# Doriana Greja ģīmetne

Oskars Vailds

Oskars Vailds

Doriana Greja ģīmetne

Romāns

Vienīgais O. Vailda publicētais romāns. Pirmoreiz publicēts 1890 gadā.  Publikācija Anglijas sabiedrībā izraisīja skandālu. Visa anglijas kritika novērtēja šo romānu kā amorālu, bet daži kritiķi pieprasīja tā aizliegšanu un autora tiesāšanu un sodīšanu. Vaildam inkriminēja sabiedriskās morāles aizskaršanu. Parastie lasītāji uzņēma ar sajūsmu. Pēc žanra - filosofisks romāns uzrakstīts dekadentisma stilā.

Interesanti, ka sižets sasaucas ar leģendu par Faustu.

Dorianā Grejā - romāna galvenajā varonī jaušamas Fausta rakstura iezīmes. Mefistofeļa lomā ir lords Henrijs, tieši viņš visā romāna darbības laikā valdzina Dorianu ar hedonisma idejām pārvēršot nevainīgo un talantīgo jaunieti samaitātā briesmonī. Margaritas lomā ir Sibilla Veina bet jaunais Valentīns - Džeimss Veins. Dorians saņem mūžīgo jaunību tāpat kā Fausts.

(Hedonisms (grieķu: hēdonē - bauda) - ētikas virziens, kas atzīst baudu par cilvēka darbības pamatmotīvu, galveno virzītājspēku, uzvedības kritēriju.)

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Tulkojis Jānis Ezeriņš Mākslinieks Gunvalds Elers

©Tulkojums latviešu valodā, ilustrācijas «Liesma», 1976

izdevniecība Liesma Rīga 1976

Oskars Vailds Doriana Greja ģīmetne

.


.

## PRIEKŠVĀRDI

Mākslinieks ir daiļuma radītājs. Atklāt sevi un apslēpt mākslinieku - tāds ir mākslas nolūks. Kritiķis ir tas, kas jaunā veidā, vai ar jauniem līdzekļiem spēj sniegt savu iespaidu no daiļā. Gan augstākā gan zemākā kritikas forma ir viens no autobiogrāfijas veidiem. Tie kas skaistumā redz ļaunumu ir samaitāti, turklāt samaitātība nedara tos pievilcīgus. Tas ir liels trūkums. Tie kas skaistumā spēj saskatīt tā augsto sūtību, ir kulturāli. Tie var cerēt.

Taču izredzētie ir tie kas skaistumā redz vienīgi skaistumu. Nav tikumīgu un netikumīgu grāmatu ir tikai labi vai slikti uzrakstītas grāmatas. Tas ir viss.

Deviņpadsmitā gadsimta naids pret reālismu - Kalibana niknums, jo viņš spogulī ieraudzījis pats sevi.

Deviņpadsmitā gadsimta naids pret romantismu - Kalibana niknums, jo viņš spogulī nevar ieraudzīt savu attēlu. Cilvēka tikumiskā dzīve - viens no mākslinieka daiļrades tematiem. Mākslas ētika - nepilnīgu līdzekļu pilnīga pielietošana.

Mākslinieks necenšas kaut ko pierādīt. Pierādīt taču var pat neapstrīdamas patiesības.

Mākslinieks nav moralizētājs šāda tieksme rada nepiedodamu stila manierību.

Nepiedēvējiet māksliniekam neveselīgas noslieces. Viņš drīkst attēlot visu. Doma un vārds - māslinieka līdzekļi. Tikums un netikums - viņa daiļrades materiāls.

No formas viedokļa mākslas pirmveids ir mūzika. No jūtu viedokļa - aktiera tēlojums.

Katra māksla vienlaikus ir virspusēja un simboliska. Kas mākslā cenšas saskatīt kaut ko vairāk par virspusējību, tas riskē. Kas mākslā atklāj simbolus arī tas riskē. Patiesībā māksla ir spogulis, kas atspoguļo nevis dzīvi bet to kas tajā spoguļojas.

Ieskatu dažādība par mākslas darbu parāda, ka tajā ir kaut kas jauns, sarežģīts un nozīmīgs.

Ja kritiķi strīdas, tas nozīmē, ka mākslinieks ir uzticīgs pats sev. Var cilvēkam piedot, ja viņš dara kaut ko lietderīgu, bet nav sajūsmināts par to. Toties vienīgais attaisnojums cilvēkam, kas rada kaut ko nelietderīgu, ir sajūisma par savu mākslas darbu.

Jebkura māksla ir pilnīgi nelietderīga.

Oskars Vailds

.

## 1 NODAĻA

Mākslinieka darbnīca bija pilna rožu aroma, un, kad vieglais vasaras vējš ielidoja dārza kokos, pa atvērtajām durvīm kopā ar rožu dvesmu ieplūda smaga ceriņziedu smarža. Uz persiešu pārklājiem dīvāna stūri zvilnēja lords Henrijs Votons, smēķēdams pa paradumam neskaitāmas cigaretes; no turienes viņš varēja redzēt medus saldos, dzeltenīgi vizuļojošos gobu ziedus, kuru liesmaino skaistumu tikko spēja noturēt tievie zari. Sur tur uz zida aizkariem pār lielo logu pazibēja fantastiskas lidojošu putnu ēnas; lords Votons iedomājās dzeltenbālos japāņu māksliniekus, kuri nekustīgajā mākslā pūlas attēlot ātrumu un kustības. īdzīgā bišu dūka darīja klusumu vēl vairāk nomācošu; bites lodāja caur biezo, nenopļauto zāli vai vienmulīgi lidoja ap sausserža zeltainajām putekšņu bārkstīm. Dobjā Londonas rūka līdzinājās tālu ērģeļu zemākajām skaņām.

Istabas vidu uz molberta slējās apburoši skaista jaunekļa ģīmetne, un pie tās nelielā attālumā sēdēja pats mākslinieks — Bazils Holvards, kura nejaušā nozušana pirms pāris gadiem sacēla lielu troksni sabiedrībā un deva iemeslu daudzām dīvainām valodām.

Kad Holvards ieskatījās skaistajos, dzīvajos vaibstos, kas tik lieliski atspulga mākslas spogulī, tīkams smaids pārslīdēja pār viņa seju un it kā palika tur kavējamies. Piepeši viņš uztrūkās kājās, aizvēra acis un aizspieda ar pirkstiem plakstus, it kā kādu skaistu sapni aizturēt gribēdams, no kura uzmosties viņam bija bail.

— Tas ir jūsu labākais darbs, Bazil, labākais, kādu jūs jebkad esat uzgleznojis, — gurdeni sacīja lords Henrijs. — Nākamgad jums katrā ziņā tas jānosūta uz Grosvenoru. Akadēmija ir pārāk liela un vulgāra. Cik esmu tajā bijis, tur vienmēr ir tik daudz laužu, ka nav iespējams apskatīt gleznas, un tas ir briesmīgi, vai arī tik daudz gleznu, ka nav iespējams apskatīt ļaudis, un tas ir vēl briesmīgāk. Grosvenora tiešām ir vienīgā vieta.

—   Es to nekur nedomāju sūtīt, — atbildēja Bazils, atmezdams galvu ar to neparasto žestu, kas aizvien radīja jautrību senajos Oksfordas biedros. — Nē, es to nekur nedomāju sūtīt.

Lords Henrijs pacēla acis un izbrīnījies paskatījās viņā caur vieglajiem dūmu miglājiem, kuri fantastiskos mutuļos vijās augšup no opija piesātinātās cigaretes.

—   Jūs nekur nedomājat to sūtīt? Mīļais draugs, kāpēc tā? Kāds tam iemesls? Cik neizprotami gan ir mākslinieki! Tie dara visu, lai iegūtu popularitāti, bet, tiklīdz tā sasniegta, tūlīt vēlas tikt no tās vaļā. Tomēr tas ir muļķīgi! Slikti, ja par jums runā, taču vēl sliktāk — ja nerunā nemaz. Sī ģīmetne jūs paceltu pāri visiem Anglijas jaunajiem māksliniekiem, jūs apskaustu pat vecie, ja tikai viņi vēl spējīgi pārdzīvot kādas jūtas.

—   Es zinu, jūs smiesieties par mani, — Bazils Holvards atbildēja. — Bet, taisnību sakot, šo gleznojumu es nevaru izstādīt. Pārāk daudz pats sevi esmu tajā ielicis.

Lords Henrijs izstiepa garās kājas un sāka smieties.

—   Jā, es zināju, ka jūs smiesieties. Tomēr tā tas ir.

—   Pārāk daudz sevi tajā ielicis? Ticiet, Bazil, es nezināju, ka jūs esat tik iedomīgs! Es neredzu ne mazākās līdzības starp jums — jums taču ir skarba, enerģiska seja — un šo jauno Adonīdu, kas it kā no ziloņkaula un rožu lapām veidots! Jā, mans mīļais Bazil, viņš ir Narciss, bet jūs… Protams, jums ir gudra sejas izteiksme, bet skaistums, īstais skaistums beidzas tur, kur sākas gudra izteiksme. Prāts pats par sevi jau ir kroplība, tas bojā katras sejas harmoniju. Tiklīdz cilvēks apsēžas un sāk domāt, viņam uzreiz rodas liels deguns vai piere, vai vēl kaut kas cits tikpat riebīgs. Apskatiet visus ievērojamos vīrus — no kādas profesijas vien vēlaties! Cik viņi pārsteidzoši neglīti! Protams, izņemot garīdzniekus. Bet tie jau nemaz nedomā. Astoņdesmit gadus vecs bīskaps atkārto to pašu, ko iemācījies astoņpadsmit gadu vecumā, un tāpēc arī viņam tāds pats patīkams izskats. Jūsu noslēpumainais jaunais draugs, kura vārdu nekad neesat minējis, lai gan viņa ģīmetne mani tā apbūra, — viņš nekad nedomā. Esmu par to pilnigi pārliecināts. Viņš ir skaista bezsmadzeņu lietiņa, kādu labi turēt pie sevis ziemā, kad nav ziedu, uz kuriem skatīties, un vasarā, kad nepieciešams kāds, kas atvēsina prātu. Neglaimojiet sev, Bazil, jūs nepavisam neesat viņam līdzīgs.

—   Jūs mani nesaprotat, Henrij. Taisnība, es neesmu tāds kā viņš. Es ļoti labi to zinu. Un tas man nepavisam nepatiktu, ja es būtu viņam līdzīgs. Jūs raustāt plecus? Tomēr tā ir taisnība. Ir kaut kas liktenīgs katrā fiziskā un garīgā pārākumā — tas pats liktenis, kas, cik redzams, cauri visai vēsturei seko karaļu drebošajiem soļiem. Labāk ne ar ko neatšķirties no saviem līdzcilvēkiem. Trulie un neglītie gūst pārsvaru šai pasaulē. Tie mierīgi sēž un noraugās, kā citi spēlē. Lai arī viņiem svešas uzvaras, toties viņi ir glābti no zaudējumiem. Viņi dzīvo tā, kā mums visiem vajadzētu dzīvot, — neuztraucami, vienaldzīgi un bez rūpēm. Viņi negrūž postā citus un arī paši netiek pazudināti. Par jūsu stāvokli un bagātibu, Henrij, par manu prātu, lai tas būtu kāds būdams, par manu mākslu, lai ko tā vērta, par Doriana Greja skaistumu — par visām šīm dievu balvām mums kādreiz būs jāsamaksā ar ciešanām, dziļām ciešanām.

—  Dorians Grejs? Vai tāds ir viņa vārds? — jautāja lords Henrijs, piecēlās un devās pie Bazila Holvarda.

—   Jā, tā viņu sauc. Es negribēju jums to sacīt.

—   Kāpēc ne?

—   Ak, es to nevaru izskaidrot! Ja kādu bezgalīgi mīlu, nekad viņa vārdu citiem nesaku. Ar to it kā daļa no viņa paša tiek atdota. Jūs zināt, kā man patīk noslēpumainība. Tā ir vienīgā, kas mūsu tagadējo dzīvi spēj darīt brīnišķu un neizprotamu. Pati vienkāršākā lieta top skaista, ja to slēpj. Pilsētu atstājot, nekad es saviem tuviniekiem nesaku, uz kurieni aizbraucu. Citādi atņemtu sev katru patiku aizbraukt. Kāds dīvains ieradums, bet dzīvē tas vieš tik daudz poēzijas! Jūs, protams, to sauksiet par muļķību?

—   Nebūt ne, — atbildēja Henrijs. — Nebūt ne, mans draugs. Jūs, liekas, aizmirstat, ka es esmu precējies, bet vienīgais laulības jaukums tiešām ir tikai tas, ka tai seko melīga dzīve, kas nepieciešama abām pusēm. Es nekad nezinu, kur ir mana sieva, un mana sieva nezina, ko daru es. Kad mēs satiekamies — dažreiz tas nejauši atgadās viesos pie kopēja pusdienu galda vai arī kad ierodamies pie hercoga —, mēs tad visnopietnākām sejām stāstām viens otram visneticamākās lietas. Mana sieva to māk daudz labāk nekā es. Viņa nekad nesajauc skaitļus, turpretī es — vienmēr. Bet, ja viņa ari kaut ko uzzina par mani, nekad netaisa traci. Dažreiz es to pat ļoti vēlētos, taču viņa tikai smejas par mani.

—  Es neciešu šo jūsu paņēmienu runās par savu laulību, Henrij, — sacīja Bazils Holvards, atsvabinādamies no viņa rokas un iedams uz dārza durvīm. — Esmu pārliecināts, ka jūs patiesībā esat priekšzīmīgs vīrs, tikai ļoti kaunaties no savas tikumības. Jūs esat liels savādnieks. Nekad jūs neizrunājat neviena tikumīga vārda, bet nekad nedarāt kaut ko netikumīgu. Jūsu cinisms ir tikai poza.

—  Būt dabiskam — lūk, poza, kas kaitina visvairāk! — smiedamies izsaucās lords Henrijs. Abi iegāja dārzā un apsēdās uz gara bambusniedru sola kupla lauru koka ēnā. Saules stari laistījās it kā nospodrinātajās lapās. Zālē trīsuļoja baltās margrietiņas. Krietnu bridi abi klusēja.

Tad lords Henrijs izvilka pulksteni. — Man driz būs jāiet, — viņš klusi nosacīja, — bet, pirms aizeju, es gribu, lai jūs atbildat uz manu neseno jautājumu.

Kādu jautājumu? — vaicāja Bazils, cieši lejup vērdamies.

—   Jūs to skaidri zināt.

—   Nē, es nezinu, Henrij.

—   Nu labi, es pateikšu.

—   Lūdzams, nesakiet.

—       Nē, es sacišu. Es veļos, lai jūs paskaidrojat, kāpēc negribat izstādit Doriana Greja ģīmetni. Es gribu zināt isto iemeslu.

—   Es jums to jau teicu.

—       Nē, jūs to neesat teicis. Jūs minējāt, ka šai ģīmetnē ir daudz kas no jums paša. Bet tas taču ir bērnišķi.

—       Henrij, — sacija Bazils Holvards, cieši lūkodamies viņam sejā, — katrs sajūsmas gleznojums ir paša mākslinieka ģīmetne. Pozētājs — tikai nejaušība, tikai iemesls. Nevis viņu mākslinieks rāda uz audekla, bet drīzāk gan pats sevi. Savu dvēseles noslēpumu es neizstādīšu.

Lords Henrijs iesmējās.

—   Ko tas lai nozīmē? — viņš vaicāja.

—       Es jums to pateikšu, — atbildēja Holvards, bet tāds kā mulsums iegūla viņa sejā.

—   Es gaidu, Bazil, — turpināja draugs un pavērās viņa.

—       Patiesībā te ir maz, ko teikt, Henrij, — jaunais mākslinieks atbildēja. — Es baidos, ka jums būs grūti to saprast. Un diezin vai jūs tam noticēsiet.

Lords Henrijs atkal iesmējās; pieliecies viņš norāva mārpuķīti un aplūkoja sārto ziediņu.

—       Es esmu pārliecināts, ka sapratīšu, — viņš atbildēja, pētīdams zeltaino ziedkausiņu. — Es ticu visam, ja tikai tas izklausās pilnīgi neticami.

Vējš nopurināja baltas pārslas no ziedošajiem kokiem; smagie ceriņziedi zvaigžņotiem ķekariem sašūpojās rāmajā gaisā. Zālē čirkstēja sienāzitis, un garām aizlidoja tumša, gara, brūnspārnota spāre. Lords Henrijs it kā sadzirdēja Bazila Holvarda sirds pukstus; viņš klusēja un gaidīja, kas notiks tālāk.

—       Jā, tas ir neticami, — rūgti atkārtoja Holvards, — neticami pat man pašam. Es zinu, ko tas nozīmē. Lūk, kā tas bija. Pirms diviem mēnešiem es ierados pie lēdijas Brendonas. Jūs taču zināt, ka mums, māksliniekiem, reižu reizēm jāparādās sabiedrībā, jāatgādina publikai, ka neesam nekādi mežoņi. Kā jūs pats reiz sacījāt, frakā ar baltu kaklasaiti ikviens — pat biržas māklers — spēj iegūt civilizēta cilvēka reputāciju. Veselas desmit minūtes es biju nopļāpājis ar grezni ģērbtām, titulētām atraitnēm un garlaicīgiem akadēmiķiem, kad piepeši samanīju, ka uz mani kāds skatās. Es pagriezos un pirmo reizi ieraudzīju Dorianu Greju. Kad mūsu acis sastapās, es jutu, ka nobālu. Mani pārņēma dīvaina baiļu sajūta. Es sapratu, ka esmu saticis vaigu vaigā kādu, kas ar savu valdzinošo personību spēj pārkausēt visu manu būtni, manu dzīvi, manu mākslu, ja tikai es viņam ļaujos. Es nekad neesmu jutis vajadzību, lai uz mani darītu iespaidu no ārienes. Jūs pats, Henrij, zināt, cik patstāvīgs esmu pēc dabas. Tēvs mani gribēja nodot karadienestā. Es uzstājos par Oksfordu. Tad tēvs mani piespieda ierakstīties Midltemplī. Bet, pirms biju noturējis pusduci pusdienu, es atteicos no advokatūras un izsacīju negrozāmu vēlēšanos tapt par mākslinieku. Es vienmēr esmu bijis kungs pār sevi — vismaz līdz tam laikam, kad satiku Dorianu Greju. Tad… Bet es nezinu, kā lai jums to izskaidroju. Kaut kas, likās, man teica, ka ēsmu kādas briesmīgas dzīves pārmaiņas priekšvakarā. Bija dīvaina nojauta, ka liktenis man gatavo izmeklētus priekus un izmeklētas ciešanas. Es zināju, ka pietiek parunāt ar Dorianu Greju, lai pilnīgi nokļūtu viņa varā, un zināju arī, ka nedrīkstu runāt ar viņu. Es jutu bailes un apgriezos, lai izietu no istabas. Nevis sirdsapziņa mani skubināja tā darit, bet bailība. Es neuzticējos sev, jo taisījos bēgt.

—  Sirdsapziņa un bailība patiesībā ir viens un tas pats, Bazil. Sirdsapziņa ir tikai firmas nosaukums. Tas ir viss.

—   Es tā nedomāju, Henrij. Tomēr, lai kāds bija šis iekšējais skubinājums — varbūt tas bija mans lepnums, jo lepns vienmēr esmu bijis, — es tomēr devos uz durvīm. Tur, protams, es sastapu misis Brendonu. «Ceru, ka jūs tik agri nedomājat par bēgšanu, mister Holvard?» Viņa iezviedzās. Jūs taču pazistat viņas griezīgo balsi?

—   Jā, viņa ir pāvs caur un cauri, tikai skaistumā tam nelīdzinās, — sacīja lords Henrijs, gariem, nervoziem pirkstiem siki saplucinot baltos mārziedus.

—   Es nespēju no viņas atkratīties. Si lēdija veda mani pie viņu gaišībām — kungiem zvaigznēs un ordeņos, pie vecenēm milzīgās parūkās un ērgļotiem deguniem. Viņa runāja ar mani kā ar vecu draugu. Tikai vienu reizi līdz šim biju viņu sastapis, bet viņai bija ienācis prātā padarīt mani par slavenību. Cik atceros, toreiz kādai manai gleznai bija nelieli panākumi; par to vismaz skandināja lētās avīzes, bet deviņpadsmitajā gadsimtā tā ir nemirstības mēraukla. Nejauši es atrados aci pret aci ar šo jauno cilvēku, kura personība mani tā satrauca. Mēs stāvējām loti tuvu, gandrīz saskārāmies. Mūsu acis satikās. Tā bija neprātība no manas puses, bet es lūdzu lēdiju Brendonu mūs iepazīstināt. Varbūt galu galā tas nemaz nebija tik neprātīgi. Bet tas bija neizbēgami. Pat neiepazīstināti mēs tomēr sāktu runāt. Esmu par to pārliecināts. Dorians pēc tam teica man to pašu. Arī viņš jutis, ka mūsu iepazīšanās bijusi nolemta.

—   Bet ko saka misis Brendona par šo ievērojamo jaunekli? Es zinu — viņa māk ātri raksturot savus viesus. Atminos, kā viņa mani stādīja priekšā vecam sarkansejas džentlmenim lentēs un ordeņos un pie tam iešņāca man ausī ar traģisku čukstu, kuru, zināms, pārāk labi dzirdēja visi klātesošie: «Sers Hemti… Dempti… jūs zināt… Afganistānas robežas… krievu intrigas… loti ievērojams virs… sievu zilonis samina… nejūtas ar dzīvi apmierināts… taisās precēt skaistu atraitni, amerikānieti… tagad to visi dara… neieredz Gladstonu… bet ļoti interesējas par vabolēm… Pajautājiet, ko viņš doma par Suvalovu?» Es aizbēgu. Man patīk atrast cilvēkus pašam. Nabaga lēdija Brendona ar saviem viesiem apietas uz mata tāpat kā tirgotājs ar savām precēm. Viņa vai nu klāsta dažādus nenozīmīgus sīkumus, vai runā par visu, tikai ne par to, ko jūs gribētu zināt. Bet ko viņa saka par misteru Dorianu Greju?

—   O, viņa man nobēra: «Jauks zēns… viņa nabaga māte un es bijām nešķiramas… taisījāmies laulāties ar vienu un to pašu cilvēku… es gribēju teikt… vienā un tai pašā dienā… Cik muļķīgi tas bija no manis!… Piemirsu piebilst, ar ko viņš nodarbojas… man liekas, viņam nemaz nav nodarbošanās… Ak nē, viņš spēlē klavieres… vai vijoli, mījais mister Grej?» Mēs abi iesmējāmies un acumirkli kļuvām draugi.

—   Smiekli nav visai slikts draudzības sākums un varbūt ir tai labākās beigas, — sacīja lords Henrijs un norāva vēl vienu mārziediņu.

Holvards papurināja galvu. — Jums nav īstas sapratnes nedz par draudzību, nedz arī par naidu, — viņš nočukstēja. — Jūs mīlat visus, pareizāk — jūs esat vienaldzīgs pret visiem.

—   Cik jūs esat netaisns! — izsaucās lords Henrijs, atstumdams cepuri un palūkodamies mazajos mākoņos, kuri kā sapinušies balti zīda kamolīši slīdēja pa vasaras debesu jumolu. — Jā, no jūsu puses tas ir ļoti netaisni. Ir liela starpība starp cilvēkiem. Es izmeklēju sev draugus ar daiļu ārieni, paziņas — ar raksturu, bet naidniekus — ar prātu. Naidnieku izvēlē uzmanības nekad nevar būt par daudz. Tāpēc ari es nekad neesmu iemantojis muļķīgus naidni'ekus. Tie visi ir apdāvināti cilvēki, tādēļ arī tie mani ciena. Vai tas ir ļoti godkārīgi no manas puses? Varbūt jā.

—   Man ari tā liekas, Henrij. Spriežot pēc šim kategorijām, es droši vien piederu tikai pie jūsu paziņām.

—   Mīļais Bazil, jūs man esat daudz, daudz vairāk nekā paziņa.

—   Un daudz mazāk nekā draugs. Kaut kas brālim līdzīgs, vai ne?

—   Ak, šie brāļi! Man viņi ir pavisam lieki! Vecākais brālis pagalam negrib mirt, bet jaunākie, šķiet, tikai ar to vien nodarbojas.

—   Henrij!

— Mans mīļais draugs, neņemiet to tik nopietni. Taisnība, es nevaru ieredzēt savus radagabalus. Man šķiet, tas tāpēc, ka mēs neciešam, ja citiem ir tās pašas vājības, kas mums. Es pilnīgi saprotu Anglijas demokrātu niknumu pret to, ko tie dēvē par augstāko šķiru netikumiem. Viņi domā, ka plītēšanai un izlaidibām jābūt viņu neatņemamam īpašumam, un, ja kāds izturas kā ēzelis, tad tās ir medības otra īpašumā. Par Sautvorka laulības šķiršanas prāvu viņu sašutums bija taisni apbrīnojams.

Tomēr es nedomāju, ka desmit procentu no zemākajām šķirām dzīvotu tikumīgi.

—  Es nepiekrītu nevienam jūsu vārdam. Vēl vairāk — es šaubos, vai jūs pats tiem ticat.

Lords Henrijs noglauda kastaņbrūno ķīļbārdiņu un piesita ar savu malajiešu spieķi lakkurpes purngalam.

—   Kas jūs par angli, Bazil! Jau otru reizi jūs izsakāt šo piezīmi. Ja kāds savas domas izteiks īstam anglim — kas ir riskanta lieta —, viņš neliksies ne zinot par to, pareizas vai nepareizas runātāja domas. Vienīgais, kas viņam krīt svarā, — vai runātājs tic pats sev. Domu vērtībai nav nekā kopēja ar runātāja atklātību. Zināms, jo atklātāks cilvēks, jo skaidrākas viņa domas; tajās nemanīs personīgas iegribas, patīgas tieksmes un aizspriedumus. Tomēr man ne prātā nenāk strīdēties ar jums par politiku, socioloģiju vai metafiziku. Es personības vērtēju augstāk nekā principus. Pastāstiet man vēl kaut ko par Dorianu Greju. Vai bieži ar viņu tiekaties?

—   Ik dienas. Citādi es būtu nelaimīgs. Ir daži mirkli, kad es to jūtu. Bet ciest kaut mirkli par to, kuru dievini, — tas nozīmē daudz.

—   Jūs taču viņu nedievināt, Bazil?

—   Nē, es dievinu.

—   Cik dīvaini! Es domāju, ka jūs visu mūžu nemīlēsiet nekā cita kā tikai savu glezniecību, savu mākslu. «Māksla» skan labāk, vai ne?

—   Viņš man tagad ir visa mana māksla. Dažreiz pat liekas, Henrij, ka pasaules vēsturē ir tikai divi laikmeti, kas kaut cik pelna ievērību. Pirmais — jaunu izteiksmes līdzekļu ieviešana mākslā, otrais — jaunas personības parādīšanās mākslā. Kas venēciešiem bija eļļas krāsu atradums vai Antinoja vaigs vēlākai grieķu skulptūrai, tas Dorians Grejs ir man. Pēc viņa modeļa es ne vien gleznoju, zīmēju vai veidoju bistes. Protams, es daru arī visu to. Kā Parīds viņš stāvēja spožās bruņās un kā Adonids mednieka ģērbā, ar asu šķēpu. Smagu lotosziedu vainagots viņš sēdēja pie Adriana laivas stūres un skatījās zaļajā, dūņotajā Nilā. Virs klusiem ūdeņiem viņš noliecās kādā Grieķijas birzē un mēmā ūdens sidrabā vēroja savu atspulgu.

Bet man viņš ir vēl kas vairāk nekā modelis. Es neteikšu, ka nebūtu apmierināts ar to, ko esmu darījis un guvis caur viņu, vai ari ka viņa skaistumu māksla nevarētu attēlot. Nav nekā tāda, ko nespētu attēlot māksla.

Un es zinu: darbi, pie kuriem strādāju, iepazinies ar Dorianu Greju, ir labākie mana mūža darinājumi.

Tomēr cik savādi, — es nezinu, vai jūs saprotat mani? — viņa personība man iedvesusi gluži jaunus paņēmienus mākslā, pavisam jaunu stilu. Es lietas citādāk redzu un ari citādāk par tām domāju.

«Sapnis par formu pārdomu dienās» — kas sacīja tā? Piemirsies. Bet cik dārgs man ir Dorians Grejs! Vien šī zēna klātiene — viņš šķiet man gandrīz zēns, kaut viņam jau sen pāri par divdesmit gadiem, — jā, vien viņa klātiene — ak, vai jūs nojaušat, ko tas man nozīmē?

Neapzinīgi viņš noteicis jaunu virzienu mākslā, kurš ietver sevi visu romantikas dedzlgumu un Grieķijas gara pilnību.

Dvēseles un miesas harmonija — kāda augsta doma! Savā neprātā mēs tās esam izšķīruši, izdomājuši reālismu, kas ir dzīvniecība, un ideālismu, kas ir tukšums.

Henrij! Henrij! Kaut jūs zinātu, kas man ir Dorians Grejs! Atcerieties peizāžu, par kuru Enjl man piedāvāja tik pulka naudas! Es, zināms, to atraidīju. Tas ir viens no maniem labākajiem darbiem. Bet kāpēc? Kad to gleznoju, Dorians sēdēja man blakus.

— Bazil, tas ir neiedomājami! Man jāredz Dorians Grejs!

Holvards piecēlās un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ.

Pēc brīža viņš atgriezās. — Jūs neesat sapratis, Henrij, — viņš sacīja. — Dorians Grejs man ir iedvesma mākslā. Vislielākā viņa ietekme ir tais darbos, kuros viņa tēla nav. Kā jau sacīju — viņš iedveš man jaunu manieri, jaunu stilu. Es redzu to līniju vijīgumā, krāsu toņu izsmalcinātā skaistumā. Tas ir viss.

—   Kāpēc tad jūs negribat izstādīt viņa ģīmetni?

—   Esmu tajā ielicis visu savu dīvaino pielūgsmi, par kuru, zināms, nekad ar Dorianu neesmu uzdrošinājies runāt. Viņš nekā par to nezina. Un nekad nezinās. Bet citi var to uztvert. Tāpēc es negribu izģērbt sevi trulo, ziņkārīgo acu priekšā. Nemūžam es nelikšu savu dvēseli zem viņu mikroskopa. Pārak daudz no manis paša ir šai darbā. Pārāk daudz, Henrij.

—   Dzejnieki nav tik vārīgi kā jūs. Viņi zina kaislībam īsto vērtību un liek tās iespiest. Mūsu laikos salauzta sirds piedzīvo vēl daudzus izdevumus.

—   Tāpēc arī es viņus neieredzu. Māksliniekam jārada skaistums, bet nav nekas tajā jāieliek no savas personīgās dzīves. Mēs dzīvojam tādā laikmetā, kad ļaudis skatās uz mākslu kā uz kādu autobiogrāfijas veidu. Mēs esam zaudējuši abstrakto jēdzienu par Skaistumu. Ja es vēl dzīvošu, tad to pierādīšu. Un tāpēc, lūk, pasaule nekad neredzēs Doriana Greja ģīmetni.

—   Manuprāt, jums nav taisnība, Bazil. Bet es nestrīdēšos. Tikai garā kūtrie strīdas. Sakiet — vai Dorians Grejs jūs ļoti mīl?

Holvards brīdi padomāja.

—   Jā, viņš vēlas būt manā tuvumā. Viņš ir pieķēries man. Zināms, es viņam glaimoju, daudz ko stāstu un labi zinu, ka vēlāk nožēlošu, bet tas man sagādā dīvainu prieku. Pret mani viņš ir mīļš; roku rokā atgriežamies no kluba vai nosēstamies manā darbnīcā un pļāpājam visādus niekus. Dažreiz turpretim viņš ir ļoti nevērīgs un viņam patīk man sāpes darīt. Henrij, tad es jūtu, ka savu dvēseli esmu atdevis kādam, kurš skatās uz to kā uz ziedu, ko pie krūtīm piespraust, kā uz dekorāciju patmīlīgai rotaļai vai vasaras dienas rotu.

—   Vasaras dienas ir garas, Bazil. Varbūt jūs sāksiet garlaikoties ātrāk nekā viņš. Tas ir ļoti skumigi, bet nav šaubu, ka Ģēnijs dzīvo ilgāk par Skaistumu. Tagad jūs noskāršat, kāpēc mēs visi tā cenšamies sevi izglītot. Niknā pašuzturas cīņā mēs vēlamies kaut ko atstāt pēc sevis, kas turpinātos un dzīvotu ilgāk par mums. Un tāpēc, lai noturētos, mēs pārblīvējam savas smadzenes ar drazām un faktiem. Vispusīgi izglītots cilvēks — tāds ir mūslaiku ideāls. Bet izglītota cilvēka prāts ir briesmīga lieta. Viss tur ir netīrs un putekļains kā antikvariātā, katra manta novērtēta augstāk par tās īsto vērtību. Tomēr es domāju, ka jūs pirmais sāksiet garlaikoties. Kādā jaukā dienā jūs uzmetīsiet acis Dorianam Grejam un jums liksies, ka viņa sejas panti nav pareizi, jums nepatiks viņa ādas krāsa vai vēl kas cits. Sirds dziļumos jūs viņam rūgti pārmetīsiet, ka viņš slikti izturējies pret jums. Kad viņš nākošo reizi ieradīsies, jūs būsiet salts un vienaldzīgs. Būs ļoti žēl, jo tas jūs pārveidos. Viss, ko jūs man stāstījāt, ir pilnīgs romāns, to varētu saukt par mākslas romānu. Taču vissliktākais katrā romānā ir tas, ka romāns cilvēku padara neromantisku.

Henrij, nerunājiet tā. Kamēr esmu dzīvs, Doriana Greja personība valdīs pār mani. Jūs nevarat izjust, ko jūtu es. Jūs pats tik bieži maināties.

—   Mīļo Bazil, īsti tāpēc es spēju to izjust. Uzticīgie un pastāvīgie zina tikai mīlas priekus, bet tiem sveša paliek mīlas traģika.

Lords Henrijs uzrava sērkociņu pie skaistas sidraba kārbiņās un ar tik pieticīgu seju aizsmēķēja cigareti, it kā visu dzīvi būtu vienā frāzē ielicis. Kuplajos vijaugos čivināja zvirbuļi. Mākoņu zilās ēnas dzenāja cita citu pa zāli.

Cik labi ir dārzā! Un cik brīnišķas ir cilvēka jūtas — daudz skaistākas nekā viņa domas. Paša dvēsele un mūsu draugu liesmotās kaislības — lūk, visaizraujošākās lietas virs zemes!

Ar patiku viņš domāja par to, ka palaidis garām garlaicigās brokastis, palikdams pie Bazila Holvarda. Ja viņš butu aizgājis pie krustmātes, tur, bez šaubām, sastaptu lordu Gudboriju un visu laiku runātu par nabagu patversmēm, par priekšzīmīgu dzīvokļu ierīkošanu. Cik labi, ka no visa tā viņš tagad brīvs!

Domājot par krustmāti, viņam piepeši kaut kas ienāca prātā. Pagriezies pret Holvardu, viņš sacīja:

—   Mans draugs, tagad es atceros.

—   Ko tad?

—   Kur dzirdēju Doriana Greja vārdu.

—   Nu?

—   Neraugieties uz mani tik dusmīgi, Bazil. Pie manas krustmātes lēdijas Agates. Viņa man stāstīja, ka atradusi jaunu cilvēku, kas uzņēmies palīdzēt viņai Istendā, un ka viņu saucot Dorians Grejs. Bet, jāatzīstas, nekad lēdija Agate nav ieminējusies, ka viņš būtu skaists. Sievietes neko nesaprot no skaistuma. Vismaz krietnākās sievietes ne. Lēdija Agate saka — viņš esot loti nopietns un viņam esot skaista dvēsele. Es acumirklī iedomājos cilvēku ar brillēm, gludiem matiem un lielām, stīvām kājām. 2ēl, es nezināju, ka tas ir jūsu draugs.

—   Es ļoti priecājos, ka jūs to nezinājāt, Henrij.

—   Kāpēc?

—   Es negribētu, lai jūs ar viņu satiktos.

—   Misters Dorians Grejs ir darbnīcā, — paziņoja sulainis, ienākdams dārzā.

—   Tagad jūs mani iepazīstināsiet! — smiedamies izsaucās lords Henrijs.

—   Lūdziet misteru Greju uzgaidīt, — Bazils vērsās pie sulaiņa, kurš stāvēja vēl turpat, acis saulē mirkšķinādams. — Es būšu pēc dažām minūtēm.

Sulainis palocījās un aizsoļoja pa celiņu augšup.

Bazils paskatījās uz lordu Henriju. — Dorians Grejs ir mans dargākais draugs, — viņš sacīja. — Viņam ir vienkārša un skaista dvēsele. Tā runādama, jūsu krustmāte spriež pareizi. Kaut arī manis dēļ, bet nepazudiniet viņu! Nemēģiniet viņu iespaidot. Jūsu iespaids būtu kaitīgs. Pasaule ir liela, un daudz tajā ir interesantu cilvēku. Neatņemiet man vienīgo cilvēku, kas manu dzīvi dara skaistu un manai mākslai dod daiļumu un burvīgās krāsas. Atcerieties, Henrij, ka es jums uzticos. — Viņš runāja ļoti lēni, un vārdi, likās, izrāvās pret viņa gribu.

—   Kādus niekus jūs melšat! — smiedamies sacīja lords Henrijs un, paņēmis Holvardu zem rokas, gandrīz ar varu aizveda viņu uz māju.

## 2 NODAĻA

Iegājuši istabā, viņi ieraudzīja Dorianu Greju. Viņš sēdēja pie klavierēm ar muguru pret ienācējiem un šķirstīja Sūmaņa «Meža ainu» notis.

—   Uz kādu laiku jūs katrā ziņā iedodiet tās man, Bazil! — izsaucās Dorians Grejs. — Es gribu tās iemācīties, tās ir tik burvīgas!

—   Tas pilnigi atkarāsies no tā, cik rātni jūs šodien sēdēsiet, Dorian.

Ak, man jau ir apnicis pozēt, un man nemaz nebija vajadzīga ģīmetne visā augumā, — atbildēja jauneklis, draiski un untumaini grozīdamies uz taburetes.

Ieraugot lordu Henriju, viegls sārtums piepeši pārklāja viņa vaigus, un viņš piecēlās.

—   Piedodiet, Bazil, — viņš sacīja, — es nezināju, ka jūs neesat viens.

—   Tas ir lords Henrijs Votons, mans vecais Oksfordas biedrs. Es tikko stāstīju viņam, ka jūs esat lielisks pozētājs, bet, lūk, jūs visu sabojājāt.

—   Tomēr nesabojājāt manu prieku jūs sastapt, mister Grej, — sacīja lords Henrijs, pieiedams pie jaunekļa un spiezdams viņa roku. — Es daudz par jums esmu dzirdējis no savas krustmātes. Jūs esat viens no viņas mīluļiem un — viss var būt — arī viens no viņas upuriem.

Tagad jau es esmu kritis lēdijas Agates nežēlastībā, — atbildēja Dorians un savilka mīlīgu nožēlotāja seju. — Pagājušo otrdien mums bija jāierodas kaut kur Vaitčepelas klubā, bet es pavisam piemirsu. Tur laikam mums bija jānospēlē divi trīs

dueti. Es nezinu, ko gan tagad viņa teiks. Baidos pat viņai rādīties.

Ak, es samierināšu jūs ar krustmāti, viņa jūs bezgala mii. Tas taču vienalga, vai jus klubā bijāt vai ne. Jūsu prombūtni publika varbūt nemaz neievēroja, jo krustmāte Agate uz klavierēm taisa tādu troksni, ka pilnīgi pietiek priekš diviem.

—   Tas ļoti dzēlīgi teikts par viņu un ne visai glaimojoši par mani, — smiedamies atbildēja Dorians.

Lords Henrijs pavērās viņā. Jā, viņš tiešām bija apbrīnojami skaists, daiļi izliektām, sārtām lūpām, skaidrām, zilām acīm un cirtainiem, zeltotiem matiem. No viņa būtnes strāvoja pilnīga uzticēšanās. Visa jaunības sirsnība bija te un visa jaunības kaislā nevainība. Varēja redzēt, ka pasaule vēl nebija viņu skārusi. Un nelikās vairs brīnums, ka Bazils Holvards šo jaunekli dievināja. Viņš bija radīts, lai viņu dievinātu.

Jūs esat pārāk skaists, lai nodotos filantropijai, mister Grej, — pārāk daiļš!

Lords Henrijs atlaidās uz dīvāna un izņēma cigareti.

Holvards nemierīgs jauca krāsas un gatavoja otas. Izdzirdis lorda Henrija pēdējo piezīmi, viņš paskatījās uz to, brīdi šaubijas un tad teica:

—   Henrij, ģīmetne šodien jāpabeidz. Tas taču no manas puses nebūs pārāk apvainojoši, ja es lūgšu jūs aiziet?

Lords Henrijs nosmīnēja un palūkojās uz Dorianu Greju.

—   Vai man aiziet, mister Grej? — viņš vaicāja.

—   Lūdzams, palieciet, lord Henrij! Es redzu, Bazils šodien nav labā omā, un es ne acu galā nevaru ciest, kad viņš ir tāds. Bez tam es vēlētos dzirdēt jūsu paskaidrojumu, kāpēc man nenodoties filantropijai.

—   Nezinu, vai es to jums teikšu, mister Grej. Tas ir tik garlaicīgs temats, ka par to vajadzētu runāt nopietni. Bet, protams, ja jūs mani lūdzat palikt, es palikšu. Jums taču vienalga, Bazil, vai ne? Jūs bieži vien esat sacījis, ka jums patīk, ja jūsu modeļiem pakavē laiku.

Holvards kodīja lūpas.

—   Ja Dorians vēlas, jums, protams, jāpaliek. Dorianā untumi taču ir likumi visiem, tikai ne viņam pašam.

Lords Henrijs paņēma cepuri un cimdus.

—   Jūs esat |oti laipns, Bazil,. bet diemžēl man ir laiks iet. Es apsolījos pie Orleāniem ar kādu satikties. Ardievu, mister Grej. Apmeklējiet mani kādreiz Kirsonstrītā, vislabāk pēcpusdienā. Piecos es aizvien esmu mājās. Atsūtiet zīmīti, kad taisieties nākt. Man būtu žēl, ja jūs nesastaptu mani mājās.

—   Bazil, — izsaucās Dorians Grejs, — ja lords Henrijs aiziet, tad iešu arī es! Jūs nekad pat muti nepaverat strādājot, un tas ir briesmīgi garlaicīgi — stāvēt uz paaugstinājuma un rādīt priecīgu seju. Pierunājiet viņu palikt! Es tā gribu.

—   Bet ko teiks mans kungs pie Orleāniem?

Holvards iesmējās.

Es nedomāju, ka viņa dēļ celtos kādas nepatikšanas. Sēdieties, Henrij! Bet jūs, Dorian Grej, ejiet uz paaugstinājumu, daudz nekustieties un neklausieties, ko runā lords Henrijs! Viņa iespaids uz visiem, izņemot mani, ir ļoti slikts.

Dorians uzgāja uz paaugstinājuma Hellādas mocekļa izskatā un viegli saviebās uz lorda Henrija pusi, kurš viņam aizvien vairāk iepatika. Ne mazākās līdzības ar Holvardu! Kāds valdzinošs kontrasts! Un kāda lordam burvīga balss! Pēc brīža Dorians viņam vaicāja:

—   Vai tiešām jūsu iespaids ir tik slikts, lord Henrij? Tik slikts, kā Bazils saka?

—   Labu iespaidu nemaz nav, mister Grej. Katrs iespaids ir netikumīgs, netikumīgs no zinātniskā viedokļa.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka iespaidot kādu nozīmē — ielikt otrā savu dvēseli. Tāds cilvēks vairs nedomā ar savām domām. Viņa tikumi vairs nepieder viņam pašam. Viņa netikumi — ja tādi pastāv — ir aizgūti. Viņš paliek par otra dziesmas atbalsi, par aktieri citam domātā lomā. Dzīves mērķis ir pašattīstība. Izkopt līdz pilnīgumam paša dabu — lūk, kāpēc mēs dzīvojam uz zemes. Mūsu laiku ļaudis baidās paši no sevis. Viņi aizmirsuši augstāko pienākumu — pienākumu pret sevi. Taisnība, visiem viņiem ir labas sirdis. Viņi ēdina izsalkušos un apģērbj nabagus. Bet viņu pašu dvēseles mirst badā un ir kailas. Drosme ir atstājusi mūs. Varbūt arī tās nekad nav bijis. Bailes no sabiedrības — mūsu morāles pamats, bailes no dieva — mūsu reliģijas noslēpums: šīs divas lietas patlaban nosaka mūsu ceļus. Un tomēr…

—   Esiet mīļš puisītis, pagrieziet galvu mazliet uz labo pusi, — sacīja Holvards, dziļi nogrimis darbā. Viņš ievēroja tikai to, ka jaunekļa sejā iezagušies daži vaibsti, kurus agrāk netika manījis.

—   Un tomēr, — turpināja lords Henrijs tanī pašā muzikālajā, klusajā balsī, svaidot rokas, kā mēdza darīt jau savās Itonas dienās, — esmu pārliecināts — ja katrs savu dzīvi dzīvotu visā pilnībā, ja ik jūtai dotu zināmu formu, izteiksmi katrai domai, piepildījumu savām ilgām, esmu pārliecināts — pasaulē ieplūstu tāds prieka vilnis, ka mēs aizmirstu savas viduslaiku kļūdas un nepilnības, mēs atgrieztos pie hellēņu ideāla, varbūt pie kaut kā vēl skaistāka. Bet pat varenākais no mums bīstas pats no sevis. Seno mežoņu pašsakropļošanās vēl dzīvo mūsu askētismā, kas bojā mūs un līdz ar to soda. Katra kaislība, kuru mēs cenšamies sevī nonāvēt, iegulst dvēselē un indē to. Miesa grēko tikai reizi un tūdaļ to nožēlo — jo piepildīšana ir šķīstīšanās. Pāri paliek tikai baudu atmiņas — nožēlošanas sāpju skaistums. Kas grib tikt vaļā no kārdināšanām, lai padodas tām. Tas ir vienīgais līdzeklis. Lūkojiet ar tām cīnīties — un jūsu dvēsele būs ilgās slima pēc tā, ko pati sev aizliegusi, ko nedabiskie likumi padarījuši nedabisku un nelikumīgu. Reiz kāds sacīja, ka pasaules lielākie notikumi norisot smadzenēs. Smadzenēs, vienīgi smadzenēs notiek arī pasaules lielākie grēki un noziedzības. Jūs, mister Grej ar jūsu rožaini balto bērnību, — jums bija kaislības, kas biedēja jūs, jums bija nakts un nomoda sapņi, domas, kuras pildija saldām trīsām dvēseli… Un, kad jūs atceraties visu to, jums nosarkst vaigi.

—  Rimstiet! — izsaucās Dorians Grejs. — Rimstiet! Jūs mani mulsināt. Es nezinu, ko sacīt. Vajadzētu jums atbildēt, bet, ko īsti, — nezinu. Nerunājiet! Ļaujiet man apdomāties, pareizāk — ļaujiet man nemaz nedomāt!

Minūtes desmit viņš palika nekustīgi stāvot. Lūpas pusatviru, acīs savāda guns. Kā caur miglu viņš nojauta, ka jaunas tieksmes sāk mosties viņā. Nedaudzie vārdi, kurus teica Bazila draugs, vārdi, kuri gan bija nejauši, bet tīšuprāt paradoksāli, tomēr aizskāra kādu slepenu stīgu, kas nekad vēl nebija skarta, un viņš juta, kā tā dīvaini sadrebēja un noraustījās. Gluži tāpat ari mūzika uztrauca viņu. Ak, mūzika jau daudzreiz bija viņu nomākusi. Mūzika nav izprotama. Nevis jaunu pasauli — jaunu haosu tā rada mūsos. Bet vārdi! Vienīgi vārdi! Cik tie briesmīgi! Cik skaidri, gaiši un bargi! No tiem nav glābiņa. Bet cik tajos izsmalcināta baudījuma! Bezveida lietām tie dod plastiku, un tajos ir sava mūzika, maiga kā kokles vai vijoles skaņa. Vienīgi vārdi! Kas var būt reālāks par vārdiem?

Jā, bērnībā bija parādības, kuras viņš nesaprata. Bet tagad saprot. Kā liesmojošā blāzmā viņam uzaususi dzīve. Likās — viņš kā pa liesmām staigātu. Kāpēc viņš to agrāk nezināja?

Lords Henrijs vēroja Dorianu ar savu smalko smaidu. Viņš bija dziļi ieinteresēts. Cik pārsteidzošs un negaidīts bija viņa vārdu iespaids! Lords atminējās grāmatu, ko bija lasījis sešpadsmit gadu vecumā un kas viņam daudz ko izskaidroja. Un tagad viņš jautāja sev, vai tiešām arī Dorians Grejs izjutis to pašu. Viņš tikai izšāva bultu gaisā. Vai tiešām tā sniegusi mērķi? Cik apburošs šis jauneklis!

Holvards turpināja darbu drošiem vilcieniem, tai patiesā sajūsmā, kādu dod tikai spēks. Viņš neievēroja klusēšanu.

—   Bazil, es esmu noguris stāvot! — piepeši izsaucās Dorians Grejs. — Es gribu iziet dārzā. Te gaiss ir tik smags!

—   Piedodiet, mīļais draugs. Darbā es nevaru domāt par kaut ko citu. Turklāt nekad jūs neesat pozējis tik labi. Jūs taču pat nepakustējāties. Es uztvēru vajadzīgo efektu — pusatviru lūpas un acu spožumu. Nezinu, ko jums stāstīja Henrijs, bet viņš izsauca jūsu visdaiļāko sejas izteiksmi. Man šķiet, viņš nebūs skopojies ar komplimentiem. Taču neticiet nevienam viņa vārdam!

—   Ai, nē, viņš neteica neviena komplimenta! Taisni tāpēc ari varbūt es nenoticēšu viņa vārdiem.

—   Jūs visam jau esat noticējis. Atzīstieties taču, — sacīja lords Henrijs, skatīdamies viņā gurdām, sapņainām acīm. — Es iešu jums līdzi dārzā. Seit darbnīcā ir pārāk karsts. Bazil, lieciet mums pasniegt aukstu dzērienu ar zemenēm!

—   Labi, Henrij. Piezvaniet, un, kad atnāks Pārķers, es pateikšu viņam, kas jums vajadzīgs. Man jānobeidz vēl fons, pie jums es aiziešu mazliet vēlāk. Nekad es neesmu tik labi gleznojis kā šodien. Tas būs īsts šedevrs.

Lords Henrijs izgāja dārzā. Dorians bija ieslēpis seju kuplajos ceriņu ziedķekaros un alkaini kā vīnu dzēra reibo aromu. Henrijs piegāja un uzlika roku viņam uz pleca. — Lūk, tā ir labi, — viņš klusu sacīja. — Tikai jūtas izdziedē dvēseli, un tikai dvēsele izdziedē jūtas.

Jauneklis nodrebēja un atgāja soli atpakaļ. Lapas bija sajaukušas viņa zelta cirtas. Viņš atmodās kā no sapņa, acīs kvēloja savāds satraukums.

—   Jā, — turpināja lords Henrijs, — viens no dzīves lielākiem noslēpumiem — dziedināt dvēseli ar jūtām un jūtas ar dvēseli. Jūs esat dīvains radījums. Jūs zināt vairāk nekā domājat un mazāk, nekā vajadzētu zināt.

Dorians Grejs saviebās. Tomēr viņam patika šis staltais, elegantais jaunais cilvēks. Romantiskā olīvkrāsas seja un gurdais skatiens viņu valdzināja. Kaut kas saistošs bija šai zemajā, gurdajā balsi. Pat vēsās, ziedubaltās rokas slēpa sevī neizprotamu skaistumu. Kad lords Henrijs runāja, tās ritmiski kustējās, un likās — tām ir pašām sava valoda. Taču Dorians baidījās no viņa un kaunējās pats no savām bailēm. Jau pāris mēnešu viņš pazina Bazilu Holvardu, bet viņu draudzība bija tik vienkārša un parasta. Te piepeši viņš sastapis cilvēku, Jcas atver viņam dzīves noslēpumus un pašam sevi. Kāpēc gan jābīstas? Viņš taču nav nekāds skolas zēns, ne arī meitene. Baiļoties ir muļķīgi un nevietā.

—   Apsēdīsimies ēnā, — sacīja lords Henrijs. — Pārķers jau dzērienus atnesis. Nestāviet saulē! Sabojāsiet seju, un Bazils nekad vairs jūs negleznos! Jums jāsargās iedegt, tas jums nepiedien.

—   Vai tas tik svarīgi? — Dorians smiedamies iesaucās un nosēdās ēnā.

—   Jums, mister Grej, tas ir ļoti svarīgi.

—   Kāpēc?

Tāpēc, ka jūs esat. jauns… Jums vēl pieder brīnišķā jaunība. Bet jaunība ir vienīgais, ko vērts sev saglabāt.

—   Es to nejūtu, lord Henrij.

Jā, tagad jūs to nejūtat. Bet reiz pienāks laiks, kad vaigi būs grumbās, kad piere būs rievās no domāšanas un lūpas kaislību un kauna ugunīs izdegušas, — tad jūs to jutīsiet, tad jūs to briesmīgi jutīsiet. Tagad jūsu skaistums visus apbur. Bet vai tas vienmēr tā būs?

Jūsu seja ir apbrīnojami daiļa, mister Grej. Neviebieties. Tā ir taisnība. Bet Skaistums ir viens no Ģēnija veidiem, pat augstāks par Ģēniju — varenākā parādība, kādu es pazīstu. Tas neprasa izskaidrošanas. Tas ir kā saules lēkts, kā pavasaris, kā sidrabotā pērļu vāka atspulgs melnos ūdeņos, ko mēs saucam par mēnesi. Tur nav vairs šaubu.

Skaistumam pieder augstākās tiesības uz varu. Skaistums ieceļ par valdniekiem tos, kas to ieguvuši. Jūs smaidāt? Ak, kad jūs to zaudēsiet, tad vairs nenāks smiekli! Mēdz teikt, ka Skaistums ir virspusējs un sekls. Varbūt tā ir. Bet domas ir vēl seklākas. Priekš manis Skaistums ir brīnumu brīnums. īstais pasaules noslēpums nevis tās neredzamā, bet gan redzamā daļā.

Jā, mister Grej, dievi jums bijuši labvēlīgi. Bet, ko dievi dod, to viņi drīz ņem atpakaļ. Jūs vēl esat par jaunu, lai dzīvotu īstu un pilnīgu dzīvi. Kad aizies jauniba un tai līdzi skaistums, tad piepeši jūs atklāsiet, ka nav vairs uzvaru. Un, ja arī būs, jūs apmierināsieties ar pašām niecīgākām, bet pagātnes atmiņās iegulsies vairāk rūgtuma, nekā jūsu zaudējumi bijuši vērts. Ik mirklis jūs tuvina kaut kam briesmīgam. Laiks apskauž jūs, tas pieteic karu jūsu lilijām un rozēm. Jūsu vaigi iekritis, jūsu acis izdzisis… Jūs gaida nežēlīgas ciešanas. Izmantojiet jaunību, kamēr tā dota! Nešķiediet laiku ar garlaicīgiem cilvēkiem, labojot viņu nelabojamās vājības vai atdodot sevi nekrietnām un necienīgām sirdīm! Ak, mūslaiku maldīgie mērķi un ideāli! Dzīvojiet! Dzīvojiet skaistu dzīvi, kāda slēpjas jūsu būtībā! Lai nekas neiet zudumā! Meklējiet vienmēr jaunas izjūtas! Nebīstieties ne no kā!

Jauns hedonisms — tas ir vajadzīgs mūsu laikam! Jūs varētu kļūt par tā redzamu simbolu. Jūsu izskats dod jums iespēju sasniegt visu. Kādu laiku pasaule pieder jums.

Es tūdaļ noskārtu, ka jūs vēl neapzināt sevi, jūs nezināt, par ko varat tapt. Jūs esat tik valdzinošs, ka man bija jāsaka kaut kas par jums pašu. Es domāju par to, cik traģiski būtu, ja jūs nodzīvotu savu dzīvi velti. Jo taču tik īsa, tik īsā ir jūsu jaunība — tik mazs laika sprīdis!

Vienkāršās lauku puķes novīst un atkal uzzied no jauna. Nāks atkal jūnijs, un zelta lietus atkal būs tikpat zeltains. Pēc mēneša mežviteņi degs purpura zvaigznēs, un tā no gada gadā to zaļā lapu nakts mirdzēs purpurā. Bet mēs nekad neatgriezīsim savu jaunibu. Prieka pulss, kas sit divdesmit gadu vecumā, top aizvien klusāks. Mūsu locekļi pagurst, mūsu jūtas notrulinās. Mēs izvirstam pretīgās marionetēs, ko vajā atmiņas par kaislībām, no kurām baidījāmies, par vissaldām kārdināšanām, kurām tomēr nedrīkstējām atdoties. Jaunība! Jaunība! Vienīgi tā ir pasaulē!

Dorians Grejs klausījās plaši atvērtām acīm. Ceriņu zars izkrita viņam no rokam. Atlidoja samtaina kamene un brīdi dūca ap to, tad pa zvaigžņoto ziedu purpuru sāka rāpties uz augšu. Dorians sekoja tai ar to savādo pieķeršanos katram sīkumam, kāda pamostas mūsos, ja tumšas nojautas vai negaidīts uztraukums saviļņo mūsu prātu. Pēc brīža kamene aizlaidās. Viņš redzēja, kā tā ielien gaiļa griķu zieda raibajā kausiņā. Zieds notrīsēja un sāka glezni šūpoties.

Piepeši uz darbnīcas sliekšņa parādījās Holvards un, ar roku mājot, sauca viņus atpakaļ. Viņi paskatījās viens otrā un sasmaidījās.

—   Es gaidu! — sauca Holvards. — Nāciet! Apgaismojums ir lielisks! Dzērienu ņemiet līdzi!

Viņi piecēlās un sāka iet pa celiņu lejup. Divi zaļbalti tauriņi aizlidoja garām, un dārza viņā malā bumbierē iesvilpās strazds.

—   Jūs taču priecājaties, ka iepazināties ar mani, mister Grej? — vaicāja lords Henrijs, skatīdamies viņā.

—   Jā, tagad es priecājos. Bet vai vienmēr priecāšos — nezinu.

—   Vienmēr! Kāds briesmīgs vārds! Mani pārņem drebuļi, kad es to dzirdu. Visvairāk sievietēm patīk lietot šo vārdu. Katru romānu tas sabojā, gribēdams turpināt līdz mūžībai. Turklāt tas ir vārds bez nozīmes. Vienīgā atšķirība starp aizraušanos un mūžīgu kaislību ir tā, ka aizraušanās ilgst mazliet ilgāk.

Ieiedams darbnīcā, Dorians uzlika roku lordam Henrijam uz pleca. — Lai tad mūsu draudzība ir aizraušanās, — viņš noteica, sarkdams pats no savas drosmes; pēc tam atkal uzkāpa uz paaugstinājuma un nostājās pozā.

Lords Henrijs ieslīga ērtā pītā krēslā un sāka viņu vērot. Klusumu pārtrauca tikai otas pieskārieni audeklam. Reizēm Holvards piecēlās un mazliet atkāpās, lai iztālēm pārredzētu savu darbu. Slīpajos saules staros, kas strāvoja pa vaļā durvīm, dejoja zeltaini putekļi. Tvīksma rožu smarža pildīja visu telpu.

Pēc ceturtdaļstundas Holvards pabeidza darbu. Viņš ilgi skatījās uz Dorianu Greju, tad atkal uz ģīmetni un, kodīdams otas galu, rauca pieri. — Darbs ir galā! — viņš beidzot izsaucās un gariem, sarkaniem burtiem ģīmetnes kreisajā stūrī uzrakstīja savu vārdu.

Lords Henrijs piecēlās un aplūkoja ģīmetni. Tas neapšaubāmi bija brīnišķs gleznojums ar apbrīnojamu līdzību.

—   Mīļais draugs, es jūs sirsnīgi apsveicu! — viņš sacīja. — Mister Grej, nāciet paskatieties uz sevi!

Jauneklis atmodās kā no miega.

—   Vai tiešām jau galā? — viņš klusi noteica, nokāpdams no paaugstinājuma. — Es jums ļoti pateicos.

—   Jūs man esat šo pateicību parādā, — nosmīnēja lords Henrijs. — Vai nav taisnība, mister Grej?

Dorians neatbildēja; izklaidīgi viņš piegāja pie ģīmetnes un pavērās tajā. Neviļus viņš atsitās atpakaļ, vaigos viņam pēkšņi iedegās sārtums. Likās, it kā pirmo reizi būtu ieraudzījis pats sevi. Viņš stāvēja nekustēdamies, dzirdēdams, ka Holvards runā, bet, ko, — tam viņš vairs nesekoja. Sava skaistuma atziņa nolaidās pār viņu kā brīnums. Nekad agrāk viņš nebija to nojautis. Bazila Holvarda komplimenti viņam šķita tikai draudzības glaimi. Viņš noklausījās tos, pasmaidīja un aizmirsa. Nekāda iespaida tie neatstāja. Tad nāca lords Henrijs ar savu dīvaino jaunības slavināšanu uņ nežēlīgo brīdinājumu par tās īsumu. Jau agrāk tas viņu uztrauca, bet tagad, redzot vaigu vaigā savu apbrīnojamo daiļumu, viņam noskaidrojās lorda Henrija vārdu īstā jēga. Jā, pienāks diena, kad seju izvagos grumbas, acis izdzisīs un iekritīs, slaidais stāvs salīks kroplumā. Sārtme aizbēgs no lūpām, un matu zelts apsūbēs. Dzīve, kas attīstīs dvēseli, sabojās viņa miesu. Viņš taps riebīgs un kropls.

Sīs domas viņu skāra kā naža asmens, viņš sadrebēja pie visām miesām. Acis aptumšojās, kļuva līdzīgas ametistiem un pārklājās ar asarotu miglu. Viņš juta uz sirds ledainu roku.

—   Jums nepatīk ģīmetne? — izsaucās Holvards, jaunekļa klusēšanas aizskarts, nesaprazdams, ko tā nozīmē.

—   Protams, patīk, — sacīja lords Henrijs. — Kam gan tā var nepatikt! Tas ir viens no mūslaiku mākslas lielākajiem sasniegumiem. Es par šo ģīmetni došu jums visu, ko vien vēlaties. Man tā ir nepieciešama.

—   Tas nav mans īpašums, Henrij.

—   Kā gan cita?

—   Doriana.

—   Cik viņš laimīgs!

—   Nelaimīgs! — nočukstēja Dorians Grejs, nenovērsdams acis no ģīmetnes. — Es k|ūšu vecs un riebīgs. Bet ģīmetne būs mūžam jauna. Nekad tā nekļūs vecāka kā šinī brīnišķā jūnija dienā… Ak, kaut būtu otrādi! Kaut es paliktu mūžam jauns, bet ģīmetne novecotu! Par to, ak, par to es atdotu visu! Jā! Nav nekā šinī pasaulē, ko es nespētu dot! Savu dvēseli es atdotu par to!

Bet vai tāds veikals galu galā jūs apmierinātu? — smiedamies izsaucās lords Henrijs. — Jūsu stāvoklis nebūtu nemaz vieglais.

—   Es skaļi protestētu, Henrij, — sacīja Holvards.

Dorians Grejs pagriezās un paskatījās uz Holvardu. — Jā, es domāju, ka jūs tam pretotos, Bazil. Savu mākslu jus mīlat vairāk nekā savus draugus. Man jūsu acīs nav lielāka nozīme kā šai zaļas bronzas figūrai. Varbūt pat mazāka.

Holvards izbrīnījies lūkojās viņā. Dorians Grejs runāja tik neparasti. Kas gan varētu būt noticis? Likās — Dorians pat dusmojas uz viņu. Jaunekļa seja kvēloja un vaigi dega.

—  Jā, — viņš turpināja, — es jums esmu mazāk vērts nekā jūsu ziloņkaula Hermejs vai sidraba Fauns. Tiem pieder jūsu mīla uz laiku laikiem.

Bet cik ilgi jūs mīlēsiet mani? Līdz pirmajai grumbai sejā? Tagad es zinu — ja cilvēks zaudē skaistumu, viņš zaudē visu. Jūsu glezna man to izskaidroja. Lordam Henrijam ir taisnība. Jaunība tiešām ir vienīgais, ko vērts saglabāt. Tiklīdz noskārtīšu, ka novecoju, es darīšu sev galu.

Holvards nobālēja un satvēra viņa roku.

—   Dorian! Dorian! — viņš izsaucās. — Nerunājiet tā! Man nav bijis tāda drauga kā jūs un nekad nebūs. Vai jūs tiešām apskaužat nedzīvas lietas? Jūs, kas esat skaistāks par visām lietām?

Es apskaužu visu, kā skaistums ir nemirstīgs. Es apskaužu savu ģīmetni, kuru jūs gleznojāt. Kāpēc tai jāsaglabā tas, kas man jāzaudē? Katrs mirklis no manis atņem kaut ko un atdod tai. Kaut ģīmetne novecotu, bet es mūžam paliktu tāds kā patlaban! Kāpēc jūs gleznojāt šo ģīmetni? Kādreiz tā par mani briesmīgi ņirgāsies.

Karstas asaras lija no viņa acīm. Viņš izrāva roku, metās uz dīvāna un ierakās spilvenos.

—   Tas ir jūsu nopelns, Henrij, — Holvards rūgti sacīja.

—   Mans nopelns?

—   Jā, jūsu, un jūs pats to labi zināt.

Lords Henrijs paraustīja plecus.

—   Tas ir īstais Dorians Grejs, lūk, viss, — viņš atbildēja.

—   Nē.

—   Nē? Tādā gadījumā manas vainas tur nav.

—   Jums vajadzēja aiziet, kad es to lūdzu.

—   Bet es paliku, kad jūs vēlējāties.

—       Henrij, es negribu vienlaikus naidoties ar diviem saviem tuvākajiem draugiem. Bet jūsu dēj es esmu sācis ienīdēt labāko darbu, kādu jel kad esmu radījis, un es iznīcināšu to. Jā, tas taču ir tikai audekls un krāsas! Es neļaušu tam nostāties starp trijām dzīvēm un bojāt tās.

Dorians Grejs pacēla zeltaino galvu no spilvena un bāls, ar asaru apmiglotām acīm paskatījās viņā. Holvards piegāja pie mazā galdiņa, uz kura atradās zīmēšanas piederumi. Ko viņš tur darīja? Viņa pirksti maldījās starp izmētātām skārda tūbiņām un sausām otam, kaut ko meklējot. Jā, viņš meklēja garo nazi ar elastīgo tērauda asmeni. Beidzot viņš to atrada. Viņš gatavojās sagriezt audeklu.

Ar apspiestām raudām Dorians nolēca no dīvāna un, pieskrējis pie Holvarda, izrāva viņam nazi no rokām un aizmeta istabas kaktā.

—       Nedariet to, Bazil, ai, nedariet! — viņš kliedza. — Tā ir slepkavība!

—       Es ļoti priecājos, ka galu galā atzīstat mana darba īsto vērtību, — brīnīdamies sacīja Bazils Holvards. — Es to negaidīju.

—       Īsto vērtību? Es esmu tajā iemīlējies, mīļais Bazil. Šī ģīmetne ir daļa no manis, es to jūtu.

—   Labi. Tiklīdz nosusēsiet, jūs tiksiet nolakots, ierāmēts un nosūtīts uz māju. Tad varēsiet darīt ar sevi, ko vien vēlaties.

Pārgājis pāri istabai, viņš piezvanīja, lai pasniedz tēju. — Jūs taču dzersiet tēju, Dorian? Un jūs arī, Henrij? Tēja ir vienīgais baudījums, kas mums vēl atlicis, — vienīgais un vienkāršākais.

