kuru zemi valdīja?

Kiličs centās nepieļaut, lai par visspēcīgāko kļūst Saladīns, un viņš labprāt būtu gribējis iekarot kristīgo armēņu karalisti, tāpēc viņš cerēja, ka Frīdriha karaspēks varētu viņam palīdzēt. Savukārt armēņi domāja, ka Frīdrihs varētu apvaldīt Kiliča uzmākšanos viņu zemei. Mūsu Īsaks, kurš vēl nebija aizmirsis apkaunojumu, ko bija sagādājuši seldžuki, Miriokefalā sakaudami bizantiešu armiju, cerēja, ka Frīdrihs uzsāks karu ar Kiliču, bet Īsakam nebūtu iebildumu, ja Frīdrihs paplucinātu arī armēņus, kuri sagādāja visai daudz nepatikšanu mūsu impērijai. Tāpēc, uzzinājis, ka gan seldžuki, gan armēņi piedāvā Frīdriham brīvu ceļu cauri savām zemēm, Īsaks saprata, ka nedrīkst kavēt Frīdriha tālāko virzīšanos, ka viņam tā gluži otrādi jāpasteidzina, tāpēc viņš Frīdriha armijai atļāva šķērsot Propontīdu. Viņš sūtīja Frīdrihu pret saviem ienaidniekiem un attālināja no mums.

Mans nabaga tēvs. Nezinu, vai viņš nojauta, ka ir kļuvis par ieroci, ko vesels bars ienaidnieku cenšas pavērst cits pret citu. Vai varbūt viņš to saprata, bet cerēja, ka spēs sakaut viņus visus. Zinu vienīgi to, ka, redzēdams iespēju noslēgt savienību ar kristīgo armēņu karalisti, kas atradās tālāk uz austrumiem par Bizantiju, Frīdrihs trīcēja nepacietībā, domādams par savu galamērķi. Viņš sapņoja (un es kopā ar viņu), ka armēņi varētu pavērt viņam ceļu uz Priestera Jāņa valstību… Katrā ziņā, kā jau tu teici, pēc mūsu pārrunām ar seldžuku un armēņu sūtņiem Īsaks piešķīra mums kuģus. Un tieši Gallipolē jeb, kā jūs, grieķi, sakāt, Kallioupolis es redzēju tevi, kad tu sava basileja vārdā mums piedāvāji kuģus.

Mums nebija viegli pieņemt šo lēmumu, teica Nikēta, basilejam draudēja briesmas sanaidoties ar Saladīnu. Viņš bija spiests aizrakstīt Saladīnam vēstuli un izskaidrot, kāpēc bijis spiests piekāpties. Saladīns, būdams dižens valdnieks, to tūliņ saprata un neturēja uz mums ļaunu prātu. Es atkārtoju mums nav ko baidīties no turkiem, briesmas mums vienmēr ir draudējušas tikai no jums, shizmatiķiem.

Nikēta un Bodolīno nosprieda, ka nav vērts ilgāk nožēlot un cilāt šo sen pagājušo notikumu kļūdas un apsvērumus. Varbūt Īsakam bija taisnība: katru kristiešu piligrimu, kas devās cauri Bizantijai, pārņēma kārdinājums palikt tepat zemē, kur bija tik daudz iekarojamu jaukumu, jo kamdēļ gan būtu lieki jāriskē, cīnoties pie Jeruzalemes mūriem. Bet Frīdrihs patiesi gribēja doties tālāk.

Viņi sasniedza Gallipoli, un, kaut arī tā nevarēja līdzināties Konstantinopolei, Frīdriha karaspēku sajūsmināja šī košā pilsēta, kuras ostā jau stāvēja neskaitāmas galeras un dromoni, gatavi uzņemt zirgus, kareivjus un pārtikas krājumus. Pārcelšanās nebija vienas dienas darbs, un pa šo laiku mūsu draugi baudīja laisku atpūtu. Jau pašā ceļojuma sākumā Bodolīno bija nolēmis izmantot Zosimu kādam derīgam mērķim: viņš to piespieda iemācīt grieķu valodu pārējiem saviem biedriem. Zemēs, uz kurām mēs dosimies, Bodolīno teica, latīņu valodu neprot neviens, nemaz nerunājot par vācu, provansiešu vai manu dzimto mēli. Bet, ja mācēsiet grieķu valodu, vienmēr būs cerības šā tā saprasties. Un tā, brīžam apmeklējot kādu bordeli, brīžam palasot Austrumu baznīcas svēto tēvu darbus, gaidīšana nebūt nebija nomācoša.

Pie ostas pletās liels tirgus, un mūsu draugi nolēma to apskatīt viņus jau iztālēm valdzināja preču vizuļošana un garšvielu smaržas. Zosima, kuru viņi bija atbrīvojuši no ķēdēm, lai tas varētu būt viņiem par pavadoni (taču arī tagad Borons viņu modri uzraudzīja un ne mirkli neizlaida no acīm), viņus brīdināja: Jums, latīņu un alemāņu barbariem, ir sveši mūsu, romiešu, civilizācijas likumi. Jums jāzina, ka mūsu tirgos pirmajā mirklī jūs negribētu pirkt itin neko, jo par visu jums prasīs pārāk dārgu maksu. Bet, ja jūs uzreiz samaksāsiet tik, cik no jums paģērē, jūs ne tikai noturēs par muļķiem (jo te visiem tāpat labi zināms, ka jūs tādi esat), bet pārdevēji piedevām jutīsies vīlušies, jo galvenais tirgus prieks ir kaulēšanās. Tātad piedāvājiet divas monētas, ja jums prasa desmit; tad viņi nolaidīs cenu līdz septiņām, un jūs soliet trīs, tad viņi piekāpsies līdz piecām, bet jūs neparko nedodiet vairāk par trijām, nepiekāpieties, līdz viņi piekāpsies jums, raudādami un zvērēdami, ka nu viņiem ar visu ģimeni būs jāiet ubagot. Tad jūs droši varat maksāt trīs monētas, taču jums jāzina, ka būsiet nopirkuši preci, kas ir vienas monētas vērta.

Tad kāpēc mums tā būtu jāpērk? jautāja Dzejnieks.

Tāpēc, ka arī viņiem ir tiesības pelnīt maizi, un maksāt trīs monētas par to, kas ir vienas vērts, ir godīgs darījums. Bet man jābrīdina jūs vēl par ko citu: tiesības pelnīt maizi ir ne tikai tirgoņiem, bet arī zagļiem, un, tā kā viņi nevar apzagt cits citu, tad mēģinās apzagt jūs. Jums ir tiesības viņiem to neļaut, taču jūs nedrīkstat žēloties, ja viņiem tas izdosies. Tāpēc es jums iesaku makā nēsāt vien tik daudz naudas, cik esat nolēmuši tirgū iztērēt, un ne vairāk.

Saņēmuši pamācības no pavadoņa, kurš tik labi pārzināja vietējos paradumus, mūsu draugi ienira cilvēku drūzmā, kur visi smirdēja pēc ķiplokiem, kā jau romnieki. Bodolīno sev nopirka divus skaisti darinātus arābu dunčus, ko varēja nēsāt pie jostas katru pie sava sāna un sakrustotām rokām zibenīgi izraut no maksts. Abduls atrada kādu mazu, caurspīdīgu šķirstiņu, kurā glabājās matu cirta (kas zina, kā mati tie bija, taču ir skaidrs, par ko domāja Abduls). Solomons skaļā balsī sasauca pārējos, atklājis telti, kurā kāds persietis pārdeva brīnumainas zāles. Eliksīru tirgotājs parādīja viņiem mazu pudelīti, kurā glabājās apbrīnojami spēcīgs pharmacon ieņemts nelielās devās, tas stiprināja dzīvības spēkus, bet, ja pudelītes saturu izdzertu vienā malkā, tas izraisītu tūlītēju nāvi. Pēc tam tirgonis parādīja citu līdzīgu pudelīti taču tajā bija spēcīgākā no pretindēm, kas spēja novērst jebkuras indes kaitējumu. Solomons, kurš, kā jau visi jūdi, aizrāvās arī ar medicīnas mākslu, nopirka pretindi. Viņš nāca no tautas, kura tirgoties prata krietni labāk par romniekiem, tāpēc viņam izdevās prasīto desmit monētu vietā iztērēt tikai vienu, un tad vēl viņš bēdājās, ka esot pārmaksājis vismaz divkārši.

Kad viņi bija izgājuši no aptieķnieka telts, Kiots sev noskatīja greznu šalli, bet Borons, ilgi pētījis visas tirgus preces, papurināja galvu un nočukstēja, ka tam, kas seko imperatoram, kuram pieder Gradāls, visi pasaules dārgumi ir mēsli un pabiras kur nu vēl šie tirgus nieki.

Tirgū viņi sastapa arī alesandrieti Boidi, kurš jau bija draudzīgi iekļāvies viņu pulkā. Boidi bija sajūsminājis kāds gredzens varbūt tīra zelta (un tirgonis raudāja, to pārdodams, jo tas esot piederējis viņa nelaiķa mātei), un gredzenam bija acs ar atveramu vāciņu, zem kura glabājās brīnumains balzams, kura pat visniecīgākais piliens varēja izdziedēt ievainoto vai atsevišķos gadījumos pat atgriezt pie dzīvības mirušo. Boidi gredzenu nopirka, teikdams, ka labāk laikus parūpēties par savu drošību, ja jau drīz nāksies riskēt ar savu ādu pie Jeruzalemes mūriem.

Zosima jūsmīgi pētīja zīmogu ar burtu "zeta" savu iniciāli.

Zīmoga pircējam tirgonis bija gatavs uzdāvināt arī zīmoglakas stienīti. Burts "zeta" bija tik ļoti nodilis, ka varbūt pat neatstātu zīmoglakā saredzamu nospiedumu, bet tieši nodilums liecināja par šī priekšmeta godājamo vecumu. Zosima bija gūsteknis, tāpēc skaidrs, ka naudas viņam nebija, taču Solomons par viņu iežēlojās un nopirka viņam kāroto zīmogu.

Vienbrīd, pūļa grūstīti, viņi apķērās, ka pazaudējuši no acīm Dzejnieku, bet drīz viņi to atrada kaulējamies par kāda zobena cenu. Tirgonis apgalvoja, ka šis zobens esot vicināts jau Jeruzalemes iekarošanas laikos. Bet, taustīdamies pēc sava maka, Dzejnieks atklāja, ka Zosimam bijusi taisnība un ka viņam, domīgajam alemānim ar debeszilajām acīm, zagļi ir riņķojuši apkārt kā mušas. Bodolīno šī nelaime aizkustināja, un viņš zobenu Dzejniekam uzdāvināja.

Nākamajā dienā imperatora nometnē, divu kalpu pavadīts, ieradās kāds grezni ģērbies vīrs ar pārspīlēti cienīgu izturēšanos un paziņoja, ka gribot satikt Zosimu. Mūks kādu brīdi apspriedās ar atnācēju, tad gāja pie Bodolīno un teica, ka svešinieks ir Makhitars Ardzrouni, godājams armēņu augstmanis, kuram princis Leons uzticējis slepenus sūtņa pienākumus.

Ardzrouni? pārvaicāja Nikēta. Viņa vārds man nav svešs. Viņš jau kopš Andronīka laikiem vairākas reizes bija ieradies Konstantinopolē. Man saprotams, kāpēc viņš meklēja tikšanos ar tavu Zosimu: Ardzrouni bija izslavēts kā maģisko zinātņu lietpratējs. Viens no maniem Selimbrijas draugiem lai Dievs dod mums viņu tur satikt ir pat viesojies Ardzrouni pilī Dadžigā…

Arī mēs, kā es tev drīz pastāstīšu, sev par nelaimi tur viesojāmies. Ardzrouni draudzība ar Zosimu, manā skatījumā, liecināja tikai viņam par sliktu, taču es par viņa ierašanos pavēstīju Frīdriham, un Frīdrihs gribēja viņu satikt. Šis Ardzrouni visai izvairīgi izteicās par to, kas viņu pilnvarojis ierasties kā sūtni. Princis Leons viņu it kā bija un it kā nebija sūtījis, vai pareizāk pat ja viņš bija Leona sūtīts, tad nedrīkstēja to skaidri atzīt. Viņš bija ieradies, lai izvadītu imperatora karaspēku cauri turku zemēm līdz pat Armēnijai. Ar imperatoru Ardzrouni sarunājās gluži ciešamā latīņu valodā, taču, kad gribēja kaut ko noklusēt, izlikās, ka nespēj atrast piemērotus vārdus. Frīdrihs teica, ka Ardzrouni esot neuzticams kā visi armēņi, tomēr viņš esot cilvēks, kas pazīst šo novadu, tāpēc nolēma ļaut viņam palikt kopā ar karaspēku, tikai lūdza, lai es šo vīru paturu acīs. Man jāatzīst, ka visu ceļojuma laiku Ardzrouni izturējās nevainojami un vienmēr sniedza mums ziņas, kas vēlāk apstiprinājās kā patiesas.

## 24  Bodolīno Ardzrouni pilī

1190. gada martā karaspēks iesoļoja Āzijā, sasniedza Lāodikeju un devās tālāk uz Seldžukīdu zemēm. Vecais Ikonijas sultāns uzdevās par Frīdriha sabiedroto, taču viņa dēli šo lēmumu apstrīdēja un uzbruka kristiešu armijai. Vai arī nē: varbūt pats Kiličs bija mainījis uzskatus, tas tā arī netapa skaidrs. Sadursmes, kautiņi un īstas kaujas Frīdrihs virzījās uz priekšu kā uzvarētājs, taču viņa kareivjus pļāva aukstums, bads un negaidītie turku uzbrukumi seldžuki uzradās pēkšņi, uzbruka viņa karaspēka tālākajiem spārniem un atkal laidās prom, labi pazīdami ceļus un patvērumus.

Mokoši velkoties cauri saules izdedzinātām, tuksnesīgām zemēm, karavīri bija spiesti dzert savu urīnu vai zirgu asinis. Un, kad viņi nonāca pie Ikonijas pilsētas, piligrimu armijā vairs nebija vairāk par tūkstoš bruņiniekiem.

Tomēr tas bija skaists aplenkums, un jaunais Švābijas Frīdrihs par spīti slimībai cīnījās drosmīgi un pats iebruka pilsētā.

Tu jaunajam Frīdriham neveltī īpaši siltus vārdus.

Es viņam nepatiku. Viņš neuzticējās nevienam, bija greizsirdīgs uz jaunāko brāli, kurš viņam gandrīz jau bija atņēmis imperatora kroni, un, protams, viņš juta greizsirdību pret mani. Es nebiju viņa asiņu, un viņam skauda mīlestība, ko man dāvāja viņa tēvs. Varbūt bērnībā viņu bija mulsinājis tas, kā es skatījos uz viņa māti vai kā viņa skatījās uz mani. Viņš apskauda varu, ko es biju ieguvis, uzdāvinādams viņa tēvam Gradālu, un pret visu, kas saistīts ar Gradālu, viņš vienmēr izturējās ar aizdomām. Dzirdēdams runājam par ceļojumu uz Indijām, viņš allaž īgni izmeta, ka īstajā brīdī par to vēl vajadzētu nopietni apspriesties. Viņš jutās visu aplaupīts. Un tāpēc Ikonijā viņš cīnījās tik drosmīgi, kaut arī viņu mocīja drudzis. Tikai tad, kad tēvs visu savu baronu klātbūtnē viņu uzslavēja par šo varonīgo kauju, es redzēju, ka jaunā Frīdriha acīs iemirdzas prieks. Šķiet, tā bija vienīgā reize viņa mūžā. Es gāju apliecināt viņam cieņu un patiešām priecājos par viņa uzvaru, taču viņš man atbildēja visai nevērīgi.

Tu esi līdzīgs man, Bodolīno. Arī es esmu rakstījis un rakstu savas impērijas hronikas, vairāk kavēdamies pie sīkas skaudības, naida un greizsirdības, kas satricina un posta gan vareno ģimenes, gan visas sabiedrības dzīvi un notikumus. Arī imperatori ir cilvēki, un vēsture ir arī viņu vājību vēsture. Bet stāsti tālāk.

Kad Ikonija bija iekarota, Frīdrihs tūdaļ sūtīja vēstnešus pie Armēnijas Leona, lūgdams, lai viņš karaspēkam palīdz virzīties cauri zemēm, kas atradās viņa pārziņā. Bija noslēgta savienība, armēņi paši to bija piedāvājuši. Tomēr Leons joprojām nevienu nebija atsūtījis mūs sagaidīt. Varbūt viņš baidījās, ka viņam paredzēts tāds pats liktenis, kāds bija piemeklējis Ikonijas sultānu. Tā mēs virzījāmies tālāk, nezinādami, vai saņemsim atbalstu, un Ardzrouni rādīja mums ceļu, apgalvodams, ka viņa valdnieka sūtņi noteikti ieradīšoties. Kādā jūnija dienā, pagriezušies uz dienvidiem, atstājuši aiz muguras Larandu, mēs devāmies pāri Taura kalniem un beidzot redzējām kapsētas, kurās slējās krusti. Mēs bijām nonākuši Kilikijā, kristīgā zemē. Mūs tūlīt uzņēma Sibīlijas armēņu kungs, un drīz nonācām pie kādas nolādētas upes vēlāk es gribēju aizmirst pat tās nosaukumu. Un tad mēs satikām sūtņus, kas ieradās Leona vārdā. Tikko tālumā bija saskatīta sūtņu delegācija, Ardzrouni paziņoja, ka būs labāk, ja viņš nevienam nerādīšoties acīs, un nozuda. Mēs tikāmies ar diviem augstmaņiem Konstantu un Baldvinu de Kamardeisu, un es nekad neesmu redzējis sūtņus, kuru nodomi būtu tikpat neskaidri. Viens no viņiem sludināja, ka drīz svinīgi ieradīšoties pats Leons un katolikoss Gregorijs; bet otrs runāja izvairīgi, likdams saprast, ka armēņu princis gan ļoti gribot palīdzēt Frīdriham, taču nedrīkstot likt manīt Saladīnam, ka paver ceļu viņa ienaidniekiem, un tāpēc Leonam esot jārīkojas ļoti piesardzīgi.

Kad sūtņi bija prom, atkal uzradās Ardzrouni un paaicināja malā Zosimu, tad Zosima devās pie Bodolīno un kopā ar viņu pie Frīdriha.

Ardzrouni apgalvo, ka, lai gan viņam ir sveša vēlēšanās nodot savu valdnieku, tomēr viņu pārņēmušas aizdomas, ka Leonam būtu īsta veiksme, ja tu netiktu tālāk par šo zemi.

Kādā nozīmē? jautāja Frīdrihs. Vai viņš grib man piedāvāt vīnu un meitenes, lai es aizmirstu, ka man jādodas uz Jeruzalemi?

Vīnu varbūt, taču saindētu. Viņš saka, lai tu neaizmirstot karalienes Sibillas vēstuli, teica Zosima.

Kā tu zini par šo vēstuli?

Valodas izplatās ātri. Ja Leonam izdotos apturēt tavu virzīšanos tālāk, viņš būtu paveicis Saladīnam ļoti tīkamu darbu un Saladīns varētu palīdzēt Leonam īstenot viņa sapni kļūt par Ikonijas sultānu, ņemot vērā to, ka Kiličs un viņa dēli ir tik apkaunojoši sakauti.

Un kāpēc Ardzrouni tik ļoti uztraucas par manu dzīvību, ka pat nodod savu valdnieku?

Vienīgi Mūsu Kungs ziedoja savu dzīvību tikai tāpēc, ka mīlēja cilvēkus. Cilvēku cilts, dzimusi grēkā, ir līdzīga dzīvnieku ciltij: arī govs tev dod pienu tikai tad, ja tu tai dod sienu. Ko tev māca šī svētā prātula? To, ka Ardzrouni nebūtu iebildumu kādu dienu ieņemt Leona vietu. Daudzi armēņi augstu vērtē Ardzrouni, bet Leonu viņi neciena. Tātad, izpelnīdamies svētā Romas imperatora pateicību, Ardzrouni reiz varētu paļauties uz visspēcīgāko no draugiem. Lūk, kāpēc viņš tev ierosina doties uz viņa pili Dadžigā, kas atrodas šīs pašas upes krastos, un pie pils tu varētu izvietot arī sava karaspēka nometni. Gaidot, līdz būs skaidrs, ko patiesībā tev piedāvā Leons, tu varētu dzīvot Ardzrouni pilī, pasargāts no ļauniem tīkojumiem. Un vēl Ardzrouni tev piekodina, lai kopš šī brīža tu esi īpaši piesardzīgs ar ēdieniem un dzērieniem, ko tev varētu piedāvāt kāds no viņa tautiešiem.

Velns parāvis! kliedza Frīdrihs. Jau veselu gadu es citu pēc cita šķērsoju gatavos odžu midzeņus! Salīdzinājumā ar šejieniešiem mani brašie vācu firsti bija nevainīgi jēriņi! Un zini, pat nelietīgie milānieši, kuri man sagādāja tik daudz nepatikšanu, pat tie bija labāki, turklāt milānieši man uzbruka atklātā kaujas laukā, nemēģinādami mani nodurt aizmigušu! Ko lai darām?

Jaunais Frīdrihs ieteica pieņemt šo ielūgumu. Labāk sargāties tikai no viena iespējamā ienaidnieka, kurš turklāt ir pazīstams, nekā baidīties no daudziem svešiem. Tā būs labāk, mans tēvs, piekrita Bodolīno. Apmeties tai pilī, un es ar saviem draugiem sargāšu tevi gan dienu, gan nakti, mēs izveidosim ap tevi nepārvaramu šķērsli, un neviens nevarēs tev tuvoties, nepārkāpis pār mūsu līķiem. Un mēs nogaršosim katru tev paredzēto ēdienu un dzērienu. Nesaki neko! Es negrasos mirt mocekļa nāvē. Visi zinās, ka mēs it visu ēdīsim un dzersim pirms tevis, un tāpēc neviens nedomās, ka būtu vērts noindēt kādu no mums, lai pēc tam tavas dusmas nāktu pār visiem cietokšņa iemītniekiem. Taviem vīriem nepieciešama atpūta. Kilikijā dzīvo kristīgi ļaudis, Ikonijas sultāns vairs nejaudās šķērsot kalnus un atkal tev uzbrukt, bet Saladīns vēl ir pārāk tālu. Šis klinšainais, kraujais apvidus ir bagāts ar dabas veidotiem nocietinājumiem, man šķiet, ka šī zeme ir piemērota, lai mēs visi te atgūtu spēkus.

Pēc vienas dienas gājuma uz Seleikijas pusi viņi nonāca klinšu aizā, tik šaurā, ka te tikko pietika vietas, lai varētu sekot līdzi upes tecējumam. Pēkšņi aiza pavērās un ļāva upei izplūst plašā līdzenumā, kura pretējā malā tā, paātrinādama savu skrējienu, atkal ietiecās citā aizā. Netālu no upes krasta, izdīdzis līdzenumā gluži kā sēne, slējās nenoteiktu apveidu tornis, kas nācējiem no austrumu puses izskatījās iezilgans, jo tieši aiz tā rietēja saule, un pirmajā mirklī pat nebija iespējams saprast, vai tornis ir dabas vai cilvēka roku darbs. Vienīgi pienākot tuvāk, kļuva skaidrs, ka tas ir klinšains kalns, kura virsotnē bija izveidots cietoksnis, no kura droši vien varēja pārlūkot visu līdzenumu un tuvākās kalnu grēdas.

Lūk, ierunājās Ardzrouni, kungs, tu vari izvietot savu karaspēku šeit līdzenumā, un es tev iesaku nometni iekārtot tur tālāk, upes ielejā, jo tur būs gan vieta teltīm, gan ūdens cilvēkiem un lopiem. Mans cietoksnis nav liels, tāpēc es tevi gribētu lūgt doties uz turieni tikai ar nelielu grupiņu uzticamu vīru.

