# Melnā tulpe

Aleksandrs Dimā

Aleksandrs Dimā

Melnā tulpe

Romāns sākas ar Jana de Vita un viņa brāļa Kornēlija linčošanu, kuru izdara satrakots pūlis. Tālāk tiek aprakstīti 18 mēneši pēc šī notikuma. Valstī vēl turpinās tulpju mānija un Hārlemas varas iestādes piedāvājušas simttūkstoš florīnu tam, kurš izaudzēs kaut ko ekskluzīvu - melnu tulpi. Labākie valsts dārznieki uzsāk sacensību, lai iegūtu šo milzīgo atlīdzību. Vistuvāk panākumiem nonācis jaunais Kornēliuss van Berle, tomēr pilnīgi negaidot viņu iesloga Levenšteina cietoksnī

Māksliniece Daina Eglīte Datorsalikums Māris Reinholds

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

apgāds "Vide" 1992

ALEKSANDRS DIMĀ

MELNĀ TULPE

apgāds "vide" 1992


.

.

## pateicīgā tauta

20. augustā 1672. gadā Hāgas pilsēta, tik dzīva, mirdzoša un uzposta, it kā viņā starotu mūžīgi svētki, — Hāga ar saviem ēnainajiem dārziem, milzu kokiem, kuri noliecās pār gotiskām celtnēm un kristālskaidriem ūdeņiem platos kanālos, — 2.0. augustā 1672. gadā Hāgas pilsēta septiņu apvienoto provinču metropole, bija satrauktu laužu pūļa aizsprostota. Uztrauktie pilsoņi, ar dunčiem aiz joslas, muskelēm un rungām pār plecu, steidzās uz drausmīgo Beitenhofas cietumu, kura restotie logi vēl tagad redzami. Tajā laikā cietumā, uz ārsta Tikelara denunciācijas pamata, bija ieslodzīts lielā Holandes pavaldoņa brālis Kornēlijs de - Vits.

Ja šī laikmeta vēsture, bet jo sevišķi šī gada notikumi nebūtu tik cieši saistīti ar turpmāk minētiem diviem vārdiem, tad turpmākie paskaidrojumi varētu likties lieki; bet mums jābrīdina mūsu vecie draugi — lasītāji, ka šis ievads ir nepieciešami vajadzīgs nevien stāsta izpratnes, bet arī toreizējo lielo politisko notikumu pareiza novērtējuma labā.

Holandes apvienoto valstu deputātam un savas dzimtās pilsētas Dordrechtās birģermeistaram Kornēlijam de - Viltam bija četrdesmit deviņi gadi, kad holandiešu tauta, vīlusies republikāniskā valsts iekārlā, kaislīgi tiecās pēc vienvaldības, kuru uz visiem laikiem bija iznīcinājis lielais. Jans de - Vilts.

Tā kā reti mēdz būt, kad tautas doma nesaistītu noteiktu principu ar kādu noteiktu personību, tad arī šajā gadījumā tauta republiku saistīja ar divu stingro brāļu de - Vittu vārdiem, ar šiem Holandes romiešiem, kuri karoja par mērenām brīvībām un labklājību bez pārmērībām. Vienvaldības idejas iemiesojumu tauta redzēja jaunajā un gudrajā Oranijas Vilhelmā, kuru iesauca par Kluso.

Abi brāļi de - Vilti, attiecībās ar Ludvigi XVI, bija ļoti atturīgi, jo viņi redzēja tā iespaida vairošanos visā Eiropā un izbaudīja viņa varu, kad tas savā Reinas karagājienā salauza Holandes apvienoto vaislu varenību.

Ludvigis XVI bija sens holandiešu ienaidnieks, bet viņi savukārt apvainoja un ņirgājās par viņu, kā vien varēdami, protams, caur Holandē dzīvojošajiem franču emigrantiem.

Tauta sajuta pret de - Vitliem divkāršu īgnumu. Pirmkārt, tādēļ, ka valsts vara sīvi cīnījās pret tautas vājās nacionālās pašapziņas trūkumiem un otrkārt — šajā īgnumā izpaudās uzvarētas lautas dabisks pagurums un iedoma, ka, varbūt, cita vadoņa rokās tauta būtu pasargāta no posta un negoda.

Šis cits tautas vadonis, kurš likās gatavs mēroties spēkiem ar. Ludvigi XVI, bija Oranijas princis Vilhelms. 1672. gadā viņam\ palika 22 gadi. Viņa audzinātājs bija Jans de - Vitts, kurš centās' princi izaudzināt par krietnu pilsoni. De - Vitts bija arī tas, kas Vilhelmam laupīja iespēju un cerību kļūt par Hoiandcs valdnieku. Bet bailes no1 Ludviga XVI holandiešus pamudināja šo kārtību grozīt.

Jans dc - Vitts arī piekrita šādai pilsoņu gribai, bet Kornēlijs de - Vitts, riskēdams ar savu dzīvību, atteicās aktu parakstīt pat tad, kad pilsoņi ielenca Dordrcchtā viņa namu un piedraudēja ar nāvi. Tikai sievas iespaidots, Kornēlijs parakstīja aktu, piezīmēdams, ka viņš to dara spaidu kārtā.

Kas attiecas uz Janu de - Vittu, tad jāsaka, ka arī viņš no savas ātrās piekāpības līdzpilsoņu priekšā maz laba guva. Dažas dienas vēlāk uz viņu izdarīja atentātu, ievainojot to vairākiem dunča dūrieniem, no kuriem tas gandrīz nomira.

Bet tas vien Oranijas prinča piekritējus neapmierināja. Brāļi de - Vitti viņiem šķita šķērslis tālākiem nodomiem. Ko nevarēja panākt ar dunča palīdzību, to centās panākt ar apmelošanu. Šai ziņā de - Vitla ienaidniekiem nāca palīgā jau minētais ārsts Tikelars.

Viņš paziņoja, ka Kornēlijs de - Vitts, būdams jaunās reformas un Oranijas prinča nāvīgs ienaidnieks, sarīkojis uzbrukumu prinča dzīvībai, nolīgstot par slepkavu viņu, Tikclaru. Tomēr nevarēdams šo noziegumu pastrādāt, viņš, Tikelars, atklātībai paziņojot de - Vitta drausmīgo sazvērestību.

Var iedomāties, kāds uzbudinājums pārņēma oranžistus, kad tiem kļuva zināms par sazvērestību. 16. augustā 1672. gadā Kornēliju apcietināja viņa paša namā un aizveda uz Beitcnhofas cietumu, kur to spīdzināja, lai piespiestu atzīties sazvērestībā.

Kornēlijs tomēr neatzinās, kādēļ viņam atņēma visas tiesības, činas un ordeņus un nolēma izraidīt to uz visu mūžu no Holandes robežām.

Jans de - Vitts, dabūjis zināt par brāļa likteni, pats atteicās no amata. Bet Oranijas Vilhelms ar gudru ziņu nogaidīja notikumu tālāko gaitu, cerēdams, ka tauta viņu nosēdinās valdnieka krēslā.

Tātad 20. augustā 1672. gadā, ka jau teicām, tauta ielenca Beitenhofas cietumu, kur ieslodzīts bija Kornēlijs de - Vilts, lai redzētu, kā viņu izraida no republikas. Visiem gribējās redzēt, kādas pēdas būs atstājusi spīdzināšana uz skaistā Kornēlija miesu.

Piezīmēsim vēl, ka ne visi pilsoņi steidzās uz cietumu šādas i vainīgas intereses dzīti; daudzi devās šurp, lai savu darbu • i» pildītu līdz galam, jo viņiem likās, ka tas nebija kārtīgi paveikts. Mrs še runājam par nobendēšanu.

Tiesa, pūli netrūka arī tādu, kuriem sirdī nebija naida jūtu; viņus • l/ina vienkārša ziņkārība noskatīties, kā no cietuma iznāks nežēlastībā, kritis cilvēks, kurš ilgu laiku bija ieņēmis augstu posteni.

-            Vai tad Kornēlijs de - Vitts, ?>is bezbailīgais cilvēks, nesēdēja lielumā un nebija nobendēts? — runāja pūli. Vai tad viņi neieraudzīs to nabagu, asiņainu un pazemotu? Vai tas nebija spožs pilsonības triumfs, kurā jānoskatās katram Hāgas pilsonim?

Un turklāt vēl, — spriedelēja ļaužu pūli veikli izklīdušie oranžisti, — var taču rasties izdevība ceļā no Beitenhofas līdz pilsētas robežai iemest lepnajam Kornēlijam sejā dubļu piku, vai pat akmeni, lai kaut mazliet jūtamāk atriebtos par Oranijas prinča nogalināšanas mēģinājumu.

Bet Francijas niknākie ienaidnieki teica, ka šajā lietā būtu vairāk saprāta un ja Hāgā netrūktu drošsirdīgu pilsoņu, tad Kornēlijs nekad nebūtu izlaists pāri robežai. Nebija taču domājams, ka Kornēlijs, nokļuvis aiz Holandes robežām, rokas turēs dīkā. Viņš katrā ziņā, kopā ar Franciju, vīs jaunus sazvērestības pavedienus un abi ar savu nelietīgo brāli Janu dzīvos no Ludviga XIV kara minislra marķīza.Luvua zelta.

Saprotams, ka tādā garastāvoklī skatītāji parasti neiet soļos, bet steidzas teciņus. Tādēļ arī Hāgas iedzīvotāji šajā rītā negāja soļiem, bet skrēja uz Bcitenhofu.

Starp vissteidzīgākajiem skrējējiem atradās arī augstsirdīgais Tikelars, kuru dzina naids un kuram nebija nevienas domas galvā. Oranžisti atzina viņu par godīguma, nacionālā pašlepnuma un augstākās līdzcietības iztēlu.

Šis liekulīgais nelietis darbā laida visu savu izdomas spēju, lai pilsoņus pārliecinātu, cik zems un nekrietns bija Kornēlijs dc - Vitts, kādas milzu summas tas viņam piesolījis un cik velnišķīgus plānus tas izstrādājis prinča noslepkavošanai.

Katru viņa frāzi uzvtēra satracinātais pūlis un pavadīja ar sajūsmas saucieniem pret Oranijas princi, bet lamu vārdiem pret brāļiem de - Viltiem.

Pūlis bija gatavs nolādēt netaisnos tiesnešus,'kuri ļāva sveikā izkļūt tik šausmīgam noziedzniekam, kāds bija šis Kornēlijs de - Vitts. Bet uzkūdītāji tajā pašā laikā čukstēja:

—     Viņš aizbēgs neaizskarts! Viņš strādās tālāk!