—   Es dievinu baudas, — sacīja lords Henrijs. — Tās ir vienīgais patvērums dziļiem raksturiem. Bet man nepatīk, ja tēlo ārpus skatuves. Kādi muļķi jūs abi esat! Sakiet — kurš reiz apzīmēja cilvēkus par saprātīgiem dzīvniekiem? Pēc manām domām, tas ir viens no pāragrākiem apzīmējumiem, kādi vien cilvēkam doti. Cilvēks ir viss, ko vēlaties, tikai ne saprātīgs. Zināms, es jau priecājos par to; tomēr es vēlētos, mani draugi, lai jūs neceltu ķildas šīs ģīmetnes dēļ. Pats prātīgākais būtu, ja jūs atdotu to man, Bazil. Sis muļķa zēns to nemaz negrib, bet man turpretim tā ir nepieciešama.

—   Ja jūs šo gleznu atdosiet kādam citam, nevis man, to es jums nekad nepiedošu! — izsaucās Dorians Grejs. — Un nevienam es neļaušu saukt sevi par muļķa zēnu!

—   Jūs taču zināt, ka šī ģīmetne pieder jums, Dorian. Tā ir jums atdāvāta, pirms tā vēl pasaulē parādījās.

—   Un jūs labi zināt, ka esat mazliet muļķis, mister Grej. Nav arī nekāds apvainojums, ja jūs sauc par zēnu.

—   Vēl šorīt es būtu par to apvainojies.

—   Jā, šorīt gan. Bet no šā rīta jūs esat kādu laiku jau dzīvojis.

Pie durvīm pieklauvēja; ienāca sulainis ar tējas traukiem un nolika tos uz mazā japāņu galdiņa. Šķindēja tases, un šņāca izrotātais Kaukāza patvāris. Zēns ienesa divus apaļus porcelāna trauciņus ar stikla vāciņiem. Dorians piegāja pie galdiņa un sāka liet tēju. Abi pārējie gausi pienāca klāt, pacēla vāciņus un palūkojās, kas tur iekšā.

—   Iesim šovakar uz teātri, — sacīja lords Henrijs. — Kaut ko taču izrādīs. Uz pusdienām es apsolījos būt Vaita klubā ar kādu vecu paziņu, tāpēc es nosutīšu telegrammu, ka esmu saslimis, vai ari paziņošu, ka nevaru ierasties pārāk vēla ielūguma dēļ. Es domāju, tā būs smalka atvainošanās.

—      Cik nepatīkami ir pārģērbties frakā, — noteica Holvards. — Un, kad esi pārģērbies, tad tomēr jūties tik nelādzīgi.

—       Jā, — domīgi atbildēja lords Henrijs. — Deviņpadsmitā gadsimta apģērbi ir apbrīnojami riebīgi. Drūmi un garlaicīgi. Apgrēcība ir vienīgais, kas vēl no krāsainības palicis pāri mūsu dzīvē.

—   Henrij, Doriana klātbūtnē jums nav jārunā tādas lietas.

—   Kura Doriana? Kas lej tēju vai tā, kas ģīmetnē?

—   Abu.

—       Lord Henrij, es ļoti vēlētos ar jums kopā iet uz teātri, — jauneklis sacīja.

—   Iesim. Tādā gadījumā, protams, nāksiet arī jūs, Bazil?

—   Nē, es nevaru. Nav arī gribas. Daudz steidzamu darbu.

—   Labi, tad iesim divatā, mister Grej.

—   Es par to ārkārtīgi priecājos.

Sakodis lūpas, ar tējas tasi rokā Bazils nostājās pie ģīmetnes.

—   Es palikšu pie īstā Doriana, — viņš drūmi sacīja.

—       Vai īstais Dorians tiešām ir tas? — izsaucās ģīmetnes oriģināls un piesteidzās pie Holvarda.

—   Vai tiešām es esmu tāds?

—   Jā, gluži tāds.

—   Cik brīnišķi, Bazil!

—       No ārienes vismaz jūs esat viņam pilnīgi līdzīgs. Bet viņš nemūžam nemainīsies, — sacīja Holvards. — Tam ir liela nozīme.

—       Kādu traci ļaudis taisa uzticības dēļ! — čukstēja lords Henrijs. — Bet galu galā pat mīlā tas ir tīri fizioloģisks jautājums. Tam nav nekāda sakara ar mūsu gribu. Uzticība un pastāvība — vai nu vienkāršs nelaimes gadījums, vai temperamenta nepatīkamas sekas. Jauni cilvēki grib būt uzticīgi, bet nespēj. Vecie gribētu būt neuzticīgi, bet vairs nespēj. Tas ir viss, ko var teikt par uzticību.

—        Neejiet šovakar uz teātri, Dorian, — sacīja Holvards. — Palieciet tepat. Pusdienas ēdīsim kopā.

—   Nē, es nevaru.

—   Kāpēc?

—   Es apsolījos braukt līdzi lordam Henrijam.

—        Drīz vien viņš jūs ienīdīs par to, ka turat solījumus. Lords Henrijs savus solījumus nekad nepilda. Es jūs lūdzu: nebrauciet viņam līdzi.

Dorians Grejs iesmējās un pakratīja galvu.

—   Es jūs loti lūdzu.

Jauneklis svārstījās un meta skatienus uz lordu Henriju, kurš ar pieticīgu smaidu vēroja viņu no tējas galda.

—   Man tomēr jāiet, Bazil.

Labi, — sacīja Holvards. Viņš piegāja pie galda un nolika tasi uz paplātes. — Bet ir jau vēls, un, tā kā jums vēl jāpārģērbjas, tad nezaudējiet laiku. Ardievu, Henrij! Ardievu, Dorian! Apciemojiet mani pēc iespējas ātrāk. Atnāciet jau rīt.

—   Katrā ziņā.

—   Vai jūs neaizmirsīsiet?

—   Protams, ne.

—   Un… Henrij!

—   Jā, Bazil?

—   Vai atceraties, ko es jums lūdzu šodien no rīta dārzā?

—   Nē, neatceros.

—   Es jums uzticos.

—        Es gribētu uzticēties pats sev, — smiedamies sacīja lords Henrijs. — Iesim, mister Grej, mans kabriolets jau gaida uz ielas, es varu jūs aizvest mājup. Sveiki, Bazil! Šodien bija interesanta diena.

Kad durvis aiz viņiem aizvērās, Holvards metās uz dīvāna, un ciešanas apēnoja viņa seju.

## 3 NODAĻA

Nākamajā dienā ap pusvieniem lords Henrijs Votons lēni soļoja pa Kersonstritu uz Albāni pusi un iegriezās pie sava krusttēva lorda Fermora; lords Fermors bija vēl vecpuisis, saprātīgs, tomēr mazliet rupjas dabas! Ļaudis, ar kuriem viņš nesagājās, viņu dēvēja par egoistu, jo nesaņēma no lorda nekādus labumus. Turpretī paša aprindās viņu pazina kā lielu labdari. Lords pulcēja ap sevi visus, kuri viņam patika, un ikvienam viņš kaut ko atmeta. Karalienes Izabellas jaunības dienās viņa tēvs bija sūtnis Madridē, bet, apvainojies par to, ka nav iecelts par sūtni Parīzē, jo šim postenim jutās aicināts savas izcelšanās, sava sibarītisma, savu notu izsmalcinātā stila un savas pārmērīgās baudkāres dēļ, viņš atstāja diplomātiju. Dēls bija tēva sekretārs un kopā ar savu principālu pameta valsts dienestu — mazliet neapdomīgi, kā toreiz visi uzskatīja, — taču pāris mēnešu vēlāk viņš mantoja titulu un sāka nopietni studēt aristokrātisko dīkošanas mākslu.

Viņam piederēja divas lielas mājas pilsētā, tomēr labāk patika dzīvot mēbelētās istabās, jo tā esot mazāk rūpju; pusdienas un brokastis viņš aizvien ēda klubā. Daļu uzmanības viņš ziedoja savām ogļraktuvēm un šo vājību attaisnoja ar to, ka tā džentlmenim esot vienīgā iespēja, lai atļautos savu kamīnu kurināt ar malku. Politikā viņš bija toriju piekritējs, izņemot tos periodus, kad viņi ņēma pārsvaru: tad viņš tos atklāti lamāja par radikāļu bandu. Viņš bija ideāls savam sulainim, kuru, tāpat kā visus savus radiniekus, turēja dziļākā padevībā. Tikai Anglijā varēja piedzimt šāds cilvēks. Viņš bieži runāja, ka ši zeme esot sabrukuma priekšā. Viņa principu laiks bija pagājis, tomēr šī džentlmeņa aizspriedumi vēl pievērsa uzmanību.

Istabā ienākot, lords Henrijs sastapa krusttēvu rupjā mednieku kamzolī smēķējot cigāru un lasot Times.

—   Nu, Henrij, — viņu saņēma vecais džentlmenis, — kas jūs tik agri trieca pie manis? Es domāju, ka dendiji neceļas agrāk par diviem un iz mājas neiziet pirms pieciem.

—    Surp mani atveda neliekuļotas radinieka jūtas, ticiet man, tēvoci Džordž. Man no jums kaut kas vajadzīgs.

—   Droši vien nauda. — Lords Fermors saviebās. — Nu, sēdieties un runājiet! Jaunie tagad iedomājušies, ka nauda ir viss.

—   Jā, —1 noteica lords Henrijs, izbužinādams savu ziedu pušķi, — tagad viņi iedomājas, bet, kad kļūst vecāki, tad par to pārliecinās. Tomēr nauda man nav vajadzīga. Nauda nepieciešama tikai tiem, kas paraduši savus rēķinus maksāt, lord Džordž, bet es to nedaru. Kredīts — lūk, jaunāko dēlu kapitāls, un ar to var jauki dzīvot. Turklāt man ir veikali — tikai ar Dartmūra piegādniekiem, un tie man nekad nedara nekādas raizes. Man no jums vajadzīga tikai informācija, tas viss. Bet ne jau veikalnieciska, protams, ne jau lietišķa.

Labi, es varu jums pateikt visu, kas atrodams jebkurā Anglijas Zilajā grāmatā, kaut arī tagad tiek rakstīts daudz muļķību. Kad es biju diplomāts, tad viss gāja daudz labāk. Bet es dzirdu, ka tagad par diplomātiem varot kļūt, tikai noliekot eksāmenu. Ko lai no tā sagaida? Eksāmeni, mans kungs, ir vistrakākā nejēdzība, nejēdzība no viena gala līdz otram. Ja cilvēks ir džentlmenis — viņš zina taisni tik, cik vajadzīgs, bet, ja viņš nav džentlmenis, tad viņš var zināt visu, tomēr tam vairs nav nekādas nozīmes. *

—   Misters Dorians Grejs gan nav ievests Zilajās grāmatās, krusttēv Džordž, — lēni nosacīja lords Henrijs.

—   Misters Dorians Grejs? Kas viņš tāds? — vaicāja lords Fermors un sarauca savas biezās, baltās uzacis.

—   Taisni tāpēc es šurp nācu, lai to izdibinātu, krusttēv Džordž.

Viņš ir pēdējā Kelso mazdēls; viņa māte bija no Devero dzimtas — lēdija Margarita Devero. Es vēlos, lai jūs man pastāstītu kaut ko par viņa māti. Kāda viņa bija? Ar ko apprecējās? Savā laikā jūs taču pazināt gandrīz visus, tātad varējāt pazīt arī viņu. Es pašlaik ļoti interesējos par misteru Greju. Es tikko ar viņu iepazinos.

—   Kelso mazdēls! — kā atbalss noskanēja vecā džentlmeņa vārdi. — Kelso mazdēls!… Protams, es loti tuvu pazinu viņa māti. Liekas, es pat viņas kristībās biju. Jā, jā, Margarita Devero bija loti skaista. Jaunekli vai prātu zaudēja, kad izdzirda par viņas aizbēgšanu ar kādu brašuli, kuram ne graša nebija pie dvēseles, — ar kādu kājnieku pulka subalternu vai kaut ko tamlīdzīgu. Protams, es visu to ļoti labi atceros. Nabadziņš krita duelī, kas notika Spā apmēram mēnesi pēc kāzām. Tā bija neglīta lieta. Runāja, ka Kelso piedabūjis kādu beļģi avantūristu, lai tas publiski apvainotu viņa znotu; samaksāja tam labi, mans kungs, un tas nodūra brašo zēnu kā zvirbulēnu. Jā, jā. Lietu noklusēja, bet Kelso, dieva vārds, viens pats ilgi vēl gremoja klubā savu bifšteku. Meitu viņš atveda atpakaļ. Ta es dzirdēju. Bet meita ar viņu vairs nerunājusi ne vārda. Jā, tā bija netīra lieta… Pēc gada nomira arī jaunā atraitne… Tātad viņai ir bijis dēls? To es nezināju. Kāds viņš ir? Ja mātei līdzīgs, tad viņam vajag būt ļoti skaistam.

—   Jā, viņš ir ļoti skaists, — apstiprināja lords Henrijs.

—   Ceru, ka viņš nokļuvis labās rokās, — turpināja sirmgalvis. — Viņam būs prāvs naudas žūksnis, ja tikai Kelso pareizi ar savu bagātību rīkojies. Viņa mātei arī bija nauda. No vectēva tā mantoja visu Selbi. Viņas vectēvs neieredzēja Kelso un uzskatīja viņu vienkārši par lopu. Un tāds viņš patiesībā arī bija. Reiz ieradās Madridē, kad arī es vēl tur dzīvoju. Dieva vārds, bet man bija kauns par viņu. Karaliene vairākkārt apvaicājās par dižciltīgo angli, kas pastāvīgi ar važoņiem par cenām strīdoties. Tur iznāca liels skandāls. Es veselu mēnesi acu nedrīkstēju galmā rādīt. Tomēr ceru, ka ar mazdēlu viņš apgājies labāk nekā ar važoņiem.

—   Es nezinu, — atbildēja lords Henrijs. — Liekas, jauneklim ir mantība. Tagad viņš vēl nav pilngadīgs. Selbi pieder viņam, to gan es zinu.' Tā viņš man pats stāstīja… Bet… vai viņa māte tiešām bija skaistule?

—   Margarita Devero bija skaistākā sieviete, kādu man gadījies redzēt, Henrij. Kas viņu spieda savu dzīvi ta sabojāt, to es nezinu. Viņa varēja apprecēt .kuru katru — jā, tas pilnīgi bija viņas varā. Taisnība, Margarita bija romantiska kā visas sievietes no šīs dzimtas. Vīriešus turpretim nevarēja augsti vērtēt, bet sievietes, dieva vārds, bija apburošas. Karlingtons ir kritis viņas priekšā cejos, pats man atzinās. Bet viņa tikai smējusies par to; un man jāsaka — Londonā nebija otras sievietes, kas viņam nepadotos. Tā kā mēs, Henrij, sarunās esam pārgājuši uz muļķīgo laulības lietu, es gribu jums vaicāt — vai taisnība, ka Dartmūrs taisoties precēt amerikānieti? Vai anglietes viņam nav diezgan labas?

—   Tagad taču amerikānietes precēt ir modes lieta, krusttēv Džordž.

—   Es savu balsi tomēr dodu par anglietēm, Henrij, — noteica lords Fermors un uzsita ar dūri pa galdu.

—   Amerikānietēm ir pūrs.

—   Viņas nav izturīgas.

—   Jā, gari ceļojumi viņas nogurdina, bet aulošanā viņām nav pretinieku. Tomēr es nedomāju, ka Dartmūrs ar to daudz ko iemantos.

—   Kas ir viņas radinieki? — norūca vecais džentlmenis. — Vai tādi pavisam ir?

Lords Henrijs pakratīja galvu.

—   Amerikānietes tikpat izveicīgi māk noslēpt savus radiniekus kā anglietes savu pagātni, — viņš pieceldamies noteica.

—   Jādomā, viņa ir kādas cūku kautuves īpašniece?

—   Ceru, ka tā, krusttēv Džordž. Tas Dartmūram patiktu. Es esmu dzirdējis, ka cūkkopība Amerika esot ienesīgākā lieta pēc politikas.

—   Bet vai viņa ir skaista?

—   Vismaz viņa uzvedas kā skaistule. Tā dara Amerikas sieviešu vairākums, un tas ir viņu valdzinošo īpašību noslēpums.

—   Kāpēc gan šīs amerikānietes nepaliek savā Amerikā? Viņas taču aizvien daudzina, ka tur sievietēm esot tīrā paradīze.

—   Pareizi. Tāpēc arī, līdzīgi Ievai, viņas cenšas to atstāt. Ardievu, krusttēv Džordž, — sacīja lords Henrijs. — Es nokavēšu brokastis, ja palikšu ilgāk. Pateicos par paskaidrojumiem. Es gribu zināt visu par saviem jaunajiem draugiem un neko par vecajiem.

—   Kur jūs esat nodomājis brokastot?

—   Pie krustmātes Agates. Es pats viņai piesolījos ar misteru Dorianu Greju. Viņš ir vecās lēdijas pēdējais protйgй.

—Hm! Pasakiet savai krustmātei Agatei, Henrij, lai viņa man vairs neuzplijas ar saviem uzsaukumiem «vispārības labā». Man tas līdz nāvei apriebies. Nezin kas šai mīļajai dāmai iestāstījis, ka man nav cita darba kā vienīgi čeku izrakstīšana viņas muļķīgām iedomām?

—   Labi, krusttēv Džordž, es pateikšu; bet nozīmes tam nebūs nekādas. Filantropi taču zaudējuši katru cilvēkmīlestības sajūtu. Tā ir viņu raksturīgākā iezīme.

Vecais džentlmenis piekrita šim uzskatam un pazvanīja sulainim. Lords Henrijs atstāja Berlingtonstrltu un soļoja uz Berklejskvēra pusi.

Tad, lūk, kāda bijusi Doriana Greja ģimenes vēsture! Kaut arī tik vispārējā atstāstījumā, tomēr lordam Henrijam tā likās jo valdzinoša, gandrīz līdzīga mūslaiku romānam. Skaista sieviete savā kaislību lidojumā liek visu uz spēles… Pāris nedēju neprātīgā, skurbinošā laimē, pēkšņi — nejēdzīgs un nodevīgs noziegums, kas aprok visu. Mēneši paiet mēmā agonijā, un pēc tiem — radību mokas. Māti aizrauj nāve, puisēns pamests vientulībai un neķītra veča tirānijai. Jā, tas tiešām bija interesants fons. Tas jaunekli darīja vēl pilnīgāku. Aiz visa daiļā, kas kādreiz bijis, ikreiz slēpjas kaut kas traģisks. Lai uzziedētu paši niecīgākie ziedi, vajadzīgs veselu pašauju darbs… Cik apburoši skaists bija vakar Dorians, kad klubā pie pusdienu galda sēdēja pretī lordam Henrijam, — jaunekļa lūpas bija pusatvērtas un sarkanais atspīdums no rožainā abažūra darīja seju vēl tīkamāku. Runāt ar viņu bija gandrīz tas pats, kas spēlēt uz retas vijoles. Viņš atsaucās uz lociņa liegāko pieskaršanos stīgām… Šais psiholoģiskajos mēģinājumos «darīt iespaidu» ir kaut kas vilinošs. Nekas tam nevar līdzināties. Iestarot savu dvēseli cita personībā, dzirdēt savu ideju atbalsis, kas jo spēcīgāk izšalc kaisles un jaunības mūzikā; kā dārgu šķidrumu vai smaržīgas zāles pārliet otrā savu temperamentu — tas ir liels baudījums, varbūt pilnīgākais, kādu pazīst mūsu aprobežotais un vulgārais gadsimts ar tā neķītrām dziņām un rupji jūtelīgām baudām…

Tik tiešām — šis jauneklis, kuru viņš sastapa Bazila darbnīcā, bija valdzinošs, vismaz par tādu varēja tapt. Viņu apdvesa sniegbalta, šķīsta jauneklība un neviltota daile, kāda rodama vairs tikai antīkajās grieķu skulptūrās. Nebija nekā tāda, kas nepiederētos viņa dabai. No viņa varēja izveidot gan titānu, gan spēļlietiņu… Cik nožēlojami, ka tādam skaistumam lemts iet bojā! Un Bazils? Cik interesants viņš ir no psiholoģiskā viedokļa! Jauns ceļš mākslā, jauna dzīves izpratne, kas dīvainā kārtā radusies tikai ar šā cilvēka klātbūtni, kuram pašam nav par to ne jausmas. Mēmā seja, kas neredzama klejoja mežu biezokņos un klajos laukos, piepeši parādījās kā driāda, jo mākslinieka meklētāja dvēselē, kurai vienīgai atklājas brīnišķi noslēpumi, jau bija priekšnojauta par to. Visvienkāršākās formas un lietu veidi tapa pilnīgāki, sasniedza simbolisku vērtību, kas savukārt bija it kā vēl augstāku formu atspoguļojums. Cik tas viss dīvaini! Kaut ko līdzīgu lords Henrijs atcerējās no vēstures. Vai tas nebija Platons, šis domu mākslinieks, kas pirmais analizēja šīs attiecības? Un vai tas nebija Buonaroti, kas izteica tās krāsainā marmorā kā skanīgā sonetu virknē? Bet mūsu gadsimtā tas bija kas neparasts.

Jā, viņš būs šim jauneklim tas pats, par ko jau neapzinīgi jauneklis kļuvis māksliniekam, kurš darinājis šo apbrīnojamo ģīmetni. Viņš iegūs varu pār jaunekli, lai gan tas jau pa pusei noticis, iekaros šo neparasto garu. Šajā Mīlas un Nāves dēlā bija kaut kas neatvairāmi vilinošs.

Piepeši lords Henrijs apstājās un pavērās pretējās mājās. Noskārtis, ka pagājis krustmātes namam garām, viņš apgriezās un soļoja atpakaļ. Kad viņš iegāja patumšajā priekšnamā, virssulainis paziņoja, ka visi jau sēžot pie galda. Nodevis cepuri un spieķi vienam no sulaiņiem, lords Henrijs iegāja ēdamistabā.

—   Ar nokavēšanos kā vienmēr! — viņu saņēma krustmāte, galvu purinādama.

Viņš izdomāja kādu aizbildinājumu, nosēdās krustmātei blakus brīvā vietā un pārlaida acis pār klātesošajiem. Dorians no galda otra gala kautri pameta ar galvu. Iepretī lordam Henrijam sēdēja hercogiene Harleja, laipna un sprigana dāma, kura visiem ļoti patika, bet kura bija veidota tik vērienīgās arhitektoniskās proporcijās, ka mūsdienu vēsturnieki, aprakstot šādas sievietes, ja tām nav hercogienes titula, tās dēvētu par druknām. Pa labi no viņas sēdēja sers Tomass Berdons, parlamenta radikālās partijas loceklis, kurš sabiedriskā dzīvē dālijās ieskatos ar savas partijas līderi, bet personīgā dzīvē dievināja labākos Londonas pavārus, kā jau tas pēc visiem zināmā likuma pienākas: ēd kopā ar konservatīviem, bet domā līdzi liberāļiem. Pa kreisi no hercogienes sēdēja misters Erskins no Tredlijas, vecs džentlmenis, ļoti simpātisks un izglītots vīrs, kuram tomēr bija kāds visai slikts ieradums — klusēt, jo, kā viņš reiz lēdijai Agatei paskaidrojis, visu, kas viņam sakāms, viņš izteicis jau tad, kad vēl nav bijis trīspadsmit gadu vecs. Lorda Henrija tuvākā kaimiņiene bija misis Vandelera, viena no krustmātes senākajām draudzenēm. Viņa tiešām bija svēta sieviete, bet tik bezgaršīgi ģērbusies, ka atgādināja Dāvida dziesmu grāmatu sliktā sējumā. Par laimi, viņai otrā pusē sēdēja lords Faudels, pusmūža plikpauris, tikpat tukšs kā ministra ziņojums apakšnamā; pagriezusies pret viņu, lēdija Agate runāja ar to saspringto nopietnību, kuru lords Henrijs sauca par labo cilvēku vienīgo kļūdu un no kuras, protams, tie nekad netiek vaļā.

—   Mēs runājam par nabaga Dartmūru, lord Henrij, — iekliedzās hercogiene, galvu laipni palocīdama. — Kā jūs domājat, vai viņš tiešām precēs šo apburošo meiteni?

—   Es domāju, ka šī meitene grib apprecināt viņu ar sevi.

—       Cik briesmīgi! — iesaucās lēdija Agate. — Taisnību sakot, tur vajadzēja kādam iejaukties.

—       Es dzirdēju no drošiem avotiem, ka viņas tēvs Amerikā tirgojoties ar galantēriju, — pašapzinīgi nosacīja sers Tomass Berdons.

—       Mans krusttēvs stāstīja, ka viņš esot cūku kautuves īpašnieks, ser Tom.

—       Galantērija! Ko tas nozīmē — amerikāņu galantērija? — brīnīdamās vaicāja hercogiene, paceldama gaisā tuklās rokas.

—       Amerikāņu romāni, — atbildēja lords Henrijs, uzlikdams uz šķīvja gabaliņu irbes.

Hercogiene izskatījās apjukusi.

—       Neticiet viņam, mana dārgā, — viņai ausī iečukstēja lēdija Agate. — Viņš pats nekad netic tam, ko saka.

—        Kad atklāja Ameriku… — iesāka radikālis un ņēmās virknēt garlaicīgus faktus. Līdzīgi visiem, kuri grib izsmelt kādu jautājumu, viņš izsmēla tikai klausītāju pacietību. Hercogiene nopūtās un izmantoja savu privilēģiju — pārtraukt runātāju.

—       Mani neviens vēl nav atklājis, — viņa iesāka. — Un es no sirds vēlētos, lai ari Amerika nemaz nebūtu atklāta! — viņa izsaucās. — Taisnība, no tā laika mūsu meiteņu izredzes ir stipri vien mazākas. Tas nav taisnīgi.

—       Var jau būt, ka galu galā Amerika nemaz nav atklāta, — piebilda misters Erskins. — Es sacītu, ka tā ir tikai uzieta.

—       O! Bet es esmu redzējusi Amerikas iedzīvotāju pārstāves, — iebilda hercogiene, — un man jāatzīstas, ka lielākā daļa ir ļoti valdzinošas. Turklāt viņas ļoti labi ģērbjas. Tualetes izraksta no Parīzes. Arī es darītu tāpat, ja tikai līdzekļi ļautu.

—       Runā, ka ikkatrs godīgs amerikānis pēc nāves nonākot Parīzē, — jokodamies ieminējās sers Tomass, kuram nekad netrūka nodrāztu asprātību.

—       Vai tiešām? Bet kur tad pēc nāves paliek negodīgie amerikāņi? — vaicāja hercogiene.

—   Brauc uz Ameriku, — caur zobiem noteica lords Henrijs.

Sers Tomass saviebās.

—   Man liekas — jūsu krustdēlam ir aizspriedumi pret šo lielo zemi, — viņš sacīja lēdijai Agatei. — Es to esmu kupejā izbraukājis krustām šķērsām — dzelzceļu direktori šai zemē loti pakalpīgi — un varu apliecināt, ka Amerikas apceļošanai ir liela izglītojoša nozīme.

—   Vai tiešām jāredz Čikāga, lai kļūtu par izglītotu cilvēku? — žēli ievaicājās misters Erskins. — Es nudien nevaru uzņemties tādu ceļojumu.

Sers Tomass atmeta ar roku. — Misteram Erskinam no Tredlejas visa pasaule ir grāmatu plauktos. Mēs esam praktiski cilvēki, mums jāredz pašas lietas, nevis jālasa par tām. Amerikāņi ir ļoti interesanta tauta. Augstākā mērā prātīga. Es domāju — ar to viņi atšķiras no mums. Jā, mister Erskin, amerikāņi ir absolūti prātīga tauta. Esiet pārliecināts, ka Amerikā nav muļķu.

—   Cik tas ir briesmīgi! — izsaucās lords Henrijs. — Es varu paciest rupju spēku, bet rupju prātu — to ne! Tas nāvē intelektu.

—   Es jūs nesaprotu, — nosarkdams sacīja sers Tomass.

—   Bet. es saprotu lordu Henriju, — smīnēdams nočukstēja misters Erskins.

—   Visi paradoksi savā ziņā ir labi, — atsaucās baronets.

—   Vai tas bija paradokss? — vaicāja misters Erskins.

—   Es tā nedomāju. Bet var būt arī tā. Patiesības un paradoksa ceļš ir viens un tas pats. Lai pārbaudītu Patiesību, tai jāliek dejot uz virves. Kad Patiesības top par akrobātiem, mēs jau varam par tām spriest.

—   Mans dievs! — izsaucās lēdija Agate. — Kā jūs, vīrieši, mākat spriest! Es esmu pārliecināta, ka nekad jūs nesapratīšu. Ak, Henrij, esmu uz jums ļoti pikta. Kāpēc jūs mūsu mīļo Dorianu gribat pārliecināt, lai viņš novēršas no Istendas? Ticiet man, viņš mums būtu tik nepieciešams. Viņa spēle visiem tā patiktu.

—     Es vēlos, lai viņš spēlē man, — smaidīdams sacīja lords Henrijs un paraudzījās uz galda otru galu, no kurienes atbildēja priecīgs un laipns skats.

—     Bet viņi visi ir tik nelaimīgi Vaitčepelā, — turpināja lēdija Agate.

—     Es spēju just līdzi visam, tikai ne cilvēka bēdām, — teica lords Henrijs, plecus paraustot. — Bēdām līdzi just man nav spēka. Tās ir pārāk nedaiļas, pārāk briesmīgas un smagas. Mūslaiku līdzjūtībā pret bēdām un nelaimi ir kaut kas dziļi slimīgs. Līdzi just vajadzētu dzīves priekam, dzīves krāsām un skaistumam. Jo mazāk zūdīšanās par dzīves brūcēm, jo labāk.

—     Tomēr Istenda ir svarīga problēma, — piezīmēja sers Tomass, iespaidīgi pametot ar galvu.

—     Pilnīgi pareizi, — atbildēja lords. — Tā ir verdzības problēma, un mēs to gribam atrisināt ar vergu uzjautrināšanu.

Politiķis pētoši viņā paskatījās.

—   Ko tad jūs citu ieteiktu? — viņš vaicāja.

Lords Henrijs iesmējās.

—     Neko citu es negribu Anglijā grozīt kā vienīgi miglaino laiku, — viņš sacīja. — Man pietiek ar filozofisku apceri. Bet, tā kā deviņpadsmitais gadsimts ir bankrotējis, pārāk izšķērdīgi rīkojoties ar līdzcietību, es ieteiktu pievērsties zinātnei, lai tā mūs atkal vestu uz ceļa. Jūtām ir tā priekšrocība, ka tās mūs maldina, zinātnei — ka tai sveša katra jūtelība.

—     Bet uz mums taču gulstas nopietna atbildība, — bailīgi ieminējās misis Vandelera.

—   Ļoti nopietna, — atbalsoja lēdija Agate.

Lords Henrijs paskatījās pāri galdam uz misteru Erskinu.

—     Cilvēce kļuvusi pārāk nopietna. Tas ir pasaules pirmdzimtais grēks. Ja alu iedzīvotāji būtu mācējuši smieties, vēsture būtu ņēmusi pavisam citu gaitu.

—     Jūs aizvien runājat ļoti patīkamas lietas! — teica hercogiene. — Es līdz pat pēdējam laikam kaunējos jūsu krustmātes priekšā, jo Istenda mani nemaz neinteresēja. Tagad es bez nosarkšanas skatīšos viņai taisni acīs.

—       Sartme gan sejai nak tikai par labu, hercogien, — piezīmēja lords Henrijs.

—       Jā, jaunībā, — viņa atbildēja. — Bet, tiklīdz sāk sarkt vecenītes, tādas kā es, tad tā ir slikta zīme… Ak, lord Henrij, vai jūs nevarētu man pateikt, kā lai es atkal topu jauna?

Viņš brīdi padomāja.

—       Vai atceraties kādu lielāku apgrēcību no saviem jaunības laikiem, hercogien? — viņš vaicāja, lūkodamies pār galdu.

—   Daudz, daudz! — viņa izsaucās.

—       Tad atkārtojiet tās visas vēlreiz, — viņš nopietni teica. — Lai atgrieztu jaunību, vajag atkārtot jaunības neprātības.

—       Vilinoša teorija! — izsaucās hercogiene. — Jā, jā, es katrā ziņā sekošu jūsu aizrādījumam.

—   Bīstama teorija! — izdvesa sera Tomasa sakniebtās lūpas.

Lēdija Agate kratīja galvu, bet nespēja apvaldīt smieklus.

Misters Erskins klausījās.

—       Jā, — turpināja lords Henrijs, — tas ir viens no dzīves lielākajiem noslēpumiem. Tagad ļaudis mirst no veselā saprāta pārmērības un pārāk vēlu atskārš, ka vienīgais, kas nekad nav jānožēlo, ir mūsu maldi.

Visi iesmējās.

Lords Henrijs sāka rotaļāties ap šo domu, to izvērsa un žonglēja ar to, drīz atstāja, drīz atkal atgriezās pie tās, izdaiļoja to mirdzošā fantāzijā un apjoza paradoksu spārniem. Neprātības slavināšana pārgāja filozofijā, un pati šī filozofija iesūca sevī visu jaunības spirgtumu un izskanēja simfoniskā baudu viesulī; kā bakhante vīna aplietās drānās un efeju vainagu galvā tā griezās dejā pār drīves augstumiem un smējās par atturīgā Silēna lēno gaitu. Viņas priekšā saira fakti kā iztraucēti meža gari. Baltās kājas atbalstījās uz milzīgās vīna vātes, uz kuras reiz sēdēja gudrais Omārs, un vīnogu sula purpura putu burbuļiem plūda un mazgāja tās. Tā bija apbrīnojama improvizācija.

Lords Henrijs juta, ka Doriana Greja skati ir vērsti uz viņu, un apziņa, ka starp klausītājiem atrodas cilvēks, kura instinktus viņš vēlējās atmodināt, darīja prātu vēl asāku, fantāziju vēl starojošāku. Viņa runa bija mirdzoša, fantastiska un aizraujoša. Viņš pilnīgi hipnotizēja klausītājus, un tie smaidīdami sekoja viņa burvju stabules skaņām. Dorians Grejs vairs nenovērsa acis; kā apburts viņš sēdēja, uz lūpām rotājās saulains smaids, bet tumšajās acīs kvēloja izbrīns un satraukums.

Beidzot istabā ienāca īstenība sulaiņa kostīmā un paziņoja hercogienei, ka kariete viņu gaida pie durvīm.

—   Cik žēl! — viņa iesaucās. — Man jāšķiras. Jābrauc uz klubu pie vīra un viņš jāaizved uz kādu muļķīgu mītiņu Vilisrumsā, kur viņš būs priekšsēdētājs. Ja es nokavēšos, vīrs būs dusmīgs, bet nekāda scēna nedrīkst notikt, jo šī cepure, par nelaimi, man ļoti vārīga… Viens rupjš vārds to var iznīcināt. Nē, man ir jāiet, dārgā Agat. Sveiki, lord Henrij, jūs patiesi esat apbrīnojams cilvēks, turklāt — dziļi samaitāts. Tik tiešām es nezinu, ko sacīt par jūsu uzskatiem. Atnāciet kādreiz pie mums uz pusdienām. Otrdien. Vai jūs otrdien esat vaļīgs?

—   Jūsu dēļ es visus pamestu, — palocīdamies noteica lords Henriļs.

—  A! Tas ir ļoti mīļi un ļoti slikti no jums. Tātad jūs atnāksiet? — Un viņa izpeldēja no istabas lēdijas Agates un pārējo dāmu pavadībā.

Kad lords Henrijs atkal atzvila krēslā, misters Erskins apgāja ap galdu un, nosēdies blakus, pieskārās viņa rokai.

—   Jūs runājat labāk, nekā grāmatās rakstīts, — viņš sacīja. — Kāpēc jūs nesarakstāt kādu grāmatu?

—   Es par daudz tās lasu, lai gribētos vēl uzrakstīt, mister Erskin. Es, protams, vēlētos sarakstīt romānu, kurš būtu tikpat skaists un tikpat fantastisks kā persiešu paklājs. Bet Anglijā ir lasītāji tikai skolas grāmatām, avīzēm un enciklopēdijām. No visām tautām angļi vismazāk saprot literatūras skaistumu.

—   Diemžēl jums taisnība. Es pats kādreiz jutu tieksmi Uz rakstniecību, bet tad atmetu ar roku. Taču tagad, mans dārgais, jaunais draugs, ja atļaujat sevi tā saukt, — es vēlos zināt, vai jūs visam tam arī ticat, ko sarunājāt pie brokasta galda.

—       Es jau to visu esmu aizmirsis. — Lords Henrijs nosmīnēja. — Vai es ko sliktu sacīju?

—       Taisnība gan, ļoti sliktu. Man liekas, jūs esat bīstams cilvēks, un, ja ar mūsu mīļo hercogieni kas notiks, tad atbildību mēs uzliksim vienīgi jums. Man tomēr būtu patīkami ar jums parunāt par dzīvi. Mana paaudze bija garlaicīga. Kādreiz vēlāk, kad Londona jūs būs nogurdinājusi, atbrauciet uz Tredliju un iepazīstiniet mani ar savu baudu filozofiju pie dzirkstoša burgundieša glāzes.

—       Ļoti patīkami. Tredlijas apmeklēšana man sniegtu retu baudījumu: tur ir lielisks saimnieks un lieliska bibliotēka.

—       Jūs to papildināsiet, — atbildēja vecais džentlmenis, laipni palocīdamies. — Bet tagad man jāardievojas no jūsu labās krustmātes. Laiks iet uz Ateneuma klubu. Sī ir taisni tā stunda, kad mēs tur snaužam.

—   Vai visi, mister Erskin?

—       Četrdesmit mūsējo četrdesmit krēslos. Mēs gatavojamies par akadēmiķiem.

Lords Henrijs smiedamies piecēlās.

—   Bet es došos uz Haidparku, — viņš teica.

Durvīs Dorians Grejs aizskāra viņa roku.

—   Atļaujiet jūs pavadīt, — viņš nočukstēja.

—       Bet jūs taču apsolījāties būt pie Bazila Holvarda? — lords Henrijs atbildēja.

—       Nē, es izvēlējos jūs. Es jūtu — man jāiet kopā ar jums. Ņemiet mani līdzi! Un apsoliet visu laiku ar mani runāt! Neviens, it neviens nemāk tā runāt kā jūs.

—       Ak, es šodien jau par daudz esmu runājis, — smaidīdams atbildēja lords Henrijs. — Viss, ko es patlaban vēlos — skatīt un redzēt dzīvi. Jūs varat nākt un vērot to kopā ar mani.

## 4 NODAĻA

Pēc mēneša kādā vakarā Dorians Grejs sēdēja lorda Henrija dzīvokļa mazajā bibliotēkā Meifērā. Tā bija neparasti skaista istaba augstiem ozola paneļiem olīvu krāsā un reljefiem griestu greznojumiem. Par biezo ķieģeļkrāsas grīdsegu bija izklāti bārkstaini persiešu zīda paklājiņi. Uz pulēta zīdkoka galdiņa stāvēja Klodiona biste, bet blakus gulēja Les Certt Nouvelles, izdevums, ko Kloviss Ivs bija iesējis zeltītu margrietiņu sējumā Margaritai Valuā, kura šīs puķes bija izvēlējusies par savu emblēmu. Vairākas debeszilas ķīniešu vāzes ar dažādām tulpēm stāvēja uz kamīna, bet caur nelielajiem svinā rāmētiem logu stikliem ieplūda Londonas vasaras dienas aprikožu krāsas gaisma.

Lords Henrijs vēl nebija pārnācis. Viņš katrreiz principa dēļ nokavējās, jo viņa princips bija, ka noteiktība ir laika zagšana. Tāpēc jauneklis īgņojās, izklaidīgi šķirstīdams «Manonas Lesko» bagātīgi ilustrēto, krāšņo izdevumu, kuru bija uzgājis kādā no lorda grāmatu skapjiem. Vienmērīgā un vienmuļā Luija XIV laika pulksteņa tikšķēšana viņu uztrauca.

Pāris reižu jau viņam bija ienācis prātā aiziet.

Beidzot viņš ārpusē izdzirda vieglus soļus, un durvis atdarījās.

—   Cik vēlu jūs nākat, Henrij! — viņš izsaucās.

—  Es šaubos, vai tas būs Henrijs, mister Grej, — atskanēja spalga balss.

Dorians ātri atskatījās un piecēlās.

—  Piedodiet, es domāju…

—   Jūs domājāt, ka tas ir mans vīrs. Nē, tā ir tikai viņa sieva. Atļaujiet man pašai jums priekšā stādīties. Es jūs labi pazīstu pēc fotogrāfijām. Liekas, manam vīram to ir kādas septiņpadsmit.

—   Ai, nē, kur nu septiņpadsmit!

—   Tad katrā ziņā sešpadsmit. Bez tam nesen es redzēju jūs kopā ar viņu operā.

Runājot lēdija nervozi smējās un vēroja Dorianu ar savām neaizmirstuļu acīm. Tā bija dīvaina sieviete, kuras apģērbs likās izdomāts ārprātā un uzvilkts aukā. Viņa vienmēr bija kādā iemīlējusies, bet, tā kā kaislība vienmēr palika bez atbildes, viņai bija saglabājušās visas ilūzijas. Lēdija pūlējās būt glezna, bet izskatījās tikai nevīžīga. Viņu sauca par Viktoriju, un vārda pilnā nozīmē viņa slimoja ar baznīcā iešanas māniju.

—   Tas, liekas, bija «Loengrīnā», lēdij?

—   Jā, tas bija burvīgajā «Loengrīnā». Vāgnera mūziku es cienu visvairāk. Tā ir tik skaļa, ka visu laiku var sarunāties un nav jādzird, ko runā citi. Tā ir liela priekšrocība, vai ne, mister Grej?

Nervozi smiekli izrāvās no viņas plānajām lūpām, bet pirksti sāka spēlēties ar garo bruņurupuča papīrnazi.

Dorians pasmaidīja un pakratīja galvu.

—   Diemžēl šoreiz es jums nevaru piekrist, lēdij. Klausoties mūziku, es nekad nesarunājos, labu mūziku, protams. Dzirdot sliktu mūziku, mūsu pienākums ir to nomākt ar sarunām.

—   Ā, tas taču ir viens no Henrija uzskatiem, vai ne, mister Grej? Nedomājiet, ka man nepatīk laba mūzika. Es to dievinu, bet baidos no tās. Tā dara mani pārāk romantisku. Pianistus es mīlu vairāk par visu — dažreiz pat divus uzreiz, kā apgalvo Henrijs. Es nezinu, bet viņos ir kaut kas noslēpumains. Varbūt tas, ka viņi visi ir ārzemnieki. Viņi taču visi ir ārzemnieki, vai ne? Pat tie, kas Anglijā dzimuši, pēc laika kļūst par ārzemniekiem, vai nav tiesa? Tas ir ļoti prātīgi no viņu puses un tik glaimojoši priekš mākslas. Mākslu tas padara pilnīgi kosmopolītisku, vai ne? Bet jūs ne reizes neesat bijis uz maniem vakariem, mister Grej? Jums katrā ziņā jāatnāk. Zināms, man nav tik plašu līdzekļu, lai pasniegtu orhidejas, bet ārzemniekiem es izdevumus nežēloju. Salonam viņi piešķir tik daudz krāsainības. Bet, lūk, jau ari Henrijs!… Henrij, es meklēju jūs, lai ko pavaicātu — neatceros īsti, ko, — un sastapu šeit misteru Greju. Mums bija ļoti patīkama saruna par mūziku. Izrādījās, ka mums gluži vienādi uzskati, nē, liekas, gluži pretēji. Bet viņš ir brīnum mīļš. Es esmu tik priecīga, ka sastapu viņu.

—   Arī es priecājos, miļā, — noteica lords Henrijs, paceldams tumšos uzacu pusmēnešus un smaidot nolūkodamies abos. — Man ļoti žēl, Dorian, ka nokavējos. Es iegriezos Vardorstrītā apskatīt vecu brokātu un kaulējos tur vairākas stundas. Tagad visi zina lietām cenu, bet nezina tikai lietu vērtību.

—   Liekas — man ir laiks iet, — izsaucās lēdija, pārtraukdama neveiklo klusēšanu ar savu muļķīgo un negaidīto iesmiešanos. — Ēs apsolījos braukt līdzi hercogienei. Ardievu, mister Grej! Ardievu, Henrij! Uz pusdienām jūs taču nepaliksiet mājās? Es arī ne. Varbūt redzēsimies pie lēdijas Tornberijas?

—   Jā, droši vien, mīļā, — sacīja lords Henrijs, pievērdams durvis, kad lēdija kā lietū izmircis paradīzes putns bija izspurgusi ārā, atstādama tikai vieglu smaržu. Pēc tam viņš spieda Dorianam roku, aizsmēķēja cigareti un atlaidās uz dīvāna.

—   Nekad nepreciet sievieti, kurai ir nenoteikta matu krāsa, Dorian, — sacīja lords Henrijs, ievilcis pāris dūmu.

—   Kāpēc, Henrij?

—   Tāpēc, ka viņas ir pārāk sentimentālas.

—   Man patīk sentimentāli cilvēki, Henrij.

—   Labāk neprecieties nemaz, Dorian. Vīrieši precas, kad ir noguruši, sievietes to dara no ziņkārības. Bet kā vieni, tā otri pieviļas.

—   Es arī nedomāju par precēšanos, Henrij. Esmu pārāk iemīlējies. Tas ir viens no jūsu aforismiem. Es to izlietoju praktikā kā visu, ko jūs runājat.

—   Kāmī jūs esat iemīlējies? — vaicāja lords Henrijs pēc garākas pauzes.

—   Kādā aktrisē, — nosarkdams atbildēja Dorians Grejs.

Lords Henrijs paraustīja plecus.

—   Tā ir diezgan banāla debija.

—   Jūs tā nerunātu, ja būtu viņu redzējis, Henrij!

—   Kas tad viņa ir?

—   Viņu sauc — Sibilla Veina.

—   Nekā par viņu neesmu dzirdējis.

—        Neviens nekā par viņu nav dzirdējis. Bet kādreiz dzirdēs. Viņa ir ģeniāla.

—       Manu mīļo zēn, sieviete nekad nav ģeniāla. Sievietes ir tīri dekoratīvs dzimums. Nekad viņām nav ko sacīt, bet to pašu viņas izsaka apburoši. Viņas personificē matērijas uzvaru pār garu, tāpat kā vīrieši — gara uzvaru pār morāli.

—   Henrij, kā jūs tā varat…

—       Mīļo Dorian, tā ir patiesība. Es patlaban nodarbojos ar sieviešu analīzi un tāpēc to vislabāk zinu. Jautājums nebūt nav tik sarežģīts, kā es to domāju. Galu galā es nācu pie slēdziena, ka ir tikai divas sieviešu kategorijas: bezkrāsainās un izkrāsotās. Pirmās ir ļoli noderīgas. Ja vēlaties iegūt labu reputāciju, kaut vienreiz ieturiet ar viņām kopējas vakariņas. Otrās kategorijas sievietes ir visai valdzinošas. Bet viņas taisa vienu kļūdu — krāsojas tāpēc, lai izskatītos jaunākas. Bet mūsu vecmāmiņas krāsojās, lai spīdētu sarunās. Rouge un esprit — smiņķis un asprātība nebija šķirami. Tagad tas viss ir garām. Kamēr sieviete par savu meitu var likties desmit gadus jaunāka, viņa ir pilnīgi apmierināta. Bet, kas attiecas uz sarunām, tad visā Londonā ir tikai piecas sievietes, ar kurām vērts sarunāties, turklāt divas no tām nevar tikt uzņemtas pieklājīgā sabiedrībā. Pastāstiet labāk par savu ģeniālo sievieti. Vai sen ar viņu iepazināties?

—   Ak, Henrij, jūsu vārdi mani baida.

—   Neņemiet tos vērā. Vai jūs jau ilgi esat pazīstami?

—   Nedēļas trīs.

—   Kur tad jūs viņu sastapāt?

—       Es jums visu izstāstīšu, Henrij, bet jūs nedrīkstat zoboties. Galu galā tas nemaz nebūtu noticis, ja es neiepazītos ar jums. Jūs iedvesāt mani nežēlīgas slāpes pēc dzīves izziņas. Visas nākamās dienas pēc iepazīšanās ar jums asinis manās dzīslās nespēja rimties. Klīstot pa Parku vai Pikadilli, es ieskatījos katrā pretimnācējā un ar negantu ziņkārību vaicāju sev, kādu dzīvi viņi dzīvo. Daži man iepatikās. Citi iedvesa bailes. Gaisā jautās salda inde. Un piepeši manī modās slāpes pēc jaunām sajūtām… Kādu vakaru ap septiņiem es izgāju rast piedzīvojumus. Es nojautu, ka šī pelēkā, brīnišķā Londona ar savām iedzīvotāju miriādēm, ar saviem drūmajiem grēciniekiem un skaistajiem grēkiem, kā jūs reiz sacījāt, taupa kaut ko ari man. Un es iedomājos tūkstošiem lietu. Pati bīstamākā no tām manī viesa prieku. Es atcerējos to skaisto vakaru, kad mēs pirmo reizi pie galda kopā sēdējām un jūs sacījāt, ka skaistuma meklēšana ir vienīgais un īstais dzīves noslēpums. Nezinu, ko īsti gaidīju, bet es izgāju no mājas un devos uz austrumu kvartāliem; drīz vien šai netīro ielu un nomīdīto skvēru labirintā apmaldījos. Ap pusastoņiem es soļoju gar kādu trešās šķiras teātri ar lieliem, spožiem gāzes lukturiem un raibām afišām. Riebīgs žīds visērmīgākā vestē, kādu es jebkad esmu redzējis, stāvēja pie ieejas, smēķēdams nelāga cigāru. Viņam bija taukainas, garas sprogas, un liels briljants mirdzēja uz netīrā krekla. «Vai nevēlaties ložu, milord?» viņš ievaicājās, mani ieraudzījis, • un galanti noņēma cepuri. Viņā bija kaut kas tāds, kas mani uzjautrināja, Henrij: viņš izskatījās tik ķēmīgs! Es zinu, jūs smiesieties, bet es tiešām iegāju un par veselu gineju nopirku biļeti literas ložā. Līdz pat šai dienai es nevaru saprast, kāpēc to darīju. Bet ja es to nebūtu darījis!… Mīļo Henrij, ja es to nebūtu darījis, es palaistu garām vislielāko aizraušanos savā mūžā. Es redzu — jūs smejaties. Bet tas ir tik briesmīgi!

— Es nesmejos, Dorian, vismaz nesmejos par jums. Bet jums nav jāsaka — «lielāko aizraušanos savā mūžā». Jums jāsaka — «pirmo». Jūs vienmēr tiksiet mīlēts, bet jūs mīlēsiet pašu mīlu. Une grande passion[ — privilēģija tiem, kam nav nekā, ko

'Liela kaislība it.).

darīt. Vienīgā nodarbošanās dīkdieņu šķirām katrā zemē. Nebaidieties. Jūs nākotnē gaida brīnišķas lietas. Sis ir tikai sākums.

—   Vai tiešām jūs domājat, ka man ir tik sekls raksturs?

—   Nē, tieši otrādi, es domāju, ka jums ir dziļš raksturs.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Manu mīļo zēn, tie, kas mīl tikai reizi mūžā, tiešām ir sekli cilvēki. Tas, ko viņi sauc par uzticību un godīgumu, pēc manām domām, ir vai nu ieraduma letarģija, vai vienkāršs fantāzijas trūkums. Uzticība jūtās ir tas pats, kas stingums prāta dzīvē, citiem vārdiem — sava nespēka atziņa. Uzticība! Tā man reiz jāizanalizē. Tajā slēpjas īpašuma tiesības. Daudzas lietas mēs labprāt aizmestu, ja nebaidītos, ka tās var pievākt kāds cits. Bet es negribu jūs pārtraukt. Turpiniet savu stāstu.

—   Labi; pēkšņi biju nokļuvis mazā, neērtā ložā pie pašas skatuves, un lēts aizkars atradās acu priekšā. Es pavēru to un apskatīju teātri. Tas bija īsts bezgaumības kalngals ar kupidoniem un laimes ragiem kā trešās šķiras kāzu torte. Galerija un amfiteātris bija gandrīz pilni, bet abas apdriskāto krēslu rindas parterā gluži tukšas. Arī tur, ko viņi laikam sauc par balkonu, nebija ne dvēseles. Vairākas sievietes iznēsāja apelsīnus un alu, bet publika skaudīgi ēda riekstus.

—   Jādomā, tas visā pilnībā atgādināja britu drāmas vecās slavas dienas.

—   Viss var būt, tomēr tas bija gandrīz neizturami. Es nevarēju apjēgt, kā esmu tur nokļuvis. Es domāju, ko iesākt, kad piepeši mana uzmanība pievērsās afišai. Un kā jums šķiet, kādu lugu viņi uzveda, Henrij?

—   Jādomā, «Muļķis vai Mēms, ka tikai nevainīgs». Mūsu tēvi tādas lugas cienīja. Bet, jo ilgāk dzīvoju, jo vairāk noskārstu, ka tas, kas derēja mūsu tēviem, vairs neder mums. Mākslā, tāpat kā politikā, Ies graņd-peres ont toujours tort — vectēviem nekad nav taisnība.

—  Nē, luga bija pietiekoši laba arī mums, Henrij, — «Romeo un Džuljeta». Jāatzīstas — sākumā es biju apvainojies par Šekspīru, kuru rāda tādā uķī. Tomēr mazliet tas mani ieinteresēja.

Vismaz es nolēmu sagaidīt pirmo cēlienu. Orķestris bija nepanesams, to vadīja jauns žīds, sēžot pie noskaņota pianīno, kurš mani tikko neaiztrenca; beidzot tomēr pacēlās priekškars un izrāde sākās.

Romeo tēloja tauks, padzīvojis džentlmenis ar apdedzinātu korķi uzvilktām uzacīm, aizsmakušu, traģisku balsi un figūru kā alus muciņai. Merkucio bija gandrīz tikpat slikts. Viņu tēloja aktieris, kurš lugā pats piedomāja dažādas asprātības un izturējās familiāri pret amfiteātri. Abi viņi vārda pilnā nozīmē bija nebaudāmi, tāpat kā dekorācijas, kuras likās ņemtas no kāda lauku balagāna. Bet Džuljeta! Henrij, iedomājieties septiņpadsmit gadus vecu meiteni ar sīku, ziedam līdzīgu seju, grieķisku galviņu, tumšbrūnām matu pīnēm, ar vijolīšu acīm kā kaislību dzelmes un lūpām kā rožu ziedlapiņas. Tā bija pati skaistākā būtne, kādu es jebkad esmu redzējis. Jūs reiz sacījāt, ka patoss jūs nepavisam nevaldzina, tikai skaistums, vien skaistums jūsu acis pilda asarām. Un arī man jāsaka — es tikko varēju saredzēt šo meiteni caur asaru miglu. Bet viņas balss — ak, nekad nekā līdzīga neesmu dzirdējis! Sākumā tā bija ļoti klusa, ar dziļām paiju notīm, kas, likās, pašas ieglaudās ausīs. Tad pamazām tā tapa spēcīgāka un jau skanēja kā flauta. Dārza skatā viņas balss trīsēja ekstāzē, kāda dzirdama pirms ausmas, kad lakstīgalas triec. Nāca mirkļi, kad viņā brāzmoja visa aizraujošā vijoles kaisle. Jūs zināt, kā var satraukt balss. Jūsu un Sibillas Veinas balsis es nekad neaizmirsīšu. Acis aizverot, es dzirdu tās, un katra no tām stāsta ko savu. Un es nezinu, kurai sekot. Jā, kāpēc gan man viņu nemīlēt? Henrij, es mīlu viņu! Viņa ir viss man šai dzīvē. Ik vakaru es eju raudzīties viņas spēlē. Vienā vakarā viņa ir Rozalinda, nākošā — Imogēna. Es redzēju, kā viņa mira Itālijas kapenēs, iesūkdama indi no sava mīļākā lūpām. Es sekoju viņai, kad viņa maldījās Ardenas mežā skaistā zēna kostīmā, svārciņos, triko un zaļā cepurītē. Kā neprātīga viņa aizgāja pie noziedzīgā karaļa un deva tam baudīt rūgtās zāles. Viņa bija nevainīga, bet viņas kaklu kā trauslu niedri sažņaudza greizsirdības melnās rokas. Es redzēju viņu visos laikos un visos apģērbos. Ikdienišķās sievietes mūsu fantāzijai nenieka nesniedz, jo tās ir sava laikmeta ierobežotas. Nekāda burvība tās nespēj pārradīt. Viņu domas redzamas tikpat skaidri kā viņu cepures. Nevienā no viņām nav miklas un noslēpuma. Rītos viņas izbrauc uz Parku, bet dienā kul tukšus salmus pie tējas galda vai sabiedrībā. Viņu smaidi ir stereotipiski, un tādas pašas ir viņu manieres. Viņas ir līdz galam izprotamas. Bet aktrise! Kā viņa atšķiras no citām sievietēm! Henrij, kāpēc nesacījāt man, ka vienīgais, ko vērts mīlēt, ir — aktrise!

—   Tāpēc, ka es pārāk daudz esmu viņas mīlējis, Dorian.

—   Ak jā, šie riebīgie radījumi ar krāsotiem matiem un nosmiņķētiem vaigiem!

—   Nepulgojiet krāsotos matus un nosmiņķētās sejas. Tur daudzreiz slēpjas neparasts skaistums.

—   Tagad es nožēloju, ka stāstīju jums par Sibillu Veinu.

—   Jūs nevarējāt nestāstīt, Dorian. Jūs stāstīsiet man visu, kas vien ar jums notiks.

—   Jā, Henrij, liekas, tā ir taisnība. Es nevaru jums nestāstīt. Jums ir dīvaina vara pār mani. Ja es kādu noziedzību izdarītu, arī to es jums izsūdzētu. Jūs mani saprastu.

—   Jums līdzīgi cilvēki — dzīves rotaļīgie stari — nedara noziedzības, Dorian. Tomēr es pateicos par komplimentu. Bet tagad sakiet man, — esiet tik labs, pasniedziet sērkociņus, pateicos, — sakiet man — kādas attiecības jums ir ar šo Sibillu Veinu?

Dorians Grejs uzlēca kājās, viņa vaigi iekvēlojās un acis dega.

—   Henrij, Sibilla Veina ir svēta!

—   Tikai svētām lietām ir vērts pieskarties, Dorian, — sacīja lords Henrijs dīvaini satrauktā balsī. — Bet kāpēc jūs dusmojaties? Es domāju — kādreiz viņa jums piederēs. Kad cilvēks ir iemīlējies, viņš sāk ar to, ka apmāna sevi, un beidz ar to, ka apmāna citus. Tas ir tas, ko dzīvē sauc par mīlas piedzīvojumiem. Bet jūs taču katrā ziņā būsiet jau iepazinušies?

—   Protams, mēs esam pazīstami. Jau pirmajā vakarā riebīgais žīds ienāca pēc izrādes ložā un piedāvājās aizvest mani aiz kulisēm, lai iepazīstinātu ar viņu. Es sadusmojos un atbildēju, ka Džuljeta jau mirusi pirms vairākiem gadsimtiem un viņas miesas trūd marmora kapā Veronā. Spriežot pēc viņa brīnu pilnā skatiena, žīds nodomāja, ka esmu izdzēris pārāk daudz šampanieša vai kaut ko tamlīdzīgu.

—   Es par to nebrīnos.

—   Tad viņš ievaicājās, vai es nerakstot avīzēs. Es atbildēju, ka es avīzes pat nelasu. Cik varēja redzēt, viņš par to loti noskuma un pastāstīja man, ka visi teātra kritiķi esot sazvērestībā pret viņu un visi esot nopērkami.

Sinī ziņā viņš varbūt nebūs maldījies. Tomēr, spriežot pēc viņu ārienes, pārāk dārgi viņi nevar maksāt.

Jā, bet žldiņam, cik redzams, viņi būs par dārgu, — iesmējās Dorians. — Pēc tam ugunis zālē nodzisa un man vajadzēja iet prom. Zīds vēl piedāvāja cigārus, kurus lielīt lielīja. Es atsacljos. Nākamajā vakarā, protams, es atkal ierados. Ieraudzījis mani, žīds zemu palocījās un teica, ka es esot nesavtīgs mākslas veicinātājs. Ak, tas ir ārkārtīgi rupjš vīrelis, kaut ari neizprotamā kārtā mīl Šekspīru. Reiz viņš man ar lepnumu sacīja, ka par saviem pieciem bankrotiem viņam jāpateicas vienīgi «bardam», kā viņš nemitīgi dēvēja Šekspīru. Acīmredzot viņš to uzskatīja par nopelnu.

—   Protams, tas ir nopelns, Dorian, pat loti liels nopelns. Vairākums bankrotē tāpēc, ka pārāk daudz iegulda dzīves prozā. Bankrotēt poēzijas dēj — tas ir liels gods. Bet kad jūs pirmo reizi runājāt ar Sibillu Veinu?

—   Trešajā vakarā. Viņa tēloja Rozalindu. Es nespēju noturēties, lai neaizietu aiz kulisēm. Es sviedu viņai ar puķēm, un viņa paskatījās uz mani, vismaz man tā likās. Vecais žīds neatlaidīgi skubināja aiziet aiz kulisēm, un es padevos. Mana vēlēšanās iepazīties ar jauno aktrisi jums liekas dīvaina, vai ne?

—   Nebūt ne.

—   Kāpēc gan ne, Henrij?

—   Pie gadījuma es pateikšu. Bet tagad es vēlos dzirdēt tikai par šo meiteni.

—   Par Sibillu? Ak, viņa bija tik kautra un mīļa! Viņā vēl daudz bērnišķības. Kad es izteicu spriedumu par viņas spēli, viņas acis iepletās priecīgā brīnā; likās — viņa neapzinājās pati sava spēka. Jādomā, mēs abi bijām mazliet uztraukti. Vecais žīds stāvēja putekļainās ģērbtuves durvīs un, plati smaidīdams, vāvuļoja kaut ko par mums, bet mēs kā bērni skatijāmies viens otram acīs. Viņš pastāvīgi sauca mani par «milordu», un man vajadzēja pārliecināt Sibillu, ka es neesmu nekāds lords. Bet viņa atbildēja pavisam vienkārši:

«Jūs vairāk līdzināties princim. Es saukšu jūs par Daiļo Princi.»

—   Goda vārds, Dorian, mis Sibilla prot teikt komplimentus.

—   Jūs viņu pārprotat, Henrij. Viņa redzēja manī tikai personu no kādas lugas. No dzīves viņa nezina nekā. Viņa dzīvo kopā ar māti, jau nogurušu un novītušu sievieti, kura tēloja lēdiju Kapuleti nodriskātā kostīmā un, cik no izskata vērojams, redzējusi labākas dienas.

—   Es pazīstu šo izskatu. Tas dara mani grūtsirdīgu, — noteica lords Henrijs, aplūkodams savus gredzenus.

—   Zīds vēlējās stāstīt man viņas biogrāfiju, bet es teicu, ka tas mani neinteresē.

—   Jums taisnība. Citu cilvēku traģēdijā aizvien ir kaut kas dziļi nožēlojams.

—   Sibilla ir vienīgā, kas mani valdzina. Kāda man daļa gar viņas pagātni? No galviņas līdz mazo kājiņu pirkstgaliem viņa ir apburoša, pilnīga un dievišķa. Viņas spēli es vēlos redzēt katru vakaru, un ar katru vakaru viņa kļūst brīnišķāka.

—   Nu es saprotu, kāpēc jūs izvairāties pusdienot kopā ar mani. Es jau domāju, ka ar jums notiek kaut kas sevišķs. Pa daļai tā arī ir, tomēr viscaur es to negaidīju.

—   Mīļo Henrij, ik dienas mēs vai nu brokastojam, vai ēdam vakariņas kopā, un pāris reižu es pat esmu bijis ar jums operā.

—   Bet katru reizi jūs atnākat loti vēlu.

—   Protams. Es nevaru nociesties, neredzējis Sibillas spēli kaut vienu ainu. Es slāpstu viņas tuvuma, un, kad es domāju par brīnumaino dvēseli, kas slēpta šai trauslajā, kā no ziloņkaula izdrāztajā augumā, mani pārņem svēta godbijība.

—   Bet šodien jūs ēdīsiet pusdienas kopā ar mani, vai ne?

Jauneklis pakratīja galvu.

—   Šodien viņa ir Imogēna, — viņš atbildēja, — bet rīt — Džuljeta.

—   Un kad viņa ir Sibilla Veina?

—   Nekad.

—   Te nu bija!

—   Cik jūs ļauns! Viņā vienā ir visas pasaules varones. Viņa ir vairāk nekā viena personība. Jūs smejaties, bet es saku, ka viņa ir ģeniāla. Es mīlu viņu, un man jāpanāk, lai viņa iemil arī mani. Jūs, kas zināt visas pasaules noslēpumus, sakiet — kā saistīt Sibillu Veinu? Es gribu, lai Romeo deg greizsirdības ugunīs. Es gribu, lai visi mirušie mīlētāji skumtu no mūsu dzidrajiem smiekliem. Es gribu, lai mūsu kaislibu elpa vēl satrauktu viņu pīšļus un iedegtu sāpes viņu pelnos. Mans dievs, kā es viņu mīlu, Henrij!

Tā runājot, Dorians staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ. Sarkani drudža plankumi kvēloja viņam sejā. Viņš bija dziļi uztraukts. Lords Henrijs tīksmi viņu vēroja. Cik maz vairs Dorianam bija līdzības ar to kautro un baiļo zēnu, kuru viņš sastapa Bazila Holvarda darbnīcā. Jauneklis bija uzplaucis kā zieds liesmaini sārtām ziedlapām. Dvēsele atstājusi sprostu, un alkas nāca tai pretī.

—   Ko jūs esat nodomājis darīt? — beidzot vaicāja lords Henrijs.

—   Es gribu, lai jūs ar Bazilu atnāktu paskatīties, kā viņa spēlē. Es nešaubos par iznākumu. Jums būs jāatzīst viņas ģenialitāte. Pēc tam viņa jāatsvabina no žida rokām, ar kuru viņa saistījusies uz trim gadiem, — tātad vēl atlikuši veseli divi gadi un astoņi mēneši. Protams, viņam būs kaut cik jāatlīdzina par atkāpšanos. Kad tas viss nokārtosies, es nolīgšu kādu no teātriem Vestendā un parādīšu Sibillu piemērotā gaismā. Viņa apburs visu pasauli, tāpat kā apbūrusi mani.

—   Tas nav iespējams, mīļais draugs.

—   Jā, viņa to izdarīs. Viņai ir ne tikai mākslas tehnika un liels artistisks talants, viņā slēpta liela personība, un jūs bieži esat sacījis, ka nevis principi, bet personības valda pār pasauli.

—   Nu labi, kad mēs iesim?

—   Ļaujiet padomāt. Šodien ir otrdiena. Ja vēlaties, noliksim uz rītu. Rīt viņa tēlo Džuljetu.

—   Jauki. Tātad rīt «Bristolē» pulksten astoņos?… Es paziņošu arī Bazilam.

—   Lūdzu, astoņos ne, Henrij. Pusseptiņos. Mums jābūt tur pirms priekškara pacelšanās. Jums viņa jāredz pirmajā cēlienā, kad viņa satiekas ar Romeo.

—   Pusseptiņos! Neiedomājams laiks! Tas ir tikpat kā ēst speķi ar tēju vai lasīt angļu romānu. Nē, septiņos. Neviens džentlmenis nesēžas pie vakariņu galda pirms septiņiem. Jūs satiksiet Bazilu? Vai labāk man uzrakstīt?

—   Mīļais Bazils! Veselu nedēļu neesmu viņu redzējis. Tas nav labi no manis; viņš taču man atsūtīja ģīmetni apbrīnojami skaistā rāmī, kas taisīts pēc viņa zīmējuma; un, kaut arī es mazliet apskaužu ģīmetni, jo tā ir veselu mēnesi jaunāka par mani, tomēr jāatzīstas, ka esmu sajūsmināts par to. Man liekas — Bazilam labāk aizrakstiet jūs. Man negribētos sastapties ar viņu vaigu vaigā. Viņš vienmēr sarunā nepatīkamas lietas. Un vienmēr dod labus padomus.