Frīdrihs teica dēlam, lai tas parūpējas par nometnes iekārtošanu un paliek kopā ar karaspēku. Līdzi uz pili viņš nolēma ņemt tikai desmit kareivjus un vēl Bodolīno ar viņa draugiem. Dēls mēģināja iebilst, teikdams, ka grib palikt kopā ar tēvu, nevis turēties jūdzes attālumā. Viņš atkal uzmeta Bodolīno un tā biedriem neuzticēšanās pilnu skatienu, taču imperators nebija pierunājams mainīt lēmumu. Es pārnakšņošu cietoksnī, Frīdrihs teica, un no rīta izpeldēšos upē, un šiem darbiem man jūsu palīdzība nebūs vajadzīga. Rīt aizpeldēšu līdz nometnei padot jums labrītu. Dēls noteica, ka tēva vārds viņam ir likums, taču to viņš atzina visai nelabprāt.

Frīdrihs nošķīrās no karaspēka vairākuma un devās uz cietoksni ar saviem desmit karavīriem, Bodolīno, Dzejnieku, Kiotu, Boronu, Abdulu, Solomonu un Boidi, kurš vilka ķēdēs saslēgto Zosimu. Visi nepacietīgi alka uzzināt, kā gan iespējams sasniegt šo nepieejamo kalnu patvērumu, bet, apmetuši līkumu ap klinti, viņi atklāja, ka rietumu pusē kraujas vairs nebija tik stāvas. Šī nogāze bija pietiekami nolaidena, un tajā bija izcirsta pakāpienveida taka, pa kuru augšup blakus varēja kāpt ne vairāk par diviem zirgiem. Ikvienam, kurš ar naidīgiem nolūkiem gribētu piekļūt cietoksnim, pa šiem pakāpieniem būtu jāvirzās pavisam lēni, tāpēc pilnīgi pietiktu ar diviem loka šāvējiem, kas, aizslēpušies aiz pils dzeguļiem, varētu noguldīt visus uzbrucējus pa pārītim vien.

Takas augšgalā bija vārti, pa kuriem varēja iekļūt pagalmā. Ārpus cietokšņa taka aizvijās tālāk gar aizsargmūriem un, kļuvusi pavisam šaura, pa pašu klintsmalu virzījās līdz pat mazākiem vārtiem cietokšņa ziemeļu sānos un tur aprāvās tukšumā.

Viņi iejāja pagalmā, no kura varēja iekļūt pašā pilī, kuras sienās bija daudz draudīgu šaujamlūku, bet pili sargāja arī ārējās cietokšņa sienas, kas šķīra pagalmu no stāvajām klinšu kraujām. Frīdrihs izvietoja savus sargus uz ārējiem nocietinājumu mūriem, lai tie no augšas varētu pārraudzīt taku. Šķita, ka Ardzrouni nav pašam savu kareivju, izņemot tos dažus slepkavnieciska skata bruņotos vīrus, kas uzmanīja pils durvis un gaiteņus. Šeit man nav nepieciešams karaspēks, lepni smaidīdams, teica Ardzrouni, jo šeit neviens man nevar uzbrukt. Turklāt šis cietoksnis nav vieta karošanai, tas ir patvērums, kurā es nodarbojos ar saviem pētījumiem par gaisu, uguni, zemi un ūdeni. Nāc, es tev parādīšu istabu, kur varēsi apmesties un kas būs tevis cienīga.

Viņi uzkāpa pa kāpnēm un pēc otrā kāpņu pagrieziena iegāja plašā priekštelpā, kur pie sienām bija izvietotas bruņas un ieroči, bet vienīgās mēbeles bija daži soli. Ardzrouni atvēra izturīga koka durvis, kas bija nostiprinātas ar metāla kniedēm, un ieveda imperatoru grezni iekārtotā kambari. Te bija gulta ar baldahīnu, lāde ar zelta svečturiem un kausiem un vēl cits tumša koka šķirsts, lāde vai tabernākuls. Kambarī bija arī liels kamīns, kas jau bija sagatavots aizdegšanai, te bija saliktas malkas šķilas un kādas melnas vielas gabali, kas līdzinājās oglēm, bet tos klāja eļļaina viela, kam droši vien bija jāveicina degšana, bet zem pagalēm un melnajiem pikučiem bija vesels klājiens sausu zaru un žagariņu ar smaržīgām ogām.

Šī ir mana labākā istaba, teica Ardzrouni, un es jūtos pagodināts, ka varu to piedāvāt tev. Es tev neiesaku vērt vaļā logu, jo tas vērsts uz austrumu pusi un no rīta tevi varētu traucēt saules stari. Bet šīm vitrāžām, kas ir īsts venēciešu mākslas brīnumdarbs, gaisma sūksies cauri maigi.

Vai neviens nevar iekļūt šajā istabā pa logu? jautāja Dzejnieks.

Ardzrouni centīgi atvēra logu, kas bija aizbultēts ar vairākiem aizbīdņiem. Skaties, viņš teica, istaba atrodas ļoti augstu. Un pretējā pagalma pusē ir nocietinājumu mūri, kur jau nostājušies imperatora ļaudis. Pa logu patiešām bija saskatāmi mūri ar galeriju, pa kuru šurpu turpu staigāja sargi, bet bultas šāviena attālumā bija redzami divi lieli metāla apli vai šķīvji mirdzoši, spēcīgi ieliekti, piestiprināti pie pamatnes starp mūra dzeguļiem. Frīdrihs jautāja, kas tie par šķīvjiem.

Tie ir Arhimēda spoguļi, teica Ardzrouni, ar kuriem šis seno laiku gudrais iznīcināja romiešu kuģus, kas uzbruka Sirakūzām. Ikviens spogulis notver un sūta atpakaļ gaismas starus, kas krīt paralēli tā virsmai, tieši tāpēc spoguļi atspoguļo lietas. Bet, ja spogulis nav plakans, bet gan pareizi ieliekts, kā to māca ģeometrija, augstākā no zinātnēm, tad stari netiek atspoguļoti paralēli, bet atkarībā no tā liekuma leņķa visi tiek koncentrēti kādā punktā, kas atrodas pretī spogulim. Tātad, ja tu pagriezīsi spoguli tā, lai tas sakopotu starus, kad saule ir visspožākā, un liksi tiem visiem tiekties uz kādu noteiktu vietu tālumā, tad tik spēcīgi koncentrēti saules stari šajā precīzajā punktā izraisīs aizdegšanos un tā tu varēsi aizdedzināt kādu koku, kuģi, kara mašīnu vai sausu zāli pie savu ienaidnieku kājām. Spoguļi ir divi, jo viens ir izliekts tā, lai aizdegšanos varētu izraisīt lielā attālumā, bet otrs aizdedzina nelielā atstatumā. Tādējādi es ar šīm divām vienkāršajām ierīcēm savu cietoksni varu aizstāvēt labāk nekā tad, ja man būtu tūkstotis loka šāvēju.

Frīdrihs teica, ka Ardzrouni vajadzētu atklāt šo noslēpumu arī viņam, jo tad saules staros Jeruzalemes mūri sabruktu vēl straujāk nekā Jērikas mūri, atskanot bazūnēm. Ardzrouni atbildēja, ka ir gatavs kalpot imperatoram. Tad viņš aizvēra logu un teica: Pa logu daudz gaisa neieplūst, taču tas iekļūst pa citām spraugām. Kaut arī ir vasara, tev šonakt varētu salt, jo mūri ir biezi. Es tev neiesaku kurināt kamīnu, jo tā dūmi ir kodīgi, labāk apsedzies ar šīm ādām, kas saliktas uz gultas. Piedod man manu rupjību, taču Kungs mūs ir apveltījis ar ķermeni: aiz šīm mazajām durtiņām ir kambarītis, kura sēdeklis nav ķēnišķīgi grezns, taču viss, ko tavs ķermenis vēlēsies izvadīt no sevis, nokritīs lejā pazemes tvertnē, nepiegānot šo telpu. Tavā istabā var iekļūt tikai pa durvīm, pa kurām ienācām mēs. Durvis tu no iekšpuses vari aizbultēt ar aizbīdni, bet aiz tām uzturēsies tavi galminieki, kuriem būs jāsamierinās ar guļvietu uz soliem, taču tā viņi varēs sargāt tavu drošību.

Istabā sanākušie ievēroja virs kamīna dūmtvera iedarinātu apaļu cilni. Tā bija Medūzas galva tās mati bija savijusies kā čūskas, acis aizvērtas, bet gaļīgās lūpas pavērtas, un aiz tām bija saskatāma dziļa dobe, kuras gals nebija saredzams (Medūza bija tieši tāda pati, kādu mēs abi redzējām cisternā, Nikētas kungs. -). Šis veidojums piesaistīja Frīdriha uzmanību, un viņš jautāja, kas tas tāds.

Ardzrouni paskaidroja, ka tā ir Dionīsa auss. Tā ir viena no manām maģiskajām ierīcēm. Konstantinopolē vēl ir daudz šādu senu akmeņu, es tikai paplašināju mutes caurumu. Lejasstāvā ir istaba, kur parasti uzturas mans mazais garnizons, bet, kamēr tu, imperatora kungs, mājosi šeit, tā telpa stāvēs tukša. Viss, kas tiek izrunāts lejasstāvā istabā, atskan no šīs mutes, it kā runātājs stāvētu tepat aiz akmens galvas. Tā, ja vien es to vēlētos, es varētu noklausīties, par ko spriež mani vīri.

Kaut nu es varētu zināt, par ko spriež mani brālēni, teica Frīdrihs. Ardzrouni, tu esi vērtīgs cilvēks. Vēlāk parunāsim arī par šo ierīci. Bet tagad vienosimies par rītdienas plāniem. No rīta es gribu nopeldēties upē.

Līdz upei tu pavisam viegli vari aizkļūt gan kājām, gan jāšus, teica Ardzrouni. Tev pat nav jādodas cauri lielajam pagalmam, pa kuru mēs ienācām. Tepat no ieroču istabas var nokļūt uz kāpnēm, kas ved uz otru, mazāku pagalmu, un no turienes var nonākt līdz galvenajai takai.

Bodolīno, teica Frīdrihs, parūpējies, lai šai pagalmā no rīta būtu sagatavoti zirgi.

Mans tēvs, atteica Bodolīno, es labi zinu, cik ļoti tev patīk mesties straujos ūdeņos. Taču tagad tu esi noguris pēc ceļojuma un pieredzētajiem pārbaudījumiem. Tev sveši šīs upes ūdeņi, un man šķiet, ka tie ir atvaru pilni. Kāpēc tu gribi riskēt?

Tāpēc, ka es nemaz neesmu tik vecs, kā tu iedomājies, dēls, un, ja nebūtu tik vēls, uz upi es dotos tūliņ pat, jo jūtos netīrs, aplipis ceļa putekļiem. Imperators nedrīkst smirdēt, tas drīkstētu smaržot vienīgi pēc svētajām iesvaidīšanas eļļām. Liec sagatavot zirgus.

Kā teicis Salamans Mācītājs, bikli ierunājās Rabi Solomons, tev nebūs peldēt pret straumi.

Un kurš tev teica, ka es peldēšu pret straumi? smējās Frīdrihs. Es peldēšu pa straumi lejā.

Nekad nevajadzētu mazgāties pārāk bieži, teica Ardzrouni, un to darīt ieteicams tikai pieredzējuša ārsta uzraudzībā, bet šeit pavēlnieks esi tu. Vēl ir agrs, un man būtu liels un nepelnīts gods, ja tu būtu ar mieru apskatīt manu pili.

Viņš novadīja savus viesus lejā pa kāpnēm, apakšstāvā viņi šķērsoja zāli, ko jau izgaismoja daudzi svečturi un kas tika gatavota vakara mielastam. Tad viņi iegāja telpā, kur bija daudz solu un ķebļu, bet pie vienas no sienām bija akmens cilnis liels, ar smailo galu augšup vērsts spirālveida gliemežvāks, kas veidoja piltuvi, kuras vidū bija caurums. Šī ir tā kareivju telpa, par kuru tev stāstīju, Ardzrouni teica. Ja kāds runā, pielicis muti pie šīs atveres, tad visu teikto var saklausīt tavā kambarī.

Man gribētos dzirdēt, kā šī ierīce darbojas, teica Frīdrihs. Bodolīno jokodams ieminējās, ka šonakt nokāpšot te lejā, lai novēlētu guļošajam Frīdriham labunakti. Bet Frīdrihs smējās un atteica, lai viņš labāk tā nedarot, jo šonakt gribot mierīgi izgulēties. Ja nu vienīgi, viņš piebilda, tu gribētu mani brīdināt, ka pa kamīna dūmatveri pie manis grasās iebrukt Ikonijas sultāns.

Ardzrouni vadīja viņus tālāk pa citu gaiteni, un viņi nonāca telpā ar plašām velvēm, kur mirguļoja ugunis un mutuļoja tvaiku grīstes. Te bija lieli katli, kuros vārījās kāda pabieza viela, un te glabājās retortes un alambiki, un vēl citādi dīvaini trauki. Frīdrihs jautāja, vai Ardzrouni prot izgatavot zeltu. Ardzrouni pasmaidīja un atteica, ka tās esot tikai alķīmiķu neprātīgās iedomas. Taču viņš protot apzeltīt metālus un izgatavot eliksīru, kas gan nesniedz nemirstību, tomēr vismaz nedaudz pagarina to īso laika sprīdi, ko liktenis mums atvēlējis. Frīdrihs teica, ka viņš gan negribētu dzert tādu eliksīru: Dievs mums katram ir nospraudis mūža garumu, un mums jāpakļaujas viņa gribai. Varbūt es miršu jau rīt, bet varbūt dzīvošu līdz simt gadu vecumam. Rabi Solomons atzina, ka Frīdriha vārdi ir ļoti viedi, un tā abi uzsāka visai garu sarunu par dievišķajiem likumiem, un šī bija pirmā reize, kad Bodolīno dzirdēja Frīdrihu runājam par šādiem jautājumiem.

Kamēr abi runājās, Bodolīno ar acs kaktiņu samanīja, ka Zosima pa mazām durtiņām ielavās blakustelpā un ka Ardzrouni norūpējušos vaigu viņam tūdaļ seko. Baidoties, ka Zosimam varētu būt zināma kāda eja, pa kuru viņš varētu aizbēgt, Bodolīno devās abiem pakaļ un nonāca mazā kambarītī, kur stāvēja tikai koka sols, uz kura bija sarindotas septiņas apzeltītas galvas. Visām bija vienāda bārdaina seja. Ikvienam tūlīt būtu skaidrs, ka tie ir relikvāriji, arī tāpēc, ka bija redzams, ka galvas ir atvāžamas kā šķirstiņi. Uz katra relikvārija vāka bija izkalti sejas vaibsti, bet tā malas bija aizzīmogotas ar tumšu zīmoglaku.

Kas tev te meklējams? Ardzrouni noprasīja Zosimam, vēl nepamanījis Bodolīno klātbūtni.

Zosima atbildēja: Es jau biju dzirdējis, ka tu izgatavojot relikvijas un ka tieši šim mērķim tev vajadzīgas visas tās velnišķības ar metālu zeltīšanu. Tās ir Jāņa Kristītāja galvas, vai ne? Es dažas tādas jau esmu redzējis un tagad skaidri zinu, no kurienes tās nākušas.

Bodolīno pieklājīgi ieklepojās, Ardzrouni strauji apsviedās riņķī un piešāva rokas pie mutes, bet viņa acis bija ieplestas šausmās. Es tevi lūdzu, Bodolīno, nesaki neko imperatoram, citādi viņš liks mani pakārt, viņš klusi teica. Tā arī ir, tie ir relikvāriji ar īsteno Jāņa Kristītāja galvu. Katrā no šķirstiņiem ir galvaskauss, kas apkvēpināts ar īpašām vielām, lai tas sarautos mazāks un izskatītos ļoti sens. Es dzīvoju šai zemē, kur nav ne dabas bagātību, ne apsējamu lauku, ne lopu, un mani īpašumi nav nekādi lielie. Taisnība es izgatavoju relikvijas, un tās ir ļoti pieprasītas gan Eiropā, gan Āzijā. Galvenais, lai galvas tiktu nogādātas pietiekami tālu cita no citas, piemēram, viena Antiohijā, bet cita Itālijā, un tad neviens pat nepamanīs, ka tās ir vairākas. Ardzrouni izmocīja glumi pazemīgu smaidiņu, kā lūgdams piedošanu par grēku, kurš patiesībā nav nekāds smagais.

Man nekad nav uzmākušās aizdomas, ka tu varētu būt godīgs un tikumīgs vīrs, Ardzrouni, smiedamies atteica Bodolīno. Paturi savas galvas, bet iesim ātrāk ārā no šejienes, citādi imperators un pārējie sāks minēt, kur esam nozuduši. Viņi iznāca no kambara brīdī, kad Frīdrihs un Solomons beidza pārmīt savas reliģiskās pārdomas.

Imperators jautāja, kādus vēl brīnumus viņam varētu parādīt pils saimnieks, un Ardzrouni, steigdamies drīzāk izkļūt no šīs telpas, izveda viņus gaitenī. No turienes viņi nonāca pie aizvērtām divviru durvīm, kurām līdzās bija novietots altāris tāds, kādus pagāni savulaik izmantoja savu upuru dedzināšanai, un Bodolīno šādu altāru paliekas bija redzējis daudzviet Konstantinopolē. Uz altāra bija saliktas malkas šķilas un žagari. Ardzrouni malkai pārlēja biezu, tumšu šķidrumu, tad paņēma vienu no lāpām, kas apgaismoja gaiteni, un šo krāvumu aizdedzināja. Malka tūdaļ uzliesmoja, un pēc neilga laika atskanēja klusa, kā pazemē apslēpta burbuļošana un lēna čīkstēšana, bet Ardzrouni tostarp stāvēja paceltām rokām un purpināja frāzes kādā barbaru valodā, palaikam pamezdams skatienu uz saviem viesiem, lai liktu saprast, ka viņš tikai tēlo hierofantu vai nekromantu. Beidzot, visiem par lielu brīnumu, abas durvju vērtnes atsitās vaļā, kaut arī neviens tām nebija pieskāries.

Hidraulikas mākslas brīnumi, lepni pasmaidot, teica Ardzrouni, es nodarbojos ar šo mākslu, sekodams to gudro mehāniķu mācībai, kuri pirms daudziem gadsimtiem dzīvoja Aleksandrijā. Tas ir vienkārši: zem altāra ir tvertne ar ūdeni, ko sakarsē uz altāra degošā uguns. Ūdens pārvēršas tvaikos, un pa šifonu, kas ir parasta, līka caurule, kura domāta ūdens aizvadīšanai no vienas vietas uz citu, šie tvaiki aizplūst līdz otram traukam spainim, kur tvaiks atdziest, pārvēršas par ūdeni un spaini piepilda. Ūdens smagums velk spaini lejā; spainis ir savienots ar vinču un tādējādi iekustina divus koka cilindrus, kuri iedarbina durvju viras. Un durvis atveras. Vienkārši, vai ne?

-Vienkārši? Brīnumaini! iesaucās Frīdrihs. Vai tiešām grieķiem bija zināmi tādi brīnumi?

Gan šie, gan citi, un tie bija zināmi jau senajiem ēģiptiešu priesteriem, kuri izmantoja šo ierīci, tai šķietami ar balss spēku atvērtu tempļa durvis, un ticīgie sauca, ka noticis brīnums, teica Ardzrouni. Tad viņš aicināja imperatoru kāpt pār slieksni. Viņi iegāja telpā, kuras vidū stāvēja cita dīvaina ierīce. Tā bija ādas lode, kas ar tādiem kā taisnā leņķī saliektiem rokturiem bija nostiprināta virs apaļas virsmas. Zem šīs apaļās, gludās pamatnes bija tāds kā metāla trauks, zem kura arī bija sakrauta kaudzīte malkas. No lodes ārā stiepās divas mazas caurulītes viena lodes augšpusē, otra apakšpusē, un katras caurulītes galā bija sprausla, turklāt katra caurulīte bija izliekta pretējā virzienā. Uzmanīgāk ieskatoties, varēja pamanīt, ka arī abi rokturi, kas balstīja lodi, patiesībā bija caurules, kuras lejasgalā bija ievadītas lielajā traukā, bet augšgalā ietiecās lodes iekšpusē.

Trauks ir piepildīts ar ūdeni. Tagad šo ūdeni sakarsēsim, teica Ardzrouni un atkal sakūra varenu uguni. Bija jāgaida vairākas minūtes, līdz ūdens sāka vārīties, tad atskanēja svilpšana sākumā vārga, tad arvien skaļāka, un lode sāka griezties ap saviem balstiem, bet pa abām sprauslām laukā skrēja tvaiku strūklas. Lode kādu laiku griezās, pēc tam tās spars pamazām aprima, un Ardzrouni pasteidzās aizdarīt abu caurulīšu galus ar tādu kā mīkstu krītu. Viņš teica: Arī šeit darbības princips ir pavisam vienkāršs. Ūdens, kas vārās traukā, pārvēršas tvaikos. Tvaiki kāpj augšup līdz lodei, bet, no tās skriedami ārā divos pretējos virzienos ar lielu spēku, uzspiež lodei rotācijas kustību.

Un kādus maldinošus brīnumu ar to varētu rādīt? jautāja Bodolīno.

Tas nerada nekādus maldinošus brīnumus, tikai pierāda lielu patiesību: šeit gluži vai ar roku var aptaustīt tukšumu.

Varam iztēloties Borona reakciju. Dzirdot pieminam tukšumu, viņu pārņēma aizdomas un viņš tūdaļ noprasīja, kā gan šīs hidraulikas spēlītes var pierādīt tukšuma pastāvēšanu. Tas ir vienkārši, viņam atbildēja Ardzrouni, ūdens traukā pārvēršas tvaikos un piepilda lodi, tad tvaiki no lodes izplūst, likdami tai griezties; kad lode sāk griezties lēnāk, tas nozīmē, ka tvaiku tajā vairs nav, un tad jāaizver atveres cauruļu galos. Un kas tad paliek traukā un lodē? Nekas, proti, tukšums.

Es to tukšumu gan gribētu redzēt, teica Borons.

Lai to apskatītu, tev vajadzētu atvērt lodi, un tad tajā tūlīt iekļūtu gaiss. Taču ir vieta, kurā tu varētu stāvēt un sajust tukšuma pastāvēšanu. Diemžēl to tu sajustu pavisam īsu brīdi, jo tur tev trūktu gaisa un tu ātri vien nosmaktu.

Un kur tad ir šī vieta?

Tā ir kāda istaba tieši virs mums. Un tagad es tev parādīšu, kā es tai telpā varu radīt tukšumu. Viņš pacēla lāpu un parādīja vēl kādu mašīnu, kas līdz šim bija palikusi puskrēslā. Tā bija daudz sarežģītāka par abām iepriekšējām, un varētu teikt, ka šīs ierīces iekšas bija apskatāmas ar pašu acīm. Te bija milzīgs alabastra cilindrs, kura sienām cauri vīdēja otra cilindra tumšie apveidi. Iekšējais cilindrs līdz pusei aizpildīja ārējo, bet otra tā puse bija palikusi ārpus alabastra apvalka. Šim iekšējam cilindram augšgalā bija piestiprināts liels rokturis, kuru cilvēks spēja kustināt tikai ar abām rokām gluži kā sviru. Ardzrouni ņēmās šo sviru kustināt, un bija redzams, ka iekšējais cilindrs vispirms paceļas augšup un tad atkal nolaižas, līdz pilnībā aizpilda ārējo. Pie alabastra cilindra augšgala bija pievienota liela caurule, kura bija darināta no daudziem dzīvnieku pūšļu gabaliņiem, kas bija rūpīgi sašūti kopā. Šīs caurules gals nozuda griestos. Savukārt alabastra cilindra apakšējā pamatnē bija caurums.