Citi sauca:

—        Ševeningenā jau viņu gaida franču kuģis. Tikelars pats . to redzējis.

—         Lieliskais Tikelars! Varonīgais Tikelars! — pūlis rēca vienā balsī.

—         Bet vai jūs nedomājat, — kāds jautāja, — vai kopā ar Kornēliju var aizbēgt arī viņa brālis Jans, tāds pats noziedznieks kā viņš?

—        Un šie nelieši Francijā izšķiedīs mūsu naudu, kas saņemta par mūsu kuģiem, mūsu arsenālu, mūsu būvētavām, kas pārdotas Ludvigim XIV.

—         Neļausim viņam aizmukt! — Uzsauca kāds patriots, iedams citiem pa priekšu.

—     Uz cietumu! Uz cietumu! — kliedza pūlis.

Pie šiem kliedzieniem pilsoņu soļi kļuva straujāki, rokas instinktīvi pielādēja musketes un acīs iedegās ļaunas dzirkstis. Taču pagaidām nekāda varmācība nebija nodarīta. Kavalēristu virkne stāvēja ap cietuma izeju cieša un nekustīga, ar savu nekustīgumu atstājot draudošāku iespaidu, nekā pūlis ar savu viļņošanos un trokšņošanu. Kavalērijas nodaļa kā stingusi stāvēja, sava komandiera asā skatiena uzvarēta.

Šai kavalērijas nodaļai bija no nekārtībām jāattur nevien satrakotais ļaužu pūlis, bet arī pilsoņu milicija, kura gan bija ieradusies pie cietuma, lai palīdzētu uzturēt kārtību, bet pati provocēja pūli uz nekārtībām, kliedzot:

—Lai dzīvo Oranijas princis! Nost nodevējus!

Tiesa, kapteiņa Tilla kavalēiijas nodaļas klātbūtne mazliet mulsināja miličus, bet drīz viņi nāca pie atziņas, ka te ir īstā vieta drošsirdības izrādīšanai un ka kavalēristu mierīgums ir tikai bailes, kādēļ tie sāka jo dedzīgi kliegt un, savu kliedzienu iejūsmināti, devās uz cietumu, aizraudami līdz arī pūli

Tad grāfs Tilli, uzacis saraucis un paulls /obniu viens pats devās pūlim pretim:

—         Klausaties, miliči, viņš sauca, k.ldi I jfis aistājat savas vietas un ko jūs gribat?

Pilsoņi vicināja gaisā savas musketes un kliedz i

—     Lai dzīvo Oranijas Vilhelms! Nāve nodcvējiem!

—         Lai dzīvo Oranijas princis! - teica tilli. kaut es vairāk cienu jautras, nekā drūmas sejas. Nāvi- nodevējiem, ja jums tā patīk, bet tikai ar to noteikumu, ka jūs aprobežojaties tikai ar saucieniem. Kliedzat, cik vien jums tīk Nāvi nodevējiem!" bet šie draudi jāizpilda jums nebūs. Es esmu nolikts še, lai tas nenotiktu, Un es to nepieļaušu.

Un, pievērsies saviem kareivjiem, viņš komandēja: "Mērķēt!"

Tilli kareivji izpildīja komandu ar tādu vienaldzību un mieru, ka nevien pūlis, bet arī miliči mulsumā atkāpās.

—         Nu, nu! — teica Tilli ironiskā tonī, kāds piemīt tikai karavīriem: Nebaidaties, pilsoņi, mani kareivji neizšaus nevienu šāvienu, bet par to jūs apņematies nespert soli uz cietuma pusi.

—     Bet vai jūs zināt, ka mums ir musketes?

—         To es ļoti labi zinu un redzu. Tikai ievērojat, ka mums ir pistoles, kuras ļoti labi šauj no piecdesmit soļiem, bet jūs no mums stāvat tikai divdesmit soļus.

—     Nāve nodevējiem! — kliedza saniknotie pilsoņi.

—         Nu, — mierīgi teica virsnieks, —jūs kļūstat garlaicīgi. — Un viņš nostājās savā agrākajā vietā nodaļas priekšgalā, kamēr nemiers pūlī auga arvien lielāks.

Un tobrīd, kad atriebības satvērtais pūlis jau gaisā oda savu nolemto upuru asinis, viens no Šiem upuriem, it kā steigdamies pretī savai nelaimei, tuvojās cietuma vārtiem. Tas bija Jans de - Vitts, kurš kalpu pavadībā piebrauca pie cietuma un izkāpa no karietes.

Pie vārtiem viņš apstājās un minēja savu vārdu. Slēdzējs viņu pazina.

—         Es ierados aizvest savu brāli, kurš, kā tev zināms, notiesāts uz trimdu, — Jans de - Vitts teica vārtu sargam. Tas palocījās un atslēdza vārtus.

Desmit soļus pagājis, Jans de - Vitts satika kādus sešpadsmit gadus vecu, skaistu meiteni, kura to sveicināja ar daiļu reveransu.

—         Esi sveicināta, mīļā Roze, — teica Jans de - Vitts, viegli aizskardams tai kaklu. — Kā jūtas mans brālis?

—        Ak, Jana kungs, es nebaidos par ciešanām, kuras tas jau pārcietis.

—     Ko tad tu baidies?

—     Es baidos par mokām, kuras to vēl gaida.

—     Ak, jā, — teica de - Vitts: — no šīs tautas, vai nē?

—     Jūs dzirdat, kā viņi kliedz?

—        Jā, patiesi, tauta ir ļoti uztraukta. Bet tā kā mēs viņai esam darījuši tikai labu, tad, varbūt, viņa apmierināsies, kad ieraudzīs mūs.

—         Diemžēl ar to tiem nepietiks, — klusi teica meitene un, paklausīdama sava tēva mājienam, aizgāja.

—     Jā, ar to vien nepietiks, mans bērns, — piekrita Jans de — Vitts, dziļi nopūsdamies. — ŠI jaunā meitene, kura, droši vien, neprot lasīt un tātad nekad nekā nav lasījusi, vienā vārdā ir raksturojusi pasaules vēsturi.

Un Jans de — Vitts, bjušais Holandes pavaldonis, mierīgs un rezignēts, gāja tālāk uz sava brāļa kameru.

## DIVI BRĀLI

»

Skaistā Rozes baigās nojautas nebija bez pamata: tobrīd, ka Jans de — Vitts kāpa pa akmeņu kāpnēm, kuras veda uz brāļa kameru, pilsoņi visiem spēkiem centās nobīdīt pie malas Tilli kavalēristus, kuri tiem neļāva brīvi rīkoties.

Tilli, savu kavalēristu pistoļu apsargāts, ievadīja sarunas ar pilsoņu miliciju, mēģinādams pārliecināt to, ka viņam valdības uzdevumā jāapsargā cietums no varmācības.

—   Kādēļ cietums jāapsargā? — kliedza Oranijas prinča piekritēji. |

—        Redzat, — atbildēja Tilli: — jūs man uzdodat jautājumu, uz, kuru es nevaru abildēt. Man lika: "Apsargājat", un es apsargāju.! Jūs, kungi, paši esat gandrīz kareivji un zināt, ka kara pavēlēsi jāklausa.

—       Bet ši pavēle jums dota, lai nodevējiem palīdzētu aizbēgt pār] robežu.

—       Tas, laikam, tā ir, jo nodevēji notiesāti uz trimdu notēvijas, —1 atbildēja Tilli.

—   Bet no kā ši pavēle nāk?

—   Protams no Savienotām Valstīm.

—   Tās mūs nodos!

—  To es nezinu.

—   Un jūs arī esat nodevējs?

—   Es?

—  Jā, jūs.

—        Klausaties, nu! Bet padomājat pats, ko tad es varu nodod? Savienotās Valstis? Kā tad es viņas nododu, ja, būdams viņu dienestā, kārtīgi izpildu viņu pavēles?

Ievērojot to, ka grāfam bija pilnīga taisnība, pret kuru nevarēja nekā iebilst, kliedzieni kļuva vēl skaļāki. Kliedzieni un draudi bija šausmīgi, bet grāfs uz tiem atbildēja ar izsmalcinātu laipnību:

—       Pilsoņi, es jūs nopietni lūdzu — izlādējāt savas musketes; var iet vaļā nejaušs šāviens un, ja tas ievainos kaut vienu no maniem kareivjiem, mēs jūsu pusē noguldīsim ap divsimt vīru. Tas mums būs ļoti nepatīkami, bet vēl nepatīkamāk jums, un galu galā tas taču nav ne mūsu, ne jūsu interesēs.

la jiīs to darītu, — kliedza pilsoņi, — mēs arī atklātu uguni uz jums

I abi, labi, bet vai tādēļ, ka jūs mūs apšautu, jūsu ļaudis uldzlvotos?

Laižat mūs uz laukuma, un jūs būsiet rīkojies kā godīgs pilsonis.

Pirmkārt, es neesmu pilsonis, — atbildēja Tilli: — es esmu virsnieks, kas nebūt nav viens un tas pats; un neesmu arī holandietis, bet francūzis, un tas vēl vairāk padziļina starpību. Es .n/Istu tikai to valdību, kura man maksā algu. Atnesat man viņas pavēli — un es tajā pašā mirklī laukumu atbrīvošu. Jo sevišķi vēl tādēļ, ka man pašam arī še apnicis.

Jā, jā! — kliedza simtas balsis, kurām tūdaļ pievienojās pieci simti citas. — Iesim uz rātsnamu! Iesim pie dcputāti'ein! Iesim!

- Tā, tā, — savā nodabā teica Tilli, ar skatiem sekojot aizejošajiem, — ejat uz rātsnamu, tad jau redzēsat, vai jūsu prasību ievēros. Ejat vien, mani draugi.

Apzinīgais komandieris paļāvās uz valdības pašcieņu tāpat, kā valdība paļāvās uz viņa pašcieņu.

— Zināt, kapteini, — grāfam ausī iečukstēja viņa palīgs, — mums tomēr vajadzētu parūpēties par rezerves spēkiem. Tas mums par ļaunu nenāktu.

Tobrīd Jans de - Vitts, kuru mēs atstājām kāpjot pa akmeņa trepēm uz brāļa kameru, piegāja pie kameras durvīm, kurā gulēja spīdzināšanas mokas pārcietušais Kornēlijs.

Spriedums par izraidīšanu bija nolasīts, tādēļ tālākā lietas izmeklēšana un arestētā spīdzināšana bija lieka.