Lords Henrijs pasmaidīja.

—   Ļaudīm aizvien tīk citiem dot to, kā pašiem visvairāk trūkst. To es saucu par nesavtības augstāko pakāpi.

—   Ak, Bazils ir vismīļākais cilvēks, bet viņš šķiet man mazliet filistrisks. Es atklāju to pēc iepazīšanās ar jums, Henrij.

—   Manu mīļo zēn, visu savu pievilcību Bazils ieliek darbā. Un tāpēc dzīvei viņam nepaliek nekas pāri — vienīgi aizspriedumi, principi un veselais saprāts. No visiem māksliniekiem, kādus esmu pazinis, interesanti un brīnišķi bija tikai tie, kuri kā mākslinieki nederēja nekam. īsti mākslinieki atdod mākslai visu, tāpēc paši par sevi ir pavisam neinteresanti. Liels dzejnieks, patiesi liels dzejnieks ir pats nedzejiskākais no visiem radījumiem; viduvēji dzejnieki turpretim ir taisni apburoši. Un, jo vājākas viņu vārsmas, jo dzejiskāka viņu āriene. Jau otrās šķiras dzejoļu krājuma izlaišana vien padara cilvēku valdzinošu. Viņš izdzīvo sevī to poēziju, kuru nespēj izteikt uz papīra. Citi turpretim dzejā ietver to, ko dzīvē nekad nespēj piepildīt.

— Nezinu, vai tas gluži tā, Henrij, — sacīja Dorians Grejs, liedams smaržas kabatas drānā no liela flakona ar zelta korķi.

Jādomā, ka tā ir, ja jūs to sakāt. Nu, bet tagad man laiks iet. Imogēna mani gaida. Neaizmirstiet par rītdienu. Sveiki!

Kad viņš bija prom, lords Henrijs aizvēra garskropstu plakstus un nogrima domās. Bez šaubām, nebija daudz cilvēku, kas viņu ieinteresēja tā kā Dorians Grejs; tas, ka jauneklis patlaban dievināja vēl kādu citu, viņu nebūt nesāpināja un neradīja ne mazāko greizsirdību. Gluži otrādi, viņš pat priecājās par to; tas jaunekli darīja vēl interesantāku novērojumiem.

No laika gala lords Henrijs bija jutis tieksmi uz ziniskām metodēm, tomēr parastie zinātniskās pētīšanas objekti viņam likās niecīgi un nesvarīgi. Tā pamazām viņš sāka ar vivisekciju pie sevis un pārgāja uz vivisekciju pie citiem. Cilvēka dzīve bija vienīgais, kas likās pētīšanas vērts. Salīdzinot ar to, viss cits zaudēja katru vērtību. Taisnība — cilvēkam, kurš novēro dzīvi pašā bēdu un līksmes liesmojumā, grūti uzlikt stikla masku un izsargāties no smacīgiem tvaikiem, kas apdzēš fantāziju ar spocīgām parādībām un neķītriem murgiem. Sai izsmalcinātā rotaļā slēpjas tik smalkas indes, ka, pētot to īpašības, ir grūti nesaslimt. Tiešām, ir tādas indes, — lai uzzinātu to īpašības, jāsaindējas pašam. Tāpat kā ir slimības, kuras jāizslimo, lai saprastu to dabu. Bet kāda atmaksa pēc tam gaida cilvēku! Cik brīnišķa top pasaule! Novērot dīvaino, nežēlīgo kaisles loģiku un intelekta krāsu bagāto dzīvi, uztvert, kur tās saplūst un šķiras, kadā punkta apvienojas un kur sakas pretrunas, — vai tas viss nav liels baudījums? Vai ir vairs svarīgi, ar kādiem upuriem tas gūts? Par izjūtām nekāda maksa nav pārāk liela.

Lords Henrijs saprata — un šī doma priekā iededza viņa ahātbrūnās acis —, ka tā ir viņa dziedošo vārdu mūzika, kas saistījusi Dorianu Greju pie šīs sniegbaltās meitenes un viņa dvēseli atdevusi tai. Sis jauneklis lielā mērā bija viņa veidojums, viņš paātrināja tā attīstību. Tas kaut ko nozīmēja. Ikdienišķie cilvēki gaida, lai dzīve pati tiem atver savus noslēpumus, bet tikai nedaudziem izredzētajiem šie noslēpumi atveras, pirms plīvurs dzīvei norauts. Dažreiz to panāk ar mākslu, visbiežāk ar literatūru, kura runā tieši uz prātu un jūtām. Bet dažreiz šo lomu izpilda dziļa individualitāte un rada īstu mākslas darbu, jo dzīve pazīst tādus pašus šedevrus kā dzeja, tēlniecība vai glezniecība.

Jā, šis jauneklis bija agri sasniedzis briedu. Viņš ievāca pļauju jau pavasari. Vēl viņā sita jaunības pulss un kvēloja jaunības kaisle, bet viņš jau sāka apzināties sevi. Viņu novērot bija īsts baudījums. Ar savu brīnišķo seju un tikpat brīnišķu dvēseli viņš dabā bija kaut kas pārdabisks. Kas daļas gar to, pie kā tas viss novedis! Viņš līdzinājās vienam no tiem daiļajiem lugas vai mistērijas varoņiem, kuru prieki paliek mums sveši, bet kuru ciešanas modina daiļuma jūtas un kuru rētas ir kā sarkanas rozes.

Dvēsele un miesa, miesa un dvēsele — cik tās noslēpumainas! Arī dvēselē slēpjas dzīvnieciski instinkti, un ir mirkļi, kad miesa kļūst apgarota. Jūtas spēj šķīstīt, bet prāts — saduļķot. Kas var pateikt, kur beidzas miesas impulsi un sākas psihiskie? Cik tuvredzīgi ir psihologu parastie dogmatiskie formulējumi! Un cik grūti izšķirties par vienu vai otru virzienu! Vai dvēsele ir tikai ēna grēcības čaulā? Un vai miesa tiešām ietilpst dvēselē, kā domāja Džordāno Bruno? Gara un matērijas atšķirtība ir noslēpums, un tāds pats noslēpums ir to savienošanās.

Lords Henrijs domāja par to, vai mēs kādreiz pacelsim psiholoģiju līdz tādai absolūti precīzas zinātnes pakāpei, kad tā spēs uziet visslēptākos dzīves pavedienus. Līdz šim mēs parasti nesapratām paši sevi un reti kad sapratām citus. Mūsu pieredzei nebija ētiskas vērtības: tie bija tikai vārdi, kuros mēs nosaucām savas kļūdas. Visbiežāk morālisti skatījās uz pieredzi kā uz iepriekšēju nosacījumu, atzina tās nozīmi rakstura veidošanā, cildināja to kā labu vadītāju, kura māca, kam sekot un no kā izsargāties. Bet pieredzei trūka iekšējā dramatiskā spēka. Darbības ierosināšanai tā derēja tikpat maz kā mūsu sirdsapziņa. Tā liecināja tikai vienu — ka mūsu nākotne būs līdzīga mūsu pagātnei, ka grēkus, kas darīti ar riebumu, mēs atkārtosim ar prieku.

Lords Henrijs atzina, ka tikai ar eksperimentālo metodi var nonākt pie jel kādas kaislību ziniskas analīzes. Un Dorians Grejs, bez šaubām, bija piemērots objekts, kas solīja labus panākumus. Viņa piepešā un neprātīgā iemīlēšanās Sibillā Veinā bija augstākā mērā interesanta psiholoģiska parādība. Protams, liela loma te bija ziņkārībai — ziņkārībai un jaunu izjūtu slāpēm; tomēr tās nepiederēja pie pašām vienkāršākām kaislībām. Viss, kas šeit izrietēja no tīri jutekliska instinkta, paša jaunekļa iedomās pārvērtās par kaut ko ideālu, tāpēc kļuvajo sevišķi bīstams. Tā bija viena no tām kaislībām, par kuru izcelšanos mēs neesam skaidrībā, tāpēc tās arī gūst vislielāko varu pār mums. Visnespēcīgākās dziņas turpretim ir tās, kuru dabu mēs pazīstam. Un bieži gadās, ka, domādami pārbaudīt citus, mēs īstenībā pārbaudām paši sevi.

Kamēr lords Henrijs visu to vēl sēdēdams pārdomāja, ienāca sulainis un atgādināja, ka laiks pārģērbties uz pusdienām. Lords Henrijs piecēlās un paskatījās uz ielu. Saulrieta purpurots zelts dega pretējo namu augšējos logos. Stikli kvēloja kā kausēts metāls. Debesis atgādināja novītušu rozi. Lords Henrijs atcerējās sava drauga purpurkvēlo jaunību un jautāja pats sev, kā tā reiz beigsies.

Kad ap pusvieniem naktī viņš atgriezās mājās, priekšistabā uz galda bija telegramma. Viņš to atplēsa. Dorians Grejs ziņoja, ka saderinājies ar Sibillu Veinu.

## 5 NODAĻA

Mamiņ, es esmu tik laimīga! — čukstēja meitene, seju nogurušas un vecīgas sievietes klēpī slēpdama; sieviete sēdēja uz vienīgā krēsla nabadzīgā viesistabā ar muguru pret spilgto gaismu. — Es esmu tik laimīga! — meitene atkārtoja. — Un arī tev jābūt laimīgai!

Misis Veina pamirkšķināja acis un uzlika vājās, bismuta izbalinātās rokas meitai uz galvas.

—   Laimīga! — viņa atkārtoja. — Es tikai tad esmu laimīga, kad redzu tevi uz skatuves. Tev nav jādomā par citu, tikai par savu spēli. Misters Aisakss bija loti mīļš pret mums un aizdeva mums naudu.

Meitene pacēla galvu un uzmeta lūpu.

—   Naudu, māmiņ? — viņa sacīja. — Kāda nozīme naudai? Mīlestība ir vairāk vērta nekā nauda.

—   Misters Aisakss aizdeva mums piecdesmit mārciņu, lai mēs varētu samaksāt parādus un pienācīgi izvadīt Džeimsu ceļā. To tev nevajag aizmirst, Sibilla. Piecdesmit mārciņu — tā ir liela summa. Misters Aisakss bija sevišķi laipns.

—   Viņš nav nekāds džentlmenis, māmiņ, un, kad viņš ar mani runā, tad dara to tik nejauki, — atbildēja meitene, piecēlās un piegāja pie loga.

—   Es nezinu, kā mēs bez viņa iztiktu, — dusmīgi noteica vecīgā sieviete.

Sibilla pakratīja galvu un iesmējās.

—   Tagad viņš vairs nav mums vajadzīgs, māmiņ. Daiļais Princis nu valda pār mums. — Viņa apklusa. Sārtums pārklāja

vaigus. Ātrā elpa pacēla atvirus lūpu ziedlapiņas. Kaislību dienvidvējš pāršalca pār meiteni un saviļņoja drānu krokas. — Es mīlu viņu, — meitene vienkārši sacīja.

—   Muļķa bērns! Muļķa bērns! — kā papagaiļa ķērcienus Sibilla sadzirdēja mātes vārdus.

Līko, neīstiem dārgakmeņiem gredzenoto pirkstu kustības darīja tos vēl komiskākus.

Meitene atkal iesmējās. Sprostota putna prieks skanēja viņas balsī. Prieks ieblāzmojās arī acis, kuras uz mirkli aizvērās, lai noglabātu savu noslēpumu. Kad tās no jauna atvērās, tām bija pārslīdējusi sapņa ēna.

No nodriskātā krēsla viņa dzirdēja runājam plānlūpu Gudrību, kas viņu brīdināja, veseliem teikumiem citēja no bailības leksikona, kura autors dēvējās par «veselo saprātu». Sibilla neklausījās. Viņa bija brīva savu kaislību cietumā. Viņas Princis, viņas Daiļais Princis bija kopā ar viņu. Meitene piesauca atmiņas, lai veidotu viņa tēlu. Sūtīja savu dvēseli meklēt Daiļo Princi, un dvēsele atgriezās kopā ar viņu. Prinča skūpsts no jauna dega uz viņas lūpām. Uz viņas acu bārkstīm drebēja jaunekļa siltā elpa.

Tad Gudrība mainīja taktiku un sāka runāt par spiegošanu un izlūkošanu. Varbūt jauneklis ir bagāts. Ja tas tā, tad var domāt arī par precībām. Bet pasaulīgie viltus viļņi sadrupa pret Sibillas ausu gliemežnīcu. Veiklās bultas viņu neskāra. Viņa redzēja tikai plāno lūpu kustēšanos un smaidīja.

Piepeši viņa juta vajadzību runāt, jo pļāpīgā klusēšana viņu uztrauca.

—   Māmiņ! — viņa iesaucās. — Kāpēc viņš mani tik stipri mīl? Es zinu, kāpēc es mīlu viņu. Es mīlu tāpēc, ka viņš ir pati mīlestība. Bet ko gan viņš atrod manī? Es neesmu viņa cienīga. Tomēr, lai gan es jūtos daudz zemāka par viņu, viņa mīlestība mani nepazemo. Gluži otrādi, es jūtos lepna, pat ļoti lepna. Māmiņ, vai tu mīlēji manu tēvu tā, kā es mīlu Daiļo Princi?

Vecīgā sieviete nosarka zem biezās pūdera kārtas, kas klāja viņas vaigus, un lūpas savilkās sāpīgā vaibstā.

Sibilla abām rokām apvija viņas kaklu un viņu noskūpstīja.

—   Piedod, māmiņ. Es zinu — tev sāpīgi runāt par mūsu tēvu. Un tikai tāpēc, ka tu viņu ļoti mīlēji. Bet neesi tik skumja! Es šodien esmu tikpat laimīga kā tu pirms divdesmit gadiem. Ak! Ļauj man būt tādai vienmēr!

—   Bērns, tu esi par jaunu, lai iemīlētos. Bez tam — ko tu zini par šo jaunekli? Nezini pat viņa vārda. Man tas viss nemaz nepatīk — un vēl tagad, kad Džeimss brauc uz Austrāliju un man ir tik daudz rūpju. Tu varēji gan būt mazliet prātīgāka. Kaut gan, kā jau es sacīju, ja viņš ir bagāts…

—   Ak, māmiņ, māmiņ, ļauj man būt laimīgai!

Misis Veina paskatījās uz viņu un ar vienu no tiem teatrālajiem žestiem, kuri parasti kļūst par aktiera otro dabu, apskāva meitu.

Šai mirklī atvērās durvis un istabā ienāca jauneklis brūniem, izspūrušiem matiem. Viņš bija plecīgs, lielām rokām un kājām, un viņa kustībām trūka veiklības. Viņā nebija tās dižciltības, kāda piemita māsai. Grūti starp viņiem bija uzminēt tik tuvu radniecību.

Misis Veina pagriezās pret ienācēju, un viņas smaids tapa vēl jaušamāks. Viņa iedomājās savu dēlu laužu pilnā zālē un bija pārliecināta, ka aina būtu varena.

—   Sibilla, tu varēji gan arī man atstāt dažus skūpstus, — jauneklis labsirdīgi noteica.

—   Bet tev taču nepatīk skūpsti, Džim! — meitene iesaucās. — Tāds lācis! — Un, pārskrējusi pāri istabai, viņa apskāva brāli.

Džeimss Veins maigi ielūkojās māsas sejā.

—   Vai nenāksi ar mani pastaigāties. Sibilla? Nezinu, vai vairs jel kad redzēšu šo pretīgo Londonu. Vismaz es to negribētu.

—   Dēls, nerunā tik briesmīgas lietas! — nočukstēja misis Veina un nopūtusies sāka lāpīt kādu spilgtu teātra kostīmu. Viņa bija mazliet vīlusies dēlā, ka tas nepievienojas viņu trupai. Teatrālais iespaids ar to būtu panākts daudz spēcīgāks.

—   Kāpēc, māt? Es runāju nopietni.

—   Tu mani sarūgtini, dēls. Es ticu, ka tu pārbrauksi no Austrālijas kā turīgs vīrs. Man šķiet — kolonijās nav īstas sabiedrības, vismaz tādas, kādu es saprotu ar šo vārdu, un, kad tu kļūsi bagāts, tad gribot negribot būs jāatgriežas Londonā.

—   Sabiedrība! — jauneklis iesaucās. — Man tāda nav vajadzīga. Es tikai gribu drusku iepelnīt naudu, lai tevi un Sibillu atsvabinātu no skatuves. Skatuvi es nevaru ciest.

—   Ak, Džim! — Sibilla iesmējās. — Cik tu īgns! Bet vai tu tiešām nāksi ar mani pastaigāties? Tas būs burvīgi! Es baidījos, ka tu iesi ardievoties no saviem draugiem — Toma Hārdija, kas tev iedāvināja šo briesmīgo pīpi, un Neda Longtona, kurš tevi zobo, ka tu to smēķē. Cik jauki, ka beidzamo dienu tu dāvini man. Bet uz kurieni mēs iesim? Iesim uz Parku.

—   Es neesmu tik galants, — jauneklis atbildēja, saraukdams pieri. — Uz Parku iet tikai eleganti kungi.

—   Muļķības, Džim! — čukstēja meitene, glaudīdama viņa piedurkni.

Džeims brītiņu pārdomāja. — Nu labi, bet apģērbies žigli.

Viņa dejodama izskrēja no istabas un dziedādama uzsteidzās pa kāpnēm. Viņas mazās kājiņas jau dipēja viņiem virs galvas.

Džeimss pāris reižu pārgāja pāri istabai. Tad, pagriezies pret māti, ievaicājās:

—   Vai manas ceļa lietas jau kārtībā?

Jā, kārtībā, Džim, — viņa atbildēja, acis no darba nepaceldama.

Jau vairākus mēnešus viņa jutās neveikli, kad palika istabā viena ar savu nopietno dēlu. Viņas sīkā dvēsele baiļojās skatīties dēlam acīs, it kā dēls turētu viņu kādās aizdomās. Viņš nerunāja, un klusēšana kļuva nepanesama. Tad viņa sāka žēloties un gausties. Sievietes parasti aizstāvas uzbrūkot, tāpat kā uzbrūk, dīvainā kārtā padodamās.

—   Ceru, ka tu būsi apmierināts ar saviem jūras braucieniem, Džim, — viņa sacīja. — Nepiemirsti, ka tu pats to uzgribēji. Tu gluži labi varēji iestāties notāra kantori. Notāri ir cienījami vīri, un provincē tos uzlūdz uz pusdienām vislabākās ģimenes.

—   Man riebj kantori ar visiem ierēdņiem, — viņš atbildēja. — Bet tev ir taisnība. Es pats izvēlējos savu dzīvi. Viss, ko es tev varu teikt: sargā Sibillu! Atturi viņu no ļauna! Māt, neizlaid viņu no acīm!

—   Džim, tu tiešām runā ļoti dīvaini. Pats par sevi saprotams ka es rūpējos par Sibillu.

—   Es dzirdēju — kāds kungs katru vakaru apmeklējot viņu teātrī un sarunājoties aiz kulisēm. Kā tu domā, vai tas ir labi? Ko tu par to saki?

—   Tu runā par lietām, no kurām tev nav nekādas jēgas, Džim. Mēs savā profesijā esam pieradušas saņemt visdažādākos glaimas uzmanības pierādījumus. Bija laiks, kad ari es pati tiku gandrīz vai apbērta ar puķēm. Tas bija tais laikos, kad skatuves mākslu tiešām cienīja. Kas attiecas uz Sibillu, tad es nezinu, vai viņas aizraušanās ir kaut cik nopietna. Bet cilvēks, par kuru tu runā, bez šaubām, ir īsts džentlmenis. Ari man viņš parāda vislielāko laipnību. Bez tam viņam ir bagāta cilvēka izskats, un puķes, kuras viņš sūta, ir brīnišķas.

—   Bet galu galā jūs pat nezināt, kā viņu sauc, — asi noteica jauneklis.

—   Nē, — mierīgi atbildēja māte, — savu īsto vārdu viņš mums vēl nav sacījis. Man liekas — tas ir ļoti romantiski. Bet nav šaubu, ka viņš pieder pie aristokrātijas.

Džeimss Veins saknieba lūpas.

—   Sargā Sibillu, māt! — viņš atkārtoja. — Sargā Sibillu!

—   Mans dēls, tu mani ļoti rūgtini. Sibilla vienmēr baudījusi manu vislielāko rūpību. Protams, ja šis džentlmenis ir bagats, tad viņai nav iemesla nedoties laulībā. Es esmu pārliecināta, ka viņš ir īsts aristokrāts. To rāda viņa izskats. Un man jāsaka — Sibilla taisītu labu partiju. Viņi būtu apburošs pāris. Viņš ir ārkārtīgi skaists. Visi to ievērojuši.

Jauneklis kaut ko nomurdēja un sāka bungot ar pirkstiem pa loga rūti. Viņš atkal pagriezās, lai kaut ko teiktu, bet durvis atvērās, un ieskrēja Sibilla.

—   Cik jūs abi nopietni! — viņa izsaucās. — Kas noticis?

—    Nekas, — Džeimss atbildēja. — Es domāju, ka dažreiz nav slikti būt nopietnam. Ardievu, māt. Es pusdienas ēdīšu piecos. Viss jau ir sakravāts, tikai krekli vēl ne, tātad tev nav vairs ko rūpēties.

—   Ardievu, mans dēls, — atbildēja māte, palocīdama galvu ar piespiestu cēlumu.

Dēla beidzamo vārdu intonācija viņu apvainoja.

—   Noskūpsti mani, māmiņ, — meitene lūdzās.

Viņas ziedu lūpas pieskārās novītušajam vaigam un izkausēja salto sarmu.

—   Mans bērns! Mans bērns! — izsaucās misis Veina un pacēla acis pret griestiem, iedomātos galerijas skatītājus meklēdama.

—    Iesim, Sibilla, — nepacietīgi noteica brālis. Viņš nevarēja ciest mātes afektāciju.

Viņi izgāja uz saules aplietā Eistonrouda. Pretimnācēji nopētīja drūmo, smagnējo jaunekli rupjās, nepiegulīgās drēbēs, kuru pavadīja graciozi daiļa meitene. Viņš līdzinājās dārzniekam, kas soļo blakus rozei.

Džeimss aizvien sarauca pieri, uztverot pretimnācēju ziņkārīgos skatienus. Kad jaunekli kāds uzlūkoja, viņu pārņēma nepatīkama sajūta, kāda ģēnijus piemeklē mūža beigās, bet pārējos — jau mūža sākumā. Turpretim Sibilla neievēroja iespaidu, kādu viņa atstāja uz garāmgājējiem. Mīlestība trīsēja smaidā uz viņas lūpām. Viņa domāja par Daiļo Princi, un, lai varētu jo vairāk domāt, viņa par to nepavisam nerunāja. Viņa runāja par kuģi, uz kura Džims aizbrauks, par zeltu, ko viņš, bez šaubām, atradīs, par skaistu, bagātu meiteni, kuru izglābs no laupītājiem… Visu dzīvi taču viņš nepaliks par matrozi vai kuģa puiku! Ai, nē! Matroža dzīve ir briesmīga. Padomājiet vien: būt iespundētam riebīgā kuģī, pret kuru mūžīgi sitas kuprainie milzu viļņi, bet bargais vējš loca mastus un sarauj skrandās garās, plandošās buras! Džims atstās kuģi Melburnā, laipni atvadīsies no kapteiņa un bez kavēšanās dosies uz zelta raktuvēm. Vēl nedēļa nebūs pagājusi — viņš atradīs lielu zelta gabalu, lielāko, kāds jebkad atrasts, atvedīs uz piekrasti sešu apbruņotu jātnieku-polismenu apsardzībā. Trīs reizes uzbruks laupītāji, bet katru reizi tiks atsisti. Jeb nē… Viņš nemaz neies uz zelta raktuvēm. Tās taču ir tik briesmīgas vietas, kur cilvēki plītnīcās cits citu nokauj zelta dēļ. Džims būs krietns aitkopis, un reiz vakarā, kad jāšus atgriezīsies no ganībām, viņš ieraudzīs skaistuli, kuru laupītāji aizved melnā zirgā. Viņš dzīsies tiem pakaļ un atsvabinās meiteni. Skaistule, protams, Džimā iemīlēsies, arī Džims viņā, tad viņi apprecēsies, atgriezīsies Anglijā un dzīvos Londonā kādā lielā mājā.

Jā, skaista nākotne gaida Džimu. Bet viņam jābūt prātīgam, taupīgam, nav jāzaudē drosme. Viņa ir tikai gadu vecāka par brāli, bet dzīvi pazīst daudz vairāk. Džimam jāapsolās ar katru pastu viņai rakstīt un katru vakaru pirms gulētiešanas lūgt dievu. Dievs taču ir ļoti labs un viņu sargās. Arī Sibilla lūgs dievu par brāli; pēc pāris gadiem viņš bagāts un laimīgs atgriezīsies dzimtenē.

Jauneklis drūmi klausījās un ne vārda neatbildēja. Cik grūti nācās šķirties!

Bet ne jau tas vien viņu darīja drūmu. Lai gan nebija daudz piedzīvojis, tomēr viņš nojauta Sibillas bīstamo stāvokli. Sis jaunais dendijs, kas seko Sibillai, — kas viņš tāds ir? Kādi viņa nolūki? Viņš bija džentlmenis, un tāpēc vien jau Džims nevarēja viņu ieredzēt, ienīda ar dīvainu rases instinktu, kuru pats neizprata, un tāpēc jo vairāk padevās tā varai.

Viņš pazina mātes sīko, godkārīgo dabu un tālab paredzēja Sibillas postu un galu. Bērni tikai sākumā mīl savus vecākus; pieauguši viņi sāk tos tiesāt un tikai retumis tiem piedod.

Māte! Viņš gribēja vēl vērsties pie viņas ar kādu jautājumu, kurš ilgus mēnešus jau nedod viņam miera. Reiz teātrī, pie skatuves durvīm stāvēdams un gaidīdams māsu, viņš dzirdēja īsu, čukstošu frāzi, neķītra izsmiekla pilnu, kas viņā izsauca veselu virkni briesmīgu domu. Viņš atcerējās to un sajuta kā pīckās cirtienu pa seju. Uzacis savilkās, un drudžainās sāpēs viņš sāka kodīt apakšlūpu.

—   Tu manī nemaz neklausies, Džim! — izsaucās Sibilla. — Bet es domāju par tavu nākotni un kalu brīnišķus plānus. Saki taču man kaut ko!

—   Ko lai es saku?

—   Nu, ka tu būsi tik labs zēns un neaizmirsīsi mūs, — viņa smaidīdama atbildēja.

Džeimss paraustīja plecus.

—   Tu mani drīzāk aizmirsīsi nekā es tevi, Sibilla.

Viņa nosarka.

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—   Tev esot jauns draugs, es dzirdēju. Kas viņš tāds? Kāpēc tu man par viņu neesi nekā stāstījusi? Viņš pazudinās tevi.

—   Ciet klusu, Džim! — viņa iesaucās. — Tu nedrīksti nekā slikta par viņu runāt! Es viņu mīlu.

—   Bet tu pat nezini, kā viņu sauc. Kas viņš tāds? Man ir tiesības to zināt.

—   Viņu sauc par Daijo Princi. Vai tev nepatīk šis vārds? Ai, kāds tu esi muļķītis! Iegaumē šo vārdu! Ja vien tu viņu redzētu, es zinu, tu sacītu, ka viņš ir skaistākais cilvēks pasaulē! Kādreiz tu ar viņu satiksies — kad pārbrauksi no Austrālijas. Viņš tev iepatiks! Viņš visiem patīk… Bet man… Es viņu mīlu. Man gribētos, kaut tu šovakar varētu būt teātrī! Viņš atnāks, un es spēlēšu Džuljetu. Ai, kā es tēlošu! Iedomājies, Džim: mīlēt un tēlot Džuljetu! Zināt, ka viņš tur sēž! Spēlēt, lai sniegtu viņam baudījumu! Ai, es baiļojos, ka izbaidīšu visu teātri… izbaidīšu vai apburšu. Mīlēt nozīmē pārspēt pašai sevi. Nabaga riebīgais misters Aisakss sauks: «Ģeniāli!» Jā gan, viņš to sauks aiz bufetes saviem vazaņķiem. Agrāk viņš mani sludināja kā dogmu, šodien viņš mani pasludinās par brīnumu. Es to jūtu. Un pateicība par to nākas tikai Daiļajam Princim, manam dailes dievam. Blakus viņam es esmu tik nabaga… Nabaga? Nu, kas par to? Kad nabadzība klaudzina pie durvīm, mīlestība ielido pa logu. Mūsu sakāmvārdi jāpārlabo. Tie izdomāti ziemā, bet tagad ir vasara, nē, man šķiet — pavasaris, īsts ziedu viesulis dzidrās debesīs!

—   Viņš ir džentlmenis, — drūmi noteica jauneklis.

—       Princis! — atskanēja meitenes muzikālā balss. — Un ko gan vairāk?

—   Viņš tevi vil slazdā.

—   Es bīstos no brīvības.

—   Es gribu, lai tu bītos no viņa.

—       Viņu redzēt nozīmē viņu dievināt; viņu pazīt nozīmē viņam ticēt.

— Sibilla, tu esi zaudējusi prātu!

Viņa iesmējās un saņēma brāli aiz rokas.

—        Mīļo, manu mīļo Džim! Tu runā tā, it kā tev būtu simt gadu. Gan jau tu arī pats kādreiz iemīlēsies. Tad tu zināsi, ko tas nozīmē. Neraugies uz mani tik dusmīgi. Gluži otrādi, tev jāpriecājas, ka aizbraukdams mani atstāj laimīgāku, nekā jebkad esmu bijusi. Dzīve mums abiem bija tik smaga un grūta. Bet tagad būs citādi. Tu brauc uz jaunu pasauli, bet man tā jau ir…. Lūk, divi krēsli, apsēdīsimies un paskatīsimies, kā dižo galantā publika.

Viņi apsēdās. Otrpus ceļa ziedēja tulpju dobes kā mirdzoši uguns gredzeni. Palsi putekļi, līdzīgi viegliem tvaikiem, kas it kā garoja no īrisu saknēm, lidoja smacīgajā gaisā. Spilgti saulsargi kā milzu taureņi šūpojās un dejoja virs gājēju galvām.

Sibilla beidzot pierunāja brāli stāstīt par sevi, savām izredzēm un nākotnes nodomiem. Viņš runāja lēni, ar piespiešanos. Viņi pārmija vārdus kā spēlmaņi spēļu markas. Sibilla jutās nomākta. Viņš negribēja dalīties māsas priekā. Vienīgā atbilde, ko viņa spēja izvilināt, bija tikko jaušams smaids uz drūmajām lūpām. Pamazām viņa noklusa. Piepeši acu priekšā atmirdzēja zelta mati, smaidošas lūpas — vaļējā karietē garām pabrauca Dorians Grejs ar divām dāmām.

Sibilla spēji piecēlās.

—   Tas bija viņš! — meitene izsaucās.

—   Kas? — Džeimss Veins vaicāja.

—        Daiļais Princis, — viņa atbildēja, ar skatienu sekodama karietei.

Džeimss uzlēca kājās un satvēra māsu aiz rokas.

—   Parādi man viņu! Kurš tas bija? Parādi! Man viņš jāredz! — jauneklis sauca, bet šai brīdī hercoga Bervika četrjūgs aizslēpa karieti, un, kad tas pabrauca garām, Dorians Grejs jau bija aiz Parka vārtiem.

—   Viņa vairs nav! — skumji nočukstēja Sibilla. — Es gribēju, lai tu viņu redzētu.

—   Un es arī. Ja viņš tev izdarīs ko ļaunu, es viņu nonāvēšu. Tik tiešām — kā dievs debesis.

Sibilla šausmās paskatījās uz brāli. Viņš atkārtoja savus vārdus. Tie cirtās gaisā kā asmeņi. Publika sāka klausīties. Kāda dāma iespurcās.

—   Iesim projām no šejienes, Džim, iesim projām, — Sibilla čukstēja.

Džeimss kūtri paklausīja. Viņš nopriecājās par saviem spēcīgajiem vārdiem.

Nonākusi pie Ahilleja statujas, Sibilla atgriezās. Acis bija skumju pilnas, bet lūpas smaidīja. Viņa pārmetoši pakratīja galvu.

—   Tu esi neprātulis, Džim, ļauns puisis. Kā tu varēji sarunāt tādas muļķības? Tu pats nezini, ko runā. Tu esi greizsirdīgs un spītīgs, tas ir viss. Ai, kā es vēlētos, lai tu iemīlētos! Mīla cilvēkus dara labus, bet tavi vārdi bija ļauni.

—   Man jau ir sešpadsmit gadu, — viņš atbildēja, — un es zinu, ko daru. No mātes tev atbalsts neiznāk. Viņa nemācēs tevi pasaudzēt. Tagad es nožēloju, ka braucu uz Austrāliju. Man ir stipra vēlēšanās darīt šai lietai galu. Es to arī izdarītu, ja mans līgums nebūtu parakstīts.

—   Ak, neesi nu tik nopietns, Džim! Tu man atgādini varoni no tām smieklīgajām melodrāmām, kurās tik ļoti patika tēlot mūsu mātei. Es negribu ar tevi nīsties. Es redzēju Daiļo Princi, bet redzēt viņu jau ir laime. Nestrīdēsimies. Es zinu — tu nekad nedarīsi ļaunu tam, kuru es mīlu, vai ne?

—   Jā, kamēr mīlēsi… — drūmi atbildēja Džeimss.

—   Es viņu mūžīgi mīlēšu! — izsaucās meitene.

—   Bet viņš?

—   Arī viņš.

—   Nu redzēsim!

Viņa novērsās no brāļa. Tad atkal iesmējās un uzlika viņam roku uz pleca. Viņš taču bija tikai zēns!

Pie Marmora Arkas viņi pasauca omnibusu, kurš viņus aizveda līdz mājai Eistonroudā. Pulkstenis jau nāca pieci, un Sibillai katrā ziņā bija vēl jāatpūšas pāris stundu pirms izrādes. Džeimss tā gribēja. Viņš teica, ka nevēlas ardievoties mātes klātbūtnē. Māte, bez šaubām, taisītu atkal kādu teatrālu traci, un to viņš nevarēja ciest.

Viņi ardievojās Sibillas istabā. Viņš dega no greizsirdības un dusmām pret to svešo cilvēku, kurš, kā viņam likās, bija nostājies starp viņiem. Tomēr, kad māsas rokas apvijās viņam ap kaklu un pirksti izklīda matos, viņš skūpstīja to ar maigu sirsnību.

Lejup ejot, viņa acīs bija asaras.

Māte viņu gaidīja. Kad viņš beidzot ienāca, viņa pārmeta dēlam neakurātību. Viņš neatbildēja un nosēdās pie pieticīgās maltītes. Mušas dūca ap galdu un ložņāja pa apvazāto galdautu. Cauri garāmbraucošo kariešu un omnibusu ribai viņš dzirdēja vienmuļo balsi, kas saindēja katru atlikušo acumirkli.

Pēc brīža viņš atstūma šķīvi un atspieda galvu rokās. Viņš domāja, ka viņam ir tiesības zināt visu. Ja aizdomas būtu pareizas, tad gan par to vajadzēja zināt jau agrāk. Bailēs sastingusi, māte vēroja dēlu. Vārdi gluži mehāniski raisījās no viņas lūpām. Viņas pirksti drudžaini burzīja sairušu mežģīņu kabatas lakatiņu. Kad pulkstenis nosita seši, viņš piecēlās un devās uz durvīm. Tad atgriezās un paskatījās uz māti. Viņu acis sastapās. Viņas skatienā bija neprātīgs lūgums pēc saudzības. Džeimsu tas saniknoja.

—   Māt, — viņš teica, — man ir kas vaicājams.

Mātes acis nemierīgi maldījās pa istabu. Viņa neatbildēja.

—   Saki man taisnību! Man ir tiesības to zināt. Vai tu biji mana tēva likumīga sieva?

Viņa dziļi nopūtās. Tā bija atvieglojuma nopūta. Briesmīgais mirklis, kuru viņa gaidīja dienām un naktīm jau veselas nedēļas un menešus, bija pienācis, tomēr baiļu viņa nejuta. Rupji vaļsirdīgais jautājums prasīja tikpat noteiktu atbildi. Stāvoklis pamazām atrisinājās. Tas viss atgādināja sliktu mēģinājumu.

—   Nē, — viņa atbildēja, brīnīdamās par dzīves bargo vienkāršību.

—   Tātad mans tevs ir bijis nelietis! — jauneklis izsaucas, dūres sažņaugdams.

Viņa purināja galvu.

—   Es zināju, ka viņš nav brīvs. Bet mēs viens otru ļoti mīlējām. Ja viņš dzīvotu, mums būtu labs aizgādnis. Nenosodi viņu, mans dēls! Viņš bija tavs tēvs un īsts džentlmenis. Jā gan, viņš bija augstas kārtas.

Lāsts izrāvās no jaunekļa lūpām.

—   Es nezūdos par sevi! — viņš izsaucās. — Bet pielūko, lai Sibilla!… Arī tas ir džentlmenis, kas patlaban viņā iemīlējies, vismaz apgalvo, ka iemīlējies, vai ne? Arī no augstas kārtas, vai ne?

Derdzīgas pazemojuma jūtas uz mirkli pārņēma sievieti. Viņas galva noslīga. Drebošām rokām viņa izslaucīja acis.

—   Sibillai ir māte, — viņa nočukstēja. — Man nebija.

Jauneklis jutās aizkustināts. Viņš piegāja pie mātes un noliecies viņu noskūpstīja.

—   Man žēl, ja es ar savu jautājumu tevi sāpināju, — viņš sacīja. — Bet es citādi nevarēju… Nu man ir laiks doties ceļā… Ardievu! Neaizmirsti, ka tavā ziņā paliek vairs tikai viens bērns, par kuru tev jābūt nomodā; un tici man — ja šis svešinieks izdarīs viņai ko ļaunu, es uzzināšu, kas viņš tāds, sekošu viņam un nositīšu viņu kā suni. Goda vārds!

Pārspīlētais zvēresta neprāts, kuru pavadīja kaislīgi žesti, melodramatiskie un asie jaunekļa vārdi vērta dzīvi viņas acīs atkal gaišāku. Sī atmosfēra viņai bija labi pazīstama. Viņa uzelpoja un pirmo reizi pēc ilgiem mēnešiem bija sajūsmināta par dēlu. Viņa gribēja paildzināt šo teatrālo ainu, bet viņš to pārtrauca. Bija jāiznes ceļasomas un jāsameklē apsienamie. Mēbelēto istabu pārkravātājs ar skubu staigāja iekšā un ārā. Pēc tam ar lielu kaulēšanos nolīga važoni. Muļķīgie sikumi izpostīja atvadu brīža svinīgumu. Atkal vīlusies un sarūgtināta, misis Veina pie loga vicināja sairušo mežģīņu kabatas lakatiņu, kamēr dēls izzuda no acīm.

Rets gadījums bija palaists garām, to viņa apzinājās; bet viņa mierināja sevi, stāstīdama Sibillai, cik skumja un drūma tagad būs dzīve, kad tikai viens bērns palicis viņas gādībā. So tīkamo frāzi viņa atcerējās, bet noklusēja draudus, kas tik dzīvi un dramatiski tika izteikti. Viņa juta, ka vēlāk viņi visi kopā pasmiesies par tiem.

## 6 NODAĻA

Domāju, jūs būsiet dzirdējis šo jaunumu, Bazil? — sacīja lords Henrijs tajā pašā vakarā, kad Holvards ienāca atsevišķā «Bristoles» kabinetā, kur pusdienas jau bija klātas trim personām.

— Nē, Henrij — Holvards atbildēja, atdodams mēteli un cepuri pakalpī) gam sulainim. — Kas noticis? Ceru, tas neattiecas uz politiku? Politika mani neinteresē. Diezin vai visā apakšpalātā atradīsies kāds, kuru būtu vērts gleznot; kaut gan daudziem, protams, nāktu par labu, ja viņu sejām pārvilktu gaišāku krāsu.

—       Dorians Grejs saderinājies, — sacīja lords Henrijs, stingri viņā skatīdamies.

Holvards nodrebēja.

—        Dorians Grejs saderinājies! — viņš iesaucās. — Nevar būt!

—   Nē, tā ir taisnība.

—   Ar ko?

—   Ar kādu nieka aktrisi.

—   Es tam neticu. Dorians taču ir pietiekoši prātīgs.

—       Dorians ir pietiekoši prātīgs, lai muļķības neatkārtotu pārāk bieži.

—   Neticu, Henrij, vai laulība pieder pie tām lietām, kuras var atkārtot pārāk bieži.

—   Tā domā Anglijā, nevis Amerikā, — gurdi atbildēja lords Henrijs. — Es jau nesacīju, ka viņš devies laulībā. Es tikai teicu, ka viņš saderinājies. Tā ir liela starpība. Es, piemēram,

ļoti labi atceros savas laulības, bet man nav ne mazāko atmiņu par to, ka es kādreiz būtu bijis līgavainis. Man pat šķiet, ka līgavainis es nekad neesmu bijis.

—   Bet padomājiet taču par Doriana sabiedrisko stāvokli un viņa bagātību! Tā taču būtu liela aplamība — doties tik nevienlīdzīgā laulībā!

—   Ja jūs vēlaties, lai viņš šo meiteni apprec, tad sakiet viņam to, Bazil. Dorians to katrā ziņā darīs. Ja cilvēks reiz izdara kādu muļķību, tad viņš to dara pēc vislabākajiem pamudinājumiem.

—   Es ceru, ka tā ir krietna meitene, Henrij. Man būtu ļoti nepatīkami redzēt Dorianu saistītu ar kādu necienīgu radījumu, kas pazemotu viņa dvēseli un sagandētu viņa prātu.

—   Ai, nē, viņa ir vairāk nekā krietna, viņa ir skaista, — noteica lords Henrijs, sīkiem malciņiem garšodams vermutu ar pomeranci. — Dorians apgalvo, ka viņa ir skaista, bet šādās lietās viņš reti kad maldās. Jūsu gleznotā ģīmetne brīnum ātri attīstījusi viņā spējas novērtēt cilvēku izskatu. Tā arī ir viena no gleznas vērtībām. Šovakar mēs viņa meiteni redzēsim, ja tikai mūsu zēns nebūs piemirsis norunu.

—   Vai jūs runājat nopietni?

—   Protams. Es būtu ļoti nelaimīgs, ja domātu, ka varētu kādreiz būt vēl nopietnāks nekā patlaban.

—   Bet vai jūs visu to atzīstat, Henrij? — vaicāja mākslinieks un, lūpas kodīdams, sāka staigāt pa istabu. — Nē, es nedomāju, ka jūs to varētu cildināt. Tā taču ir galīga aklība!

—   Nekad es neko nedz cildinu, nedz peļu. Tā ir bērnišķa attieksme pret dzīvi. Mēs taču neesam pasaulē nākuši, lai sētu morālus aizspriedumus. Es nepievēršu uzmanību banālu cilvēku runām un nekad nejaucos to cilvēku darbībā, kuri mani apbur. Ja vien cilvēks ir apburošs, tad, lai viņš dara ko darīdams, — viss mani spēj tikai sajūsmināt. Dorians Grejs ir iemīlējies skaistulē, kas tēlo Džuljetu, un grib ar viņu doties laulībā. Kāpēc lai viņš to nedarītu? Ja viņš apprecētu pat Mesalīnu, arī tad nekā nezaudētu no sava burvīguma. Jūs zināt — es nepiederu pie laulības aizstāvjiem. Galvenais laulības trūkums ir tas, ka tā mums laupa egoismu. Bet, kam trūkst egoisma, trūkst ari īpatnējas krāsainības. Visbeidzot — trūkst pašas personības. Bet ir arī cilvēki, kuri laulībā kļūst tikai dziļāki. Viņi nezaudē savu egoismu, bet savam «es» pievieno vēl daudzus citus «es». Tie dzīvo vairāk nekā vienu dzīvi. Tie top par augstākas organizācijas ļaudīm, bet būt par augstākas organizācijas cilvēku, man šķiet — tas taču ir cilvēka dzīves mērķis. Bez tam katram mēģinājumam un piedzīvojumam ir sava vērtība, un, lai ko pret laulību iebilstu, tā ir un paliek mēģinājums. Es ceru, Dorians Grejs apprecēs šo meiteni, kaislīgi dievinās viņu pirmos sešus mēnešus un tad pēkšņi aizrausies ar kaut ko citu. Novērošanai un pētījumiem tas būtu lielisks objekts.

—   Atzīstieties, ka jūs runājat to, ko pats nedomājat. Ja Doriana Greja dzīve ies novārtā, jūs pirmais to nežēlosiet. Jūs esat daudz labāks, nekā sevi gribat parādīt.

Lords Henrijs iesmējās.

—   Mēs esam paraduši par citiem labi domāt, jo bīstamies paši par sevi. Vienīgais optimisma pamats ir bailes. Mēs piešķiram citiem tās īpašības, kuras pašiem patiktu, un tāpēc iedomājamies sevi par augstsirdīgiem. Mēs glaimojam baņķierim, cerēdami palielināt savu kredītu, un pat lielceļa laupītājā mēs atrodam labas īpašības — cerībā, ka viņš saudzēs mūsu kabatas. Es domāju taisni to, ko runāju. Es jūtu dziļāko riebumu pret optimismu. Kas attiecas uz novārtā likto dzīvi, tad jāsaka, ka tādas pavisam nav, varbūt vienīgi tā, kuras dabiskā attīstība pārtraukta.

Ja jums tīk dabu bojāt, sāciet tikai to labot. Kas attiecas uz laulību, tad, protams, tā būtu muļķība; ir taču interesantākas attiecības, kas var saistīt sievieti un vīrieti. Es tās, protams, veicināšu. Tajās slēpjas modes burvība. Bet tur jau nāk arī pats Dorians! Viņš pateiks jums vairāk nekā es.

—   Manu mīļo Henrij, manu Bazil, varat mani apsveikt! — sacīja jauneklis, novilkdams mēteli ar zīda iekšpusi un spiezdams pēc kārtas draugiem rokas. — Nekad es neesmu bijis tik laimīgs! Tas nāca tik negaidot, kā parasti nāk viss daiļais un labais. Tomēr man šķiet, ka visu dzīvi tikai to vien esmu meklējis.

Viņš nosarka no prieka un uztraukuma un likās neparasti skaists.

—   Es ceru, ka jūs vienmēr būsiet laimīgs, Dorian, — sacīja Holvards. — Bet es nevaru jums piedot, ka man nepaziņojāt par savu saderināšanos. Henrijam jūs to bijāt ziņojis.

—   Bet es nevaru jums piedot novēlošanos uz pusdienām, — pārtrauca lords Henrijs, smaidīdams un uzlikdams roku uz jaunekļa pleca. — Nu, bet tagad sēdīsimies pie galda un pārliecināsimies, kāds te ir jaunais pavārs… Bet pēc tam jūs pastāstīsiet, kā tas viss notika.

—   Ak, patiesībā nav taču nekā, ko stāstīt! — izsaucās Dorians, kad visi trīs bija apsēdušies ap mazo, apaļo galdiņu. — Tas notika tā. Kad vakar vakarā aizgāju no jums, Henrij, es mazliet iekodu itāliešu restorānā, kuru jūs man rādījāt Rupertstrītā, un tad devos uz teātri. Sibilla spēlēja Rozalindu. Protams, skatuves iekārtojums bija nejēdzīgs un Orlando taisni smieklīgs. Bet Sibilla! 2ēl, ka jūs neesat viņu redzējuši! Kad viņa iznāca zēna kostīmā, tas bija pasakains daiļums! Viņai bija sūnu zaļš kamzolis, brūnas piedurknes, tāds pats lentām apvīts triko, maza, zaļa cepurīte ar vanaga spalvu un spožumiem un mētelis ar tumšsarkanu iekšpusi.

Nekad viņa man nebija šķitusi tik skaista. Es redzēju viņā to maigo grāciju, kāda ir Tanagras statuetei jūsu darbnīcā, Bazil. Mati vijās ap seju kā tumšas lapas ap bālu rožu ziedu. Bet viņas spēle — ak, jūs paši to šovakar redzēsiet! Viņa ir dzimusi aktrise. Es sēdēju savā nožēlojamā ložā pavisam apmulsis. Es aizmirsu, ka esmu Londonā, ka patlaban ir deviņpadsmitais gadsimts. Ar savu iemīļoto es aizklīdu tālu mežos, kur cilvēks vēl nebija spēris kāju. Pēc izrādes iegāju aiz kulisēm un runāju ar viņu. Kad mēs sēdējām blakus, es viņas acīs ieraudzīju tādu izteiksmi, kādu nekad nebiju redzējis. Manas lūpas sniedzās pēc viņējām. Mēs skūpstījāmies. Es nespēju izteikt, ko jutu tajā acumirkli. Man likās — visa dzīve sašaurinājusies un ietilpst šai vienā rožainā svētlaimības mirklī… Viņa drebēja kā balta narcise. Pēc tam viņa noslīga uz ceļiem un skūpstīja manas rokas. Es jūtu, ka man tas nebūtu jums jāstāsta, bet es nespēju citādi. Protams, mūsu saderināšanās ir noslēpums. Viņa pat mātei nav neko teikusi. Es nezinu, ko sacīs mani aizbildņi. Lords Radlejs, bez šaubām, velnišķi dusmosies. Bet tas man ir gluži vienalga. Pēc nepilna gada es būšu pilngadīgs un tad varēšu darīt, ko gribu.

Vai tas slikti, Bazil, ka savu mīlu es smēlu dzejā un sievu atradu Šekspīra drāmās? Lūpas, kurām Šekspīrs iemācījis runāt, čukstēja man savus noslēpumus. Rozalindas rokas mani apvija, un es skūpstīju Džuljetas vaigu.

—   Nē, Dorian, tas nav slikti, — lēni atbildēja Holvards.

—   Vai jūs šodien ar viņu redzējāties? — lords Henrijs ievaicājās.

Dorians Grejs pakratīja galvu.

—   Es šķīros no viņas Ardenas mežā un sastapšos kādā no Veronas dārziem.

Lords Henrijs domīgs sūca šampanieti.

—   Bet kad jūs viņai minējāt par kāzām? Un ko viņa atbildēja? Varbūt jūs to esat piemirsis?

—   Manu mīļo Henrij, es to neuzskatu par veikala noslēgšanu, un formāla bildinājuma nav bijis. Es sacīju, ka mīlu viņu, un viņa atbildēja, ka nav cienīga būt par manu sievu. Nav cienīga! Kad visa pasaule nav viņas vērta!

—   Sievietes ir apbrīnojami praktiskas, daudz praktiskākas par mums, — izmeta lords Henrijs. — Līdzīgos gadījumos mēs bieži vien aizmirstam runāt par laulību, bet viņas to katrreiz atgādina.

Holvards pieskārās viņa rokai.

—   Nerunājiet tā, Henrij. Jūs sakaitinājāt Dorianu. Viņš taču nav līdzīgs citiem, nevienam viņš ciešanas nesagādās. Viņš ir pārāk augstsirdīgs.

Lords Henrijs pavērās pāri galdam.

—   Dorians nekad nedusmosies uz mani, — viņš atbildēja. — Es viņam vaicāju to aiz vislabākās ierosmes, kāda jebkad var būt jautājuma pamatā: aiz vienkāršas ziņkārības. Pēc manas teorijas, sievietes vienmēr bildina mūs un nekad otrādi; vidus šķiras, protams, ir izņēmums. Bet. vidus šķiras taču katrreiz paliek savam laikam iepakaļ.

Dorians Grejs pakratīja galvu un iesmējās.

—   Jūs tiešām neesat labojams, Henrij, bet tas man gluži vienalga. Dusmoties uz jums nevar. Kad jūs redzēsiet Sibillu Veinu, tad sapratīsiet, ka vajag būt zvēram, nežēlīgam zvēram, lai viņu apvainotu. Es nevaru saprast, kā var niecināt cilvēku, kuru mīl. Es mīlu Sibillu Veinu. Es gribu pacelt viņu uz zelta pjedestāla un redzēt, ka visa pasaule liec ceļus sievietes priekšā, kura pieder man. Kas ir laulība? Nepārkāpjams zvērests. Mūžīgs solījums. Jūs smejaties par to? Ak! Nesmejieties! Tādu solījumu es gribu uzņemties, tādu zvērestu es gribu dot. Viņas uzticēšanās dara mani labāku, viņas ticība dara mani tikumīgu. Kad esmu kopā ar viņu, man ir kauns no visa tā, ko jūs man esat iemācījis. Es topu gluži cits, ne tas, kādu jūs mani pazināt, es mainos, un viņas rokas pieskaršanās vien jau liek man aizmirst jūs ar visām jūsu melīgām, indīgām, kārdinošām teorijām…

—   Kādas teorijas jūs domājat? — vaicāja lords Henrijs, uzlikdams sev uz šķīvja salātus.

—   Ak, visas jūsu teorijas par dzīvi, par mīlu, par baudām. Visas, Henrij.

—   Bauda ir vienīgā, kas teorijas cienīga, — viņš atbildēja savā lēnajā, muzikālajā balsi. — Tikai, liekas, šis teorijas nepieder man. Pati daba tās izdomājusi, nevis es. Bauda — tā ir atzīšanas zīme, ko daba parāda mums. Kad esam laimīgi, tad esam ari tikumīgi, bet, kad esam tikumīgi, ne katru reizi esam laimīgi.

—   Bet ko jūs saprotat ar vārdu «tikumīgs»? — izsaucās Bazils Holvards.

—   Jā, — atkārtoja Dorians, atlaizdamies pret krēsla muguru un skatīdamies uz lordu Henriju caur biezo, purpuraino īrisu ceru, kas stāvēja galda vidū. — Ko jūs saprotat ar vārdu «tikumīgs», Henrij?

—   Būt tikumīgam nozīmē būt saskaņā pašam ar sevi, — viņš atbildēja, pieskardamies bāliem, smailiem pirkstiem sava augstā pokāla kājai. — Tiklīdz cilvēkam jādzīvo saskaņā ar citiem, sākas neizbēgami traucējumi un sastrēgums. Paša īpatņa dzīve — tas ir galvenais. Kas attiecas uz savu tuvinieku dzīvi, tad, ja ir vēlēšanās iegūt puritāņa vai liekuļa slavu, var viņiem sludināt savu morāli, bet nevienam gar to nav nekāda daļa. Turklāt individuālisms taču ir augstāks mērķis. Piesavināties visās lietās sava laika mērauklu — tāda ir mūslaiku morāle. Manas domas turpretim ir tās, ka tā ir vislielākā netikumība, ja kulturāls cilvēks piesavinās sava laikmeta mērauklu.

—   Bet, ja nu cilvēks dzīvo tikai sev, Henrij, tad par to taču traki dārgi jāmaksā, — iebilda mākslinieks.

—   Jā. Mēs jau tāpat mūsu dienās visu pārmaksājam. Man šķiet, ka nabadzīgo īstā traģēdija ir tieši tā, ka viņi var atļauties tikai atsacīšanos. Skaisti grēki, tāpat kā arī viss pārējais daiļums, ir bagātnieku privilēģija.

—   Bet jāmaksā taču nav tikai ar naudu vien…

—   Ar ko gan citu, Bazil?

—   Ak! Man liekas, arī ar sirdsapziņas pārmetumiem, ciešanām… pat pazemojumiem.

Lords Henrijs paraustīja plecus.

—   Mans mīļais, viduslaiku māksla ir burvīga, bet viduslaiku jūtas ir pārdzīvojušas savu laiku. Protams, tās vēl var izmantot beletristikā. Bet beletristikā taču izmantojams tikai tas, kas īstenībā izgājis no apgrozības. Ticiet man, neviens kulturāls cilvēks nenožēlos izbaudītu baudu, un neviens nekulturāls radījums nezinās, kas ir bauda.

—   Es zinu, kas ir bauda! — izsaucās Dorians Grejs. — Dievināt kādu — tā ir bauda!

—   Protams, tas ir labāk nekā būt dievinātam, — atbildēja lords Henrijs, rotaļādamies ar augļiem. — Būt dievinātam ir bezgala garlaicīgi. Sievietes ar mums apietas gluži tāpat kā cilvēce ar saviem dieviem. Viņas dievina mūs un tajā pašā laikā uzmācas mums ar saviem lūgumiem.

—   Es sacītu, ka to, ko viņas lūdz, viņas jau iepriekš mums iedod, — nopietni noteica jauneklis. — Viņas iededz mūsos mīlestību. Un viņām ir tiesība prasīt to atpakaļ.

—   Tas ir gluži pareizi, Dorian! — izsaucās Holvards.

—   Nav nekā gluži pareiza, — sacīja lords Henrijs.

—   Bet šoreiz tas ir pareizi, — pārtrauca Dorians. — Jums taču jāpiekrīt, ka sieviete atdod vīrietim sava mūža zeltu.

—   Viss var būt. — Viņš nopūtās. — Taču katru reizi viņas prasa to atpakaļ samainītu vissīkākajā naudā. Bet tas ir tik garlaicīgi! Sievietes, kā reiz sacīja kāds asprātīgs francūzis, iedvesmo mūs uz lieliem darbiem, bet nekad neļauj tos piepildīt.

—   Henrij, jūs esat briesmīgs! Es nesaprotu, kāpēc es jūs tā mīlu.

—   Jūs vienmēr mani mīlēsiet, Dorian, — lords Henrijs atbildēja. — Kungi, varbūt vēlaties kafiju? Viesmīl, atnesiet mums kafiju, line champagne un papirosus. Ak nē, papirosus nav vajadzīgs, man ir līdzi. Bazil, es neļaušu jums smēķēt cigāru — izsmēķējiet labāk papirosu. Papiross ir izsmalcinātas baudas tīkamākais veids; tas ir kairinošs un tajā pašā laikā atstāj cilvēku neapmierinātu. Vai var vēl ko vairāk vēlēties? Jā, Dorian, jūs mani nekad neatstāsiet. Jums es esmu visu to apgrēcību iemiesojums, kuras pašam izdarīt jums nav bijis drosmes.

—   Henrij, jūs runājat muļķības! — izsaucās Dorians Grejs, aizsmēķēdams papirosu pie pūķa, kas izpūta liesmas un ko viesmīlis bija uzlicis uz galda. — Brauksim uz teātri. Sibillu redzējuši, jūs iemantosiet jaunu dzīves ideālu. Jūs atradīsiet viņā kaut ko tādu, ko vēl līdz šim nekad neesat sastapuši.

—   Es jau esmu sastapis bez izņēmuma visu, — noteica lords Henrijs, un viņa acīs bija manāms nogurums. — Bet no jaunām sajūtām es nekad neatsakos. Tikai baidos, ka priekš manis vairs jaunu sajūtu nav. Tomēr var notikt, ka jūsu brīnišķā meitene mani atraisa no sastinguma. Man patīk teātris — tajā vairāk patiesības nekā dzīvē. Dorian, jūs brauksiet kopā ar mani. Es ļoti nožēloju, Bazil, bet manā karietē ir vietas tikai diviem. Jums vajadzēs mums sekot važonī.

Viņi piecēlās un, mēteļus uzvilkusi, izdzēra kafiju stāvēdami. Holvards klusēja un likās noraizējies. Viņu apņēma it kā tumsa. Viņš nevarēja salabt ar domām par Doriana laulību, kaut gan tā bija labāka par daudzām citām iespējām. Pēc dažām minūtēm viņi visi trīs nokāpa lejā. Holvards, kā jau norunāts, brauca viens, sekodams lorda Henrija mazās karietes spožajiem lukturiem. Viņu pārņēma dīvaina sajūta, it kā viņš būtu ko zaudējis. Viņš jauta, ka nekad vairs Dorians nebūs viņam tas, kas bija agrāk. Viņu vidū bija nostājusies dzīve… Acīs metās tumšs, bet gaišās, drūzmotās ielas šķita tukšas un pelēkas. Kad važonis pieturēja pie teātra, Holvardam likās, ka viņš kļuvis vairākus gadus vecāks.

## 7 NODAĻA

Šajā vakarā teātris diezin kāpēc bija pārpildīts, un vecais žīds, sastapdams viņus pie ieejas, izplūda iztapīgā, glaimīgā smaidā līdz ausu galiem. Ar dīvainu, svinīgu verdziskumu viņš pavadīja Dorianu un viņa draugus līdz ložai, mētādams savas brangās, gredzenotās rokas un runādams kaut ko balss visaugstākos toņos. Dorianam Grejam viņš riebās vairāk nekā jebkad. Jauneklim bija tāda sajūta, it kā viņš būtu nācis pie Mirandas un sastapis Kalibanu. Lordam Henrijam turpretim žīds acīmredzot patika gluži labi. Vismaz viņš to atklāti apgalvoja un, spiezdams tam roku, izteica prieku, ka iepazinies ar cilvēku, kas atradis īstu talantu un bankrotējis ar Šekspīru. Holvards nodevās partera publikas vērošanai. Karstums bija nepanesams, un lielā griestu lustra dega kā milzu dālija ar liesmotām ziedlapām. Jaunieši galerijā, novilkuši svārkus un vestes, izklāja tos uz barjeras. Skatītāji sarunājās pāri visai zālei un dalījās apelsīniem ar rupji izsmiņķētām meičām, kuras sēdēja tiem blakus. Dažas sievietes parterā smējās pilnā kaklā; viņu spiedzošās balsis griezīgi izskanēja vispārējā murdoņā. No bufetes bija dzirdami korķu paukšķi.

—   Nekas, jauks dievības miteklis! — sacīja lords Henrijs.

—   Jā, — atbildēja Dorians Grejs. — Te es atradu viņu, augstāko starp zemes būtnēm. Viņas spēle jums liks aizmirst visu uz pasaules. Viss šis vulgārais rupjo seju un skarbo žestu pūlis galīgi pārmainās, tiklīdz Sibilla Veina parādās uz skatuves; visi, elpu aizturēdami, seko viņai. Tie raud un smejas pēc

viņas gribas un kļūst jūtīgi kā vijole. Viņa tos apgaro, un negribot jāsāk saprast, ka tie ir no tās pašas miesas un tā paša gara, no kā esam mēs.

—   No tās pašas miesas un tā paša gara, no kā mēs! Ak, nē, es ceru, ka ne! — izsaucās lords Henrijs, apskatīdams binoklī galerijas publiku.

—   Neveltiet viņam uzmanību, Dorian, — Holvards sacīja. — Es saprotu, ko jūs gribat teikt, un es ticu šai meitenei. Jūs varat iemīlēt tikai skaistu radījumu, un meitene, kas atstāj tik nepārspējamu iespaidu, katrā ziņā ir skaidra un cēla. Apgarot savu apkārtni — tas jau ir kaut kas dižens. Ja šī meitene spēj iedvest dvēseli tiem, kas visu laiku dzīvojuši bez dvēseles, ja viņa spēj modināt skaistuma jūtas cilvēkos, kuru dzīve bijusi riebīga un netīra, atsvabināt viņus no egoisma un izsaukt līdzjūtības asaras par citu ciešanām, tad viņa ir cienīga jūsu un visas pasaules dievināšanas. Jūs darīsiet labi, ja apprecēsiet viņu. Agrāk es tā nedomāju, bet tagad to pieļauju. Dievi ir radījuši Sibillu Veinu priekš jums. Bez viņas jūs nebūtu pilnīgs.

—   Pateicos, Bazil, — atbildēja Dorians Grejs, spiezdams viņa roku. — Es zināju, ka jūs mani sapratīsiet. Henrijs ir tik cinisks, viņš dara man bailes. Redziet — orķestris jau nāk. Tas ir ļoti slikts, bet spēlē tikai dažas minūtes. Pēc tam pacelsies priekškars un jūs ieraudzīsiet meiteni, kurai esmu nodomājis atdot visu savu dzīvi, kurai jau esmu atdevis labāko, kas man ir.

Pēc stundas ceturkšņa, aplausiem dārdot, Sibilla Veina parādījās uz skatuves. Jā, pēc izskata viņa, bez šaubām, bija skaista — «viena no skaistākām, kādu man nācies redzēt», nodomāja lords Henrijs. Viņas kautrā grācija un rāmi laipnais skatiens atgādināja jaunu stirnu. Pārlaižot acis pār pārpildīto, salīksmināto zāli, viegls sārtums uzziedēja viņas vaigos kā atspulgs no rozes spoguļa sudrabā. Meitene dažus soļus atkāpās. Viņas lūpas notrīsēja. Bazils Holvards pietrūkās kājās un sāka aplaudēt. Dorians Grejs sēdēja nekustēdamies un skatījās uz viņu kā sapni. Lords Henrijs vēroja meiteni binoklī un čukstēja: «Jauka! Burvīga!…»

Dekorācijas rādīja Kapuleti nama priekšistabu, un Romeo svētceļnieka ģērbā Merkucio un pārējo draugu pavadībā uznāca uz skatuves. Orķestris spēlēja kādu melodiju, un sākās deja. Nožēlojamo un nabadzīgi ģērbto aktieru pūlī Sibilla Veina slīdēja kā būtne no citas — labakas pasaules. Dejā viņas stāvs šūpojās kā niedre virs ūdens. Kakla izliekums atgādināja baltu liliju. Viņas rokas likās izdrāztas no vēsa ziloņkaulā.

Bet visu laiku viņa bija dīvaini izklaidīga. Ne mazākā prieka nebija viņas sejā, kad viņas skatiens apstājās pie Romeo. Nedaudzos vārdus, kurus viņai bija jāizsaka:

Nav grēka rokas pieskaršanā Tev, piligrim, kas svētīt var, Un, grimstot klusā aizlūgšanā, Kā skūpstu jūt, kur roka skar, —

un visu turpmāko īso dialogu viņa norunāja neīsti un māksloti. Balss skanēja brīnišķi, bet intonācija bija pilnīgi aplama: kolorīts iznāca viltots, pants zaudēja dzīvību un kaislība — dedzību.

Dorians Grejs nobāla, viņu vērojot. Viņš bija pilnīgā nesaprašanā un kļuva nemierīgs. Neviens no viņa draugiem neuzdrošinājās neko teikt. Meitene viņiem šķita galīgi neapdāvināta — tā bija liela vilšanās.

Bet viņi zināja, ka īstais kritērijs katrai Džuljetai ir aina uz balkona otrā cēlienā. Viņi nolēma gaidīt. Ja arī tur meitene būs tikpat vāja, tad par kaut kādu talantu vairs nevar būt ne runa.

Mēnesnīcā Sibilla izskatījās apburoša. To nevarēja noliegt. Bet spēles teatrālisms likās nepanesams un tapa aizvien uzmācīgāks. Žesti bija līdz nejēdzībai māksloti. Visos vārdos viņa ielika pārspīlētu patosu. Skaistās rindas:

Nakts maska aizsedz manu seju; Tu neredzi, kā viņa kaunā kvēl Par atzīšanos, kuru neviļus Tu noklausījies manās mīlas mokās, ____________________________________

viņa nodeklamēja ar mocošu pedantismu, kā skolniece, kas stundas ņem pie otrās šķiras daiļrunas profesora. Kad viņa noliecās pār balkona margām un nonāca pie brīnišķās vietas:

… Un, kaut tik labi

Ar tevi kopā še, — man tomēr baigi

No mūsu negaidītās sadraudzības,

Ko slēguši mēs cieši šinī naktī.

Tik spēja tā, tik ātra, netverama

Kā zibens telpā, kas jau nodzisis,

Pirms paguvuši bilst: «Lūk, zibinā.»

Mans draugs, arlabunakt. Ir laiks! Sī nakts

Lai paliek mums kā pusizplaucis zieds,

Kas atvērsies reiz spožs un spēcīgs saulē,

Kad atkal tiksimies… —

viņa izrunāja vārdus, it kā tiem nebūtu nekādas nozīmes. Tas nebija uzbudinājums. Nē, viņa pilnīgi valdīja pār sevi. Tā bija vienkārši slikta spēle. Viņai trūka vismazākā talanta.

Pat vulgārā, neizglītotā amfiteātra un galerijas publika zaudēja visu interesi. Ļaudis sāka ņirgāties un sārunāties pilnā balsi; kaut kur atskanēja pat svilpieni. Nabaga žīds, kurš stāvēja partera pēdējās rindās, mīņājās un lamājās trakās dusmās. Vienīgā būtne, kas palika pilnīgi vienaldzīga, bija pati meitene.