Tātad, skaidroja Ardzrouni, šeit mums nav ūdens, bet tikai gaiss. Kad iekšējais cilindrs nolaižas, tas saspiež gaisu, kas atrodas alabastra cilindrā, un izspiež to ārā pa apakšējo caurumu. Savukārt, kad svira iekšējo cilindru ceļ augšup, tas iedarbina vāku, kas apakšējo caurumu nosedz tā, lai gaiss, kas no alabastra cilindra izplūdis, nevarētu ieplūst atpakaļ. Kad iekšējais cilindrs paceļas līdz pašai augšai, tas sakustina citu vāku, kas paveras un ļauj alabastra cilindrā ieplūst gaisam pa šo jums redzamo cauruli. Un šis gaiss nāk no istabas, par kuru es jums stāstīju. Kad iekšējais cilindrs atkal nolaižas, tas izspiež ārā arī šo gaisu. Tā pamazām mašīna izsūc visu gaisu no augšstāva istabas un izpūš to laukā šeit, tādējādi tai telpā tiek radīts tukšums.

Un vai tai telpā gaiss nekādi nevar ieplūst pa citām atverēm? jautāja Bodolīno.

Nē. Tikko mašīnu sāk darbināt, šīs auklas, kas ir savienotas ar sviru, aizver tai telpā visas spraugas un atveres, pa kurām tur varētu iekļūt gaiss.

Bet tad jau tu ar šo mašīnu varētu nogalināt cilvēku, kas atrastos tur, augšstāva istabā, teica Frīdrihs.

Varētu, bet es to nekad neesmu darījis. Tomēr reiz es tur ielaidu vistu. Pēc eksperimenta es uzkāpu augšā, un vista bija beigta.

Borons šūpoja galvu un čukstēja Bodolīno pie auss: Neticiet viņam, viņš melo. Ja vista patiešām būtu beigta, tad tas nozīmētu, ka tukšums pastāv. Taču, tā kā tukšums nepastāv, tad vista joprojām ir dzīva. Vai arī tā ir beigta, bet vienkārši nokauta. Un tad viņš skaļi teica Ardzrouni: Vai tu kādreiz esi dzirdējis par to, ka dzīvnieki reizēm nobeidzas arī dziļās akās, kur nodziest sveces? Daži no tā ir secinājuši, ka tur lejā nav gaisa un tātad ir tukšums. Taču patiesībā aku dziļumā trūkst smalkā gaisa, bet tur paliek biezais un kaitīgais gaiss, kurā nosmok cilvēki un nodziest sveces. Varbūt tāpat notiek arī tavā augšstāva istabā. Tu izsūknē ārā smalko gaisu, bet tur paliek smagais, kas neļauj elpot, un tāpēc arī tava vista nobeidzās.

Pietiks, teica Frīdrihs, visas tavas ierīces ir skaistas, bet, izņemot tos spoguļus uz mūriem, nevienu citu no tām nevarētu izmantot aplenkuma laikā vai kaujā. Un tātad kāds no tām labums? Iesim, es esmu izsalcis. Ardzrouni, tu man solīji labas vakariņas. Šķiet, nu tām būs īstais laiks.

Ardzrouni paklanījās un veda Frīdrihu un viņa ļaudis uz mielasta zāli, un mielasts patiešām bija lepns, sevišķi jau cilvēkiem, kuri vairākas nedēļas bija baudījuši visai trūcīgu ēdienu karaspēka nometnē. Ardzrouni lika celt galdā labākos no armēņu un turku virtuves gardumiem, arī dīvainas, saldas kūciņas, kas ēdājiem lika justies tā, it kā viņi paši iegrimtu medū. Kā jau bija sarunāts, Bodolīno un viņa biedri pagaršoja ēdienu no katra šķīvja, pirms tas tika celts priekšā imperatoram. Pretēji visiem smalkās etiķetes noteikumiem (bet kara laikā nereti daudzi no šiem likumiem tiek atmesti) viņi visi sēdēja pie viena galda un Frīdrihs ēda un dzēra, priecādamies kā līdzīgs starp līdzīgiem, un ieinteresēti klausījās strīdā, kas bija izcēlies starp Boronu un Ardzrouni.

Borons teica: Tu ietiepīgi runā par tukšumu, it kā tas būtu telpa, kurā nav citu ķermeņu, pat gaisa. Taču telpa bez jebkādiem ķermeņiem nevar pastāvēt, jo telpa ir attiecības starp ķermeņiem. Turklāt tukšums nevar pastāvēt arī tāpēc, ka daba no tā baidās, kā to māca visi dižie filosofi. Ja tu izsūc gaisu no niedres, kuras gals iemērkts ūdenī, tad ūdens kāpj augšup, jo nevar atstāt tukšu telpu, kurā nav gaisa. Un klausies vēl ko: priekšmeti krīt zemē, un dzelzs statuja krīt ātrāk nekā auduma gabals, jo gaisam ir grūti noturēt statujas svaru, bet vieglo audumu tas spēj balstīt. Putni lido, jo, vēzējot spārnus, tie sakustina daudz gaisa, kas tos notur augšā par spīti to svaram. Gaiss notur putnus tāpat, kā ūdens notur zivis. Ja gaisa nebūtu, putni kristu lejā, turklāt ņem vērā, ka tie kristu tikpat ātri kā jebkurš cits ķermenis. Tāpēc, ja debesīs nebūtu gaisa, zvaigžņu ātrums būtu bezgalīgs, jo tās kritienā vai riņķojumā pa debesīm neaizkavētu gaiss, kas pretojas to milzīgajam smagumam.

Ardzrouni to atspēkoja šādiem vārdiem: Kurš gan ir teicis, ka ķermeņa krišanās ātrums ir proporcionāls tā svaram? Kā teica Jānis Filipons, kritiena ātrums ir atkarīgs no kustības, kas uzspiesta ķermenim. Un saki man ja tukšuma nebūtu, kā tad priekšmeti spētu kustēties? Tie atdurtos pret gaisu, kas neļautu tiem pārvietoties.

Nē taču! Ķermenis sakustina gaisu, kas agrāk atradās vietā, uz kurieni ķermenis virzās, un šis gaiss ieņem vietu, kuru ķermenis kustēdamies ir atbrīvojis! Tas ir gluži tāpat kā tad, kad divi cilvēki dodas pretējos virzienos pa šauru eju. Tie ierauj vēderus, katrs piespiežas pie pretējās sienas, pamazām bīdās uz pretējo pusi, un tā viņi apmainās vietām.

Jā, tā notiek, jo katrs no šiem cilvēkiem ar savas gribas spēku uzspiež kustību savam ķermenim. Bet ar gaisu tā nenotiek, jo tam nav gribas. Gaiss pārvietojas tāpēc, ka to iekustina kāds ķermenis, kas pret to atsitas. Taču šo virzību rada laikā ilgstoša kustība. Brīdī, kad ķermenis sakustas un uzspiež virzību gaisam, kas atrodas tā priekšā, gaiss vēl nav sakustējies un tātad tas vēl nav nonācis vietā, kuru ķermenis tikko ir atbrīvojis, lai iekustinātu gaisu. Un kas tad atrodas šajā vietā, kaut arī tikai īsu mirkli? Tukšums!

Līdz šim brīdim saruna Frīdrihu bija uzjautrinājusi, bet nu viņam bija gana. Beidziet! viņš teica. Rīt, ja gribēsiet, varēsiet mēģināt ielaist tai istabā citu vistu. Bet, ja runājam par vistām, tad ļaujiet man tagad mierīgi apēst šo, un es ceru, ka tā ir nokauta, kā pieklājas.

## 25  Bodolīno divreiz redz mirstam Frīdrihu

Vakariņas ievilkās līdz dziļai naktij, un imperators lūdza, lai viņam ļauj doties pie miera. Bodolīno un viņa draugi pavadīja Frīdrihu līdz pat guļamkambarim un vēlreiz rūpīgi pārbaudīja šo telpu divu lāpu, kas dega pie sienām, gaismā. Dzejnieks nosprieda, ka jāieskatās arī kamīna dūmatverē, taču skursteņa eja tūdaļ sašaurinājās, un pa to nekādi nevarētu iespraukties cilvēks. Labi, ja te tiks cauri dūmi, viņš teica. Viņi apskatīja arī dabisko vajadzību kārtošanas būcenīti, taču arī te neviens nebūtu varējis uzrāpties pa notekaku.

Pie gultas līdzās jau aizdegtai eļļas lampiņai bija novietota krūka ar ūdeni, un Bodolīno gribēja to nogaršot. Dzejnieks izteicās, ka varbūt kāda indīga viela ir uzkaisīta uz pagalvja, kam pieskarsies aizmigušā imperatora mute. Tāpēc būtu labi, viņš teica, ja imperatoram pie rokas vienmēr būtu kāda pretinde, jo nekad jau nevar zināt…

Frīdrihs teica, ka nevajadzētu ļauties tik pārspīlētam aizdomīgumam, bet tad vārdu pazemīgi lūdza Rabi Solomons. Kungs, viņš teica, tu zini, ka es, kaut arī būdams jūds, godīgi esmu ziedojis visus savus spēkus iecerei, kura vainagos tavu slavu. Tava dzīvība man ir tikpat dārga kā paša dzīvība. Uzklausi mani. Gallipolē es nopirku brīnumainu pretindi. Ņem to sev. Un viņš no savu svārku kabatas izvilka pudelīti. Es to dāvinu tev, jo ir maz ticams, ka manis paša nabaga dzīvību kādreiz varētu apdraudēt pārāk vareni ienaidnieki. Ja kādu nakti tevi pārņem nelabums, tūlīt izdzer šo šķidrumu. Un, ja tev būtu iemānīts kaut kas indīgs, tad šī pretinde tevi izglābs vienā mirklī.

Es tev pateicos, Rabi Solomon, aizkustināts teica Frīdrihs, mēs, teitoņi, esam darījuši pareizi, ka aizstāvējām tavas cilts ļaudis, un tā mēs rīkosimies arī nākamajos gadsimtos, to es tev apzvēru savas tautas vārdā. Es pieņemu tavu glābjošo šķidrumu, un, skat, ko es darīšu. Viņš izcēla no savas ceļojuma somas lādīti ar Gradālu, ko allaž bijīgi nēsāja sev līdzi. Lūk, skaties, Frīdrihs teica, es ieleju šķidrumu, ko man esi dāvinājis tu, jūds, kausā, kurš ir glabājis Kunga asinis.

Solomons paklanījās un apjucis čukstēja Bodolīno pie auss:

Jūda zāles kļūst par viltus Mesijas asinīm… Lai Visaugstākais Svētais lai svētīts ir vienmēr man piedod. Galu galā šo stāstu par Mesiju sacerējāt jūs, goji, ne jau pats Jeošova no Nācaretes, kurš bija taisns vīrs un, kā vēsta mūsu rabīni, esot studējis Talmudu pie Rabi Jeošovas ben Perahijas. Turklāt man patīk tavs imperators. Domāju, ka ir jāpakļaujas savas sirds mudinājumiem.

Frīdrihs satvēra Gradālu un jau grasījās likt to atpakaļ lādē, bet Kiots viņu aizkavēja. Šai vakarā visi jutās tā, it kā viņiem būtu tiesības vērsties pie imperatora bez īpaša uzaicinājuma, šie nedaudzie uzticamie vīri un viņu kungs bija apmetušies vietā, par kuru vēl nezināja teikt, vai tā ir naidīga vai viesmīlīga, un starp viņiem bija izveidojusies gluži ģimeniska gaisotne. Un tātad Kiots teica:

Kungs, nedomā, ka es apšaubu Rabi Solomona uzticību, bet arī viņš varētu būt ticis maldināts. Ļauj man nogaršot šo šķidrumu.

Kungs, es tevi lūdzu, ļauj Kiotam to nogaršot, teica Rabi Solomons.

Frīdrihs piekrītoši pamāja. Kiots pacēla kausu, kā priesteris ceļ augšup dievišķās dāvanas, un tad tik tikko pieskārās tam ar lūpām, kā baudīdams svēto vakarēdienu. Un šajā brīdī pat Bodolīno šķita, ka istabu piepilda spoža gaisma, bet varbūt tikai kāda no lāpām uzliesmoja spožāk, aizdegusi līdz sveķainākai vietai. Kiots mirkli kavējās, noliecies pār kausu, kustinot lūpas, it kā lai labāk izgaršotu to nieku šķidruma, ko bija ieņēmis mutē. Tad, piespiedis kausu pie krūtīm, viņš pagriezās un saudzīgi ielika to šķirstā. Un viņš aizvēra šo tabernākulu, lēnām, lai nesaceltu pat vismazāko troksni.

Es jūtu smaržu, čukstēja Borons.

-Vai redzat šo mirdzumu? jautāja Abduls.

Visi debesu eņģeļi nolaižas pār mums, pārliecināti teica Zosima, ačgārni pārmezdams krustu.

Ak, šis netiklās sievietes dēls, Dzejnieks čukstēja Bodolīno ausī, ar šādu ieganstu viņam izdevās noturēt misi ar svēto Gradālu rokās, un, atgriezies mājās, viņš par to lielīsies no Šampaņas līdz Bretaņai. Bet Bodolīno viņam čukstēja pretī, lai taču viņš neesot tik nenovīdīgs, jo Kiots bija rīkojies, it kā patiesi būtu aizrauts visaugstākajās debesu sfērās.

Nu neviens vairs nespēs mūs salauzt, teica Frīdrihs, mistiska aizkustinājuma pārņemts. Jeruzaleme drīz tiks atbrīvota. Un pēc tam mēs visi dosimies atdot šo svēto relikviju Priesterim Jānim. Bodolīno, es tev pateicos par to, ko tu man esi sniedzis. Es patiesi esmu ķēniņš un priesteris…

Frīdrihs smaidīja un tomēr trīcēja. Šķita, ka šī īsā ceremonija ir laupījusi viņam pēdējos spēkus. Esmu noguris, viņš teica. Bodolīno, es tagad iebultēšos šajā istabā. Sargājiet mani labi, un paldies jums par uzticīgo kalpošanu. Nemodiniet mani, pirms saule nav uzkāpusi augstu debesīs. Tad es došos peldēties. Un vēl viņš piebilda: Esmu tik briesmīgi noguris, es gribētu gulēt un nemosties gadsimtiem ilgi.

Tev pietiks ar vienu garu un mierīgu nakti, mans tēvs, ar mīlestību teica Bodolīno. Rīt tev nav jādodas ceļā jau rītausmā. Un, kad saule būs pakāpusies augstāk, ūdens vairs nebūs tik auksts. Guli mierīgs.

Viņi izgāja no istabas. Frīdrihs aizdarīja abas durvju vērtnes, un viņi dzirdēja, kā aizkrīt aizbīdnis. Viņi sagula uz soliem gar ieroču istabas sienām.

Mums nav pieejams imperatoram paredzētais būcenītis, teica Bodolīno, tāpēc iesim nokārtot savas vajadzības pagalmā. Pa vienam, lai šī telpa ne mirkli nepaliktu bez apsardzes. Ardzrouni varbūt ir krietns cilvēks, taču mēs drīkstam uzticēties tikai paši sev. Pēc dažām minūtēm visi jau bija atpakaļ. Bodolīno nodzēsa gaismekli, novēlēja visiem labunakti un mēģināja iemigt.

Es jutos nemierīgs, Nikētas kungs, lai gan manam satraukumam nebija nekāda nopietna iemesla. Gulēju caurā miegā, trūkos augšā pēc īsiem, lipīgiem sapņiem, kā bēgdams no kāda murga. Pussnaudas sapnī redzēju savu nabaga Kolandrinu, kura dzēra no melna akmens gradāla un tad bez dzīvības saļima zemē. Pēc stundas es sadzirdēju troksni. Arī šajā ieroču istabā bija viens logs, pa kuru sūcās iekšā vāra nakts gaisma; šķiet, pie debesīm spīdēja mēness ceturksnis. Sapratu, ka trokšņa cēlējs ir Dzejnieks, kurš iziet no istabas. Varbūt viņam atkal vajadzēja atviegloties. Vēlāk es nezinu, cik garš laika sprīdis bija pagājis, jo es vairākkārt iemigu un modos augšā, un man šķita, ka ikreiz esmu ļāvies miegam īsu brītiņu, bet varbūt tā nemaz nebija, es manīju, ka no istabas iziet Borons. Tad dzirdēju viņu atgriežamies un dzirdēju, kā Kiots viņam čukst, ka arī viņš nespējot gulēt un gribot iziet ārā ieelpot svaigu gaisu. Bet galu galā mans pienākums bija uzraudzīt, kas šajā telpā ienāk, nevis kurš no tās iziet, un es zināju, cik ļoti mēs visi esam saspringti. Tālāko neatceros, es pat nemanīju, kurā brīdī atgriezās Dzejnieks, bet labu brīdi pirms rītausmas visi gulēja dziļā miegā, un tādus es viņus ieraudzīju, kad pirmajos saules staros pamodos pavisam.

Nu jau ieroču istabu pildīja uzvarošā rīta gaisma. Daži kalpi atnesa vīnu un maizi, un vietējos augļus. Lai gan Bodolīno piekodināja netrokšņot un netraucēt imperatoru, tomēr visi ieturējās labā omā un visai skaļi. Pēc stundas Bodolīno šķita, ka jau ir vēls diezgan, kaut arī Frīdrihs bija lūdzis, lai viņu nemodina. Viņš pieklauvēja pie durvīm, taču atbildes nebija. Viņš klauvēja vēl.

Tad nu gan ciešs miegs, smējās Dzejnieks.

Cerēsim, ka viņš nav apsirdzis, — ieminējās Bodolīno. Viņi klauvēja vēl, aizvien skaļāk. Frīdrihs neatbildēja.

Vakar patiešām izskatījās, ka imperators ir zaudējis spēkus, teica Bodolīno. Varbūt viņš nejūtas labi. Izgāzīsim durvis!

Esiet nu rāmi, atteica Dzejnieks. Izgāzt durvis, kuras sargā imperatora mieru, ir tīrā zaimošana!

Lai būtu zaimošana, teica Bodolīno. Šis klusums man nepatīk.

Viņi nekārtīgi triecās pret durvīm, bet tās bija smagas un izturīgas, un droši vien arī aizšaujamais stienis nebija nekāds tievais.

Vēlreiz, visi kopā. Kad došu zīmi, reizē grūžam ar plecu, teica Dzejnieks, kurš nu jau bija sapratis, ka imperators, kurš nemostas, kad gāž laukā viņa istabas durvis, ir aizmidzis dīvainā miegā. Durvis vēl nepadevās. Dzejnieks atbrīvoja Zosimu, kurš gulēja pievažots gultai. Tad lika visiem sastāties divās rindās, lai triecienu varētu vērst pret abām durvju vērtnēm. Pēc ceturtā mēģinājuma durvis atsprāga vaļā.

Tad viņi ieraudzīja Frīdrihu bez dvašas guļam istabas vidu, gandrīz puskailu, kāds viņš naktī bija licies gulēt. Viņam blakus uz grīdas bija Gradāls, tukšs. Kamīnā melnoja tikai nodeguļi kāds bija to iekūris, un nu tas bija izdedzis. Logs bija aizvērts. Istabā valdīja spēcīgs tvans. Borons klepodams atdarīja logus, lai ielaistu telpā svaigu gaisu.

Nosprieduši, ka varbūt kādam ir izdevies ielavīties istabā un ka šis cilvēks joprojām te slēpjas, Dzejnieks un Borons ar paslietiem zobeniem pārmeklēja katru kaktiņu, bet Bodolīno nometās ceļos pie Frīdriha auguma, pacēla viņa galvu un viegli iepliķēja. Boidi atcerējās savu brīnumaino Gallipolē pirkto balzamu, viņš atvēra gredzena acs vāciņu, ar varu pavēra imperatora lūpas un ielēja šķidrumu viņam mutē. Frīdrihs joprojām gulēja bez elpas. Viņa seja bija pelnu pelēka. Rabi Solomons noliecās pār viņu, pacēla viņa acu plakstiņus, taustīja pieri, kaklu, delnu locītavas un tad drebēdams teica: Šis vīrs ir miris, lai Visaugstākais Svētais lai ir vienmēr svētīts apžēlojas par viņa dvēseli.

Kristu svētais, tas nevar būt! iekliedzās Bodolīno. Bet arī viņš, nebūdams pieredzējis mediķis, saprata, ka Frīdrihs, svētais Romas imperators, svētā Gradāla sargs, kristīgās pasaules cerība, pēdējais un likumīgais Cēzara, Augusta un svētā Kārļa Lielā pēctecis, vairs nav starp dzīvajiem. Bodolīno sāka raudāt, pārklāja ar skūpstiem Frīdriha bālo seju un sauca viņu par savu mīļo tēvu, cerēdams, ka viņš to sadzirdēs, bet tad saprata, ka viss velti.

Viņš piecēlās un uzsauca draugiem, lai tie vēlreiz visu labi pārmeklē, un viņi ieskatījās pat pagultē, meklēja slepenas ejas, izklaudzināja katru sienu, taču bija skaidrs, ka šajā istabā neviens neslēpjas un nekad nav slēpies. Frīdrihs Barbarosa bija nomiris no iekšpuses cieši noslēgtā telpā, kuru no ārpuses sargāja viņa visuzticamākie dēli.

Sauciet Ardzrouni, viņš ir pieredzējis medicīnas mākslā! kliedza Bodolīno.

Es esmu pieredzējis medicīnas mākslā, žēli atteica Rabi Solomons. Tici man, tavs tēvs ir miris.

Mans Dievs, mans Dievs, vaidēja Bodolīno, mans tēvs ir miris! Brīdiniet sargus, sauciet šurpu viņa dēlu! Meklēsim slepkavas!

Pagaidi, pagaidi, bilda Dzejnieks. Kāpēc runāt par slepkavību? Viņš gulēja slēgtā istabā, un nu viņš ir miris. Redzi, viņam pie kājām nomests Gradāls, kurā bija pretinde. Varbūt viņam kļuva slikti, viņš baidījās, ka ir saindējies, un iedzēra pretindi. Un vēl te bijis iekurts kamīns. Kurš gan cits, ja ne viņš pats, varējis to aizdedzināt? Esmu dzirdējis par cilvēkiem, kuri sajutuši asas sāpes krūtīs, tad viņus pārklājuši ledaini sviedri, viņi centušies sasildīties, klabinājuši zobus un pēc neilga brīža miruši. Varbūt pavarda dūmi tikai pasliktināja viņa stāvokli.

Bet kas bija ieliets Gradālā? iekliedzās Zosima, pārgriezdams acis un sagrābdams Rabi Solomonu.

Atkāpies no viņa, nelieti! viņam uzsauca Bodolīno. Arī tu redzēji, ka Kiots nogaršoja to šķidrumu.

Pārāk maz, par maz, atkārtoja Zosima, purinādams Solomonu aiz drēbēm. Lai piedzertos, ar vienu malku nepietiek! Ak jūs, ģeķi, kas uzticaties jūdam!

Ak mēs, ģeķi, kas uzticamies tādam draņķa grieķelim kā tev! atcirta Dzejnieks, nikni pagrūzdams Zosimu un atbrīvodams no viņa tvēriena nabaga Rabi, kurš bailēs klabināja zobus.

Kiots tostarp paņēma Gradālu un svētbijīgi ielika atpakaļ šķirstiņā.

Tu gribi teikt, Bodolīno jautāja Dzejniekam, tu gribi man iestāstīt, ka viņš nav nogalināts, bet gan miris pēc Kunga gribas?