Kornēlijs gulēja izstiepies savā guļas vietā, ar saplosītām rokām un pārlauztiem pirkstiem. Viņš nebija atzinies neizdarītā noziegumā un, pēc triju dienu ilgām mokām, uzelpoja vieglāk, kad dabūja zināt, ka gaidītā nāves soda vietā to izraida no tēvijas. Miesā un garā spēcīgs, viņš gulēja mierīgi Beitenhofas pustumšā kamerā un viņa lūpas rotāja visu saprotošs cietēja smaids. Sava gribasspēka atbalstīts, Kornēlijs mierīgā garā apsvēra, cik ilgi vēl varētu vilkties formalitātes līdz viņa atsvabināšanai.

Tas notika taisni tajā laikā, kad ārpus cietuma sienām trokšņoja satrakots ļaužu pūlis un draudēja cietumu apsargājošos kavalēristus noslaucīt no zemes virsas. Šis troksnis, kas līdzinājās nemierīgas jūras šņākoņai, spiedās cauri cietuma sienām. Bet Kornēliju tas neuztrauca. Viņš pat necentās piecelties, lai pieietu pie šaurā, aizrestotā loga.

Fizisko sāpju mocīts, Kornēlijs atradās dīvainā sastinguma stāvokli, kurš tam likās bez sākuma un gala. Ar saldu sajūtu viņš domāja par to mirkli, kad gars šķirsies no miesas un beigsies nebeidzamās ciešanas.

Viņš domāja arī par savu brāli.

Un tajā mirklī, kad Kornēlijs domāja par to, kad viņš gandrīz balsī iztrunāja viņa vārdu, durvis atvērās un Jans steidzīgiem soliem tuvojās guļas vietai. Kornēlijs izstiepa tam pretim savas sakropļotās rokas un Jans lo maigi noskūpstīja uz pieres.

—        Kornēlij, mans nabaga brāli. teica Jans: — tu ļoti cieti, vai nē?

—     Nē, es vairs neciešu, es ieraudzīju tevi.

—         Es bezgalīgi ciešu, tevi ledzoi šādā stāvoklī, mans nabaga dārgais Kornēlij.

—       ts vairāk domāju par tevi, nekā par sevi. Spīdzināšanas laikā es ievaidējos tikai reizi, lai izdvestu: "Mans nabaga brālis". Bet tagad tu esi Še un tādēļ ai/.mii sisini visu. Tu atbrauci pēc manis, vai nē?

—     Jā.

—         Es esmu vesels. Palīdzi man piecelties un tu redzēsi, cik labi es varu paiet.

—        Tev nebūs tālu jāiet. Mana kariete gaida aiz Tilli kavalēristu nodaļas.

—     Tilli kavalēristi? Kādēļ tad viņi še?

—        Tādēļ, ka Māgas iedzīvotāji sapulcējušies, noskatīties tavā aizbraukšanā… un lai novērstu varbūtējos nemierus.

—         Nemierus? — pārsteigts jautāja Kornēlijs, uzlūkodams apmulsušo brāli, nemierus'.'

—     Jā, Kornēlij.

—        Tad, lūk, kas tas par troksni, ko nupat dzirdēju, — teica Kornēlijs, it kā pats ar sevi runādams. Tad viņš pievērsās brālim:

—- Vai ap cietumu di dzinējās liels pūlis?

—     Jā, brāli.

—     Viņi grib iekļūt še?

—     Nu, protams.

—     Kā tad tu tiki pūlim cauri?

—        Tu labi zini, Kornēlij, ka tauta mūs nevisai labi ieredz, — grūtsirdīgi piezīmēja Jans. I s atkļuvu šurp pa šķērsieliņām.

—     Tu slapstījies, Jani?

—        Es centos iekļūt cietumā, lai nezaudētu laiku. Es rīkojos tā, kā rīkojos politikā vai uz jūras, kad kuģim jācīnās ar pretvēju: es vairījos.

Šajā brīdī līdz cietumam atlidoja skaļi kliedzieni un lamas.

Tilli sarunājās ar satrakoto pūli.

— Es neticu, Jani, — teica Kornēlijs, — ka tev izdosies caur šo satrakoto pūli izvest savu brāli tik veikli, kā tu savā laikā starp klintīm un sēkļiem izvadīji Trompes floti.

—        Tomēr mēģināsim, — teica Jans. — Bet pagaidām vēl atļauj piebilst dažus vārdus.

—     Runā.

No lauka atkal atskanēja spēcīgi kliedzieni.

—        Ak, — teica Kornēlijs, — cik" tauta uztraukta! Par mani vai par tevi?

—         Es domāju, par mums abiem. Oranžisti, izplatīdami savus zemsirdīgos melus, apvaino mūs sakaru uzturēšanā ar Franciju.

—     Nejēgas!…

—     Jā, bet viņi tomēr mums to pārmet.

—         Bet ja mūsu sarunas tomēr būtu bijušas sekmīgas, viņas taču būtu holandiešus pasargājušas no sakaušanas pie Orses, Vēzelas un Reinbergas. Viņas būtu tos pasargājušas no pāriešanas pār Reinu un Holande joprojām varētu sevi uzskatīt par neuzvarētu.

—         Pareizi, brāli, bet vēl pareizāk būtu, ja viņi tagad atrastu mūsu sarakstīšanos ar Luvuā, tad, kaut es esmu piedzīvojis locis, es tomēr nevarētu izvadīt mūsu vieglo laiviņu caur satrakotiem ūdeņiem. Šī sarakstīšanās, kura godīgiem ļaudīm pierādītu, cik dziļi es esmu savu tautu mīlējis un kādus upurus esmu bijis gatavs viņas dēļ nest viņas slavas un brīvības labā, — šī sarakstīšanās tomēr mums nestu nāvi no mūsu uzvarētājiem, oranžistiem. Es ceru, dārgais Kornēlij, ka tu šo sarakstīšanos, pirms aizbraukšanas no Dardrechtas uz Hāgu, būsi iznīcinājis?

—         Brāli, — atbildēja Kornēlijs, — tava sarakstīšanās ar Luvuā pierāda, ka tu esi bijis visgudrākais, tālredzīgākais un piedzīvojumu bagātākais septiņu apvienoto provinču pilsonis. Man ir dārga manas dzimtenes slava un jo sevišķi tava slava un es, brāli, neesmu sadedzinājis šo korespondenci.

—        Tad mēs esam šīszemes dzīvei zuduši, — mierīgi teica Jans de - Vitts un piegāja pie loga.

—         Nē, Jani, gluži otrādi, mēs esam glābuši savas dzīvības un atgūsim bijušo popularitāti.

—     Ko tad tu izdarīji ar šīm vēstulēm?

—         Es uzticēju tās savam krustdēlam, tev pazīstamam Kornēlijam van - Berlam, Dordrcchtā.

—        Ak, nožēlojamais! Tu esi vissvārīgāko uzticējis vientiesīgam zinātniekam, kurš savā rīcībā līdzīgs mazam bērnam. Arī viņš ir pazudis cilvēks.

—   Pazudis? ' *

—      Jā, vienalga, eik viņš garīgi stiprs vai vājš. Ja viņš būs stiprs, viņš agrāk vai vēlāk uzzinās par mūsu likteni un leposies ar mums; ja viņš būs vājš, tas nobaidīsies mūsu tuvuma; ja viņš būs stiprs, tas klaji daudzinās mūsu noslēpumu, bet ja viņš būs vājš, viņš nodos mūs. Kā vienā, tā otrā gadījumā mēs visi esam pazuduši. Tādēļ bēgsim, brāli, iekams vēl nav par vēlu.

Kornēlijs piecēlās sēdus gultā un pieskārās brāļa rokai:

—       Vai tad es nepazīstu savu krustdēlu? — teica Kornēlijs. — Vai es neesmu mācījies lasīt katru viņa domu? Tu jautā* vai viņš stiprs? Tu prasi, vai viņš vājš? Ne šāds, ne tāds. Un vai nav vienalga, kāds viņš būtu? Šajā gadījienā no svara tikai, lai viņš neizpauž noslēpumu. Un viņš to arī nevar izpaust, jo viņš to nezina.

Jans izbrīnēts pagriezās.

—      Ak, — smaidīdams turpināja Kornēlijs: — es arī esmu politiķis, jo politiku esmu mācījies pie Jana. Es tev apgalvoju, ka van —Berls nezina ne viņam uzticētā vīstokļa saturu, ne nozīmes.

—       Tad pasteigsimies, — teica Jans, — dot viņam rīkojumu, laiu vīstokli tas sadedzina. Tas jādara, kamēr nav par vēlu.

—   Ar ko tad mēs nosūtīsim šo rīkojumu?

—        Ar manu kalpu Krakē, kuram vajadzēja mūs pavadīt. Viņš atnāca uz cietumu kopā ar mani, lai palīdzētu trev nokāpt lejā.

—      Apdomā labi, iekams tu dodi rīkojumu sadedzināt šos lietiskos dokumentus.

—       Es esmu apdomājis, mīļais Kornēlij, ka brāļiem de — Vittiem vispirms jāglābj savas dzīvības, lai tad glābtu savas reputācijas. Ja mēs iesim bojā, ka mūs aizstāvēs? Kas varēs mūs kaut saprast?

—  Tā tad tu domā, ka viņi mūs nogalinās, ja atradīs šos papīrus?

Atbildes vietā Jans izstiepa roku uz Beitenhofas laukuma pusi,

npo kurienes cietumā ielauzās dobjas skaņas.

—      Jā, jā, — teica Kornēlijs, — es ļoti labi dzirdu šos kliedzienus, bet ko tie nozīmē?

Jans atvēra logu.

—   Nāve nodevējiem! — kliedza pūlis.

—   Vai nu dzirdi, Kornēlij?

—      Vai tad mēs tie nodevēji? — .autāja cietumnieks un pacēla acis pret debesīm.

—   Jā, tie esam mēs, atbildēja J ans de — Vitt.s.

—   Kur ir Krakē?

—   Laikam aiz kameras durvīm.

—   Tad pasauc viņu.

Jans atvēra durvis, aiz kurām tiešām stāvēja uzticamais kalps.

-      Ienāci, Krakē, un iegaumē labi, ko tev teiks mans brālis.

—        Ak, nē, Jan, ar mutisku rīkojumu nepietiks; man viņam ļflraksia.

Kādēļ?

—        Tādēļ, ka van - Berls vīstokli nevienam neatdos un arī neiznīcinās, ja tam nebūs mana noteikta rīkojuma.

-            Bet vai tu, draugs, vari rakstīt? — jautāja Jans, vērzdams skatienu uz brāļa sakropļotām rokām.

-      Būtu tikai tinte un spalva.

—     Man ir tikai zīmulis.

—   Vai tev nav arī papīrs; man visu atņēma.

—    Te ir bībele. Noplēsi pirmo lapu.