Kad beidzās otrais cēliens, sacēlās briesmīga šņākoņa un lords Henrijs piecēlies uzvilka mēteli.

—   Viņa tiešām ir skaista, Dorian, — viņš sacīja, — bet spēlēt gan viņa nemaz nemāk. Iesim!

—    Es palikšu līdz izrādes beigām, — jauneklis atbildēja skarbā, kodīgā balsī. — Man ļoti žēl, ka jūs manis dēļ veltīgi zaudējāt vakaru. Atvainojiet mani abi.

—   Manu mīļo Dorian, miss Veina, kā liekas, nav īsti vesela, — viņu pārtrauca Holvards. — Mēs atnāksim citu reizi.

—   Es vēlētos, lai viņa būtu slima, — Dorians atbildēja. — Bet viņa man šķiet pavisam nejūtīga un salta. Viņa pilnīgi pārmainījusies. Vēl vakar vakarā viņa bija liela māksliniece. Šodien — tikai viduvēja, banāla aktrise.

—   Nerunājiet tā, jūs taču viņu mīlat, Dorian. Mīla ir kaut kas pārsteidzošāks nekā māksla.

—   Kā viena, tā otra tikai atdarināšanas veidi, — piezīmēja lords Henrijs. — Bet iesim, Dorian, jums nav vairs te ilgāk jāpaliek. Slikta spēle bojā tikumiskās jūtas. Un es arī nedomāju, ka jūs jausiet savai sievai spēlēt. Tāpēc nav no svara, ka viņa tēlo Džuljetu kā koka lelle. Viņa ir ļoti skaista, un, ja viņa no dzīves saprot tikpat maz kā no spēles, tad tas būs interesants mēģinājums. Ir tikai divas kategorijas, kuras tiešām aizrauj: cilvēki, kuri zina līdz galam visu, un cilvēki, kuri nezina nekā. Bet, dieva dēļ, mīļo puisēn, netaisiet tik skābu seju! Noslēpums, kā saglabāt jaunību, ir neļaut vaļu jūtām, kas bojā seju. Nāciet man un Bazilam līdzi uz klubu. Mēs kūpināsim papirosus un dzersim uz Sibillas Veinas daiļumu. Viņa ir skaista. Ko vairāk?

—   Ejiet projām! — jauneklis iekliedzās. — Es gribu būt viens! Bazil, jums ir jāiet! Ak, vai jūs neredzat, ka sirds man lūst!…

Asaras iezagās viņam acīs, lūpas sāka raustīties, un, atkāpies ložas dibenā, viņš atspiedās pret sienu un aizklāja seju ar rokām.

—   Iesim, Bazil, — ar neparastu maigumu sacīja lords Henrijs, un viņi izgāja no ložas.

Pēc dažiem mirkļiem rampa no jauna ieblāzmojās; priekškars pacēlās; sākās trešais cēliens. Dorians Grejs atgriezās savā vietā. Viņš bija bāls, bet lepns un vienaldzīgs. Izrāde vilkās garumā un likās nebeidzama. Puse publikas trokšņodama un smiedamās atstāja zāli. Izrāde cieta galīgu fiasko. Pēdējais cēliens noritēja gandrīz pie tukšiem krēsliem. Svilpienu un šņākoņas pavadīts, nolaidās priekškars.

Tiklīdz izrāde beidzās, Dorians Grejs devās aiz kulisēm. Ar uzvaras lepnumu sejā meitene stāvēja ģērbtuves durvīs. Viņas acīs dega brīnišķa uguns. Galvu apvija it kā mirdzums. Pusatvērtās lūpas smaidīja kādam vēl neizpaustam noslēpumam.

Kad viņš ienāca, meitene viņu uzlūkoja un bezgalīgs prieks atausa viņas vaigā.

—   Cik slikti es šodien spēlēju, Dorian! — viņa iesaucās.

—   Nejēdzīgi! — viņš atbildēja, ar izbrīnu viņā raudzīdamies. — Nejēdzīgi!… Tas bija kaut kas briesmīgs! Vai jūs neesat slima? Jūs nevarat iedomāties, kas viss te notika! Jūs nevarat iedomāties, ko es izcietu!

Meitene pasmaidīja.

—   Dorian, — viņa sacīja, ielikdama šai vārdā visu savas balss apslēpto mūziku, it kā šis vārds būtu saldāks par medu viņas sārtajās lūpās. — Dorian, jums vajadzēja to saprast. Tagad taču jūs to saprotat?

—   Ko tad?

—   Kāpēc es tik slikti šodien spēlēju… Kāpēc turpmāk es vienmēr slikti spēlēšu… Kāpēc nekad vairs nespēlēšu labi.

Viņš paraustīja plecus.

—   Man šķiet — jūs esat slima. Nespēlējiet taču, ja esat slima. Jūs kļūstat par izsmieklu. Maniem draugiem bija garlaicīgi un man ari.

Likās, viņa neievēroja Doriana vārdus. Prieks un līksme bija viņu pārradījuši gluži citu. Pār viņu bija nākusi it kā ekstāze.

—   Dorian, Dorian! — viņa iesaucās. — Kad es jūs nepazinu, spēle bija manas dzīves vienīgā īstenība. Tikai teātri es dzīvoju. Es domāju, ka tas viss ir patiesība. Šodien es biju Rozalinda, rit — Porcija. Beatrises līksme bija mana līksme un Kordēlijas ciešanas — manas ciešanas. Es ticēju visam. Ikdienišķie partneri man likās dievišķi. Izkrāsotās dekorācijas — vesela pasaule. Es pazinu tikai ēnas, un tās man šķita reālas. Un, lūk, atnācāt jūs — mana brīnišķā mīlestība! — un atbrīvojāt dvēseli no cietuma. Jūs man iemācījāt pazīt īstenību. Šodien pirmo reizi mūžā es ieraudzīju, cik sekla, niecīga un neīsta ir tukšo tēlu virkne, kurai pati piederēju. Šodien es pirmo reizi redzēju, ka Romeo ir vecs, riebīgs un izkrāsots, ka mēnesnīca dārzā ir viltota un viss ap mani smieklīgs un vulgārs; ka vārdi, kas man jārunā, nav dabiski, nav mani vārdi, nav tie, kurus es gribētu sacīt. Jūs sniedzāt man kaut ko augstāku, kaut ko tādu, ko māksla tikai atspoguļo. Jūs mācījāt mani saprast īsto mīlu. Mans Princi! Mans Daiļais Princi! Mans dzīves karali! Es esmu nogurusi no ēnām. Jūs man esat augstāks par mākslu! Ak, šīs leļļu teātra marionetes! Kad šodien uznācu uz skatuves, es pati vēl nesapratu, cik tas viss ir tālu. Man šķita, ka es spēlēšu brīnišķi! Un piepeši es sapratu, ka vairs nespēju nekā. Tad manu dvēseli skāra kāds jauns gaišums. Sī apskaidrība pildīja mani ar prieku. Es dzirdēju pūļa šņākoņu un smaidīju. Ko viņi zina par mīlu — par mūsu mīlu? Vediet mani projām no šejienes, Dorian, vediet uz turieni, kur mēs varam būt vieni! Man riebjas skatuve. Es varēju tēlot jūtas, kuras nepazinu, bet es nevaru tēlot kaisli, kas dedzina mani kā liesmas. Ak, Dorian, Dorian, tagad jūs saprotat, ko tas nozīmē? Ja pat es vēl varētu spēlēt, tas taču būtu izsmiekls — tēlot iemīlējušos! Jūs man to izskaidrojāt.

Jauneklis iemetās dīvānā un novērsa seju.

—   Jūs nonāvējāt manu mīlu, — viņš vaidēja.

Viņa izbrīnījusies skatījās un smaidīja. Viņš neatbildēja. Viņa piegāja klāt, un viņas sīkie pirksti sāka glaudīt jaunekļa matus. Meitene noslīga ceļos un piekļāva lūpas pie viņa rokas. Jauneklis atrāva roku un nodrebēja. Pēc tam viņš piecēlās un devās uz durvīm.

—   Jā! — viņš iekliedzās. — Jūs nonāvējāt manu mīlu! Kādreiz jūs apbūrāt mani. Tagad jūs neizsaucat pat ziņkārību… Jūs pat neatstājat iespaidu. Es mīlēju jūs tāpēc, ka jūs bijāt neparasta, tāpēc, ka jūs bijāt ģeniāla un gudra, tāpēc, ka jūs piepildījāt lielu dzejnieku sapņus un radījāt veidu un asinis mākslas tēliem. Visu to jūs esat atmetusi. Esat kļuvusi niecīga un tukša. Mans dievs! Tas bija neprāts, ka es jūs iemīlēju! Kāds muļķis es biju! Tagad jūs man neesat nekas! Es jūs vairs nekad neredzēšu. Nekad neatcerēšos. Jūsu vārdu es vairs neizrunāšu. Jūs nezināt, kas jūs man bijāt kādreiz! Jā, kādreiz… Ak, es nespēju par to domāt! Kaut labāk nebūtu jūs sastapis! Jūs nonāvējāt manas dzīves aizrautību. Cik maz jūs pazīstat mīlu, ja varat domāt, ka tā var kaitēt jūsu mākslai! Kas jūs esat bez mākslas? Nekas. Es padarītu jūs slavenu un lielu. Pasaule dievinātu jūs, bet jūs sauktos manā vārdā… Bet kas jūs esat tagad? Trešās šķiras aktrise ar glītu sejiņu!…

Meitene nobāla un notrīsēja. Viņa sāka lauzīt rokas, un viņas balss, likās, apsīka.

—   Jūs taču to nerunājat nopietni, Dorian, — viņa čukstēja. — Jūs spēlējat…

—   Spēlēju!… Nē, to es atļauju darīt jums — jūs to tik labi protat, — viņš dzēlīgi piebilda.

Meitene piecēlās un ar ciešanu izteiksmi sejā piegāja pie Doriana. Viņa uzlika rokas uz jaunekļa pleca un ieskatījās viņam acis. Viņš to atgrūda.

Dobjš vaids izlauzās no Sibillas krūtīm, viņa nokrita pie jaunekļa kājām un palika guļam kā samīta puķe.

—   Dorian, Dorian, nepametiet mani, — viņa čukstēja. — Man ir žēl, ka es šodien spēlēju tik slikti. Es visu laiku domāju par jums. Bet es vēl mēģināšu — tik tiešām, es mēģināšu… Tā taču nāca tik negaidot — šī mana mīla. Varbūt es to nekad neuzzinātu, ja jūs nebūtu mani noskūpstījis… ja mēs nebūtu skūpstījušies… Skūpstiet mani vēl, mīļais! Neaizejiet no manis! Es to neizcietīšu. Ak, neaizejiet no manis!… Mans brālis… Nē, nekas. Viņš to runāja pa jokam… Viņš jokoja… Bet jūs, vai jūs nevarat man piedot par šodienu? Es cītīgi strādāšu un pūlēšos laboties. Neesat nežēlīgs pret mani tāpēc, ka es jūs mīlu vairāk par visu pasaulē. Taču tikai vienu vienīgu reizi es neesmu jums patikusi. Bet jums ir taisnība, Dorian. Man vajadzēja parādīt vairāk mākslinieciska spēka. Tas bija slikti no manis, tomēr es nevarēju citādi… Ak, neatstājiet mani, neatstājiet!…

Kaislu raudu lēkme smacēja viņu. Viņa raustījās uz grīdas kā ievainota, bet Doriana Greja skaistās acis skatījās uz viņu no augšas, un viņa smalkās lūpas sakļāvās nicinošā smīnā. Cilvēka jūtās, kuru vairs nemīl, vienmēr ir kaut kas smieklīgs. Sibilla Veina viņam likās aplam melodramatiska. Viņas asarotās vaimanas jaunekli vienīgi kaitināja.

— Es aizeju, — viņš beidzot sacīja mierīgā un skaidrā balsī. — Es negribu būt cietsirdīgs, bet es nevēlētos jūs kādreiz vēl redzēt. Es esmu vīlies.

Viņa neatbildēja, bet, klusi raudot, līda viņam tuvāk. Viņas mazās rokas nevarīgi izstiepās uz priekšu, it kā meklējot viņu. Viņš apgriezās uz papēžiem un izgāja no istabas. Pēc dažām minūtēm viņa vairs nebija teātrī.

Kurp viņš gāja? Viņš pats to neapzinājās. Atminējās tikai, ka klīdis pa vāji apgaismotām ielām, garām tumšām velvēm un aizdomīgām mājām. Aizsmakušas sievietes, spalgi smiedamās,viņam uzsauca. Piedzēruši pretimnācēji gāzelēdamies, lamādamies, sarunādamies paši ar sevi, kā ērmīgi pērtiķi pazuda tumsā. Viņš redzēja nožēlojamus bērnus, kas drūzmējās ap māju sliekšņiem, un dzirdēja spiedzošas balsis un lamas no netīrām sētām.

Ar pirmajiem ausmas stariem viņš atradās Koventgārdena tuvumā. Tumsa aizpeldēja, un blāvu uguņu sārtotās debesis pārvērtās pērļotā velvē.

Milzu vezumi, piekrauti lilijām, kas graciozi šūpojās garajos kātos, gausi dārdēja pa gludo un tukšo ielu. Gaiss bija pilns ziedu smaržas, un to skaistums it kā klusināja Doriana sāpes. Viņš sekoja vezumiem līdz pat tirgus laukumam un vēroja, kā ļaudis izkrauj vezumus. Kāds vezumnieks baltā kreklā piedāvāja viņam ķiršus. Jauneklis pateicās, nobrīnījās, ka tas atsacījās no naudas, un sāka izklaidīgi ēst. Ķirši bija ievākti pusnaktī un vēl pilni mēnesnīcas spožuma. Zēni garā rindā, nesdami lāsmotu tulpju, sarkanu un dzeltenu rožu grozus, nogāja viņam garām un pazuda aiz malahītzaļo augļu grēdām. Pie pelēka, saules aplieta lieveņa stāvēja noskrandušu meitenīšu pulciņš kailām galvām un gaidīja izsoles beigas. Citas drūzmējās laukumā pie kafejnīcas klaudzošām durvīm. Milzīgi vezumu zirgi dimdināja bruģi saviem pakaviem un purināja zvārguļus. Daži vezumnieki gulēja uz izkrautiem maisiem. Dūjas rožainām kājiņām un īrisa kakliņiem skraidīja, uzlasīdamas graudus.

Pēc brīža jauneklis piesauca kādu važoni un brauca mājup. Dažus mirkļus viņš uzkavējās balkonā un nolūkojās uz kluso skvēru. Mēmie logi bija aizklāti ar štorām vai aizslēģoti. Debesis jau bija kļuvušas dzidras kā opāls, un māju jumti iemirdzējās sudrabā. No skursteņa otrpus ielai pacēlās viegla dūmu strūkla. Tā izvijās kā mēļa lenta perlamutra gaisīgajā dzidrumā.

Apzeltītā venēciešu lukturī, kas savā laikā bija nolaupīts kādai dodža gondolai un tagad karājās ozola paneļiem izsistā, plašā priekšistabā, vēl dega trīs gāzes radziņi — zili ugunsziedi, apvīti baltām liesmām. Viņš nodzēsa tos un, nometis mēteli un cepuri uz galda, devās cauri kabinetam uz guļamtelpu — plašu, astoņstūrainu istabu pirmajā stāvā, ko bija iekārtojis pats priekš sevis un apklājis sienas ar Renesanses laika gobelēniem, kurus bija uzgājis Selbi bēniņos.

Viņš jau satvēra durvju rokturi, kad piepeši skatiens apstājās pie Bazila Holvarda gleznotās ģīmetnes. Dorians izbrīnījies atkāpās dažus soļus. Pēc tam iegāja savā istabā, bet, izņēmis ziedu pušķi no pogcauruma, palika mulsumā stāvam. Beidzot viņš atgriezās kabinetā, piegāja pie gleznas un sāka to apskatīt. Loga blāvajā gaismā, kas spiedās cauri gaišdzelteniem aizkariem, ģīmetnes seja likās mazliet mainījusies. It kā izteiksme būtu cita un ap muti iegūlies cietsirdības vaibsts. Tas bija ļoti dīvaini.

Dorians pagriezās un, piegājis pie loga, atrāva aizkarus. Spilgts ausmas vilnis pielēja istabu, un fantastiskās ēnas sabēga kaktu tumsumā. Taču dīvainā sejas izteiksme, ko viņš bija ievērojis ģīmetnē, neizgaisa, bet kļuva vēl asāka. Margoti spulgas saules staros jo spilgtāk iezīmējās cietsirdīgais vaibsts, it kā viņš lūkotos spogulī tūliņ pēc kāda briesmu darba.

Viņš nodūra galvu un, paņēmis ovālo spoguli ziloņkaula ietvarā ar kupidoniem — vienu no neskaitāmām lorda Henrija dāvanām, — ar bailēm ieskatījās tajā. Taču ap savām sārtajām lūpām viņš nemanīja nekā tamlīdzīga. Ko tas nozīmēja?

Viņš izberza acis un, piegājis tieši klāt ģīmetnei, sāka no jauna to aplūkot. Uz audekla nebija ne mazākās pārmaiņas, tomēr sejas izteiksme bija mainījusies. Tā vairs nebija tikai iedoma. Tā bija briesmīga, acīm redzama īstenība.

Viņš atkrita krēslā un sāka domāt. Piepeši prātā ienāca vārdi, kurus viņš bija teicis Bazila Holvarda darbnīcā pēc ģīmetnes pabeigšanas. Jā viņš tos skaidri atcerējās. Viņš bija izteicis neprātīgu vēlēšanos, lai pats paliktu mūžam jauns, bet ģīmetne novecotu. Ak, lai viņa sejas daile nekad nenovīstu, bet grēku un kaisles zīmogs gultos uz audekla! Lai ciešanu un domu smagums izvagotu tikai viņa atspulgu, bet viņš pats uz laiku laikiem saglabātu tikko' plaukstošās jaunibas liego krāsu un daiļumu! Un tomēr! Vai tiešām viņa vēlēšanās ir uzklausīta? Nē, tas nav iespējams! Par to pat ērmoti domāt. Un tomēr — viņa priekšā stāvēja ģīmetne ar cietsirdības zīmogu ap lūpām.

Cietsirdīgs! Vai tad viņš bija cietsirdīgs? Vainīga taču bija tikai meitene, nevis viņš. Viņš sapņoja par viņu kā par lielu aktrisi, atdeva viņai savu mīlu, jo domāja, ka viņa ir dižena. Bet viņš vīlās. Izrādījās, ka šī meitene ir pavisam niecīga un nav viņa cienīga. Tomēr bezgalīgs žēlums pārņēma viņu, iedomājoties, kā meitene vaimanādama gulēja pie viņa kājām. Viņš atcerējās, cik neganti bija raudzījies uz to. Ak, kāpēc Viņš bija tā radīts? Kāpēc viņam bija tāda dvēsele? Bet ari viņš taču cieta. Trijās briesmīgās stundās, kamēr vilkās izrāde, viņš izcieta veselu mūžību. Viņu abu dzīves bija pilnīgi līdzvērtīgas. Ja viņš meiteni ievainoja uz ilgiem gadiem, tad arī meitene sāpināja viņu kaut uz acumirkli. Bez tam sievietes taču tā radītas, ka pārcieš bēdas vieglāk nekā vīrieši. Viņas dzīvo tikai no savām izjūtām. Tikai par tām domā. Un arī mī)ākie viņām vienīgi tāpēc vajadzīgi, lai,, būtu kam rīkot scēnas. Lords Henrijs to sacīja, bet lords Henrijs zina, kas ir sievietes. Tālab nav ko zūdīties par Sibillu Veinu. ŠI meitene taču viņam vairs nekā nenozīmē.

Bet ģīmetne? Ko lai saka par to? Ģīmetne glabāja viņa dzīves noslēpumu un parādīja viņa dzīves gaitu. Ģīmetne bija iemācījusi viņam mīlēt savu skaistumu. Vai tiešām tā viņam piespiedīs ienīst savu dvēseli? Un vai viņš vēl kādreiz aplūkos savu ģīmetni?

Nē, tā bija tikai ilūzija, ko radīja satrauktās jūtas. Tas bija baismās pagājušās nakts fantoms. Viņa smadzenēs bija ieticis tas sīkais, sārtais graudiņš, kas dara cilvēkus neprātīgus. Glezna nebūt nebija mainījusies. Aplami bija par to pat domāt.

Tomēr no ģīmetnes vērās pretī skaista, cietsirdības smīnā savilkta seja. Gaišie mati mirdzēja agrās saules staros. Zilās acis satikās ar viņa acīm. Bezgalīgs žēlums nevis par sevi, bet par savu attēlu piepeši pārņēma Dorianu. Sl glezna jau ir mainījusi savu vaigu un mainīs vēl uz priekšu. Matu zelts apsūbēs. Baltās un sarkanās rozes novītis. Par katru viņa apgrēcību lāsts un kauns pamazām iznicinās ģīmetnes skaistumu. Bet nē, viņš turpmāk atturēsies no ziega. Glezna, lai kāda tā būtu, taps par viņa sirdsapziņas redzamu emblēmu. Viņš cīnīsies pret kārdināšanām. Viņš izvairīsies no lorda Henrija, vismaz vairs neuzklausīs tās izsmalcinātās, indīgās teorijas, kuras Bazila Holvarda dārzā pirmo reizi atmodināja. viņā neiespējamu izjūtu slāpes. Viņš atgriezīsies pie Sibillas Veinas, salabs ar viņu, apprecēs un no jauna iemīlēs. Jā, tas ir viņa pienākums. Jādomā taču, ka meitene cieš vairāk nekā viņš. Nabaga bērns! Dorians bija tik nežēlīgs un savtīgs. Burvība, ko Sibilla bija atmodinājusi, atplauks jo spējāk. Un atkal viņi būs laimīgi! Viņu dzīve būs tīra un daiļa!

Viņš piecēlās no krēsla un, sadrebējis no gleznas izskata, pielika tai priekšā lielu aizsegu.

— Cik briesmīgi! — viņš nočukstēja un, piegājis pie loga, atvēra to.

Izgājis dārza svaigajā zaļumā, viņš dziļi ievilka elpu. Rita vēsums it kā izklaidēja drūmās domas. Viņš domāja tikai par Sibillu Veinu. Vāja mīlas atbalss ieskanējās viņā. Vairākas reizes viņš atkārtoja meitenes vārdu. Putni, kas dziedāja dārzā, likās, stāstīja puķēm par viņu.

## 8 NODAĻA

Bija jau labi vēla pēcpusdiena, kad Dorians uzmodās. Sulainis jau vairākkārt uz pirkstgaliem bija iezadzies istabā un brīnījies, kāpēc viņa jaunais kungs tik ilgi guļ. Beidzot atskanēja zvans, un Viktors ar tējas tasi un vēstuļu paciņu uz veca Sevras porcelāna paplāksnes klusi iegāja guļamistabā; atvilcis no augstajiem logiem olīvzalos zīda aizkarus ar tumšzilu iekšpusi, viņš smaidīdams vaicāja:

—   Vai monsieur labi gulēja?

—   Cik pulkstenis? — miegaini iejautājās Dorians Grejs.

—   Ceturksnis uz diviem, monsieur.

Cik vēlsl Piecēlies gultā sēdus un iedzēris pāris malku tējas, viņš sāka pārcilāt vēstules. Viena bija no lorda Henrija — jau no rīta ar ekspresi atsūtīta. Dorians mirkli šaubījās, tad nolika to pie malas. Pārējās izklaidīgi atplēsa. Tur bija veselas kolekcijas vizītkaršu, ielūgumu uz pusdienām, biļetes uz dažādām vernisāžām, labdarības koncertu programmas un tamlīdzīgi sīkumi — viss, ko parasti ik rītus katrs augstāko aprindu jauneklis saņem sezonas laikā. Tur bija ari paliels rēķins par tikko iegādāto gravēta sudraba tualetes piederumu komplektu Luija XV stilā; šo rēķinu viņš neuzdrošinājās nosūtīt aizbildņiem, jo tie bija vecu laiku ļaudis, kuriem ne prātā nenāca, ka mūsu gadsimtā pašas nevajadzīgākās lietas ir arī pašas nepieciešamākās. Bija arī ļoti pazemīgas rindiņas no Džerminstrīta augļotājiem, kuri katrā laikā piesolīja aizdevumus par katru summu un uz vislabākajiem nosacījumiem.

Pēc minūtēm desmit Dorians piecēlās un, uzmetis vilnainus, zīdā izšūtus rīta svārkus, iegāja ar oniksa plāksnēm izliktā vannas istabā. Aukstais ūdens pēc ilgā miega viņu atspirdzināja. Šķita — viņš jau bija aizmirsis visus nakts pārdzīvojamus. Vienu vai divas reizes ienāca prātā, ka viņš ir kādas neparastas traģēdijas dalībnieks, bet šis atmiņas likās nereālas kā sapņi.

Apģērbies viņš iegaja kabinetā un nosēdās pie atvērta loga, kur uz mazā, apaļā galdiņa bija klātas vieglas brokastis. Diena mirdzēja brīnišķa. Siltais gaiss bija pilns kairu smaržu. Pa vaļējo logu ielidoja bite un sāka riņķot pār debeszilo stikla vazi ar koši dzeltenam rozēm, kas stāvēja viņa priekšā uz galda. Dorians jutās pilnīgi laimīgs.

Piepeši viņa skatiens apstājās pie ģīmetnes aizsega, un viņš nodrebēja.

Vai jums nav vēsi, monsieur? Vai nepievērt logu? — ievaicājās sulainis, uzlikdams uz galda omleti.

Dorians pakratīja galvu.

— Nē, nē, man nav vēsi, — viņš noteica.

Vai patiesi tā bija īstenība? Vai patiesi ģīmetne pārvērtusies? Vai ari tā tikai viņa iedomu rotaļa, kas priecīga smaida vietā redz ļaunu smīnu? Nevar taču mainīties krāsots audekls! Tā jau būtu nejēdzība. Būs jāpastāsta par to Bazilam. Tas viņu uzjautrinās.

Tomēr — cik dzīvs vēl bija vakarējais iespaids! Vispirms palsā mijkrēsli, pēc tam jau spilgtā dienas gaismā viņš vēroja cietsirdību smaidošajās lūpās. Dorians gandrīz jau vēlējās, lai sulainis neatstātu istabu. Viņš zināja, ka, palicis viens, sāks atkal vērot ģīmetni. Viņš baidījās no galīgas pārliecības. Kad, pasniedzis kafiju un papirosus, sulainis jau pagriezās uz iziešanu, Dorians juta stipru tieksmi teikt, lai viņš paliek. Kad sulainis izgāja un aizvēra durvis, Dorians no jauna viņu pasauca. Viktors stāvēja, gaidīdams pavēli. Jauneklis mirkli skatījās viņā.

Manis nav mājās, Viktor, — viņš nopūzdamies sacīja.

Sulainis palocījās un izgāja.

Dorians piecēlās no galda, aizpīpēja papirosu un atkrita uz spilveniem izliktas kušetes, kas stāvēja iepretī aizsegam. Aizsegs bija vecs, no zeltītas spāniešu ādas ar gaišiem vinješu spiedumiem Luija XIV stila. Jauneklis pētoši lajā skatījās, it kā vaicādams, vai jau kādreiz agrāk tam nācies aizsegt kāda cilvēka dzīves noslēpumus.

Atvilkt to vai ne? Varbūt labāk atstāt? Jā, kas lai zina? Būtu taču kaut kas briesmīgs, ja izrādītos, ka tas viss ir patiesība. Bet, ja nu kāda sveša acs paveras aiz aizsega un ievēro liktenīgo parmaiņu? Un ko darīt, ja atnāks Bazils Holvards un gribēs redzēt savu darbu? Katrā ziņa Bazils to gribēs. Nē, vēl viss ir pamatīgi jāizpēta un tūlīt, bez kavēšanās. Nebija nekā briesmīgāka par šim mokošajām šaubām.

Viņš piecēlās un aizslēdza abas durvis. Beidzot viņš viens varēja skatīties sava negoda maskā. Tad viņš atbīdīja aizsegu un vaigu vaigā ieraudzīja pats sevi. Tā tomēr bija patiesība! Ģīmetne bija pārvērtusies!

Vēlāk Dorians bieži atcerejas, brīnījās pat, ka sākumā aplūkojis ģīmetni ar tīri zinātnisku interesi. Viņam šķita gluži neiespējami, ka tāda pārmaiņa 'varētu notikt. Tomēr tas tā bija. Vai tiešām pastāv sakarība starp ķīmiskiem atomiem, kas izveidojas uz audekla zināmā formā un krāsā, un cilvēka dvēseli? Vai iespējams, ka šie atomi var izteikt viņa dvēseles izjūtas? Varbūt bija cits — vēl briesmīgāks iemesls? Viņš nodrebēja un, baiļu pārņemts, devās atpakaļ pie kušetes. Atgūlies viņš ar slimīgām šausmām atsāka raudzīties ģīmetnē.

Viņš skaidri juta, ko ģīmetne panākusi. Tā piespieda Dorianu saprast, cik nežēlīgs, netaisns un cietsirdīgs viņš bijis pret Sibillu Veinu. Vēl nebija par vēlu k(ūdu labot. Vēl Sibilla varēja tapt viņa sieva. Viņa egoistiskā un abstraktā mīla padosies augstākam iespaidam, pārveidosies par neviltotu kaisli, bet Bazila Holvarda gleznotā ģīmetne kļūs viņam par dzīves vadoni, kļūs par to, kas citiem ir sirdsapziņa, bet mums visiem — bailes no dieva. Pret sirdsapziņas pārmetumiem ir dažādas burvju zāles, kas iemidzina mūsu tikumiskās jutas. Bet te viņa

acu priekša atradās redzams un skaidrs samaitātības simbols — dvēseles mūžīgā bojāeja, kurai ļaujas pats cilvēks.

Pulkstenis nosita trīs, četri, puspieci, bet Dorians nekustējās no vietas. Viņš pūlējās satvert dzīves purpurdzijas un savīt tās rakstā, atrast savu ceļu kaislību asiņainajā labirintā, kurā viņš maldījās. Viņš nezināja, ko domāt un ko darīt. Beidzot viņš piegāja pie galda un uzrakstīja aizrautīgu vēstuli tai, kuru vēl vakar mīlēja; viņš lūdza piedošanu, apvainodams sevi neprātā. Lapu pēc lapas viņš apklāja kvēliem nožēlas vārdiem un vēl kvēlākām ciešanām.

Pašapsūdzībā aizvien ir zināms gandarījums. Kad mēs paši sevi apvainojam, mēs jūtam, ka nevienam citam nav vairs tiesības to darīt. Piedošanu mums dod nevis mācītājs, bet pats nožēlošanas akts. Kad Dorians pabeidza vēstuli, viņš jutās tā, it kā jau viss būtu piedots.

Piepeši pie durvīm klauvēja, un atskanēja lorda Henrija balss:

Mans mīļais, es gribu jūs redzēt! Ielaidiet mani tūlīt! Es taču nevaru pieļaut, ka jūs te ieslēdzaties!

Dorians neatbildēja, pat nepakustējās. Klauvēšana turpinājās un kļuva aizvien spēcīgāka. Jā, labāk viņš ielaidīs lordu Henriju un izstāstīs, kādu jaunu dzīvi nodomājis sākt; labāk sanīsties ar lordu Henriju un šķirties, ja izrādītos, ka tas ir nepieciešams. Viņš piecēlās, ātri aizvilka gleznai priekšā aizsegu un atslēdza durvis.

—   Es ļoti skumstu par visu notikušo, Dorian, — viņš ienākdams sacīja. — Bet jums par to nav daudz jāuztraucas.

—   Jūs gribat teikt — par Sibillu Veinu? — Dorians vaicāja.

—   Protams, — atbildēja lords Henrijs, atlaizdamies krēslā un lēni vilkdams nost dzeltenos cimdus. — No zināma viedokļa tas ir briesmigi, bet jūs taču pie tā neesat vainīgs. Sakiet — vai pēc izrādes jūs ar viņu tikāties?

—   Jā.

—   Es jau tā domāju. Vai jums ar viņu neiznāca kāda sadursme?

—   Es biju necilvēks, Henrij, tik tiešām, es biju necilvēks! Bet tagad tas izlīdzināts. Es nebūt vairs nenožēloju notikušo. Tas deva man iespēju iepazīt pašam sevi.

—   Ak, Dorian, es ļoti priecājos, ka jūs to uzņemat tik prātīgi un lēnā garā. Es baidījos, ka sastapšu jūs sirdsapziņas valgos un izmisumā plēšot savus zelta matus.

—   Es visam tam jau esmu garām, — smaidīdams un galvu palocīdams, atbildēja Dorians. — Tagad jūtos pavisam laimīgs. Tagad es zinu, kas ir sirdsapziņa. Ak, tā ir pavisam kas cits, nekā jūs stāstījāt! Tā ir dievības šūpulis cilvēka dvēselē. Nesmejieties vairs par sirdsapziņu, Henrij, — vismaz manā klātbūtnē ne. Es gribu tapt labāks. Es nespēju aprast ar domām, ka mana dvēsele var samaitāties un kļūt par derdzigu rēgu.

—   Tas ir ļoti māksliniecisks ētikas pamats, Dorian! Varu jūs tikai apsveikt. Bet ko vispirms jūs domājat darīt?

—   Apprecēt Sibillu Veinu!

—   Sibillu Veinu! — Lords Henrijs piecēlās un pārsteigts skatījās jauneklī. — Bet mans mīļais Dorian…

—   Jā, Henrij, es zinu, ko jūs gribat teikt. Atkal kaut ko briesmīgu par laulību. Bet labāk nesakiet! Manā klātbūtnē par to vairs nekad nerunājiet! Pirms divām dienām es lūdzu Sibillu tapt par manu sievu. Savu vārdu es vairs negrozīšu. Viņa būs mana sieva.

—   Jūsu sieva! Dorian!… Vai tad jūs manu vēstuli neesat saņēmis? Es rakstīju jums no paša rīta un atsūtīju ar savu sulaini.

—   Jūsu vēstuli? Ak jā, atceros! Es neesmu vēl to izlasījis. Es baidījos atrast tajā kaut ko nepatīkamu. Ar savām epigrammām jūs cērtat dzīvi gabalos.

—   Tātad jūs nekā nezināt?

—   Ko jūs gribat teikt?

Lords Henrijs pārgāja pāri istabai un, apsēdies blakus Dorianam, cieši saņēma viņa abas rokas.

—   Dorian, — viņš sacīja, — mana vēstule… nebīstieties… mana vēstule jums ziņoja par Sibillas Veinas nāvi.

Sāpju kliedziens izrāvās no jaunekļa lūpām, un, atbrīvojis rokas, viņš uzlēca kājās.

—   Mirusi! Sibilla mirusi! Tas nav tiesa! Tie ir neķītri meli! Kā jūs tā drīkstat runāt!

—   Tā ir patiesība, Dorian, — nopietni noteica lords Henrijs. — To ziņo visas šīsdienas avīzes. Es rakstīju jums un lūdzu nevienu nepieņemt pirms manas atnākšanas. Domājams, ka sekos izmeklēšana, bet jūs nedrīkstat tikt iejaukts. Parīzē šādas dēkas sagādā slavu, bet Londona vēl ir aizspriedumu pilna. Te vēl neatmaksājas debitēt ar skandālu. Tas jātaupa vecumdienām, lai paildzinātu sabiedrības uzmanību pret sevi. Ceru, ka teātrī jūsu vārds nebija nevienam zināms? Ja tā, tad viss ir kārtībā. Vai kāds redzēja, ka jūs iegājāt viņas ģērbistabā? Tas ir ļoti svarīgs punkts.

Dorians brīdi neatbildēja. Viņš bija satriekts. Beidzot viņš nošļupstēja aizžņaugtā balsī:

—   Henrij, jūs teicāt — izmeklēšana? Ko jūs ar to domājat? Vai tad Sibilla… Ak, Henrij, es neizcietīšu to! Bet runājiet! Stāstiet drīzāk visu!

—   Es nešaubos, ka Sibillas nāvei nav vienkāršs gadījuma raksturs, tomēr publikai tas jāizskaidro tieši tā. Izrādās, ka, izgājusi kopā ar māti no teātra, viņa ap pusvieniem naktī atgriezusies pēc kādas aizmirstas lietas. Kādu laiku viņa gaidīta, bet nav vairs iznākusi. Beidzot atrasta mirusi uz grīdas savā ģērbtuvē. Aiz pārskatīšanās viņa iedzērusi kādu briesmīgu šķidrumu, kuru parasti lieto grimam. Nezinu, ko īsti, bet kaut ko tādu, kas satur ciānkāliju vai svina baltumu, jādomā, ka tas būs bijis ciānkālijs, jo nāve iestājusies acumirklī.

—   Henrij, Henrij, tas ir šausmīgi! — jauneklis izsaucās.

—   Jā, protams, tas ir ļoti traģiski, bet jūs nedrīkstat tikt iejaukts. No Standard es uzzināju, ka viņa bijusi septiņpadsmit gadus veca. Es gan domāju, ka viņa ir pat jaunāka. Viņa taču bija tīrais bērns un tik maz vēl saprata no dramatiskās mākslas. Dorian, jums tas viss nav jāņem pie sirds. Jūs nāksiet man līdzi pusdienās, bet pēc tam aiziesim uz operu. Šodien dzied

Pati un visa Londona būs teātri. Jūs varat izmantot manas māsas ložu. Viņai līdzi būs interesantas dāmas.

—   Tātad es nonāvēju Sibillu Veinu, — klusi noteica Dorians Grejs. — Tas ir tas pats, it kā es būtu ar nazi pārgriezis viņas trauslo kakliņu. Bet rozes ir tikpat skaistas, putni kā agrāk dzied manā dārzā!… Es iešu ar jums pusdienās, pēc tam uz operu, pēc tam, jādomā, ieturēšu kaut kur ari vakariņas… Cik dīvaini dramatiska ir dzīve! Ja visu to izlasītu kādā grāmatā, Henrij, es raudātu. Bet, tā kā šī nelaime ir piemeklējusi mani, asarām nav vairs vietas. Lūk, pirmā kaislā mīlestības vēstule, ko savā mūžā esmu rakstījis! Cik savādi, ka tā rakstīta mirušai! Es gribētu zināt, vai viņi vēl jūt kaut ko — šie bālie, klusošie cilvēki, kurus mēs saucam par miroņiem? Sibilla! Vai viņa jūt, dzird un saprot? Ak, Henrij, kā es viņu reiz mīlēju! Tagad man liekas — tas bijis pirms daudziem gadiem. Viņa man bija viss. Tad nāca tas briesmīgais vakars — vai tiešām tas bija tikai vakar? — kad viņa spēlēja tik slikti un sirds man gandrīz vai lūza! Pēc tam viņa man visu izskaidroja. Tas bija tik mīli un saprotami, bet es paliku kā ledū stindzis. Es noturēju viņu par sīku gariņu. Tad sekoja kaut kas tāds, kas sagrāba mani kā šausmas. Es nespēju jums pateikt, kas tas bija, bet tas bija kaut kas briesmīgs. Es saciju pats sev, ka atgriezīšos pie Sibillas. Es jutu, ka esmu bijis netaisns. Un, lūk, viņa jau ir mirusi. Mans dievs! Henrij, ko man darīt? Jūs pat nezināt, kādās briesmās esmu, un man nav glābiņa. Viņa būtu man atbalsts. Viņai nebija tiesības laupīt sev dzīvību. Tas ir tik patmīlīgi!

—   Manu mllo Dorian, — atbildēja lords Henrijs, izņemdams papirosu no portsigāra un no kabatas zelta kārbiņu ar sērkociņiem. — Vienīgais līdzeklis, ar ko sieviete spēj labot vīrieti, — līdz nāvei viņam apnikt. Ja jūs apprecētu šo meiteni, jūs būtu nelaimīgs. Bez šaubām, jūs pret viņu labi izturētos. Jo pret cilvēkiem, kuri mums vienaldzīgi, iespējams pavisam labi izturēties. Taču viņa drīz atklātu, ka jūs esat pret viņu pilnīgi vienaldzīgs. Bet, tiklīdz sieviete to uzzina par savu viru, viņa sāk vai nu ārkārtīgi bezgaršīgi ģērbties, vai ari valkāt reti elegantas cepures, kuras, bez šaubām, samaksā svešs vīrietis. Es nekā nesaku par sabiedriskā stāvokļa starpību — tas nebūtu delikāti un to es neaizskaršu, bet varat būt pārliecināts, ka viss jūsu pasākums beigtos bēdigi.

Var jau būt, — Dorians nočukstēja, un viņa seja pēkšņi nobāla. — Bet laulība ar viņu būtu mans pienākums. Nav mana vaina, ja šī skumjā traģēdija liedz man izpildīt savu pienākumu. Es atceros — jūs kādreiz sacījāt, ka pār visiem labiem nodomiem gulstas lāsts: tie nāk pārāk vēlu. Ari ar manu nodomu bijis tā.

Labie nodomi ir tikai veltīga iejaukšanās dabas negrozāmos likumos. To sākums — vienīgi patmīlība. To sekas — absolūta nulle. Brīžiem patiesi tie rada tās spilgtās, bet neauglīgās sajūtas, kuras patīk vājiem raksturiem. Tas ir viss, ko par labiem nodomiem var teikt. Tie ir čeki, ko cilvēki raksta bankām, kur viņiem nav tekoša rēķina.

—   Henrij! — izsaucās Dorians Grejs, pieiedams un nosēzdamies viņam blakus. — Kāpēc gan es nespēju šo traģēdiju izjust tik dziļi kā gribētu? Es nedomāju, ka man nebūtu sirds. Kā jums šķiet?

—   Pēdējās divās nedēļās jūs jau esat izdarījis pārāk daudz muļķību, lai varētu pretendēt uz bezsirža vārdu, — atbildēja lords Henrijs ar parasto laipni skumjo smaidu.

Jauneklis saviebās.

Tāds izskaidrojums man nepatīk, Henrij, — viņš atbildēja. — Bet es priecājos, ka jūs neturat mani par bezsirdi. Es zinu, ka man ir sirds. Tomēr man jāatzīstas, ka šis briesmīgais atgadijums neatstāj uz mani tādu iespaidu, kādu vajadzētu atstāt. Tas man šķiet kādas neparastas drāmas neparasts atrisinājums. Tajā ir viss grieķu traģēdijas skaistums; es tur piedalos, tomēr tā mani neskar.

—   Tas ir interesants jautājums, — sacīja lords Henrijs, kam patika rotaļāties ar jaunekļa neapzināto egoismu. — Ļoti interesants jautājums. Man šķiet, tā īstais izskaidrojums ir šāds. Bieži gadās, ka dzīves īstās traģēdijas norit tik nedaiļā formā, ka mūs aizskar ar savu rupjumu, sarežģījumiem, brēcošu nejēdzibu un pilnīgu stila trūkumu. Tās iespaido mūs tāpat kā ikkatrs vulgārs notikums. Tās parāda tīri dzīvniecisku spēku un spēj mūs vienīgi sadusmot. Bet ir gadījumi, kad dzīves traģēdijā ietverti arī tīri mākslinieciski elementi. Ja šie elementi ir patiesi, tad viss kopā atstāj dramatisku iespaidu. Mēs piepeši noskāršam, ka vairs neesam traģēdijas aktieri, bet skatītāji. Pareizāk — ir vieni, ir otri. Mēs novērojam paši sevi, un pati notikuma skatīšana mūs aizrauj. Kas tad ir noticis šinī gadījumā? Mīla uz jums ir likusi kādam atņemt sev dzīvību. Es vēlētos arī savā mūžā sastapt kaut ko līdzīgu. Tas man liktu iemīlēt mīlestību uz dzīves atlikušām dienām. Bet sievietes, kas mani dievināja, — tādu nebija sevišķi daudz, tomēr gadījās, — gribēja dzīvot vēl ilgi pēc tam, kad es vairs nedomāju par viņām un viņas nedomāja par mani. Visas tās ir aptūkušas un kļuvušas garlaicīgas, un katru reizi, kad mēs tiekamies, viņas bez kautrēšanās nododas pagātnes atmiņām. Ak, šī sieviešu apbrīnojamā atmiņu spēja! Tā ir briesmīga lieta! Un kādu gara kūtrumu tā parāda! Vajag baudīt visu dzīves ziedošo bagātību, nevis sīkumus. Sīkumi vienmēr ir banāli.

—   Man dārzā būs jāiesēj magones, lai gūtu aizmiršanos, — Dorians nopūtās.

—   Tas nav vajadzīgs, — atteica sarunu biedrs. — Dzīvei magoņu netrūkst. Protams, ne jau viss vienlīdz ātri beidzas. Reiz, piemēram, es veselu sezonu nēsāju tikai vijolītes kā mākslinieciskas sēras par aizraušanos, kas negribēja mirt. Galu galā tomēr ari tā nomira. Esmu aizmirsis, kas to piebeidza. Ja nemaldos, tā bija šis dāmas apņemšanās upurēt manis dēļ visu pasauli. Tas vienmēr ir bīstams moments. Tas modina bailes mūžības priekšā. Labi… Bet iedomājieties — pirms nedēļas pie lēdijas Hampšlras uz pusdienām es piepeši atrados blakus šai dāmai, un viņa neatlaidigi no sākuma līdz beigām pārtina no jauna visu mūsu romānu, gremdēdamās pagātnē un pārceldamās uz nākotni. Es savu romānu jau sen esmu apracis. Viņa no jauna to cēla dienas gaismā un gribēja mani pārliecināt, ka esmu sabojājis viņas dzīvi. Tomēr man jāsaka — šī dāma ar apetiti ēda visu, ko pasniedza pusdienās, un tāpēc es nejutu ne mazāko sirdsapziņas pārmetumu. Bet kādu gaumes trūkumu viņa parādīja! Vienīgais pagātnes jaukums ir tas, ka tā ir pagājusi. Taču sievietes nekad neapzinās, kad ir nolaidies priekškars. Viņas vienmēr pieprasa sesto cēlienu, un, kaut gan lugas intriga jau sen noskaidrojusies, viņas tomēr ieteic izrādi turpināt. Ja tikai viņām lautu vāju, tad katra komēdija beigtos traģiski un katra traģēdija pārvērstos farsā. Sievietes ir ārkārtīgi mākslotas, bet viņām nav ne mazākās mākslas izjūtas. Jūs esat laimīgāks par mani. Ticiet, Dorian, ka neviena sieviete, kas mani mīlējusi, nav manis dēl spējusi izdarīt to, ko jūsu dēl izdarīja Sibilla Veina. Parastās sievietes šā vai tā rod sev apmierinājumu. Dažas klusina sāpes sentimentālā krāsu izvēlē. Nekad neuzticieties sievietei, kas valkā violetu krāsu neatkarīgi no viņas gadiem, tāpat arī sievietei, kam pusmūžā vēl patīk rožainas lentas. Tas nozīmē, ka viņai ir pagātne. Citas turpretim rod mierinājumu, pēkšņi atklājot savos vīros cēlas īpašības. Viņām tīk lepoties ar savu laulības laimi kā ar vissaldāko apgrēcību. Citas meklē mieru reliģijā. Reliģijas noslēpumos, kā man kāda sieviete sacīja, atveras visi flirta skaistumi. Un to es saprotu. Bez tam nekas tā neglaimo cilvēka patmīlībai kā grēcinieka reputācija. Sirdsapziņa mūs visus padara par egoistiem. Tik tiešām — mierinājumiem, kādus rod sieviete mūslaiku dzīvē, nav gala un robežu. Pašu galveno es vēl neesmu minējis.

—   Kas tas būtu, Henrij?— izklaidīgi vaicāja Dorians Grejs.

—   Ak, pats jaušamākais no visiem: atņemt otram pielūdzēju, ja savs jau ir zaudēts. Labākajā sabiedrībā tas sievieti padara tikai valdzinošāku. Bet tik tiešām, Dorian, Sibilla Veina droši vien stipri atšķīrās no tām sievietēm, kuras mēs parasti sastopam. Es viņas nāvē redzu daudz skaistuma. Man prieks, ka dzīvoju gadsimtā, kurā notiek šādi brīnumi. Tas liek mums ticēt lietu realitātei, ar kurām mēs mēdzam tikai rotaļāties, — kaislei, aizrautībai un mīlai.

—   Es pret viņu biju loti nežēlīgs. Jūs to piemirstat.

—   Man šķiet, ka nežēlība sievietes valdzina visvairāk. Viņām ir apbrīnojami primitīvi instinkti. Mēs viņas esam emancipējuši, tomēr viņas paliek verdzenes, kas meklē pavēlnieku. Viņām patīk just pār sevi varu. Es esmu pārliecināts, ka jūs bijāt apburošs. Es nekad neesmu jūs redzējis īstās, neviltotās dusmās, bet varu iedomāties, ka jums vajadzēja būt lieliskam. Aizvakar jūs man minējāt kaut ko tādu, kas man likās pārspīlēts joks, bet tagad es redzu, ka jūsu domas bijušas pareizas un tajās ir atslēga visam pārējam.

—   Kas tas bija, Henrij?

—   Jūs sacījāt, ka Sibilla jums personificē visas varones, ka šodien viņa ir Dezdemona, bet rit — Ofēlija… Viņa nomirst kā Džuljeta un atgriežas dzivē kā Imogēna.

—   Tagad viņa vairs neatgriezīsies, Henrij, — jauneklis nočukstēja, seju rokās paslēpdams.

—   Nē, tagad viņa vairs neatgriezīsies. Viņa ir nospēlējusi savu pēdējo lomu. Bet šī vientuļā nāve nabadzīgā ģērbtuvē jums jāuztver kā epizode drāmā no karaļa Jēkaba laikiem, kā burvīga aina no Vebstera, Forda vai Sirila Turnera. Sī meitene īstenībā nekad nav dzīvojusi, tāpēc ari īstenībā nekad nav mirusi. Vismaz jums viņa vienmēr bijusi tikai sapnis, tikai tēls, kas mirgoja Šekspīra drāmās un padarīja tās skaistākas ar savu klātbūtni, tikai stabule, kurā Šekspīra mūzika skanēja daiļāk un pilnīgāk. Tajā mirklī, kad viņa pieskārās īstenībai, viņa sakropļoja šo īstenību, sakropļoja pati sevi un tāpēc aizgāja no tas. Apraudiet Ofēliju, ja vēlaties! Kaisiet pelnus uz galvas, jo Kordēlija ir nožņaugta! Nolādiet debesis, jo mirusi Brabancio meita! Bet neraudiet par Sibillu Veinu — viņa bija nereālāka par tām.

Iestājās klusums. Istabā biezēja vakara krēsla. Klusu, sidrabainiem soļiem dārzā iezagās ēnas. Priekšmetu krāsas gurdi izdzisa.

Pēc brīža Dorians pacēla galvu.

—   Jūs izskaidrojāt man pašam sevi, Henrij, — viņš nočukstēja, atviegloti nopūzdamies. — Es visu to jau nojautu, bet it kā baiļojos no tā un nespēju pats sevi pārliecināt. Cik labi jūs mani saprotat! Bet nerunāsim vairs par notikušo. Tas bija brīnišķs gara mēģinājums. Tas ir viss! Es gribētu zināt, vai dzīve vēl ir aiztaupijusi man kaut ko tikpat brīnišķu?

Priekš jums vēl dzīvei krājumā ir viss, Dorian. Ar jūsu izskatu jums nekas nav neiespējams.

-— Bet ja es palikšu vecs, sirms un kropls? Ko tad?

—   Ak, tad, — lords Henrijs pieceldamies sacīja, — tad, mīļo Dorian, būs jāsāk maksāt par visām uzvarām. Tagad tās pašas nāk pie jums. Nē, jums ir jāsaudzē savs izskats. Mēs dzīvojam tādā laikā, kad ļaudis pārāk daudz lasa, lai būtu gudri, un pārāk daudz domā, lai būtu skaisti. Mēs nespējam bez jums iztikt. Bet tagad laiks pārģērbties un braukt uz klubu. Patiesībā mēs jau esam novēlojuši.

—   Es labāk braukšu tieši uz operu, Henrij! Esmu pārāk noguris, ēstgribas arī nav. Kāds numurs jūsu māsas ložai?

—   Liekas, divdesmit septītais. Tas ir benuārā. Uz durvīm jūs redzēsiet viņas vārdu. Bet man žēl, ka jūs nevēlaties ar mani kopā ieturēt pusdienas.

—   Man nav spēka, — izklaidīgi noteica Dorians. — Bet es jums bezgalīgi pateicos par visu, ko man esat sacījis. Jūs, bez šaubām, esat mans labākais draugs. Nekad neviens mani nav tā sapratis kā jūs.

—   Tas vēl ir tikai mūsu draudzības sākums. Dorian, — atbildēja lords Henrijs, spiezdams viņa roku. — Uz redzēšanos! Ceru jūs sastapt vēl pirms pusdesmitiem. Neaizmirstiet, ka dzied Pati.

Kad durvis aizvērās, Dorians piezvanīja, un pēc brīža Viktors ienesa lampas un nolaida logu priekškarus. Dorians nepacietīgi gaidīja viņa iziešanu. Viņam šķita, ka sulainis uzkavējas neparasti ilgi.

Tiklīdz viņš izgāja, jauneklis metās pie aizsega un atgrūda to. Nē, jaunu pārmaiņu ģimetnē nebija. Acīmredzot vēsts par Sibillas nāvi vispirms bija skārusi ģīmetni un tikai tad viņu pašu. Ģīmetne atspoguļoja dzīves notikumus, tiklīdz tie bija notikuši. Atbaidošais cietsirdibas vaibsts, kas kropļoja smalkās lūpu līnijas, acīmredzot bija parādījies tajā pašā mirkli, kad meitene iedzēra indi. Varbūt ģīmetne pati par sevi ir vienaldzīga par rezultātiem? Varbūt tā atspoguļo tikai dvēseles izjūtas? Dorians prātoja par to un cerēja, ka viņam reiz izdosies novērot ģīmetni pārmaiņas bridi. ŠI doma lika nodrebēt.

Nabaga Sibilla! Cik apbrīnojams bija šis romāns! Cik bieži viņa tika tēlojusi nāvi uz skatuves, un, lūk, beidzot nāve aiznesa sev līdzi viņu pašu. Kā viņa nospēlēja šo pēdējo briesmīgo skatu? Vai mirstot izteica lāstus? Nē, Sibilla mira aiz mīlestības uz viņu, un turpmāk mīlestība viņam mūžam būs svēta. Sibilla ir izpirkuši visu, ziedojot savu dzīvību. Viņš vairs nekad neatcerēsies, ko tā lika viņam izciest tajā vakarā. Kad viņš vēl domās par to, tad vienīgi kā par apbrīnojamu traģisku figūru, kas nonākusi uz pasaules skatuves, lai parādītu mīlestības augstāko īstenību. Brīnišķa, traģiska parādība! Atceroties viņas bērnišķo sejiņu, sapņainās kustības un vieglo grāciju, Dorianam asaras sakāpa acīs. Viņš steigšus notrausa tās un no jauna sāka skatīties ģīmetnē.

Viņš juta, ka pienācis laiks izvēlēties. Bet varbūt izvēle jau notikusi? Jā, dzīve jau to bija pasteigusies izdarīt — dzīve un viņa paša neapmierināmā dzīves ziņkārība. Mūžīga jaunība, bezgalīgas kaislības, noslēpumainas un izsmalcinātas baudas, neprātīgi prieki un vēl neprātīgāki netikumi — tas viss viņu gaidīja. Ģīmetne turpretim nesīs viņa kauna un negoda nastu.

Sāpju jūtas skāra viņu, iedomājoties kroplību, kas izķēmos skaisto seju uz audekla. Reiz, puiciski atdarinot Narcišu, viņš skūpstīja, vismaz izlikās skūpstām šīs uzgleznotās lūpas, kuras tagad tik nežēlīgi viņam smaidīja. Ritu pēc rīta viņš nosēdēja ģīmetnes priekšā, mulsdams no tās skaistuma, gandrīz vai iemīloties tajā. Vai tiešām katra dziļāka sajūta, kas modīsies dvēselē, radīs pārmaiņu ari ģīmetnē? Vai patiesi šis brīnišķais tēls pārveidosies par kaut ko tik riebīgu un nejauku, ka vajadzēs to glabāt aiz atslēgas, tālāk no saules gaismas, kas vēl tagad tlksmā spožumā zelti vijīgās matu cirtas? Cik žēl! Cik žēl!

Viņam pat radās doma lūgt dievu, lai izgaistu šī sakarība starp viņu un ģīmetni. Pēc zvēresta bija notikusi pārmaiņa ģīmetnē; varbūt nepieciešams kāds cits zvērests, lai pārmaiņas beigtos? Un tomēr kurš no tiem, kas kaut cik pazīst dzīvi, — kurš gan atteiksies no mūžīgas jaunības iespējas, lai arī cik maldīga tā būtu, lai arī kādas draudētu sekas? Un galu galā — vai tas vairs ir viņa varā? Vai tiešām lūguma sekas ir šo lomu maiņa? Vai nevar būt arī kādi neatklāti zinātniski iemesli? Ja doma var atstāt iespaidu uz dzīvu organismu, vai tikpat labi tā to nevar atstāt arī uz nedzīvu, neorganisku matēriju? Un pat bez domām un apzinīgas vēlēšanās — vai citi apkārtējie priekšmeti nevar vibrēt unisonā ar mūsu jūtām un kaislībām, pievelkot atomu pie atoma dīvainā sakarībā? Iemesli tomēr nekrita svarā. Nekad vairs ar zvērestiem viņš nekārdinās noslēpumainos, briesmotos spēkus. Ja ģīmetnei lemta pārmaiņa, lai notiek! Tas ir viss. Un lieki te vēl ko prātot.

Novērot ģīmetni — tas taču būs gluži patīkami. Radīsies iespēja lasīt pašam savas visslēptākās tieksmes un nodomus. Sī ģīmetne viņam būs maģisks spogulis. Tas rādīja Dorianam, kas ir viņa miesa, tas atklās arī viņa dvēseli. Un, kad pār ģīmetni jau valdīs ziema, pats Dorians vēl stāvēs uz ziedošā pavasara un vasaras robežām. Kad dzīvības sārtmi uz audekla pārmīs krīta balta maska ar svina acīm, viņš pats vēl staros visā jaunības burvīgumā. Neviena no viņa daiļuma rozēm nenovitīs, un dzīvības pulss nekļūs vājāks. Līdzīgi Hellādas dieviem viņš būs mūžam spēcīgs, stalts un līksms. Vai nav vienalga, kāds liktenis draud tēlam uz audekla? Ja tikai viņš pats paliek neaizskarts, jo galu galā tikai tas ir no svara.

Dorians smaidīdams pielika gleznai priekšā aizsegu un tad devās uz guļamistabu, kur viņu jau gaidīja sulainis. Pēc stundas Dorians Grejs sēdēja operā, un lords Henrijs bija atspiedies uz viņa krēsla atzveltnes.

## 9 NODAĻA

Nākamajā rītā, kad Dorians sēdēja pie brokastu galda, istabā ienāca Bazils Holvards.

— Es ļoti priecājos, ka sastopu jūs mājās, — viņš nopietni sacīja. — Es iegriezos vakar vakarā, bet man teica, ka jūs esat aizbraucis uz operu. Protams, es zināju, ka tas nevar būt. Bet es ļoti nožēloju, ka nebijāt atstājis zīmīti, kur jūs meklēt. Es pārlaidu briesmīgu nakti un mazliet baiļojos, ka vienai traģēdijai neseko otra. Jums vajadzēja man telegrafēt, tiklīdz uzzinājāt par notikušo. Es gluži neviļus dabūju zināt par to The Globe vakara numurā, kurš man nejauši pagadījās klubā. Tūliņ pēc tam braucu šurp un, nesastapis jūs mājās, pagalam uztraucos. Es nespēju izteikt, cik smagi mani satrieca šis notikums. Es zinu, ka jūs nežēlīgi ciešat. Bet kur jūs bijāt? Jādomā — jūs bijāt tur un tikāties ar viņas māti? Pirmajā acumirklī es domāju jums sekot. Avīzēs bija viņas adrese — liekas, kaut kur Eistonroudā. Bet es baidījos būt lieks bēdās, kuras nespēju atvieglināt. Nabaga sieviete! Kāds gan tagad ir viņas stāvoklis! Tas taču bija viņas vienīgais bērns! Bet ko viņa sacīja?

— Kā lai es to zinu? — nomurmināja Dorians, apnicis Bazila līdzjūtības, un no trausla venēciešu pokāla ar zelta malām garšoja balto vīnu. — Es biju operā. 2ēl, ka ari jūs neatbraucāt. Es pirmo reizi redzēju lēdiju Gvendolīnu, lorda Henrija māsu. Mēs bijām viņas ložā. Viņa ir taisni apburoša, bet Pati dziedāja dievišķi. Nerunājiet man par nepatīkamām lietām! Ja par kādu lietu nerunā, tad tās it kā nemaz nav. Tikai vārdi padara lietas

reālas, kā lords Henrijs saka. Varu tomēr aizrādīt, ka Sibilla nebija šīs sievietes vienīgais bērns. Vēl ir dēls, esot lāga puisis. Bet viņš nav aktieris. Viņš ir matrozis vai kaut kas tamlīdzīgs. Tagad pastāstiet par sevi, pastāstiet, ko patlaban gleznojat.

—   Jūs bijāt operā? — lēni, ar sāpju noskaņu balsī noteica Holvards. — Tajā laikā, kad Sibilla Veina gulēja mirusi kādā tumšā istabiņā, jūs sēdējāt operā? Jūs runājat par citu sieviešu skaistumu un dievišķo Pati, kad meitene, kuru jūs mīlējāt, nav vēl atradusi mieru kapā! Mans draugs, cik daudz šausmu vēl sagaida viņas trauslo bezasiņu miesu!

—   Pietiek, Bazil! Es negribu vairs par to dzirdēt! — iekliedzās Dorians un pietrūkās stāvus. — Lieciet tam visam mieru! Kas noticis — noticis. Kas bijis — izbijis.

—   Vakardienu jūs saucat par izbijušu?

—   Ko nozīmē reālā laika atstarpe? Tikai aprobežotiem cilvēkiem nepieciešami daudzi gadi, lai atsvabinātos no spējiem satricinājumiem. Cilvēks, kas valda pār sevi, tikpat viegli spēj darīt galu bēdām kā atrast jaunus priekus. Es negribu būt savu jūtu vergs. Es gribu izmantot tās, priecāties un valdīt pār tām!

—   Dorian, tas ir briesmīgi! Kaut kas jūs ir pavisam pārvērtis. No ārienes jūs esat tas pats daiļais jauneklis, kurš ik dienas ieradās manā darbnīcā un pozēja man ģīmetnei. Bet tad jūs bijāt vienkāršs, dabisks un maigs. Jūs bijāt skaidrākais no visiem radījumiem. Bet tagad es nezinu, kas ar jums noticis. Jūs runājat tā, it kā jums nebūtu sirds. Tas ir Henrija iespaids. To es redzu.

Jauneklis nosarka un, piegājis pie loga, skatījās vēja un saules pilnajā zaļajā dārzā.

—   Es esmu.Henrijam daudz pateicības parādā, Bazil, — viņš beidzot noteica. — Daudz vairāk nekā jums. Jūs man iemācījāt vienīgi godkārību.

—   Par to arī es esmu sodīts, Dorian, vai arī tikšu kādreiz sodīts.

—   Es nesaprotu, ko jūs vēlaties sacīt, Bazil! — viņš pagriezdamies iesaucās. — Es nezinu, ko jūs gribat. Ko jums vajag no manis?

—   Man vajag to Dorianu Greju, kuru reiz gleznoju, — drūmi noteica mākslinieks.

—   Bazil, — jauneklis sacīja, pieiedams un uzlikdams roku viņam uz pleca. — Jūs esat atnācis par vēlu. Vakar, kad es dabūju zināt par Sibillas Veinas pašnāvību…

—   Pašnāvību! Mans dievs! Vai par to vairs nav ne mazāko šaubu? — izsaucās Holvards, ar šausmām skatīdamies uz Dorianu.

—   Mans dārgais Bazil! Vai tad jūs tiešām domājat, ka tas bijis tikai akls gadījums? Protams, viņa pati atņēma sev dzīvību.

Vecākais no sarunu biedriem paslēpa seju rokās.

—   Cik briesmīgi! — viņš čukstēja, un viņu pārņēma drebuli.

—   Tur nav nekā briesmīga, — atbildēja Dorians Grejs. — Tā ir viena no romantikas lielākajām traģēdijām mūsu gadsimtā. Aktieri patlaban dzīvo pašu nožēlojamāko dzīvi: tie ir uzticīgi laulāti draugi vai kaut kas vēl garlaicīgāks. Jūs saprotat, ko es gribu teikt, — buržuāzijas tikumu vergi un daudz kas cits. Bet cik tālu no viņiem stāvēja Sibilla Veina! Vislielāko traģēdiju viņa pārdzīvoja savā dvēselē. Viņa taču bija varone. Pēdējā vakarā — tad, kad arī jūs to redzējāt, viņa spēlēja slikti, jo viņu jau bija skārusi mīlas īstenība. Kad viņa uzzināja, ka mīlestība ir tikai mirāža, viņa nomira, kā būtu nomirusi arī Džuljeta. Viņa no jauna iegāja mākslas valstībā. Viņas aiziešanā ir mocekles gaišums. Viņas nāvē ir moceklības patētiskais veltīgums un mākslas bezmērķība. Bet, kā jau jums sacīju, nedomājiet, ka es netiku cietis. Ja jūs būtu iegriezies pie manis vakar zināmā laikā — tā ap pussešiem vai bez ceturkšņa septiņi, jūs mani atrastu asarās. Pat Henrijs, kas bija te un pirmais atnesa drūmo vēsti, nenojauta, ko es pārdzīvoju. Es nežēlīgi cietu. Pēc tam tas pārgāja. Es taču nevaru izsaukt savu jūtu atkārtošanos. Neviens to nevar, vienīgi sentimentāli cilvēki. Taču jūs esat ļoti netaisns, Bazil. Jūs nākat, lai mani mierinātu. Tas ir mīji no jums. Bet jūs atrodat mani jau nomierinātu un ceļat skandālu. Tiešām — tas ļoti, ļoti atgādina visus līdzcietīgos!

Man prātā nāk Henrija stāsts par filantropu, kurš veselus divdesmit gadus izšķiedis, kādu ļaunumu vai netaisnu likumu apkarojot, — neatceros vairs, īsti ko. Galu galā viņš panācis savu, un — kāda vilšanās! Viņam vairs nekā nebijis ko iesākt, viņš gandrīz vai galu gribējis darīt no garlaicības un kļuvis par zvērinātu mizantropu. Tātad, ja jūs tiešām gribat mani nomierināt, Bazil, iemāciet mani visātrāk aizmirst notikušo vai ari raudzīties uz to no tīri mākslinieciska viedokļa. Liekas, Gotjē kādā vietā runā par consolation des arts? Atceros, kādreiz sēžot jūsu darbnīcā, es ieraudzīju mazu pergamenta sējumu un, uz labu laimi to atšķīris, izlasīju šo apburošo frāzi… Reiz, kad gājām pie Mārlova, jūs man stāstījāt par kādu jaunekli, kas apgalvojis, ka dzeltens atlass viņam remdinot visas bēdas. Es neesmu tāds. Protams, ari man patīk skaistas lietas, kuras var ņemt rokā, kurām var pieskarties. Veci zelta izšuvumi, bronza, izdrāzts ziloņkauls, komforts, krāšņa iekārta — no visa tā var daudz ko gūt. Bet mākslinieciskais temperaments, kas ar to tiek attīstīts vai vismaz ierosināts, man ir vairāk vērts. Kļūt pašam par savas dzīves skatītāju, kā saka Henrijs, nozīmē atsvabināties no dzīves ciešanām. Es zinu, ka jūs brīnāties par manu runu. Jūs vēl neesat noskārtis, cik daudz es esmu attīstījies. Kad mēs iepazināmies, es biju vēl bailīgs skolnieks, tagad esmu pieaudzis vīrietis. Man ir jaunas sajūtas, jaunas domas un jauni ieskati. Es esmu tapis cits, bet tāpēc jūs nedrīkstat mani mazāk mīlēt. Es esmu pārveidojies, tomēr jums ari turpmāk jāpaliek par manu draugu. Taisnība, es ļoti mīlu Henriju, taču jūs esat labāks nekā viņš. Jūs neesat spēcīgāks, jūs pārāk bistaties no dzīves — bet jūs esat labāks. Cik mums abiem kopā bija labi! Nepametiet mani, Bazil, un nenaidojieties ar mani! Es esmu tāds, kāds es esmu. Vairāk man nav ko teikt.