Tā domāt man šķiet pieņemamāk nekā iztēloties netverami gaisīgu būtni, kas spējusi izspraukties caur slēgtām durvīm, ko mēs tik vērīgi sargājām.

Tad sauksim dēlu un sargus, teica Kiots.

Nē, teica Dzejnieks. Draugi, tā mēs liekam uz spēles savu dzīvību. Frīdrihs ir miris, un mēs zinām, ka neviens nekādi nebūtu varējis iekļūt šajā aizslēgtajā istabā. Taču dēls un pārējie baroni to nezina. Viņuprāt, vainīgie būsim mēs.

Cik nožēlojamas aizdomas! joprojām raudot, teica Bodolīno.

Un Dzejnieks atbildēja: Bodolīno, paklausies! Dēlam nepatīc tu un nepatīkam mēs, un viņš nekad nav mums uzticējies. Mēs stāvējām sardzē, imperators ir miris, tātad atbildīgie esam mēs. Pirms mēs pagūsim ko teikt, dēls jau būs licis uzraut mūs kādā kokā, un, ja šajā nolādētajā ielejā nav neviena koka, tad mūsu līķi karāsies pie cietokšņa mūriem. Tu, Bodolīno, zini, ka dēls šo mūsu ieceri ar Gradālu vienmēr ir uzskatījis par sazvērestību, kuras mērķis ir aizvilināt viņa tēvu uz nez kādām tālām zemēm, kur tam nekas nav meklējams. Viņš mūs nogalinās un ar reizi būs no mums visiem atbrīvojies. Un viņa baroni? Ziņa, ka imperators ir ticis noslepkavots, pamudinātu viņus apsūdzēt citam citu, un tas izvērstos par īstu slaktiņu. Dēls nospriedīs, ka labāk kā grēkāžus upurēt mūs, un visiem no tā atlēks savs labums. Kurš gan ticēs liecībām, ko sniegs tāds atradenis kā tu piedod, bet tu jau saproti tāds žūpa kā es un vēl jūds, shizmatiķis un trīs klejojoši klēriķi, un kur nu vēl Boidi, kuram, kā jau no Alesandrijas nākušam, bija visvairāk iemeslu perināt atriebīgas domas pret Frīdrihu? Mēs jau esam miruši, Bodolīno, tāpat kā tavs audžutēvs.

Un ko lai mēs darām? jautāja Bodolīno.

Vienīgais glābiņš, atbildēja Dzejnieks, ir visus pārliecināt, ka Frīdrihs ir miris kaut kur citur, nevis šajā telpā, kur mūsu pienākums bija viņu sargāt.

Bet kā lai to izdara?

Vai tad viņš neteica, ka grib doties uz upi? Kārtīgi viņu saģērbsim un uzmetīsim plecos apmetni. Nonesīsim viņu lejā uz mazo pagalmu, kur neviena sveša nebūs, bet kur mūs kopš vakarvakara gaida zirgi. Piesiesim Frīdrihu pie segliem, jāsim uz upi, un tur upes ūdeņi viņu aizraus projām. Godpilna nāve imperatoram, kurš, kaut arī būdams vecs, stājas pretī dabas spēkiem. Un tad dēls izlems, vai turpināt ceļu uz Jeruzalemi vai atgriezties mājās. Bet mēs varēsim teikt, ka gribam doties tālāk uz Indijām, lai izpildītu Frīdriha pēdējo apņemšanos. Šķiet, ka dēls mūsu Gradālam netic. Varēsim ņemt kausu sev un paveikt to, ko būtu vēlējies imperators.

Tad jau mums būs jāmelo par viņa nāvi, teica Bodolīno ar tālumos aizklīdušu skatienu.

Vai viņš ir miris vai nav? Ir. Visiem ir ļoti žēl, bet viņš ir miris. Vai tad mēs taisāmies kādam stāstīt, ka Frīdrihs ir miris, kamēr viņš ir sveiks un vesels? Viņš ir miris, un lai Dievs viņu uzņem savu svēto pulkā. Mēs vienkārši visiem iegalvosim, ka imperators ir noslīcis upē, zem klajām debesīm, nevis šajā kambarī, kur mums būtu vajadzējis viņu nosargāt. Vai mēs melosim? Pavisam nedaudz. Ja viņš ir miris, tad kāda vairs nozīme, vai viņš ir aizgājis viņā saulē, būdams šeit iekšā vai kur citur? Vai tad mēs viņu nogalinājām? Mēs visi zinām, ka ne. Mēs tikai notēlosim viņa nāvi tādā vietā, kur pat mums visnaidīgāk noskaņotie vīri nevarēs atrast ieganstu, lai mūs apmelotu. Bodolīno, tā ir vienīgā iespēja, un cita ceļa nav. Tev tam jāpiekrīt, ja tev ir dārga paša dzīvība un ja tu gribi atrast Priesteri Jāni un vēstīt viņam par Frīdriha godu un slavu.

Dzejniekam bija pilnīga taisnība, kaut arī Bodolīno šobrīd nolādēja viņa vēso prātu. Visi piekrita ierosinājumam. Viņi saģērba imperatoru, nonesa lejā uz mazo iekšpagalmu un piesēja pie segliem, pirms tam piestiprinājuši viņam pie muguras balstu (tāpat Dzejnieks reiz bija rīkojies ar trim Austrumu Gudrajiem), lai izskatītos, ka viņš stalti sēž zirgā.

Uz upi viņu vedīs tikai Bodolīno un Abduls, teica Dzejnieks, jo prāvāks pavadoņu pulks varētu pievērst sargkareivju uzmanību un viņi vēl varētu nolemt pievienoties grupai. Mēs pārējie paliksim sargāt guļamkambari, lai Ardzrouni vai kāds cits nevarētu tur iekļūt, un visu sakārtosim. Nē, es labāk iešu tur uz nocietinājumiem parunāties ar vīriem no svītas tā es novērsīšu viņu uzmanību, kamēr jūs izkļūsiet laukā.

Šķita, ka Dzejnieks ir vienīgais, kurš saglabājis spēju pieņemt jēdzīgus lēmumus. Visi viņam paklausīja. Bodolīno un Abduls jāja ārā no pagalma pavisam lēni, starp saviem zirgiem vezdami Frīdriha zirgu. Viņi izjāja pa mazajiem vārtiem, virzījās tālāk pa šauro taku gar nocietinājumu sienu, līdz nokļuva uz galvenā ceļa, tad laidās lejup pa akmens pakāpieniem un, sasnieguši līdzenumu, vieglā riksī devās uz upes pusi. Kareivji no cietokšņa mūriem sveicināja imperatoru. Šķita, ka šis īsais ceļojums ilgst veselu mūžību, taču beidzot viņi nonāca upes krastā.

Viņi aizslēpās aiz koku pudura. Šeit mūs neviens neredzēs, teica Bodolīno. Straume te ir spēcīga un ķermeni vienā mirklī aizraus projām. Mēs zirgos iebridīsim ūdenī, kā steigdamies imperatoram palīgā, bet upes gultne ir nelīdzena, un mēs nevarēsim tikt viņam klāt. Tad sekosim ķermenim pa upes krastu, saukdami pēc palīdzības… Straume viņu nesīs uz nometnes pusi.

Viņi noraisīja Frīdriha līķi no zirga un izģērba, atstādami mugurā vien to, ko imperators peldoties būtu vēlējies paturēt, lai piesegtu savu kaunumu. Tikko viņi iestūma ķermeni upes vidū, straume to sagrāba un rāva uz ielejas pusi. Viņi zirgos iejāja upē un pierāva pavadas, lai nejaušam vērotājam no tālienes izskatītos, ka zirgi sāk niķoties, tad izbrida krastā un, ar rokām mādami trauksmi un saukdami nometnes ļaudis, lai taču tie glābj imperatoru, aulekšiem steidzās līdzi nelaimīgajām miesām, kas zibēja starp ūdens mutuļiem un akmeņiem.

Lejāk daži pamanīja viņu dotās zīmes, bet neaptvēra, par kādu nelaimi tās brīdina. Frīdriha ķermeni palaikam sagrieza virpuļi, tas peldēja, griezdamies riņķī, brīžam pazuda zem ūdens un atkal iznira virspusē. Iztālēm raugoties, bija grūti saprast, ka tur slīkst cilvēks. Beidzot kāds tomēr saprata, trīs jātnieki iebrida ūdenī, bet ķermenis, piepeldējis viņiem cieši klāt, atsitās pret pārbiedēto zirgu kājām un tika straumes aizrauts tālāk. Zemāk lejtecē vairāki kareivji iesteidzās ūdenī ar pīķiem, un visbeidzot viņiem izdevās uztvert imperatora miesas un izvilkt tās krastā.

Bodolīno un Abduls piejājuši redzēja, ka Frīdriha augums ir tik ļoti cietis triecienos pret upes akmeņiem, ka nevienam vairs nenāktu ne prātā pieļaut domu, ka imperators vēl varētu būt dzīvs. Atskanēja skaļas vaimanas, ļauno ziņu aiznesa dēlam, kurš atskrēja bāls un vēl vairāk drudža purināts nekā parasti, žēlodamies par to, ka viņa tēvs jau atkal gribējis spēkoties ar straujajiem ūdeņiem. Viņš uzbruka ar pārmetumiem Bodolīno un Abdulam, bet tie viņam atgādināja, ka neprotot peldēt, kā jau lielākā daļa sauszemes iemītnieku. Turklāt dēls taču labi zinot, ka nevienam nav pa spēkam atrunāt imperatoru, ja viņš nodomājis peldēties.

Visiem šķita, ka Frīdriha plaušas ir pilnas ar ūdeni, kaut arī viņš, miris jau pirms vairākām stundām, nekādi nevarēja to sarīties. Bet tā jau notiek: ja mirušais ir izvilkts no upes, tad visi domā, ka viņš ir noslīcis, un pēc slīkoņa viņš arī izskatās.

Kamēr Švābijas Frīdrihs un pārējie baroni apkopa imperatora miesas un satraukti apspriedās, kā rīkoties tālāk, un kamēr Ardzrouni, saņēmis briesmīgo vēsti, steidzās uz ieleju, Bodolīno un Abduls devās atpakaļ uz pili, lai pārliecinātos, vai Frīdriha guļamkambaris jau ir sakārtots.

-Vai vari uzminēt, kas bija noticis pa šo laiku, Nikētas kungs? jautāja Bodolīno.

Nav jābūt pareģim. Nikēta pasmaidīja. Svētais kauss, Gradāls bija pazudis.

Tā bija. Neviens vairs nemācēja teikt, vai kauss pagaisis, kamēr mēs uzturējāmies iekšpagalmā un sējām Frīdrihu seglos, vai arī vēlāk, kad visi bija aizņemti ar istabas kārtošanu. Lielajā satraukumā visi bija šaudījušies kā skudras, un Dzejnieks nebija varējis likt lietā savu vēso prātu un saskaņot draugu darbošanos, jo tai laikā centās novērst sargkareivju uzmanību. Tad vienu brīdi, kad viņi jau grasījušies pamest guļamkambari, kur nekas vairs nav liecinājis par traģisko notikumu, Kiots bija ieskatījies šķirstā un atklājis, ka Gradāla tur vairs nav. Kad ieradāmies mēs ar Abdulu, ikviens jau apsūdzēja visus pārējos gan zādzībā, gan nolaidībā; atskanēja arī doma, ka varbūt, kamēr mēs cēlām Frīdrihu zirgā, kambarī ir ienācis Ardzrouni. Nē, nē, iebilda Kiots, es palīdzēju nonest imperatoru lejā, bet pēc tam tūdaļ steidzos atpakaļ, lai neļautu nevienam te nākt, un pa to īso laika sprīdi Ardzrouni nebūtu paguvis te ielavīties. Tad jau kausu pievāci tu, šņāca Borons, grābdams Kiotu aiz rīkles. Nē, drīzāk to nozagi tu, kamēr es bēru laukā pa logu kamīna priekšā saslaucītos pelnus, cirta pretī Kiots, mēģinādams izrauties. Mierā, mierā, kliedza Dzejnieks, labāk pasakiet man kur bija Zosima, kamēr mēs bijām nokāpuši pagalmā? Es biju kopā ar jums un kopā ar jums arī šeit atgriezos, zvērēja Zosima, un Rabi Solomons to apstiprināja. Skaidrs bija tikai viens: Gradālu kāds bija nolaupījis. Un pavisam viegli varēja nākt pie domas, ka zaglis ir tas pats cilvēks, kurš nez kādā veidā bija nogalinājis Frīdrihu, šāds secinājums šķita visnotaļ pamatots. Dzejnieks gan nemitējās apgalvot, ka Frīdrihs varējis nomirt dabiskā nāvē un pēc tam kāds no mums izmantojis šo brīdi, lai piesavinātos Gradālu, taču viņa vārdi vairs nevienu nepārliecināja. Mani draugi, mūs mierināja Solomons, jau kopš Kaina laikiem cilvēki savā trakumā ir iecerējuši visbriesmīgākos noziegumus, bet vēl neviens, pat visgreizākais prāts nav iztēlojies noziegumu slēgtā telpā. Draugi, teica Borons, kad mēs ienācām kambarī, Gradāls vēl bija šeit, bet tagad te tā vairs nav. Tātad zaglis ir kāds no mums. Protams, visi tūlīt sauca, lai taču pārbaudot viņu seglu somas, bet Dzejnieks sāka smieties. Ja kāds ir nozadzis Gradālu, tad viņš to ir paslēpis kādā klusā šīs pils kaktā, nospriezdams, ka varēs kausu paņemt vēlāk. Un kāds ir risinājums? Ja Švābijas Frīdrihs neliks mums šķēršļus, tad visi dosimies uz Priestera Jāņa zemi un neviens no mums nevarēs kavēties vai griezties atpakaļ, lai paņemtu Gradālu. Es teicu, ka tas būtu šausmīgi uzsākt briesmu pilnu ceļojumu, kura laikā taču katram vajadzētu pilnībā paļauties uz biedru atbalstu, bet ikviens (izņemot pašu vainīgo) vērsīs savas aizdomas pret visiem citiem pārliecībā, ka viens no mums ir Frīdriha slepkava. Dzejnieks teica, vai nu tā, vai nekā. Un, nolādēts, viņam bija taisnība! Nez vai krietni kristieši vispār jelkad ir uzdrošinājušies laisties tik tālā un bīstamā ceļā, un mēs tagad grasījāmies stāties pretī šiem pieredzējumiem, nevarēdami uzticēties nevienam no sava pulka.

Un jūs devāties ceļā?

Ne gluži uzreiz, jo tad būtu izskatījies, ka mēs bēgam. Viss galms nemitīgi pulcējās uz apspriedēm, lai izšķirtu karagājiena tālāko likteni. Karaspēks palēnām saira, daudzi gribēja atgriezties mājās pa ūdensceļu, vieni teica, ka jākāpj kuģos Antiohijā, citi iebilda, ka piemērotāka vieta ir Tripole. Jaunais Frīdrihs nolēma doties tālāk pa sauszemi. Tad sākās strīdi par to, ko darīt ar imperatora mirstīgajām atliekām, daži ierosināja tūlīt izņemt līķim iekšas, kuras bojājas visātrāk, un apglabāt tās pēc iespējas drīzāk, bet citi tiepās, ka vajadzētu tās aizgādāt līdz Tarsai, apustuļa Pāvila dzimtenei. Bet arī pārējās ķermeņa daļas nevarēja ilgi uzglabāt, agrāk vai vēlāk līķi vajadzētu vārīt ūdens un vīna maisījumā, līdz miesa pilnībā atdalītos no kauliem, mīkstumu tad varētu tūlīt apglabāt, bet kaulus guldīt kapenēs Jeruzalemē, kad tā beidzot būs iekarota. Bet es zināju, ka ķermeni pirms vārīšanas vajadzēs sadalīt gabalos. Un es negribēju kļūt par liecinieku šim mokošajam skatam.

Esmu dzirdējis, ka neviens tā arī nezinot, kur palikuši Frīdriha kauli.

Tā esmu dzirdējis runājam arī es. Mans nabaga tēvs! Tikko nonācis Palestīnā, nomira arī jaunais Frīdrihs, viņu pieveica bēdas un ceļojuma grūtības. Turklāt nedz Ričards Lauvassirds, nedz Filips Augusts tā arī nesasniedza Jeruzalemi. Šajā karagājienā patiesi nevienam nebija veiksmes. Taču to visu es uzzināju tikai šogad, kad atgriezos Konstantinopolē. Bet tais dienās Kilikijā man izdevās pārliecināt Švābijas Frīdrihu, ka mums ir jādodas uz Indijām, lai izpildītu viņa tēva apņemšanos. Šķita, ka dēlu, dzirdot manu priekšlikumu, pārņem atvieglojums. Viņš tikai vēlējās zināt, cik zirgu mums nepieciešams un cik lielus pārtikas krājumus ņemsim līdzi. Ej ar Dievu, Bodolīno, viņš man teica, domāju, ka mēs vairs nekad neredzēsimies. Varbūt viņš domāja, ka tālajās zemēs noklīdīšu es, taču citā saulē aizklīda viņš pats. Nabaga puisis! Viņš nebija ļauns, kaut arī viņu kremta skaudība un pazemojums.

Mūsu draugus nomāca savstarpēja neuzticēšanās, un viņiem bija jāizlemj, kurš piedalīsies ceļojumā. Dzejnieks izteica domu, ka ceļā jādodas pavisam divpadsmit vīriem. Ja pa ceļam uz Priestera Jāņa zemi viņi gribot baudīt vietējo ļaužu cieņu, tad esot vēlams, lai tie viņus notur par divpadsmit Austrumu Gudrajiem, kuri atgriežas mājās. Tā kā nav droši zināms, vai Austrumu Gudrie patiesībā bijuši divpadsmit vai trīs, tad neviens no viņiem nekad neapstiprinās, ka viņi tiešām ir šie Austrumu viedie ķēniņi; bet, ja kāds iedomāsies viņiem to vaicāt, viņi visu noliegs, taču tā, it kā nedrīkstētu atklāt lielu noslēpumu. Tā liegdamies, viņi panāks, ka ikviens, kas vien gribēs ticēt, noticēs tam, ko viņi nekad nebūs apstiprinājuši. Citu ticība piešķirs patiesības vērtību viņu izvairīgajai klusēšanai.

Tātad ceļotāju pulkā bija Bodolīno, Dzejnieks, Borons, Kiots, Abduls, Solomons un Boidi. Līdzi noteikti bija jāņem arī Zosima, kurš nemitējās zvērēt, ka Kosmas karte droši glabājoties viņa atmiņā, visiem gan derdzās pat domāt, ka šis krāpnieks būs jāuzdod par vienu no Gudrajiem, bet nebija īstais brīdis daudz klīrēties. Trūka vēl četru vīru. Bodolīno spēja uzticēties vairs tikai alesandriešiem un tāpēc pavēstīja par savu ieceri Kutikam no Kvarnjento, Kolandrīnas brālim Kolandrīno Gvasko, Porčelli un Alerāmo Skakabaroci, iesauktam par Knauķi, lai gan viņš bija plecīgs vīrs, uzticams un nekad neuzdeva liekus jautājumus. Alesandrieši bija ar mieru, jo nu jau arī viņi manīja, ka līdz Jeruzalemei neviens vairs neaiztiks. Jaunais Frīdrihs ceļiniekiem piešķīra divpadsmit zirgus un septiņus mūļus, un iztiku vienai nedēļai. Par tālāko, viņš teica, gādāšot Dievišķā Apredzība.

Kamēr viņi veica pēdējos sagatavošanās darbus, viņus uzrunāja Ardzrouni tai pašā pazemīgajā laipnībā, kādā agrāk bija vērsies tikai pie imperatora.

Mani dārgie draugi, viņš teica, es zinu, ka jūs gribat doties uz tālu karalisti…

Kā gan tu to esi uzzinājis, Ardzrouni kungs? neuzticības pilnā balsī jautāja Dzejnieks.

Klīst visādas runas… Esmu dzirdējis mēļojam arī par kādu kausu…

Kuru tu pats gan nekad neesi redzējis, vai ne? noprasīja Bodolīno, pieiedams Ardzrouni tik cieši klāt, ka tas bija spiests dažus soļus atkāpties.

Nekad neesmu redzējis. Bet dzirdējis esmu.

Ja jau tu tik daudz ko zini, tad varbūt tev ir nācis zināms arī, kurš iekļuva šajā kambarī, kamēr imperators slīkdams cīnījās ar upes ūdeņiem? ievaicājās Dzejnieks.

Vai tad viņš patiešām noslīka upē? atvaicāja Ardzrouni. Tā domā viņa dēls, pagaidām.

Mani draugi, teica Dzejnieks, ir skaidrs, ka šis cilvēks mēģina mums draudēt. Tagad pilī un nometnē valda tik liels juceklis, ka nebūs grūti ietriekt viņam ribās dunci un līķi kaut kur nobāzt. Bet vispirms es vēlētos uzzināt, ko viņš grib no mums. Ja vajadzēs, rīkli es viņam pārgriezīšu pēc tam.

Mans draugs un kungs, teica Ardzrouni, es nevēlu jums postu, es tikai vēlos novērst nelaimes, kas apdraud mani pašu. Imperators ir gājis bojā manā zemē, dienās, kad ēda manu maizi un dzēra manu vīnu. Un es vairs nevaru cerēt, ka impērijas ļaudis man sniegs atbalstu vai aizstāvību. Man jāpateicas par to, ka pagaidām viņi vēl ir saudzējuši manu dzīvību. Kopš uzņēmu pie sevis Frīdrihu, princis Leons ir sapratis, ka vēlējos pārvilināt imperatoru savā pusē un noslēgt savienību pret viņu. Ja Frīdrihs būtu dzīvs, Leons man nevarētu neko nodarīt un tas pierāda, ka šī cilvēka nāve man nākusi tikai par ļaunu. Tagad Leons teiks, ka manas vainas dēļ viņš, armēņu princis, nav varējis nosargāt sava visietekmīgākā sabiedrotā dzīvību. Un tas būs lielisks iegansts, lai aizraidītu mani viņsaulē. Man vairs nav neviena aizstāvja. Man jānozūd uz ilgu laiku un jāatgriežas tikai tad, kad būšu ieguvis kaut ko, kas man palīdzētu atgūt godu un ietekmi. Jūs dodaties ceļā, lai atrastu Priestera Jāņa zemi, un, ja jums tas izdosies, jūs iemantosiet lielu slavu. Es gribu ceļot jums līdzi. Tā rīkojoties, es turklāt jums pierādīšu, ka neesmu piesavinājies kausu, par kuru jūs runājat, jo citādi es taču paliktu šeit un mēģinātu to kādam iztirgot. Es labi pazīstu zemes austrumu pusē un varētu būt jums noderīgs. Zinu, ka hercogs jums nepiešķīra naudu, bet es varētu paņemt līdzi to nieku zelta, kas ir manā rīcībā. Un visbeidzot Bodolīno to jau zina man pieder septiņas vērtīgas relikvijas, septiņas svētā Jāņa Kristītāja galvas, un ceļā mēs tās varētu pārdot pa vienai vien.

Un, ja mēs atteiktos, teica Bodolīno, tu steigtos pie Švābijas Frīdriha un klusītiņām pačukstētu, ka viņa tēva nāvē esam vainojami mēs.

To es neesmu teicis.

Klausies, Ardzrouni, tu nu nekādi neesi cilvēks, ar kuru kopā es gribētu doties kaut vai līdz tuvākajam ciemam, bet nupat šķiet, ka šajā nolādētajā ceļojumā mēs visi tik un tā cits citu uzlūkosim par ienaidniekiem. Un nebūs lielas atšķirības, ja mūsu pulkā būs par vienu ienaidnieku vairāk.