—     Labi.

—     Bet tavs rokraksts nebūs salasāms.

—        Nieki, — teica Kornēlijs, palūkodamies uz brāli, — šie pirksti, kuri pārcietuši bendes sitienus un griba, kura pārvarējusi sāpes, apvienosies vienā spēkā un nebaidīsies: līnija būs taisna un burti salasāmi.

Un patiesi, Kornēlijs paņēma zīmuli un sāka rakstīt. Tad bija redzams, ka no ievainotās rokas pil asinis un atstāj pēdas uz papīra un zīmuļa. No Kornēlija pieres bira sviedru lāses. Viņš rakstīja:

"Dārgais krustdēl! Sadedzini aploksni, kuru tev atstāju. Sadedzini to, neatvēris un nelasījis, lai viņas saturs paliek tev nezināms. Tādi noslēpumi, kādi glabājas šajā aploksnē, nes nāvi tam, kam tie pieder; sadedzini un lu glābsi Jani un Kornēliju. Palieci sveiks un mīli mani. Kornēlijs de - Vitts. 20. augustā 1672. gadā."

Asarām acīs, Jans noslaucīja asins traipu no papīra un iedeva vēstuli Krakē, aizrādot, kā tā aizvedama. Tad viņš atgriezās pie Kornēlija, kurš no piepūlēšanās bija stipri bāls un tuvu nemaņai.

—        Tagad, — teica Jans, — nogaidīsim mūsu uzticamā kalpa svilpienu, kas nozīmēs, ka viņš izlauzies cauri pūlim — un tad dosimies ceļā arī mēs.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad pāri laukuma kņadai atlidoja skaļš svilpiens. Jans pateicībā pacēla rokas prei debesīm.

—     Nu, —viņš teica, — dosimies prom arī mēs, Kornēlij!…

## Jana de - Vitta māceklis

Kad saniknotā pūļa kliedzieni pie Beitcnhofas Janu de — Viltu pamudināja steidzināt Kornēliju aizbraukšanai, pilsoņu

depulācija, kā jau aizrādīts, devās uz pilsētas rātsnamu, pieprasīt Tilli kavalēristu nodaļas atsaukšanu.

No Beitenhofas līdz Hogstretai nebija liels gabals. Pūlī varēja novērot kādu jaunekli, kurš jau no sākuma ar lielu interesi vēroja visu, kas notika. Viņš sekoja delegācijai uz pilsētas namu, lai drīzāk dabūtu zināt, kas tur noliks.

Tas bija kādu divdesmit divu gadu jauneklis, kura izskats neliecināja par lielu spēku. Viņš slēpa savu seju, nemitīgi slaucīdams pieri un piekaitušās lūpas plānā audekla lakatiņā. Acīmredzot, viņam bija iemesls tā darīt. Tas bija cilvēks ar ērgļa skatienu, garu, līku degunu un platām, taisnām lūpām.

"Kāda starpība starp iekarotāju un jūras laupītāju?" jautāja senos Iajkos. Un atbildēja: "Tāda pati, kā starp vanagu un ērgli."

Šī nāves bālā seja, Šis trauslais, slimīgais stāvs, šīs nemierīgās kustības, kuras izrādīja trokšņojošam pūlim no Beitenhofas līdzejošais cilvēks, atgādināja neuzticīga saimnieka vai iztraucēta zagļa kustības. Policists, protams, būtu pieņēmis pēdējo versiju, jo cilvēks, par kuru še runa, visu laiku centās slēpt savu seju.

Un viņš bija ļoti nabadzīgi ģērbies un bez ieroča. Pie rātslaukuma viņš apstājās un uzmanīgi vēroja nama balkonu.

Pūļa neatlaidīgie kliedzieni lika atvērt kādu logu un parādījās cilvēks, kurš sāka sarunas ar pūli.

—         Kas tas ir? — jautāja jaunais cilvēks aiz viņa stāvošajam virsniekam.

—     Tas ir deputāts Bovelts, — atbildēja virsnieks.

—     Kas tas par deputātu Boveltu? — atkal jautāja jauneklis.

—     Man Šķiet, tas ir lielisks cilvēks, — teica virsnieks.

Pie šiem virsnieka vārdiem jaunekļa sejā iezagās tāds nemiers un skumjas, ka pat virsnieks to ievēroja un steidzās piebilst:

—        Tā vismaz par viņu runā. Kas attiecas personīgi uz mani, tad es nevaru spriest, jo Boveltu nepazīstu.

—         Lielisks cilvēks, — atkārtoja jauneklis, — bet ko tas nozīmē: vai šis cilvēks ir godīgs vai drošsirdīgs?

—        Es atvainojos, jūsu gaišība, — atbildēja virsnieks, — es tiešām nevaru viņu tuvāk raksturot, jo, kā jau teicu, to nepazīstu.

—        Nekas, — piebilda jauneklis. — Pagaidīsim, gan jau redzēsim paši.

Virsnieks piekrītoši pamāja galvu un apklusa.

—        Ja šis Bovelts būs lielisks cilvēks, — turpināja princis, — tad viņš šo apsēsto ļaužu prasību labprāt neuzklausīs.

Un viņa vājās, aristokrātiskās rokas impulsīvā raustīšanās, kad viņš to bija atbalstījis uz virsnieka pleca, liecināja, ka jauneklis ārkārtīgi cenšas savaldīties un sevi nenodot.

Dzirdama bija pilsoņu delegācijas vadoņa balss, kurš prasīja pēc citiem deputātiem.

—         Kungi, — atkārtoja Bovelts, — es jums jau teicu, ka esam šeit divatā ar d'Aspercnu, kādēļ nevaru nekādus rīkojumus dot.

—     Pavēli! Pavēli! — kā ārprātīgs kliedza pūlis.

Bovelts mēģināja vēl ko teikt, bet viņa balss pazuda pūļa rēcienos. Viņš uztraukti žestikulēja rokām, tad pagriezās un sauca deputātu d'Asperenu.

Arī tas mēģināja pūli atrunāt, bet kliedzieni kļuva vēl skaļāki un draudošāki. Tad pūlis izlauzās cauri valdības sargu rindai un devās rātsnamā.

—         Iesim arī mēs iekšā, — mierīgi teica jaunelklis. — Acīmredzot, sarunas turpināsies iekšā. Iesim paskatīties.

—     Jums vajadzētu uzmanīties, — teica virsnieks.

—     Kādēļ?

—         Daudzi no deputātiem ir jūs redzējuši… Un vajaga tikai vienam jūs pazīt, lai…

—         Lai mani atzītu par visas šīs lietas uzmusinātāju, — teica jauneklis. — Tev taisnība, — viņš piebilda, un vaigi kļuva sārti aiz kauna, ka tik neapdomīgi izteicis savas vēlēšanās. — Mēs no šīs pašas vietas varēsim novērot, vai delegāti iznāks apmierināti vai neapmierināti. Tad arī varēsim spriest, vai deputāts Bovelts ir vai nav godīgs un drošsirdīgs. Tas mani ļoti interesē.

—        Bet, — piebilda virsnieks, vērīgi uzlūkodams to, kuru zināja par gaišību, — es nevienu mirkli nešaubos, ka deputāti nedos pavēli Tilli kavalērisliem atkāpties.

—     Kādēļ? — auksti jautāja jauneklis.

—        Tādēļ, ka Šī pavēle būtu līdzīga nāves sprieduma izpildīšanai pie Kornēlija un Jana de — Vitta.

—- To mēs tūdaļ dabūsim zināt, — mierīgi teica jaunais cilvēks. — Nevienam nav zināms, kas notiek cilvēku sirdīs.

Virsnieks zagšus pavērās uz sava sarunu biedra sastingušo seju un nobālēja.

Šis virsnieks bija godīgs un arī drošs cilvēks.

Laužu pūlis patlaban bija iespiedies sēžu zālē, kur, cik varēja vērot, notika karstas debates. Troksnis lāgiem bija tik spēcīgs, ka šķita sagrūstam vecā rātsnama sienas. Tad viss it kā norima un pūlis lauzās laukā. Visiem pa priekšu skrēja cilvēks ar riebīgā prieka smīnā pārvērstu seju un gaisā vēdināja kādu papīru.

Tas bija ķirurgs Tikalars.

—        Te viņa ir, te viņa ir! — kliedza Tikalars un aizelsies drāzās uz priekšu.

—     Viņi ir dabūjuši pavēli, — izmisis nomurmināja virsnieks.

—        Nu redzat, — mierīgi teica viņa biedrs, — tagad es pārliecinājos. — Un tālāk piezīmēja: — Jūs, mīļais kapteini, nezinājāt, vai Bovelts ir godīgs, vai drošs cilvēks. Viņš nav ne viens, ne otrs.

Tad, mierīgi novērodams garām traucošos ļaužu masu, jauneklis aicināja virsnieku:

—        Tagad dosimies uz Beitenhofu; man liekas, turmēs redzēsim pārsteidzošu ainu.

Virsnieks klusēdams palocījās un sekoja savam pavēlniekam.

Cietuma laukums vēl vienmēr bija nemierīga ļaužu pūļa pilns, bet Tilli kavalērija joprojām to atturēja no tuvošanās cietumam.

Drīz vien grāfs Tilli izdzirda skaļas gaviles un kliedzienus, kuri atlidoja no tuvojošās pūļa. Tajā pašā mirklī viņš redzēja, ka starp musketu zibošiem galiem plivinās kāds papīrs.

—         Paskatāties, — viņš teica savam palīgam, seglos stāvus pieceldamies; — man liekas, ka šie nelieši būs dabūjuši pavēli.

—     Noziedzīgie nelgas! — teica otrais virsnieks.

Patiesi, tā bija pavēle, kuru pilsoņu milicija bija izkaulējusi no valsts varas.

Milicija tūdaļ atšķīrās no pārējā pūļa un ar nolaistām šautenēm tuvojās kavalēristu nodaļai.

Bet grāfs Tilli nebija tas vīrs, kurš varētu pieļaut tuvoties vairāk, nekā bija vajadzīgs.

—        Apstāties! — viņš sauca. — Prom no zirgiem, ja nē, es komandēšu: "Uz priekšu!"

—     Lūk, pavēle, — vienā laidā kliedza simtām izaicinošas balsis.

Grāfs izbrīnā paņēma pavēli, ātri pārlasīja un skaļā balsī teica:

—         Cilvēki, kuri parakstīja šo pavēli, ir īstie Kornēlija de — Vitta bendes. Kas attiecas uz mani, tad es negribētu būt nevienas šī vajadzīgā raksta rindas autors.