Mākslinieks jutās dīvaini satraukts. Jauneklis viņam bija bezgala dārgs, šī personība viņam atvēra jaunu ceļu mākslā.

Bazilam bija grūti turpināt pārmešanu. Jaunekļa vienaldzība taču varēja būt acumirkļa sajūta, kas drīz pāriet. Viņā bija tik daudz laba, tik daudz augstsirdīga.

—   Nu labi, Dorian, — beidzot noteica Bazils ar skumju smaidu. — Es nerunāšu vairs par šo briesmīgo notikumu. Es tikai ceru, ka jūsu vārds netiks minēts sakarā ar to. Nopratināšana un uzšķēršana notiek šodien pēc pusdienas. Jūs neesat izsaukts?

Dorians papurināja galvu, un, dzirdot vārdu «nopratināšana», rūgta sāpju ēna pārskrēja pār viņa seju. Šādās lietās aizvien ir kaut kas rupjš un vulgārs.

—   Viņi nezina manu vārdu, — viņš atbildēja.

—   Bet viņa? Viņa taču zināja?

—   Tikai manu vārdu bez uzvārda, turklāt es esmu pārliecināts, ka nevienam viņa to nav minējusi. Reiz viņa man sacīja, ka visi interesējoties, kas es tāds, un viņa tiem atbildot, ka mani saucot par Daiļo Princi. Vai tas nebija mīļi no viņas? Uzzīmējiet man Sibillas sejiņu, Bazil. Es gribētu piemiņai no viņas kaut ko reālāku nekā divi trīs skūpsti un pāris kaislīgu vārdu.

—   Es mēģināšu, ja tas jums dara prieku. Bet arī jums pašam vēl jānāk pie manis pozēt. Es nevaru strādāt bez jums.

—   Nekad vairs es jums nepozēšu, Bazil. Tas nav iespējams! — atkāpdamies izsaucās Dorians.

Mākslinieks paskatījās uz viņu.

—   Mans mīļais, tās ir muļķības! Vai tiešām jūs gribat teikt, ka jūsu ģīmetne jums nepatīk? Bet sakiet — kur tā ir patlaban? Kāpēc jūs tai esat pielicis priekšā aizsegu? Atļaujiet man tajā vēl paskatīties — tas taču ir mans labākais darbs. Atvelciet aizsegu, Dorian! Jūsu sulainim nav piedodams, ka viņš tā noslēpj manu darbu. Tikko ienācis, es jutu, ka istabai nav agrākā izskata.

—   Sulainis nav vainīgs, Bazil. Vai jūs tiešām domājat, ka es sulainim ļaušu rīkoties savā istabā! Viņš reizēm te ienes puķes, tas ir viss. Nē, es to aizslēpu pats. Gaisma bija pārāk spilgta ģīmetnei.

—   Pārāk spilgta? Nevar būt, mans mīļais! Si vieta kā izredzēta. Atļaujiet, es paskatīšos… — Un Holvards devās uz istabas kaktu.

Šausmu kliedziens izrāvās no Doriana lūpām. Jauneklis metās starp Holvardu un aizsegto ģīmetni.

—   Bazil, — viņš teica, stipri nobālis, — jūs nedrīkstat redzēt ģīmetni! Es to negribu!

—   Nedrīkstu redzēt pats savu darbu? Jūs taču jokojat. Kāpēc gan ne? — smiedamies izsaucās Holvards.

—   Ja jūs to darīsiet, Bazil, es dodu goda vārdu, ka nekad savā mūžā ar jums vairs nerunāšu. Es to nopietni saku. Es nevaru dot jums nekādu izskaidrojumu, un jūs to no manis neprasiet. Bet lieciet vērā — ja jūs pieskarsieties aizsegam, starp mums būs visam beigas!

Holvards stāvēja kā zibens triekts. Viņš skatījās Dorianā ar dziļu izbrīnu. Tādu viņš nebija Dorianu redzējis. No dusmām jauneklis pat nobāla. Viņa rokas bija drudžaini sažņaugtas, bet acis gailēja zilās ugunis; viņš drebēja no galvas līdz kājām.

—   Dorian!

—   Ne vārda!

—   Bet kas noticis? Protams, es neskatīšos uz ģīmetni, ja jūs to negribat, — vēsi noteica Bazils, apgriezdamies uz papēžiem un atkal iedams pie loga. — Bet tas taču ir ērmīgi, ka es nedrīkstu aplūkot pats savu darbu, sevišķi ja ievēro, ka nākamajā rudeni gribu to izstādīt Parīzē. Domājams, pirms tam man ģīmetne vēlreiz būs jāpārlako, un tad tik un tā es to redzēšu. Kāpēc gan ne šodien?

—   Izstādīt! Jūs gribat to izstādīt? — izsaucās Dorians Grejs, dīvainu šausmu pārņemts.

Vai patiesi visai pasaulei atklāsies viņa noslēpums? Vai patiesi ļaudis to skatīs vaigu vaigā? Tas nav iespējams! Sis nodoms ir jāizjauc, bet kā — to viņš vēl nezināja.

—   Jā! Es domāju, ka jums tur nebūs ko iebilst. Zoržs Ptī savāc visus manus labākos darbus izstādei Rue de S&ze, kuru nodomāts atklāt oktobra sākumā. Ģīmetne būs prom tikai vienu mēnesi. Man šķiet, šo laiciņu jūs gluži labi bez tās iztiksiet. Pareizi — ari jūs pats taču būsiet tad aizbraucis. Ja jau visu laiku slēpjat ģīmetni aiz aizsega, tad sevišķi mīļa tā jums nav.

Dorians Grejs pārvilka ar roku pār pieri. Uz pieres bija auksti sviedri. Viņš juta, ka atrodas bezdibeņa malā.

—   Pirms mēneša jūs sacījāt, ka nekad ģīmetni neizstādīsiet! — viņš iesaucās. — Kāpēc tagad savu nodomu esat grozījis? Jūs lepojaties ar savu pastāvību, tomēr savus nodomus maināt tāpat kā visi citi. Vienīgā starpība, ka jūsu iegribām nav nekāda pamata. Vai tiešām jūs esat aizmirsis svinīgo solījumu, ka nekas pasaulē jūs nepiespiedīs izstādīt manu ģīmetni? To jūs sacījāt arī Henrijam. — Dorians piepeši apstājās, un viņa acis sāka mirdzēt. Viņš atcerējās, ka lords Henrijs puspajokam, pusnopietni reiz teica: «Ja jūs gribat patīkami pavadīt vakaru, pierunājiet Bazilu pastāstīt, kāpēc viņš nevēlas izstādīt jūsu ģīmetni. Viņš man sacīja, kapec, un man tas bija īsts atklājums.» Jā, viss var būt, ka Bazilam arī bija savs noslēpums. Viņš lūkos to tūdaļ izzināt.

—   Bazil, — viņš sacīja, pieiedams māksliniekam gluži klāt un skatīdamies viņam taisni acīs. — Katram ir savs noslēpums. Atklājiet man savu, un es teikšu jums savu. Kāpēc jūs negribējāt izstādīt manu ģīmetni?

Holvards neviļus nodrebēja.

—   Dorian, ja es jums to pateiktu, jūs varbūt mani vairs nemīlētu, bet smietos par mani. Es neizciestu ne vienu, ne otru. Ja nu jūs gribat, lai es neskatos uz jūsu ģīmetni, lai notiek. Es taču varu skatīties uz jums. Ja vēlaties, lai mans labākais darbs tiktu noslēpts visu acīm, es padodos. Jūsu draudzība man dārgāka par popularitāti un slavu.

—   Nē, Bazil, jums tomēr jāsaka, — neatlaidās Dorians Grejs. — Šķiet, man ir tiesības to zināt.

Viņa uztraukums pārgāja un pārmijās ar ziņkārību. Viņš stingri apņēmās izdibināt Holvarda noslēpumu.

—   Apsēdīsimies, Dorian — mulsi teica Holvards. — Apsēdīsimies. Un atbildiet man tikai uz vienu jautājumu: vai jūs neesat ģīmetnē ievērojis kaut ko dīvainu? Kaut ko tādu, kas sākumā neuzkrita, bet pēc tam nejauši kļuva redzams?

—   Bazil! — izsaucās jauneklis, drebošām rokām tverot krēsla margas un ar briesmīgām izbailēm skatoties Holvardā.

—   Es redzu — tas ir noticis. Nerunājiet! Uzklausiet mani vispirms! Dorian, no pirmajiem mirkļiem, kad es ar jums iepazinos, jūsu personība atstāja uz mani dīvainu iespaidu. Jūs sākāt valdīt pār mani, manu dvēseli, manām domām un spēkiem. Jūs tapāt man tā neredzamā ideāla redzams veidojums, ko mēs, mākslinieki, nespējam aizmirst kā burvīgu sapni. Es dievināju jūs. Es biju greizsirdīgs uz katru, kas runāja ar jums. Es vēlējos, lai jūs dzīvotu tikai man. Vienīgi kopā ar jums es biju laimīgs. Kad jūs nebijāt pie manis, jūs tomēr dzīvojāt manā mākslā… Protams, es nekad jums to neesmu teicis. Tas likās gluži neiespējami. Jūs to nesaprastu. Es pats to tikai ar pūlēm sāku saprast. Es zināju vienīgi, ka vaigu vaigā esmu redzējis pilnību, ka pasaule manās acis kļuvusi brīnišķa, varbūt pat pārāk brīnišķa, jo šādā dievināšanā aizvien slēpjas kaut kas bīstams: bail zaudēt šo sajūtu, bet tikpat baigi to saglabāt. Pagāja nedēļa pēc nedēļas, bet es aizvien vairāk slīgu jūsu varā. Tad sekoja jauns posms. Es uzgleznoju jūs kā Parīdu spožās bruņās un kā Adonldu mednieka ģērbā, ar lāsmainu šķēpu. Lotosziedu vainagots, jūs sēdējāt pie Adriana laivas stūres, lūkodamies klusajā, zaļganajā Nilā. Jūs noliecāties pār rāmu dīķi kādā Grieķijas birzi un sastingušajā ūdens sudrabā vērojāt savas sejas brīnumu. Tas viss iznāca tā, kā mākslā tam arī jābūt, — neapzināti un ideāli. Kādā jaukā dienā, liktenīgā dienā, kā man tagad šķiet, es nolēmu uzgleznot žilbinošu jūsu ģīmetni — ne vairs mirušu gadsimtu drānās, bet mūslaiku apģērbā. Vai tur bija kāda loma manas mākslas reālismam vai jūsu personībai, kas tagad man atklājās tieši, bez kādiem miglotiem pliviem, — es nezinu. Bet es zinu, ka ikkatrs otas vilciens, katrs krāsas triepiens vairāk un vairāk atklāja manu noslēpumu. Es sāku baiļoties, ka manu dievināšanu neatklāj ari citi. Es jutu, Dorian, ka esmu izteicis daudz, ka pārāk daudz šai ģīmetnē esmu ielicis pats sevi. Tad es nolēmu nekad šo ģīmetni neizstādīt. Jūs par to mazliet noskumāt, bet nezinājāt, ko tas man nozīmēja. Henrijs, kam es to visu izstāstīju, par mani smējās. Bet tas man bija vienaldzīgi. Kad ģīmetne bija pabeigta un es viens sēdēju tās priekšā — es jutu, ka man ir taisnība… Labi… Dažas dienas vēlāk ģīmetni aiznesa no darbnīcas, es atraisījos no tās varenā iespaida, un man jau šķita muļķīgi — redzēt tajā kaut ko vairāk nekā jūsu brīnišķo skaistumu vai arī iedomāties, ka esmu šai darbā izteicis kaut ko vairāk. Arī tagad esmu dziļi pārliecināts par senā uzskata aplamību, it kā aizrautību, ko mākslinieks izjūt, darbu radot, varētu ielikt pašā darbā. Māksla ir abstraktāka, nekā mēs domājam. Forma un krāsa mums runā tikai par formu un krāsu — ne par ko vairāk. Man bieži šķiet, ka māksla daudz pilnīgāk mākslinieku apslēpj nekā viņu atklāj. Un tāpēc, saņēmis uzaicinājumu no Parīzes, es nolēmu jūsu ģīmetni padarīt par izstādes naglu. Man nekad ne prātā neienāca, ka jūs tam varētu nepiekrist. Tagad es redzu, ka jums ir taisnība. Ģīmetni nedrīkst izstādīt. Neņemiet ļaunā, Dorian. Kā jau es Henrijam reiz teicu — jūs esat radīts dievināšanai.

Dorians Grejs atviegloti nopūtās. Sārtums atgriezās vaigos, un smaids rotaļājās ap lūpām. Briesmas bija garām. Negribot viņš juta žēlumu pret mākslinieku, kas tikko viņam uzticēja dīvainu atzīšanos, un Dorians jautāja pats sev, vai arī viņam kādreiz būs lemts izbaudīt tādu pašu sava drauga personības varu. Lords Henrijs ir valdzinošs ar to, ka viņš ir bīstams. Tikai ar to. Bet lords Henrijs ir pārāk gudrs un cinisks, lai viņu patiesi kāds iemīlētu. Tomēr varēja taču rasties personība, kas ar bezgalīgas dievināšanas jūsmu pildīs viņa dvēseli. Viss var būt, ka tieši to vēl dzīve viņam glabā!

—   Es brīnos, Dorian, — Holvards sacija, — ka jūs to saskatījāt ģīmetnē. Vai tiešām jūs to ieraudzījāt?

—   Kaut ko esmu manījis, — Dorians atbildēja, — kaut ko… neparastu.

—   Un tagad taču jūs man ļausiet tajā palūkoties?

Dorians pakratīja galvu.

—   Nelūdziet no manis to. To es nevaru atļaut.

—   Bet kādreiz tomēr jūs to atļausiet?

—   Nekad.

—       Jā, varbūt jums taisnība. Bet tagad ardievu, Dorian. Jūs bijāt vienīgais, kas tiešām ietekmējis manu mākslu. Par visu, ko esmu labu darī'jis, man jāpateicas tikai jums. Tomēr jūs nezināt, ko šī atzīšanās man maksā.

—       Mīļo Bazil, — Dorians izsaucās, — ko tad jūs man īstenībā atklājāt? Vienīgi to, ka reiz mani esat ļoti mīlējis. Bet tas taču nav pat kompliments.

—       Man nebija nolūka teikt jums komplimentus. Tā bija grēksūdze. Un tagad, kad esmu to beidzis, man šķiet, ka būtu kaut ko zaudējis. Viss var būt, ka nekad dievināšana nav jāietver vārdos.

—   Jūsu atzīšanās man lika vilties.

—       Kā? Ko gan jūs vēl gaidījāt, Dorian? Vai ģīmetnē jūs saskatījāt vēl ko citu? Tur nekā cita nav ko redzēt.

—       Jā, cita tur nav ko redzēt. Bet kapec jus to jautajat? Nerunājiet par dievināšanu! Tas ir muļķīgi. Mēs taču, Bazil, esam draugi, un draugiem mums vienmēr jāpaliek.

—   Jums ir Henrijs, — skumji noteica mākslinieks.

—       Ak, Henrijs! — smiedamies izsaucās jauneklis. — Henrijs šķiež savas dienas, lai runātu neiespējamas lietas, un savus vakarus, lai nodotos neiespējamiem darbiem. Tieši tādu dzīvi es gribētu dzīvot. Tomēr es nedomāju, ka grūtā brīdi grieztos pie Henrija. Drīzāk es nāktu pie jums, Bazil.

—   Vai jūs vēl man pozēsiet?

—   Tas nav iespējams.

—       Jūs pazudināt manu dzīvi ar savu atsacīšanos, jūs pazudināt mani kā mākslinieku. Neviens savu ideālu nesastop divreiz. Un nav daudzi, kas to sastop kaut reizi.

—       Es to nevaru jums izskaidrot, bet nekad vairs es nepozēšu. Katrā ģīmetnē ir kaut kas liktenīgs. Ģīmetnei ir pašai sava dzīve. Es iešu pie jums uz tēju. Tas būs tikpat patīkami.

— Jums varbūt vēl patīkamāk, — drūmi noteica Holvards. — Nu, bet tagad ardievu. 2ēl gan, ka jūs neatjāvāt man vēlreiz ieskatīties savā gleznā. Bet neko darīt. Es jūs saprotu.

Kad Holvards bija izgājis no istabas, Dorians Grejs īsi iesmējās. Nabaga Bazils! Cik maz viņš nojauš īsto iemeslu! Un vai nav savādi, ka, gandrīz ar varu spiests atklāt savu noslēpumu, viņš atklāja tikai sava drauga noslēpumu. Sī dīvainā dvēseles grēksūdze viņam izskaidroja daudz: mākslinieka neprātīgos greizsirdības uzliesmojumus, viņa dievināšanu, svinīgos ditirambus, kautro atturību, — viss tagad bija skaidrs, un Dorians saīga. Sādā mazliet romantiskā draudzībā viņš juta kaut ko traģisku.

Dorians nopūtās un piezvanīja. Ģīmetne katrā ziņā bija jānoslēpj. Ilgāk vairs nevarēja riskēt: noslēpumu varēja atklāt. Neprāts bija atstāt ģīmetni vēl kaut stundu istabā, kura pieejama visiem viņa draugiem.

## 10 NODAĻA

Kad ienāca sulainis, Dorians pētoši viņu uzlūkoja, lai pārliecinātos, vai viņš nav raudzījies aiz pārsega. Sulainis godbijīgi gaidīja pavēli. Dorians aizsmēķēja papirosu un piegāja pie spoguļa. Spoguli viņš ļoti labi varēja novērot Viktora seju. Tā bija īsta godbijīgas pakalpības maska. No viņa nebija ko baidīties. Tomēr labāk būt nomodā.

Lēni vārdus izrunādams, Dorians pavēlēja sulainim pasaukt saimniecības vadītāju, pēc tam aiziet uz rāmju darbnīcu un palūgt īpašnieku visā drīzumā atsūtīt divus meistarus. Jauneklim šķita, ka izejot sulainis paskatītos uz aizsegu. Varbūt tās bija tikai iedomas?

Pēc brīža noraizējusies ienāca misis LIfa melnā zīda ģērbā un vecmodīgu pītu sprādzi uz krunkainās rokas. Dorians palūdza no viņas klases istabas atslēgu.

—   Klases istabas atslēgu, mister Dorian? — viņa iesaucās. — Bet tur taču putekļu pilns! Es likšu istabu uzpost, pirms jūs tur ieejat. Patlaban tajā nav iespējams uzturēties, ser. Tiešām nav iespējams.

—   Nelieciet uzpost, Līf. Man nepieciešama tikai atslēga.

—   Bet, ser, jūs aplipsiet ar zirnekļu tikliem, tur iegājis. Sis durvis taču piecus gadus nav atvērtas — jau kopš milorda nāves.

Pieminot mirušo krusttēvu, Dorians Grejs saviebās; viņš to atcerējās tikai ar naidu.

—   Tas neko nenozīmē, LIf, — viņš atbildēja. — Es gribu tikai redzēt istabu — tas ir viss. Dodiet atslēgu!

—   Te būs, ser, — sacīja vecīgā dāma, drebošiem pirkstiem pārskaitot atslēgu bunti. — Te būs. Es to tūliņ noņemšu no riņķa. Bet, ser, jūs taču nedomājat pāriet dzīvot tur, tepat tak pavisam labi?

—   Nē taču, nē, — viņš nepacietīgi atbildēja. — Pateicos, Līf. Vairāk nekā.

Misis LIfa mazliet vilcinājās, žēlodamās par kādiem saimnieciskiem sīkumiem. Dorians nopūtās un sacija, lai dara, kā viņai pašai liekas labāk. Vecīgās dāmas seja izplūda smaidā, un viņa izgāja no istabas.

Tiklīdz durvis bija aizvērušās, Dorians noglabāja atslēgu kabatā un apskatīja istabu. Viņa acis apstājās pie lielas, zeltā izšūtas segas — ievērojama venēciešu mākslas darba no septiņpadsmitā gadsimta beigām, kuru Doriana vectēvs bija atradis kādā klosterī pie Buloņas. Jā, ar to Dorians pārklās savu liktenīgo ģīmetni. Ne vienu reizi vien, jādomā, tā jau būs noderējusi par līķu pārsegu. Lai tad arī šoreiz tā apslēpj trūdēšanu, kas ir briesmīgāka nekā nāve, — lai apslēpj šīs mūžīgās, nepielūdzamās šausmas. Doriana grēki ģīmetnei bija tas pats, kas tārpi miesai. Tie sabojās un apgānīs viņa tēlu, bet ģīmetne tomēr dzīvos. Dzīvos uz laiku laikiem.

Dorians nodrebēja un uz acumirkli nožēloja, ka nav Bazilam izpaudis ģīmetnes slēpšanas patieso iemeslu. Bazils palīdzētu viņam cīnīties pret lorda Henrija iespaidu, bet galvenais — pret vēl bīstamākiem sava paša temperamenta kārdinājumiem. Mīlestība, kuru Bazils juta pret viņu, — bez šaubām, tā bija mīlestība, — iedvesmojās tikai no augstām, cēlām tieksmēm. Tā nebija vienīgi fiziska tieksme uz skaistumu, ko izraisa jūtas un kas līdz ar jūtām gaist. Tā bija mīla, ko pazina Mikelandželo, Montēns, Vinkelmans un pats Šekspīrs. Jā, Bazils varētu viņu glābt. Bet tagad jau ir par vēlu. Pagātni vēl var izlīdzināt ar nožēlošanu, atsacīšanos un aizmirstību, bet no nākotnes nav glābiņa. Jauneklī rūga kaislības, kuras šā vai tā izlauzīsies uz āru; viņam jau uzmācās nakts murgi, kuru Jaunā spokainība varēja tapt par īstenību.

Dorians paņēma no dīvāna purpurzeltaino audumu un, turēdams to rokās, piegāja pie gleznas. Vai attēls audeklā nav kļuvis vēl derdzīgāks?

Viņam šķita, ka jaunu pārmaiņu nav; tomēr ģīmetne kļuva aizvien pretīgāka. Zelta mati, zilgmās acis un rožu lūpas — viss bija pa vecam. Pārmaiņu skarta bija tikai sejas izteiksme. Tā likās briesmīga savā nežēlībā. Cik niecīgi Dorianam šķita Bazila pārmetumi par Sibillu Veinu, salīdzinot ar to nosodīšanu, ko sludināja ģīmetne, — cik sīki un niecīgi! No audekla uz viņu raudzījās pati dvēsele un sauca pie atbildības. Doriana sejā atspulga sāpes, un viņš ģimetnei uzmeta krāšņo pārklāju. Pēkšņi pie durvīm klauvēja. Dorians atgāja nost. Ienāca sulainis.

—   Meistari ir klāt, monsieur.

Dorians pēkšņi juta, ka jātiek ātrāk vaļā no Viktora. Sulainis nedrīkstēja zināt, kurp aiznes ģīmetni. Viktora acis skatījās aizdomīgi un nodevīgi; tajās bija kaut kas viltīgs. Apsēdies pie rakstāmgalda, Dorians uzrakstīja zīmīti lordam Henrijam ar lūgumu atsūtīt kādu grāmatu lasīšanai un neaizmirst tikšanos vakarā, ceturksni uz deviņiem.

—   Uzgaidiet atbildi! — viņš sacīja, nododams vēstuli sulainim. — Un pasauciet atnākušos ļaudis!

Pēc pāris minūtēm pie durvīm atkal klauvēja; ienāca pats misters Hebards, slavenais rāmju meistars no Soutodlija ielas, ar savu jauno, neveiklo palīgu. Misters Hebards bija sārts, apaļš cilvēciņš ar brūnu bārdiņu; viņa mākslas mīlestība jau pietiekami bija pārbaudīta ar mūžīgo naudas badu, kas vajāja dažus māksliniekus, kuriem ar viņu iznāca darīšanas. Parasti viņš pats nekad neieradās pie pasūtītājiem, bet gaidīja, lai tie nāk pie viņa. Bet Dorians Grejs vienmēr bija izņēmums. Dorians apbūra visus. Jau redzēt vien viņu bija baudījums.

—   Ar ko jums varu pakalpot, mister Grej? — viņš vaicāja, berzēdams savas tuklās, plankumiem izraibotās rokas. — Es domāju, ka man jāierodas personīgi. Es tikko iegādāju kādu debešķīgu rāmi, ser. Ūtrupē laimējās. Vecs florenciešu darbs,\ liekas, no Fonthillas. Apbrīnojami piemērots kādai reliģiska satura gleznai.

—   Man ļoti žēl, ka jūs apgrūtinājāt sevi ar personīgu ierašanos, mister Hebard. Es, protams, iegriezīšos jūsu rāmi apskatīt, kaut gan patlaban ne visai daudz interesējos par reliģisko glezniecību. Bet šodien man jāpārnes kāda glezna uz augšstāvu. Tā ir diezgan smaga, tāpēc es domāju lūgt divus no jūsu strādniekiem.

—   Nerūpējieties, mister Grej! Es priecājos, ka varu jums pakalpot. Kur ir tas mākslas darbs, ser?

—   Lūk, šis, — Dorians rādīja, atvilkdams aizsegu. — Vai jūs varēsiet uznest gleznu tāpat aizklātu? Es bīstos, ka to var ieskrambāt, nesot pa kāpnēm.

—   Tas nebūs tik grūti, — sacīja laipnais rāmju meistars, un abi ar palīgu sāka ņemt nost gleznu no garām vara ķēdēm, kurās tā karājās. — Bet kur to nesīsim, mister Grej?

—   Es rādīšu jums ceļu, mister Hebard, bet jūs esiet tik laipns un sekojiet. Jeb nē, jūs labāk ejiet pa priekšu. Tas būs pašā augšā. Mēs kāpsim pa parādes kāpnēm, tās ir platākas.

Dorians pieturēja durvis, un viņi izgāja vestibilā, no kurienes devās pa kāpnēm augšā. Platais rāmis vērta gleznu stipri vien smagu, un, neievērojot mistera Hebarda laipnos protestus, kurš kā īsts tirgonis nevēlējās, lai džentlmeņi dara arī ko derīgu, Dorians šad tad pieskārās rāmim, it kā palīdzēdams nest.

—   Brangs smagums, ser, — elsdams pūzdams noteica apaļais cilvēciņš, kad viņi bija nonākuši līdz pēdējam kāpslim. Un viņš noslaucīja spīdīgo pieri.

—   Liekas, tā tiešām ir smaga, — Dorians nočukstēja, atvērdams durvis uz istabu, kurai bija jāglabā viņa dzīves divais noslēpums un viņa dvēsele jāslēpj no cilvēku acīm.

Dorians nebija šai istabā iegājis jau četri gadi — no tā laika, kad šī istaba vispirms noderēja viņa rotaļām, bet pēc tam par klasi. Tā bija liela, plaša telpa, ko savam meitas dēlam īpaši bija iekārtojis nelaiķis lords Kelso, jo — vai nu tāpēc, ka

Dorians stipri atgādināja savu māti, vai ari citu iemeslu dēļ — viņš zēnu ienīda un vienmēr gribēja turēt no sevis tālāk.

Istaba nebija sevišķi pārvērtusies. Vēl joprojām tajā atradās itāliešu cassone — lāde ar fantastiski izzīmētām sienām un nosūbējušiem zelta rotājumiem. Zēns būdams, Dorians bieži tajā slēpās. Pulētais koka grāmatskapis ar nodriskātām skolas grāmatām stāvēja savā vietā. Pie sienas blakus skapim karājās tas pats sadilušais flāmu gobelēns, kurā izbalējis karalis ar karalieni dārzā spēlē šahu, bet ap viņiem jādelē mednieki ar vanagiem uz tēraudā iekaltām dūrēm. Cik labi Dorians to visu vēl atcerējās! Katrs mirklis no vientuļās bērnības nāca atmiņā, kad viņš raudzījās apkārt. Viņš iedomājās savu šķīsto bērna nevainību un nodrebēja no domām, ka tieši te tiek noslēpta liktenīgā ģīmetne. Cik maz viņš domāja tais neatsaucamās pagājības dienās par to, kas viņu sagaida dzīvē!

Bet mājā nebija citas piemērotākas vietas, ko nesniegtu lieka acs. Atslēga tagad glabājās pie viņa, neviens te nevarēja ienākt. Seja zem purpura segas varēja kļūt zvēriska, trula un šausma. Kas par to! Neviens taču neredzēs! Arī viņš pats neredzēs. Kāpēc viņam lūkoties savas dvēseles pretīgajā izviršanā? Ar viņu būs viņa jaunība, un ar to pilnīgi pietiek. Galu galā viņš var vēl laboties. Vai tiešām nākotnei nenovēršami jābūt tikpat apkaunojošai? Dzīvē taču vēl var nākt mīla, kas šķīstīs viņu un sargās no netikumiem, kuri iegrauzušies viņa miesā un smadzenēs, — no dīvā bezveida grēka, kas vienīgi ar savu noslēptību ir tik vilinošs un salds. Un viss var būt, ka cietsirdības vaibsts izzudīs no rožainajām lūpām un viņš vēl varēs parādīt pasaulei Bazila Holvarda šedevru… •

Bet nē, tas vairs nebija iespējams. No stundas stundā, no dienas dienā ģīmetnes seja kļuva vecāka. Un, ja arī uz tās negultos grēka drausmās zīmes, tad tomēr laiks metīs pār to savu ēnu. Vaigi iekritīs, dzeltenas rievas ievilksies ap izdzisušajām acīm. Mati zaudēs mirdzumu, lūpas atkārsies un iemantos to muļķīgi nelāgo izteiksmi, kāda ir visiem večiem. Viņam būs stiegrains kakls, aukstas rokas ar ziliem dzīslu tikliem, sakucis stāvs kā vectēvam, kas pret viņu bija tik bargs bērnībā… Ģīmetne jānoslēpj. Citas izejas nav.

—   Lūdzu, nesiet to šurp, mister Hebard, — pagriezies gurdi noteica jauneklis. — Es atvainojos, ka aizkavēju jūs tik ilgi. Es biju sācis domāt par kaut ko citu.

—   Man bija patīkami atpūsties, mister Grej, — vēl arvien elsodams, atbildēja rāmju meistars. — Kur liksim, ser?

—   Viss viens. Kaut tepat. Nav nemaz jāpiekar. Pieslieniet tāpat pie sienas. Pateicos jums.

—   Vai neatļausiet gleznu apskatīt, ser?

Dorians nodrebēja.

—   Jums tur nebūs nekā interesanta, mister Hebard, — viņš noteica, cieši uzlūkojot rāmju meistaru. Viņš bija sagatavojies gāzt to gar zemi, ja tas mēģinātu ieskatīties aiz krāšņā pārsega, kas aizklāja viņa dzīves noslēpumu. — Es jūs ilgāk neapgrūtināšu. Pateicos, ka bijāt tik laipns un atnācāt.

—   Ne par ko, ne par ko, mister Grej. Es vienmēr esmu gatavs jums pakalpot, ser.

Un misters Hebards sāka trokšņaini doties pa kāpnēm lejā. Viņam sekoja palīgs, kas, kautri brīnīdamies, vēl visu laiku skatījās atpakaļ uz Dorianu, — nekad viņš nebija redzējis tik skaistu cilvēku.

Tiklīdz soļi apklusa, Dorians aizslēdza durvis un ielika atslēgu kabatā. Tagad viņš jutās pavisam drošs. Nekad un neviens vairs neredzēs briesmigo ģīmetni. Vienīgi paša acis vēl skatīs savu negodu.

Nogājis lejā kabinetā, Dorians redzēja, ka pulkstenis jau rāda pieci un tējas galds klāts. Uz maza, tumša, smaržīga koka galdiņa, kas bija bagātīgi rotāts ar perlamutru, — viņa aizbildņa sievas, kura pērno ziemu bija pavadījusi Kairā, skaistas, bet mūžam sirgstošas sievietes dāvana, — bija nolikta vēstule no lorda Henrija un blakām tai grāmata dzeltenos vākos ar ieburzltām malām. St. James's Gazette trešais izlaidums bija nolikts uz paplātes. Acīmredzot Viktors jau bija pārnācis. Dorians uztraucās, ka sulainis priekšistabā varbūt sastapis tikko aizgājušos ļaudis un uzzinājis viņu ierašanās iemeslus. Viņš varēja būt ievērojis, ka gleznas vairs nav istabā, un, jādomā, to ari būs ievērojis, klājot tējas galdu. Aizsegs nebija pielikts, un tukšā vieta sienā dūrās acis. Viss var būt, ka reiz nakti viņš pārsteigs sulaini zogoties augšā pa kāpnēm un uzlaužot istabas durvis. Cik briesmigi, ka mājās tāds spiegs! Dorians ne vienu reizi vien bija dzirdējis, ka bagātus ļaudis visu mūžu šantažējis kāds sulainis, kas izlasījis vēstuli vai noklausījies sarunu, slepus piesavinājies kādu adresi vai zem sava kunga spilvena atradis sakaltušu ziedu vai saburzītu mežģīņu gabaliņu.

Viņš nopūtās un, ielējis tēju, atplēsa lorda Henrija vēstuli. Lords Henrijs ziņoja par vakara avīzes atsūtīšanu kopā ar grāmatu, kas, pēc viņa domām, ieinteresēšot Dorianu. Vēl sekoja atgādinājums, ka lords Henrijs būšot klubā ceturksni uz deviņiem. Dorians nesteigdamies atvēra avīzi un pārlaida tai acis. Ar sarkanu zīmuli apvilktā sleja piektajā lappusē saistīja viņa uzmanību:

«Izmeklēšana pēkšņi mirušās aktrises nāves lietā. Iecirkņa izmeklēšanas tiesneša mistera Denbija klātbūtnē «Zvana» tavernā Hokstonroudā šodien notika jaunās, tikko uz Holbornas karalisko teātri uzaicinātās aktrises Sibillas Veinas līķa uzšķēršana. Ārsts Birells konstatēja, ka nāves cēlonis bijusi neuzmanība. Tika izteikta dziļa līdzjūtība mirušās mātei, kas pa visu nopratināšanas laiku likās ārkārtīgi izmisusi.»

Dorians, viegli saraucis pieri, pārplēsa avīzi vidū pušu un, pārgājis pāri istabai, nometa to zemē. Tas bija nejēdzīgi! Un tieši šī nejēdzība vērta visu tik reālu! Dorians mazliet pat saskaitās uz lordu Henriju par ziņojuma piesūtīšanu. Bet apvilkt ziņu ar sarkanu zīmuli — tas nu bija pavisam muļķīgi! Viktors to viegli varēja izlasīt; priekš tam viņš angļu valodu zināja vairāk, nekā vajadzīgs.

Viss jau var būt, ka sulainis avīzi jau izlasījis un perina velnišķas aizdomas. Bet nieki! Kāds sakars Dorianam Grejam ar Sibillas Veinas nāvi? Viņam nav jābaidās. Dorians Grejs nav viņu nonāvējis.

Jaunekļa skatiens apstājās pie grāmatas dzeltenos vākos, ko bija atsūtījis lords Henrijs. «Kas tā varētu būt?» jauneklis nodomāja. Viņš piegāja pie astoņstūrainā, ar perlamutru inkrustētā galdiņa — viņam aizvien šķita, ka to darinājušas kādas dīvainas Ēģiptes bites, kas medus vietā izgatavo sudrabu, — un, paņēmis grāmatu, atlaidās krēslā. Pēc dažiem mirkļiem viņš jau bija pilnīgi nogrimis lasīšanā. Tā bija pati apbrīnojamākā grāmata, kādu jebkad viņš atcerējās lasījis. Dorianam šķita, ka brīnišķos tērpos, flautām maigi skanot, viņam priekšā kā pantomīmā paiet garām visi pasaules grēki un netikumi. Kas viņam pat sapnī nebija rādījies, tas tagad kļuva pilnīgi reāls un pamazām šeit atvērās.

Tas bija romāns bez intrigas, ar vienu vienīgu darbības personu, vienkārša psiholoģiska etīde par jaunu parīzieti, kurš deviņpadsmitajā gadsimtā apņēmies piepildīt visas kaislības, visas idejas, kas piederēja visiem gadsimtiem, izņemot paša laikmetu, un radīt sevī visas sajūtas, kuras kaut jebkad būtu pazinusi pasaules dvēsele. Viņu valdzināja askētiskā mākslotība, ko ļaudis savā domu vājumā sauc par tikumiem, kā arī visi tie dabiskie protesta nemieri, kurus prātnieki vēl arvien dēvē par apgrēcību.

Romāns bija uzrakstīts tajā spilgtajā un vienlaikus miglainajā stilā, pilns arhaismu un žargona, tehnisku terminu un izmeklētu parafrāžu, kurš tik labi raksturo dažus izsmalcinātus franču skolas simbolistus. Tas likās it kā dārgakmeņiem izrotāts. Tajā bija metaforas kā brīnišķas orhidejas — ar tikpat kairu krāsu bagātību. Jūtu dzīve bija tēlota mistiskās filozofijas gaismā. Brīžiem lasītājs nezināja, ko lasa — vai kāda viduslaiku svētā reliģiskas ekstāzes aprakstu vai mūslaiku grēcinieka slimīgās atzīšanās. Tā bija indīga grāmata. Likās — vīraka smagā smarža celtos no tas lappusēm un apdullinātu smadzenes. Pats teikumu ritms, to muzikalitātes liegā vienmuļība mākslīgi atkārtotās taktis un sarežģītos blakus motīvos ar katru jaunu nodaļu jo vairāk izsauca jauneklī dīvaini slimīgus sapņus, kas lika viņam aizmirst, ka diena iet uz vakaru un ēnas top biezākas.

Skaidrās, vara zaļās bezmākoņu debesis, ko caurlauza vientuļa zvaigzne, skatījās logā. Sajā blāvajā gaismā Dorians turpināja lasīšanu, kamēr vien varēja saskatīt rindiņas. Beidzot pēc vairākkārtējiem sulaiņa aizrādījumiem uz vēlo stundu viņš piecēlās, iegāja guļamistabā un, nolicis grāmatu uz mazā florenciešu galdiņa, kas pastāvīgi stāvēja pie viņa gultas, sāka pārģērbties uz pusdienām.

Pulkstenis jau bija gandrīz deviņi, kad viņš ieradās klubā; lords Henrijs vientulīgi sēdēja bibliotēkas telpās un garlaikojās.

—   Piedodiet, ka nokavējos, Henrij! — iesaucās Dorians. — Bet tā viscaur jūsu vaina! Jūsu atsūtītā grāmata mani tā apbūra, ka es pavisam aizmirsu laiku.

—   Jā? Es zināju, ka tā jums patiks, — sacīja lords Henrijs, pieceldamies no krēsla.

—   Es neteicu, ka tā man patīk, Henrij. Es teicu, ka tā mani apbur. Tā ir liela starpība.

—   Beidzot arī jūs esat atradis šo starpību, — klusi nosacīja lords Henrijs, un viņi iegāja ēdamistabā.

## 11 NODAĻA

Ilgus gadus Dorians nespēja atbrīvoties no šīs grāmatas iespaida. Pareizāk sakot — nepūlējās atbrīvoties. Viņš izrakstīja grāmatas krāšņu Parīzes izdevumu uz japāņu papīra ne mazāk kā deviņos eksemplāros un iesēja tos dažādās krāsās, lai tie piemērotos viņa katrreizējiem garastāvokļiem un mainīgām dvēseles jutoņām, pār kurām viņš brīžiem, likās, zaudēja jebkuru kontroli.

Grāmatas varonis — šis apbrīnojamais jaunais parīzietis, kas sevī dīvainā kārtā apvienoja romantisku raksturu ar ziniskā prāta tieksmēm, kļuva Dorianam it kā par prototipu. Un tiešām viņam likās, ka visa šī grāmata ietver viņa dzīves stāstu, kas uzrakstīts agrāk, nekā pārdzīvots.

Tomēr viņš bija laimīgāks par grāmatas fantastisko varoni: viņš nekad nejuta — un viņam nebija ari izdevības just — tās diezgan aplamās bailes no spogujiem, spodrinātiem metāliem un sastinguša ūdens līmeņa, kuras jau tik agri izbaudīja jaunais parīzietis, pēkšņi zaudējis savu skaistumu, kas agrāk saistīja vispārēju uzmanību. Grāmatas beigu dalu, kurā ar neviltotu traģismu un mazliet pārspīlētu patosu bija aprakstītas varoņa bēdas par zaudēto, ko uzskatīja par vērtīgāko cilvēkos un visā pasaulē, Dorians lasīja ar gandrīz nežēlīgu prieku: viss var būt, ka priekā, tāpat kā ikvienā baudā, ir zināma daja nežēlības.

Pārsteidzošais skaistums, kas tā valdzināja Bazilu Holvardu un ari daudzus citus, likās, nekad viņam nezudīs. Pat tie, kas

dzirdēja par viņu vistumšākās baumas — šad tad jau Londonā radās dīvainas tenkas par viņa dzīves veidu un tika pārrunātas klubā, — liedzās ticēt apkaunojumiem, tiklīdz ieraudzīja viņu vaigu vaigā. Viņam joprojām bija nevainīga, dzīves neskarta cilvēka izskats. Ļaudis, kas runāja par viņu kaut ko piedauzīgu, apklusa, tiklīdz Dorians Grejs ienāca istabā. Viņa sejas šķīstībā tie samanīja it kā pārmetumu. Jau viņa klātbūtne vien, likās, atgādināja tiem par aplam nozākātu nevainību. Viņi brīnījās, kā tāds skaists un valdzinošs cilvēks ir mācējis izvairīties no zemiskā, rupji juteklīgā laikmeta iespaidiem.

Bieži, pārnācis mājās pēc savām noslēpumainajām un ilgajām prombūtnēm, kas sacēla tik daudz pārrunu starp draugiem vai tiem, kuri par draugiem saucās, viņš kāpa augšā uz aizslēgto istabu, atvēra durvis, noglabāja atslēgu, no kuras nekad nešķīrās, un, turēdams spoguli rokā, ilgi stāvēja ģīmetnes priekšā, vērodams te ļauno un vecojošo seju uz audekla, te skaisto, ziedošo vaigu, kas smaidīja viņam no spoguļa.

Pats kontrasta spilgtums uzasināja viņa tīksmo baudu. Vairāk un vairāk viņš iemīlējās pats savā skaistumā, vairāk un vairāk aizrāvās no savas dvēseles drupām. Ar spraigu uzmanību, bieži vien ar neprātīgu un traku baudu viņš vēroja derdzīgās līnijas, kas izvagoja grumbaino pieri vai vijās ap sasmagušo, juteklīgo muti uz audekla, pūlēdamies atminēt, kuras no tām ir pašas briesmīgākās — netikumu vai laika zīmētās. Smaidīdams viņš bieži pielika savas baltās rokas blakām ģīmetnes rupjajām, uztūkušajām rokām. Viņš zobojās par ķēmīgo miesu un nevarīgajiem locekļiem.

Taisnība, bija mirkļi, kad, gulēdams nomoda naktīs savā smalki izsmaržotā guļamistabā vai kaut kur Doku tuvumā kādas šaubīgas tavernas netīrā pažobelē, kur pārģērbies vai ar citu vārdu bieži gāja, — Dorians domāja par savas dvēseles bojāeju, domāja ar nožēlošanu, kas bija jo smeldzoša, tāpēc ka bija pilnīgi egoistiska. Bet tādi mirkļi bija reti. Tā dzīves ziņkārība, ko pirms daudziem gadiem viņā atmodināja lords

Henrijs viņu kopējā drauga dārzā, likās, kļuva aizvien spēcīgāka. Jo vairāk Dorians zināja, jo vairāk slāpa zināt. Viņu mocīja neprātīgs salkums, kas apmierināts kļuva vēl mocošāks.

Tomēr Dorians neieslīga vienaldzibā, sevišķi pret sabiedrību ne.

Reizi vai divreiz mēnesi ziemā un ik trešdienas sezonas laikā viņš atvēra savas lepnās mājas durvis augstākajai sabiedrībai un ielūdza visslavenākos mūziķus, lai ar viņu mākslas brīnumiem valdzinātu savus viesus. Viņa mazās pusdienas, kuru sarīkošanā viņam vienmēr palīdzēja lords Henrijs, bija pazīstamas gan ar viesu rūpīgo izvēli un viņu stingru sagrupēšanu, gan ar ārkārtīgo gaumi galda klāšanā — eksotisku puķu, audumu un antīko zelta vai sudraba trauku harmoniskā saskaņošanā. Un daudzi, sevišķi starp jauniešiem, Dorianā Grejā redzēja vai domāja redzam to jaunā tipa pilnīgu izveidojumu, par kuru viņi sapņoja savās Itonas vai Oksfordas dienās, — īstu izglītota cilvēka kultūras un dendija izsmalcinātas grācijas apvienojumu. Viņiem Dorians bija viens no tiem, kas, runājot Dantes vārdiem, gribēja «tapt pilnīgs ar skaistuma dievināšanu», viens no tiem, kuriem «radīta redzamā pasaule», kā teica Gotjē.

Un arī Dorianam pati dzīve, bez šaubām, bija pirmā un lielākā no mākslām; visas pārējās mākslas kalpoja tikai dzīves sagatavošanai. Modei, kas visu patiesi fantastisko uz acumirkli spēj padarīt par universāli parastu, tāpat kā dendismam, kurš cenšas nodrošināt mūslaiku relatīvā skaistuma autoritāti, — tam visam Doriana acīs bija sava nozīme. Viņa īpatnējās manieres un stils, kas bieži vien izpaudās apģērbā, atstāja jūtamu iespaidu uz jaunajiem frantiem un atrada atdarinātājus starp Meifēras sarīkojumu un «Pali Mali» kluba apmeklētājiem; tie cītīgi kopēja viņu un pūlējās piesavināties tās apburošās savādības, kas viņam pašam bija tikai gadījuma rakstura sīkumi.

Kaut gan viņš bija ar mieru ieņemt stāvokli, kāds viņam pienācās pēc pilngadības, kaut ari juta rafinētu prieku domās — tapt mūslaiku Londonai par to pašu, kas «Satirikona»

autors bija Romai Nerona laikos, tomēr dvēseles dziļumos viņš gribēja būt kaut kas vairāk nekā vienkāršs arbiter elegantiarum — modes likumdevējs, pie kura griežas pēc padomiem, kādus dārgakmeņus valkāt, kā aizsiet kaklasaiti vai kā turēt spieķi. Viņš sapņoja izstrādāt jaunu, filozofiski pamatotu un ar zināmu principu sistēmu noregulētu dzīves shēmu, kuras augstākā realizācija izpaustos jūtu apgarotībā.

Jūtu dievināšana bieži un visai taisnīgi netiek atzīta, jo cilvēki, dabiski, jūt instinktīvas bailes no kaislībām, kuras liekas stiprākas nekā viņi paši un kuras, kā tas cilvēkam jāatzīst, piemīt ari zemākas kategorijas dzīvniekiem. Bet Dorianam Grejam šķita, ka nekad vēl jūtu īstā daba nav izprasta, jo dzīvnieciskas un mežonīgas tās palikušas tikai tāpēc, ka cilvēki tās pūlējušies iznīdēt ar badu vai ciešanām, nevis ietvert jaunā gara dzīvē, kurā izsmalcināts skaistuma instinkts būtu valdošais. Kad Dorians atskatījās atpakaļ uz cilvēka gaitām vēstures lielceļos, viņu pārņēma dusmas. Cik daudz tur bija piekāpšanās! Un kādu niecīgu mērķu dēļ! Cik daudz neprātīgas, stūrgalvīgas atsacīšanās no laimes, cik daudz pašmocību un askētisma! Un visu to cilvēki darīja aiz bailēm, kas noveda pie vēl lielākas izviršanas nekā iedomātā izvirtība, no kuras tie bēga. Nejēgas! Viņi bēga no dzīvnieclbas, bet daba ar nežēlīgu ironiju piespieda šos vientuļniekus baroties kopā ar meža zvēriem, klīst stepēs līdzi lopu bariem.

Jā, kā lords Henrijs reiz pareģoja, ir jānāk jaunam hedonismam, kurš atjaunos dzīvi un atbrīvos to no tā bargā, nejaukā puritānisma, kas patlaban pārdzīvo tik kuriozu renesansi. Protams, arī prātam būs jākalpo šim hedonismam, bet nav jāpieņem nekāda teorija, nekāda sistēma, kas aizliegtu kādu sajūtu vai kaisli. Hedonisma mērķim tieši jābūt šai kaislei, nevis rezultātiem, vienalga, pozitīviem vai negatīviem. Tam jāignorē askētisms, kas nobendē jūtas, tāpat kā neķītra izlaidība, kura tās notrulina. Tam jāiemāca cilvēks koncentrēties dzīves acumirkļos, jo dzīve pati ir tikai acumirklis.

Lielākai daļai no mums, protams, būs gadījies, ka pēc tām naktīm, kad guļam bez sapņiem un atmostamies gandrīz nāvē iemīlējušies, vai arī pēc naktīm, kas pilnas briesmu un baigu sajūtu, — būs gadījies uzmosties pirms ausmas, kad mūsu smadzeņu rievās ložņā rēgi, kuri ir baismāki nekā pati īstenība, fantastikas tēli, kas atveidoti groteskās un dod dzīvību gotiskai mākslai, kurā tik daudz slimīgu ilgu un sapņošanas. Caur aizkariem pamazām zogas bāli pirksti, kuri liekas it kā trīcam. Mēmas ēnas briest melnos tēlos, ievelkas kaktos un tur paslēpjas. Aiz loga koku zaros čivina putni, naigi soļo gājēji, dodamies uz darbu, gaudo vējš, kas atnācis no kalniem un piesardzīgi klaiņā ap klusajiem dzīvokļiem, it kā baidīdamies traucēt gulētājus, tomēr aizvilina miegu no tā purpurainās alas.

Pamazām izgaro miglotā krēsla, priekšmeti atgūst krāsas un apveidus, mūsu acu priekšā rīts atdod pasaulei tās agrāko seju. Spulgie spoguļi sāk dzīvot savu atdarinātāju dzīvi. Nodzēstās sveces stāv turpat, kur vakar tās atstājām, bet blakus tām guļ pusatgriezta grāmata, ko lasījām, novītis zieds, kurš ballē greznoja svārku, vēstule, ko baidījāmies izlasīt vai lasījām pārāk bieži. It kā nekas nebūtu mainījies. Mums pazīstamā īstenība atgriežas no nakts fantastiskās miglas. Mēs ieejam atpakaļ dzīvē turpat, kur to atstājām; un nemanot mūs pārņem briesmīgā atziņa, ka nepieciešami jāturpina dzīve tajā pašā agrākajā stereotipisko ieražu garlaicīgajā lokā, vai ari mēs sajūtam nepārvaramu vēlēšanos, lai kādā jaukā rītā mūsu acis atvērtos uz jaunu pasauli, kas nakts tumsā pārradīta mums par prieku, — uz to jauno pasauli, kurai ir jaunas formas, jaunas priekšmetu krāsas un jauni noslēpumi, pasauli, kas stāv ārpus cēlonības sakariem ar bijušo, vismaz kurā bijušais vairs nav jāpārdzīvo apzinīgu pienākumu veidā, jo ari atmiņās par izbaudītiem priekiem ir sava rūgtme, atmiņās par izbijušām baudām — savas sāpes.

Tādu pasauļu radīšana Dorianam Grejam šķita dzīves īstais mērķis, vismaz viens no īstajiem mērķiem; meklējot jaunus un spilgtus pārdzīvojumus, kuros būtu visa neparastā elementi, kas tik raksturīgi romantismam, viņš brīžiem nonāca pie paša dabai gluži svešām domām.

Dorians Grejs padevās šo domu vilinājumiem, bet tad, noskaidrojis to būtību un apmierinājis savu intelektuālo ziņkārību, novērsās no tām ar to brīnišķo vienaldzību, kas ne vien savienojama ar patiesi dedzigu temperamentu, bet pat, pēc dažu psihologu domām, bieži vien to nosaka.

Kādu laiku klīda baumas, ka Dorians esot nodomājis pāriet katoļticībā; un tiešām — katoliskais rituāls no laika gala viņu stipri valdzināja. Upuris pie liturģijas, ko ziedoja ik dienas, tiešām bija briesmīgāks nekā visi antīkās pasaules altārziedojumi; tas satrauca viņu ar savu lielisko atteikšanos no reālās īstenības, ar savu elementu primitīvo vienkāršību un mūžīgo patosu cilvēces traģēdijas atklāsmē, ko šī upurēšana centās simbolizēt. Dorianam patika krist ceļos baznīcā uz vēsās marmorgrldas un vērot priesteri smagā, ziediem izšūtā mantijā, kad tas bālu roku lēnām atklāja svētā vakarēdiena trauku un pacēla augšup dārgakmeņiem rotāto diskosu ar baltām oblatēm, kuras tiešām atgādiftāja panis coelestis — debesu maizi, eņģeļu barību; jauneklim patika arī tas mirklis, kad, tērpies Kristus ciešanu drēbēs, priesteris pārlauza hostiju virs biķera un sita sev pa krūtīm, aizlūgdams par pasaules grēkiem. Kūpošie, zelta ziediem līdzīgie vīraka trauki, ko vicināja mežģīnēs un purpurā tērptie nopietnie puisēni, Dorianu neizprotami apbūra. No baznīcas iziedams, viņš ziņkārīgi ieskatījās tumšajās biktsvietās, un viņam radās vēlēšanās uzkavēties kādā no tām, lai noklausītos sievietēs un vīriešos, kas čukstus caur spraišļoto lodziņu stāstīja katrs savu patieso dzīves stāstu.

Taču nekad viņš neļāva aizkrustot ceļu savai prāta attīstībai ar kāda dogmata vai sistēmas formālu pieņemšanu, viņš negribēja atzīt viesnīcu par miera ostu, kur patverties var tikai uz bridi — naktis, kad nav mēnesnīcas un zvaigžņu.

Misticisms, kam ir apbrīnojamas spējas visikdienišķākās lietas gremdēt noslēpumos un smalkā antinomismā, saistīja Dorianu ne visai ilgi; pēc tam kādu laiku viņš pievērsās vācu darvinisma materiālistiskajām doktrīnām un juta neparastu patiku novest visas cilvēku domas un kaislības līdz kādai pelēkas smadzeņu šūniņas vai nervu baltā pavediena funkcijai. Jēdziens par gara absolūto atkarību no zināmiem fiziskiem stāvokļiem, vienalga, normāliem vai pataloģiskiem, viņu sajūsmināja.

Bet, kā jau aizrādits, nekāda teorija par dzivi neieguva viņa acis nozīmi, salīdzinot ar pašu dzīvi. Viņš skaidri apzinājās, cik neauglīgi ir visi abstraktie prātojumi, kuru pamatā trūkst darbības un pieredzējumu. Viņš zināja, ka jūtām, tāpat kā dvēselei, ir savi garīgi noslēpumi, kas jāatklāj.

Viņš aizrāvās ar aromātisku vielu pētīšanu, iedziļinājās to izgatavošanas noslēpumos, destilēdams aromātiskās eļļas un dedzinādams smaržīgos rītzemju sveķus. Viņš atrada, ka ikvienas domas noskaņojumam ir attiecīgs noskaņojums jūtu dzīvē, un apņēmās atklāt to īstās attiecības, pētīdams, kāpēc vīraks rada mistisku noskaņu, pelēkā ambra iesveļ kaisli, vijolītes liek atminēties izbijušu mīlu, muskuss dullina prātus, bet čampaks pavedina fantāziju. Viņš bieži pūlējās izstrādāt smaržu psiholoģiju un noskaidrot, kādus iespaidus atstāj ziedputekšņiem klātās, smaržīgās zāles, aromātiskie balzami, melnkoks, lavanda, kas nomāc dvēseli, hovēnija, kura cilvēkiem laupa prātu, un aloje, kas, kā stāsta, gaisina skumjas.

Citreiz Dorians nodevās vienigi mūzikai, un iegarenā istabā, kur logi bija sīki rūtoti, griesti izrakstīti ar cinobru un zeltu, bet sienas lakotas olivzaļi, viņš sarīkoja dīvainus koncertus; tur neprātīgi čigāni izvīla mežonīgas skaņas no savām mazajām cītarām, drūmie tunisieši dzeltenos apmetņos strinkšķināja milzīgu kokļu saspriegtās stigas, nēģeri, zobus ņirgdami, vienmuļi dauzīja vara bungas, bet slaidie indieši turbāniem galvā, sēdēdami uz sarkaniem salmu pīteņiem, pūta niedru vai bronzas stabules un fascinēja vai vismaz izlikās fascinējam lielas briļļu čūskas un ragoti riebīgas odzes. Barbariskās mūzikas mežonīgie intervāli un griezīgās disonanses vēl satrauca Dorianu, turpretī Sūberta grācija, Sopēna brīnišķās skumjas un paša Bēthovena varenās harmonijas uz viņa dzirdi vairs neatstāja nekādu iespaidu. No visām pasaules malām viņš vāca kopā visapbrīnojamākos instrumentus, kādus vien varēja sameklēt vai nu izmirušu tautu kapenēs, vai nedaudzās, vēl civilizācijas neskartās mežoņu ciltīs, un Dorianam patika aptaustīt un izmēģināt šos instrumentus. Viņa kolekcijā bija no Rionegro atvestie noslēpumainie «džuruparisi», uz kuriem nedrīkst skatīties sievietes un pat jaunekļi, pirms tie nav šaustīti un gavējuši; peruāņu māla podi, kuru skaņa atgādināja griezīgus putna kliedzienus, flautas no cilvēku kauliem, tādas kā tās, par kurām Čīlē bija dzirdējis Alfonso de Ovālie, un neparasti daiļi skanoša zaļa jašma, kādu atrod Kusko tuvumā.

Viņam bija ari izkrāsoti, ar akmentiņiem piebērti ķirbji, kratot tie skaņi grabēja; gara Meksikas klarnete, uz kuras spēlējot gaisu pūš nevis ārā, bet velk uz iekšu; Amacones cilšu spalgā «ture», ko lieto sargi, sēžot augstos kokos, un ko varot dzirdēt triju jūdžu tālumā; «teponaztli» ar divām vibrējošām koka mēlēm, pa kurām dauza ar augu sveķos mērcētām vālītēm; acteku zvaniņi, sakarināti kā vīnogu ķekari, un lielas, cilindriskas milzu čūsku ādu bungas, kas žēli skan un ko savā laikā tik dzīvi aprakstījis Kortesa pavadonis Bernais Diass pēc kāda Meksikas tempļa apmeklēšanas. So instrumentu fantastiskais raksturs valdzināja Dorianu, un domas, ka mākslai, tāpat kā dabai, ir savi izdzimumi ar riebīgām balsīm, sagādāja viņam neparastu prieku. Tomēr pēc kāda laika arī tas viņam apnika, un viņš atkal bija redzams kopā ar lordu Henriju savā ložā operā ar aizrautību klausoties «Tanheizeru», jo šī varenā darba uvertīrā samanīja pats savas dvēseles traģēdijas šalkoņu.

Pēc tam Dorians nodevās dārgakmeņu pētīšanai un kādā masku ballē ieradās Francijas admirāļa Anne de Joyeuse kostīmā ar piecsimt sešdesmit pērlēm. Sī kaislība viņu aizrāva ilgus gadus un, var teikt, galīgi nekad neatstāja. Bieži viņš pavadīja augas dienas, pārbērdams no trauka traukā sakrātos akmeņus: ollvzaļos aleksandrītus, kas liekas sarkani lampas gaismā; hrizoberilus, kurus graiza sudraba svēdras kā drātis; hrizolītus, sarkanus kā rozes un dzeltenus kā vīns; topāzus,

I4(> ugunīgus karbunkulus ar spulgām četrstaru zvaigznītēm; asinssārtus granātus, violetus špineļus, ametistus, rubīnus un safīrus. Viņu valdzināja saules akmens sarkanais zelts, mēness akmens pērļotais baltums un piena opālu lauztā varavīksne. Viņš lika atsūtīt no Amsterdamas trīs neparasti lielus, krāšņus smaragdus, viņam bija ari tirkīzs de la vieille roche, par ko viņu apskauda visi lietpratēji.

Viņš atklāja ari brīnišķas leģendas par dārgakmeņiem. Alfonso savā «Clericalis Disciplīna» stāstīja par čūsku, kurai bijušas acis no īstiem hiacintiem, bet romantiskajā vēstījumā par Ematijas varoni Aleksandru bija ziņas, ka Jordānas ielejā atrastas čūskas ar «kakla sprādzēm no īstiem smaragdiem, kas tām auguši uz muguras». Filostrats zināja teikt, ka pūķa smadzenēs atrodoties dārgakmens — un, ja šim «nezvēram rāda zelta burtus un purpura mantiju», tad tas aizmieg burvju miegā, tā ka to var nosist.

Pēc lielā alķīmiķa Pjēra de Bonifasa domām, dimants spēj padarīt cilvēku neredzamu, bet Indijas ahāts piešķir dailrunas spējas. Hrizoberils gaisina dusmas, bet hiacints izsauc miegu, ametists kliedē vīna reibumu, granāts izdzen dēmonus, bet hidrofāns laupa mēnesim gaismu. Selenīts pieaug un dilst kopā ar mēnesi, bet melocejs uzrāda zagļus un šo īpašibu zaudē tikai no kazlēna asinīm. Leonards Kamills redzējis no tikko nobeigta krupja smadzenēm izņemtu balto akmeni, kas neitralizējis visas indes. Bezoārs, kas uziets Arābijas antilopes sirdī, dziedinājis no mēra. Bet Arābijas putnu ligzdās atrasti aspilati, kas, pēc Dēmokrita vārdiem, pasargājuši to īpašniekus no uguns briesmām.

Ceilonas valdnieki savā kronēšanas dienā braukuši cauri pilsētai ar lielu rubinu rokā. Jāņa-Mācitāja pils vārtos, kas «darināti no serdolika, bijuši iesprausti odzes ragi, lai caur vārtiem nevarētu ienest indi». Virs jumta atradušies «divi zelta āboli ar diviem karbunkuliem», lai dienā mirdzētu zelts, bet naktī — karbunkuli. Lodža dīvainajā grāmatā «Amerikas Margarita» stāstīts, ka Margaritas istabā «redzamas visas pasaules nevainīgās jaunavas ar skaistiem hrizolīta, karbunkula, safīra un smaragda spoguļiem rokā». Marko Polo redzējis, ka Zipengu iemītnieki bēruši miroņiem mutē rožainas pērles. Jūras nezvērs, kurš iemīlējies pērlē, ko ūdenslīdējs iznesis persiešu karalim Perosem, nogalējis zagli un septiņus mēnešus sērojis pēc savas pērles. Kad huņņi ievīluši karali lamatās, viņš aizmetis šo pērli, — tā stāsta Prokopijs, — bet pērle nav vairs atrasta, kaut gan ķeizars Anastasijs izsolījis piecus pūrus dālderu atradējam. Malabaras radžam bijušas krelles ar trīssimt četrām pērlēm — pēc dievu skaita, kurus viņš pielūdzis.

Kad Valentinuā hercogs, Aleksandra VI dēls, ieradies viesos pie Luija XII Francijā, viņa zirgs, kā liecina Brantoms, bijis noklāts ar zelta lapām, bet cepure izrotāta divām rindām spoži mirdzošu rubīnu. Anglijas Kārļa seglu kāpšļos saskaitīts četri simti divdesmit viens briljants. Viens no Ričarda II tērpiem maksājis trīsdesmit tūkstošus marku un bija sētin nosēts rubīniem. Holls, aprakstīdams Indriķi VIII ceļā uz Taueru pirms kronēšanas, stāsta — «karalis bijis ģērbies zeltā izšūtos svārkos ar briljantu jostu un krūšu ķēdi no dārgakmeņiem». Jēkaba I mīļākās nēsājušas smaragda auskarus, kas iekalti filigrānzeltā. Eduards II uzdāvājis Pīrsam Hevstonam bruņas no lieta zelta ar hiacintiem, zelta rožu svārkus un ar smaragdiem un pērlēm izšūtu cepuri. Indriķis II valkājis briljantiem rotātus cimdus līdz elkoņiem, bet vanagu medībās tam bijuši cimdi ar divpadsmit rubīniem un piecdesmit divām lielām pērlēm. Burgundijas hercogu atvases Kārļa Straujā hercoga cepure bijusi noklāta ar safīriem un apkarināta ar bumbierveida pērlēm.

Cik izsmalcināta agrāk bijusi dzīve! Cik krāšņa un dekoratīva! Pat lasīt par šo mirušo cilvēku greznumiem bija baudījums!

Pēc tam Dorians savu uzmanību pievērsa izšuvumiem un paklājiem, kas Eiropas ziemeļtautu vēsajās istabās aizstāja freskas. Nodziļinājies to pētīšanā, — Dorianam bija apbrīnojamas spējas pilnīgi nodoties tam, kas tajā brīdi viņu saistīja, — viņš gandrīz ar skumjām domāja par iznīcību, ko laiks sūtīja visam skaistam un brīnišķam. Tikai viņš pats gan bija no tā brīvs. Gāja vasara pēc vasaras, dzeltenās narcises ne vienu reizi vien uzplauka un novīta, šausmu naktis vairākkārt atkārtoja savu kauna stāstu, bet Dorians palika, kāds bijis. Neviena ziema vēl nebija skārusi viņa seju un jaunibas ziedošo starojumu. Kāda starpība salīdzinājumā ar cilvēku roku darbiem! Kur tie palikuši? Kur tagad ir dzeltenā mantija, kuru auda smulgās meitenes dievei Atēnai un kuras izšuvumi tēloja dievu cīņu ar titāniem? Kur tagad plašais velārijs, ko Nerons izstiepa pār Romas kolizeju, — šī milzīgā purpurbura, uz kuras dega zvaigžņu debesis un Apollons brauca triumfa ratos, ko vilka zeltā grožoti zirgi? Dorians kaislīgi vēlējās redzēt tos brīnišķos galdautus, kurus auda Saules dievam, uz kuriem bija izšūti visi dzīru kārumi; un karaļa Hilperika līķautu ar trijiem simtiem zelta bišu; un Pontijas bīskapa nolādētās mantijas, uz kurām bija tēloti «lauvas, panteras, lāči, suņi, meži, klintis, mednieki — ar vienu vārdu — viss, ko daiļnieks var saredzēt dabā»; un Orleānas Kārļa ģērbu ar piedurknēm, uz kurām bija uzšūti vārdi un notis dziesmai: «Madame, je suis tout /oyeux», — turklāt nošu līnijas bijušas no zelta, bet katra nots, ko tajos laikos apzīmēja ar mazu kvadrātu, — no četrām pērlēm. Dorians lasīja par istabu kādā no Reimsas pilīm, kas iekārtota karalienei Johannai: uz šis istabas sienām bijis zeltā izšūts «1321 papagailis ar karaļa ģerboņiem un 561 taurenitis ar karalienes ģerboņiem spārnos». Katrīnai Mediči bijusi sēru gulta no melna samta ar sauļu un pusmēnešu izšuvumiem. Pār gultu pacēlies Damaskas zīda baldahīns zelta lapu vijumiem uz sudraba fona, bet gar malām šūpojušās smagas pērļu bārkstis. Guļamistabas sienas bijušas klātas karalienes ģerboņu rindām no melna samta uz sudraba brokāta. Luija XIV apartamentos atradušās piecpadsmit pēdu augstas zeltā izšūtas kariatldes. Telts pār Jāņa Sobeska — Polijas karaļa parādes gultu bijusi Smirnas zelta brokāta ar dārgakmeņiem izšūtiem Korāna pantiem. Telts balsti bijuši no apzeltīta sudraba un bagātīgi greznoti emaljas un dārgakmeņu medaljoniem. Sī telts iegūta turku nometne pie Vīnes, kur taja glabāts Muhameda karogs.