Patiesībā šis cilvēks mums būtu lieks apgrūtinājums, teica Dzejnieks, mēs jau esam divpadsmit, un trīspadsmitais nes nelaimi.

Kamēr viņi tā strīdējās, Bodolīno prātoja par Kristītāja galvām. Viņš nebija pārliecināts, ka šīs relikvijas kāds varētu uztvert nopietni, bet, ja galvas tomēr būtu atzīstamas par pārliecinošām, bija skaidrs, ka par tām varētu ieņemt milzu bagātības. Viņš nokāpa lejā uz istabu, kur bija redzējis relikvārijus, un vienu paņēma rokās, lai uzmanīgi nopētītu. Galvas bija rūpīgi veidotas, zeltā kaltie svētā vīra vaibsti un plaši ieplestās acis bez zīlītēm vedināja uz dievbijīgām pārdomām. Protams, saliktas visas septiņas rindā, tās nepārprotami apliecināja savu melīgumu, taču, parādītas pa vienai, tās varēja izskatīties visai ticamas un īstas. Bodolīno nolika galvu atpakaļ uz sola un atgriezās augšstāva kambari.

Trīs no viņiem piekrita, ka Ardzrouni ir jāņem līdzi, bet pārējie vēl šaubījās. Borons teica, ka Ardzrouni visādā ziņā izskatās kā augstas kārtas cilvēks, bet Zosimu, kaut vai lai nezaimotu to godājamo divpadsmit viedo vīru piemiņu, varētu uzdot par viņu zirgupuisi. Dzejnieks iebilda, ka Gudrajiem vai nu katram bija pa desmit kalpiem, vai arī viņi ceļoja lielā slepenībā vieni paši, tāpēc viens kalps radītu ļoti sliktu iespaidu. Bet Kristītāja galvas viņi varot pievākt paši, nemaz neņemot līdzi Ardzrouni. Tad Ardzrouni sāka raudāt un vaidēja, ka viņi gribot to iedzīt kapā. Tā nu viņi nosprieda galīgo lēmumu pieņemt nākamajā dienā.

Un tieši nākamajā dienā, kad saule jau bija pakāpusies augstu debesīs un viņi jau gandrīz bija sagatavojušies ceļam, piepeši kāds apķērās, ka visu rītu nav manīts Zosima. Pēdējo dienu trakumā neviens vairs nebija Zosimu uzraudzījis un viņš vairs nebija saslēgts ķēdēs, turklāt arī viņš palīdzēja kopt zirgus un gatavot mūļiem mugurā kraujamos saiņus. Kiots pavēstīja, ka pazudis arī viens no mūļiem, un Bodolīno piemeklēja tāda kā atklāsme. Galvas! viņš iekliedzās. Galvas! Vienīgi Zosima, Ardzrouni un es zinājām, kur tās glabājas! Viņš visus aizvilka uz kambari, kur bija sarindotas galvas, un tur viņi ieraudzīja, ka atlikuši vien seši relikvāriji.

Ardzrouni ieskatījās pasolē, lai pārliecinātos, vai viena no galvām nav paripojusi apakšā, un tur viņš atklāja trīs lietas: cilvēka galvaskausu mazu un nomelnējušu, zīmogu ar grieķu burtu "zeta" un apsvilušas zīmoglakas atliekas. Tagad viss bija vairāk nekā skaidrs. Liktenīgā rīta juceklī Zosima bija izcēlis Gradālu no šķirsta, kur to bija novietojis Kiots, tad bija steidzies lejā, atvēris vienu relikvāriju, izmetis no tā galvaskausu un paslēpis tajā Gradālu, ar savu Gallipoles tirgū pirkto zīmogu bija aizdarījis vāku un tad, nolicis galvu atpakaļ uz sola, ar nevainīgu skatu kā eņģelis bija uzkāpis atpakaļ augštelpās un bija gaidījis piemērotu brīdi. Sapratis, ka drīz vien galvas tiks sadalītas un nonāks ceļinieku somās, viņš nosprieda, ka ilgāk gaidīt nedrīkst.

Nikētas kungs, man jāatzīst, ka, lai gan biju pārskaities, ka esmu ticis tik lēti piekrāpts, tomēr mani pārņēma teju vai atvieglojums, un esmu pārliecināts, ka visi pārējie jutās tāpat kā es. Mēs bijām atraduši vainīgo, blēdi, kurš šai lomai bija īsti piemērots, un mums vairs nevajadzēja vērst aizdomas citam pret citu. Mēs niknojāmies par Zosimas blēdību, kļūdami vai zaļi no dusmām, tomēr mēs bijām atguvuši savstarpējo uzticēšanos. Nebija pierādījumu, ka Zosima, kurš bija nozadzis Gradālu, būtu jel kā līdzdalīgs arī Frīdriha nāvē, jo to nakti viņš bija pavadījis, ar ķēdēm pievažots pie savas gultas, un tā mums atkal noderēja Dzejnieka pieņēmums, ka Frīdrihs miris dabiskā nāvē.

Visi sapulcējās uz apspriedi. Ja Zosima bija aizbēdzis iepriekšējā naktī līdz ar tumsas iestāšanos, tad viņš jau bija aizsteidzies divpadsmit stundu jājiena attālumā. Porčelli ieminējās, ka viņiem ir zirgi, bet Zosima aizjājis uz mūļa, taču Bodolīno viņam atgādināja, ka visapkārt ir kalni un kas zina, cik tālu tie plešas, un pa kalnu takām zirgi pārvietojas lēnāk nekā mūļi. Tāpēc nekādi nebija iespējams Zosimu panākt, laižoties straujos auļos. Viņus šķīra pusdienas jājuma tiesa, un tāda šī atšķirība arī saglabātos. Vienīgā iespēja bija censties saprast, uz kuru pusi viņš aizbēdzis, un doties tai pašā virzienā.

Dzejnieks teica: Uz Konstantinopoli viņš nevar būt devies, jo tur tagad tronī sēž Īsaks Eņģelis, un Zosimam šī pilsēta varētu izrādīties visai bīstama; turklāt ceļā uz Konstantinopoli viņam vajadzētu atkal šķērsot seldžuku zemes, kuras mēs nesen pametām, pieredzējuši tik daudz grūtību, un Zosima labi zina, ka tur viņam agrāk vai vēlāk nodīrātu ādu. Visprātīgākais man šķiet pieņēmums, ka Zosima, kuram turklāt ir pazīstama tā karte, grib darīt to pašu, ko gribējām paveikt mēs: viņš aizkļūs līdz Priestera Jāņa zemei, uzdosies par Frīdriha vai kāda cita valdnieka sūtni, atdos Gradālu un baudīs lielu godu. Tāpēc, lai atrastu Zosimu, mums ir jādodas uz Priestera zemes pusi un jācenšas viņu pārtvert, pirms viņš nonācis galā. Dosimies ceļā un visus izjautāsim, vai nav redzēts kāds grieķu mūks, tādus grieķeļus jau var pamanīt pa lielu gabalu; un tad, kad viņš būs mums rokā un mēs būsim atguvuši Gradālu, jūs man beidzot sagādāsiet to prieku un ļausiet viņu nožņaugt.

Ļoti labi, teica Borons, bet uz kuru pusi mēs jāsim? Ceļu pēc kartes taču zināja vienīgi viņš.

Draugi, ierunājās Bodolīno, tagad mums noderēs Ardzrouni. Viņš labi pazīst šo apvidu, turklāt mēs esam palikuši vienpadsmit, un mums katrā ziņā ir vajadzīgs divpadsmitais Gudrais.

Tā, lūk, Ardzrouni sev par lielu atvieglojumu svinīgi kļuva par šī drošsiržu pulka biedru. Un viņš patiešām prata sniegt visai saprātīgus norādījumus par to, kāds ceļš uzņemams: ja Priestera Jāņa zeme atrodas austrumos, netālu no Paradīzes Dārza, viņiem būtu jādodas turp, kur uzlec saule, taču, virzoties taisni uz austrumiem, vajadzētu šķērsot bīstamās neticīgo zemes. Bet viņam esot zināms, kā vismaz daļu ceļa var mērot cauri novadiem, kur mīt kristīgi ļaudis, un tas bija no svara kaut vai tāpēc, ka nedrīkstēja aizmirst Kristītāja galvas, jo turkiem tak tādas nepārdosi. Ardzrouni droši apgalvoja, ka arī Zosima būs spriedis tāpat, un viņš nosauca daudzas pilsētas un zemes, ko mūsu draugi nekad agrāk nebija dzirdējuši pieminam. Būdams prasmīgs mehāniķis, Ardzrouni izgatavoja tādu kā lelli, kas bija visai līdzīga Zosimam, ar garu, šķipsnainu bārdu un tikpat gariem un šķipsnainiem matiem, kas bija darināti no melni krāsotām sorgo skarām, acu vietā lellei bija iestiprināti divi melni akmeņi. Tēls izskatījās garu apsēsts tāpat kā cilvēks, kuram viņi grasījās dzīt pēdas. Mums būs jādodas cauri zemēm, kur runā svešās mēlēs, skaidroja Ardzrouni, un, lai uzzinātu, vai tur redzēts Zosima, mums atliks vienīgi parādīt šo lelli. Bodolīno viņu mierināja, ka ar svešām mēlēm grūtību nebūs, jo viņš, kaut īsu brīdi parunājies ar barbariem, ātri vien iemācoties runāt tāpat kā viņi; taču šis portrets tik un tā noderēšot, jo daudzviet nebūs laika kavēties un mācīties valodu.

Pirms doties ceļā, viņi visi nokāpa lejas kambari, lai katrs paņemtu pa Kristītāja galvai. Viņu bija divpadsmit, bet galvas bija palikušas tikai sešas. Bodolīno nolēma, ka Ardzrouni lieliski iztiks bešā, Solomons, protams, negribēs nēsāt sev līdzi kristiešu relikviju, bet Kutika, Knauķis, Porčelli un Kolandrīno viņu pulkam bija pievienojušies vēlāk, tāpēc galvas ņems Bodolīno pats, Dzejnieks, Abduls, Kiots, Borons un Boidi. Dzejnieks tūdaļ gribēja pagrābt tuvāko, bet Bodolīno viņam smiedamies aizrādīja, ka tās visas esot vienādas, jo vienīgo īsti labo ir savācis Zosima. Dzejnieks nosarka un ar plašu un laipnu žestu pamāja, lai pirmais galvu izvēlas Abduls. Bodolīno samierinājās ar pēdējo pāri palikušo relikvāriju, un katrs savu guvumu noglabāja savā seglu somā.

Tas arī viss, Bodolīno teica Nikētam. Tā Kunga 1190. gada jūnija mēneša beigās mēs, divpadsmit kā Austrumu Gudrie, kaut arī mazāk tikumīgi nekā viņi, devāmies ceļā, lai beidzot sasniegtu Priestera Jāņa zemi.

## 26 Bodolīno un Austrumu Gudro ceļojums

Sākot no šī brīža, Nikēta uzklausīja Bodolīno stāstu ne vien naktīs, kad viņu karavāna apstājās atpūsties, bet arī pa dienu, kamēr sievietes žēlojās par karstumu, bērniem ik pa brīdim vajadzēja apstāties pačurāt un mūļi palaikam iespītējās un negribēja iet tālāk. Tāpēc stāstījums bija saraustīts tāpat kā viņu ceļš, un Nikēta tajā nojauta tukšumus un pārrāvumus, bezgalīgus plašumus un nebeidzami garus laika posmus. Un tas bija saprotams, jo kā Bodolīno stāstīja šo divpadsmit vīru ceļojums bija ildzis aptuveni četrus gadus, mijoties apjukuma brīžiem, garlaicības pilnām vienmuļām gaidām un sāpinošiem sarežģījumiem.

Tā, jādami kveldējošās saules staros, slēpjot acis no kodīgajiem smilšu virpuļiem, dzirdot aizvien jaunas valodas, ceļotāji bija pieredzējuši gan brīžus, kad kvēloja drudžainās alkās pēc mērķa, gan laikus, kad juta vienīgi miegainas gaidas. Daudzas dienas tika veltītas pārtikas meklēšanai, vajājot dzīvniekus, kuri, protams, tik lēti nedevās rokā, kaulējoties ar vietējiem ļaudīm par kādu plāceni vai gabalu jērgaļas un pūloties atrakt izsusējušus avotus zemēs, kur lietus nolija tikai reizi gadā. Un vēl sprieda Nikēta stāsta, ka, ceļojot pāri tuksnešiem karstajā saulē, kas svilina galvvirsu, gājēju acis maldinot mirāžas, bet naktīs starp kāpām varot saklausīt atbalsojamies dīvainas balsis un, atradis kādu krūmu, neviens nezina, vai tā ogas remdēs izsalkumu vai liks skatīt vīzijas.

Nikēta lieliski zināja, ka Bodolīno jau pēc savas dabas nav noskaņots uz patiesības stāstīšanu; un, ja jau ir grūti ticēt melim, kurš tev apgalvo, ka esot pabijis, piemēram, Ikonijā, kā lai tu viņam notici, kad dzirdi viņu stāstām, ka viņš esot redzējis būtnes, kādas nespēj iztēloties pat visnevaldāmākā fantāzija, turklāt pats stāstītājs nemaz nav īsti drošs, vai tās patiešām ir redzējis?

Bet vismaz vienam Nikēta bija nolēmis ticēt, jo kaislīgā aizrautība, kādā Bodolīno par to runāja, apliecināja šo vārdu patiesīgumu, Nikēta nolēma ticēt, ka mūsu divpadsmit Gudros tālāk šai ceļā patiesi vilināja vēlēšanās sasniegt savu mērķi. Mērķi, kurš katram no draugiem pamazām ieguva visai atšķirīgas aprises. Borons un Kiots tikai vēlējās atgūt Gradālu, pat ja tas nebūtu nonācis Priestera zemē; Bodolīno tiecās pēc šīs zemes aizvien nevaldāmāk un reizē ar viņu arī Rabi Solomons, cerēdams tieši tur atrast savas izkliedētās jūdu ciltis; Dzejnieks patiesībā kāroja iegūt jebkādu karaļvalsti, un Gradāls viņam, protams, arī nebūtu par traucēkli; Ardzrouni vēlējās vienīgi aizbēgt no savas zemes; bet Abduls tas jau ir skaidrs pats par sevi bija pārliecināts, ka, jo tālāk viņš dosies, jo vairāk tuvosies savu šķīsto vēlmju objektam.

Alesandriešu pulciņš, šķiet, bija vienīgie, kuri nelidinājās pa mākoņiem, viņi bija noslēguši vienošanos ar Bodolīno un sekoja viņam, uzticības vadīti, vai varbūt viņus aizvien tālāk dzina ietiepība: sak, ja jau to Priesteri Jāni vajag atrast, tad viņš arī jāatrod, jo citādi, kā teica Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, ļaudis tevi vairs neņems par pilnu. Bet varbūt viņi turpināja ceļu arī tāpēc, ka Boidi bija iedomājies, ka, sasnieguši mērķi, viņi iegūs neaptveramu daudzumu brīnumainu relikviju (ne jau tādus viltojumus kā viņu Kristītāja galvas!) un nogādās tās dzimtajā Alesandrijā, tā padarot šo pilsētu, kurai vēl nebija savas vēstures, par visdižāko no kristīgās pasaules svētnīcām.

Ardzrouni, gādādams, lai ceļā nevajadzētu sastapt Ikonijas turkus, vadīja mūsu draugus pār nomaļām kalnu pārejām, kur zirgi tik tikko nenolauza kājas, un tad sešas dienas veda viņus pāri akmens klajumam, kas bija kā nosēts ar sprīdi garām beigtām ķirzakām, kuras nebija izturējušas karstās saules svelmi. Labi gan, ka mums līdzi ir ēdamais un nevajag ēst šos pretīgos radījumus, ar atvieglojumu teica Boidi, un viņš nezināja, ka jau pēc gada viņi tvarstīs vēl pretīgākas ķirzakas un, uzspraustas uz zara, ceps ugunskurā, un viņam pašam, nepacietīgi gaidot, līdz rāpuļi būs pienācīgi izcepušies, siekalas ritēs pār zodu.

Viņiem ceļā reizēm gadījās arī dažs ciems, un katrā viņi rādīja Zosimas lelli. Jā, jā, kāds vīrs teica, tieši tāds mūks te bija iegriezies, viņš te nodzīvoja veselu mēnesi un pēc tam aizbēga, jo bija pataisījis grūtu manu meitu. Kā tā nodzīvoja veselu mēnesi, ja mēs esam ceļā tikai divas nedēļas? Kad tas notika? Ē, laikam pirms septiņām Lieldienām, redzat, viņa grēka auglis ir tas puika ar pietūkušo pakakli. Tad jau tas nav bijis viņš. Ko lai dara, visi tie nešķīstie mūki ir vienādi! Vai arī: jā, šķiet, patiešām, jā, viņam bija tieši tāda bārda, bija te iegriezies pirms trim dienām, tāds jauks cilvēks, tikai kupris mugurā… Kupris? Tad tas nebija viņš. Bodolīno, varbūt tu vienkārši nesaproti viņu valodu un tulko, kā tev ienāk prātā? Vai arī: jā, protams, ka mēs viņu esam redzējuši, re, kur viņš stāv, un ļautiņi ar pirkstu norādīja uz Rabi Solomonu, varbūt tāpēc, ka arī viņam bija gara, melna bārda. Vai tiešām viņi allaž izjautāja tikai vislielākos stulbeņus?

Vēlāk viņi sastapa ļaudis, kuri dzīvoja apaļās teltīs un sveicināja viņus ar vārdiem uLa ellec olla Sila, Machimet rores alla" . uz šo laipno apsveicināšanos viņi atbildēja vācu mēlē, bet tikpat labi būtu varējuši sveicienu atņemt jebkurā citā valodā. Tad viņi šiem ļaudīm parādīja Zosimas lelli. Tie sāka smieties un runāja cits caur citu, un no viņu žestiem varēja noprast, ka Zosimu viņi atceras pat ļoti labi: esot te bijis un piedāvājis viņiem kāda kristiešu svētā galvu, bet viņi tam piesolījuši šo to iedzīt pēcpusē. No tā mūsu draugi saprata, ka ir nonākuši pie turkiem, kam nav lielāka prieka kā sēdināt savus ienaidniekus uz mietiem, tāpēc viņi steidzās prom, mādami jo sirsnīgus atvadu sveicienus un atiezdami zobus platā smaidā, bet Dzejnieks sagrāba Ardzrouni aiz matiem un atlieca viņa galvu uz aizmuguri, teikdams, vareni, vareni, tu patiešām lieliski zini ceļu un iegrūdi mūs taisni nagos tiem antikristiem, un Ardzrouni sēca, ka ceļu viņš zinot gan, bet tie bezdievnieki esot klejotāji, un neviens nevar zināt, kur šie iedomāsies apmesties.

Tālāk, viņš solīja, mēs sastapsim vienīgi kristiešus, kaut arī tie būs nestorieši.

Labi, noteica Bodolīno, ja viņi būs nestorieši, tātad piederīgi pie tās pašas Priestera ticības, bet turpmāk, iejājuši kādā ciemā, vispirms uzmanīgi palūkosimies, vai tur ir krusti un zvanu torņi, un tikai tad ielaidīsimies sarunās.

Kā tad zvanu torņi! Neko labāku par tufa mājeļu puduriem viņi neredzēja, un, pat ja kāda no šīm būdām bija baznīca, tad pēc skata to nevarēja noteikt te dzīvoja cilvēki, kas, lai slavētu Kungu, pieticīgi samierinājās ar pašu mazumiņu.

Bet vai tu esi pārliecināts, ka Zosima ir devies uz šo pusi? prašņāja Bodolīno. Un Ardzrouni allaž atbildēja, lai viņš neuztraucoties. Kādu vakaru Bodolīno redzēja, ka Ardzrouni vēro rietošo sauli un, šķiet, kaut ko mēra debesīs, pastiepis rokas un sakrustojis pirkstus, lai izveidotos tādi kā trīsstūrveida lodziņi, caur kuriem viņš pētīja mākoņus. Bodolīno jautāja, kāpēc viņš tā dara, un Ardzrouni atteica, ka viņš cenšas noteikt, kur atrodas lielais kalns, aiz kura ik vakaru noriet saule, tur, zem tabernākula izliektā vāka.

Dieviņ svētais, iesaucās Bodolīno, vai tiešām arī tu tici tiem nostāstiem par pasaules tabernākulu tāpat kā Zosima un Kosma Indikopleists?

Kā gan citādi? atvaicāja Ardzrouni, it kā viņam būtu jautāts, vai viņš tic tam, ka ūdens ir slapjš. Kā gan citādi es varētu būt tik drošs, ka mēs virzāmies pa to pašu ceļu, pa kuru ir aizbēdzis Zosima?

Tad jau tu esi redzējis Kosmas karti, kuru Zosima mums nemitīgi solīja?

Es nezinu, ko jums solīja Zosima, bet man ir Kosmas karte. Un viņš izņēma no savas seglu somas pergamentu un parādīja to draugiem.

Lūk, redzat? Šis ir Okeāna ietvars. Tam viņā pusē atrodas zemes, kur Noass dzīvoja pirms grēku plūdiem. Galējos austrumos ir Paradīzes Dārzs, ko Okeāns atdala no zemēm, kurās dzīvo briesmīgi neradījumi un kurām mums tomēr būs jādodas cauri.

Te labi var redzēt, ka Eifrata, Tigra un Ganga izplūst no Paradīzes Dārza un, pametušas šo svētlaimīgo vietu, patek zem Okeāna un tad šķērso novadus, kuriem arī vedīs cauri mūsu ceļš, un visbeidzot šīs upes ieplūst Persijas līcī. Turpretī Nīlas tecējums ir daudz garāks, tā izmet loku cauri pirmsplūdu zemēm un tad ielīst Okeānā, atsāk savu skrējienu zemajos dienvidu apgabalos, precīzāk sakot, Ēģiptē, un ietek Romas līcī, tai pašā, kura pirmo daļu latīņi sauc par mare Mediterraneum jeb Vidusjūru, bet otro par Hellespontus. rau, mums jādodas uz austrumiem, kur vispirms redzēsim Eifratu, tad Tigru un Gangu, un pēc tam mums būs jānogriežas uz zemajiem austrumu apgabaliem.

Bet, ierunājās Dzejnieks, ja Priestera zeme atrodas līdzās Paradīzes Dārzam, tad jau mums būs jāšķērso Okeāns?

Tā atrodas tuvu Paradīzes Dārzam, tomēr šaipus Okeānam, teica Ardzrouni. Taču ļoti iespējams, ka mums nāksies šķērsot Sambationu…

Sambationa, akmens upe, izdvesa Rabi Solomons, sakļaudams rokas. Tātad Eldads nav melojis, un šis ir īstais ceļš, lai atrastu izkliedētās ciltis!

Sambationu mēs pieminējām arī Priestera vēstulē, īsi noteica Bodolīno, tātad ir pats par sevi saprotams, ka tā kaut kur ir atrodama. Lai tur vai kā, Kungs mums ir palīdzējis: viņš mums lika zaudēt Zosimu, bet piešķīra Ardzrouni, kurš, cik nu varu spriest, zina daudz vairāk par to grieķeli.