Un, ar zobena rokturi no sevis atbīdījis cilvēku, kurš papīru gribēļa paņemt atpakaļ, viņš teica:

—     Sis papīrs ir ļoti vērtīgs, tādēļ atļaujos to pievākt.

Viņš rūpīgi salocīja liktenīgo dokumentu un noglabāja kabatā.

Tad, pagriezies pret eskadronu, komandēja:

—     Kavalēristi, pa labi, marš!

Un pusbalsī, bet tā, lai apkārtējie ļaudis dzirdētu, viņš teica:

—     Tagad jūs, slepkavas, varat darīt savu darbu.

Kavalērija lēni atkāpās no laukuma. Viņus uz pēdām pavadīja trakojošais pūlis, rēkdams uzvaras priekā un aklā naidā.

Kā redzat, Jans de - Vitts nebūt nepārspīlēja stāvokļa nopietnību,. kad brālim palīdzēja piecelties un mudināja to drīzāk atstāt cietumu.

Un Kornēlijs, atbalstīdamies uz brāļa roku, lēni kāpa pa cietuma trepēm lejā.

Trepju galā tos gaidīja augstākā mērā uztrauktā skaistule Roze.

—     Jana kungs, jūs nevarat iedomāties, kādas šausmas!

—     Kas tad noticis, mans bērns! —jautāja de — Vitts.

—        Stāsta, ka viņi bijuši rātsnamā un prasījuši pavēli, lai aizsauc Ravalēristus.

—        Tiešām? Ja kavalēristus aizsauc, tad mūsu stāvoklis ir riskants.

—        Ja jūs atļautu dot jums padomu… — teica meitene lielā uztraukumā.

—     Runā, mīļais bērns.

—         Redzat, Jana kungs, es jūsu vietā neietu pa galvenajiem vārtiem.

—     Kādēļ nē, ja Tilli kavalēristi vēl stāv savā vietā?

—        Bet vai jums ir papīrs, ka Tilli kavalēristi jūs var pavadīt līdz robežai?

—     Nav.

—        Nu, redzat: tiklīdz jūs i/kļūstat cauri kavalēristu rindām un paliksiet neaizsargāti, pūlis jūs ielenks.

—     Nu, bet pilsoņu milicija?

—     Ak! Tā visvairāk pret jums noskaņota.

—     Ko tad lai dara?

—        Es jūsu vietā izietu caur pazemes eju, kura beidzās klusā ieliņā. Tur jūs neviens neredzēs, jo visi drūzmējās pie galvenajiem vārtiem; no turienes jūs nepamanīts nokļūtu līdz robežai.

—     Brālis nevar tik tālu aiziet, — teica Jans.

—     Nekas, es centīšos, — noteikti atbildēja Kornēlijs.

—     Un jums, — turpināja meitene, — jums taču ir pajūgs.

—    Jā. Bet tas mūs gaida pie galveniem vārtiem.

—         Nē, — atbildēja meitene. — Ticēdama, ka jūsu kučieris ir jums uzticams cilvēks, es tam liku gaidīt mazajā blakus ieliņā.

Brāļi dziļā pateicībā uzlūkoja meiteni.

—        Atliek vēl viens jautājums, — teica Jans: — vai Grifijs gribēs pazemes eju atslēgt?

—     To viņš nekad negribēs, — apstiprināja Roze.

—     Ko tad lai daram?

—         Es to biju paredzējusi, — turpināja Roze, — tādēļ izlietoju gādījumu, kad Grifijs sarunājās ar kādu cietumnieku un izvilku viņam atslēgu no kabatas.

—     Tātad atslēga ir tev?

—     Šeit viņa ir, Jana kungs!

—        Dārgais bērns, — aizkustināts teica Kornēlijs, — tu man izdari ārkārtīgu pakalpojumu, bet es nevaru tev pateikties. Neatsakies pieņemt bībeli, kura atrodas manā kamerā, viņa tev nesīs laimi.

—        Pateicos, es no viņas nekad nešķiršos, — teica meitene un sevī nodomāja: — cik žēl, ka es neprotu lasīt.

—         Kliedzieni skan aizvien skaļāki, es domāju, mums laiks iet, — nopietni teica Jans.

—         Nu, tad iesim, — piekrita meiterte un abus brāļus veda atpakaļ cietuma koridorā, pretējā virzienā.

Rozes pavadībā viņi nokāpa pa trepēm dziļā pazemes ejā, izkļuva cauri iežogotam laukumam un beidzot atradās nomaļā ieliņā, kur tos gaidīja pajūgs, ar nolaistu jumtu.

—         Ātrāk! Ātrāk! — sauca pārbījies kučieris, — jūs dzirdat, kā viņi trako.

Iesēdinājis Kornēliju karietē, Jans pagriezās pret meiteni un atvadījās: — Nav vārdu, kā lai tev pateicos, skaistais bērns.

Roze godbijīgi noskūpstīja viņa roku.

—     Braucat, nu braucat. Šķiet, ka viņi jau uzlauž cietuma vārtus.

Jans ātri ielēca karietē, nosēdās blakus brālim, aizvēra durvis un

uzsauca kučierim:

—     UzTol —Heku!

Caur šo robežpunktu ceļš veda uz Ševeningas ostu, kur brāļus Vittus gaidīja neliels tvaikonis.

Divi spēcīgi flāmu zirgi straujos rikšos devās uz priekšu un aizveda abus bēgļus.

Roze sekoja viņiem, līdz tie nogriezās aiz ielas stūra.

Tad viņa iegāja atpakaļ ejā, noslēdza durvis un iemeta atslēgu akā.

Tikmēr ļaužu pūlis jau bija ieņēmis visu cietuma laukumu un drūzmējās pie vārtiem.

Kaut godprātīgais vārtu sargs Grifijs stūrgalvīgi liedzās vārtus atslēgt, tomēr bija redzams, ka ilgi tie neizturēs pūļa spiedienu.

Grifijs izmisumā domāja, vai labāk vārtus neatslēgt, nekā ļaut tos uzlauzt, te pēkšņi sajuta vieglu pieskārienu savai rokai.

Atskatījies, viņš ieraudzīja Rozes rūpju pilno sejiņu.

—     Vai dzirdi šos ārprātīgos? — teica viņš.

—     Es viņus pārāk labi dzirdu un domāju, vui nebūtu labāk..

—     Ja es vārtus atslēgtu?

—     Nē, lai viņi tos uzlauztu.

—     Bet tad viņi mani nositīs.

—     Protams, ja tevi te satiks.

—     Kā gan lai viņi mani te nesatiek?

—     Paslēpies!

—     Kur?

—     Slepenā kamerā.

—     Un tu, mans bērns?

—         Es iešu ar tevi. Mēs aizslēgsim durvis un nogaidīsim, kamēr viņi iztrakosies.

—        Velns lai parauj! Tā ir prātīga doma. Es necerēju, ka tev tik labs padoms ienāks galvā.

—     Bet kā tad būs ar mūsu cietumniekiem?

—     Tos lai sargā liktenis. Es sargāšu jūs, — teica meitene.

Grifijs sekoja savai meitai un slepenais lūks aizvērās pār viņu

galvām tajā brīdī, kad pūlis atlauza vārtus un iebruka cietumā.

Kamera, kurā Roze ieveda tēvu, saucās par slepeno un deva šiem diviem cilvēkiem, kurus mēs pagaidām atstāsim, drošu patvērumu. Slepeno kameru zināja tikai augstākā priekšniecība, kura dažreiz še lika ievietot bīstamus noziedzniekus, par kuriem baidījās, ka tie neizbēg vai tos nenolaupa.

Pūlis ielauzās cietumā un nemitīgi kliedza:

—        Nāvi nodevējiem! Uz karātavām Kornēliju de — Vittu! Nāvi! Nāvi!

## GRAUTIŅŠ

Jaunais cilvēks, aizvien vēl slēpdams savu seju zem platmales, atbalstīdamies uz virsnieka pleca un slaucīdams pieri un lūpas mutautā, nekustīgi stāvēja Beitenhofas laukuma stūrī un vēroja satrakoto ļaužu masu.

—        Jums taisnība, van Deken, — viņš uzrunāja virsnieku: — pavēle, kuru parakstīja deputāti par kavalērijas aizvākšanu, faktiski ir nāves spriedums Kornēlijam. Vai dzirdat šo pūli? Tas ir ļoti dusmīgs uz de - Vittu kungiem.

—        Jā, — teica virsnieks, — es tādus kliedzienus nekad vēl neesmu dzirdējis.

—         Liekas, ka viņi nokļuvuši līdz mūsu cietumnieka kamerai. Paskataties uz to logu. Vai tas nav Kornēlija kameras logs?

Tajā brīdī kāds vīrietis atlauza Kornēlija kameras logu restes.

—        Aizbēdzis! Aizbēdzis! — kliedza vīrietis, —• viņa šeit vairs nav!

—     Kā nav? — kliedza pretim no ielas.

—     Viņa nav! — dusmās atkārtoja vīrietis. — Viņš ir paslēpies!

—     Ko las vīrietis saka? —jautāja jaunais cilvēks, nobālēdams.

—        Ak, jūsu gaišība, ja tā būtu taisnība, ko viņš saka, tā būtu liela laime. Bet diemžēl, tas nevar būt, — piebilda virsnieks.

Logā parādījās arī citas dusmās pārvērstas sejas.

—     Viņš aizbēdzis! Viņam palīdzējuši paslēpties!

—        Aizbēdzis? — atkārtoja pūlis. — Nu, tad dzīsim viņam pēdas! Sekosim tiem!

—        Gaišība, — teica virsnieks, — liekas, Kornēlijs de - Vilts tiešām izbēdzis.

—         No cietuma gan, bet no pilsētas nē, — atbildēja jaunais cilvēks. — Jūs rcdzēsat, ka nelaimīgais, cerēdams, ka izbrauktuve vajā, atradīs to aizslēgtu.

—     Vai tad ir dots rīkojums visas izbrauktuves aizslēgt?

—     Nē, es tā nedomāju. Kas gan būtu varējis tādu rīkojumu dot?

—     Kādēļ jums tā šķiei?

—        Ir liktenīgas nejaušības, — atbildēja jauneklis, — un šādām nejaušībām par upuri krīt visievērojamākie cilvēki.

Klausoties šajos vārdos, virsnieku pārņēma auksti drebuļi un viņam likās, ka bēgli sagaida nenovēršams gals.

Kornēlijs un Jans izbrauca uz ielas, kura veda uz Tol - Heku. Kučieram viņi lika braukt lēnāk, lai nerastos aizdomas.

Bet kad pajūgs jau sasniedza pusceļu, kučieram šķita, ka brīvība jau iegūla un tas palaida zirgus pilnos aulekšos.