Veselu gadu Dorians vaca kopa pašus retākos audumu un izšuvumu paraugus. Viņš iemantoja liegus Delijas muslīnus ar smalki ievītiem pavedieniem un vaboļu varavīkšņaino spārnu atspulgiem; Dakas gāzes drānu, kas sava šķidruma labad Rītzemēs tiek saukta par «gaisa audumu», «tekošu ūdeni» vai «vakara rasu»; cieši noaustus Javas audeklus ar brīnišķiem rakstiem; Ķīnas drapējumus; iesarkanā atlasā vai gaiši zilā zīdā iesietas grāmatas ar liliju, putnu vai citiem uzšuvumiem; mežģīņu šalles ar ungāru rotaļīgajiem iediegumiem; Sicīlijas sudraba brokātus un cieto Spānijas samtu; gruzīnu izstrādājumus ar zelta naudas zvārguļiem un Japānas foukousas zeltaini zaļos toņos, ar fantastisku putnu tēliem.

Viņš juta ari sevišķu tieksmi uz baznīcas apģērbiem un visu, kam sakars ar dievkalpošanām. Garās ciedru lādēs, kas stāvēja gar galerijas sienām viņa mājas vakarpusē, viņš glabāja daudz retu un skaistu paraugu no Kristus Līgavas drānām; tai jāvalkā purpurs, dimanti un smalka veļa, lai noslēptu bālo, izvārgušo miesu, kas kļuvusi tāda no pašmocībām. Dorianam bija arī krāšņs priestera ģērbs no mēļa zīda un zeltā austa damasta ar sešlapu ziedu un granātu ornamentiem, ko apmaloja sīkām pērlēm izšūts ananasu ornaments. Atloki bija sadalīti atsevišķos četrstūros ar tēlojumiem no Svētās Jaunavas dzīves, bet uz galvsegas krāsainiem zīdiem bija izšūdināta Marijas Pasludināšana. Tas bija itāļu piecpadsmitā gadsimta darbs. Otrais ģērbs bija no zaļa samta, izšūdināts sirdsveidīgām akanta lapām, no kurām garos kātos nokārās balti ziedi ar sudraba pavedienu un krāsaina kristāla detaļām. Zelta sprādze attēloja reljefi izšūtu serafima galviņu. Atloki bija austi no sarkana zīda un izrotāti daudziem svēto un svēto mocekļu medaljoniem, starp kuriem atradās arī sv. Sebastiāns. Dorianam bija arī baznīcas apģērbi no dzintarota un zila zīda, no zelta brokāta un dzeltena damasta; dievmaizīšu trauka segas ar Kristus Golgātas ceļa un krustā sišanas attēlojumiem un lauvu, pāvu un citu emblēmu izšuvumiem; stixos no balta atlasa un bāli rožaina zīda, izrotāts ar tulpēm, delfīniem un fleurs de lys; altāru segas no asinssarkana samta un debeszila audekla un daudz antiminsu un citu baznīcas garderobes piederumu. Šo priekšmetu mistiskajā uzdevumā bija kaut kas tāds, kas satrauca Doriana fantāziju.

Taču visi šie dārgumi un ari daudz kas cits, kas bija savākts viņa lepnajā namā, noderēja Dorianam, lai aizmirstos, kaut uz mirkļiem aizgainitu bailes, kuras brīžam likās gandrīz neizturamas. Vientuļā, mūžīgi aizslēgtā istabā, kurā viņš bija pavadījis lielāko daļu savas bērnības, tagad atradās pašrocīgi pie sienas piekārtā šausmā ģīmetne, kas ar savām pārmaiņām rādija viņam dzīves patieso sadrupšanu; zeltā izšūtā purpursega vēl aizvien klāja ģīmetni. Veselām nedēļām Dorians tur neiegāja, aizmirsa derdzīgo gleznu, un sirds no jauna kļuva viegla, no jauna atgriezās agrākais dzīvesprieks, dzīves izsmeltgriba. Bet tad — parasti nakti — viņš piepeši klusām izzagās no mājas un devās uz briesmīgām naktspatversmēm kaut kur Blue Gate Fields tuvumā, pavadīja tur veselas dienas, līdz viņu padzina. Pārnācis mājās, Dorians nosēdās ģīmetnes priekšā un raudzījās tajā brīžiem ar riebumu pret sevi un ģīmetni, brīžiem ar to īpatņa lepnumu, kurā varbūt slēpjas puse no visiem apgrēcības priekiem; ar slēpu gandarījumu viņš uzsmaidīja kroplajam rēgam, kurš nesa slogu, kas bija lemts viņam.

Pēc dažiem gadiem viņš nespēja vairs uz ilgāku laiku atstāt Angliju un drīz pameta kopā ar lordu Henriju noīrēto vasarnīcu Truvillā, drīz atkal mazo, baltu sienu ietverto mājiņu Alžlrā, kur viņi pavadīja ne vienu vien ziemu. Viņš nespēja dzīvot šķirts no ģīmetnes, kam viņa dzīvē bija tik liela loma; bez tam viņš baidījās, ka viņa prombūtnē kāds var iekļūt istabā, kaut gan bija licis pielikt durvīm stipras dzelzs bultas.

Dorians bija pārliecināts, ka ģīmetne nekad viņu nenodos. Taisnība, visā savā šausmā kroplumā tā vēl glabāja līdzību. Bet kas par to? Dorians smietos katram sejā, kas gribētu par viņu zoboties. Ne jau viņš to gleznojis. Kāda viņam daļa, ja ģīmetne izdevusies tik apkaunojoši riebīga? Un, ja Dorians gribētu pats izstāstīt visu taisnību, vai kāds noticētu?

Tomēr viņš baidījās. Nereti, saaicinājis savā Notingemšīras mājā augstāko aprindu nevainojamos jauniešus, ar kuriem viņš galvenām kārtām draudzējās, pārsteigdams visu grāfisti ar savas jautrās dzīves lepno krāšņumu, viņš piepeši pameta viesus un steidzās uz pilsētu, lai pārliecinātos, vai durvis nav uzlauztas, vai glezna vēl ir savā vietā. Bet ja nu ģīmetni nozog? To iedomājoties, viņš stinga no šausmām. Visa pasaule, bez šaubām, tad uzzinātu viņa noslēpumu. Un viss var būt, ka jau tagad viņš tiek turēts aizdomās.

Kaut gan Dorians daudziem likās valdzinošs, tomēr nebija mazums tādu, kas pret viņu izturējās ar neuzticību. Viņu bezmaz izbalotēja no kāda aristokrātiska kluba, par kura biedru pēc izcelsmes un sociālā stāvokļa viņam bija pilnas tiesības būt; un stāstīja pat, ka reiz, kad kāds draugs viņu ievedis Čerčila kluba smēķējamā istabā, Bervikas hercogs un vēl kāds kungs piecēlušies un demonstratīvi atstājuši istabu. Dīvainas baumas sāka dzirdēt par viņu, kad viņš bija sasniedzis divdesmit piecus gadus. Runāja, ka viņš redzēts kādā nomales kvartāla šaubīgā patversmē Vaitčepelā kopā ar ārzemju matrožiem; runāja arī, ka viņš uzturot sakarus ar zagļiem un naudas viltotājiem un pilnīgi pārzinot viņu amata noslēpumus. Savādās nozušanas saistīja uzmanību, un, kad viņš no jauna parādījās sabiedrībā, vīrieši sačukstējās kaktos, garām ejot, nicinoši smīnēja vai arī raudzījās viņā ar vēsu, pētošu skatienu, it kā pūlēdamies atklāt viņa noslēpumu.

Dorians, protams, nelikās zinis par šiem apvainojošiem izaicinājumiem, un laužu vairumam viņa atklātās, labsirdīgās manieres, jaunā grācija, kura, likās, nekad viņu neatstās, jau bija pietiekoša atbilde uz apmelojumiem, jo daudziem šīs baumas šķita apmelojumi. Tomēr varēja novērot, ka daži Doriana vistuvākie paziņas sāk pamazām izvairīties no sastapšanās ar viņu. Viņa neprātīgās dievinātājas, kuras jaunekļa dēl bija gatavas upurēt sabiedrisko prestižu un mest izaicinājumu aizspriedumiem, nobāla no kauna un briesmām, tiklīdz Dorians ienāca istabā.

Taču visas šīs čukstošās mēlnesības daudzu acīs tikai vairoja Doriana dīvaino un bīstamo burvīgumu. Milzīgā bagātība viņam noderēja par pilnīgu drošības garantiju. Sabiedrība — vismaz civilizētā sabiedriba — nekad lēti nenotic bagātu un skaistu cilvēku neslavai. Tā instinktīvi jūt, ka labas manieres ir svarīgākas nekā labi tikumi, un augstākā pieklājība tās acis nav laba pavāra vērts. Un tiešām: maz prieka no tā, ja cilvēks, kas jūs pacienājis ar negaršīgām pusdienām un sliktu vinu, savā privātā dzīvē ir nevainojams. Visaugstākie tikumi taču nevar atsvērt atdzisušus ēdienus, kā reiz teica lords Henrijs, iztirzādams šo jautājumu; šā ieskata aizstāvēšanai var sacīt daudz ko labu. Labākās sabiedrības prasībām jābūt tām pašām, kādas ir mākslā. Formai, bez šaubām, jābūt pirmajā vietā. Sabiedrībai vienmēr jāuztur kādas svinīgas ceremonijas pacilātība un nereālisms un jāapvieno tas ar romantiskas lugas mākslotību, kas vienīgā tādām lugām piešķir pievilcību. Vai mākslotība ir tik briesmīga? Jāšaubās. Tā taču ir līdzeklis, kā daudzveidot personību.

Tā vismaz domāja Dorians Grejs. Viņš bieži apbrīnoja to cilvēku gara šaurību, kas cilvēcīgajā «es» redzēja kaut ko elementāru, nemainīgu un vienveidīgu. Viņam cilvēks bija būtne ar miriādēm dzīvību un miriādēm sajūtu, komplicēts, daudzveidīgs radījums, kas glabāja sevi domu un kaislību mantojumus un kam pat miesa bija apzīmēta mirušo kroplīgām kaitēm. Dorianam patika staigāt pa sava ārpilsētas nama vēso gleznu galeriju un aplūkot to cilvēku ģīmetnes, kuru asinis rit viņa dzīslās. Lūk, Filips Herberts, «galma mīlulis skaistās sejas dēļ, kas tomēr ātri vīta» — kā to apraksta Franks Osborns savos «Memuāros par karalienes Elizabetes un karaļa Jēkaba valdīšanu». Vai jaunā Herberta dzīvi brīžiem nedzīvoja arī Dorians? Var taču būt, ka dīvains, indīgs dīglis ir pārgājis no miesām miesās, līdz nonācis pie viņa? Vai tā nebija senča sāpju atbalss par zaudēto skaistumu, kas lika viņam tik pēkšņi un gandrīz bez iemesla izsacīt Bazila Holvarda darbnīcā neprātīgo vēlēšanos, kura tagad tik nežēlīgi pārvērtusi viņa dzīvi? Lūk, pie kājām melnās bruņas nolicis, sarkanā kamzolī stāv sers Antonijs Serards. Bruņas rotātas ar sudrabu, kamzolis šūdināts zeltā, pie krekla mirdz dārgakmeņi, zelta apmales spulgst uz piedurknēm. Kādu mantojumu tas atstājis viņam? Varbūt šis Neapoles Džovannas mīļākais novēlējis viņam kādu apkaunojošu netikumu? Varbūt Dorians Grejs tagad dzīvo sava senča nakts sapņus, ko tas pats nepaguva piepildīt? Te, lūk, no nobālušā audekla smaida lēdija Elizabete Devero pērlēm izšūtā ņieburā ar rožainām, šķērētām piedurknēm un vieglu gāzes šalli. Labajā rokā viņai ir zieds, bet kreisajā krelles ar baltām un sarkanām rozēm emaljā. Blakus uz galdiņa — mandolīna un ābols. Uz viņas kurpju smailajiem galiem — lieli, zaļi pušķi. Dorians zināja viņas dzīvi un viņas mīļāko dīvos likteņus. Vai ari viņš nav mantojis kaut ko no šīs lēdijas temperamenta? Viņas ovālās acis zem smagajiem plakstiem, likās, ziņkāri raudzījās Dorianā. Bet ko viņam atstājis Džordžs Villobajs, šis kungs ar pūderētiem matiem? Kāda cietsirdība ir viņa sejā! Vaigs smulgs un satumsis, bet juteklīgajās lūpās iegūlis it kā nicinājums. Smalkas mežģīnes krīt uz viņa izkaltušajām, dzeltenajām rokām, kas bērtin nobērtas gredzeniem. Viņš bija XVIII gadsimta frants un lorda Ferāra jaunības draugs. Bet ko Dorians mantojis no lorda Bekenhema, kas bija viens no prinča reģenta biedriem un viņa slepeno laulību liecinieks ar misis Ficherbertu? Cik viņš lepns un skaists, kādas viņam kastaņbrūnas cirtas, kāda augstprātīga poza! Ar kādām kaislībām viņš varētu būt apveltījis Dorianu? Sabiedrība viņu uzskatīja par nelieti. Viņš bija tas, kas rīkoja orģijas Karltonhauzā! Bet Bikšu lentas ordeņa zvaigzne mirdz viņam pie krūtīm! Blakus karājas viņa sievas ģīmetne — bāla sieviete melnā, smalkām lūpu līnijām. Viņas asinis ari rit Doriana dzīslās. Cik tas viss interesanti! Un viņa māte, kas pēc vaiga atgādina lēdiju Hamiltoni, mitrām, it kā vīnā mērcētām lūpām, — Dorians zināja, ko mantojis no viņas! Viņš mantojis pats savu daili un slāpes pēc citu skaistuma. Viņa smaidīja tam, ģērbta vieglās bakhantes drēbēs. Viņas matos bija vīnogulāju lapas, un purpurota velgme lējās pār kausu, ko viņa turēja rokā. Miesas krāsa uz audekla jau bija nobālusi, bet acis vēl dega brīnišķs krāsu mirdzums. Likās — tās seko Dorianam visur, lai viņš ietu kur iedams.

Tomēr cilvēkam ne tikai savā dzimtā, bet ari literatūrā ir savi senči, no kuriem daudzi vēl tuvāki pēc tipa un temperamenta, un viņu ietekme, bez šaubām, ir vēl jūtamāka.

Brīžiem Dorianam šķita, ka visa vēsture ir tikai viņa dzīves stāsts, protams, ne tās, kuru viņš dzīvoja īstenībā, bet tās, kuru iztēlojās un juta savās domās un tieksmēs. Viņam likās, ka viņš pazīst visus šos briesmīgos, ērmotos cilvēkus, kas pārgājuši pāri pasaules skatuvei un padarījuši grēku tik pievilcīgu un ļaunumu tik vilinošu. Viņam šķita, ka dīvainā kārtā šo cilvēku dzīve ir ari viņa dzīve.

Apbrīnojamā romāna varonis, kas atstāja tādu iespaidu uz Doriana dzīvi, ari pazina šis domas. Septītajā nodaļā tas stāsta, kā kopā ar Tibēriju pārdzivo viņa sajūtas, sēžot Kapri salas dārzā ar lauru vainagu galvā, kas Tibērijam bijis talismans pret zibeni, un lasot Elefantlda ciniskās grāmatas, bet punduri un pāvi tajā pašā laikā lepni staigā garām un fleitists ķircina vīraka kvēpinātāju; kļuvis par Kaligulu, viņš dzīro cirka staļļos ar zirgu puišiem un ēd vakariņas no ziloņkaula siles kopā ar briljantiem greznoto zirgu; kļuvis par Domiciānu, viņš maldās pa gaiteņa gludajām marmora plāksnēm un neprātīgām acīm meklē zobena atspulgu, no kura vēlāk viņam nācās iet bojā, — maldās kā visi, kas izsmēluši dzīvi baudās; nāves ilgu tirdīts un neizdziedināma taedium vitae jeb dzīves apnikuma gurdināts, kā Nerons raugās caur zaļu smaragdu uz asiņaino cirka arēnu, pēc tam savos purpura un pērļu ratos ar sudrabā kaltiem mūļiem priekšā atgriežas pa Granātaleju uz Zelta pili, pūļa lāstu pavadīts; kā Saules dievs seju izkrāsojis, piedalās sievu sapulcēs un, atvedis Lunu no Kartāgas, mistiski salaulā to ar Sauli.

Atkal un atkal Dorians pārlasīja šo fantastisko nodaļu un ari divas nākamās, kurās kā uz veciem gobelēniem vai meistariski gravētām emaljām bija attēloti visi kroplie, skaistie un neprāta šaustie Netikuma, Asinskāres un Garlaicības upuri: Filipo, Milānas hercogs, kas nonāvēja savu sievu un nokrāsoja viņas lūpas ar sārtu indi, lai viņas mīļākais iezīstu nāvi no tās sievietes lūpām, kuru pielūdza; venēcietis Pjetro Barbi, saukts Pāvils Otrais, kas aiz godkārības pūlējās iemantot titulu Daiļais; viņa tiāra, kas novērtēta par 200 000 florīniem, bija iegūta ar šausmu noziegumu; Džians Marija Viskonti, kurš ar medību suņiem rīdīja ļaudis un kura mirušās miesas nobēra ar rozēm kāda priekameita, kas viņu mīlēja; Bordžia uz balta zirga un blakus viņam brāļa slepkava, uz kura drēbēm dega Peroto asinis; Ojetro Riario, jauns kardināls, Florences arhibīskaps, Siksta IV dēls un mīlulis, kura skaistums varēja sacensties tikai ar viņa netikumiem un kurš balta un violeta zīda teltī, kas greznota ar nimfām un kentauriem, pieņēma Argonas Lēonoru; viņš apzeltīja arī kādu zēnu, lai tas dzīrēs spēlētu Ganimēda vai Hīla lomu; Ezelīns, kuram melanholiju klaidēja tikai nāves skati, kurš slāpa asinis tāpat kā citi sarkano vīnu, — ļaunā gara dēls, kā to sauca viņa tēvs, ko tas pievīla, spēlējot kauliņus uz savu dvēseli; Džovanni Čibo, kuru izsmiekla pēc dēvēja par Nevainīgo un kura sastingušajos locekļos kāds ebreju ārsts bija ielējis triju jaunekļu asinis; Sigismondo Malatesta, Rimini pārvaldnieks un Izotas mīļākais, kurš ar salveti nožņaudza Polisēnu un noindēja Zinevru d'Estē no smaragda kausa un kura tēlu sadedzināja uz sārta Romā, tāpēc ka savai neķītrai kaislībai par godu viņš uzcēla pagānu templi kristīgo dievkalpojumiem; Kārlis VI, kas tik neprātīgi mīlēja sava brāļa sievu, ka viņu kāds spitālīgais brīdināja no ārprāta, bet viņš pat tad vēl atrada apmierinājumu saracēņu spēļu kārtīs ar Mīlas, Nāves un Ārprāta attēliem, kad viņa smadzenes jau sāka jukt; un, beidzot, Grifoneto Baljoni krāšņā kamzolī, ar briljantiem izšūtu cepuri un akanta lapām līdzīgām matu sprogām, kurš nonāvēja Astoru ar līgavu, Simoneto un viņa pāžu, — Simoneto, kura skaistums bija tik valdzinošs, ka pat ienaidnieki nespēja valdīt asaras, kad viņš mira Purudžijas dzeltenajā laukumā, un pat Simoneto nolādētāja Atlanta viņu svētīja.

Visos šajos cilvēkos bija kāds baisms pievilcības spēks. Nakti tie rādījās Dorianam sapņos un dienā kārdināja viņa fantāziju. Renesanses laikam bija zināmi dīvaini nozāļošanas veidi: noindēja ar ķiveri, aizdegtu lāpu, izrakstītu cimdu, dārgakmeņiem rotātu vēdekli, apzeltītām muskusa lodītēm un dzintara krellēm. Dorianu bija saindējusi grāmata. Bija mirkļi, kad viņš uzskatīja grēku par skaistuma idejas piepildīšanas līdzekli.

## 12 NODAĻA

Tas notika devītajā novembri, — dienu vēlāk Dorians kļuva trīsdesmit astoņus gadus vecs. Vēlāk viņš bieži to atcerējās. Dorians bija pusdienojis pie lorda Henrija un patlaban soļoja mājup. Pulkstenis nāca vienpadsmit; nakts bija mi,tra un auksta. Ietinies smagā kažokā, viņš gāja palēnām, un uz Grosvenora skvēra un Sautodlijas ielas stūra miglā viņam garām pasteidzās cilvēks pelēkā mētelī ar paceltu apkakli. Rokā tam bija ceļasoma. Dorians gājēju pazina. Tas bija Bazils Holvards. Savādas bailes pārņēma Dorianu, kaut pats nezināja, kāpēc. Viņš izlikās, ka nebūtu mākslinieku pazinis, un paātrināja soļus.

Taču Holvards bija viņu ievērojis. Dorians dzirdēja, ka vispirms tas apstājas, tad pagriežas un steidzas, lai viņu panāktu. Pēc dažiem mirkļiem Bazila roka jau aizskāra Doriana plecu.

—     Dorian! Kāda necerēta laime! Es biju pie jums un gaidīju līdz deviņiem. Beidzot apžēlojos par veco sulaini un teicu, lai viņš iet pie miera, bet pats devos prom. Ar pusnakts vilcienu es braucu uz Parīzi, un man ļoti gribējās satikt jūs pirms aizbraukšanas. Kad jūs gājāt garām, es ievēroju jūs, patiesībā jūsu kažoku. Bet nebiju pilnīgi pārliecināts. Un jūs? Vai mani nepazināt?

—     Tādā miglā, mīļo Bazil? Es pat Grosvenora skvēru tagad nepazīstu. Liekas — manai mājai vajag būt kaut kur tuvumā, bet pārliecināts neesmu. Man žēl, ka jūs aizbraucat, es taču jūs neesmu redzējis veselu mūžību. Bet, domājams, jūs taču drīz atgriezīsieties?

—   Nē, agrāk par pusgadu Anglijā neatgriezlšos. Gribu noīrēt Parīzē darbnīcu un ieslēgties tajā, līdz pabeigšu kādu lielāku darbu, kas nobriedis galvā. Tomēr par sevi es patlaban negribēju runāt. Redziet, mēs esam pie jūsu durvīm. Atjaujiet man ieiet uz brīdi. Es gribēju ar jums aprunāties.

—   Esiet tik laipns, es loti priecāšos. Bet vai jūs nenokavesiet vilcienu? — gurdi noteica Dorians, kāpdams augšup un atslēgdams durvis.

Lampas gaismā, kas šķēla miklo miglu, Holvards ieskatījās pulkstenī.

—   Man vēl daudz laika, — viņš atbildēja. — Vilciens atiet ceturksni pēc divpadsmitiem, bet tagad ir tikai vienpadsmit. Patiesībā patlaban es gāju uz klubu, kur cerēju jūs sastapt. Redziet, ar bagāžas nodošanu man vairs nav jākavējas — mantas nosūtītas un gaida mani jau priekšā. Viss, ko patlaban ņemu līdzi, ietilpst šinī somā, bet līdz Viktorijas stacijai viegli var aizbraukt divdesmit minūtēs.

Dorians paskatījās uz viņu un pasmaidīja.

—   Lūk, kā ceJo moderni mākslinieki! Rokassomiņa un lietusdrošs mētelis. Nu, nāciet iekšā žiglāk, citādi ielaidīsim miglu mājā. Un esiet tik laipns — neuzsāciet nopietnas sarunas. Mūsu laikos nav nekā nopietna. Vismaz nedrīkst būt nekā nopietna.

Ieiedams Holvards pakratīja galvu un sekoja Dorianam uz kabinetu.

Lielais kamīns gaiši liesmoja. Lampas bija iedegtas, un uz mazā puķotas mozaīkas galdiņa stāvēja atvērts holandiešu pagrabiņš ar dažiem sodas ūdens šifoniem un lielām slīpēta stikla glāzēm.

—   Redziet, Dorian, jūsu sulainis man iekārtoja visu kā mājās. Viņš pasniedza, ko vajadzēja, pat jūsu labākos papirosus ar zeltgalu čaulītēm. Viņš ir augstākā mērā viesmīlīgs. Viņš man daudz labāk patīk nekā jūsu agrākais francūzis. Sakiet — kur palicis jūsu francūzis?

Dorians paraustīja plecus.

—   Liekas, viņš apprecēja lēdijas Radlejas istabmeitu un iekārtoja viņu Parīzē par angļu modisti. Stāsta — anglomānija tagad tur esot modē. Tiešām, vai tā nav īsta franču muļķība? Bet viņš nebija slikts sulainis. Es viņu nemīlēju, taču žēloties arī nevaru. Viņš stipri bija man pieķēries, un grūti viņam nācās šķirties. Vai nevēlaties vēl glāzi brendija ar sodu? Varbūt reinvīnu ar zelteri? Es pastāvīgi dzeru reinvīnu ar zelteri. Blakus istabā droši vien atradīsim.

—   Pateicos, es vairs nedzeršu, — sacīja Holvards, nomezdams cepuri un mēteli kaktā uz ceļasomas. — Bet tagad, mans mīļais, es gribu ar jums nopietni parunāt. Lūdzams, neviebieties. Ar to jūs tikai padarāt grūtāku manu uzdevumu.

—   Kas par lietu? — nepacietīgi izsaucās Dorians, nomezdamies uz dīvāna. — Ceru, ka tas neattieksies uz mani. Šodien esmu pārāk noguris pats no sevis. Es gribētu būt kāda cita vietā.

—   Tieši par jums es gribu runāt, — Holvards atbildēja savā nopietnajā, paklusajā balsī. — Man jums tas jāsaka. Es uzkavēšu jūs tikai pusstundu.

Dorians nopūtās un aizsmēķēja papirosu.

—   Pusstundu! — viņš nočukstēja.

—   Es pārāk daudz no jums nelūdzu, Dorian, un runāju vienīgi jūsu paša labā. Man liekas — jums no svara zināt, ka Londonā par jums stāsta briesmu lietas.

—   Es neko negribu par tām zināt. Man patīk klausīties tenkas par citiem, bet tenkas par sevi pašu mani nemaz neinteresē. Tajās nav nekā jauna!

—   Jums par tām jāinteresējas, Dorian. Katrs džentlmenis interesējas par savu labo vārdu. Jūs taču negribēsiet, lai par jums runā visādas neķītrības! Protams, jums ir stāvoklis, bagātība un tā tālāk. Bet ar to vēl nepietiek. Lieciet vērā, ka es nebūt neticu šīm baumām — vismaz, kad jūs redzu. Netikumi uzspiež savu zīmogu cilvēka sejai. Tos nevar noslēpt. Mēdz runāt par slepeniem netikumiem. Bet slepenu netikumu nav. Ja kādam nelaimīgam piemīt netikums — to var nolasīt no viņa sejas pantiem, nodurtajām acīm un pat roku veida. Kāds kungs — es nesaukšu vārdā, kaut gan jūs to pazīstat, — ieradās pie manis pagājušajā gadā un lūdza uzgleznot ģimetni. Es nebiju viņu agrāk nedz redzējis, nedz ari ko dzirdējis, lai gan vēlāk dzirdēju ļoti daudz. Viņš man solīja augstu honorāru. Es atteicos. Viņa pirkstu veidā bija kaut kas atbaidošs. Tagad es zinu, ka manas aizdomas bijušas pareizas. Viņa dzīve ir briesmīga. Bet jūs, Dorian, — jums ir tik tīra, atklāta, nevainīga seja, tik brīnišķa jaunība… Es nevaru ticēt, ja'runā ko ļaunu par jums. Bet es tik reti jūs redzu; jūs nekad vairs neiegriežaties pie manis darbnīcā, un, kad es esmu tālu no jums un dzirdu visas šis briesmas, es nezinu, ko domāt. Kāpēc gan tāds cilvēks kā Bervikas hercogs atstāj kluba istabu, kad jūs tur ierodaties? Kāpēc tik daudzi cilvēki Londonā negrib viesoties pie jums un nevēlas jūs redzēt pie sevis? Agrāk jūs bijāt lorda Stevleja draugs. Pagājušajā nedēļā mēs bijām kopā kādās pusdienās. Sakarā ar miniatūrām, kuras jūs aizdevāt Dudlejas izstādei, pieminēja ari jūsu vārdu. Stevlejs ar nicinošu smaidu nosacīja, ka jums varbūt piemītot augsta mākslas gaume, bet neviena pieklājīga sievie,te ar jums nedrīkstot palikt divatā. Es atgādināju, ka esmu jūsu draugs, un lūdzu paskaidrojumus. Viņš man tos deva. Viņš deva tos, nekautrēdamies no klātesošajiem. Tas bija kaut kas briesmīgs! Kāpēc gan jūsu draudzība tā samaitā visus jauniešus? Kāpēc nesen nošāvās nelaimīgais jaunais gvards? Jūs bijāt viņam tuvs draugs. Kāpēc seram Henrijam Aštonam bija jāatstāj Anglija ar aptraipītu godu? Jūs bijāt nešķirami. Kāpēc tādu briesmīgu galu ņēma Adrians Singltons? Bet lorda Kenta dēls — kādu dzīvi viņš tagad dzīvo? Vakar es satiku viņa tēvu uz Sentdžeimsa ielas. Viņš bija satriekts no kauna un bēdām. Bet jaunais hercogs Pērts? Kāda viņam tagad dzīve? Kurš godīgs cilvēks ar viņu gribētu satikties?

— Klusu, Bazil! Jūs runājat par to, ko nezināt, — Dorians Grejs sacīja ar nicinošu noskaņu balsi. — Jūs vaicājat, kāpēc Berviks atstāj istabu, man ieejot? Nevis tāpēc, ka viņš zinātu kaut ko par manu dzīvi, bet tāpēc, ka es visos sīkumos pazīstu viņa dzīvi. Bervika dzīslās tek tādas asinis, ka jāšaubās par viņa sirdsapziņas tīrību. Jūs vaicājat par Henriju Aštonu un jauno Pērtu. Bet vai tad es pavedināju pirmo uz netikumiem, otro uz izvirtuļa dzīvi? Ja Kenta muļķīgais dēls ņem sievu taisni no ielas, kāda man tur dala? Ja Adrians Singltons vilto parakstu zem drauga vekseļa, tad es taču neesmu viņa aizbildnis. Es zinu, ka Anglijā ļaudīm tik melsties. Vidus šķiras izklāsta savus tikumiskos aizspriedumus pie negaršīgām pusdienām un sačukstas par lietām, kuras dēvē par augstāko šķiru izlaidību; tā viņi grib panākt iespaidu, ka atrodas labākajā sabiedrībā, un palepoties ar cilvēku draudzību, par kuriem paši taisa tenkas. Šajā zemē cilvēkam pietiek, ka viņš ir tikai dižciltīgs un ar smadzenēm galvā, lai par viņu melstu katra neķītra mēle. Bet kāda ir viņu pašu dzīve, kuri visur grib spīdēt ar saviem tikumiem? Mans mīļais, jūs aizmirstat, ka mēs dzīvojam liekuļu dzimtenē.

—   Dorian, — Holvards iesaucās, — tas neattiecas uz lietu! Es zinu, ka Anglija ir slikta un visa angļu sabiedrība neder nekam. Tāpēc jau es vēlos, lai jūs būtu nevainojams. Bet jūs tāds neesat. Katram tiesība spriest par cilvēku pēc tiem iespaidiem, kādus tas atstāj uz citiem. Visi jūsu draugi, liekas, zaudējuši katru goda un tīrības sajūtu. Jūs viņus esat saindējis ar neprātīgu tieksmi pēc baudām. Visi viņi iestiguši muklājā. Jūs viņus tur novedāt. Jā, tieši jūs — un jūs vēl varat smaidīt kā patlaban? Bet ir kaut kas vēl sliktāks. Es zinu, ka jūs ar Henriju esat lieli draugi. Vismaz šā iemesla dēļ jums nevajadzēja viņa māsas vārdu padarīt par palamu.

—   Sargieties, Bazil! Jūs ejat pārāk tālul

—   Man jāpasaka jums viss, un jums tas jāuzklausa. Uzklausiet mani! Kad jūs iepazināties ar lēdiju Gvendollnu, viņu vēl nebija skārušas nekādas valodas. Bet vai patlaban atradīsies kaut viena godīga sieviete visā Londonā, kas gribētu ar viņu iziet cauri Parkam? Kāpēc pat viņas bērniem aizliegts dzīvot pie mātes? Vēl daudz ko stāsta par jums — piemēram, rītausmā jūs esat redzēts iznākam no piedauzīgām mājām; pārģērbies jūs apmeklējot pašas briesmīgākās patversmes. Vai tiešām tas viss ir patiesība? Vai tā var būt patiesība? Kad es pirmo reizi par to dzirdēju, man nāca smiekli. Bet, kad es tagad dzirdu šos stāstus, man drebuļi iet caur kauliem. Bet ko runā par jūsu ārpilsētas māju, par to, kā tur tiekot dzīvots! Dorian, jūs nezināt, ko par jums runā! Es negribu apgalvot, ka man nav nolūka sludināt morāli. Atceros — Henrijs reiz sacīja, ka ikkatrs sprediķotājs sākot ar līdzīgu solijumu, bet pēc tam to pārkāpjot. Nē, es taisni gribu jums dot pamācibas. Es vēlos, lai jūs dzīvotu tā, ka ļaudis jūs ciena. Es vēlos, lai jums būtu neaptraipīts vārds un laba slava. Es vēlos, lai jūs pamestu tos riebīgos cilvēkus, ar kuriem draudzējaties. Neraustiet plecus! Neesiet tik vienaldzīgs! Jums ir apbrīnojama spēja atstāt iespaidu. Lai tad šis iespaids būtu labs, nevis ļauns. Runā, ka jūs samaitājot katru, ar ko nākot tuvākā sakarā, un pietiekot jums ieiet kādā namā, lai arī negods ieietu līdzi. Nezinu, vai tas tā ir. Tiešām, kā lai es to zinu? Bet runāt to runā. Man ir stāstītas ari tādas lietas, kas nav vairs apšaubāmas. Lords Glosters Oksfordā bija viens no maniem tuvākajiem draugiem. Viņš rādīja man savas sievas vēstuli, ko viņa rakstījusi īsi pirms nāves kādā Mentonas vientuļā villā. Jūsu vārds ir minēts visšausmīgākā grēksūdzē, kādu jebkad esmu lasijis. Es sacīju, ka tas ir neticami, ka es jūs labi pazīstu un jūs neesat spējīgs uz to. Bet vai es pazīstu jūs? Gribētos ticēt! Bet, lai varētu atbildēt uz šo jautājumu, man būtu jāredz jūsu dvēsele.

—   Jāredz mana dvēsele! — nomurmināja Dorians un, pieceldamies no dīvāna, bailēs nobāla.

—   Jā, — nopietni atbildēja Holvards ar dziļām skumjām balsī, — jāredz jūsu dvēsele. Bet tas iespējams tikai dievam.

Rūgti, griezīgi smiekli atrisa no Doriana lūpām.

—   Paša acim jūs šodien to redzēsiet! — viņš izsaucās, satverot lampu no galda. — Iesim, tas taču ir jūsu roku darbs! Kāpēc gan jums neredzēt savu darbu? Pēc tam, ja vēlēsieties, jūs varēsiet par to stāstīt visai pasaulei. Neviens jums neticēs.

Bet, ja arī noticēs, jo vairāk sāks mani cienīt. Es labāk par jums pazīstu mūsu gadsimtu, kaut gan jūs tik garlaicīgi mākat par to spriest. Es saku, iesim! Jūs jau pietiekami esat prātojis par tikumisko pagrimšanu. Tagad jūs varēsiet ieskatīties tai tieši acīs.

Katrā viņa vārdā skanēja lepnuma neprāts. Viņš kaprīzi sita kāju pret zemi pa vecai zēna parašai. Viņš juta briesmīgu prieku, ka ari kāds cits dalīsies viņa noslēpumā, ka cilvēks, kurš gleznojis ģīmetni — viņa dzīves negoda vaininieks, — uz laiku laikiem tiks satriekts no tā, ko pats reiz darinājis.

Jā, — jauneklis turpināja, tuvodamies Bazilam un cieši raudzīdamies viņa bargajās acīs. — Es parādīšu jums savu dvēseli. Jūs redzēsiet to, ko, pēc jūsu domām, spēj redzēt tikai dievs.

Holvards dažus soļus atkāpas.

—   Dorian, tā ir dieva zaimošana! — viņš iesaucās. — Nerunājiet tādus vārdus! Tajos ir šausmas un neprāts!

—   Vai jums tā liekas? — Dorians smējās.

—   Es to zinu. Un visu, ko es šodien jums teicu, es teicu jūsu labā. Jūs taču zināt, ka es vienmēr esmu bijis jūsu uzticamais draugs.

—   Jā — un tad? Bet sakiet, sakiet visu līdz galam!

Sāpju trīsas izvaibstīja Holvarda seju. Brīdi viņš apklusa, viņu pārņēma neizturams žēlums. Tiešām, kādas tiesības viņam jaukties Doriana Greja dzīvē? Ja Dorians būtu izdarījis kaut desmito daļu no tā, ko viņam piedēvē, — arī tad jau viņam vajadzēja briesmīgi ciest!

Bazils izslējās, piegāja pie kamīna un brīdi stāvēja, vērodams liesmojošo malku, sarmai līdzīgos pelnus un drebošās uguns mēles.

—   Es gaidu, Bazil, — dzedrā un skaidrā balsī noteica jauneklis.

Holvards pagriezās pret viņu.

—   Es gribu sacīt tikai to, — viņš iesaucās, — ka jums jādod man atbilde uz visiem apvainojumiem! Sakiet, ka tas nav taisnlba, un es jums ticēšu. Atspēkojiet visus apvainojumus, Dorian! Vai jūs neredzat, kā es mokos? Mans dievs! Nesakiet man, ka esat samaitāts un kropls!

Dorians Grejs pasmaidīja. Viņa lūpās pavīdēja nicība.

—   Iesim augšā, Bazil, — viņš mierīgi noteica. — Es rakstu savas dzīves dienasgrāmatu, bet tā nekad neatstāj istabu, kurā tiek rakstīta. Es parādīšu jums to, ja sekosiet man.

—   Es iešu, Dorian, ja jūs tā vēlaties. Vilciens jau tik un tā nokavēts. Bet tas nav svarīgi. Es varu braukt ari rīt. Tikai nelieciet man šovakar kaut ko vēl lasit. Man nepieciešama vienīgi jūsu noteikta atbilde.

—   Jūs to saņemsiet tur augšā. Te es to nevaru dot. Ilgi jums nebūs jālasa.

## 13 NODAĻA

Dorians izgāja no istabas un devās augšā pa kāpnēm.

Bazils Holvards sekoja viņam pa pēdām. Abi gāja uzmanīgi, kā neviļus iet cilvēki naktī. Lampa meta spokainas ēnas uz sienas un kāpšļiem. Uz ielas sacēlās vējš, un logu rūtis sāka drebēt.

Sasniedzis kāpņu laukumiņu, Dorians nolika lampu uz grīdas, izņēma atslēgu un atdarīja durvis.

—       Tātad jūs katrā ziņā pieprasāt atbildi? — viņš klusi vaicāja.

—   Jā.

—       Lieliski! — pasmaidot atbildēja Dorians. Tad diezgan skarbi piebilda: — Jūs esat vienigais cilvēks pasaulē, kam tiesības zināt par mani visu. Jūs pats vēl nejaušat, kāda liela loma jums bijusi manā dzīvē. — Un, paņēmis lampu, viņš iegāja istabā. Salta gaisa strāva sitās viņiem pretī, un lampas liesma iekvēlojās tumši oranža. Dorians nodrebēja.

—       Aizveriet durvis, — viņš nočukstēja, likdams lampu uz galda.

Holvards neizpratnē skatījās apkārt. Viņš noskārta, ka istabā nav ilgus gadus dzīvots. Izbalējušais flāmu gobelēns, aizklātā glezna, itāliešu cassone, gandrīz tukšais grāmatu skapis, galds un krēsls — tas bija gandrīz viss, kas istabā atradās. Kamēr Dorians aizdedzināja sveces galiņu uz kamīna, Bazils ievēroja, ka visus priekšmetus klāj bieza putekļu kārta, bet vecais paklājs ir caurs. Aiz paneļiem sienā iemuka pele. Gaisā jautās mitruma smaka.

—   Tātad jūs domājat, ka tikai dievs var redzēt mūsu dvēseles, Bazil? Atraujiet šo priekškaru, un jūs ieraudzīsiet manu dvēseli.

Runātāja balss izskanēja salti un bargi.

—   Jūs esat prātu zaudējis vai arī tēlojat ārprātīgu, — Holvards atbildēja un saīga.

—   Jūs negribat? Labi, tad es pats… — Un viņš norāva priekškaru no līkstes un nometa uz grīdas.

Šausmu kliedziens izrāvās no mākslinieka lūpām, ieraugot briesmīgo seju, kas cietsirdīgi raudzījās uz viņu no vāji apgaismotā audekla. Tās izteiksmē bija kaut kas tāds, kas Bazilā radīja riebumu. Žēlīgais dievs! Tā taču bija Doriana Greja seja! Briesmīgā pārmaiņa, lai kādi tās cēloņi, tomēr nebija galīgi izdzēsusi ģīmetnes sākotnējo skaistumu. Retajos matos vēl mirdzēja zelts, un juteklīgās lūpas sārtojās. Trulās acis vēl nelikās galīgi zaudējušas agrāko debess zilgmi, smalki veidotā deguna un plastiskā kakla cēlās līnijas bija saglabājušās. Jā, tas bija Dorians. Bet kas visu to pastrādājis? Bazils gandrīz pazina savas otas vilcienus, rāmis bija taisīts pēc viņa zimējuma. Bija aplam cfomāt, ka tas ir viņa darbs, tomēr Bazils baidījās, vai tiešām tā nav. Paņēmis aizdegto sveci, viņš apgaismoja gleznu. Kreisajā stūrī viņš ieraudzīja savu parakstu gariem, spilgti sarkaniem burtiem.

Tā bija neprātīga parodija, neķītra karikatūra. Nekad Bazils nav nekā līdzīga gleznojis. Tomēr tas bija viņa darbs. Viņš pazina to, un šķita, ka liesmainās asinis viņa dzīslās acumirklī pārvērstos ledū. Viņa paša darbs! Ko tas nozīmēja? Kāpēc tāda pārmaiņa? Bazils uzlūkoja Dorianu it kā ar slimnieka acīm. Viņa lūpas drudžaini raustījās, sausā mēle nespēja izrunāt ne vārda. Viņš pārvilka ar roku pār pieri. Uz pieres bija lipīgi sviedri.

Jauneklis, atspiedies pret kamīnu, vēroja viņu ar to dīvaino sejas izteiksmi, kādu redzam cilvēkiem, ko aizrāvusi lielu

artistu spēle. Jauneklis nejuta nedz īsta prieka, nedz īstu skumju. Viņā bija tikai skatītāja kaisle un varbūt arī svinīguma rēns atspulgs. Viņš izņēma ziedu no pogcauruma un ieelpoja tā smaržu vai ari izlikās, ka ieelpo.

—   Ko tas nozīmē? — beidzot izsaucās Holvards.

Paša balss viņam šķita sveša un griezīga.

—       Pirms daudziem gadiem, kad es vēl biju zēns, — sacīja Dorians Grejs, burzīdams saujā ziedu, — jūs sastapāt mani, glaimojāt man un iemācījāt lepoties ar savu izskatu. Reiz jūs iepazīstinājāt mani ar vienu no saviem draugiem, kurš izskaidroja man jaunības brīnumu, bet jūs uzgleznojāt ģīmetni, kas atklāja man dailes brīnumu. Neprāta bridi — vai tas jānožēlo, es vēl tagad nezinu —, neprāta brīdi es izteicu vēlēšanos, jūs to varbūt nosauksiet par zvērestu…

—       Atceros! Cik skaidri atceros!… Nē, tas nav iespējams! Istaba ir mitra, un audekls ir piesūcies ar valgmi. Krāsās, ar kurām es gleznoju, būs bijusi kāda minerālu inde. Es saku — tas nav iespējams!

—       Ak, vai tad ir kaut kas pavisam neiespējams? — nočukstēja Dorians, piegājis pie loga un atbalstījis pieri pret vēso, nosvīdušo stiklu.

—   Jūs man sacījāt, ka ģīmetne esot iznicināta.

—   Tas nebija tiesa. Ģīmetne iznicināja mani.

—   Es neticu, ka tas ir mans darbs!

—       Vai jūs tajā vairs neredzat savu ideālu? — Dorians rūgti noteica.

—   Mans ideāls, kā jūs to saucat…

—   Kā jūs to saucāt…

—       Tajā nebija nekā slikta, nekā apkaunojoša. Jūs bijāt man ideāls, kādu nekad vairs nesastapšu. Bet šī ir Satira seja!

—   Manas dvēseles seja!

—   Mans dievs! Ko es esmu dievinājis! Viņam ir sātana acis.

—       Katrā no mums ir elle un debesis, Bazil! — izsaucās Dorians ar mežonīgu izmisuma žestu.

Holvards atkal pievērsās ģīmetnei un cieši paskatījās tajā.

—   Mans dievs! Ja tā ir taisnība, — viņš izsaucās, — ja ir taisnība, ka tāda ir jūsu dzīve, tad taču jūs esat daudz ļaunāks, nekā par jums runā!

Viņš no jauna pacēla sveci pret audeklu un sāka to pētīt. Virspuse likās pavisam neskarta, tāda, kādu viņš to atstaja. Acīmredzot viss derdzīgums un šausmas bija nākušas no iekšas. Kādas dīvaini paātrinātas un apslēptas dzīves iespaidā netikumu brūces lēni postīja ģīmetni. Līķa trūdēšana mitrā kapā nelikās tik briesmīga.

Bazila roka nodrebēja, svece smagi izkrita no luktura uz grīdas un dega sprakstēdama. Bazils nodzēsa to ar kāju. Pēc tam viņš metās uz izļodzīto krēslu pie galda un paslēpa seju rokās.

—   Žēlīgais dievs! Dorian, kāds sods! Cik briesmīgs sods!

Atbildes nebija, bet viņš dzirdēja, ka jauneklis pie loga raud.

—   Lūdziet dievu, Dorian, lūdziet dievu! — viņš čukstēja. — Vai atceraties, kā mūs visus mācīja bērnībā? «Neieved mūs kārdināšanā. Piedod mums mūsu parādus. Atpesti mūs no ļauna.» Lūgsim dievu kopā. Jūsu lepnuma lūgšana tika uzklausīta, jūsu nožēlas lūgšanu arī uzklausīs. Es dievināju jūs. Un esmu par to sodīts. Jūs dievinājāt pats sevi. Mēs abi esam soditi.

Dorians Grejs lēnām atskatījās un ar asaru aizmiglotām acīm uzlūkoja viņu.

—   Par vēlu, Bazil, — viņš nočukstēja.

—   Nekad nav par vēlu, Dorian. Metīsimies ceļos un mēģināsim atcerēties kādu lūgšanu. Liekas, kaut kur ir sacīts: «Un, kaut jūsu grēki būtu kā asinis, es padarīšu viņus baltus kā sniegs.»

—   Sie vārdi vairs nezīmējas uz mani.

—   Klusējiet! Nerunājiet tā! Jau tāpat jūs esat daudz ļauna darījis. Mans dievs, vai jūs neredzat, kā uz mums skatās šī nolādētā ģīmetne?

Dorians Grejs pacēla acis uz gleznu, un piepeši viņu pārņēma nevaldāmas dusmas pret Bazilu Holvardu, it kā tās būtu iesvēlis šis audekls, iečukstējuši ģīmetnes atņirgtie zobi.

Aizkausēta zvēra trakums sagrāba viņu un sacēla viņā tādu riebumu pret vēlo viesi, kādu viņš vēl nekad nebija jutis.

Viņš zvērīgi paskatījās apkārt. Kaut kas spīdēja uz lādes izrakstītā vāka tepat netālu. Dorians pavērās turp. Viņš zināja: tas ir nazis, ko viņš pirms pāris dienām bija te uznesis, lai nogrieztu gabalu auklas, un aizmirsis. Apiedams Holvardu, viņš lēni tuvojās lādei. Nonācis Holvardam aiz muguras, viņš satvēra nazi un pagriezās. Holvards sakustējās krēslā, it kā grasīdamies piecelties. Dorians metās uz viņu, pāršķēla ar nazi lielo artēriju pie auss un, pieliecis Bazila galvu, cirta vairākus asmiņotus dūrienus.

Atskanēja dobji vaidi un briesmīga gārgoņa, smokot asinis. Uz priekšu izstieptās rokas trīsreiz konvulsīvi pacēlās, divaini kustinot saliektos pirkstus. Dorians iedūra vēl pāris reižu, bet upuris vairs nekustējās. Kaut kas sāka pilēt uz grīdas. Dorians mirkli vilcinājās, aizvien vēl pieliecis Bazila galvu. Pēc tam viņš nometa nazi uz galda un ieklausījās.

Dziļš klusums valdīja visapkārt, vien asinis pilēja uz grīdas. Atvēris durvis, Dorians izgāja kāpņu galā. Klusums bija visā mājā. Neviens nestaigāja. Dažus mirkļus viņš uzkavējās kāpnēs, skatīdamies caur margām lejup aklā tumsas bezdibenī. Tad viņš izņēma atslēgu, atgriezās istabā un pieslēdza durvis no iekšpuses.

Holvards joprojām sakucis sēdēja pie galda fantastiski garām, uz priekšu izmestām rokām. Ja nekristu acis robainā rēta pakausi un recošo asiņu peļķe uz galda, kas pletās vēl aizvien platāka, varētu nodomāt, ka šis cilvēks pie galda tikai aizsnaudies.

Cik ātri tas viss notika! Dorians juta dīvainu mieru; viņš piegāja pie loga, atvēra to un izliecās laukā. Vējš bija izklaidējis miglu, un debesis atgādināja milzīgu pāva asti ar zelta acu miriādēm. Viņš palūkojās lejup un ieraudzīja polismeni, kas apstaigāja savu iecirkni, apgaismodams ar lukturi kluso māju durvis. Ekipāžas sarkanais lukturis pazibēja un nozuda aiz stūra. Kāda sieviete ar vējā plivošu šalli līgodamās gāja pa ietvi, turoties pie žoga. Brīžiem viņa apstājās un atskatījās. Reiz viņa pat uzsāka dziesmu aizsmakušā balsi. Polismenis kūtri piegāja un kaut ko viņai teica. Viņa iesmējās un klupdama turpināja ceļu. Vēja brāziens pārskrēja skvēru. Gāzes lukturi ieņirbējās zilganām liesmām, un kailo koku melnās ēnas sašūpojās. Dorians nodrebēja un aiztaisīja logu.

Tad viņš piegāja pie durvīm un tās atslēdza. Uz savu upuri viņš pat nepaskatījās. Bija tāda sajūta, ka labāk vēl nedomāt par notikušo. Draugs, kas uzgleznoja ģīmetni — viņa nelaimju cēloni, vairs nestāvēja ceļā. Šis apziņas pagaidām pietika.

Tad viņš atcerējās lampu. Tā bija diezgan rets mauru darinājums no tumša sudraba ar tērauda arabeskām, izgreznota neslīpētiem smaragdiem. Sulainis varēja ievērot, ka lampa nav agrākajā vietā, un tas rosinātu veltīgu taujāšanu. Dorians mirkli šaubījās, tad atgriezās un paņēma lampu no galda. Viņš nevarēja nepaskatīties uz sakumpušo līki. Cik klusu tas sēdēja! Cik briesmīgi bālas šķita garās rokas! Tas atgādināja kādu šausmīgu vaska figūru.

Aizslēdzis durvis, Dorians zagās lejā pa kāpnēm. Koka kāpšļi kā sāpēs žēlabaini vaidēja. Vairākas reizes viņš apstājās un nogaidīja. Bet viss bija klusu. Viņš bija dzirdējis tikai savu soļu atbalsi.

Iegājis kabinetā, viņš ieraudzīja mēteli un ceļasomu. Tos vajadzēja kaut kur noslēpt. Dorians piespieda pogu sienā, atvēra slepeno skapi, kur glabāja savus nakts gaitu kostīmus, un ielika tur arī šis lietas. Vēlāk tās viegli varēs sadedzināt. Pēc tam Dorians paskatījās pulkstenī. Bija bez divdesmit minūtēm divi.

Viņš apsēdās un nogrima domās. Ik gadus, gandrīz ik mēnešus Anglijā pakāra cilvēkus par līdzīgiem noziegumiem. Gaisā šalca slepkavības neprāts. Jādomā — kāda sarkana zvaigzne bija pienākusi pārāk tuvu Zemei… Bet kādi gan var būt pret viņu pierādījumi? Bazils Holvards vienpadsmitos izgāja no mājas. Neviens nav redzējis, ka viņš atgriežas. Lielākā daļa apkalpotāju dzīvo Selbirojālā. Sulainis jau gul. Parīze! Jā, protams, Bazils Holvards ar nakts vilcienu aizbraucis uz Parīzi, kā jau bija nolēmis. Ja vēl iedomājas, ka viņam patīk noslēgtība, paies veseli mēneši, līdz radīsies kādas aizdomas. Mēneši! Līdz tam laikam visu var iznicināt.

Piepeši Dorianam ienāca kaut kas prātā. Viņš uzvilka kažoku, uzlika cepuri un izgāja priekšnamā. Ieraudzījis caur logu polismeņa lukturīti un sadzirdis smagos solus, Dorians apstājās. Elpu aizturējis, viņš nogaidīja.

Pēc dažiem mirkļiem viņš izslīdēja uz ielas, bez trokšņa aizvēris durvis. Pēc tam piezvanīja. Drīz vien pusapģērbies un samiegojies iznāca sulainis.

—       Piedodiet, Frens, ka man vajadzēja jūs modināt, — Dorians ieiedams sacīja. — Bet es piemirsu atslēgu. Cik pulkstenis?

—       Desmit minūtes uz trijiem, ser, — atbildēja sulainis, miegaini paskatījies pulkstenī.

—       Desmit minūtes uz trijiem? Šausmīgi vēls! Rit modiniet mani deviņos. Man ir kaut kas darāms.

—   Jā, ser.

—   Vai vakar vakarā kāds bija pie manis?

—       Misters Holvards, ser. Viņš gaidīja līdz vienpadsmitiem, bet pēc tam aizgāja, jo viņam bija jāsteidzas uz vilcienu.

—   2ēl, ka es viņu nesatiku. Vai viņš kaut ko nelika sacīt?

—       Nē, ser, tikai to, ka viņš jums uzrakstīšot, ja nesastapšot klubā.

—   Labi, Frens. Neaizmirstiet mani piecelt deviņos.

—   Jā, ser.

Sulainis aizgāja, mīksti nakts kurpēs šļūkādams.

Dorians Grejs nometa kažoku un cepuri uz dzeltenā marmorgalda un iegāja kabinetā. Stundas ceturksni viņš staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ, lūpas kodīdams. Tad paņēma no plaukta adrešu grāmatu un sāka šķirstīt. «Alans Kempbels. 152, Hertfordstrītā, Meifērā.» Jā, tieši šis cilvēks viņam tagad bija vajadzīgs.

## 14 NODAĻA

Nākamajā rītā deviņos sulainis ar šokolādes tasi uz paplātes ienāca istabā un atvēra slēģus. Dorians mierīgi gulēja uz labajiem sāniem, palicis roku zem vaiga. Viņš atgādināja zēnu, kas noguris no rotaļām vai mācībām.

Sulainim vajadzēja viņu divas reizes paraustīt aiz pleca, pirms viņš atmodās. Kad viņš atvēra acis, tikko manāms smaids pārlidoja pār viņa seju, it kā atbildot uz redzētiem jaukiem sapņiem. Tomēr viņš nekā nebija sapņojis. Nedz sāpju, nedz prieka tēli netraucēja viņa nakts mieru. Bet jaunība taču smaida bez iemesla. Tā ir viena no tās brīnišķākajām īpašībām.

Pagriezies Dorians atbalstījās uz elkoni un sāka dzert šokolādi. Novembra bālā saule raudzījās istabā. Debesis bija dzidras, gaisā juta dzīvinošu siltumu kā maija rītā.

Pamazām pagājušās nakts notikumi lēniem, asiņainiem soļiem iezagās viņa smadzenēs un visā savā šausmu skaidrībā sāka atainoties apziņā. Viņš nodrebēja, atminoties savas ciešanas, un neizprotamais naids, kura iespaidā viņš bija nonāvējis Bazilu Holvardu, no jauna uz acumirkli pārņēma viņu, tā ka viņš sastinga aiz niknuma. Mironis joprojām sēdēja turpat, un saule to apspīdēja. Tas bija briesmīgi! Naktī vēl tādas preteklibas varēja izturēt, bet dienā ne.

Dorians juta — ja vien ilgāk kavētos domās pie sava nozieguma, viņš kļūtu slims vai zaudētu prātu. Ir noziegumi, kuri atmiņās šķiet skaistāki nekā īstenībā; ir dīvainas uzvaras,

kas vairāk dod gandarījuma lepnumam nekā kaislei, vairāk valdzina prātu nekā jūtas. Doriana noziegums nepiederēja pie tiem. To vajadzēja izgaisināt no atmiņas, apdullināt opijā, nožņaugt, nosmacēt, lai tas nenožņaugtu Dorianu pašu.

Kad pulkstenis nosita pusdesmit, Dorians novilka ar roku pār pieri, ātri piecēlās un apģērbās ar lielāku rūpību nekā parasti, jo vairākkārt pārmija kaklasaites un gredzenus. Viņš ilgi brokastoja, nogaršoja dažādus ēdienus, sarunājās ar sulaini par jaunām livrejām, kuras bija nodomājis iegādāt Selbi kalpotājiem, un pārskatīja visu savu saraksti. Dažas vēstules viņam izvīla smaidu. Trīs no tām viņu garlaikoja. Vienu viņš pārlasīja vairākas reizes un, saplēsis sīkos gabaliņos, mazliet sapīcis nočukstēja: «Briesmīga lieta ir sieviešu atmiņa!» — kā reiz sacīja lords Henrijs.

Izdzēris savu parasto melnās kafijas tasi, Dorians lēni noslaucīja lūpas ar salveti, lūdza sulaini pagaidīt, piesēdās pie galda un uzrakstīja divas vēstules. Vienu viņš noglabāja kabatā, otru pasniedza sulainim.

— Aiznesiet to uz Hertfordstrītu numurs 152, Frens, bet, ja misters Kempbels izbraucis no pilsētas, uzziniet viņa adresi!

Tiklīdz bija palicis viens, viņš aizsmēķēja papirosu un, paņēmis papīra lapu, sāka zīmēt vispirms puķes un dažādus arhitektūras motīvus, pēc tam arī cilvēku sejas. Piepeši viņš ievēroja, ka ikviena uzzīmētā seja stipri atgādina Bazilu Holvardu. Viņš saviebās, piecēlās un, piegājis pie grāmatu skapja, uz labu laimi izvilka kādu grāmatu. Viņš bija cieši apņēmies nedomāt par notikušo, kamēr tas nav nepieciešami.

Izstiepies uz kušetes, Dorians uzmeta skatienu grāmatas virsrakstam: Gotjē «Emaljas un kamejas», — Šarpantjē izdevums uz japāņu papīra ar Zakmara ofortiem. Grāmata bija iesieta citronzaļā ādā ar tīklotiem zelta iespiedumiem, pār kuriem bārstījās granāti. Pāršķirstot lappuses, viņš apstājās pie dzejoļa par Lasenera roku — vēso, dzelteno roku, «no kuras vēl nav dzēstas mocību zīmes», ar sarkanu matu pūku un «Fauna pirkstiem». Viņš paskatījās pats uz saviem baltajiem pirkstiem, kuru gali bija tievi, neviļus nodrebēja un sāka lasīt brīnišķās dziesmas par Venēciju:

Sur une gamme chromatique,

Le sein de perles ruisselant,

La Vйnus de l'Adriatique

Sort de l'eau son corps rose et blanc.

Les dфmes, sur l'azur des ondes Suivant la phrase ou pur contour, S'enflent comme des gorges rondes Que soulиve un soupir d'amour.

L'esquif aborde et me dйpose, Jetant son amarre au pilier. Devant une faзade rose Sur le marbre d'un escalier.

Dzirkst jūra krāsu gammās, Kur balta un pērlaina, Pa viļņiem šūpodamās, Peld Adrijas Venera.

Pār ūdeņu ziliem jomiem, Ko ēnu kontūras dzel, Tūkst kupoli virs domiem Kā krūtis, ko mila cel-

Ved gondoljers mani slepeni, Un virvi aiz kolonnas met; Es kapju pa marmortrepēm Rožainai fasādei pret'.

Cik burvīgas stances! Lasot tās, liekas — peldi pa pērļoti rožainās pilsētas zaļajiem ūdeņiem, sēžot melnā gondolā ar sudraba stūres galu un viļņus skarošiem audekla aizkariem. Pašas šis rindas Dorianam šķita kā tās smaragdspulgās līnijas, kas stiepjas līdzi, kad brauc pa jūru uz Lido. Negaidītie krāsu uzliesmojumi viņam atgādināja varavikšņainos putnu kaklus to putnu, kas lido ap augsto Kampanellas bišu šūnām līdzīgo zvanu torni vai arī cēli un graciozi staigā zem tumšajām arkādu velvēm. Galvu atmetis, aizvērtām acīm Dorians atkal un atkal atkārtoja:

Devant une faзade rose, Sur le marbre d'un escalier.

Visa Venēcija bija šajās divās rindās. Viņš atcerējās rudeni, kuru tur pavadīja, un brīnišķu mīlu, kas lika viņam darīt visādas trakulības. Taču Venēcija, tāpat kā Oksforda, zaudēja savu romantisko fonu. Bet katram īstam romantiķim fons ir viss vai gandrīz viss… Kādu laiku kopā ar viņu Venēcijā dzīvoja arī Bazils; viņš vai prātu zaudēja no Tintoreto. Nabaga Bazils! Cik briesmīgā nāvē viņš mira!

Dorians nopūtās un no jauna iegrima grāmatā, gribēdams aizmirsties. Viņš lasīja par bezdelīgām mazajā Smirnas kafejnīcā, kur sēž hadži un vārsta dzintara krelles, bet tirgotāji turbāniem galvā smēķē garas, pušķainas pipes un svinīgi sarunājas. Viņš lasīja par obelisku Konkordijas laukumā, kas raud granīta asaras savā vientulīgajā trimdā un kaisli tiecas tikt atpakaļ uz lotoszaļo Nīlu, kur sfinksas snauž, kur dzīvo rožaini sārtie ibisi un balti vanagi ar zelta nagiem, bet smaragdacainie krokodili lēni rāpo pa zaļām, kūpošām dūņām; viņš apstājās pie rindām, kurās šalca tā skaudrā mūzika, ko uzbūris skūpstiem klāts marmors — tas dīvais tēlnieka veidojums, tas «monstre chantant», dziedošais ērms, — kurš guļ Luvras purpurzālē un kura balsi Gotjē pielīdzina kontraltam.

Taču pēc neilga laika grāmata izslīdēja no Doriana rokām. Viņš kļuva nervozs, un viņu pārņēma spējš baiļu uzplūds. Ja nu Alans Kempbels aizbraucis no Anglijas? Paies veselas dienas, līdz viņš pārbrauks. Un viss var būt, ka viņš pat atsakās nākt. Ko tad lai iesāk? Katrs mirklis bija dzīvības un nāves jautājums.

Kādreiz, pirms gadiem pieciem, viņi bija nešķirami draugi. Pēc tam viņu pazīšanās spēji izbeidzās. Tagad, kad viņi sastopas sabiedrībā, smaida vienīgi Dorians Grejs; Alans Kempbels vairs neatbild uz smaidiem.

Viņš bija neparasti gudrs jauneklis, kaut gan nekā nesaprata no plastiskām mākslām; ja viņš kaut cik cienīja poēzijas daiļumus, tad tas viscaur bija Doriana nopelns. Viņa kaislība bija zinātne. Kembridžā viņš ilgāku laiku strādāja laboratorijā un sekmīgi nolika eksāmenus dabas zinībās. Vēl joprojām viņš nodevās ķīmijai, viņam bija sava laboratorija, kurā viņš ieslēdzās augas dienas, lai gan māte, kas cerēja, ka dēls būs parlamenta loceklis, ļoti skuma par to. Viņai neapzinīgi likās, ka ķīmiķis ir kaut kas aptiekāram līdzīgs. Taču Alans bija arī lielisks mūziķis; viņš spēlēja klavieres un vijoli daudz labāk nekā vairums diletantu. Patiesībā mūzika satuvināja viņu ar Dorianu Greju, mūzika un Doriana neizskaidrojami suģestējošais iespaids, ko viņš, kā likās, atstāja uz visiem, bieži pašam nezinot. Jaunekli satikās pie lēdijas Berkšīras, kad tur spēlēja Rubinšteins; pēc tam jau viņus redzēja kopā operā un visur, kur izpildīja nopietnu mūziku. Viņu draudzība ilga pusotra gada.

Kempbelu parasti varēja sastapt Selbirojālā vai Grosvenora skvērā. Viņš, tāpat kā daudzi citi, uzskatīja Dorianu Greju par brīnišķāko un valdzinošāko cilvēku pasaulē. Neviens nekā un nekad neuzzināja, vai starp viņiem norisinājies kāds incidents vai ne. Bet piepeši visi ievēroja, ka sastopoties abi pārmij tikko pāris vārdu, ka Kempbels aizvien cenšas drīzāk aiziet no turienes, kur ierodas Dorians Grejs. Alans bija stipri pārvērties — bieži iesliga savādā melanholijā un, kā likās, galīgi bija atsacījies no mūzikas; ari pats vairs nespēlēja, aizbildinādamies, ka, nododoties zinātnei, neatliek laika vingrināties. Tā bija taisnība. Ar katru jaunu dienu viņš vairāk un vairāk aizrāvās ar bioloģiju, un viņa vārds ne vienu reizi vien parādījās zinātniskos žurnālos sakarā ar dažiem interesantiem eksperimentiem.

Šo cilvēku gaidīja Dorians Grejs. Viņš nemitīgi lūkojās pulksteni, un, jo ilgāk vajadzēja gaidīt, jo vairāk viņš uztraucās.

Beidzot viņš piecēlās un sāka staigāt, pa istabu uz priekšu un atpakaļ līdzīgi skaistam zvēram, kas ieslēgts krātiņā. Viņš gāja gariem, glūnīgiem so|iem. Viņa rokas bija dīvaini saltas.

Gaidīšana kļuva nepanesama. Dorianam šķita, it kā laiks vilktos svina kurpēm, bet viņu pašu kādi savādi vēji rautu uz līkumota un klinšaina bezdibeņa malu. Viņš zināja, kas viņu tur sagaida, redzēja to skaidri un vēsām, drebošām rokām spieda kaistošos plakstus, it kā gribētu acu ābolus iegrūst dobumos. Bet viss bija velti. Smadzenes aprija savu barību, fantāzija, raustīdamās sāpēs un briesmās kā dzīva būtne, griezās dejā līdzīgi marionetei un ņirdza zobus aiz mainīgām maskām. Tad piepeši laiks viņam apstājās. Jā, šī aklā, lēni elpojošā būtne vairs nekustējās, un briesmīgās domas — jo laiks bija miris — līksmi aizsteidzās uz priekšu, izvilka no kapa kādu ērmotu nākotni un rādīja Dorianam. Viņš paskatījās uz to plaši atvērtām acīm, un šausmas pārvērta viņu akmenī.

Beidzot durvis atvērās un ienāca sulainis. Dorians pagriezās un paskatījās viņā stingu skatienu.

—   Misters Kempbels, ser, — viņš pieteica.

Atvieglojuma nopūta izlauzās no Doriana izkaltušajām lūpām,

un sārtme atgriezās vaigos.

Tūlīt lūdziet viņu iekšā, Frens. — Viņš juta atkal līdzsvaru. Baiļu uzplūds bija pāri.

Sulainis palocījās un aizgāja. Pēc brīža istabā ienāca Alans Kempbels, nopietns un bāls; ogļumelnie mati un tumšās uzacis vēl vairāk izcēla bālumu.

—   Alan! Pateicos, ka atnācāt. Jūs esat ļoti mīļš!