Kādu dienu viņi tālumā saskatīja greznu dievnamu ar grieztiem ciļņiem rotātu timpanonu un kolonnām. Bet, piejājuši tuvāk, viņi atklāja, ka cilvēka roku veidota ir tikai tempļa fasāde, jo viss pārējais bija viena vienīga klints, un patiešām arī dievnama ieeja atradās augstu kalnā, iecirsta akmenī, un, lai tur nokļūtu, bija jārāpjas Dievs vien zina kā augstumos, kas sasniedzami tikai putniem. Vērīgāk apskatījuši puslokā liekto kalnu grēdu, viņi redzēja, ka tur augšā uz sastingušas lavas stāvajām sienām slejas vēl citas fasādes, un brīžam, pat sasprindzinot acis, bija grūti atšķirt, kur akmeņus ir kalušas cilvēku rokas un kur tos izrobojusi daba; korēs vēl bija samanāmi krāšņi kapiteļi, velves un arkas, un lepnas kolonādes. Ielejas iedzīvotāji, kuru valoda bija ļoti līdzīga grieķu mēlei, stāstīja, ka viņu pilsētu saucot par Bakanoru, bet tās, ko viņi redzot tur augšā, esot pirms tūkstoš gadiem celtas baznīcas, kad šajā zemē valdījis Aleksandrs, varens grieķu karalis, kas godājis kādu pravieti, kurš miris, piesists pie krusta. Vietējie ļaudis jau bija aizmirsuši, kā iespējams uzrāpties līdz dievnamiem, nedz arī zināja, kas vēl glabājas šo tempļu iekštelpās; viņi atzina par labāku godāt savus dievus (tā viņi teica: dievus un nevis Dievu To Kungu) kādā aplokā zem klajas debess, un šī laukuma vidū zemē bija iedzīts koka stabs, kam galā bija uzsprausts apzeltīts bifeļa galvaskauss.

Tieši todien viss ielejas miestiņš svinēja bēres, jo bija nomiris kāds jauns puisis, kuru visi bija mīlējuši. Līdzenā laukumā kalna piekājē tika rīkots mielasts, ar ēdieniem un dzērieniem apkrautie galdi bija izvietoti aplī, un vidū starp tiem bija novietots altāris, uz kura bija guldītas mirušā miesas. Arvien zemāk laizdamies, gaisā plašus lokus grieza ērgļi, grifi, kraukļi un citi plēsīgie putni, it kā arī tie būtu ielūgti piedalīties dzīrēs. Tērpies viscaur baltās drānās, mirušā tēvs piegāja pie līķa, ar āvu nocirta viņam galvu un nolika to uz zelta šķīvja. Tad senešali, arī ģērbušies baltā, sagrieza mirušā ķermeni mazos gabaliņos, un visi bēru viesi nāca un ņēma katrs pa gabalam un meta tos plēsoņu putniem, kas, lidojumā sagrābuši gaļu, laidās prom. Kāds paskaidroja Bodolīno, ka putni mirušo nogādā Paradīzē un ka šis rituāls esot daudz labāks par tiem, ko piekopj citas tautas, kas ļauj saviem mirušajiem satrūdēt zemē. Tad visi satupa pie galdiem un katrs iebaudīja pa kripatai no mirušā galvas, līdz atlika vien galvaskauss, tīrs un spožs, it kā būtu veidots no metāla, un no paura kaula tika pagatavots kauss, no kura visi līksmi dzēra, slavēdami aizgājēju.

Vēlāk viņi veselu nedēļu kūņojās pāri smilšu okeānam, kur smiltis cēlās kā milzīgi jūras viļņi, un šķita, ka zem kājām un zirgu pakaviem viss nerimtīgi plūst un kustas. Solomons, kurš jau bija cietis no jūras slimības, kad viņi bija kāpuši kuģī Gallipolē, arī šīs dienas pavadīja, mokoties nemitīgās vemšanas lēkmēs, taču neko daudz izvemt viņš nevarēja, jo visam viņu pulkam reti laimējās atrast ko ēdamu, labi vēl, ka viņi bija paņēmuši pietiekamus ūdens krājumus, pirms devās iekšā šajā smilšu klajā. Tieši tais dienās Abdulu sāka purināt drudža trīsas, kas pēc tam arvien biežāk un smagāk mocīja viņu visu ceļojuma laiku, viņš pat vairs nespēja dziedāt savas dziesmas, lai arī kā draugi viņu lūdzās, kad mēnesgaismā bija iekārtojušies uz naktsguļu.

Brīžam viņi virzījās uz priekšu visai raiti pāri zālainiem klajumiem, un, tā kā nevajadzēja cīnīties ar naidīgiem dabas elementiem, Borons un Ardzrouni uzsāka nebeidzamus strīdus par jautājumu, kas bija apsēdis viņus abus, proti, par tukšumu.

Borons piesauca savus ierastos argumentus: ja universā pastāvētu tukšums, tad nekas neradītu šķēršļus tam, lai aiz mūsu pasaules tukšumā varētu pastāvēt vēl citas pasaules un tā tālāk, un tā joprojām. Bet Ardzrouni viņam aizrādīja, ka viņš jauc universa tukšumu, par kuru vēl varētu pastrīdēties, ar tukšumu, kas rodas starptelpās starp daļiņām jeb korpuskulām. Kad Borons jautāja, kas ir šīs korpuskulas, viņa oponents atgādināja, ka daži senie grieķu filosofi un arī daudzi viedi arābu teologi, Kallama sekotāji jeb mutakallimūni, ir teikuši, ka nav pareizi domāt, ka ķermeņi ir veidoti no blīvas vielas. Visa pasaule, katra lieta, kas tajā atrodas, un arī mēs paši esam veidoti no sīkāk nesadalāmām daļiņām, kuras sauc par atomiem un kuras nemitīgi kustas, tā radot dzīvību. Šo daļiņu kustība ir cēlonis katrai dzimšanai un sairumam. Bet starp atomiem, tieši tāpēc, lai tie brīvi varētu kustēties, atrodas tukšums. Ja starp korpuskulām, kas veido ikvienu ķermeni, nebūtu tukšuma, tad neko nevarētu nedz sagriezt, nedz salauzt vai saplēst, nekas nespētu nedz uzsūkt ūdeni, nedz sasilt vai atdzist. Un kā gan barība izplatās pa mūsu ķermeni, ja ne ceļojot pa šīm tukšajām vietām starp daļiņām, kas mūs veido? Iedur adatu ar gaisu piepildītā pūslī, teica Ardzrouni, un gaiss no pūšļa sāk izplūst tikai tāpēc, ka adata kustoties palielina caurumu, ko tu esi izdūris. Bet kā gan iespējams, ka vienu mirkli adata atrodas pūslī, kas vēl ir pilns ar gaisu? Tāpēc, ka tā ir iespraukusies tukšumā starp gaisa korpuskulām.

Tavas korpuskulas ir tīrā ķecerība, un neviens tās nekad nav redzējis, izņemot tos tavus arābu kallomotēmumus vai kā tu viņus nosauci, atteica Borons. Kamēr adata iespraucas pūslī, nedaudz gaisa jau izplūst no pūšļa, atbrīvojot vietu adatai.

Nu tad ņem tukšu vēderainu krūku ar šauru kakliņu un iemērc to ūdenī ar kaklu uz leju. Ūdens krūkā neieplūst, jo tajā ir gaiss. Izsūc gaisu no krūkas, aizbāz kakliņu ar pirkstu, lai gaiss nevarētu iekļūt iekšā, un tad iemērc to trauku ūdenī, izvelc ārā pirkstu, un ūdens ieplūdīs tur, kur tu esi radījis tukšumu.

Ūdens kāpj augšup krūkā, jo daba rīkojas tā, lai nerastos tukšums. Tukšums ir pretdabisks, un, tā kā tas ir pretdabisks, dabā tas nemaz nevar pastāvēt.

Bet ūdens krūkā neieplūst vienā mirklī, tas kāpj augšup pakāpeniski. Tad saki man kas gan atrodas tajā krūkas daļā, ko vēl nav aizpildījis ūdens, ņemot vērā, ka gaisu no krūkas tu esi izsūcis?

Izsūkdams gaisu, tu patiesībā no krūkas esi izsūcis tikai auksto gaisu, kas kustas lēnām, bet tur iekšā ir palikusi daļa karstā gaisa, kas kustas daudz ātrāk. Ūdens ieplūst krūkā un izspiež no tās karsto gaisu.

Nu tad ņem krūku, kas ir pilna ar gaisu, un sasildi to, lai traukā iekšā būtu tikai karstais gaiss. Iegremdē krūku ūdenī ar kakliņu uz leju. Kaut arī krūkā ir tikai karstais gaiss, ūdens tajā neieplūst. Tātad gaisa karstumam ar to nav nekāda sakara.

Ak tā? Tad paņem to krūku vēlreiz un izurb tās vēderainajā apakšgalā caurumu. Iegremdē to ūdenī ar cauro galu. Ūdens krūkā neieplūst, jo tajā ir gaiss. Tad pieliec lūpas pie kakliņa, kas palicis laukā no ūdens, un izsūc ārā visu gaisu. Kamēr tu sūksi laukā gaisu, ūdens pamazām plūdīs iekšā pa apakšējo caurumu. Tad cieši aizbāz kakliņu, lai pa to nevarētu iekļūt gaiss, un izvelc krūku no ūdens. Un tu redzēsi, ka ūdens paliks krūkā un netecēs ārā pa apakšējo caurumu, jo daba negrib, lai rastos tukšums, pret kuru tā jūt nepatiku.

Otrajā gadījumā ūdens netek lejup tā paša iemesla dēļ, kāpēc pirmajā gadījumā tas plūda augšup, un ķermenis nevar veikt darbību, kas būtu pretēja iepriekšējai, ja nav saņēmis jaunu pamudinājumu. Un tagad paklausies vēl ko! Iedur adatu piepūstā pūslī, ļauj, lai viss gaiss izplūst laukā, pššš, un tūliņ aizlipini ciet adatas radīto caurumu. Tad saņem pūsli pirkstos aiz abām pretējām sieniņām un pastiep tā, kā tu vari pastiept ādu savas delnas virspusē. Un tu redzēsi, ka pūslis ieplešas. Kas atrodas pūslī, kura sieniņas tu esi iepletis? Tukšums.

Kurš ir teicis, ka pūšļa sienas patiešām atdalīsies viena no otras?

Izmēģini to pats!

Es nu to nedarīšu! Neesmu nekāds mehāniķis, es esmu filosofs un izdaru secinājumus, pamatojoties tikai uz pārdomām. Ja šajā gadījumā pūslis ieplešas, tad tāpēc, ka tajā ir poras un pa tām nedaudz gaisa tomēr iekļūst atpakaļ pēc tam, kad gaiss no pūšļa ir izlaists.

Ak tā? Pirmkārt, kas gan ir poras, ja ne tukšuma vietas? Un, otrkārt, kā gaiss, ja tu tam neesi uzspiedis kustību, pats var iekļūt pūslī? Un kāpēc pūslis nepiepūtās pats pēc tam, kad tu no tā izlaidi gaisu? Un kāpēc pūslis, kura sieniņās ir poras, neiztukšojas, kad tu to piepūstu un kārtīgi aizsietu saspied, tā pamudinādams uz kustību gaisu? Tāpēc, ka poras ir tukšas vietas, bet mazākas par gaisa korpuskulām.

Nu tad turpini spiest pūsli vēl stiprāk, un redzēsi, kas notiks. Un vēl tu vari piepūstu pūsli uz dažām stundām atstāt saulē, un tu redzēsi, ka tas pamazām pats saplok, jo siltums auksto gaisu pārveido par karsto gaisu, kas plūst daudz ātrāk.

Tad paņem krūku…

Ar vai bez cauruma?

Bez. Ieslīpi iegremdē krūku ūdenī. Tu redzēsi, kā, pamazām krūkā ieplūstot ūdenim, gaiss no tās plūst laukā, mezdams burbuļus, buļ, buļ, un tā pierādīdams, ka ir bijis šajā traukā. Tad ņem krūku, izlej no tās ūdeni un izsūc arī visu gaisu, aizbāz kakliņu ar īkšķi, atkal slīpi iegremdē krūku ūdenī un izvelc pirkstu no kakliņa. Ūdens ieplūdīs krūkā, bet nekādi burbuļi nebūs ne redzami, ne dzirdami. Tāpēc, ka krūkā būs bijis tukšums.

Tai brīdī viņu strīdu pārtrauca Dzejnieks, atgādinādams, ka Ardzrouni nevajadzētu atrauties no sava galvenā uzdevuma, lai viņš labāk meklējot ceļu, jo ar visiem šiem saviem buļ, buļ un ūdens krūkām viņš visiem uzdzinis vēl lielākas slāpes, un viņu pūšļi jau esot tukši, tāpēc tagad būtu prātīgāk doties pie kādas upes vai uz jebkuru citu vietu, kas būtu ūdeņiem bagātāka nekā šī.

Palaikam viņi saklaušināja arī kādas ziņas par Zosimu. Dažs bija viņu redzējis, dažs bija dzirdējis runājam par kādu vīru ar melnu bārdu, kurš esot taujājis pēc ceļa uz Priestera Jāņa zemi. Un mūsu draugi satraukti jautāja: Un ko jūs viņam atbildējāt? Bet tie gandrīz vienmēr atteica, ka esot melnbārdim paskaidrojuši, ka šajās zemēs visi zina, ka Priesteris Jānis mīt austrumos, bet vajadzīgi daudzi gadi, lai aizkļūtu līdz viņa valstībai.

Dzejnieks, dusmās kūsādams, teica, ka, spriežot pēc Svētā Viktora abatijā lasītajiem manuskriptiem, ceļojot pa šīm zemēm, būtu jāredz vieni vienīgi brīnumi, bet kur tad ir visas tās brīnumskaistās pilsētas ar dievnamiem, kuru jumti apjumti ar smaragdiem, sijas ir no tīra zelta, kolonnas ar melnkoka kapiteļiem, statujas izskatās kā dzīvas, bet zelta altāriem ir sešdesmit pakāpienu, un sienas ir mūrētas no tīra safīra, un iekštelpas kā lāpas apgaismo spoži vizuļojoši dārgakmeņi? Un kur ir kristāla kalni, dimantu upes, dārzi, kuros aug koki, no kuriem lāso dziedinoši balzāmi, kas smaržo tik jauki un spēcīgi, ka turienes vietējie iemītnieki pārtiek vienīgi no šiem aromātiem? Kur ir klosteri, kuros audzē košraibus pāvus, kuru gaļa nekad nebojājas, un to var ņemt līdzi tālos ceļojumos, jo pat karstā saulē tā nesasmokot saglabājas trīsdesmit un pat vairāk dienu? Un vēl avoti, kuru ūdens straume zibsnī kā zibens šautras, un, ja tādā avotā ielaiž kaltētu sālītu zivi, tā atdzīvojas un aizpeld prom, kas pierāda, ka tie ir mūžīgās jaunības avoti… Bet viņi pagaidām bija redzējuši tikai tuksnešus, sausumā izkaltušus krūmājus un akmeņu klajumus, kur pat nevarēja piesēst uz kāda bluķa, neapsvilinot pēcpusi; un vienīgās pilsētas, kas viņiem gadījās ceļā, bija vien nožēlojamu mājeļu blīvējumi, kur mitinājās atbaidoša skata ļautiņi, kā, piemēram, Kolandiofonta, kur viņi bija sastapuši artabantus cilvēkus, kas staigā četrrāpus kā aitas. Bet Jambutā, kur viņi cerēja atpūsties no saules izdedzinātajiem klajumiem, ko tikko bija šķērsojuši, un kur sievietes, kaut arī nebija skaistas, tomēr nebija arī pār mēru neglītas, tur viņi atklāja, ka sievietes ir pārlieku uzticīgas saviem lauleņiem un, lai nosargātu savu šķīstību, vagīnā nēsā indīgas čūskas un, ja viņas vismaz būtu par to brīdinājušas iepriekš, bet nē! viena izlikās, ka ir gatava atdoties Dzejniekam, un daudz netrūka, lai viņš visu atlikušo mūžu būtu bijis spiests atteikties no miesas priekiem, labi vēl, ka Dzejnieks laikus saklausīja šņācienu un parāvās nost. Pie Kataderses purviem viņi sastapa vīrus, kam pauri nokarājās līdz ceļgaliem, bet Nekuveranā redzēja cilvēkus, kas staigāja apkārt kaili kā meža zvēri un kopojās turpat ceļmalās kā suņi, un tēvs savienojās ar savu meitu, bet dēls ar māti. Tanā viņiem gadījās satikt antropofagus, kuri gan, par laimi, neklupa virsū svešzemniekiem, jo to gaļa viņiem riebās, un ēda tikai paši savus bērnus. Pie Arlonas upes viņi nokļuva kādā ciemā, kura iemītnieki dejoja ap elku tēlu un ar asiem nažiem sagraizīja savu miesu vienās brūcēs, tad elku tēlu iecēla ratos un vadāja pa ielām, un daudzi no vietējiem ar prieku metās zem ratu riteņiem, salauzīdamies līdz nāvei. Salibutā viņi jāja cauri mežam, ko bija apsēdušas blusas varžu lielumā, bet Karijamarijā viņi satika spalvainus ļaudis, kas nevis runāja, bet rēja, un pat Bodolīno nespēja saprast viņu valodu, un turienes sievietēm mutē rēgojās ilkņi kā mežacūkām, matu pinkas sniedzās līdz papēžiem un mugurpusē bija govs aste.

Šīs un citas briesmeklības viņi bija redzējuši, bet Austrumu brīnumus gan ne, it kā visi, kas tos aprakstījuši, būtu nelietīgi meļi.

Ardzrouni viņus lūdza paciesties viņš taču esot brīdinājis, ka pirms Paradīzes Dārza plešas ļoti mežonīga zeme. Dzejnieks atcirta, ka mežonīgās zemēs mīt mežonīgi un plēsīgi zvēri, bet tādus viņi, par laimi, vēl nav sastapuši, tātad mežonīgās zemes vēl ir priekšā; bet, ja tās, ko viņi bija redzējuši līdz šim, vēl neesot gana mežonīgas, tad nav grūti iztēloties, kādi jaukumi viņus gaida tālākajā ceļā. Abduls, kuru arvien smagāk mocīja drudzis, teica, ka viņa princese nekādi nevarot dzīvot šādās Dieva nolādētās vietās un ka varbūt viņi virzās uz nepareizo pusi. Bet man, protams, vairs nav spēka griezties atpakaļ, mani draugi, viņš vārgi piebilda. Domāju, ka es miršu pa ceļam uz laimi.

Pastāvi labāk klusu, tu pats neapjēdz, ko runā! viņam uzkliedza Dzejnieks. Mums caurām naktīm bija jāklausās, kā tu dziedi par savas neiespējamās mīlestības jaukumiem, nu, kad tu redzi, ka tava mīlestība ir kļuvusi tik neiespējama, ka neiespējamāka nemaz nav iespējama, tev vajadzētu justies kā septītajās debesīs! Bet Bodolīno parāva Dzejnieku aiz piedurknes un čukstēja, ka Abduls murgo un nevajag viņam sagādāt vēl lielākas ciešanas.

Vēl pēc nebeidzami ilga laika viņi nonāca Salopatanā, diezgan nožēlojamā miestā, kur vietējie ļaudis viņus sagaidīja ar lielu izbrīnu un pielieca pirkstus, kā cenzdamies viņus saskaitīt. Bija skaidrs, ka pilsētniekus pārsteidzis tieši tas, ka ceļinieku ir divpadsmit, un visi nometās ceļos, bet viens aizsteidzās pavēstīt šos jaunumus pārējiem pilsētas iemītniekiem. Un tad mūsu draugiem pretī iznāca tāds kā arhimandrīts, grieķiski dziedādams psalmus un rokās nesdams koka krustu (te tev nu bija rubīniem nosētie sudraba krusti, burkšķēja Dzejnieks), un viņš uzrunāja Bodolīno un teica, ka šajā novadā jau kopš seniem laikiem tiekot gaidīti atgriežamies svētie Austrumu Gudrie, kuri noteikti ir pieredzējuši tūkstošiem piedzīvojumu, kopš pirms tūkstoš un vēlreiz tūkstoš gadiem bija pielūguši Jēzus Bērniņu Bētlemē. Un arhimandrīts pat tieši noprasīja, vai viņi esot mājupceļā uz Priestera Jāņa zemi, lai atbrīvotu Priesteri no viņa ilgajām un nogurdinošajām rūpēm un atkal pārņemtu varu, kas viņiem reiz piederējusi pār tām Dieva svētītajām vietām.

Bodolīno klusībā gavilēja. Viņi vietējiem uzdeva daudz jautājumu par to, kas sagaidāms tālākajā ceļā, bet saprata, ka arī šejienieši īsti nezina, kur atrodas Priestera valstība, viņi tikai cieši ticēja, ka tā pastāv kaut kur austrumos. Turklāt pilsētnieki brīnījās, kāpēc Gudrie paši nevar sniegt kādas skaidrākas ziņas, ja jau tieši no Jāņa zemes viņi ir nākuši.

Svētie kungi, teica arhimandrīts, jūs, protams, neesat tādi kā tas bizantiešu mūks, kurš te bija iegriezies pirms kāda laika un taujāja pēc Priestera valstības, teikdams, ka gribot Priesterim atdot relikviju, kas viņam reiz esot tikusi nolaupīta. Tas cilvēks neizskatījās krietns un, bez šaubām, bija ķeceris kā jau visi grieķi tur jūras piekrastē -, jo viņš nemitīgi piesauca Svēto Jaunavu, Dieva māti, bet mūsu tēvs un patiesības gaismas avots Nestors mums ir mācījis, ka Marija bija tikai cilvēciskā Kristus māte. Kā gan var iztēloties Dievu, kas guļ autiņos, divus mēnešus vecu Dievu, krustā sistu Dievu? Tikai pagāni izdomā māti saviem dieviem!

Tas mūks patiešām bija nekrietns, viņu pārtrauca Dzejnieks, un jums jāzina, ka to relikviju viņš nozaga mums.

Lai Dievs viņu soda. Mēs viņam ļāvām turpināt ceļu, neko neteikdami par briesmām, kas viņu sagaida tālāk, un tāpēc viņš neko nezināja par Abhāziju, un lai Dievs viņu soda, iegrūžot šo nekrietneli tās zemes tumsībā. Un vēl viņš noteikti uzdursies kādai mantikorai un Bubuktoras melnajiem akmeņiem.

Mani draugi, pusčukstus teica Dzejnieks, šie ļaudis mums varētu pastāstīt daudz ko noderīgu, un viņi mums to atklātu tikai tāpēc, ka mēs esam Austrumu Gudrie; bet tieši tāpēc, ka mēs esam Austrumu Gudrie, viņi neredz vajadzību mums kaut ko stāstīt. Man tā vien šķiet, ka būs labāk, ja tūdaļ zudīsim prom no šejienes, citādi, ja ielaidīsimies vēl garākās sarunās, mēs drīz vien pateiksim ko galīgi greizu un viņi sapratīs, ka mēs nezinām to, ko vajadzētu zināt katram Austrumu Gudrajam. Un arī Kristītāja galvu mēs viņiem nevaram piedāvāt, jo es nespēju iztēloties Gudros, kuri nodarbojas ar simoniju. Laižamies ātrāk prom, jo, lai gan viņi noteikti ir krietni kristieši, tomēr nevienam nepatīk, ja kāds tevi krāpj kā pēdējo muļķi.

Tāpēc viņi steidza atvadīties un kā dāvanu saņēma pamatīgus pārtikas krājumus, un, prom jādami, prātoja, kas gan varētu būt šī Abhāzija, kuras tumsība esot tik bīstama.

Jau drīz vien viņi uzzināja, kas ir Bubuktoras melnie akmeņi. Tie bija redzami it visur Bubuktoras upes krastos un sēkļos. Daži nomadi, kurus viņi bija sastapuši pirms kāda laiciņa, bija skaidrojuši, ka ikviens, kas pieskaras melnajiem akmeņiem, kļūst tikpat melns kā šie oļi. Ardzrouni paziņoja, ka patiesībā tie noteikti ir ļoti vērtīgi akmeņi un satiktie klejotāji tos droši vien lasa un pārdod nez kādos tālos tirgos, bet šīs pasaciņas viņi stāsta, lai citiem nenāktu ne prātā vākt viņu upmalas dārgumus. Un Ardzrouni metās lasīt akmeņus un rādīja draugiem, kādi tie ir spoži un ūdens nogludināti. Taču, kamēr viņš runāja, viņa seja, kakls un plaukstas strauji pieņēma melnkoka krāsu; Ardzrouni atrāva vaļā kreklu, un arī krūtis bija melnas, viņš noāva apavus un redzēja, ka tāpat arī stilbi un pēdas ir ogļu melnumā.