Tad pēkšņi viņš apturēja.

—     Kas noticis? — jautāja Jans, izbāzis galvu pa karietes lodziņu.

—     Cienīts kungs… Man liekas, ka pārbrauktuve noslēgta!…

—     Vai tas varētu būt? Parasti dienā to nenoslēdz.

—     Palūkojat pāls.

—        Jans de - Vitts izkārās no karietes un redzēja, ka restotie vārti tiešām aizslēgti.

—        Brauc! — viņš teica kučieram. — Man kabatā ir izraidīšanas pavēle, gan sargs atslēgs.

Kariete atkal sakustējās, bet bija jūtams, ka kučieram vairs nav agrākās pārliecības.

Kad Jans de - Vilts izliecās no karietes, viņu ieraudzīja un pazina kāds traktiernieks. Tas izbrīnā iekliedzās un aizsteidzās pa ceļu uz ' Beitenhofas pusi, panākt divus savus biedrus. Simts soļus paskrējis, viņš tos panāca un aizelsies stāstīja, kas sēdot karietē. Vīrieši

apstājās un vēroja braucējus. Viņi vēl nebija pilnīgi pārliecināti, vai braucēji ir de - Vitti.

Tajā mirklī kariete pieripoja pie pārbrauktuves.

—     Atverat, — teica kučieris.

—     Ar ko tad lai atver, — atteica slēdzējs.

—     Ar atslēgu, protams.

—     Ar atslēgu gan, bet tad viņai jābūt.

—     Vai tad tev atslēgas nav?

—     Nav.

—     Kur tu to liki?

—     Man to paņēma.

—     Kas?

—        Acīmredzot tas, kam bija no svara, lai neviens no pilsētas neizbrauc.

—        Mans draugs, — teica Jans de - Vitts, izbāzdams galvu pa karietes durvīm, — vārti tev jāatslēdz man un manam brālim Kornēlijam de - Vittam, kuru es pavadu trimdā.

—        Ak, de - Vitta kungs, es esmu izmisumā, — iesaucās slēdzējs, — es ar sirdi un dvēseli gribētu atslēgt, bet atslēgu man paņēma.

—     Kad?

—     Šorīt.

—     Kas?

—    Jauns cilvēks, divdesmit divi gadi vecs, bāls un vājš.

—     Kādēļ tu viņam iedevi?

—     Tādēļ, ka viņam bija pavēle, ar parakstiem un zīmogu.

—     No kā?

—     No rātskungiem.

—        Jā, — teica Kornēlijs: — nav vairs šaubu, ka mūs gaida nenovēršams gals.

—     Kā tu domā, vai visi vārti būs aizslēgti?

—     Es nezinu.

—     Tomēr brauksim pie citiem vārtiem, — ātri teica Jans.

—     Mums citas izejas nav.

—        Es tev pateicos, —.viņš vēlreiz uzrunāja slēdzēju. — Tu mūs gribēji izlaist, bet nevarēji. Labs nodoms ir līdzīgs labam darbam.

—     Ak, Dievs, — nopūtās slēdzējs, redzat, kas tur notiek!

Ļaužu grupā, kura braucējiem aizsprostoja ceļu, bija trīs vīrieši,

par kuriem jau minējām, un šajā laikā tiem vēl bija pievienojušies kādi astoņi citi.

Nebija šaubu, ka visiem šiem cilvēkiem bija ļauni nolūki pret braucējiem.

Tiklīdz viņi redzēja, ka zirgus dzen aulekšos, viņi nostājās ciešā rindā šķērsu pāri ielai, vicināja rungas un kliedza: — Apstājies! Apstājies!

Kučieris dzina zirgus viņiem virsū un laida pātagas cirtienus uz visām pusēm.

Brāļiem de - Vittiem karietē nekas nebija redzams. Bet viņi juta, ka zirgi saslienas pakaļkājās un kariete stipri sasveras uz sāniem. Tad zirgi ar jaunu sparu rāvās uz priekšu, kariete pārripoja pār mīkstu, apaļu priekšmetu, kas varēja būt cilvēka ķermenis, un lāstu pavadīta, devās tālāk.

—     Es baidos, vai mēs neesam ko nodarījuši, teica Kornēlijs.

—     Dzeni ātrāk! Dzeni!—Jans kliedza kučieram.

Bet, pretēji šai pavēlei, kariete pēkšņi apstājās.

—     Kas noticis? — jautāja Jans.

—     Paraugaties, — teica kučieris.

Jans paskatījās.

Ielas viņā galā, kur vajadzēja aizkļūt karietei, parādījās viss milzīgais ļaužu pūlis, kurš tikko bija atstājis Beitenhofas cietumu, un, līdzīgi negaisam, šņākdams un aurodans tuvojās braucējiem.

—         Pamet zirgus un glābies! — Jans sauca kučieram. — Tālāk braukt nav nozīmes. Mēs esam pazuduši.

—     Lūk, tur jau viņi ir! — vienā laidā kliedza piecsimts balsis.

—     Tur viņi ir, šie nodevēji un slepkavas!

—        Bendes maisi! — sauca otrs pūlis, kurš sekoja karietei un nesa uz rokām savu mirušo biedru, kas, gribēdams apturēt zirgus, bija pakļuvis tiem zem kājām un samīts.

Kučiers apturēja zirgu, bet projām nebēga.

Vienā mirklī kariete atradās vidū starp tiem, kas tai tuvojās no priekšas un tiem, kas skrēja no muguras.

Sākumā šķita, ka viņa pacēlās gaisā un lido pār viļņojošo ļaužu jūru. Tad pūlis acumirklī it kā sastinga. Spēcīgs kalējs ar rungu belza vienam zirgam pa galvu un tas nokrita bez dzīvības.

Tajā brīdī pavērās kādas mājas slēgis un logā parādījās jauna, bāla cilvēka nedabiski spīdošas acis, kuras drūmi vēroja notikumu.

Aiz jaunā cilvēka bija redzama bāla virsnieka seja.

—        Ak, Dievs! Ak, Dievs! — čukstēja virsnieks, — kas gan tagad notiks?

—     Droši vien kas briesmīgs, — atbildēja jauneklis.

—        Palūkojat, jūsu gaišība, viņi izrāvuši no karietes lielo pavaldoni, viņi to sit, viņi to plēš!

—         Patiesi, šie ļaudis ārkārtīgi saniknoti, — teica jaunais cilvēks vienaldzīgā balsī, kurā nebija dzirdama ne mazākā līdzcietība.

—        Bet palūkojat, tagad viņi izrauj no karietes arī Kornēliju, Kornēliju, kurš jau sakropļots un sadauzīts. Palūkojat, palūkojat!

—     Jā, tas ir Kornēlijs.

Virsnieks vāji iekliedzās un novērsa acis.

Kornēlijs vēl nebija paguvis nokāpt no karietes kāpšļa, kad dabūja smagu triecienu pa galvu ar dzelzs stieni. Viņš nokrita uz mutes, mēģināja vēl piecelties, tad pēkšņi sabruka.

Tad viņu saķēra aiz kājām un vilka tālāk ļaužu pūlī. Sadragātais galvaskauss atstāja plašu asiņainu svītru. Pūlis šo ceremoniju apsveica skaļiem prieka saucieniem.

Jaunais cilvēks, kura seja, likās vēl bālāka, uz mirkli aizvēra acis.

Virsnieks ievēroja šo momentu un gribēja izmantot sava cietsirdīgā kunga acumirklīgo līdzjūtības uzliesmojumu.

—         Iesim, jūsu gaišība, iesim, viņi tūdaļ nogalinās arī Janu de - Vittu.

Bet jaunais cilvēks jau atvēra acis un viņa sejā bija lasāma agrākā cietsirdība.

—        Jā, —viņš teica, — šī tauta nav pielūdzama; grūti klājas tam, kas viņu nodod.

—        Gaišība, — teica virsnieks, — varbūt vēl varētu glābt šo nelaimīgo, kurš jūs audzinājis un lolojis; sakat man vārdu un es riskēšu ar savu dzīvību…

Oranijas Vilhelms, šis jaunais cilvēks bija viņš — nervozi sakustējās un viņa acīs pazibēja naids un nežēlība:

—         Kapteini van Deken, es jūs lūdzu doties pie manas karavīru nodaļas un pavēlēt tai gatavai būt katram gadījumam.

—     Bet kā lai atstāju jūsu gaišību šo slepkavu vidū?

—        Atļaujat man pašam par sevi rūpēties, — īgni teica princis: — ejat!

Virsnieks aizsteidzās. Viņa steigā tik daudz neizpaudās centība dotā rīkojuma izpildīšanā, cik prieks par to, ka nav jābūt aculieciniekam otra brāļa noslepkavošanā.

Uz Jana de - Vitta galvu un ķermeni no visām pusēm krita smagi sitieni. Zem to smaguma viņš krita zemē, bet ar pēdējiem spēkiem mēģināja atkal piecelties.

—     Mans brālis… Kur mans nabaga brālis? — viņš dvesa.

Kāds no pūļa sita Janam de - Vittam ar dūri pa galvu un notrieca cepuri.

Otrs viņam pie sejas grūda asiņainas rokas, ar kurām tas nupat bija plēsis miesas jau beigtajam Kornēlijam, kura līķi vilka pie karātavām.

Jans izdvesa smagu vaidu un aizvēra acis.

—        Ak, tu aizvēri acis, kliedza viens no pilsoņu miličiem, — tad es tev izduršu tās!

Un viens grūda moceklim sejā asu pīķi, no kura dūriena sārtu asiņu šalts skrēja uz visām pusēm.

—         Mans brālis! — dvesa Jans, slaucīdams asinis no sejas un acīm, lai saskatītu brāli: — Kas noticis ar manu brāli Kornēliju?

—         Seko arī tu viņam, — teica otrs milicis, pielikdams musketes stobru pie galvas un nospiezdams gaili.

Bet Šāviens neatsprāga.

Tad slepkava saķēra musketes stobru un ar smagu belzienu pa galvu notrieca savu upuri zemē.

Izlietodams pēdējos spēkus, Jans de - Vilts vēlreiz piecēlās. — Mans brālis! — Šajā saucienā bija tik daudz žēluma un traģisma, ka jaunais cilvēks, kas notikumu vēroja, stāvēdams pie loga, novērsās un aizsita slēģi.

Un nebija jau arī vairs daudz ko redzēt, jo Janam de — Vittam pieskrēja klāt trešais slepkava un ar vairākiem šāvieniem izārdija galvaskausu un izspārdīja smadzenes uz visām pusēm.

Jans nokrita zemē un vairs nekustējās.