—   Es biju nolēmis nekad vairs jūsu mājā nespert kāju. Bet jūs rakstāt, ka runa ir par dzīvību un nāvi.

Viņa balss skanēja vēsi un naidīgi. Viņš runāja lēni, vārdus apsvērdams. Ciešajā, pētošajā skatienā dega nicinājums. Rokas bija sabāztas karakula mēteļa kabatās, un, likās, viņš neievēroja Doriana sveicienu.

Jā, par dzīvību un nāvi. Un ne tikai viena cilvēka nāvi. Sēdieties, Alan.

Kempbels noslīga uz krēsla pie galda. Dorians apsēdās iepretī. Viņu acis sastapās. Doriana skatiens izteica bezgalīgu žēlumu. Viņš apzinājās, ka tuvojas kaut kas briesmīgs.

Pēc mocoša klusuma mirkļiem viņš noliecās pār galdu un, vērodams katra sava vārda iespaidu, mierīgi teica:

—   Alan, šīs mājas augšistabā aiz slēgtām durvīm, ko neviens bez manis nevar atvērt, pie galda sēž miris cilvēks. Viņš ir miris jau kopš desmit stundām. Neuztraucieties un neskatieties uz mani tā. Kas ir šis cilvēks, kāpēc un kā viņš nomira — jums nav svarigi. Jums būtu jāizdara sekojošais…

—   Ne vārda vairs, Grej! Es nekā negribu zināt. Man vienalga, melus vai taisnību jūs tikko runājāt. Es negribu jaukties jūsu dzīvē. Glabājiet pats savus nekrietnos noslēpumus! Tie mani vairs neinteresē.

—   Alan, tie tomēr jūs interesēs. Vismaz šoreiz. Man jūs ļoti žēl, Alan. Bet pats es sev nespēju palīdzēt. Jūs esat vienīgais cilvēks, kas varat mani glābt. Es biju spiests šo noslēpumu jums atklāt. Man nebija citas izejas. Alan, jūs esat zinātnieks. Jūs pārzināt ķīmiju un tamlīdzīgas lietas. Jūs esat veicis dažādus eksperimentus. Jums jāiznīcina cilvēks, kas sēž tur augšā, jāiznīcina tā, ka no viņa nekas nepaliek pāri. Neviens šo cilvēku nav redzējis ienākam manā mājā. Patiesību sakot, patlaban visi domā, ka viņš ir Parīzē. Viņa nozušanu neievēros daudzus mēnešus. Bet, kad par viņu atcerēsies, tad te no viņa vairs nedrīkst būt ne osmes. Jums, Alan, viņš un viss, kas viņam mugurā, jāpārvērš pelnos, kurus es izsēšu pa visiem vējiem.

—   Jūs esat prātu zaudējis, Dorian!

—   A! Es gaidīju, līdz jūs mani nosauksiet par Dorianu!

—   Es saku — jūs esat prātu zaudējis. Ir neprāts domāt, ka es kaut pirkstu paceltu jūsu glābšanai, ir neprāts uzticēt man šo baismīgo atzīšanos. Lai būtu kas būdams, tas neattiecas uz mani. Vai tiešām jus domājat, ka es riskēšu ar savu reputāciju jūsu labā? Kāda man daļa gar jūsu velnišķiem darbiem?

—   Tā bija pašnāvība, Alan.

—   Ļoti jauki. Bet kas viņu noveda līdz pašnāvībai? Bez šaubām, jūs.

—   Jūs vēl joprojām atsakāties man izlīdzēt?

—   Protams, atsakos. Es pat pirkstu nepakustināšu. Man gluži vienalga, lai kāds negods kristu uz jums. Jūs to esat pelnijis. Es tieši gribētu, lai jūs atmasko, lai visu priekšā jūs apkrauj ar kaunu un negodu. Kā jūs uzdrīkstaties lūgt mani piedalīties šai briesmīgajā lietā? Es domāju, ka jūs labāk pazīstat cilvēkus. Nezinu, ko jums mācījis jūsu draugs Henrijs Votons, bet psiholoģiju gan viņš nav jums mācījis. Nekas mani nepiespiedīs kaut soli spert, lai jūs glābtu. Jūs neesat izraudzījis īsto adresi. Griezieties pie kāda no saviem draugiem. Pie manis ne!

—   Alan, tā bija slepkavība. Es viņu nonāvēju. Jūs nezināt, cik daudz viņš man lika ciest. Lai kāda ir mana dzīve, viņš tomēr vairāk vainīgs pie mana pagrimuma nekā Henrijs. Varbūt viņš nesakropļoja manu dzīvi ar nodomu, bet iznākums ir viens un tas pats.

—   Slepkavība! Mans dievs! Dorian, vai tiešām arī tiktāl jūs jau esat nonācis? Es jūs nenodošu. Tas nav mans pienākums. Bet arestēts jūs tiksiet bez visa tā: neviens nekad neizdara noziegumu bez kādas nejaušas, muļķīgas nepiesardzības. Es negribu šai lietā iejaukties.

—   Jums tas jādara. Pagaidiet pagaidiet vēl mirkli! Uzklausiet mani! Tikai uzklausiet mani, Alan. Viss, ko es no jums lūdzu, — izdariet mazu zinātnisku mēģinājumu. Jūs bieži ierodaties slimnīcās un līķu kambaros, un briesmu darbi, ko jūs tur pastrādājat, jūs nebūt neuztrauc. Ja jūs šo cilvēku ieraudzītu kaut kur smirdošās preparējamās telpās uz metāla galda ar silītēm asiņu notecēšanai, jūs uz viņu skatītos kā uz piemērotu objektu. Ne mats jums nenodrebētu. Ne prātā neienāktu, ka darāt kaut ko sliktu. Gluži otrādi, jūs iedomātos, ka strādājat cilvēces labā, vairodams pasaules zināšanu daudzumu, apmierinādams savu intelektuālo ziņkārību vai kaut ko tamlīdzīgi. Es jūs lūdzu izdarīt tikai to, ko jau tūkstošiem reižu esat darījis. Un, protams, iznicināt līķi ir daudz vieglāk nekā tas, ko esat radis darīt. Lieciet vērā — šis līķis ir vienīgais pierādījums pret mani. Ja to atradīs, es būšu pazudis, un to, protams, neatradīs, ja jūs man izpalīdzēsiet.

—   Man nav ne mazākās vēlēšanās jums izpalīdzēt. Jūs to aizmirstat. Es esmu pilnīgi vienaldzīgs pret visu to. Man gar to nav nekādas daļas.

—   Alan, es lūdzu! Iedomājieties manu stāvokli. īsi pirms jūsu atnākšanas es tikko nezaudēju samaņu no šausmām. Varbūt kādreiz jums pašam būs jāpiedzīvo līdzīgas briesmas. Bet nē… Nedomājiet par to! Apceriet to no tīri zinātniska viedokļa. Jūs taču neiztaujājat, no kurienes piegādā līķus, ar kuriem jūs izdarāt mēģinājumus. Nevaicājiet arī šoreiz! Jau esmu jums sacījis pārāk daudz. Es lūdzu jūs — dariet to! Mēs reiz bijām draugi, Alan.

—   Nepieminiet tās dienas, Dorian! Tās ir mirušas.

—   Mirušie bieži vēl staigā ap mums. Cilvēks tur augšā arī neiet prom. Viņš sēž pie galda nolaistu galvu un izstieptām rokām. Alan! Alan! Ja jūs neizlldzēsiet man, es esmu pazudis! Mani taču pakārs, Alan! Vai jūs to nesaprotat? Mani pakārs par to, ko esmu izdarījis!

—   Nevilksim sarunas garumā. Es kategoriski atsakos iejaukties šajā lietā. Ir neprātīgi to lūgt.

—   Jūs atsakāties?

—   Jā.

—   Es lūdzu, Alan!

—   Velti.

Pirmītējais žēlums atkal paradījās Doriana acīs. Pec tam viņš izstiepa roku, paņēma papīra lapu un kaut ko uz tās uzrakstīja. Divreiz uzrakstīto pārlasījis un rūpīgi salocījis lapu, viņš pārmeta to pāri galdam, tad piecēlās un piegāja pie loga.

Kempbels brīnīdamies paskatījās viņā un, paņēmis papīra lapu, atlocīja to. Lasot uzrakstīto, viņa seja kļuva nāves bāla, un viņš nespēcīgi atzvila krēslā. Viņu pārņēma slimīga un šausma sajūta, it kā sirds būtu iemesta tukšumā un stātos pukstēt.

Pēc neilgas, bet mocošas klusēšanas Dorians pagriezās un, piegājis pie Alana, uzlika roku viņam uz pleca.

—   Man jūs loti žēl, Alan, — viņš čukstēja, — bet jūs neatstājāt man nekādu izvēli. Es vēstuli jau esmu uzrakstījis. Te tā ir. Vai redzat adresi? Ja jūs neizlidzēsiet man, es būšu spiests to nosūtīt. Jūs zināt, kāds būs iznākums. Bet jūs izlīdzēsiet. Tagad jūs vairs nevarat atteikt. Es pūlējos jūs saudzēt. Jums tas jāatzīst. Jūs bijāt nepielūdzams, ass un rupjš. Jūs izturējāties pret mani tā, kā to nebija darījis vel neviens cilvēks, vismaz — neviens no dzīvajiem. Es pacietu visu to. Tagad mana kārta diklēt noteikumus.

Kempbels paslēpa seju rokās, un trīsas pārskrēja pār viņa augumu.

Jā, tagad mana kārta diktēt noteikumus, Alan. Jūs tos zināt. Viss ir gluži vienkārši. Ak, neuztrauciet mani līdz nemaņai! Tas ir jāizdara. Izšķirieties un dariet, ko es lūdzu!

No Alana lūpām izlauzās vaids, un viņš sāka drebēt. Pulksteņa tikšķēšana uz kamīna, šķiet, sadalīja laiku atsevišķos agonijas momentos, un ikviens no tiem bija pārāk mocošs, lai to paciestu. Viņam likās, it ka dzelzs stīpa lēni savilktos ap viņa galvu un negods, kas draudēja, jau tagad būtu viņu skāris. Roka spieda plecu, it kā tā būtu no svina.

—   Nu, Alan, izšķirieties ātrāk!

Es to nevaru, — viņš sacīja atri, it ka vārdi varētu grozīt lietas būtību.

—   Jums jāvar. Jums nav citas izejas. Nevilcinieties!

Alans vēl brīdi šaubījās.

—   Vai tur augšā ir kamīns?

—   Jā, tur ir gāzes kamīns ar azbestu.

—   Man jāaizbrauc uz māju un jāatved kaut kas no laboratorijas.

—   Nē, jūs nedrīkstat iziet no šejienes, Alan! Uzrakstiet, kas jums vajadzīgs! Mans sulainis paņems važoni un atvedīs jums visu nepieciešamo.

Kempbels uzrakstīja dažas rindiņas, ielika zīmīti aploksnē un adresēja savam asistentam. Dorians to paņēma un uzmanīgi izlasīja. Tad viņš piezvanīja un, nodevis vēstuli sulainim, pavēlēja cik iespējams ātri atgriezties un atvest lietas.

Kad durvis aizvērās, Kempbels nodrebēja un, piecēlies no krēsla, piegāja pie kamīna. Viņš trīcēja kā drudzī. Gandrīz divdesmit minūtes viņi neizrunāja ne vārda. Muša skaļi sīca istabā, un pulksteņa tikšķi atgādināja āmura sitienus.

Kad pulkstenis nosita vienu, Kempbels atskatijās un redzēja, ka Doriana acis bija asaras. Sai skumīgajā, šķīstajā un smalkajā sejā bija kaut kas tāds, kas acīmredzot satrauca Alanu līdz niknumam.

—   Jūs esat neģēlis, īsts neģēlis! — viņš sauca.

Klusu, Alan, jūs izglābāt manu dzīvību! — Dorians atbildēja.

—   Jūsu dzīvību? Mans dievs! Kas tā par dzīvību! Jūs gājāt no netikuma uz netikumu un tagad esat nonācis līdz pēdējai robežai — līdz noziedzībai. Darīdams to, ko es daru, to, ko jūs man uzspiežat, — es nedomāju par jūsu dzīvību.

—   Ak, Alan! — Dorians nopūtās. — Es vēlētos, kaut jums būtu pret mani kaut tūkstošā daļa tās līdzjūtības, kādu es jūtu pret jums. — To sacījis, viņš novērsās un sāka skatīties dārzā. Kempbels neatbildēja.

Pēc minūtēm desmit pie durvīm klauvēja un ienāca sulainis ar sarkankoka lādīti, kurā atradās ķīmiski preparāti un liela tērauda un platina drāšu spole; tur bija ari divi neparastas formas dzelzs klamburi.

—   Kur nolikt šīs lietas? — viņš vaicāja Kempbelam.

—   Nolieciet šeit, — Dorians atbildēja. — Bet man ir vēl otrs uzdevums, Frens. Kā sauc to cilvēku Ričmondā, kas piegādā Selbi orhidejas?

—   Hārdens, ser.

—   Jā, Hārdens… Dodieties tūliņ uz Ričmondu, satieciet Hārdenu un pasakiet, lai viņš atvēl mums divreiz vairāk orhideju, nekā pasūtīts, un iespējami mazāk balto. Varbūt varētu pavisam

iztikt bez baltām. Diena ir brīnišķa, Frens, un Ričmonda ir skaista vieta, citādi es jūs nemaz neapgrūtinātu.

—       Tas nav nekāds apgrūtinājums, ser. Cikos man jābūt atpakaļ?

Dorians paskatījās uz Kempbelu.

Cik ilgi vilksies jūsu mēģinājums, Alan? — viņš vaicāja mierīgā, vienaldzīgā balsī.

Acīmredzot trešā cilvēka klātienē viņš jutās mundrāk.

Kempbels saviebās un saknieba lūpas.

—   Stundas piecas, — viņš atbildēja.

—        Jūs varat atgriezties ap pusastoņiem, Frens. Jeb nē — sakārtojiet man uzvalku; tad jūs varat būt brīvs līdz vakaram. Pusdienas es neēdīšu mājās, tātad jūs nebūsiet man vajadzīgs.

—   Pateic.os, ser, — sacīja sulainis un atstāja istabu.

—       Tagad, Alan, vairs nevar kavēties ne mirkli. Cik smaga šī lāde! Es uznesīšu to augšā. Bet jūs ņemiet pārējās lietas! Dorians runāja ātri, pavēloši. Kempbels neapzinīgi padevās. Viņi kopā izgāja no istabas.

Kad viņi bija uzkāpuši, Dorians izņēma atslēgu un atslēdza durvis. Pēc tam viņš apstājās, viņa acīs pavīdēja mulsums. Viņš nodrebēja.

—   Šķiet, man nav spēka tur ieiet, Alan, — viņš nočukstēja.

—       Kā jums tīk. Man jūs neesat vajadzīgs, — vēsi noteica Kempbels.

Dorians attaisīja durvis pusvirus; viņš ieraudzīja saviebto seju uz audekla saules apspīdējumā. Uz grīdas bija nomests saplēstais priekškars. Dorians atcerējās, ka pagājušo nakti pirmo reizi mūžā piemirsis aizsegt ģīmetni. Viņš jau gribēja mesties uz to, bet drebēdams savaldījās.

Kas tā par sarkanu, mitru un kvēlošu rasu uz ģīmetnes vienas rokas, it kā audekls būtu pārklājies asins sviedriem? Cik šausma bija ģīmetne, vēl šausmāka nekā pār galdu sakumpušais līķis, kas mēms un bez kustēšanās tur sēdējis jau kopš nakls, kā varēja redzēt no kroplās ēnas uz traipotā paklāja!

Dorians dziļi nopūtās, atvēra durvis mazliet plašāk un pus aizvērtām acīm, galvu aizgriezis, ātri iegāja istabā, nevēlēdamies redzēt mirušo. Noliecies viņš paķēra purpurzeltaino priekškaru un uzmeta ģīmetnei.

Viņš palika stāvam, bīdamies pagriezties, un pievērsa skatienu priekškara sarežģītajiem izšuvumiem. Viņš dzirdēja, ka Kempbels ienes smago lādi, dzelzs gabalus un pārējās nepieciešamās lietas. Viņam iešāvās prātā: vai Alans ar Bazilu ir kādreiz tikušies un iepazinušies? Ja ir — ko viņi viens par otru domāja?

—   Atstājiet tagad mani vienu! — aiz muguras atskanēja barga balss.

Dorians apcirtās un ātri izgāja no istabas; viņš ievēroja tikai, ka mirušais bija atgāzts uz krēsla un sēdēja taisni, bet Kempbels skatījās spīdoši dzeltenajā sejā. Kāpdams lejā, Dorians dzirdēja durvis noskrapstam atslēgu.

Pulkstenis jau bija gandrīz astoņi, kad Kempbels atgriezās kabinetā. Viņš bija bāls, bet mierīgs.

—   Es izdarīju to, ko jūs lūdzāt, — viņš noteica. — Bet tagad — ardievu! Mēs nekad vairs neredzēsimies.

—   Jūs izglābāt mani no nāves, Alan. Es nekad to neaizmirsīšu, — Dorians vienkārši sacīja.

Tūdaļ pēc Kempbela aiziešanas viņš devās augšā. Istabā bija stipra slāpekļskābes dvinga. Bet tas, kas sēdēja pie galda, bija izgaisis.

## 15. NODAĻA

Izsmalcināti ģērbies, Parmas vijolīšu pušķi pie krūtīm Dorians tajā pašā vakarā pusdeviņos ieradās lēdijas Narboro viesistabā, un sulaiņi, dziji palocīdamies, viņu sagaidīja.

Deniņos viņam neciešami dunēja, viņš jutās ārkārtīgi satraukts, bet namamātes roku noskūpstīja ar parasto nepiespiesto grāciju. Varbūt cilvēks nekad nešķiet tik brīvs kā tieši tad, kad viņam jāspēlē kāda loma. Protams, neviens, Dorianu uzlūkojot, neteiktu, ka pagājušajā naktī viņš pārdzīvojis traģēdiju, tikpat briesmīgu, kādas ir visas mūsu gadsimta traģēdijas. Sie smalkie, it kā izdrāztie pirksti nekad nevarēja noziedzīgi rīkoties ar naža asmeni, tāpat kā šīs smaidošās lūpas nespēja sacelties pret dievu un tikumu. Dorians pats nevarēja vien nobrīnīties par savu izturēto uzvedību un uz acumirkli izjuta šādas divējādas dzīves aso prieku.

Sabiedrība nebija liela, to uz ātru roku bija salūgusi lēdija Narboro, šī gudrā sieviete, kurai vēl piemita tiešām ievērības cienīga neglītuma atliekas, kā par viņu mēdza teikt lords Henrijs.

Viņa bija kāda mūsu visgarlaicīgākā sūtņa priekšzīmīga sieva; apbedījusi vīru ar visām viņa stāvoklim pienācīgām svinībām marmora mauzolejā, kas bija celts pēc viņa personīgā zīmējuma, un izdevusi meitas pie bagātiem, bet padzīvojušiem vīriem, lēdija pilnīgi atdevās franču literatūrai, franču virtuvei un franču asprātībām, kad vien viņa varēja to visu sadabūt.

Dorians bija viens no viņas sevišķiem mīluļiem, un viņa ne vienu reizi vien nopriecājās, ka nav sastapusi to savā jaunībā.

— Es zinu, mans mīļais, ka es neprātīgi jūs iemīlētu, — viņa sacīja. — Un jūsu dēļ, kā mēdz teikt, galīgi galvu zaudētu. Laime, ka toreiz par jums neviens nekā nezināja, citādi man nebūtu kur uzlikt cepuri, un, tā kā mūsu galvas ir domātas tikai cepurēm, tad es ne ar vienu netiku flirtējusi. Tomēr visvairāk tur vainīgs pats Narboro. Viņš bija briesmīgi tuvredzīgs, bet mānīt vīru, kas nekā neredz, taču nav nekāda prieka.

Šovakar viņas viesi nebija nekādi ievērojamie. Lieta bija tāda, viņa izskaidroja Dorianam, slēpjoties aiz diezgan nodiluša vēdekļa, ka viena no viņas izprecētajām meitām gluži negaidot ieradusies ciemos un — kas tas sliktākais — atvedusi līdzi arī vīru.

Man liekas, tas nav diez cik mīļi no viņas, — čukstēja lēdija Narboro. — Tiesa, es pati ik vasaru braucu pie viņiem pēc atgriešanās no Hamburgas — tādai padzīvojušai sievietei kā es reižu reizēm taču nepieciešams svaigs gaiss, un, jāatzīstas, es viņus mazliet sapurinu. Jūs nevarat iedomāties, kādu dzīvi viņi tur dzīvo! īstu laucinieku dzīvi. Viņi agri ceļas, jo ir daudz darba, un agri iet gulēt, jo nav par ko domāt. Kopš karalienes Elizabetes laikiem visā apkaimē nav vairs noticis neviens skandāls, tādēļ pēc pusdienām viņi visi aizmieg. Pie galda nevienu no viņiem es nesēdināšu jums blakus. Jūs sēdēsiet pie manis.

Dorians izteica smalku komplimentu un pavērās apkārt. Jā, bez šaubām, tā bija garlaicīga kompānija. Divus viņš neatcerējās redzējis, bet pārējie bija — Ernests Harodens, vidēja vecuma un, protams, arī vidēja prāta cilvēks, parastais Londonas klubu apmeklētājs, kuram nebija neviena naidnieka, bet kuru arī draugi no visas sirds neieredzēja; lēdija Rokstona — pārāk greznā tērpā, gadus četrdesmit septiņus veca, līku degunu, kura vienmēr pūlējās sevi sakompromitēt, bet bija tik neinteresanta, ka viņas negodam nevarēja noticēt, kaut gan tas viņu augstākā mērā sāpināja; misis Erlina — skaļa bezpersonlba sarkaniem venēciešu matiem un raustigu valodiņu; lēdija Alise Čempena — namamātes meita, bezgaumīgi ģērbusies, viena no tām britu sievietēm, kuru, reizi redzējis, nekad vairs neatcerēsies, un viņas vīrs — sārtvaidzis ar sirmu vaigubārdu, kurš, līdzīgi daudziem viņa aprindu cilvēkiem, domāja, ka pārmērīga jautrība var atsvērt pilnīgu smadzeņu trūkumu.

Dorians jau sāka nožēlot savu ierašanos, kad lēdija Narboro, paskatījusies uz lielo, apzeltīto pulksteni, kas līkumu līkumos slējās uz kamīna dzegas, kura bija apklāta ar mēļu drānu, piepeši iesaucās:

—   Tas nav piedodams, ka Henrijs Votons tā kavējas! Es viņam ziņoju šorīt no rīta, un viņš man apsolīja, ka nebūs uz viņu velti jāgaida.

Henrija gaidīšana Dorianu Greju mazliet nomierināja, un, kad durvis atvērās un viņš izdzirda drauga gauso, muzikālo balsi, kas atvainošanos darīja tik tīkamu, Dorians vairs nejuta garlaicību.

Taču pusdienās Dorians nevarēja nekā ieēst. Šķīvi pēc šķīvja aiznesa neaizskartu. Lēdija Narboro pārmeta, ka viņš apvainojot nabaga Ādolfu, kas speciāli viņam izgudrojis menu, bet lords Henrijs reižu reizēm paskatījās viņā, brinīdamies par viņa klusēšanu un izklaidību. Brīžiem sulainis piepildīja viņa glāzi ar šampanieti. Dorians kāri dzēra, bet likās — viņa slāpes tikai vairojās.

Kad pasniedza chaud froid — medījuma galertu, lords Henrijs beidzot vaicāja:

—   Dorian, kas jums šodien noticis? Ar jums kaut kas nav kārtībā.

—   Viņš, jādomā, ir iemīlējies! — izsaucās lēdija Narboro. — Un baidās atzīties, lai es nekļūtu greizsirdīga. Viņš dara pareizi: es, protams, būtu traki greizsirdīga.

—   Dārgā lēdija Narboro, — smaidot atbildēja Dorians, — jau vesela nedēļa pagājusi, kopš nevienā neesmu iemīlējies; jau no tās reizes, kad aizbrauca m-me de Ferrol.

—       Kā gan jūs, vīrieši, varat viņā iemīlēties! — izsaucās vecīgā dāma. — To es nevaru saprast.

—       Tikai tāpēc, ka viņa atgādina jūs, kad bijāt vēl meitene, lēdij Narboro, — sacīja lords Henrijs. — Viņa ir vienīgā saite starp mums un jūsu īsajiem svārciņiem.

—       Viņa neatceras manus īsos svārciņus, lord Henrij. Bet es joti labi atceros viņu Vīnē pirms trīsdesmit gadiem, man pat prātā viņas toreizējais dekoltē.

—       Viņai arī vēl tagad patīk dekoltē, — atbildēja lords Henrijs, ar saviem garajiem pirkstiem paņemdams olīvi. — Un, kad ir eleganti apģērbta, viņa atgādina slikta franču romāna krāšņu izdevumu. Viņa tiešām ir apburoša un pilna nejaušību. Viņai ir apbrīnojama tieksme pēc ģimenes dzīves. Kad nomira viņas trešais vīrs, viņas mati no bēdām kļuva zeltaini.

—   Henrij, kā tas iespējams! — izsaucās Dorians.

—       Tas ir pats romantiskākais izskaidrojums, — iesmējās namamāte. — Bet… viņas trešais vīrs, lord Henrij! Vai jūs gribat sacīt, ka Ferols ir ceturtais?

—   Protams, lēdij Narboro.

—   Nevienam jūsu vārdam es neticu!

—       Pavaicājiet misteram Grejam! Viņš ir viens no viņas tuvākajiem draugiem.

—   Vai tiesa, mister Grej?

—       Vismaz viņa pati tā apgalvo, lēdij Narboro, — Dorians sacīja. — Es ievaicājos, vai viņa nebalzamē savu viru sirdis kā Navaras Margarita un vai nenēsā tās ievērtas jostā. Viņa atbildēja, ka ne, jo nevienam viņas vīram neesot bijusi sirds.

—       Četri vīri! Jāatzīstas, tā ir centība, liela centība — trop de zиle.

—       Trop d'audace — liela pārdrošība, es viņai teicu, — atbildēja Dorians.

—       Ak, viņai netrūkst pārdrošības, mans mījais! Bet kas īsti ir šis Ferols? Es viņu nepazīstu.

—       Daiju sievu vīri aizvien pieder pie noziedznieku kategorijas, — paskaidroja lords Henrijs, malkodams vīnu.

Lēdija Narboro iesita viņam ar vēdekli.

Lord Henrij, es nebrīnos, ka pasaule jūs dēvē par samaitātu.

—   Kāda pasaule? — ievaicājās lords Henrijs, paceldams uzacis. — Varbūt viņpasaule? Ar šo pasauli es esmu labās attiecībās.

—   Visi, kurus es pazīstu, saka — jūs esot ārkārtīgi samaitāts! — izsaucās vecīgā dāma, galvu kratīdama.

Lords Henrijs kļuva nopietns un bridi klusēja.

—Tīri brīnums, — viņš beidzot noteica, — ka mūsu laikos ļaudis sākuši runāt patiesību cilvēkam aiz muguras.

—   Tiešām, viņš vairs nav labojams! — izsaucās Dorians, saliekdamies uz priekšu savā krēslā.

—   To es ticu, — smiedamās noteica namamāte. — Bet, ja jūs visi tā dievināt m-me de Ferrol, es arī vēl apprecēšos, lai nepaliktu modei iepakaļ.

—   Jūs nekad vairs neapprecēsieties, lēdij Narboro! — iejaucās lords Henrijs. — Jūs bijāt pārāk laimiga. Ja sieviete apprecas otrreiz, tas nozīmē, ka viņa nav mīlējusi savu pirmo vīru. Ja vīrietis apprecas otrreiz, tad tikai tāpēc, ka viņš dievinājis savu pirmo sievu. Sievietes grib izmēģināt laimi, vīrieši ar to riskē.

—   Narboro nebūt nebija pati pilnība! — skaļi teica vecīgā dāma.

—   Ja viņš būtu bijis pati pilnība, jūs viņu nebūtu mīlējusi, — sekoja atbilde. — Sievietes mūs mīl mūsu vājību dēļ. Ja mums to ir daudz, tad sievietes mums piedod visu, pat mūsu prātu. Es baidos, ka pēc tādiem vārdiem jūs mani nekad vairs neuzaicināsiet uz pusdienām. Bet es runāju patiesību.

—   Protams, tā ir patiesība, lord Henrij. Ja mēs, sievietes, nemīlētu jūs jūsu vājību dēļ, kas gan ar jums visiem notiktu? Neviens no jums neapprecētos, visi jūs paliktu nelaimīgos vecpuišos. Taisnība, diez kādas lielas pārmaiņas ar jums nenotiktu. Jo tagad visi precējušies dzīvo kā vecpuiši un visi vecpuiši — kā precējušies.

—   Tas ir gadsimta gals, — noteica lords Henrijs.

—   Tas ir visas pasaules gals, — atbildē/a namamāte.

—   Es labprāt vēlētos, lai nāktu pasaules gals, — Dorians nopūzdamies noteica. — Dzīve ir viena vienīga vilšanās.

—   Ak, mans draugs! — izsaucās lēdija Narboro, cimdus uzvelkot. — Nestāstiet, ka jūs dzīvi jau esat izsmēlis. Kad vīrietis tā runā, tas nozīmē, ka dzīve ir izsmēlusi viņu. Lords Henrijs ir ļoti nejauks cilvēks, un man pašai brīžiem gribas tādai būt, bet jūs esat radīts, lai būtu jauks, — jums tik jauks izskats. Man jāatrod jums laba sieva. Lord Henrij, vai jums neliekas, ka misteram Grejam jāprecas?

—   Es viņam to vienmēr saku, lēdij Narboro, — palocīdamies sacīja lords Henrijs.

—   Nu, tad mēs pameklēsim viņam piemērotu partiju. Es šodien pat rūpīgi pārskatīšu visu Debretu un sastādīšu līgavu sarakstu.

—   Ar piezīmēm par viņu vecumu, lēdij Narboro? — ievaicājās Dorians.

—   Protams, ar vecumu, tikai mazliet rediģētu. Bet nav ko steigties. Es vēlos, lai tā būtu — kā saka Morning Post — līdzīga savienība un lai jūs arī būtu laimīgs.

—   Tās ir muļķības, ko cilvēki runā par laimīgām laulībām! — izsaucās lords Henrijs. — Vīrietis var būt laimīgs ar kuru katru sievieti, kamēr tas viņu nemīl.

—   Ak, kāds jūs esat ciniķis! — izsaucās vecā lēdija un pameta ar galvu lēdijai Rokstonai. — Drīz jums atkal jānāk pie manis uz pusdienām. Tiešām, es kļūstu veselāka no jums nekā no sera Endrjū parakstītām zālēm. Bet jūs man pasakiet, ko jūs vēlētos šeit sastapt. Es gribētu, lai te būtu vispatīkamākā sabiedrība.

—   Man patīk vīrieši ar nākotni un sievietes ar pagātni, — atbildēja lords Henrijs. — Bet tādā gadījumā varbūt jūs būtu spiesta aprobežoties tikai ar dāmu sabiedrību?

—   Laikam gan, — viņa smiedamās sacīja un piecēlās. — Tūkstoškārt atvainojos, dārgā lēdij Rokstona, — es neievēroju, ka jūs vēl neesat beigusi smēķēt papirosu.

—       Nekas, lēdij Narboro. Es smēķēju loti daudz. Turpmāk būšu mērenāka.

—       Lūdzu, nedariet to, lēdij Rokstona, — sacīja lords Henrijs. — Mērenība — garlaicīgs pusdienu galds, pārmērība — tās ir dzīres.

Lēdija Rokstona ar izbrīnu paskatījās viņā.

—       Kādu dienu jums katrā ziņā jāatnāk pie manis un jāpaskaidro tas tuvāk, lord Henrij. Si teorija skan ļoti valdzinoši, — viņa nobēra, izpeldot no istabas.

—       Es ceru, ka jūs nenodosieties pārāk ilgi tenkām un politikai, — lēdija Narboro vēl sauca no sliekšņa. — Citādi mēs, dāmas, paspēsim vēl augšā saķildoties.

Vīrieši iesmējās, un misters Cempens svinīgi piecēlās un pārgāja uz galda otru galu. Ari Dorians pārmainīja vietu un apsēdās pie lorda Henrija.

Misters Cempens sāka skaļi pārspriest stāvokli parlamentā. Viņš izsmēja savus pretiniekus. «Doktrināra» vārds, no kura tā bīstas visi angļi, reižu reizēm skanēja viņa izsaucienos. Aliteratlvais piedēklis no vienas vietas rotāja viņa daiļrunu. Viņš pacēla angļu karogu domu kalngalos. Iedzimtā nācijas muļķība, ko viņš labsirdīgi dēvēja par «angļu veselo prātu», tika nostādīta par sabiedrības drošāko pamatu.

Smīns pavīdēja lorda Henrija lūpās; viņš apgriezās un paskatījās uz Dorianu Greju.

—       Vai nejūtaties labāk, mans mīļais? — viņš vaicāja. — Pie pusdienu galda jūs nebijāt īsti omā.

—   Es jūtos pilnigi vesels, Henrij. Nogurums. Vairāk nekas.

—       Vakar jūs bijāt apburošs. Mazā hercogiene pavisam zaudējusi galvu. Viņa man teica, ka taisoties uz Selbi.

—  Viņa solījās atbraukt ap divdesmito.

—   Un Monmuts?

—   Ari, protams.

Man viņš pagalam apnicis, gandrīz tikpat, cik viņai. Viņa ir gudra, pat ļoti gudra kā sieviete. Viņā trūkst tā burvīgā vājuma, ko esam raduši redzēt šim dzimumam. Jo māla kājas taču ļoti izdevīgi izceļ statujas zelta rumpi. Viņai ļoti skaistas kājas, tikai ne no māla, bet no balta porcelāna. Tās jau ir gājušas caur uguni, bet, ko uguns neiznīcina, to tā norūda. Sī sieviete daudz ko pieredzējusi.

—   Vai viņa sen jau precējusies?

—   Pēc viņas vārdiem, veselu mūžību. Pēc ziņām, kas gūtas no angļu titulētās sabiedrības gadagrāmatas, būs gadu desmit, bet desmit gadu ar Monmutu varēja droši vien likties kā mūžība. Kas vēl tur ieradīsies?

—   O, Villubijs, lords Regbijs ar kundzi, mūsu namamāte, Džefrijs Klustons — parastā kompānija. Es uzaicināju vēl lordu Grotrianu.

—   Viņš man patīk, — sacīja lords Henrijs. — Daudzi viņu nemīl, bet man viņš šķiet apburošs. Savas brīžiem pārmērīgās rūpes par tualeti viņš vienmēr atsver ar erudīcijas daudzumu. Tas ir īsts mūslaiku cilvēks.

—   Nezinu, vai viņš varēs ierasties, Henrij. Viss var būt, ka viņam būs jābrauc ar tēvu uz Montekarlo.

—   Cik apgrūtinoši šie radinieki! Parūpējieties, lai viņš atbrauc. Jā, man ienāca prātā — vakar jūs pārāk ātri aizskrējāt, pulkstenis vēl nebija vienpadsmit. Ko jūs pēc tam darījāt? Vai gājāt tieši uz māju?

Dorians aši paskatījās viņā un sarauca uzacis.

—   Nē, Henrij, — viņš beidzot noteica. — Mājās es pārnācu tikai ap trijiem.

—   Vai jūs bijāt klubā?

—   Jā, — viņš atbildēja. Pēc tam piepeši iekoda lūpā. — Nē, es tā negribēju teikt. Klubā es nebiju. Es vienkārši klejoju pa ielām… Piemirsies pat, ko darīju… Cik jūs esat ziņkārīgs, Henrij! Jūs vienmēr pūlaties uzzināt, ko cilvēks darījis, es turpretim pūlos aizmirst, ko esmu darījis. Es pārnācu mājās pustrijos, ja jūs to tik noteikti gribat zināt. Es biju aizmirsis atslēgu mājā, un sulainim vajadzēja mani ielaist. Ja jums nepieciešami vēl kādi pierādījumi, izvaicājiet sulaini.

Lords Henrijs paraustīja plecus.

—   Mans draugs, it kā tas man būtu svarīgi! Iesim augšā viesistabā. Pateicos, es nedzeršu heresu, mister Cempen. Ar jums ir kaut kas noticis, Dorian. Sakiet — kas par lietu? Jūs pat pazīt nevar.

—   Nepievērsiet tam uzmanību, Henrij. Man tiešām nelāga oma. Es aiziešu pie jums rīt vai parīt. Atvainojieties manā vietā lēdijai Narboro. Augšā es neiešu, bet braukšu uz māju. Man jābrauc mājās.

—   Labi, Dorian. Ceru jūs redzēt rīt uz tēju. Hercogiene ari būs.

—   Es lūkošu tikt, Henrij, — noteica Dorians, iziedams no istabas.

Ceļā uz mājām viņš juta, ka bailes, kuras viņš domāja izgaisinātas, no jauna sāk uzmākties. Lorda Henrija nejaušā izvaicāšana uz brīdi atņēma viņam varu pār saviem nerviem, bet viņš gribēja būt mierīgs. Bīstamie pierādījumi bija jāiznīcina. Dorians nodrebēja. Jau domas vien, ka viņam vajadzēs tiem pieskarties, likās neizturamas.

Bet citas izejas nebija. Viņš to skaidri apzinājās. Ieslēdzies kabinetā, viņš atvēra slepeno skapi, kur vakar vakarā bija noglabājis Bazila Holvarda mēteli un ceļasomu. Kamīns gaiši liesmoja. Dorians vēl piemeta malku. Degošo drēbju un gruzdošās ādas smaka bija neciešama. Kamēr tie galīgi sadega, pagāja trīsceturtdaļstundas. Beidzot Dorianam kļuva nelabi, galva sāka reibt, un, uzmetis dažas alžīriešu pastilas uz sakarsētās vara pannas, viņš nomazgāja seju un rokas spirdzinošā muskusa etiķi.

Piepeši viņš nodrebēja. Acis dīvaini iepletās, un viņš sāka nervozi kodit apakšlūpu.

Starp diviem logiem stāvēja liels florenciešu skapis no melnkoka ar debeszila lazurīta un ziloņkaula inkrustācijām. Dorians skatījās uz to kā uz kaut ko hipnotizējošu un briesmīgu, it kā tajā slēptos kaut kas tāds, ko viņš kaislīgi alktu un tajā pašā laikā nīstu. Viņa elpa paātrinājās. Viņu pārņēma neprātīga vēlēšanās. Viņš aizsmēķēja papirosu, bet tūdaļ nometa. Plaksti nolaidās, līdz garās skropstas jau skāra vaigus. Bet vēl aizvien viņš raudzijās uz skapi. Beidzot piecēlās no dīvāna, uz kura bija atlaidies, piegāja pie skapja, atslēdza to un aizskāra kādu slepenu atsperi. Lēni izbīdījās trīsstūraina atvilktne. Doriana pirksti neviļus izstiepās, nozuda atvilktnē un kaut ko izņēma. Tā bija maza, zeltaini melna ķīniešu kastīte ar zīmējumiem un zīļu auklām, kuru galos karājās metāldiegu izvīti pušķi. Dorians to atvēra. Tajā bija zaļa pasta, kas atgādināja spīdīgus vaskus un stipri, smacīgi smaržoja.

Dorians mirkli vilcinājās, smaids iesala viņa sejā. Viņš nodrebēja, lai gan istabā bija ļoti karsts, izslējās un paskatījās pulkstenī. Bija bez divdesmit divpadsmit. Viņš nolika kastīti atpakaļ un, aizslēdzis skapi, iegāja guļamistabā.

Kad miglotā gaisā nodunēja gari stiepti pusnakts stundas sitieni, Dorians Grejs — nabadzīgi ģērbies, ar šalli ap kaklu — klusi izzagās no mājas. Uz Bondstrītas viņš sameklēja važoni ar veiklu zirgu un minēja adresi.

Važonis papurināja galvu.

—   Tas priekš manis par tālu, — viņš noburkšķēja.

—   Se, te būs zelta gabals, — sacīja Dorians. — Došu vēl vienu, ja brauksiet veicīgi.

—   Labi, ser, — važonis atbildēja. — Pēc stundas būsim tur. — Un, tiklīdz braucējs iesēdās, viņš pagrieza apkārt zirgu un ātri aizbrauca uz upes pusi.

## 16 NODAĻA

Sāka mirdzināt dzestrs lietus, blāvi lukturu plankumi mitrajā miglā plīvoja kā rēgi. Plltnīcas pamazām taisīja ciet, un tikko jaušami vīriešu un sieviešu silueti mazās grupās drūzmējās ap durvīm. No dažām dzertuvēm vēl atskanēja griezīgi smiekli. Citās bija dzirdamas klaigas un piedzērušu lamāšanās. Atzvēlies ratos un uzmaucis cepuri gandrīz uz acīm, Dorians vienaldzīgi vēroja lielpilsētas izvirtību un reižu reizēm atkārtoja vārdus, kurus lords Henrijs viņam bija teicis pirmajā satikšanās dienā: «Tikai jūtas izdziedē dvēseli, un tikai dvēsele izdziedē jūtas.» Jā, šais vārdos ir viss noslēpums. Dorians jau bieži izmantoja šo līdzekli un tagad atkal gribēja to darīt. Bija slepenas iestādes, kur varēja nodoties opija smēķēšanai, briesmīgi dūksnāji, kur atmiņas par veciem grēkiem varēja dzēst ar jaunu apgrēcību neprātu.

Mēness kā miroņa galvaskauss karājās pie debesim. Lāgiem liels, ķēmigs, nejauks mākonis izstiepa pret mēnesi garu roku un to aizklāja. Gāzes lukturi kļuva aizvien retāki, bet ielas — tumšākas un šaurākas. Važonis jau reiz pazaudēja ceļu un kādu pusjūdzi dabūja braukt atpakaļ. Zirgs sāka miņāties pa peļķēm, no viņa kūpēja suta. Ekipāžas sānu lodziņus aizklāja pelēka migla.

«Dziedēt dvēseli ar jūtām un jūtas ar dvēseli!» Cik skaidri šie vārdi skanēja Doriana ausis! Bez šaubām, viņa dvēsele bija ievainota līdz nāvei. Bet vai viņu vairs izdziedēs jūtas? Viņš bija izlējis nevainīgas asinis. Vai bija vēl izpērkams šis ziegs?

Nē, tas nebija vairs iespējams; tomēr — ja nebija piedošanas, vēl varēja būt aizmiršanās; un viņš stingri nolēma aizmirst, izdzēst no atmiņas pašu faktu, iznicināt, kā iznicina iedzēlušu odzi… Un tiešām — kādas tiesības bija Bazilam runāt tā, kā viņš runāja? Kas viņu iecēlis par soģi citiem? Viņa vārdi bija briesmīgi, cietsirdīgi, nepanesami.

Dorianam šķita, ka važonis brauc aizvien lēnāk un lēnāk. Viņš atvēra lodziņu un pavēlēja braukt ātrāk. Slimīgas slāpes pēc opija sāka viņu neizturami mocīt. Rīkle dega, bet gleznās rokas krampjaini raustījās. Viņš nepacietīgi atvēzējās ar spieķi pret zirgu. Važonis iesmiedamies iesita zirgam. Dorians iesmējās savukārt, bet važonis apklusa.

Ceļš likās nebeidzams, un ielas vilkās kā milzīga zirnekļtīkla pavedieni. Vienmuļība kļuva neizturama, un, jo vairāk biezēja migla, jo vairāk Dorianu pārņēma agrākās bailes.

Beidzot viņi brauca gar kādu tukšu ķieģeļnīcu. Te migla likās retāka, un Dorians redzēja dīvainus cepļus, kas līdzinājās pudelēm ar vēdekļveida oranžliesmām galos. Ierējās suns; kaut kur tālumā iekliedzās aizskrejoša kaiva. Zirgs paklupa bedrē, tad metās sānis un sāka skriet auļos.

Drīz viņi nogriezās no zemes ceļa un atkal iebrauca slikti bruģētās ielās. Māju logi pa lielākai daļai bija tumši, bet retumis fantastiskas ēnas klejoja aiz lampu apgaismotiem priekškariem. Dorians ziņkārīgi vēroja tās. Ēnas kustējās kā milzu marionetes un žestikulēja kā dzīvas būtnes. Dorianu tas uztrauca. Viņā modās apslāpēts niknums.

Kad viņi nogriezās aiz stūra, kāda sieviete kaut ko uzkliedza viņiem no vaļā durvīm, bet divi vīri sāka dzīties pakaļ važonim un skrēja kādus simt jardus. Važonis iesita tiem ar pīcku.

Runā, ka kaislības ieslēdzot cilvēka domas ciešā gredzenā. Lai būtu kā būdams, tomēr frāze par dvēseles un jūtu savstarpējām attiecībām, kura visu laiku neatstāja Doriana lūpas, beidzot pilnīgi izteica viņa jutoņu un deva intelektuālu attaisnojumu tām kaislībām, kuras galu galā tāpat būtu nomākušas viņa gribu.

Viena un tā pati doma pildīja katru viņa smadzeņu šūniņu, un mežonīgas dzīves slāpes spēcināja asiņu ritoņu. Kroplība, ko viņš senāk nīda, jo tā izcēla lietu reālo pusi, tagad šā paša iemesla dēļ likās tuva un dārga. Kroplība bija vienīgā īstenība. Aizsmakusi lamāšanās, šausmīgās plītnīcas, izvirtības rupjā nežēlība, zagļu un visu izstumto zemiskums satrauca fantāziju vairāk nekā mākslas tēli vai sapnīgas dziesmas ēna. Kroplība tagad Dorianam likās nepieciešama, lai aizmirstos. Pēc trim dienām viņš atkal būs brīvs.

Piepeši važonis apstājās pie kādas tumšas šķērsielas. Pār namu zemajiem jumtiem un robotiem skursteņiem pacēlās kuģu melnie masti. Bāli miglas vainagi kā fantastiskas buras vijās ap mastu rājām.

—   Tepat kaut kur vajag būt, ser, vai ne? — dobji ievaicājās važonis pa ratu augšējo lodziņu.

Dorians nodrebēja un izbāza galvu no ekipāžas.

—   Labi, — viņš noteica un, žigli izkāpis, iedeva važonim solīto naudu un aizgāja ostas krastmalas virzienā.

Sur tur lielo tirdzniecības kuģu priekšgalos dega lukturi. Gaisma trīsēja un sašķīda peļķēs. Kāds oglēm piekrauts kuģis, jau gatavs aizbraukšanai, meta sarkanu gaismu. Slidais bruģis atgādināja mitru lietusmēteli.

Dorians ātri nogriezās pa kreisi un reižu reizēm atskatījās, lai pārliecinātos, vai kāds neseko. Pēc septiņām vai astoņām minūtēm viņš nonāca pie zemas mājas, ko ieskāva divas augstas noliktavas. Kādā augšstāva logā dega lampa. Dorians apstājās un piedauzīja.

Pēc brīža viņš izdzirda sojus aiz durvīm, kāds nocēla no kāša ķēdi. Durvis klusi atvērās, un viņš iegāja, ne vārda nesacīdams druknajai, bezveidīgajai figūrai, kas ierāvās ēnā, kad viņš gāja garām. Priekšistabas galā vējš no ielas saplivināja zaju, saburzītu aizkaru. Dorians pasita to sānis un iegāja garā, zemā istabā, kas atgādināja lielu trešās šķiras dejas zāli. Gar sienām visapkārt dega spilgti gāzes radziņi, kas blāvi un greizi lāsmoja mušu aptašķītos spoguļos. Apķepuši skārda reflektori meta drebošus gaismas plankumus. Grīda bija nokaisīta dzeltenām zāģa skaidām, kas no izlietiem dzērieniem vietām bija pārvērtušās dubļos. Vairāki malajieši sēdēja pie aizkurtas krāsns un, ņirgdami pie katra vārda baltos zobus, spēlēja kauliņus. Kaktā pie galda, galvu rokās atspiedis, gulēja kāds matrozis, bet pie raibi izkrāsotas bufetes stāvēja divas neglītas sievietes un smējās par kādu vecu vīru, kas ar klaju riebumu tīrīja savu svārku piedurknes. — Viņš domā, ka pa ādu viņam skrien sarkanas skudras, — iesmējās viena no sievietēm, kad Dorians gāja garām. Vecais vīrs šausmās paskatījās uz viņu un sāka šņukstēt.

Istabas galā bija kāpnītes, kas veda uz tumšu istabu. Dorians žigli uzskrēja trīs kāpšļus, un smacīgā opija smarža jau sitās pretī. Viņš dziļi to ieelpoja, un viņa nāsis notrīcēja aiz patikas. Dorianam ienākot, kāds jauneklis gludiem, gaišiem matiem, kurš sēdēja pie lampas un smēķēja garu, tievu pīpi, pacēla acis un viegli pameta ar galvu.

—   Jūs te, Adrian?

—   Kur lai es citur būtu? — tas nevērīgi atbildēja. — Tagad ar mani neviens vairs negrib runāt.

—   Es domāju, ka jūs esat aizbraucis no Anglijas.

—   Darlingtons vairs negrib nekā darīt. Mans brālis beidzot samaksāja rēķinu. Džordžs arī ar mani vairs nerunā… Man vienalga, — viņš piebilda un nopūtās. — Kamēr cilvēkam ir šī zēvele, draugu viņam nav vajadzīgs. Es domāju, ka man ir bijis pārāk daudz draugu.

Dorians, acis mirkšķinādams, paskatījās apkārt, kur uz nodriskātiem matračiem dīvainās pozās gulēja kroplas figūras. Drudžaini sarautās rokas un kājas, vaļējās mutes, duļķainās, sastingušās acis saistīja viņa uzmanību. Viņš zināja, kādos Ēdenes dārzos tie patlaban mīt un kāda elle tiem iemācīja šos jaunos, slepenos priekus. Tie jutās labāk nekā viņš. Viņš bija savu domu gūstā. Atmiņas kā šausma slimība grauza viņu. Brīžiem viņam šķita, ka Bazila Holvarda acis cieši viņā skatās.

Tomēr viņš juta, ka nevar palikt šeit. Adriana Singltona klātbūtne viņu traucēja. Dorians gribēja būt tādā vietā, kur neviens viņu nepazitu. Viņš gribēja aizbēgt pats no sevis.

—   Es iešu citur, — viņš pēc brīža sacīja.

—   Uz kuģu būvētavu?

—   Jā.

—       Droši vien tā trakā kaķe ari būs tur. Te viņu vairs nelaiž iekšā.

Dorians paraustīja plecus.

—        Līdz atraugām man apnikušas sievietes, kuras mīl. Sievietes, kas nīst, ir daudz interesantākas. Un ari šī inde tur labāka.

—   Viens un tas pats.

—       Man tur labāk patīk. Iesim iedzersim kaut ko. Es gribu dzert.

—   Es nekā negribu, — nočukstēja jauneklis.

—   Vienalga, iesim.

Adrians Singltons gurdi piecēlās un gāja Dorianam līdzi pie letes.

Mulats saskrandušā čalmā un nonēsātā ulsterā, zobus ņirgdams, apsveica viņus un pasniedza pudeli brendija ar divām glāzēm. Pienāca sievietes un sāka valodas. Dorians uzgrieza tām muguru un kaut ko zemā balsi teica Adrianam Singltonam.

Sķobs smaids izvaibstlja seju vienai no sievietēm.

—   Cik mēs šodien esam lepni, — viņa zobgalīgi noteica.

—        Dieva dēļ, lieciet mūs mierā! — iekliedzās Dorians, kāju piesizdams. — Ko jūs gribat? Naudu? Lūdzu, te būs! Bet turpmāk vairs neiedrošinieties runāt ar mani!

Divas sarkanas dzirkstis uz mirkli iegailējās sievietes acis, bet tūdaļ nodzisa, un acis, kā agrāk, kļuva stikloti trulas. Viņa pameta ar galvu un kāriem pirkstiem sarausa naudu no letes. Draudzene skaudīgi noskatījās.

—       Nav vērts, — nopūtās Adrians Singltons. — Es negribu tur atgriezties. Kāpēc? Tepat esmu pilnīgi laimīgs.

—   Jūs man uzrakstīsiet, ja kaut kā ievajadzēsies, vai ne? — sacīja Dorians, brīdi klusējis.

—   Varbūt.

—   Nu, ar labu nakti.

—   Ar labu nakti, — jauneklis atbildēja, uziedams pa kāpnītēm un noslaucīdams apkaltušās lūpas kabatas lakatā.

Ar žēluma izteiksmi sejā Dorians devās uz durvīm. Tajā brīdi, kad viņš atgrūda sānis priekškaru, ciniski smiekli atrāvās no tās sievietes izkrāsotajām lūpām, kura tikko bija saņēmusi naudu.

—   Lūk, aiziet tas, kas pārdevis dvēseli velnam! — viņa nošņāca aizsmakušā balsī.

—   Nolādētā! — Dorians atsaucās. — Sargies mani tā saukt!

Sieviete uzsita knipi.

—   Tu gribi, lai tevi godā par Daiļo Princi, vai ne? — viņa sauca pakaļ.

Sos vārdus izdzirdis, guļošais matrozis pielēca kājās un mežonīgi pavērās apkārt. Viņš vēl dzirdēja aizkrītam āra durvis. Viņš metās laukā, it kā gribētu kādu panākt.

Dorians Grejs smidzošajā lietū žigli soļoja pa krastmalas bruģi. Tikšanās ar Adrianu Singltonu bija viņu satraukusi, un Dorians jau sāka domāt, vai tiešām viņš vainīgs šīs jaunās dzīves sakropļošanā, kā to tik aizskaroši pārmeta Bazils Holvards. Viņš saknieba lūpas, un uz mirkli acis apmigloja skumjas. Galu galā kāda daļa viņam gar visu to? Mūsu dienas jau tā pārāk īsas, lai vēl uz saviem pleciem uzkrautu citu grēkus. Katrs atbild pats par savu dzīvi. Zēl tikai, ka bieži par vienu vienīgu kļūdu tik dārgi jāmaksā. Un jāmaksā atkal un atkal. Savos gala aprēķinos liktenis ar cilvēkiem nekad nav apmierināts.

Psihologi apgalvo, ka ir brīži, kad dziņa uz grēku (vai to, ko cilvēki sauc par grēku) pārņem visu mūsu būtību un ik muskulis, ik smadzeņu šūniņa dreb briesmīgā impulsā. Tādos mirkļos cilvēki zaudē gribas brīvību. Viņi tuvojas savai bojāejai kā automāti. Viņiem nav vairs izvēles, viņu apziņa ir mirusi vai arī tikai tāpēc vēl dzīvo, lai vērstu jo skaistu protesta trauksmi un pārgalvības vilinājumu. Jo visi grēki, kā to mums nenogurstoši skandina teologi, ir pārgalvības un nepaklausības sekas. Kad lepnais gars, ļaunuma rīta zvaigzne, atkrita no debesim, — tā bija nepaklausība.

Neko nejūtot un aizvien vairāk nogrimstot domās par grēku un ļaunumu, ar dullinātu prātu un protesta alkstošu dvēseli Dorians steidzās uz priekšu. Bet tajā mirkli, kad viņš nogriezās zem tumšajām arkām, saīsinot ceļu uz šaubīgajiem ūķiem, viņu piepeši kāds sagrāba no muguras, un, pirms vēl paguva domāt par atgaiņāšanos, viņš bija jau piespiests pie sienas, bet rupja roka sažņaudza viņa rīkli.

Dorians izmisis sāka turēties pretī, un ar lielām grūtībām viņam izdevās atraut sažmiegtos pirkstus no kakla. Tajā pašā .bridi viņš dzirdēja uzvelkam gaili un ieraudzīja pret savu galvu pagrieztu spīdošu revolvera stobru un plecīga, pazema cilvēka siluetu.

—   Ko jūs gribat? — nogārdza Dorians.

—   Stāviet mierīgi! — uzsauca svešais. — Tiklīdz pakustēsieties, es jūs nošaušu.

—   Jūs esat prātu zaudējis… Ko esmu jums nodarījis?

—   Jūs novedāt kapā Sibillu Veinu, — sekoja atbilde, — bet Sibilla Veina bija mana māsa. Viņa nonāvējās. Es zinu to. Bet viņas nāves vaininieks esat jūs. Un tāpēc es esmu devis zvērestu jūs nogalināt. Man nebija nekādu norādījumu, es nevarēju sadzīt jūsu pēdas. Divi cilvēki, kas varēja uzrādīt jūs, ir miruši. Man nebija citu ziņu par jums, vienīgi milinošais vārds, kurā viņa jūs sauca. Šodien gluži neviļus es to dzirdēju. Nožēlojiet savus grēkus, jo šonakt jūs mirsiet!

Dorians sastinga no šausmām..

—   Es tādu sievieti neesmu pazinis, — viņš nomurmināja. — Nekad neesmu par viņu dzirdējis. Jūs neesat pie pilna prāta.

—   Labāk nožēlojiet savus grēkus, jo jūs tūdaļ mirsiet! Tas ir tikpat droši kā tas, ka es esmu Džeimss Veins.

Mirklis bija briesmīgs. Dorians nezināja, ko sacīt un ko darīt.

—   Uz ceļiem! — iekliedzās svešais. — Dodu jums vienu minūti laika lūgšanai, ne vairāk. Šodien es aizbraucu uz Indiju, bet pirms tam man ir jāizpilda savs pienākums. Vienu minūti, ne vairāk!

Dorians nolaida rokas. Baiļu satriekts, viņš neatjauta, ko darit. Piepeši neprātīga cerība pazibēja prātā.

—   Pagaidiet! — viņš iesaucās. — Cik ilgi ir, kopš mirusi jūsu māsa? Sakiet drīzāk!

—   Astoņpadsmit gadu, — atbildēja Džeimss Veins. — Kāpēc jūs to vaicājat? Gadi nekrīt svarā.

—   Astoņpadsmit gadu! — iesmējās Dorians Grejs, un viņa balsi skanēja gaviles. — Astoņpadsmit gadu! Pievediet mani pie luktura un ieskatieties manā sejā!

Džeimss Veins apjucis brīdi šaubījās. Tad sagrāba Dorianu Greju un izvilka no arkas.

Vājās, vējā drebošās gaismas pietika, lai Džeimss ieraudzītu savu briesmīgo maldīšanos, jo cilvēka vaigs, kuru viņš grasījās nonāvēt, ziedēja neskartas jaunības daiļumā. Viņam nevarēja dot pat divdesmit gadu; viņš likās mazliet vecāks par Sibillu, kad Džeimss māsu pēdējo reizi redzēja — pirms tik daudz gadiem! Skaidri redzams, ka šis cilvēks nevar būt viņas nāves vaininieks.

Džeimss palaida vaļā savu upuri un atkāpās.

—   Mans dievs! Mans dievs! — viņš izsaucās. — Un es gribēju jūs nogalināt!

Dorians dziļi nopūtās.

—   Jūs bijāt tikai sprīdi no briesmīga nozieguma, — viņš noteica, bargi uz Džeimsu skatīdamies. — Lai tas jums noder par pamācību nekad vairs neuzņemties tiesāšanu.

—   Piedodiet, ser, — nočukstēja Džeimss Veins. — Es tiku maldināts. Vārds, kuru es nejauši izdzirdēju šajā posta bedrē, novedis mani uz nepareizām pēdām.

—   Labāk ejiet mājās un noglabājiet šo revolveri, citādi jūs vēl iekļūsiet nelaimē, — sacīja Dorians, pagriezās un lēni turpināja savu ceļu pa ielu.

Džeimss Veins palika stāvam uz ietves. Viņš tricēja no galvas līdz kājām. Pēc brīža kāda melna ēna, slapstīdamās gar mitro sienu, iznāca gaismā un tuvojās viņam. Džeimss juta roku uzgulstam uz pleca un nodrebējis atskatījās. Tā bija viena no sievietēm, kas dzēra pie letes.

—   Kāpēc tu viņu nenomaitāji? — viņa nošņāca, tuvinādama savu izžulgušo seju Džeimsa vaigam. — Es zinu, ka tu skrēji viņam pakaļ. Muļķis! Tev vajadzēja viņu nosist. Viņam ir pulka naudas, un viņš ir liels nelietis.

—   Viņš nav tas, kuru es meklēju, — atbildēja Veins. — Bet naudas man nevajag. Man vajadzīga kāda cilvēka dzīvība. Tam, ko es meklēju, vajag būt pie četrdesmit gadiem. Bet šis jau bija vēl gandrīz zēns. Paldies dievam, ka es neizlēju viņa asinis!

Sievietedzēlīgi iesmējās.

—   Gandrīz zēns! — viņa sacīja. — Bet tagad jau drīz būs astoņpadsmit gadu, kopš Daiļais Princis padarīja mani tādu, kāda es tagad te stāvu.

—   Tu melo! — iesaucās Džeimss Veins.

Viņa pacēla roku pret debesīm.

—   Dievs mans liecinieks, ka es runāju patiesību, — viņa atbildēja.

—   Dievs liecinieks?

—  Lai mana mēle top mēma, ja tas nav tā. Runā, ka viņš pārdevis sevi velnam par skaistu seju. Es satiku viņu gandrīz pirms astoņpadsmit gadiem. No tā laika viņš maz mainījies. Bet paraugies, kāda izskatos es! — viņa piebilda, rūgti nosmīnot.

—   Tu apzvēri to?

—   Zvēru, — viņas bezzobu mute nosēca. — Bet tu nenodod mani viņam! Es bīstos no viņa. Un iedod man ripuļi naudas nakts patversmei.

Viņš lamādamies metās šķērsielā, bet no Doriana nebija ne miņas. Kad Džeimss atskatījās — ari sievietes vairs neredzēja.

## 17 NODAĻA

Pēc nedēļas Dorians Grejs sēdēja Selbi oranžērijā un tērzēja ar daiļo hercogieni Monmutu, kas kopā ar savu vīru, sešdesmit gadus vecu, sagurušu sirmgalvi, bija šodien starp viņa viesiem. Tuvojās tējas laiks, un mežģīnēm abažūrētās lielās lampas gaisma liegi apspīdēja smalko porcelāna un sudraba servīzi uz tējas galda, pie kura rīkojās hercogiene.

Viņas baltās rokas viegli cilāja tasītes, un sārtās, pilnīgās lūpas smaidīja par vārdiem, ko viņai čukstēja Dorians. Lords Henrijs zvilnēja ar zīdu izklātā pītenī un vēroja tos. Uz persiku krāsas dīvāna sēdēja lēdija Narboro, izlikdamās, ka klausās hercoga stāstā par pēdējo Brazīlijas vaboli, ko viņš pievienojis savai kolekcijai. Trīs jaunekļi elegantos smokingos mieloja dāmas ar cepumiem. Viesu bija divpadsmit, rīt gaidīja vēl citus.

—   Par ko jūs runājat? — vaicāja lords Henrijs, pieiedams pie galda un nolikdams tasi. — Es ceru, Gledis, ka Dorians stāsta jums par manu nodomu pārkristīt no jauna visas lietas. Tā ir lieliska ideja.

—   Bet man nav ne mazākās vēlēšanās mainīt savu vārdu, Henrij, — atbildēja hercogiene, skatīdamās uz viņu savām brīnišķām acīm. — Esmu pilnīgi apmierināta ar savu vārdu, un man šķiet, ka arī Dorians ir apmierināts ar savu.

—   Mana dārgā Gledis, nekad es nemainītu ne vienu, ne otru no šiem vārdiem. Tie abi ir pilnīgi. Bet es galvenām kārtām domāju puķes. Vakar es nogriezu orhideju, ko piespraust pie krūtīm. Tas bija daiļš, raibs zieds, valdzinošs kā septiņi

nāves grēki. Es nevērīgi ievaicājos vienam no dārzniekiem, kā sauc šo ziedu. Viņš atbildēja, ka tas esot skaists eksemplārs no «Robinsoniānes» vai kaut kā vēl briesmīgāka. Tā ir bēdīga patiesība, bet mēs nemākam vairs dot lietām skaistus nosaukumus. Nosaukums — tas ir viss. Es nekad nestrīdos par darbiem. Es tikai cīnos pret vārdiem. Lūk, tāpēc ari es neieredzu reālismu literatūrā. Cilvēks, kas lāpstu sauc par lāpstu, ir notiesāts ar to visu mūžu strādāt. Citam viņš neder.

—       Tādā gadījumā — kādu vārdu lai mēs dotu jums, Henrij? — ievaicājās hercogiene.

—   Viņa vārds ir Princis Paradokss, — sacīja Dorians.

—   Tiešām, tas viņam piedien! — izsaucās hercogiene.

—       Es pat dzirdēt par to negribu, — iesmējās lords Henrijs, atlaizdamies krēslā. — No etiķetes nekur nav glābiņa. Es atsakos no titula.

Karaļiem nav tiesibas atteikties, — atskanēja kā brīdinājums no daiļajām lūpām.

—   Jūs gribat, lai es aizstāvu savu troni?

—   Jā.

—   Es nesaku paradoksus, es sludinu nākotnes patiesības.

—       Man šķiet — tagadnes maldi ir vairāk vērts, — viņa atsaucās.

—       Jūs mani atbruņojat, Gledis! — viņš iesaucās, ļaudamies viņas kaprīzajai jutoņai.

—   Es atņemu jums vairogu, Henrij, bet ne šķēpu.

—       Es nekad neeju cīņā ar daiļumu, — viņš noteica, viegli atmezdams ar roku.

—       Tā ir jūsu kļūda, ticiet man. Jūs daiļumu vērtējat pārāk augstu.

—       Kā jūs tā varat runāt! Tiesa, es atzīstu, ka labāk būt daiļam nekā tikumīgam. Bet, no otras puses, es domāju, ka labāk būt tikumīgam nekā neglītam.

—       Tātad neglītums ir viens no septiņiem nāves grēkiem! — izsaucās hercogiene. — Kur tad palika jūsu salīdzinājums ar orhideju?

—       Neglītums — viens no septiņiem nāves tikumiem, Gledis. Jums kā krietnai torijietei nevajag tos mazināt. Alus, bībele un septiņi nāves tikumi ir padarījuši Angliju par to, kas tā ir.

—   Jūs tātad nemīlat savu dzimteni? — ievaicājās hercogiene.

—   Es tajā dzīvoju.

—   Lai labāk varētu to nosodīt?

—       Vai tad jūs gribat, lai es piekrītu Eiropas spriedumam? — viņš jautāja.

—   Ko tad Eiropa runā par mums?

—   Ka Tartifs emigrējis uz Angliju un atvēris tur tirgotavu.

—   Vai tikai tas nav jūsu atradums?

—   Atdodu to jums.

—   Es nevaru to izmantot. Tas ir pārāk patiess.

—   Jums nav ko bīties. Mūsu tautas brāļi to nesapratis.

—   Viņi ir praktiski.

—       Drīzāk viltīgi nekā praktiski. Bilanci noslēdzot, viņi muļķību dzēš ar bagātību un grēku — ar liekulību.

—   Tomēr mēs esam veikuši lielus darbus.

—   Mums uzspieda lielus darbus, Gledis.

—   Mēs nesām to smagumu.

—   Tikai līdz biržai. Hercogiene pakratīja galvu.

—   Es ticu mūsu rasei.

—   Tā ir uzņēmības pēdējās paliekas.

—   Bet tā vēl var attīstīties.

—   Pagrimums mani vairāk valdzina.

—   Nu, bet māksla? — viņa vaicāja.

—   Tā ir slimība.

—   Bet mīla?

—   Ilūzija.

—   Un reliģija?

—   Ticības vietniece pēc jaunākās modes.

—   Jūs esat skeptiķis.

—   Nekad! Skepticisms ir ticības sākums.

—   Kas tad jūs esat?

—   Apzīmēt nozīmē — ierobežot.

—   Dodiet kaut pavedienu!

—   Pavedieni pārtrūkst. Jūs apmaldītos labirintā.

—   Jūs mani baidāt. Runāsim par kaut ko citu.

—       Mūsu namatēvs — burvīgs sarunu temats. Pirms daudziem gadiem viņu dēvēja par Daiļo Princi.

—   Ak, neatgādiniet vairs to! — izsaucās Dorians.