Viņš kails iemetās upē, nira ūdenī, berza ādu ar upes dibenā pagrābtu granti… Bet neko darīt Ardzrouni bija kļuvis melns kā nakts, un šajā melnumā dzalkstīja vienīgi acu baltumi un zem melnās bārdas vīdēja sārtas lūpas.

Sākumā pārējie smējās, vai pie zemes krizdami, kamēr Ardzrouni lādēja viņu mātes; tad viņi centās nelaimīgo mierināt. Vai mēs gribam, lai mūs uzskata par Austrumu Gudrajiem? jautāja Bodolīno. Tad ziniet, ka vismaz viens no viņiem bija melns. Zvēru, ka melns ir viens no tiem trim, kas tagad atdusas Ķelnē. Nu mūsu pulks izskatīsies vēl pārliecinošāk. Solomons bija iecietīgāks un teica, ka esot dzirdējis par akmeņiem, kas maina ādas krāsu, bet tāpat esot atrodami pretlīdzekļi, un Ardzrouni kļūšot vēl baltāks, nekā bijis. Jā, jā, kad suņi ar astēm ries, ķiķināja Knauķis, un pārējiem bija jāsavalda nelaimes ķertais armēnis, kurš mēģināja viņam nokost ausi.

Kādā jaukā dienā viņi iejāja biezoknī, kur zaļoja daudz kuplu koku, kuru lapotnēs ienācās visdažādākie augļi, un cauri šim mežam tecēja upe, kuras ūdens bija balts kā piens. Biezoknī vietumis pavērās zaļas noras, kur auga palmas un vīnogulāji, pilni ar brīnišķīgiem ogu ķekariem, un katra oga bija vismaz citrona lielumā. Un vienā no šādiem skrajumiem bija ciemats vienkāršas, bet izturīgas mājeles, celtas no tīriem salmiem. No būdām iznāca cilvēki, kas bija kaili no galvas līdz papēžiem, un tikai dažiem vīriem bārda bija tik gara un kupla, ka aizsedza kaunumu, bet varēja manīt, ka bārda nav audzēta ar šādu nolūku. Sievietes nekautrējās rādīt krūtis un klēpi, tomēr šķita, ka viņas to dara pavisam šķīsti svešiniekiem viņas droši skatījās acīs, neraisīdamas nekādas neķītras domas.

Ciema iemītnieki runāja grieķiski un, laipni apsveicinādamies ar viesiem, teica, ka viņi esot gimnosofisti, proti, cilvēki, kuri, dzīvodami nevainīgā kailumā, izkopj viedumu un labvēlību. Cieminieki aicināja ceļotājus brīvi klejot pa šo meža ciemu un vakarā piedāvāja viņiem vakariņas, kurās galdā tika celti vienīgi tādi ēdieni, ko bija radījusi pati zeme. Bodolīno izjautāja vecāko no ciema vīriem, pret kuru pārējie izturējās ar īpašu cieņu. Bodolīno jautāja, kas viņiem pieder, un vecais vīrs atbildēja: Mums pieder zeme, koki, saule, mēness un zvaigznes. Kad esam izsalkuši, mēs plūcam un ēdam koku augļus, kas saskaņā ar saules un mēness gaitu izaug paši. Kad esam izslāpuši, mēs ejam pie upes un padzeramies. Mums katram ir viena sieviete, un, ievērojot mēness ciklu, katrs apaugļo savu biedreni, līdz viņa laiž pasaulē divus bērnus, un vienu no bērniem mēs dodam tēvam, bet otru mātei.

Bodolīno brīnījās, ka šeit nav redzējis ne svētnīcu, ne kapsētu, un vecais teica: Šī vieta, kur mēs mītam, ir arī mūsu kapsēta, te mēs nomirstam, rāmi aizmigdami nāves miegā. Zeme mūs rada, zeme mūs baro, un apakš zemes mēs guļam mūžīgajā miegā. Bet tu jautāji arī par svētnīcu. Mēs zinām, ka citās vietās tādas būvē, lai godinātu to, ko viņi sauc par visu lietu Radītāju. Bet mēs ticam, ka visas lietas ir radušās no charis, pašas no sevis tāpat, kā pašas sevi tās uztur, un taurenis apputeksnē puķi, kura izaugs un šo taureni baros.

Ja es pareizi saprotu, jūs cenšaties izplatīt savstarpēju cieņu un mīlestību, nenogalināt nedz dzīvniekus, nedz arī, protams, cilvēkus. Bet, balstoties uz kādiem baušļiem jūs tā dzīvojat?

Mēs tā dzīvojam tieši tāpēc, ka nepastāv neviens bauslis. Vienīgi ievērojot labestību un mācot to citiem, mēs varam sev līdzīgos mierināt par to, ka mums nav Tēva.

Bez Tēva nevar iztikt, Dzejnieks čukstēja Bodolīno, paskaties, par ko pārvērtās mūsu spēcīgā armija, kad nomira Frīdrihs. Šie te dzīvo un ar saviem daiktiem kuļ gaisu, bet par dzīvi viņiem nav nekādas saprašanas…

Boronu gan pārsteidza šī gudrība, un viņš sirmgalvim uzdeva daudz jautājumu.

Kā ir vairāk: dzīvo vai mirušo?

Mirušo ir vairāk, bet viņus vairs nevar saskaitīt. Tāpēc to, kurus varam redzēt, ir vairāk nekā to, kurus vairs nevaram saskatīt.

Kas ir spēcīgāks: dzīvība vai nāve?

Dzīvība, jo, kad saule aust, tās stari ir spēcīgāki un spožāki nekā tad, kad tā, blāvi spīdēdama, riet.

Kā ir vairāk: jūras vai zemes?

Zemes, jo arī jūra balstās uz zemes pamata.

Kas bija pirmā: diena vai nakts?

Nakts. Viss, kas piedzimst, vispirms izveidojas klēpja tumsā un tikai pēc tam iznāk gaismā.

Kura puse ir labāka: labā vai kreisā?

Labā. Jo arī saule lec labajā pusē un virzās pa savu debesu ceļu uz kreiso pusi, un sieviete bērnu vispirms liek pie labās krūts.

Kurš ir visplēsīgākais no zvēriem? iejautājās Dzejnieks.

Cilvēks.

Kāpēc?

Jautā to sev pašam. Arī tu esi plēsīgs zvērs, kas, varaskāres dzīts, grib atņemt dzīvību visiem citiem zvēriem.

Un tad Dzejnieks teica: Bet, ja visi būtu tādi kā jūs, tad pa jūru neviens nekuģotu, zeme paliktu neapstrādāta un nerastos varenas karaļvalstis, kuras piešķir kārtību un diženumu pasaulīgo lietu nožēlojamajam juceklim.

Un sirmgalvis atbildēja: Viss, ko tu minēji, noteikti ir liela laime, bet tā ir dibināta uz citu nelaimes, un to mēs nevēlamies.

Abduls jautāja, vai gimnosofisti zinot, kur dzīvo visskaistākā un vistālākā no visām princesēm. Tu viņu meklē? jautāja vecais, un Abduls atbildēja, ka jā. Vai tu viņu kādreiz esi redzējis? Un Abduls atbildēja, ka neesot gan. Vai tu viņu vēlies? Un Abduls atbildēja, ka to viņš nezinot. Tad vecais iegāja savā būdā un iznāca no tās ar metāla šķīvi, kas bija tā nogludināts un nospodrināts, ka viss apkārtējais tajā atspoguļojās kā skaidra ūdens virsmā. Sirmgalvis teica: Mēs reiz saņēmām šo spoguli kā dāvanu un nevarējām no tā atteikties, lai neapvainotu dāvinātāju. Bet neviens no mums nekad negribētu tajā ieskatīties, jo ieraudzītais varētu izraisīt tukšu lepnību par mūsu miesas skaistumu vai arī iedvest šausmas par kādu mūsu ķermeņa trūkumu, un tad mēs dzīvotu bailēs no citu nicinājuma. Varbūt tu šajā spogulī reiz ieraudzīsi to, ko meklēji.

Kad viņi jau laidās miegā, Boidi valgām acīm teica: Paliksim šeit.

Tas nu gan būtu labs skats, kad tu te dzīvotu pliks kā tārps! atcirta Dzejnieks.

Varbūt mēs vēlamies pārāk daudz, teica Rabi Solomons, bet nu jau mēs vairs nespējam to nevēlēties.

Nākamajā rītā viņi devās tālāk.

## 27  Bodolīno Abhāzijas tumsībā

Pametuši gimnosofistus, viņi klejoja ilgi, aizvien prātodami, kā sasniegt Sambationu tā, lai nebūtu jāšķērso briesmīgās vietas, kuras bija pieminējuši kailie filosofi. Taču velti. Viņi jāja pār līdzenumiem, cēlās pāri straujām upēm, rāpās pa stāvām kraujām, un Ardzrouni palaikam veica aprēķinus pēc savas Kosmas kartes un ziņoja, ka Tigra vai Eifrata, vai arī Ganga droši vien vairs nav tālu. Dzejnieks viņam uzšņāca, lai taču viņš, melnais mūdzis, labāk klusējot; bet Solomons mierināja Ardzrouni, galvodams, ka agrāk vai vēlāk viņš atkal kļūšot balts. Un tā vienmuļi ritēja dienas un mēneši.

Reiz viņi ierīkoja nometni pie kāda dīķa. Ūdens nebija īpaši dzidrs, tomēr tā bija pietiekami daudz, un zirgi varēja atdzerties. Viņi jau iekārtojās uz guļu, kad uzlēca mēness, un tā pirmajos staros viņi patumšā ieraudzīja dīvainu ņudzoņu. Tie bija neskaitāmi skorpioni, visi ar paslietiem astes dzeloņiem, un tie meklēja ūdeni, un skorpioniem sekoja vesela straume čūsku visdažādākajās krāsās: vienām bija sarkanas zvīņas, citām melnas un baltas, vēl citas mirdzēja kā zelts. Visapkārt skanēja baisma šņākšana, un varenas bailes viņus sagrāba. Viņi sastājās aplī, pavērsuši uz ārpusi paslietus zobenus, cenzdamies nonāvēt šos neradījumus, pirms tie paguvuši pierāpot pārāk tuvu viņu barjerai. Bet šķita, ka skorpionus un čūskas vairāk vilina ūdens, nevis cilvēki, un, remdējuši slāpes, tie pamazām nozuda, salīzdami spraugās starp akmeņiem.

Pusnaktī, kad viņi jau domāja, ka nu varēs mierīgi laisties miegā, parādījās citas čūskas, un katrai no tām bija divas vai trīs galvas un uz katras galvas pa sekstei. Ar savām zvīņām šie rāpuļi ievilka zemē dziļas rievas, tie līda, turot ieplestas briesmīgās rīkles, un katrā no tām šaudījās trīs mēles. Jau pa gabalu bija jūtama to smirdoņa, un šķita, ka čūskas no mēnesgaismā mirdzošajām acīm šļaksta indi tāpat, kā to dara baziliski… Viņi cīnījās veselu stundu, jo šie dzīvnieki bija daudz niknāki par iepriekšējiem un varbūt bija izsalkuši pēc gaļas. Kad daži rāpuļi bija nogalināti, pārējie metās virsū savu biedru līķiem un rija cik spēdami, aizmirsuši par cilvēkiem. Mūsu draugi jau bija pārliecināti, ka visas briesmas ir garām, kad uzradās krabji, vairāk par simtu, tos klāja krokodilu zvīņas, un to bruņas atsita zobenu cirtienus. Līdz beidzot Kolandrīno radās lieliska doma, ko viņam priekšā droši vien bija pačukstējis izmisums: viņš piegāja tuvāk vienam no krabjiem un spēcīgi iespēra tam pa pavēderi, un krabis apvēlās uz muguras un bezspēcīgā niknumā kustināja savas spīles. Nu viņi varēja krabjus aplenkt, apkraut ar žagariem un aizdedzināt. Vēlāk viņi atklāja, ka, izlobīti no čaulām, tie ir itin ēdami, un tā divas dienas viņiem bija krietni krājumi gaļas, kas gan bija salda un šķiedraina, tomēr laba un barojoša.

Un reiz viņi no tiesas sastapa bazilisku, un tas izskatījās tieši tāds, kādu to bija aprakstījuši daudzi nostāsti, neapšaubāmi patiesi. Bazilisks iznāca no klintsbluķa, sašķeldams akmeni, kā jau to bija vēstījis Plīnijs. Tā galva un nagi bija kā gailim, bet sekstes vietā sarkans izaugums kā kronis, acis dzeltenas un izvalbītas kā krupim, bet pārējais ķermenis kā čūskai. Bazilisks bija smaragdzaļš ar sudrabotiem lāsumiem un pirmajā acu uzmetienā pat šķita skaists, taču bija zināms, ka šī nezvēra elpa var noindēt gan dzīvnieku, gan cilvēku, un jau iztālēm varēja saost viņa derdzīgo smaku.

Netuvojieties viņam! iekliedzās Solomons. Un, galvenais, neskatieties viņam acīs, jo tām piemīt nāvējošs spēks! Bazilisks slīdēja uz viņu pusi, un smirdoņa kļuva vēl neciešamāka, līdz Bodolīno apķērās, ka tomēr ir paņēmiens, kā briesmoni nogalināt. Spoguli, spoguli! viņš uzsauca Abdulam. Tas viņam padeva metāla disku, ko bija saņēmis no gimnosofistiem. Bodolīno paņēma spoguli un, turēdams to izstieptā labajā rokā, kā vairogu pavērsa tieši pret bazilisku, bet ar kreiso roku viņš aizsedza acis, lai izvairītos no viņa skatiena, un mēģināja nezvēram tuvoties, skatoties tikai zem kājām. Viņš apstājās iepretī nezvēram un pastiepa spoguli tam vēl tuvāk. Spožā metāla atspulgu vilināts, bazilisks pacēla galvu un, dvesdams drausmīgi smirdošu elpu, pievērsa savas izvelbtās acis mirdzošajam diskam. Bet tūlīt viņš viscaur nodrebēja, samirkšķināja mēļos plakstiņus, baismīgi iebrēcās, nogāzās zemē un pagalam bija. Tad gan visi atcerējās, ka spogulis raida baziliskam atpakaļ gan viņa skatiena spēku, gan paša indīgo elpu un viņš kļūst par abu savu ieroču upuri.

Mēs jau esam nonākuši briesmoņu zemē, gauži apmierināts teica Dzejnieks. Karaliste ir arvien tuvāk. Un Bodolīno vairs nesaprata, vai Dzejnieks, runādams par "karalisti", vēl domā Priestera zemi vai pats savu nākotnes valstību.

Tā, vienu dienu sastapdami cilvēkrijējus hipopotamus, citu dienu atkal sikspārņus, kas bija lielāki par baložiem, viņi beidzot nonāca kalnu ieskautā ciemā, bet tālāk aiz kalniem pletās līdzenums, kur auga vien reti koki. Izskatījās, ka līdzenuma tuvāko malu sedz viegla migliņa, bet tālāk migla sabiezēja arvien blīvāka, līdz pakāpeniski pārtapa tumšā un necaurredzamā mākonī, bet pie apvāršņa stiepās kā viena vienīga melna josla, pret kuru spilgti izcēlās sarkanās saulrieta svēdras.

Ciema iedzīvotāji bija sirsnīgi, bet, lai iemācītos viņu valodu, ko veidoja tikai rīkles skaņas, Bodolīno bija nepieciešamas vairākas dienas. Visu šo laiku cieminieki gādāja par mūsu draugiem kā par mīļiem viesiem un baroja viņus ar kalnu zaķu gaļu, kuri lielā skaitā mājoja tuvējās klintīs. Kad beidzot bija iespējams saprasties, vietējie ļaudis teica, ka kalnu piekājē sākas plašais Abhāzijas novads, kuram piemīt šāda īpatnība: tas ir viens vienīgs neaptverami liels mūžamežs, kur vienmēr valda visdziļākā tumsa, taču ne tāda tumsa kā naktīs, kad gaismu dod vismaz zvaigžņotās debesis, nē, Abhāzijā valda piķa melna tumsa, kādu var sajust, tikai aizvērtām acīm stāvot dziļā pazemes alā. Un šajā bezgaismas novadā mīt abhāzieši, kuri tur jūtas pavisam labi, tāpat kā aklie, kuri dzīvo vietā, kur piedzimuši un uzauguši. Droši vien viņus tumsā vada dzirde un oža, taču to neviens skaidri nezināja, jo vēl neviens nebija uzdrošinājies turp doties.

Taujāti, vai ir iespējams turpināt ceļu uz austrumiem, nebrienot cauri šim mežam, vietējie atbildēja, ka jā, varot apiet apkārt Abhāzijai un tās biezoknim, taču, lai apmestu šādu līkumu, esot vajadzīgi vairāk nekā desmit gadi vismaz tā vēstot seni nostāsti -, jo tumšais mežs stiepjas simt un divpadsmit tūkstošu salamoc garumā; ceļinieki gan nekādi nevarēja saprast, cik garš ir viens salamoc, bet tas noteikti bija garāks pārjūdzi, stadiju un parasangu.

Viņi jau gandrīz zaudēja dūšu, bet tad Porčelli, kurš viņu pulkā allaž bija vismazrunīgākais, ieminējās Bodolīno, ka Frasketas vīri taču ir pieraduši staigāt caur miglas vāliem, tik bieziem, ka var griezt kaut ar nazi, un tāda migla bija ļaunāka par melnu tumsu, jo pelēkajā blīvā varēja saskatīt ceļamies formas, kas īstenībā nemaz nepastāvēja un tikai maldināja nogurušās acis, un tāpēc gājējs apstājās tur, kur būtu varējis iet uz priekšu, vai arī, noticējis māžiem, nogriezās no ceļa un iegāzās kādā aizā. Un ko tu dari mūspuses miglā? Porčelli prātoja. Tu vienkārši ej uz dullo, gar kokiem grābādamies un ar kāju ceļu taustīdams, palaizdamies uz septīto maņu, tāpat kā lido sikspārņi, kas ir galīgi akli; un tu pat nevari paļauties uz savu degunu, jo migla salien tev nāsīs un neko citu, izņemot miglu, tu nevari saost. Tātad, viņš secināja, ja tu esi pieradis staigāt miglā, tad pēc tam tumsa tev liksies gluži vai kā gaiša diena.

Citi alesandrieši tam piekrita, un tāpēc tika nolemts, ka Bodolīno un pieci viņa novadnieki vadīs visus pārējos, kuri piesies savus zirgus pie kāda no alesandriešu lopiņiem un, cerēdami uz visu to labāko, ļaus, lai viņus ved.

Sākumā viņi virzījās uz priekšu, ka prieks, jo krēsla patiešām līdzinājās dzimtās puses miglai, taču jau pēc dažām stundām viņi iekļuva piķa melnā tumsā. Ceļveži spicēja ausis, ieklausīdamies, kā čab un lūst zari, un brīžos, kad šādu troksni vairs nedzirdēja, sprieda, ka ir iznākuši kādā skrajumā. Piekalnes ciema iedzīvotāji bija teikuši, ka šajā mežā vienmēr pūš ļoti stiprs vējš, turklāt vienmēr no dienvidiem uz ziemeļiem, tāpēc Bodolīno ik pa laiciņam aplaizīja pirkstu un slēja to gaisā, lai sajustu, no kuras puses nāk pūsma, un tad griezās uz austrumiem.

Viņi nomanīja nakts iestāšanos, jo gaiss kļuva krietni vēsāks, tāpēc viņi nolēma apstāties un atpūsties, bezjēdzīgs lēmums, teica Dzejnieks, jo šādā vietā tikpat labi var gulēt arī pa dienu. Ardzrouni pievērsa viņu uzmanību tam, ka meža dzīvnieku rosīšanās noklust, tiklīdz kļūst aukstāks, un šie trokšņi un jo īpaši putnu dziesmas atkal ir saklausāmas, tikko nāk sajūtams pirmais rīta siltums. Tas liecināja, ka visas dzīvās radības Abhāzijā mēra dienas un naktis pēc aukstuma un siltuma mijas gluži kā pēc saules un mēness lēkta.

Daudzas dienas viņi nemanīja cilvēku klātieni. Kad beidzās pārtikas krājumi, viņi sataustīja kokus un izčamdīja tos zaru pa zaram, līdz atrada kādu augli, un tos viņi ēda, cerēdami, ka tie neizrādīsies indīgi. Bieži kāda augu valsts brīnuma kodīgā smarža pamudināja Bodolīno (kuram no visiem bija vissmalkākā oža) doties taisni uz priekšu vai nogriezties pa labi vai kreisi. Laikam ritot, viņi kļuva arvien manīgāki. Alerāmo Skakabaroci, sauktam par Knauķi, bija šaujamloks, un viņš to turēja uzvilktu, līdz priekšā samanīja kašņājamies kādu putnu, kas nebija nedz veikls lidonis, nedz skrējējs, līdzīgi kā mūsu vistas. Tad Knauķis raidīja bultu, un gandrīz vienmēr viņi, vadīdamies pēc ķērciena vai trakas spārnu kulšanas, notvēra medījumu, noplūca un cepa no žagariem sakrautā ugunskurā. Vispārsteidzošākais bija tas, ka, berzējot akmeņus, varēja uzšķilt uguni un aizdedzināt malku: liesma pacēlās, sarkana, kādai jau tai pienākas būt, taču tā neko neapgaismoja, pat ne ap ugunskuru sēdošo sejas, uguns mēles bez gaismas aprāvās tur, kur, uzdurts uz iesma, grozījās medījums.

Ūdeni atrast nebija grūti, jo visai bieži viņi saklausīja kāda avota vai strauta burbuļošanu. Viņi virzījās uz priekšu pavisam lēni un reiz atklāja, ka atkal ir nonākuši vietā, kur bijuši jau pirms divām dienām: čamdot zemi kāda strautiņa krastā, viņi uzdūrās savas iepriekšējās nometnes pēdām.

Beidzot bija jūtama abhāziešu klātbūtne. Vispirms viņi saklausīja balsis, tādus kā čukstus visapkārt mežā, un tās bija satrauktas, kaut arī pieklusinātas, balsis, it kā biezokņa iemītnieki cits citam rādītu šos negaidītos un nekad neredzētos vai, pareizāk, nekad nedzirdētos viesus. Dzejnieks skaļi iekliedzās, un balsis noklusa, bet zāles un lapu čabēšana liecināja, ka abhāzieši nobijušies bēg. Bet vēlāk viņi atgriezās un atsāka sačukstēties, aizvien vairāk brīnīdamies par šo iebrukumu.

Vienubrīd Dzejnieks juta, ka viņam pieskaras roka vai drīzāk spalvaina ķetna, viņš to strauji sagrāba, un atskanēja izbaiļu kliedziens. Dzejnieks atlaida savu kampienu, un abhāziešu balsis nedaudz attālinājās, it kā viņi būtu atkāpušies plašākā lokā, lai turētos drošā attālumā.

Vairākas dienas nekas nenotika. Ceļojums turpinājās, un abhāzieši viņus pavadīja; varbūt tie nebija tie paši, kas viņus bija ievērojuši pirmie, bet gan citi, kas bija saņēmuši brīdinājumu par ceļotāju tuvošanos. Un patiešām kādu nakti (vai tā bija nakts?) tālumā bija dzirdamas dobjas skaņas, it kā kāds sistu bungas vai rībinātu pa dobu koka stumbru. Dārdieni bija zemi un paklusi, tomēr pārskanēja visu apkārtni un varbūt pat aizskrēja jūdzēm tālu, un viņi saprata, ka ar šādu paņēmienu abhāzieši sazinās un no liela attāluma ziņo cits citam, kas notiek viņu mežā.