Tas iedrošināja arī citus. Kā zvēru bars viņi metās virsū bijušā vadoņa līķim. Ikviens centās iešaut lodi mirušā ķermenī, katrs cenlās iespert tam ar kāju, iesist ar rungu vai noplēst gabalu no drēbēm.

Kad abu brāļu līķi līdz apnikumam bija sisti, spārdīti un gluži kaili noplēsti, ļaužu pūlis tos aizvilka pie karātavām un pakāra ar galvām uz leju.

Bai arī ar to vēl nepietika. Līķu apgānīšana turpinājās arī pie karātavām. Beigās radās tipi, kas līķus sagrieza gabalos un gāja pa pilsētu, pārdodami Jana un Kornēlija de - Vittu miesas gabalus par desmit sū.

Mēs nezinām, vai jaunais cilvēks noskatījās arī drāmas pēdējo cēlienu, bet tajā brīdī, kad abus līķus vilka pie karātavām, viņš iznāca no savas paslēptuves un steidzās cauri pūlim uz pārbrauktuvi.

—        Cienīts kungs, — sauca vārtu sargs, — vai jūs man amesāt atslēgu?

—    Jā, draudziņ, te lā būs, — atbildēja jaunais cilvēks.

—        Ak, Dievs, cik briesmīga nelaime. Būtu jūs to atnesis kaul pusstundu agrāk… — dziļi nopūzdamies, teica vārtu sargs.

—     Kas tad būtu? —jautāja jauneklis.

—     Tad es būtu varējis atslēgt vārtus de — Vittiem, bet tagad,

atrodot vārtus cieti, viņiem bija jāgriežas atpakaļ un jākrīt savu vajātāju rokās.

—        Atverat vārtus! — kāds sauca viņiem aiz muguras. Princis pagrieza galvu un ieraudzīja van - Dekenu.

—        Tas esat jūs, van - Deken? Var redzēt, cik cītīgi jūs izpildāt manas pavēles! Es cerēju, ka jūs jau sen būsat prom.

—        Neesmu vainīgs, gaišība, šie jau trešie vārti, pie kuriem klauvēju: tie visi noslēgti.

—        Nekas. Tagad šis lieliskais puisis jums tos atslēgs. Atslēdz, draudziņ! — princis uzrunāja vārtsargu, kurš stāvēja lielā izbrīnā. Viņš bija dzirdējis, ka virsnieks jaunekli uzrunā par "gaišību".

Lai izlabotu stāvokli, slēdzējs steidzīgi metās pie vārtiem, atslēdza tos un atvēra līdz galam.

—        Vai jūsu gaišība nevēlētos ņemt manu zirgu? — jautāja virsnieks.

—     Pateicos, mans zirgs arī stāv tepat tuvumā.

No kabatas izņēmis mazu zelta svilpīti, ar kuru tajos laikos sauca kalpotājus, princis gari un asi iesvilpās. Drīz atsteidzās zirgu puisis ar prinča zirgu pavadā.

Princis ar vienu lēcienu, kāju neieliekot seglu kāpslī, bija zirgam mugurā un, piespiedis piešus, aizauļoja Leidenas virzienā.

Ticis uz lielceļa, viņš pagriezās atpakaļ un lika piejāt virsniekam, kurš tam sekoja.

—        Zināt ko, — viņš teica, apturējis zirgu, — tie nelieši nosita arī Janu de - Vittu kopā ar brāli.

—        Es domāju,jūsu gaišība, — skumji piezīmēja pulkvedis, — ka pirms būtu labāk, ja šie divi šķēršļi vēl būtu jums ceļā uz Holandes valdnieka krēslu.

—        Protams, ka labāk, — teica jauneklis, — ja nebūtu noticis tas, kas notika. Bet — kas darīts, tas padarīts. Nav mūsu vaina. Jāsim

' ātrāk: es ceru, ka drīzumā valdība pie manis sūtīs savus sūtņus.

Virsnieks palocījās un, palaidis prinča zirgu garām, pats sekoja tam pienācīgā attālumā.

—        Man ļoti gribētos redzēt, — savā nodabā čukstēja jauneklis, uzacis sarāvis, — kādu seju rādīs Saules Ludviģs, kad dabūs zināt, ka viņa uzticamie draugi, brāļi de - Vitti, gājuši bojā? Ak, Saule! Saule! Sargies no saviem mākoņiem!

Un ātri steidzās pa ceļu šis jaunais princis, spītīgs karaļa pretinieks, kurš vēl pirms dažām Stundām tik maz ticēja savas varas panākumiem, bet tagad to jau bija nostiprinājis ar Hāgas pilsoņu palīdzību, pāri Jana un Kornēlija līķiem.

## TULPJU MĪĻOTĀJS un viņa kaimiņš

Tajā pašā laikā, kad Hāgas pilsoņi saplosīja Jana un Kornēlija de - Vilta līķus, un Oranijas Vilhelms pārliecinājies, ka viņa pretinieki uz mūžu apklusuši, devās uz karaspēka nometni van - Dekcna pavadībā, — lajā pašā laikā uzticamais kalps Krakē, nenojauzdams asiņainos notikumus, aulekšoja skaistā zirgā pa kuplu koku apēnotu aleju aiz pilsētas.

Kad priekšā iznira lauku ciemats,-Krakē jutās drošībā un nokāpa no zirga. Viņš to atstāja kādā iebraucamā vietā un, iesēdies vieglā laivā, nobrauca līdz Dordrechtai.

Dordrechtu viņš pazina jau iztālēm. Tā bija jautra pilsēta, daudzu dzirnavu izraibota uzkalna piekājē.

Skaistie sarkanie namiņi ar baltiem margojumiem un ķieģeļu pamatiem, kas dažreiz atbalstījās iidens malā, priecināja skatu. Vaļēji balkoni, pār kuru sienām nokarājās dārgi Indijas zīda tepiķi, pacēlās upes pusē, virs paša ūdeņa. Daudzos balkonos bija redzami piesieti makšķeru kāti, bet aķi ielaisti ūdenī, lai uzkostos zivis. Caur dzirnavu spārniem Krakē kalna piegāzē saskatīja baltsarkanu māju, kura bija viņa ceļojuma mērķis. Kuplu koku un ziedošu puķu vidū šī māja izcēlās sevišķi reljefi.

Krastā izkāpis, Krakē nekavēdamies devās turp. Iegājis, Krakē pārliecinājās, ka iekšā tā ir vēl tīrāka, skaistāka un omulīgāka, nekā ārpusē. Un šajā mājā dzīvoja laimīgs mirstīgais. Tas bija doktors van - Berls, Kornēlija krustdēls. Viņš dzīvoja šajā namā no bērnības, jo nams piederēja viņa tēvam un vectēvam, kuri bija slavenās Dordrechtas pilsētas ievērojami tirgotāji.

Tirgodamies ar Indiju, doktora van - Berla tēvs iekrāja trīssimts līdz četrsimts tūkstošus florinu, kurus dēls 1668. gadā saņēma pilnīgi jaunus un spožus, kaut daļa no tiem bija kalta 1640. gadā un daļa pat jau 1610. gadā. Tas norādīja, ka le ir nevien tēva, bet arī vectēva krāti florini. Pasteigsimies vēl piebilst, ka šie četrsimts tūkstoši florinu bija Kornēlija van — Berla pamatkapitāls, jo no saviem provinces īpašumiem viņš saņēma ap desmiltūksiošu florinu gadā.

Pirms nāves labais doktora van - Berla tēvs pasauca dēlu, apkampa un teica:

— Ja tu gribi dzīvot reālu dzīvi, tad ēdi, dzēri un tērē naudu, jo mūžīga sēdēšana koka krēslā vai ādas atzveltnē, tāpat kā nīkšana laboratorijā vai tirgotavā, — nav nekāda dzīve. Arī tu nomirsi, kad pienāks tavs laiks un ja tev nebūs dēla, tad mūsu sakrātie florini būs sveša saimnieka īpašums. Bet tie taču gluži jauni florini, kurus neviens, izņemot mani, vectēvu un naudas kalēju, nav izsvēris. Tikai neseko sava krusttēva, Kornēlija de — Vita priekšzīmei, kurš iejūdzies nepateicīgajā politiskajā darbā un tādēļ viņa dzīvei, bez šaubām, būs kļūmīgs gals.

Pie šiem vārdiem cienījamais van — Berls nomira, atstādams dēlu izmisumā, jo tas tēvu ļoti mīlēja uh bija vienaldzīgs pret floriniem.

Tā Kornēlijs palika viens lielā mājā.

Velti krusttēvs de — Vitts piedāvāja Kornēlijam dažādus sabiedriskus amatus un velti mēģināja to iekārdināt ar slavu. Kornēlijs, paklausīdams krusttēvu, devās kopā ar slaveno admirāli van — Reiteri uz kara kuģa "Septiņas provinces", aiz kura peldēja vēl trīsdesmit deviņi citi kuģi, lai izaicinātu uz kauju Anglijas un Francijas savienotos jūras spēkus. Kad van — Reitera flote atradās musketes šāviena attālumā no angļu kuģa "Princis", kurā atradās Anglijas karaļa brālis, Jorkas hercogs, van — Reiters lika atklāt tik sīvu uguni, ka hercogs tikko paguva'glābties "Sv. Miķeļa" klajā. Bet arī "Sv. Miķelim" bija jāatstāj kaujas līnija. "Grāfs de Sanviks" eksplodēja un ūdenī bojā gāja četri simti matrožu. Kad divdesmit kuģu bija sašauti, trīs tūkstoši kareivju nogalināti un pieci tūkstoši ievainoti, un kauja izbeidzās neizšķirti, bet katras flotes vadonis uzvaru pierakstīja sev, tā tad vajadzēja atkal sākt visu no gala. Kornēlijs van — Berls, visu to redzējis, atgriezās Dordrechtā un apmetās dzīvot savā skaistā mājā. Viņš nu bija bagātāks ar piedzīvojumiem un apziņu, ka liktenis tam devis pārāk daudz.

Lai rastu laimi un sirdsmieru, Kornēlijs sāka pētīt stādus un kukaiņus. Viņš izpētīja visu sava apgabala floru, savāca bagātu kolekciju dzīvnieku, uzrakstīja garu taktātu par tiem un beidzot, nezinādams, ka izmantot savu brīvo laiku un līdzekļus, kuri sistemātiski vairojās, viņš sāka nodarboties ar vienu no visdārgākajiem priekiem.

Viņš iemīlēja tulpes.

Kā zināms, šajā laikmetā flāmi un portugāļi nodevās ar tādu kaislību tulpju kultivēšanai, ka bija jābaidās no pašu dievu griezsirdības.