—       Mūsu namatēvs nav šodien labā oma, — sacīja hercogiene nosarkdama. — Man liekas — viņš patlaban prāto, ka Monmuts mani apprecējis aiz tīri zinātniskas intereses kā mūslaiku tauriņu labāko eksemplāru.

—       Bet es ceru, ka kniepadatu viņš jums nedurs cauri? — smiedamies teica Dorians.

—       O! Mana istabas meita to dara pastāvīgi, kad nav ar mani apmierināta.

—       Bet kādu iemeslu dēļ viņa var būt ar jums neapmierināta, hercogien?

—        Tīro nieku dēļ, mister Grej, ticiet man. Parasti tāpēc, ka es ienāku bez desmit minūtēm deviņos, bet uzstāju, ka man jābūt apģērbtai līdz pusdeviņiem.

—   Tas ir ļoti netaisni no viņas! Jums vajadzēja viņu atlaist.

—       Es to nedrīkstu, mister Grej. Viņa taču izgudro man cepures. Atcerieties manu cepuri uz garden party pie lēdijas Hilstones? Jūs, protams, nekā neatminat, bet tas ir ļoti mīļi no jums, ja vismaz izliekaties, ka atminat. Nu, tātad viņa iztaisīja šo cepuri no nekā. Visas labās cepures taisa no nekā.

—       Tāpat kā visas labās reputācijas, Gledis, — iemeta vidū lords Henrijs. — Panākumi sabiedrībā rada naidniekus. Vajag būt ļoti viduvējam cilvēkam, lai saglabātu popularitāti.

—       Tikai ne pie sievietēm, — atbildēja hercogiene. — Bet sievietes valda pār pasauli. Varat būt pārliecināti, ka mēs neciešam viduvējības. Mēs, kā reiz kāds sacīja, mīlam ar ausīm, tāpat kā jūs, vīrieši, ar acīm… vispār, ja jūs kādreiz mīlat.

—       Man liekas — tikai ar to mēs nodarbojamies! — nočukstēja Dorians.

—       Ā! Tātad jūs nekad nespējat isti mīlēt, mister Grej, atbildēja hercogiene ar mākslotām skumjām.

—        Dārgā Gledis! Kā nu tā var runāt! — izsaucās lords Henrijs. — Maigās jūtas uztur atkārtošanās, bet atkārtojumi pārvērš jūtas mākslā. Turklāt katru reizi, kad mīlam — mīlam pirmo reizi. Mīlas objektu maiņa nebūt neiznīcina jūtu vienību. Tikai padziļina to. Labākajā gadījumā dzīvē mums lemta tikai viena liela kaislība, bet dzīves noslēpums ir tieši tas, lai šis jūtas iespējami biežāk atkārtotos.

— Pat ja tas sagādātu ciešanas, Henrij? — pēc brīža ievaicājās hercogiene.

—       Sevišķi tad, ja tas sagādā ciešanas, — atbildēja lords Henrijs.

Hercogiene pagriezās un paskatījās uz Dorianu Greju.

—   Ko jūs par to teiksiet, mister Grej? — viņa jautāja.

—   Es parasti piekritu Henrijam, hercogien.

—   Pat tad, ja viņam nav taisnība?

—   Viņam vienmēr ir taisnība.

—   Vai viņa filozofija dara jūs laimīgu?

—         Es nekad laimi neesmu meklējis. Kas gan gribētu laimi? Es meklēju baudas.

—   Un vai.atradāt, mister Grej?

—   Bieži. Pārāk bieži!

Hercogiene nopūtās.

—       Es meklēju tikai mieru, — viņa noteica. — Un, ja es patlaban neiešu pārģērbties, man šodien miera nebūs.

—        Atļaujiet nogriezt pāris orhideju un pasniegt jums! — sacīja Dorians, piecēlās un devās uz oranžērijas viņu galu.

—       Jūs ar viņu atklāti flirtējat, — lords Henrijs sacīja māsīcai. — Jums vajadzētu būt uzmanīgākai: viņš ir ļoti valdzinošs.

—   Ja viņš nebūtu tāds, tad nebūtu ari kaujas.

—   Tātad helēnis pret helēni?

—   Es esmu trojiešu pusē. Viņi cīnījās par sievieti.

—   Viņus sakāva.

—   Ir vēl kaut kas briesmīgāks nekā sakāve, — viņa atbildēja.

—   Jūs auļojat pa galvu pa kaklu.

—   Straujums rada dzīvību.

—   Es atzīmēšu to savā dienasgrāmatā.

—   Ko?

—   Ka apdedzinājies bērns nebaidās no uguns.

—   Es neesmu pat apsvilusi. Mani spārni nav aizskarti.

—       Jūs lietojat savus spārnus visam citam, tikai ne aizlidošanai.

—       Drosme atstājusi vīrus un pārnākusi pie sievām. Tā mums sniedz jaunus pārdzīvojumus.

Lords Henrijs iesmējās.

—   Jums ir sāncense.

—   Kas?

—       Lēdija Narboro, — viņš čukstēja. — Viņa to dievina. Man jābūt nomodā. Pievēršanās skatuvei mums, romantiķiem, tiešām ir bīstama.

Romantiķiem! Jūs taču esat bruņojusies ar visām zinātniskām metodēm.

—   Mūs audzināja vīrieši.

—   Bet neprata jūs izskaidrot.

—     Tad dodiet mums apzīmējumu, — viņa izaicināja. — Sfinksas bez mīklas.

Viņa paskatījās uz to smaidīdama.

—       Kāpēc tik ilgi neatgriežas misters Grejs? — viņa sacīja. Iesim palīdzēsim viņam. Es neesmu vēl misteram Grejam pateikusi, kādā krāsā būs mana tualete.

—   A! Jums tā jāpielāgo viņa ziedam, Gledis.

—   Tā būtu pāragra padošanās.

—   Romantiskā māksla parasti sāk no gala.

—   Man jānodrošina atkāpšanās.

—   Vai pēc partiešu parauga?

—   Partieši glābās tuksnesī. Es to nevarētu.

—   Sievietei ne ikreiz ir brīva izvēle, — viņš sacīja, bet nepaguva frāzi nobeigt, kad no oranžērijas attālākā gala atskanēja dobjš vaids un kāds smagi nokrita. Visi pietrūkās kājās. Hercogiene sastinga.

Lords Henrijs metās caur palmu biezokni un atrada Dorianu Greju guļam bez samaņas ar seju pret akmens gridu.

Viņu tūdaļ ienesa gaišzilajā viesistabā un noguldīja uz dīvāna.

Pēc dažiem mirkļiem viņš atmodās un izbrīnījies apskatīja istabu.

—   Kas noticis? — viņš vaicāja. — A! Es atceros. Vai te es esmu drošībā, Henrij? — Viņš sāka trīcēt.

—   Mans mīļais Dorian, — atbildēja lords Henrijs, — jūs bijāt tikai samaņu zaudējis. Tas ir viss! Jūs, liekas, esat pārāk noguris. Labāk nemaz nenāciet lejā pusdienās. Es būšu jūsu vietā.

—   Nē, es iešu, — sacija Dorians, pielēkdams kājās. — Es nedrīkstu palikt viens.

Viņš aizgāja savā istabā un pārģērbās. Pie galda Dorians bija ārkārtīgi jautrs un bezbēdīgs, bet, atceroties Džeimsa Veina krita bālo seju, kas bija piespiedusies oranžērijas stiklam un vēroja viņu, Dorianu lāgiem pārņēma šausmas Irisas.

## 18 NODAĻA

Otrā dienā Dorians neizgāja no mājas un lielāko daļu laika pavadija savā istabā. Viņš mocijās no uztraukuma, it kā paredzēdams nāves tuvumu, tomēr visu laiku bija vienaldzīgs pret dzīvi.

Apziņa, ka viņu vajā, izspiego, ievilina tīklā, Dorianu galīgi pārmāca. Vajadzēja tikai aizkariem sašūpoties vējā, kad viņš jau nodrebēja. Rudens lapas, kas brīžiem sitās pret loga svina rāmjiem, atgādināja viņam savus vēl nerealizētos nodomus un sacēla sirdsapziņas neprātīgu smeldzi. Acis aizvēris, viņš atkal redzēja matroža vaigu, kas glūnēja caur oranžērijas aizsvīdušo stiklu, un no jauna briesmas sažņaudza viņa sirdi.

Bet varbūt tās .bija tikai viņa iedomas, kas izvīla atriebības tēlu no nakts dzijumiem un rādīja spocīgo vaigu? īstenība ir haoss, bet iedomās aizvien ir kaut kas nežēlīgi loģisks. Un iedomas radīja viņā sirdsapziņas nemieru par pagājušiem grēkiem un lika saredzēt katra nozieguma atriebes spoku. Parasto notikumu pasaulē ļaunums netiek sodīts, tāpat kā viss labais netiek atalgots. Sekmes pavada spēcīgo, pametumi — vājo. Tas ir viss. Un, ja kāds svešinieks klaiņotu ap māju, to taču ievērotu apkalpotāji vai sargi. Ja puķu dobes būtu izmīdītas, dārznieki par to ziņotu. Jā, tā bijusi tikai fantāzija, murgi. Nevarēja taču atgriezties Sibillas Veinas brālis, lai viņu noslepkavotu: tas ir aizbraucis ar savu kuģi un kādā aukainā naktī nogrimis jūras dibenā. Dorianam nav ko baiļoties no Džeimsa Veina. Jo tas cilvēks taču nezināja, nevarēja zināt, kas viņš tāds. Jaunības maska viņu izglāba.

Tomēr, ja tā arī bija tikai ilūzija, cik šausmi bija domāt, ka sirdsapziņa var radīt šādus fantomus, ietērpt tos tik reālā formā un likt tiem kustēties cilvēka acu priekšā! Cik briesmīga kļūtu Doriana dzīve, ja visi viņa grēki dienu un nakti sāktu līst ārā no tumšiem kaktiem, izsmiet un tiesāt viņu, dzīru gavilēs čukstēt ausis vai ar ledainu roku celt naktīs no miega! To domājot, Dorians nobāla no šausmām, un viņam sāka salt.

Ak! Kādā drausmā neprāta brīdī viņš nonāvēja savu draugu! Briesmīgi bija pat atcerēties to! Sis notikums no jauna atainojās acu priekšā. Katrs pretīgais sīkumiņš uzpeldēja atmiņā un likās vēl baismīgāks. No laika tumšās pazemes iznira viņa nozieguma asinssarkanā ēna…

Ienākdams sešos Doriana istabā, lords Henrijs sastapa viņu rūgtās asarās, it kā sirds viņam lūztu.

Tikai trešajā dienā Dorians uzdrošinājās iziet no mājas. Skaidrā, skujotā ziemas rīta gaisā bija svaigums, kas atdeva viņam spirgtmi un dzīvesprieku. Bet garastāvokļa maiņu veicināja ne vien tas. Viņa paša daba sacēlās pret ciešanu pārmērībām, kas draudēja galīgi aprakt viņa mieru. Tā tas parasti notiek ar izsmalcinātiem temperamentiem. Viņu stiprās kaislības vai nu padara cilvēku par vergu, vai pašas sāk vergot; rod izeju vai mirst. Sīkas bēdas un sīki prieki ir ārkārtīgi dzīves spējīgi. Liela mīla un lielas ciešanas aprokas savā pilnībā. Dorians pārliecināja sevi, ka viņš ir iebaidītas fantāzijas upuris, un tagad atskatījās uz savu baiļošanos ar nicīgu nožēlu.

Pēc brokastīm viņš kādu stundu pastaigājās ar hercogieni pa dārzu, bet pēc tam izbrauca cauri parkam, lai pievienotos medniekiem.

Trausla sarma kā sāls kārta klāja zāli. Debesis atgādināja apgaztu zila metāla kausu. Plāns ledus bija apvākojis niedrēm pieaugušo kluso ezeru.

Priedāja malā Dorians ieraudzīja seru Džefriju Klaustonu, hercogienes brāli; viņš izsita no bises divas tukšas patronas.

Dorians izlēca no ekipāžas un, pavēlējis grūmam braukt zirgus mājās, devās pa drastlgiem krūmājiem un nokaltušām papardēm pie sava viesa.

—   Kā sokas, Džefrij? — viņš vaicāja.

—    Ne visai. Putni, kā rādās, aizlaidušies klajumos. Ceru, ka pēc brokastīm, kad pāriesim uz jaunu vietu, veiksies labāk.

Dorians soļoja viņam blakus. Spirgtais, smaržīgais gaiss, rūsganās un sārtās uguntiņas, kas pazibēja mežā, dzinēju aizsmakušās klaigas un skaudrie šāvieni valdzināja Dorianu un viesa viņā neizsakāmu brīvības sajūtu. Viņš lāvās bezbēdīgai laimei un bezrūpīgiem priekiem.

Piepeši pie lielās siena kaudzes kādus divdesmit jardus viņiem priekšā izlēca zaķis ar tumšiem ausgaliem un garām pakaļkājām. Kā bulta tas metās uz biezo alksnāju. Sers Džefrijs pielika bisi pie pleca, bet dzīvnieka graciozie lēcieni tā savaldzināja Dorianu, ka viņš piepeši izsaucās:

—   Nešaujiet to, Džefrij! Lai dzīvo.

—    Muļķības, Dorian! — iesmējās viņa pavadonis, un tajā pašā mirklī, kad zaķis sasniedza alksnāju, izšāva.

Atskanēja divkāršs kliedziens: ievainotā zaķa brēciens un vēl briesmīgāks smagi ievainota cilvēka vaids.

—    Mans dievs! Es esmu trāpījis dzinējam! — iesaucās sers Džefrijs. — Ir gan arī ēzelis, ka stājas pretī šāvienam!… Nešaujiet vairs! — viņš sauca pilnā balsī. — Cilvēks ir ievainots!

Pirmais dzinējs ar pīcku rokā aizskrēja garām.

—   Kur, ser? Kur viņš ir? — tas sauca.

Tajā pašā brīdī šaušana mitējās uz visas līnijas.

—   Tur, — pikti atbildēja sers Džefrijs, dodamies uz alksnāju. — Kāpēc jūs laižat savus ļaudis tik tālu priekšā? Man medības samaitātas uz visu dienu.

Dorians vēroja, kā viņi spraucās aizvien dziļāk alksnājā, samīdami atvases un pašķirdami zarus. Pēc dažām minūtēm viņi atkal parādījās, izvilkdami saules gaismā cilvēka līķi. Dorians šausmās novērsās. Viņam šķita, ka nelaime seko uz pēdām. Viņš dzirdēja sera Džefrija jautājumu, vai šis cilvēks tiešām jau miris, un dzinēja apstiprinošo atbildi. Piepeši viņam likās, ka mežs būtu ļaužu pilns. Viņš dzirdēja neskaitāmu kāju dipoņu un apslāpētu balsu murdoņu. Liels, kaparkrūtains fazāns pacēlās tuvumā un lauzās cauri zariem.

Pēc dažām minūtēm, kas uztraukumā bija likušās kā garas moku stundas, Dorians sajuta kādu roku uz pleca. Viņš nodrebēja un pagriezās.

—   Dorian, — sacīja lords Henrijs, — es viņiem teikšu, lai šodien vairs medības neturpina. Tas nebūtu labi.

—   Man šķiet, ka vislabāk tās pārtraukt uz visiem laikiem, Henrij, — rūgti atbildēja Dorians. — Tā ir nežēlīga un riebīga izprieca. Bet… tas cilvēks…

Viņš nespēja pabeigt jautājumu. v

—   Liekas, tā būs, — atbildēja lords Henrijs. — Viss lādiņš ieskrējis taisni krūtīs. Jādomā, viņš acumirklī bija pagalam. Iesim mājup!

Viņi gāja blakus pa gatvi un jardu piecdesmit soļoja klusēdami. Pēc tam Dorians paskatījās uz lordu Henriju un sacīja, grūti nopūzdamies:

—   Tā ir slikta zīme, Henrij.

—    Kas? — vaicāja lords Henrijs. — Ā! Sis nelaimes gadījums? Mans draugs, tur nekā nevar darīt. Puisis pats ir vainīgs — kāpēc stāvēja, kur šauj. Mūsu vainas tur nav. Džefrijs, protams, ir bijis pārāk neveikls. Kurš tad šauj virsū dzinējiem? Tas liek domāt, ka cilvēks vispār neprot šaut. Bet Džefrijs turpretim šauj ļoti labi, un viņam ir laba acs. Galu galā par šo gadījumu nav vērts daudz runāt.

Dorians pakratīja galvu.

—    Man ir ļauna nojauta, Henrij. Es jūtu — ar vienu no mums notiks kaut kas briesmīgs. Varbūt ar mani, — viņš piebilda, acis ar roku aizsegdams.

Lords Henrijs iesmējās.

—     Vienīgā briesmīgā lieta pasaulē ir garlaicība, Dorian. Vienīgais noziegums, kam nav piedošanas. Bet mēs acīmredzot esam pret to nodrošināti, ja tikai šie kungi neiedomās apspriest notikumu pie pusdienu galda. Viņiem būs jāsaka — šis temats ir aizliegts. Bet tādu paredzēšanu un nojautu nemaz nav. Liktenis nemēdz mums sūtīt vēstnešus. Tas ir pārāk gudrs vai nežēlīgs. Un galu galā — kas tad ar jums var notikt, Dorian? Jums ir viss, ko vien cilvēks var vēlēties. Nav neviena, kas negribētu ar jums mainīties.

—   Un nav neviena, ar kuru es negribētu mainīties, Henrij. Nesmejieties. Es runāju patiesību. Nelaimīgais zemnieks, kas tikko nomira, ir laimīgāks nekā es. Nāves es nebīstos. Tikai tās tuvošanās mani baida. Tās milzīgie spārni jau it kā plīvo ap mani svinotā gaisā… Mans dievs! Vai jūs neredzat cilvēku tur aiz koka? Viņš skatās uz mani… Viņš mani gaida!

Lords Henrijs pavērās tai virzienā, kuru rādīja cimdotā roka.

—   Jā, — viņš noteica smaidīdams. — Es redzu — tur gaida dārznieks.. Jādomā, viņš grib apvaicāties, kādas puķes jūs vēlaties šodien uz galda. Cik nervozs jūs esat, mans mīļais! Jums vajadzēs griezties pie mana ārsta, kad būsiet pilsētā.

Dorians atviegloti nopūtās, pazīdams pienācējā dārznieku. Dārznieks pacēla cepuri un, ar šaubām paskatījies uz lordu Henriju, pasniedza savam kungam vēstuli.

—   Viņas gaišība pavēlēja gaidīt atbildi, — viņš nočukstēja.

—   Sakiet viņas gaišībai, ka es jau esmu ceļā uz māju.

Dārznieks apgriezās un ātri aizsoļoja.

—   Cik ļoti sievietēm patik darīt bīstamas lietas! Tā ir viena no īpašībām, kas mani apbur. Sievietes flirtēs ar kuru katru, kamēr vien citi uz viņu skatīsies.

—   Cik ļoti jums patīk runāt bīstamas lietas, Henrij! Šoreiz jūs galīgi maldāties. Man hercogiene ļoti patīk, bet es viņu nemīlu.

—   Turpretī hercogiene jūs ļoti mīl, kaut gan jūs ne visai viņai patīkat, — tātad jūs esat līdzīgi.

—   Jūs melšat niekus, Henrij, bet mēļošanai nekad nav pamata.

—   Ikvienas tenkas pamats ir ticība netikumam, — sacīja lords Henrijs, aizsmēķēdams papirosu.

—   Epigrammai un aforismam jūs, Henrij, esat gatavs upurēt visu.

—   Pasaule pati kāpj šajā upurtraukā, — sekoja atbilde.

—   Es gribētu iemīlēties! — ar dziļu patosu izsaucās Dorians Grejs. — Bet es, kā liekas, esmu zaudējis kaislību un aizmirsis, kas ir alkas. Esmu pārāk koncentrējies pats sevī. Paša personība man kļuvusi par slogu. Man gribētos aizbēgt, aiziet, aizmirsties. Es darīju muļķīgi, ka atbraucu šurp. Man šķiet, ka es nosūtīšu telegrammu Hārvejam, lai viņš sakārto man jahtu. Uz jahtas es jutīšos pilnīgi drošs.

—   Drošs? No kā? Es redzu — jūs visu laiku esat satraukts. Kāpēc nesakāt, kas noticis? Jūs zināt — es jums palīdzētu.

—   To es nedrīkstu sacīt, Henrij, — drūmi atbildēja Dorians. — Varbūt tās ir tikai manas iedomas. Sis nelaimes gadījums mani galīgi izsita no sliedēm. Man ir nejauka nojauta, ka arī mani gaida tas pats.

—   Muļķības!

—   Ceru, ka tās ir muļķības, bet savu nojautu nespēju pārvarēt. Redziet, tur jau nāk arī hercogiene kā Artemida modernā kostīmā. Mēs jau esam klāt, hercogien.

—   Es par visu dzirdēju, mister Grej, — viņa atbildēja. — Nabaga Džefrijs pavisam satriekts. Un jūs esot lūdzis nešaut uz zaķi? Cik dīvaini!

—   Jā, tas bija ļoti dīvaini. Nezinu, kāpēc es pūlējos viņu atturēt. Droši vien kaprīzes dēļ. Tas zaķītis man likās pats mīļākais no visiem dzīviem radījumiem. Bet man ir žēl, ka ari jums par to jau stāstīts. Tas ir nepatīkams temats.

—   Tas ir tukšs temats! — iejaucās lords Henrijs. — Tam nav nekādas psiholoģiskas vērtības. Lūk, ja Džefrijs būtu viņu nošāvis ar nodomu, tad tas būtu interesanti! Es gribētu iepazīties ar kādu, kas izdarījis īstu slepkavību.

—   Cik jūs briesmīgs, Henrij! — iesaucās hercogiene. — Vai nav tiesa, mister Grej? Henrij, misters Grejs atkal jūtas slikti. Viņš zaudēs samaņu!

Dorians saņēma visus spēkus, izslējās un pasmaidīja.

—       Nekas, hercogien, — viņš nočukstēja. — Nervi… Tas ir viss. Varbūt es šodien no rita pārāk daudz staigāju. Es nedzirdēju, ko sacīja Henrijs. Vai kaut ko sliktu? Izstāstiet man to… kādreiz vēlāk… Tagad man jāiet mazliet atpūsties. Jūs mani atvainosiet, vai ne?

Viņi bija pienākuši pie platajām kāpnēm, kas veda no oranžērijas uz terasi. Tiklīdz stikla durvis aizvērās, lords Henrijs pagriezās un paskatījās uz hercogieni ar savām tumšajām acīm.

—   Vai jūs esat viņā loti iemīlējusies? — viņš vaicāja.

Dažus mirkļus viņa neatbildēja, vērodama plašo ainavu, kas

pavērās skatienam.

—   Es pati to gribētu zināt, — viņa beidzot teica.

Lords Henrijs pakratīja galvu.

—       Labāk ir nezināt. Zināšana būtu liktenīga. Tieši nezināšana ir vilinoša. Viegls miglājs spēj visu pārvērst burvībā.

—   Bet miglā var noiet no ceļa.

—   Visi ceļi beidzot satek kopā, mana dārgā Gledisa.

—   Kur?

—   Tajā punktā, ko sauc par vilšanos.

—       Bet tā taču bija manas dzīves debija, — viņa nopūzdamās sacīja.

—   Bet tā pie jums ieradās vainagā.

—   Man jau ir apnikušas zemeņu lapas.

—   Tās jums piedien.

—   Tikai sabiedrībā.

—   Jūs neiztiktu bez tās, — piebilda lords Henrijs.

—   Es arī nedomāju šķirties kaut no vienas lapiņas.

—   Monmutam ir ausis.

—   Vecums nav dzirdīgs.

—   Vai viņš nekad nav bijis greizsirdīgs?

—   Ak, kaut viņš būtu tāds bijis!

Lords Henrijs paskatījās apkārt, it kā ko meklēdams.

—   Ko jūs meklējat? — ievaicājās hercogiene.

—   Jūsu rapiera lodīti, — viņš atbildēja. — Jums tā nokrita.

Viņa iesmējās.

—   Es esmu vēl maskā.

—   Jūsu acis maska dara vēl daiļākas.

Hercogiene atkal iesmējās. Viņas zobi nomirdzēja kā baltas sēkliņas sārtā augli.

Augšā, savā istabā, uz dīvāna gulēja Dorians Grejs; ik nervu škiedriņa viņam drebēja no šausmām. Dzīve piepeši bija kļuvusi pretīgs, nepanesams slogs. Nelaimīgais dzinējs mira kā zvērs no šāviena alksnājā, un šai traģiskajā nāvē viņš paredzēja pats savu galu. Lorda Henrija ciniskais joks viņam gandrīz lika krist nemaņā.

Piecos Dorians piezvanīja, un, kad atnāca sulainis, viņš pavēlēja sakārtot ceļasomu pilsētas vakara ekspresim un piebraukt ekipāžu pusdeviņos. Viņš stingri apņēmās nepavadīt vairs nākamo nakti šeit. Te viss bija tik drausms. Te nāve staigāja saules gaismā. Zāle mežā bija apšlākta asinīm.

Pēc tam Dorians uzrakstīja zīmīti lordam Henrijam, ziņodams, ka aizbrauc uz pilsētu apspriesties ar ārstu, un lūdza tikmēr pakavēt laiku viņa viesiem. Kad viņš lika zīmīti aploksnē, pie durvīm klauvēja, un sulainis paziņoja, ka pirmais dzinējs grib redzēt kungu. Dorians saviebās un saknieba lūpas.

—   Lai ienāk, — viņš pēc brīža nomurmināja.

Tiklīdz dzinējs ienāca, Dorians izņēma no atvilktnes čeku grāmatiņu un atvēra to.

—   Jūs laikam nākat sakarā ar šā rīta nelaimes gadījumu, Tornton? — viņš sacīja, paņemdams spalvu.

—   Jā, ser, — dzinējs atbildēja.

—   Sakiet — vai nelaimīgais atstāja sievu un bērnus? Vai viņš uzturēja kādu no saviem radiniekiem? — nevērīgi izvaicāja Dorians. — Ja tas ir tā, tad es negribētu pamest viņus trūkumā un nosūtīšu viņiem summu, kādu jūs atzīsiet par vajadzīgu.

—   Mēs nezinām, kas viņš tāds, ser. Tāpēc ari es uzdrošinājos pie jums nākt.

—   Jūs viņu nepazīstat? — izklaidīgi jautāja Dorians. — Ko jūs ar to gribat teikt? Vai viņš nebija viens no jūsu ļaudīm?

—       Nē, ser. Es nekad viņu neesmu redzējis. Viņš liekas esam matrozis, ser.

Spalva izkrita Dorianam no rokām, viņš piepeši juta, ka sirds stājas pukstēt.

—   Matrozis? — viņš iesaucās. — Jūs sakāt — matrozis?

—       Jā, ser. Viņš izskatās pēc tāda, kas būtu braucis uz kuģiem, — abas rokas viņam tetovētas…

—       Vai pie viņa ir kaut kas atrasts? — jautāja Dorians, saliekdamies uz priekšu un izbaiļu pilnām acīm skatīdamies dzinējā. — Kaut kas tāds, kas norādītu uz viņa vārdu?

—       Nauda, ser, bet pavisam nieciga summiņa, un sešpatronu revolveris. Vārda nekāda nebija. Pēc izskata pieklājigs cilvēks, mazliet gan parupjš. Mēs domājam, ka tas ir kāds matrozis.

Dorians pietrūkās kājās. Baisma cerība piepeši uzliesmoja viņā. Viņš neprātīgi pieķērās tai.

—       Kur ir līķis? — viņš iesaucās. — Ātrāk! Man tūlīt tas jāredz!

—       Fermas tukšajā stallī, ser. Cilvēki labprāt neņem pie sevis miroņus. Viņi saka — miroņiem līdzi nākot posts.

—       Fermā! Tūdaļ dodieties turp un gaidiet mani! Sakiet kādam grūmam, lai apseglo man zirgu! Jeb nē… Nav vajadzīgs… Es pats iešu uz stalli. Tā būs ātrāk.

Vēl nebija pagājusi ceturtdaļstunda, kad Dorians auļoja pa garo gatvi. Likās — koki garā procesijā trauktu viņam garām un mežonīgas ēnas gultos šķērsām pār ceļu. Reiz ķēve spēji metās sānis un tikko nenosvieda jātnieku. Dorians uzcirta tai ar pīcku. Kā bulta tā šķēla putekļaino gaisu. Akmeņi lidoja zem pakaviem.

Beidzot viņš sasniedza fermu. Divi vīri staigāja pa pagalmu. Dorians nolēca no segliem un pameta pavadu vienam no tiem. Pašā attālākā stallī spīdēja uguns; kāds pateica Dorianam, ka mirušais guļ tur, un viņš ātri piegāja pie durvīm un uzlika roku uz bultas.

Te viņš uz mirkli apstājās, juzdams, ka viņu gaida liktenīgs

atklājums, kas vai nu glābs, vai galīgi satrieks viņa dzīvi. Viņš atvēra durvis un iegāja iekšā.

Viņā galā uz maisu kaudzes gulēja mirušais rupjā kreklā un zilās biksēs. Rūtains lakats aizsedza viņa seju. Blakus dega lēta pudelē iesprausta svece.

Dorians nodrebēja. Viņš juta, ka nespēj noņemt lakatu no mirušā sejas, un pasauca vienu no strādniekiem.

— Noņemiet šo lupatu! Es gribu redzēt viņa seju, — viņš pavēlēja, atspiedies pret stenderi.

Kad strādnieks noņēma lakatu, Dorians piegāja klāt. Prieka sauciens atrāvās no viņa lūpām. Cilvēks, ko nošāva alksnājā, bija Džeimss Veins.

Vairākas minūtes Dorians stāvēja, skatīdamies uz mirušo. Jājot mājup, asaras iezagās Doriana acis — viņa dzīvībai vairs nedraudēja briesmas.

## 19 NODAĻA

'Nepūlieties mani pārliecināt, ka gribat laboties, Dorian, — noteica lords Henrijs, iemērkdams savus baltos pirkstus sarkanas bronzas traukā ar rožūdeni. — Jūs esat pilnigs, kāds esat. Jums nav jāmainās.

—   Nē, Henrij, es esmu izdarījis daudz slikta. Bet tagad pietiek! Jau vakar es sāku savus labos darbus.

—   Kur tad jūs vakar bijāt?

—   Uz laukiem, Henrij. Es apmetos viens mazā viesnīcā.

—    Mans dārgais, — smaidīdams sacīja lords Henrijs, — Uz laukiem katrs spēj būt labs. Tur nav kārdinājumu. Lūk, kāpēc visi tie, kas nedzīvo pilsētās, ir briesmīgi necivilizēti. Civilizācija nav tik viegli sasniedzama; ir tikai divi līdzekļi, lai to sasniegtu: kultūra un izvirtība. Lauku ļaudīm nav pieejama nedz viena, nedz otra, tāpēc ari viņi tik drīz sapiepē.

Kultūra un izvirtība, — nočukstēja Dorians Grejs. — Es pazinu abas. Bet tagad jau mani tas baida, ka visur un vienmēr tās iet roku rokā. Jo tagad man ir jauns ideāls, Henrij. Es gribu kļūt citāds. Man liekas, es jau esmu citāds.

—   Jūs man vēl neesat pastāstījis, kas tad isti ir tas jūsu labais darbs. Jūs pat, ja nemaldos, sacijāt, ka tādu darbu jums esot vairāki? — vaicāja sarunu biedrs, kraudams šķīvi mazu piramīdu no tīrītām dārza zemenēm un cukurodams to no gliemežvākam lidzlgas sietiņa karotes.

—   Es varu jums to pateikt, Henrij. Bet tikai jums vienam. Es apžēlojos par sievieti. Tas skan ļoti augstprātīgi, bet jūs saprotat, ko es gribu sacīt. Viņa ir skaista un apbrīnojami

līdzīga Sibillai Veinai. Jādomā, ka tieši tas mani vispirms pie viņas saistīja. Jūs atceraties Sibillu, vai ne? Cik tas jau sen! Hetija, protams, nepieder pie mūsu aprindām. Viņa ir vienkārša lauku meitene. Bet es viņu patiesi iemīlēju. Visu šo brīnišķo maiju es braucu turp un tikos ar viņu divas trīs reizes nedēļā. Vakar viņa mani satika mazā dārziņā. Ābeļu ziedi bija sabiruši meitenes matos, un viņa smaidīja. Šorīt ausmā mums bija norunāts abiem kopā aizbraukt. Piepeši es nolēmu atstāt viņu tādu pašu šķīstu, kadu satiku, nevainīgu kā lauku ziedu.

—   Es domāju, ka iespaidu svaigums sniedza jums īstu baudījumu, Dorian, — viņu pārtrauca lords Henrijs. — Bet es varu jūsu vietā pabeigt šo idilli. Jūs devāt viņai labu padomu un salauzāt viņas sirdi. Tas bija jūsu labošanās sākums.

—   Henrij, jūs esat briesmīgs! Nerunājiet tik nejauki! Hetijas sirds nebūt nav salauzta. Protams, viņa raudāja. Toties viņa nav apkaunota. Kā Perdita viņa var dzīvot savā dārzā.

—   Un apraudāt neuzticīgo Florizelu, — sacīja lords Henrijs un sāka smieties, pret krēsla muguru atzveldamies. — Manu mīļo Dorian, dažreiz jums piemīt pavisam puiciskas iedomas. Vai tiešām jūs cerat, ka šī meitene kādreiz vēl spēs būt īsti apmierināta ar cilvēku no savām aprindām? Droši vien viņa apprecēsies ar kādu rupju važoni vai labsirdīgu zemes arāju. Nu, un tas, ka viņa kādreiz sastapusi un iemīlējusi jūs, liks viņai ienīst savu viru, un viņa būs ļoti nelaimīga. No morāliskā viedokļa es nebūt neesmu sajūsmināts par jūsu lielo pašuzupurēšanos. Ari sākumam tas ir nepietiekoši. Turklāt — kāpēc jūs domājat, ka Hetija tagad nepeld kādā dzirnavu dīķi starp baltām lilijām kā Ofēlija?

—   Tas nav izturams, Henrij. Jūs par mani zobojaties un pēc tam izfantazējat visbriesmīgākās traģēdijas. Tagad es nožēloju, ka stāstīju jums. Bet man gluži vienalga, ko jūs runājat. Es zinu, ka esmu darījis pareizi. Nabaga Hetija! Kad es šodien no rīta jāju gar fermu, es redzēju logā viņas bālo jasmīna vaidziņu. Nerunāsim vairs par to, un nepūlieties mani pārliecināt, ka pirmais labais darbs pa ilgiem gadiem, pirmā mazā pašuzupurēšanās, kādu jebkad esmu izjutis, patiesībā ir grēks un nelietība. Es gribu k(ūt labāks. Es jau tāds esmu… Pastāstiet man kaut ko par sevi. Kas jauns pilsētā? Jau vairākas dienas neesmu bijis klubā.

—   Tur vēl joprojām apcer nabaga Bazila nozušanu.

—   Man šķita, ka tas jau būs apnicis.

—   Mans mīļais, bet par to taču runā tikai sešas nedēļas, kamēr mūsu publikai nepieciešami vismaz trīs mēneši, lai piespiestu savas prāta spējas atrast jaunu sarunu tematu. Tomēr pēdējā laikā tai laimējies. Tai tika mana laulības šķiršana un Alana Kempbela pašnāvība. Bet tagad ari mākslinieka noslēpumainā nozušana. Slepenpolicija vēl aizvien domā, ka cilvēks pelēkajā mētelī, kas 9. novembra naktī izbraucis no Viktorijas stacijas, ir bijis nabaga Bazils, kaut gan franču policija apgalvo, ka Bazils Parīzē nemaz nav ieradies. Varbūt pēc nedēļām divām mēs dzirdēsim, ka viņš redzēts Sanfrancisko. Lai ari cik dīvaini, tomēr tas tā mēdz būt: visus nozudušos cilvēkus nezin kāpēc ierauga Sanfrancisko. Pēc visa spriežot, tā ir apbrīnojama pilsēta, kurai piemīt visi viņpasaules jaukumi.

—  Bet ko jūs pats domājat par Bazila nozušanu? — ievaicājās Dorians, paceldams burgundieša glāzi pret gaismu un apbrīnodams savu mieru, ar kādu spēja runāt par šo tematu.

—   Neko. Ja Bazilam ienācis prātā noslēpties, tad man tur neklājas iejaukties. Ja turpretim viņš miris, tad es negribu viņu pieminēt. Nāve ir vienīgā pasaulē, kas man iedveš šausmas. Es to neieredzu.

—   Kāpēc? — gurdi ievaicājās jaunākais sarunu biedrs.

—   Tāpēc, — atbildēja lords Henrijs, vilkdams gar degunu flakonu ar ožamo sāli, — tāpēc, ka visu var mūsu dienās izjust un pārdzīvot, tikai nāvi ne. Nāve un muļķība — lūk, divas un vienīgās parādības deviņpadsmitajā gadsimtā, kurām vēl nav atrasts izskaidrojums… Iesim dzert kafiju koncertzālē, Dorian. Jūs spēlēsiet man Sopēnu. Cilvēks, ar kuru aizbēga mana sieva, burvīgi spēlēja Sopēnu. Nabaga Viktorija! Es biju pie viņas ļoti pieradis. Māja bez viņas kļuvusi diezgan garlaicīga. Protams, ģimenes dzīve ir tikai ieradums, slikts ieradums. Bet cilvēks parasti nožēlo pat vissliktākos ieradumus, ja tie viņam jāzaudē. Varbūt mēs par tiem arī visvairāk zūdāmies. Tie taču ir tik svarīga dala no visas cilvēka personibas.

Dorians neko neatbildēja, bet piecēlies iegāja blakus istabā, apsēdās pie klavierēm un veikli sāka ņirbināt pirkstus pār kauliņiem. Kad pasniedza kafiju, Dorians mitējās spēlēt un, pagriezies pret lordu Henriju, ievaicājās:

—   Henrij, vai jums nekad nav ienācis prātā, ka Bazils varētu būt nogalināts?

Lords Henrijs nožāvājās.

—   Bazils bija ļoti populārs un nēsāja lētu pulksteni. Kāpēc gan kādam iegribētos viņu nonāvēt? Viņš bija pietiekami neasprātīgs, lai sagādātu sev naidniekus. Taisnība, viņš bija loti talantīgs gleznotājs. Bet cilvēks var gleznot kā Velaskess, tomēr būt neiespējami garlaicīgs. Jāatzīstas, ka Bazils bija diezgan garlaicīgs. Tikai reizi viņš mani ieinteresēja — pirms daudziem gadiem, kad atzinās, ka jūs dievina un jūs esat pamatmotīvs viņa mākslā.

—   Es loti mīlēju Bazilu, — sacīja Dorians ar skumju noskaņu balsī. — Bet vai nav kāds iemesls domāt, ka viņš tiešām nogalināts?

—   O, jā, dažas avīzes par to raksta. Bet tam nevar ticēt. Es zinu, Parīzē ir briesmīgi lokāli, īstas sārņu bedres, bet Bazils nebija no tiem, kas tās apmeklētu. Viņš nebija ziņkārīgs. Manuprāt, tā bija viņa galvenā kļūda.

—   Bet ko jūs teiktu, Henrij, ja es atzītos, ka nogalināju Bazilu? — Dorians sacīja un, izrunādams šos vārdus, uzmanīgi vēroja lorda Henrija sejas izteiksmi.

—   Es teiktu, ka jūs spēlējat lomu, kas jums nepiederas. Katrs noziegums ir muļķīgs, tāpat kā katra muļķība ir noziegums. Jūsos nav slepkavas atribūtu, Dorian. Es negribu apvainot jūsu patmīlību, bet ticiet man, ka tas tā ir. Noziegums piederas tikai zemākajām šķirām. Un es tās tāpēc nebūt nevainoju. Man liekas, noziegums tām ir tas pats, kas mums — māksla; gluži vienkārši — līdzeklis izbaudīt neparastas sajūtas.

—   Līdzeklis izbaudīt neparastas sajūtas? Tātad jus domājat, ka cilvēks, kas izdarījis slepkavību, spēj to arī atkārtot? Nerunājiet tādus niekus!

—   Ak, viss pārvēršas baudījumā, ja vien to biežāk sāk atkārtot! — smiedamies izsaucās lords Henrijs. — Tas ir viens no dzīves svarīgākajiem noslēpumiem. Bet man tomēr šķiet, ka slepkavība vienmēr ir un paliek maldi. Nekad nevajag darit to, ko nedrīkst stāstīt pie pusdienu galda. Taču liksim Bazilam mieru. Es labprāt gribētu ticēt, ka viņš beidzis dzivi tik romantiski, kā jūs domājat, bet nevaru. Viņš droši vien no omnibusa iekritis Sēnā un konduktors to noklusējis. Jā, tieši lāds bija viņa gals. Es varu iedomāties, kā viņš guļ uz muguras zem duļķaini zaļajiem viļņiem, smagās baržas peld pāri viņam, un garās ūdens zāles sapinušās viņa matos. Vai zināt ko? Man liekas — nekā vērtiga viņš vairs neuzgleznotu. Pēdējos desmit gados viņa darbi bija stipri vien vājāki.

Dorians nopūtās, bet lords Henrijs pārgāja pāri istabai un sāka glaudīt retu Javas papagaili — lielu, pelēku putnu ar sārtu seksti un rožainu asti, kurš balansēja uz bambusa kārtiņas. Tiklīdz viņa smalkie pirksti pieskārās putna galvai, putns nolaida pār melnajām stikla acīm krunkaino plakstu baltas putas un sāka vienmērīgi šūpoties uz priekšu un atpakaļ.

—   Jā, — turpināja lords Henrijs, pagriezdamies un izņemdams kabatas drānu, — viņa gleznas vairs nekur nederēja. Likās, it kā viņš būtu kaut ko pazaudējis. Pazaudējis ideālu. Tiklīdz apsīka jūsu draudzība, apsīka arī viņa talants. Kāpēc jūs šķīrāties? Droši vien viņš jums briesmīgi apnika. Ja tas tā, tad viņš to jums nekad nepiedeva. Tāda ir visu uzmācīgo cilvēku paraša. Bet sakiet — kur palikusi jūsu brīnišķā ģīmetne, kuru viņš reiz gleznoja? Liekas, kopš pabeigšanas es nekad vairs to neesmu redzējis. Ak jā! Pirms daudziem gadiem jūs man stāstījāt, ka ceļā uz Selbi glezna dīvainā kārtā esot nozudusi vai nozagta. Vai jūs neesat to atradis? žēl! Tas bija īsts šedevrs. Atceros — es gribēju to pirkt. 2ēl, ka nenopirku. Tas bija labākais Bazila darbs. Pēc tam visā viņa daiļradē bija dīvains sliktas mākslas un labas gribas mistrojums, kas parasti dod cilvēkam tiesības saukties par tipisku angļu mākslinieku. Vai jūs netikāt ielicis sludinājumu par gleznas nozušanu? Jums to vajadzēja darīt.

—    Aizmirsies, — Dorians atbildēja. — Droši vien tiku arī sludinājis. Bet man nekad lāgā nav patikusi šī ģīmetne. Tagad es nožēloju, ka pozēju. Man pretīgi par to pat atcerēties. Kāpēc jūs par to runājat? Tā man vienmēr atgādinājusi šīs rindas no kādas lugas, liekas, no «Hamleta»:

…Tā kā sāpju veidols Vaigs, kur neatspulgst sirds…

Jā, lūk, ko tā atgādināja.

Lords Henrijs iesmējās.

—    Ja cilvēks skatās uz dzīvi kā mākslinieks, tad viņa prāts ir viņa sirdi, — viņš atbildēja.

Dorians Grejs pakratīja galvu un uzsita dažus maigus akordus.

—    Tā kā sāpju veidols, — viņš atkārtoja, — vaigs, kur neatspulgst sirds.

Lords Henrijs atzvēlās krēslā un raudzījās uz viņu pievērtām acīm.

—    Jā, Dorian, — viņš pēc brīža sacīja, — kāds labums, ja cilvēks iemanto visu pasauli un — kā to saka — pazaudē dvēseli?

Mūzika pēkšņi apklusa; cieši skatīdamies draugam acis, Dorians nodrebēja.

—   Kāpēc jus man to vaicājat, Henrij?

—    Mans mīļais, — sacīja lords Henrijs, izbrīnā paceldams uzacis. — Tikai tāpēc, ka domāju — jūs varat to man atbildēt. Tikai tāpēc. Pagājušo svētdienu es gāju caur Parku, un netālu no Marmorarkas stāvēja pūlītis nabadzigi ģērbtu cilvēku, klausīdamies kādā ielas sludinātājā. Garām ejot, es dzirdēju, ka šo jautājumu viņš izkliedza saviem klausītājiem. Tas man likās ļoti dramatiski. Lidzigu efektu Londonā netrūkst. Lietainā svētdiena, netirais kristietis gumijas mēteli, nāves bālu seju loks zem lietussargu caurā jumta un aizraujošā frāze, ko histēriskas lūpas sviešus izsvieda gaisā, — tas bija lieliski, ists motīvs mākslinieka darbam. Sim pravietim es gribēju teikt, ka dvēsele ir tikai mākslai, nevis cilvēkam, bet baidījos, ka viņš mani nesaprastu.

Nerunājiet tā, Henrij! Dvēsele ir visbriesmīgākā realitāte. To var pirkt, pārdot un samainīt. To var noindēt un darīt pilnīgu. Ikvienam no mums ir dvēsele. To es zinu.

—   Vai jūs esat par to pārliecināts, Dorian?

—   Jā.

—   Tad jūs droši vien maldāties. Tieši tas, par ko cilvēks ir visvairāk pārliecināts, nemaz neeksistē. Tas ir ticibas fatālisms; to mums skaidri rāda romantisms. Jūs viebjaties. Nevajag būt tik nopietnam. Kāda mums abiem daļa par šā laika māņticību? Nē, mēs jau sen vairs neticam dvēselei. Nospēlējiet man kaut ko. Spēlējiet noktirni, Dorian, un spēlēdams izstāstiet, kā jūs saglabājāt savu jaunibu. Jums vajag būt kādam noslēpumam. Es esmu tikai desmit gadu par jums vecāks, bet jau galīgi krunkains, sadzeltis un kusls. Jūs tiešām esat apbrīnojams, Dorian. Nekad jūs neesat vēl izskatījies tik skaists kā šodien. Jūs man atgādināt to dienu, kad pirmo reizi jūs ieraudzīju. Toreiz jūs bijāt mazliet pārgalvīgs, ļoti kautrs un ārkārtīgi neparasts. Protams, jūs esat mainījies, bet ne ārīgi. Es gribētu zināt jūsu noslēpumu. Lai atgrieztu jaunību, es būtu ar mieru darīt visu, protams, tikai ne vingrot, agri celties un piesavināties labus tikumus. Jaunība! Nekas ar to nevar sacensties! Ir muļķīgi runāt, ka jaunībai it kā nav prāta. Ar zināmu cieņu es tagad uzklausu tikai to cilvēku spriedumus, kuri ir mazliet jaunāki par mani. Viņi šķiet aizsteigušies man priekšā. Dzive tiem sacījusi savu pēdējo vārdu. Turpretī padzīvojušiem ļaudīm es katrā ziņā nevaru piekrist. To es daru aiz principa. Ja jūs izvaicāsiet viņus par kādu vakardienas notikumu, tad viņi, bez šaubām, svinīgi nokraus jums priekšā visus tos ieskatus, kas valdīja 1820. gadā, kad ļaudis valkāja garas zeķes, ticēja visam un nezināja absolūti nekā… Cik brīnišķu gabalu jūs spēlējat! Man gribētos zināt, vai Sopēns nav to uzrakstījis Majorkā, kad jūra šalca ap viņa vasarnīcu un sāļas šļakatas sitās logā? Tas ir apbrīnojami romantisks darbs. Kāda laime, ka mums vēl atlikusi vismaz viena māksla, kas nepazīst atdarināšanu! Spēlējiet, spēlējiet! Šodien es vēlos baudīt mūziku. Man liekas, jūs esat jaunais Apollons, bet es — Marsijs, kas jūsos klausās. Man ir bijušas bēdas, Dorian, par kurām jūs pat nejaušat. Vecuma traģēdija nav tā, ka kļūsti vecāks, bet gan nespēja zaudēt jaunību. Es brīžiem pats apbrīnoju savu sirsnību… Ak, Dorian, kāds jūs esat laimes bērns!… Kādu brīnišķu dzīvi esat dzīvojis!… Jūs esat izbaudījis visu… Esat dzēris sulu no vīnogu ķekariem. Nekas jums nav gājis zudumā. Viss jums bijis tikai — mūzikas skaņas. Nekas jums nav nodarījis ļauna. Jūs esat palicis tas pats…

—   Ak, nē, es neesmu vairs tas pats, Henrij!

—   Nē, gluži tas pats. Gribētos zināt — kādas būs jūsu atlikušās dienas? Nemaitājiet tās ar askētisku atteikšanos. Tagad jūs esat sasniedzis pilnību. Tāpēc neierobežojiet sevi. Jums nav vairs trūkumu. Velti purināt galvu: jūs zināt, ka tā tas ir. Turklāt nemāniet sevi, Dorian. Ne griba, ne nodomi nevalda pār dzīvi. Dzīve ir nervu un miesas šūnu jautājums, tajās dzimst mūsu domas un neprāta sapņi. Jūs varat justies stiprs un spēcīgs… Bet istabas vai rīta debess nejaušs kolorīts, kāda sevišķa, jums tīkama smarža, ar kuru saistās dīvainas atmiņas, neviļus rastas rindas no aizmirstas poēmas, kāds opusa fragments, ko sen vairs neesat spēlējis, — lūk, no kā atkarīga mūsu dzīve, Dorian. Braunings kaut kur ir teicis to pašu. Mūsu jūtas rodas neatkarīgi no mums. Ir tādi mirkļi, kad balto ceriņu smarža man liek pārdzīvot pagātnes visbrīnišķāko mēnesi… Ak, kā man gribētos ar jums pārmīties, Dorian! Ļaudis ir sašutuši par mums abiem, bet viņi vienmēr ir dievinājuši jūs. Jūs esat tas tips, ko mūsu gadsimts meklē un baidās, ka atradis.

Es priecājos, ka jūs nekā neesat radījis: ne tēlu izcirtis, ne uzgleznojis gleznu. Jūsu māksla bija dzīve. Jūs esat pārveidojis sevi mūzikā. Jūsu dienas bija jūsu sonātes.

Dorians piecēlās no klavierēm un pārvilka ar roku pār matiem.

—   Jā, mana dzīve ir bijusi brīnišķa, — viņš nočukstēja, — bet es to vairs neturpināšu, Henrij. Un jūs vairs nesakiet man tik ekstravagantas lietas. Jūs nezināt par mani visu. Man šķiet — ja zinātu, arī jūs novērstos no manis. Jūs smaidāt? Nesmaidiet!

—   Kāpēc jūs pārtraucāt spēlēt, Dorian? Sēdieties un spēlējiet vēl noktirni. Paskatieties uz šo lielo, medaino mēnesi, kas šūpojas miglā: tas gaida, lai jūs to apburtu, un no jūsu spēles tas pielieksies tuvāk zemei. Jūs negribat? Tad iesim uz klubu! Mēs skaisti esam pavadījuši šo vakaru, vajag to tāpat arī pabeigt. Klubā būs kāds cilvēks, kas kaisli vēlas ar jums iepazīties; tas ir jaunais lords Pūls, Bornmūta vecākais dēls. Viņš jau ir iegādājies tādas pašas kaklasaites kā jums un lūdza mani, lai es iepazīstinu viņu ar jums. Viņš ir ļoti jauks un mazliet atgādina jūs.

—   Ceru, ka ne, — atbildēja Dorians ar skumjām acīs. — Bet šodien es esmu noguris, Henrij. Man netīk iet uz klubu. Drīz jau būs vienpadsmit, bet es gribētu doties agrāk pie miera.

—   Palieciet. Nekad jūs vēl neesat tik labi spēlējis kā pašreiz. Jūsu piesitiens ir apbrīnojams. Šodien tas ir izteiksmīgāks nekā jebkad.

—   Tas tāpēc, ka es atkal gribu laboties, — smaidīdams atbildēja Dorians. — Mazliet jau esmu pārvērties.

—   Man jūs vairs nevarat kļūt citāds, Dorian, — lords Henrijs sacīja. — Mēs būsim draugi vienmēr.

—   Tomēr reiz jūs mani saindējāt ar grāmatu. To es nekad jums nepiedošu. Henrij, apsoliet man, ka nevienam vairs nedosiet šo grāmatu. Tā ir pilna ļaunuma.

—   Mans mīļais, jūs tiešām sāksiet moralizēt! Varbūt drīz vien jūs brīdināsiet ļaudis no visiem tiem grēkiem, kas jūs pašu nogurdinājuši! Nē, jūs esat pārāk apburošs, lai to darītu.

Turklāt no tā nav nekāda labuma. Mēs esam tie, kas esam, un citādi vairs nekļūsim. Bet tas, ko jūs teicāt par saindēšanos ar grāmatu, nemaz nav iespējams. Māksla nevar ietekmēt cilvēka rīcību. Tā tikai atrofē gribu darboties. Māksla ir apbrīnojami neauglīga. Grāmatas, ko pasaule dēvē par netikumīgām, ir tieši tās, kas atsedz mākslas negodu. Tas ir viss. Bet nerunāsim par literatūru. Atnāciet pie manis rīt. Ap vienpadsmitiem es domāju kāpt zirgā, un mēs varam izjāt divatā. Pēc tam es jūs aizvedīšu pie lēdijas Brentsones uz brokastīm. Tā ir valdzinoša sieviete un grib aprunāties ar jums par kādiem gobelēniem, ko patlaban nodomājusi iegādāties. Tātad pielūkojiet, ka mēs varam pie viņas ierasties. Jeb varbūt uz brokastīm varam iegriezties pie mazās hercogienes? Viņa žēlojas, ka nekad vairs neredzot jūs. Varbūt Gledisa jums jau apnikusi? Man ari tā likās. Viņas asā mēle nogurdina nervus. Nu, šā vai tā, bet vienpadsmitos esiet pie manis.

—   Vai tas tik nepieciešami, Henrij?

—  Protams. Parks tagad ir burvīgs. Liekas — no mūsu pirmās tikšanās ceriņi nekad tur nav bijuši tik skaisti.

—  Labi. Vienpadsmitos būšu pie jums, — Dorians sacīja. — Ardievu, Henrij!

Nonācis pie durvīm, viņš bridi šaubījās, it kā gribēdams vēl ko piebilst, bet tikai nopūtās un izgāja.

## 20 NODAĻA

Bija brīnišķa nakts, tik silta, ka Dorians pārmeta mēteli pār roku un pat neaptina šalli. Papirosu smēķēdams, viņš lēni soļoja mājup. Divi jaunekļi frakās steidzīgi pagāja viņam garām. Viņš dzirdēja, ka viens no tiem čukstēja otram: «Tas ir Dorians Grejs.» Dorians atcerējās, ka agrāk viņš priecājās, ja ļaudis par viņu runā vai skatās uz viņu. Tagad jau viņam bija apnicis savu vārdu dzirdēt. Puse no visiem lauku dzīves priekiem, kurus viņš nesen izbaudīja, bija tā, ka tur viņu neviens nepazina. Meitenei, kuras mīlu viņš atmodināja, viņš stāstīja par savu nabadzību, un viņa noticēja. Reiz Dorians pat ieminējās, ka viņš ir slikts cilvēks, bet viņa smiedamās atbildēja, ka visi ļaunie cilvēki esot veci un neglīti. Ai, kā viņa smējās! Viņas smiekli bija kā strazda dziesma. Un cik mīlīga izskatījās ar savu platmaļu cepuri un katūna svārciņiem! Nekā viņa nezināja, bet viņai bija viss, ko Dorians sen jau zaudējis.

Mājās pārnācis, Dorians sastapa sulaini, aizraidīja viņu gulēt, bet pats atlaidās uz dīvāna un sāka pārdomāt dažus vārdus, ko tikko bija dzirdējis no lorda Henrija.

Vai tiešām pārmaiņa vairs nav iespējama? Ilgas pēc neskartās skaidrības, pēc savas «rožaini baltās» jaunības — kā reiz teica lords Henrijs — neatvairāmi pārņēma viņu. Dorians zināja, ka viņš dziļi sakropļojis savu prātu un fantāziju, ka viņa iespaidi, kas sniedza nežēlīgu baudu, ir bendējoši un ka pat vislabākos un apdāvinātākos cilvēkus, kuri gadījušies ceļā, viņš apkrāvis

ar kaunu un negodu. Vai tiešām tas nav vairs labojams? Vai nav vairs cerību?

Ak! Kādā baismā lepnuma un kaisles brīdī viņš izteica vēlēšanos, lai ģīmetne uzņemtos viņa dienu smagumu, bet viņš pats paliktu, neskartas jaunības spožumā! Un tikai tāpēc viņam tagad jāiet bojā! Būtu bijis tūkstošreiz labāk, ja katrai apgrēcībai būtu sekojis ātrs un taisns sods. Jo sodā ir šķīstīšanas spēks, tas aizskalo visus sārņus. Nevis «piedod mums mūsu parādus», bet gan «tiesā mūs par mūsu grēkiem» — tā mums vajadzētu lūgties taisno dievu.

Rotaļīgi gravētais spogulis, ko pirms daudziem gadiem viņam dāvāja lords Henrijs, joprojām stāvēja uz galda, un baltkājīši amoreti smējās ap to tāpat kā senās dienās. Dorians paņēma to — kā tajā briesmu naktī, kad pirmo reizi ievēroja pārmaiņas ģīmetnē, — un izklaidīgi ieskatījās spoguļa gludajā virsā. Kāds cilvēks, kas viņu kaisli mīlēja, bija reiz rakstījis neprātīgu vēstuli, kura beidzās šādām elkdievīgām rindām: «Pasaule ir pārmainījusies un tapusi cita, jo jūs esat radīts no zelta un ziloņkaula. Jūsu lūpu izliekums raksta par jaunu visu pasaules vēsturi.» Sī frāze uzpeldēja atmiņā, un Dorians to atkārtoja neskaitāmas reizes. Pēc tam piepeši paša skaistums viņam kļuva tik pretīgs, ka viņš nometa spoguli uz grīdas un ar zābaka papēdi saberza to tūkstoš sudrabotās drumstalās. Skaistums pazudināja viņu, skaistums un jaunība, ko viņš tā lūdzās! Nebūtu bijis skaistuma un jaunības — nebūtu arī kauna un negoda. Jo skaistums bija kļuvis tikai par masku un jaunība — par izsmieklu. Kas tad labākajā gadījumā ir jaunība? Zaļš, nenobriedis laiks, slimīgu, domu un seklu jūsmu dienas. Kāpēc viņš uzvilcis tās livrejū? Jaunība pazudinājusi viņu.

Bet labāk nedomāt par bijušo. Tur nekas vairs nav grozāms. Labāk domāt par sevi urt savu nākotni. Džeimss Veins guļ aprakts nezināms Selbi kapsētā. Alans Kempbels kādu nakti nošāvās savā laboratorija, bet neatklāja noslēpumu, ko viņam ar varu uzspieda zināt. Troksnis par Bazila Holvarda nozušanu

drīz vien apklusis. Jau tagad tas iet zudumā. No šīs puses Dorianam nedraudēja nekādas briesmas. Taču viņu ne tik daudz nomāca Bazila Holvarda nāve, cik paša dvēseles nāve vēl dzīvā miesā. Bazils uzgleznoja ģīmetni, kas pazudināja visu viņa dzīvi. Dorians to nevarēja draugam piedot. Ģīmetne bija īstā vaininiece. Bazils pierunāja viņam pilnas ausis ar tādām lietām, kuras nav iespējams klausīties, tomēr Dorians pacietīgi noklausījās. Slepkavība bija acumirklīga neprāta sekas. Par Alana Kempbela pašnāvību nevienam nebija daļas, tikai viņam pašam. Kempbels bija izlēmis nošauties, Dorians tur nebija vainīgs.

Jaunu dzīvi! To velējās Dorians. Viņš gaidīja to. Bez šaubām, viņš bija to jau sācis. Katrā ziņā viņš jau bija apžēlojies par vienu nevainīgu būtni. Nekad viņš vairs nekārdinās nevainību, vienmēr rīkosies augstsirdīgi.

Atceroties Hetiju Mertoni, viņam ienāca prātā — vai nav notikušas kādas pārmaiņas ģīmetnē, kas glabājas augšā aiz slēgtām durvīm. Varbūt tā vairs nav tik derdzīga! Varbūt ar jaunu, tīru dzīvi Dorians dzēsīs ģīmetnē visu ļauno kaislību zīmes? Kas zina, vai tās jau nav zudušas? Jāiet un jāparaugās.

Dorians paņēma lampu no galda un devās augšā. Durvis slēdzot, priecīgs smaids pārskrēja pār viņa dīvaini jauno seju un sastinga lūpās. Jā, viņš taps atkal tīrs, un riebīgā ģīmetne beigs viņu baidīt. Dorians juta, it kā viņam jau būtu noņemts kāds slogs.

Viņš lēni iegāja, pa ieradumam aizslēgdams durvis, un norāva ģīmetnei purpurpārklāju. Sāpju un sašutuma sauciens atskanēja no viņa lūpām: ģīmetnē nebija nekādu pārmaiņu, tikai acīs mirdzēja viltība un ap lūpām bija iegūlies liekulības vaibsts. Ģīmetne bija tikpat pretīga, pat pretīgāka nekā agrāk, ja tas vispār iespējams, purpurotā velgme uz rokas likās vēl spilgtāka un vēl vairāk atgādināja nupat izlietas asinis.

Dorians nodrebēja. Vai tiešām tikai godkārība bija ierosinājusi viņu uz vienīgo labo darbu? Varbūt jaunu izjūtu slāpes, kā, viegli ironizējot, aizrādīja lords Henrijs? Vai nepārvarama tieksme spēlēt lomu, kas bieži vien mudina mūs uz darbiem, kuri ir labāki nekā mēs paši? Varbūt tas viss kopā? Kāpēc sarkanais traips kļuvis lielāks? Līdzīgi briesmīgai slimībai tas izplatījās pa sakrunkušajiem pirkstiem. Asinis bija ari uz kājām, it kā tur būtu nopilējušas.

Varbūt viņam jāatzīstas? Vai tā nav jāsaprot nelielās pārmaiņas ģīmetnē? Nodot sevi sodīšanai? Viņš iesmējās. Viņš apzinājās, ka tās bija ērmīgas domas. Vai kāds noticētu, ja viņš ari atzītos? Nekur nebija ne jautas no nonāvētā. Visas zīmes bija iznicinātas. Dorians pats bija sadedzinājis visu, kas palika lejā. Nē, visi sacītu vienkārši, ka Dorians zaudējis prātu. Un, ja viņš uztieptos ar savu atzīšanos, viņu vēl kaut kur ieslodzītu… Tomēr atzīties, publiski saņemt negodu un publiski to izpirkt — tas bija viņa pienākums. Dievs taču grib, lai grēkus nožēlo ne tikai debesu, bet ari cilvēku priekšā. Lai ari ko viņš darītu, nekas viņu nevarēja glābt, iekams viņš nebija atzinies savā noziegumā. Savā noziegumā? Viņš paraustīja plecus. Bazila Holvarda nāve viņam šķita tukšs nieks. Viņš domāja par Hetiju Mertoni. Jo tas taču bija spogulis — viņa dvēseles spogulis, kurā viņš patlaban raudzījās. Godkārība? Ziņkārība? Liekulība? Vai tiešām šajā pēdējā piedzīvojumā ar Hetiju Mertoni nebija vairāk nekā? Vai vienīgi aiz godkārības viņš par meiteni apžēlojās? Nē, bija vēl kaut kas cits, tā vismaz viņam likās. Bet kas varēja galvot? Nē, tur nebija nekā cita. Tikai aiz godkārības viņš apžēlojās par meiteni. Aiz liekulības uzlika tikumības masku. Aiz ziņkāres gribēja izbaudīt atteikšanās sāpes. Tagad tas viņam bija skaidrs.

Bet slepkavība? Vai tiešām tā vajās viņu visu mūžu? Vai nekad viņš nenometls tās slogu?

Vai patiesi nepieciešama atzīšanās? Nekad! Pret viņu bija tikai viens pierādījums — ģīmetne. Dorians iznicinās to. Kāpēc gan viņš glabājis šo ģīmetni visu laiku? Jā, bija kaut kas nežēlīgi tīkams — sekot savai pārvērtībai un novecošanai. Tomēr

pēdējā laikā viņš tīksmi vairs nejuta. Ģīmetne jau traucēja viņam nakšu miegu. Aizbraucot no mājas, Dorianu mocīja bailes, ka tikai kāds to neieraudzītu. Ak, šī ģīmetne viesa viņa kaislībās melanholiju! Tā bija aptumšojusi tik daudz priecīgu mirkļu! Ģīmetne tiešām bija viņa sirdsapziņa. Viņš to iznīcinās.

Dorians pavērās apkārt un ieraudzīja nazi, kas nesa nāvi Bazilam Holvardam. Dorians vairākkārt bija to tīrījis, un tagad tas laistījās spožs un mirgs. Nazis nonāvēja mākslinieku, lai tad tas nonāvē ari viņa darbu un visu, kas ar to sakarā! Viņš nogalinās šo ērmoto dzīvi — dvēseli un iegūs mieru, kad atbrīvosies no tās aizbildniecības.

Dorians satvēra nazi un iecirta ģīmetnē.

Atskanēja kliedziens un savāda sprakstoņa. Kliedziens bija tik drausms, ka apkalpotāji pārbijušies uzmodās un izskrēja no savām istabām. Divi kungi, kas gāja lejā pa skvēru, apstājās un paskatījās lielā nama logos. Pēc tam viņi devās tālāk un, satikuši polismeni, atveda to pie šis mājas. Polismenis vairākkārt piezvanīja, bet neviens neatsaucās. Māja grima tumsā, tikai viens augšējais logs bija apgaismots. Mazliet nogaidījis, polismenis aizgāja un apstājās blakus mājas lieveni.

—   Kam pieder šis nams, konstebl? — ievaicājās vecākais no džentlmeņiem.

—   Misteram Dorianam Grejam, — polismenis atbildēja.

Viņi saskatījās un, nicīgi smīnot, turpināja ceļu. Viens no

tiem bija sera Henrija Aštona tēvocis.

Taču mājas vienā daļā, kur dzīvoja kalpotāji, bija dzirdama satraukta čukstoņa. Frensiss izskatījās bāls kā nāve.

Pēc ceturtdaļstundas, paņēmis līdzi kučieri un vienu no sulaiņiem, viņš devās augšā. Viņi piedauzīja pie durvīm, bet neviens neatbildēja. Pēc tam viņi sāka skaļi saukt. Taču viss bija klusu. Veltīgi izmēģinājušies uzlauzt durvis, viņi uzkāpa uz jumta un no turienes nokļuva balkonā. Logi viegli atvērās — bultas bija vecas.

Iegājuši istabā, pie sienas viņi ieraudzīja sava kunga brīnišķo ģīmetni, tādu, kādu to atcerējās redzējuši pēdējo reizi, — visā jaunības un dailes spožumā. Bet uz grīdas frakā gulēja mironis ar nazi krūtīs. Viņa seja bija riebīgās krunkās, novītusi un derdzīga. Tikai pēc gredzeniem rokās kalpotāji viņu pazina.


Оскар Уайльд ПОРТРЕТ ДОРИАНА ГРЕЯ Роман

Издательство «Лиесма» Рига 1976

На латышском языке

Перевел с английского Янис Эзеринь

Художник Гунвалд Элер

V a i I d s Oskars DORIANA OREJA ĢĪMETNE

Redaktore L. Rambeka. Māksi, redaktors A. Galeviuss. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore L. Kamene.

Nodota salikšanai 1976. g. 7. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 12. maijā. Ofseta papīrs 100, formāts 60X70/16. 15,88 fiz. iespiedi.; 12,39 uzsk. iespiedi.; 12,92 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Maksā 1 rbl. 29 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 233/27818-D640. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rfgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatve II. Pašūt. Nr. 658.