Pēc ilgāka laika viņi pierada pie šiem neredzamajiem pavadoņiem. Un tāpat viņi arvien vairāk aprada ar tumsu tā, ka Abduls, kurš visvairāk bija cietis no dzeldīgajiem saules stariem, teica, ka tagad jūtoties labāk un drudzis no viņa esot gandrīz atstājies, un viņš pat atgriezās pie savām dziesmām. Kādu vakaru (vai tas bija vakars?), kad viņi sildījās pie ugunskura, Abduls noraisīja no segliem savu mūzikas instrumentu un pēc ilgiem laikiem atkal dziedāja:

Gan noskumis, gan laimē ceru beidzot

pie savas mīļās nokļūt tālumā.

Vai lemts man viņu redzēt? Lai kurp steidzos,

es vienmēr esmu prom no viņas tālumā.

Man ceļš ir smags un mokas grūtas,

un nezināt nekad, ko liktens sūta.

Lai notiek Kunga prāts.

Es saku lūgšanā, ka priecīgs būšu

pie Dieva mīlestības tvēries tālumā.

Ja viņa vēlēs, es tur mieru gūšu

pie tās, lai arī viņa tālumā.

Un manās dziesmās skanēs maigas, smalkas jūtas,

ja varēšu es viņai līdzās būt.

Sirds ar saldmi dziesmā piepildās.

Abhāzieši, kas ap viņiem bez mitas bija sačukstējušies, tagad pieklusa. Meža iemītnieki klusēdami noklausījās Abdula dziesmu un tad mēģināja atbildēt: bija dzirdams, kā simtiem lūpu (vai tās bija lūpas?) vītero, vīvina un maigi svilpo kā mācīti strazdi, atkārtojot Abdula spēlēto melodiju. Tā viņi ar meža saimniekiem iemanījās saprasties bez vārdiem un nākamās naktis muzicēja pārmaiņus: vieni dziedāja, bet otri itin kā spēlēja stabules. Reiz Dzejnieks rupjā balsī uzņēma vienu no tām dziesmām, kuras Parīzē lika sarkt pat krogus meičām, un Bodolīno viņam piebalsoja. Abhāzieši neatbildēja, bet pēc ilga klusuma viens vai divi no viņiem atsāka klusi vīterot Abdula melodijas, kā vēlēdamies teikt, ka tās bijušas labas un tīkamas, bet pēdējā gan ne. Un tā abhāzieši apliecināja, sprieda Abduls, ka viņiem ir maiga sirds un ka viņi spēj atšķirt labu mūziku no sliktas.

Abduls, vienīgais, kuram bija dotas pilnvaras "sarunāties" ar abhāziešiem, jutās kā no jauna piedzimis. Mēs esam nonākuši maiguma valstībā, viņš teica, un tātad esam tuvu pie mana mērķa. Iesim, iesim tālāk. Nē, kā apburts atbildēja Boidi, kāpēc mēs nevarētu palikt šeit? Vai tad pasaulē ir kāda vel skaistāka vieta, kur neglīto, pat ja tas pastāv, nevar saskatīt?

Arī Bodolīno prātoja, ka pēc visa, ko viņš pieredzējis plašajā pasaulē, šīs ilgās, tumsā pavadītās dienas ļāvušas viņam izlīgt pašam ar sevi. Tumsā viņš gremdējās atmiņās, domāja par savu bērnību, par tēvu, par māti, par maigo un nelaimīgo Kolandrīnu. Kādu nakti (vai tā bija nakts? droši vien, jo abhāzieši klusēja, iegrimuši miegā) viņš, nekādi nespēdams aizmigt, piecēlās un taustīja koku lapotos zarus, it kā kaut ko meklēdams. Pēkšņi viņš atrada kādu augli, tas bija samtaini pūkains un tīkami smaržoja. Bodolīno augli noplūca un, tikko ielaidis tajā zobus, sajuta, ka viņu pārņem maigas skumjas, un viņš vairs nezināja, vai sapņo vai palicis nomodā.

Piepeši viņš ieraudzīja Kolandrīnu, pareizāk, sajuta viņu sev līdzās tik skaidri, it kā redzētu. Bodolīno, Bodolīno, viņa to sauca savā meitenīgajā balsī, neapstājies tur, kur esi, kaut arī viss šķiet tik skaists! Tev jādodas uz Priestera zemi, par kuru tu man stāstīji, un jāatdod Priesterim tas kauss, citādi kurš gan padarīs mūsu Bodolīneto Kolandrinučo par hercogu? Dari man to prieku! Te jau, protams, nav slikti, bet es pēc tevis ilgojos.

Kolandrīna, Kolandrīna! kliedza Bodolīno vai vismaz domāja, ka kliedz. Klusē, tu esi tikai rēgs, māņi, šī augļa auglis! Mirušie neatgriežas!

Parasti neatgriežas, atbildēja Kolandrīna, bet es ļoti lūdzos. Es teicu: galu galā jūs man atvēlējāt pavadīt kopā ar manu vīrieti tikai vienu vasaru, tikai īsu brīsniņu. Žēlojiet mani un dodiet vēl vienu mirkli, ja arī jums ir sirds krūtīs. Man jau te klājas labi, es redzu Svēto Jaunavu un visus svētos, bet man pietrūkst mana Bodolīno glāstu, no kuriem man skrēja šalkas pār kauliem. Man piešķīra tikai īsu brīdi, tikai vienam skūpstam. Bodolīno, nekavējies ceļa malā un nesaejies ar ceļmalas sievietēm, varbūt viņām ir arī visas tās sliktās slimības es pat nezinu, kā tādas sauc. Nekavējies, ej uz saules pusi!

Bodolīno sajuta maigu pieskārienu pie sava vaiga, un tai pašā mirklī viņa izgaisa. Viņš atguvās no šī pussnaudas sapņa un atlikušo nakts daļu gulēja mierīgi. No rīta viņš saviem biedriem teica, ka jāsteidzas tālāk.

Vēl pēc daudzām citām dienām viņi samanīja tālu balsnumu, pienaini bālganu blāvu. Tumsa pamazām atkal pārtapa biezā un blīvā miglā. Ceļinieki ievēroja, ka abhāzieši, kas visu laiku bija viņus pavadījuši, tagad ir apstājušies un izsvilpo atvadu sveicienus. Bija jūtams, ka tie stāv kādas noras malā, uz gaismas robežas, kuru šķērsot acīmredzot baidījās, un šķita, ka viņi māj sveikas, un no maigajām izsvilpotajām skaņām bija noprotams, ka abhāzieši smaida.

Izgājuši cauri miglas vāliem, viņi atkal ieraudzīja saules gaismu. Spozme viņus žilbināja, un Abdulu atkal sāka purināt drudža trīsas. Viņi bija domājuši, ka Abhāzijas tumsība ir pēdējais pārbaudījums un viņi tūlīt sasniegs savu ilgoto zemi, taču nu šīs maldīgās cerības vajadzēja atmest.

Acumirklī viņiem virs galvas lokus sāka mest putni ar cilvēku sejām, kuri klaigāja: Kāpēc mīdāt svešu zemi? Griezieties atpakaļ! Nav ļauts ielauzties Svētlaimīgo zemē! Griezieties apkārt un mīdiet zemi, kas jums tikusi dota! Dzejnieks teica, ka tā droši vien ir kāda burvestība, varbūt viens no paņēmieniem, kā tiek aizsargāta Priestera zeme, un viņš pārliecināja pārējos doties tālāk.

Pavadījuši vairākas dienas ceļā pāri akmeņu klājienam, kur neauga neviens zāles stiebrs, viņi ieraudzīja pretī nākam trīs zvērus. Viens no tiem noteikti bija kaķis uzmestu kūkumu, saboztu spalvu, un tā acis gailēja kā divas ogles. Otram zvēram bija lauvas galva, no kuras plūda nemitīgi rēcieni, rumpis kā kazai un pauti un bīstaklis kā pūķim, bet uz muguras nelabi blēja otra, ragiem rotāta galva. Astes vietā tam locījās čūska, kas šņākdama draudīgi slējās pretī cilvēkiem. Trešajam zvēram bija lauvas rumpis, skorpiona aste un galva gandrīz kā cilvēkam, ar gaiši zilām acīm un smalki veidotu degunu, bet ieplestajā mute gan augšā, gan apakšā vīdēja trīs rindas zobu, asu kā skuvekļi.

Vislielāko baiļumu viņiem, protams, iedvesa kaķis, zvērs, kurš kā visiem zināms ir Sātana vēstnesis un kuru mājās tur vienīgi nekromanti; un viņi zināja arī to, ka no katra nezvēra tu, cilvēks, vari aizstāvēties, bet no kaķa ne, jo tas, iekams tu esi paguvis izraut zobenu, ielec tev sejā un izskrāpē acis. Solomons purpināja, ka nevar gaidīt neko labu no dzīvnieka, kurš ne reizi nav pieminēts Grāmatu Grāmatā. Borons teica, ka otrs no zvēriem noteikti ir himera vienīgais radījums, kurš rūkdams varētu lidināties tukšumā, ja vien tāds pastāvētu, un lidojot nosūkt cilvēku domas. Arī par trešo zvēru nebija nekādu šaubu: Bodolīno skaidri redzēja, ka tā ir mantikora, kas nemaz neatšķiras no leikokroka, par kuru viņš kādreiz (cik sen tas bija?) rakstīja Beatrisei.

Trīs briesmoņi viņiem tuvojās: kaķis lunkaniem, mīkstiem soļiem, abi pārējie tikpat apņēmīgi, bet nedaudz lēnāk, jo tādiem trīsveidīgiem zvēriem ir grūti saskaņot savu tik atšķirīgo ķermeņa daļu kustības.

Pirmais rīkojās Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis, kurš ne mirkli nešķīrās no sava šaujamloka. Viņš ietrieca bultu kaķim tieši galvā, un tas pakrita zemē bez dzīvības. To redzot, himera palēca soli uz priekšu. Kutika no Kvarnjento, saukdams, ka mājās spējis padarīt rāmus pat buļļus, kam uznācis pārošanās trakums, drošsirdīgi traucās pretī himerai, gribēdams to nodurt, taču briesmonis negaidītā lēcienā uzmetās viņam virsū. Ieplētusi savu lauvas rīkli, himera jau grasījās pārkost Kutikām rīkli, kad piesteidzās Dzejnieks, Bodolīno un Kolandrīno un kapāja nezvēru ar zobeniem, līdz tas atlaida savu upuri un saļima pie zemes.

Tostarp uzbrukumā bija devusies mantikora. Tai pretī stājās Borons, Kiots, Boidi un Porčelli, kamēr Solomons to apmētāja ar akmeņiem, murminādams lāstus savā svētajā valodā; Ardzrouni kāpās atpakaļ, bailēs nomelnējis vēl vairāk, bet Abduls kā sastindzis gulēja zemē, un viņu mocīja visbriesmīgākās drudža trīsas. Šķita, ka mantikora izvērtē ienaidniekus, liekot lietā gan cilvēka, gan zvēra apdomu. Pārsteidzošā veiklībā tā izvairījās no vīriem, kas bija nostājušies cīņai, un, pirms vēl kāds bija paguvis viņu ievainot, mantikora jau bija uzklupusi Abdulam, kurš nespēja aizstāvēties. Ar saviem trīsrindu zobiem tā iekodās viņam plecā un neatlaidās pat tad, kad pārējie piesteidzās glābt savu draugu. Mantikora gaudoja zem zobenu cirtieniem, tomēr neatbrīvoja Abdulu no ciešā kampiena, un brūce viņa miesā vērās arvien platāka, un no tās straumēm plūda asinis. Beidzot briesmonis vairs nevarēja turēties pretī zobenu cirtieniem, ko pret viņu vērsa četri satracinātie pretinieki, un ar drausmīgu kaucienu izlaida dzīvību. Bet vēl bija jāpūlas labu brīdi, līdz no mantikoras žokļu tvēriena varēja atbrīvot Abdulu.

Šajā kaujā Kutikam bija ievainota roka, bet Solomons jau ņēmās to dziedēt ar kādu no savām ziedēm, teikdams, ka brūce esot tikai tāds nieks un drīz sadzīšot. Bet Abduls vārgi kunkstēja un strauji noasiņoja. Pārsieniet viņu! teica Bodolīno. Viņš jau tāpat ir novārdzināts un nedrīkst zaudēt asinis! Visi pūlējās apturēt viņa asiņu straumes, centās brūci aizbāzt un pārsiet ar savām drānām, bet mantikora bija iekodusies dziļi miesā, un varbūt tās zobi pat bija skāruši sirdi.

Abduls murgoja. Čukstēja, ka viņa princese esot pavisam tuvu un viņš nedrīkstot nomirt tieši šajā brīdī. Viņš lūdza, lai viņu pieceļ kājās, un pārējiem vajadzēja ar varu noturēt viņu guļus. Bija skaidrs, ka briesmonis brūcē iešļācis nez kādu indi.

Kā noticējis pats savu viltojumu īstumam, Ardzrouni izvilka no Abdula somas Kristītāja galvu, salauza zīmogu, izcēla no relikvārija galvaskausu un iespieda to mirējam rokās. Lūdzies, viņš teica, lūdzies par savas dvēseles pestīšanu!

Stulbenis! viņam nicīgi uzšņāca Dzejnieks. Pirmkārt, viņš tevi nemaz nedzird; otrkārt, kas zina, kā galva tā ir un kuros apgānītos kapos tu to esi pievācis.

Jebkura relikvija var stiprināt mirēja garu, atteica Ardzrouni.

Vēlu pēcpusdienā Abduls vairs neko neredzēja un jautāja, vai viņi ir atgriezušies Abhāzijas mežā. Sapratis, ka tuvojas svarīgākais mirklis, Bodolīno nolēma kā allaž tikai aiz labas sirds ķerties pie meliem.

Abdul, viņš teica, tu esi sasniedzis savu vēlmju piepildījumu. Tu esi nonācis vietā, pēc kuras tā ilgojies. Mantikora bija pēdējais pārbaudījums, kuru tev vajadzēja izturēt. Un, raugi, tava kundze stāv tavā priekšā. Uzzinājusi par tavu nelaimīgo mīlestību, viņa tūdaļ steidzās šurpu no svētlaimīgo zemes, kur viņa mājo, no šīs zemes vistālākajām robežām, jo viņu ir aizkustinājusi un sajūsminājusi tava uzticība.

Nē, vaidēja Abduls, tas nav iespējams. Vai tiešām viņa nāk pie manis, nevis es eju pie viņas? Kā gan es spēšu pieņemt tādu žēlastību un palikt dzīvs? Sakiet, lai viņa gaida! Es jūs lūdzu, pieceliet mani, lai varu kustēties un izrādīt viņai godu…

Esi mierīgs, mans draugs. Tā viņa ir nolēmusi, un tev jāpakļaujas viņas gribai. Atver acis, redzi, viņa noliecas pār tevi. Un, kamēr Abduls vēra vaļā smagos plakstus, Bodolīno nolika iepretī viņa jau aptumšotajām acīm gimnosofistu spoguli, kurā mirējs varbūt saskatīja sev pazīstamu vaibstu atblāzmu.

Es tevi redzu, ak, kundze, viņš tikko dzirdami dvesa, pirmo un pēdējo reizi. Es neticēju, ka esmu pelnījis šo laimi. Baidos, ka tu mani mīli un tas varētu remdēt manu kaislību… Ak, nē, princese, tagad tu man sniedz pārāk daudz! Kāpēc tu pieliecies, lai mani skūpstītu? Un viņš tuvināja drebošās lūpas spogulim. Ko es tagad jūtu? Sāpes par to, ka maniem meklējumiem pienācis gals, vai prieku par šo nepelnīto ieguvumu?

Es tevi mīlu, Abdul, un lai ar to ir gana, Bodolīno žēlsirdīgi čukstēja draugam ausī, un tas pasmaidīja un teica: Jā, tu mani mīli, un lai ar to ir gana. Vai tad pēc šī mirkļa es vienmēr neilgojos, kaut arī dzinu prom savas cerības, baiļodamies, ka šis mirklis patiešām var pienākt? Vai arī negribēju, lai šis mirklis pienāk, jo baiļojos, ka tas nebūs tāds, kā esmu cerējis? Bet tagad es vairs neko nevaru vēlēties. Cik tu esi skaista, mana princese, un cik sārtas ir tavas lūpas… Viņš ļāva viltotajam Kristītāja galvaskausam izripot no rokām, drebošiem pirkstiem satvēra spoguli un ar lūpām sniedzās tam pretī, taču nespēja aizsniegt spoguļa virsmu, kas bija aizmiglojusies no viņa elpas. Šodien mēs svinam līksmu nāvi, jo mirst manas ciešanas. Ak, maigā kundze, tu biji mana saule un mana gaisma, pavasaris iestājās tur, kur tu gāji, un maijā tu biji mēness, kas piepildīja manas naktis ar burvību. Uz brīdi viņš atguva skaidrāku apziņu un jautāja: Bet varbūt es tikai sapņoju?

Abdul, kas gan ir dzīve, ja ne vien gaistoša sapņa ēna? čukstēja Bodolīno, atgādinot viņam reiz paša dziedātās vārsmas.

Paldies, mana mīļotā, teica Abduls. Viņš saņēma pēdējos spēkus un, Bodolīno pieturot viņa galvu, trīsreiz noskūpstīja spoguli. Tad viņš atkrita atpakaļ, un viņa seju, kurā bija parādījies nāves bālums, apspīdēja aiz akmeņu klajuma rietošās saules stari.

Alesandrieši izraka kapu. Bodolīno, Dzejnieks, Borons un Kiots, kuri sēroja pēc drauga, ar kuru bija dalījušies visā kopš agras jaunības, ielaida mirušā miesas zemē, noguldīja viņam uz krūtīm mūzikas rīku, kas vairs nekad neskandēs dziesmas tālajai princesei, un apklāja viņa seju ar gimnosofistu spoguli.

Bodolīno pacēla aizripojušo galvaskausu un ielika to atpakaļ zeltītajā relikvārijā, tad aizgāja pēc sava drauga seglu somas, kurā atrada pergamenta tīstokli ar viņa dziesmām. Bodolīno jau gribēja likt somā arī šķirstu ar Kristītāja galvu, bet tad klusībā sāka prātot: Ja viņš, kā es ceru, nonāks Paradīzē, tad viņam šis galvaskauss nebūs vajadzīgs, jo tur viņš satiks pašu Kristītāju ar visu galvu un pārējām ķermeņa daļām. Un tur, Paradīzē, labāk nerādīties ar viltotām relikvijām. Šo paņemšu es, un, ja man kādreiz izdosies to pārdot, par saņemto naudu es viņam uzcelšu kārtīgu kapavietu vai vismaz uzstādīšu piemiņas plāksni kādā kristiešu baznīcā. Bodolīno aizvēra relikvāriju, sastiprināja kopā zīmoga puses, cik labi vien spēdams, un tad ielika galvu savā somā blakus otrai tādai pašai. Vienu mirkli viņu pārņēma šaubas, vai tik viņš neapzog mirušo, bet tad viņš nosprieda, ka būtībā relikvāriju tikai aizņemas un vēlāk šo parādu atdos citā veidolā. Katrā ziņā citiem viņš neko neteica. Salasījis somā visas pārējās Abdula mantas, viņš ielaida somu kapā.

Viņi aizbēra bedri un uz kapa kopiņas kā krustu iesprauda Abdula zobenu. Bodolīno, Dzejnieks, Borons un Kiots nometās uz ceļiem un aizlūdza, nedaudz nostāk Solomons klusi purpināja nez kādas litānijas, kādas nu šādos brīžos mēdz skaitīt jūdi. Pārējie turējās vairāk malā. Boidi itin kā gribēja teikt īsu kapa runu, bet tikai novilka: Nu jā…

Un iedomājieties tik, pirms dažām minūtēm viņš vēl bija kopā ar mums, noteica Porčelli.

Šodien esam te, bet rīt jau tur, teica Alerāmo Skakabaroci, saukts Knauķis.

Kas zina, kāpēc tieši viņš, prātoja Kutika.

Tas ir liktenis, secināja Kolandrīno, kurš, kaut arī jauns, bija jau ļoti gudrs.

## 28  Bodolīno šķērso Sambationu

Aleluja! pēc trīs dienas ilga ceļa iesaucās Nikēta. Redz, tur lejā ir Selimbrija, izrotāta ar trofejām! Un tā patiesi bija izrotāta ar trofejām, šī mazā pilsētiņa ar zemajām mājelēm un šaurajām, tukšajām ielām, jo kā viņi vēlāk uzzināja te tika svinēta kāda ercenģeļa vai svētā piemiņas diena. Pilsētiņas iemītnieki bija izgreznojuši arī augstu, baltu kolonnu, kas slējās laukmalē pie pašām miestiņa robežām, un Nikēta paskaidroja Bodolīno, ka šī staba galā pirms daudziem gadsimtiem mitinājies kāds eremīts, kurš savas dzīves laikā tā arī ne reizi vairs nav nokāpis zemē, un no staba gala šis svētais vīrs esot paveicis neskaitāmus brīnumus. Bet tāda kaluma vīri vairs neesot sastopami, un varbūt arī tas esot viens no impērijas sabrukuma cēloņiem.

Viņi tūlīt devās pie Nikētas uzticamā drauga, un tas, vārdā Teofilāts, vīrs jau krietni gados, viesmīlīgs un dzīvespriecīgs, viņus uzņēma sirsnīgā brāļa mīlestībā. Uzklausījis stāstu par ciemiņu pieredzētajām nelaimēm, Teofilāts kopā ar viņiem raudāja par izpostīto Konstantinopoli, tad izrādīja savu māju, kurā bija daudz brīvu istabu lielajam viesu pulkam. Un viņš tūlīt viesiem cēla priekšā jaunu vīnu un salātus ar olīvām un sieru. Tie, protams, nebija izsmalcināti ēdieni, pie kādiem bija pieradis Nikēta, taču šī laucinieciskā maltīte bija pietiekami laba, lai varētu aizmirst ceļā pieredzētās grūtības un tālumā pamestās mājas.

Dažas dienas sēdiet klusu un nerādieties ārā, piekodināja Teofilāts. Te jau ir ieradušies daudzi bēgļi no Konstantinopoles, un mūsu ļaudis jau nekad nav sapratušies ar tiem no galvaspilsētas. Tagad jūs te diedelējat ubagdāvanas, bet vēl nesen bijāt uzpūtīgi kā pūšļi, tā viņi saka. Un pārdod atnācējiem maizi zelta svarā. Bet tā nav vienīgā nelaime. Arī šeit jau pirms kāda laika ir ieradušies piligrimi. Viņi bija nekaunīgi un augstprātīgi jau agrāk, un varat iedomāties, kādi viņi ir kļuvuši tagad, kopš uzzinājuši, ka Konstantinopole pieder viņiem un viens no viņu vadoņiem kļūs par basileju. Viņi staigā apkārt, saģērbušies greznās svētku drānās, ko nolaupījuši mūsu augstākajiem ierēdņiem, bet baznīcās nozagtās mitras šie liek galvā saviem zirgiem. Un viņi dzied mūsu garīgās dziesmas pašizdomātā grieķu valodā, iepinot tajās nez kādus neķītrus vārdus paši savā mēlē, un mūsu svētajos ceremoniju traukos viņi vāra ēdienu, un savas maukas viņi vadā apkārt izrotātas kā smalkas dāmas. Gan jau arī šīs bēdas būs garām, b