Van — Berla kunga tulpju dārzi pārspēja katru fantāziju. Tie bija dārzi, par kuriem runāja visā apgabalā no Dordrechtas līdz Monsai. Runāja par viņa tulpju krāšņumu, šķirņu izlasi, siltumnīcām un apaistīšanas ierīcēm. Uz viņa dārzu nāca ceļotāji un aplūkoja to ar tik pat lie^lu interesi, ka romiešu ceļotāji apskata Aleksandrīņu galerijas un bibliotēkas.

Van — Berls sāka ar to, ka iztērēja visus savus gada ienākumus, lai sastādītu vispilnīgāko tulpju kolekciju. Spožos tlorinus viņš izdevu tulpju Šķirņu izlasei. Un panākumi bija lieli: viņam izdevās atrast piecas jaunas tulpju šķirnes, kuras viņš nosauca savas mātes vārdā — Žanna, tēva vārdā — Berls, krusttēva vārdā — Kornēlijs; citus vārdus mēs esam piemirsuši, bet ziņkārīgie tos var atrast tā laikmeta katalogos.

1672. gada sākumā Kornēlijs de - Vitts atbrauca Dordrechtā, trīs mēnešus pavadīt savā dzimtenē, jo nav nezināms, ka nevien Kornēlijs, bet visa viņa ģimene cēlusies no šis pilsētas.

Taisni šajā laikā Kornēlijs sāka izcelties ar savu nepopularitāti, kā to apgalvoja Oranijas Vilhelms. Neskatoties uz to, Dordrechtas iedzīvotāji, kaut nosodīja viņa pārāk radikālos demokrātiskos uzskatus, taču, aiz cienības pret viņa personīgajām spējām, sarīkoja tam svinīgu sagaidīšanu.

Pateicoties līdzpilsoņiem par laipno uzņemšanu, Kornēlijs steidzās apskatīt savu veco māju, lai izdarītu viņā dažus uzlabojumus, pirms atbrauca viņa sieva un bērni.

Tad Kornēlijs devās pie sava krustdēla, kurš vēl nekā nezināja par Kornēlija atbraukšanu. Šis savādais cilvēks, van - Berls, pretēji politiskām kaislībām, kuras viļņojās ap Kornēliju de - Vittu, ieguva vispārējas simpātijas ar pilnīgu atraušanos no politiskās dzīves un nodošanos tulpju kultivēšanai.

Van - Berlu labi ieredzēja viņa strādnieki un viņam pašam šķita, ka pasaulē nav cilvēka, kas varētu lam ļaunu vēlēt.

Un tomēr, — tas jāsaka par kaitinu cilvēcei, — van - Berlam bija kāds ienaidnieks, ļaunāks un nenovīdīgāks par katru oranžislu, kas ienīda Kornēliju un Janu dc — Vittu.

Nodevies tulpju audzēšanai, van - Berls ieguldīja šajā uzņēmumā savus prāvos ienākumus un tēva krātos tlorinus.

Dordrechtā, blakus van - Berla mājai, bija cila māja, kurā dzīvoja pilsonis Izāks Bokstels; tas arī audzēja tulpes.

Bokstelam nebij* laimes bagātam būt, kāds bija van — Berls. Bet viņš ar lielu enerģiju un pašaizliedzību savā dārzā ierīkoja tulpju dobes un kultivēja šis puķes. Viņš uzirdināja zemi pēc visiem dārzniecības likumiem, ievērojot siltuma un vēsuma temperatūru, regulēja vēja un saules iespaidu, kā to prasīja puķu audzēšanas zinātne. Viņa puķes publikai iepatikās. Tās bija skaistas un viņam netrūka pircēju. Beidzot viņš laida tirgū tulpes, kuras nosauca pats savā vārdā. Un nebija vīlies. Šīs tulpes guva sevišķu piekrišanu. Viņas izplatījās nevien Francijā un Spānijā, bet arī Portugālē.

Kad Kornēlijs van - Berls sāka kultivēt tulpes, viņš, vajadzības mudināts, dažām ēkām uzcēla otro stāvu. Tā kā ēkas atradās cieši blakus Bokstela dārzam, tad sekas bija tās, ka Bokstela dārzā tagad ieplūda mazāk siltuma un vēja.

Bat las vēl nebūtu ļaunākais. Bokstels bija dārznieks, turpretim van - Berlu viņš atzina par mākslinieku, kurš savā neprātībā cenšas dabu pārvērst par gleznai līdzīgu fantāziju. Ja van - Berls, ēkām uzceldams otro stāvu, gribēja iegūt savai gleznai vairāk saules, to viņam nevarēja ņemt ļaunā. Lai pamēģina. Un Bokstels paskaidroja, ka pārmērīgs saules iespaids tulpēm kaitīgs: šī puķe skaistāk uzplaukst zem rīta un vakara saules stariem, nekā pusdienas tveicē.

Tādēļ Bokstels sajuta gandrīz pateicību pret van — Berlu, ka tas aizturēja saules karstumu.

Var jau būt, ka gluži tā nebija, varbūt Bokstels par savu kaimiņu nerunāja to, ko domāja sirdī. Bet filozofija grūtos brīžos ir apbrīnojama mierinātāja.

Bet kas notika ar Boksteli, kad viņš kaimiņa dārzā ieraudzīja vismodernākās ierīces tulpju kultivēšanai, sevišķus podus tulpju sīpolu audzēšanai, kastes ar gaisa regulatoriem un drāšu pinumus, kas puķes pasargā no peļu, žurku un vaboļu uzbrukumiem!

Redzot visas šīs ierīces, Bokstels jutās pārsteigts; taču savu nelaimi viņš visā pilnībā vēl nenojauta. Van - Berlu visi pazina kā lielu skaistuma cienītāju. Varbūt, viņš taisījās gleznot lielu gleznu no puķu valsts un tur viņam viss tas šķita vajadzīgs?

Kad pienāca vakars, Bokstels pieslēja kāpnes pie sienas, kas robežoja abu kaimiņu īpašumus, un uzmanīgi novēroja, kas notiek van - Berla dārzā. Viņš redzēja, ka plašs zemes gabals, kas agrāk derēja sakņu dārzam, tiek sadalīts kārtīgās puķu dobēs; zeme uzirdināta un sajaukta ar ostas dūņām, kādu kombināciju tulpes sevišķi mīlē. Dobes ieslēdza zaļas velēnas, lai zeme no tām neieslīdētu vagās. Un viss dārzs ierīkots tā, lai viņu apspīdētu rīta un vakara saule, ne dienvidu versme. Pie rokas atradās bagātīgi ūdens rezervuāri. Nebija šaubu, ka tulpes šajā dārzā varēja nevien krāšņi augt un ziedēt, bet arī izveidot jaunas šķirnes.

Nu bija skaidrs, ka van - Berls nodarbojās ar tulpju'audzēšanu.

Bokstels tūdaļ apsvēra, kā šis mācītais un bagātais cilvēks, kura rīcībā četri simti tūkstoši florinu kapitāla un desmit tūkstoši procentu gadā, varētu sasniegt.

Neskaidri viņš nojauta, ar ko šī lieta tuvākā nākotnē var beigties. Bokstela krūtīs iesmeldza tādas sāpes, ka roka nemaņā atlaida trepju kāpšļus un viņš novēlās zemē.

Tagad Bokstels zināja, ka ne gleznas dēļ, bet savā tulpju audzēšanas sacensībā van - Berls viņa dārzam laupīja pusgrādu siltuma un arī vēju. Van — Berla rīcībā bija nevien plašs dārzs, bei arī gaiša un tīra siltumnīca, par kādu Bokstels nevarēja ne sapņot.

Tā tad konkurencei bia gaidāmi panākumi, jo konkurents nebija nepazīstams zemnieks, bet paša lielā Kornēlija de - Vijtia radinieks.

Un patiesi, kas notiks, ja van - Berlam laimēsies izaudzēt jaunu tulpju šķirni un viņš to nosauks Jana de — Vitla vai Kornēlija de - Vitta vārdā? Tad Bokstelam nevarīgās dusmās būs jānosmok.

Tā Bokstels, paredzēšanas instinkta vadīts, uzminēja to, kam nenovēršami bija jānāk. Šī nakts Bokstelim pagāja bezmiegā un grūtās pārdomās.

## TULPJU MĪLĒTĀJA ienaidnieks

No šī brīža Bokstela sirdī nemiera vietā ieviesās bailes un viņš ne par ko citu vairs nedomāja, kā par ļaunumu, ko tam* sagādās kaimiņš.

Van - Berls, kā jau varēja sagaidīt, pielietoja tulpju audzēšanā un šķirņu krustošanā visas savas plašās zināšanas un guva spožus panākumus. Viņš pārspēja tulpju krāšņumā un bagātības ziņā nevien tuvāko kaimiņu, bet arī attālāku pilsētu: Harlemas un Leidenas tulpju audzētavas.

Viņš piederēja pie tiem, sava laikmeta vientiesīgajiem dabas mīļotājiem, kuru devīze bija:

"Kas nemīlē puķes, tas zaimo Dievu."

"Jo skaistākas puķes, jo vairāk zaimo Dievu tas, kas viņas neciena."

"Tulpe ir skaistākā puķe, tādēļ tas, kas viņu neciena, ļoti smagi zaimo Dievu."

Pamatojoties uz šādu atziņu, četri vai pieci tūkstoši Holandes, Francijas un Portugāles puķu audzētāji, nemaz nerunājot par tādiem Ceilonā, Indijā un Ķīnā, varēja izsludināt par atkritējiem un Dieva zaimotājiem simtus miljonu ļaužu, kuri bija vienaldzīgi pret tulpēm.

Un tā van - Berls kļuva par Holandes ievērojamāko puķkopi, kura tulpes apbrīnoja un par kurām runāja, pavisam aizmirstot un dzēšot no ievērojamo puķkopju saraksta nelaimīgo Boksteli. Tas nolika tāpat, kā no maza asniņa izaug krāšņs stāds un nabadzīgās būdiņās piedzimst valdnieki.

Bet van - Berls, savā darbā un pētījumos iegrimis, nezināja un nenojauta, ka viņam blakus dzīvo nelaimīgs dārznieks, kurš zaudējis puķu karaļa troni uz visiem laikiem. Van - Berla puķes ar savu krāsu un spilglumu, ar savu smaržu maigumu un ziedu krāšņumu dominēja visās Eiropas dārzniecības un viņam varēja līdzināties tikai Šekspīra un Rubensa fantāzijas ziedi.

Lai gūtu pareizu jēdzienu par Dantes cietēju, vajadzēja šajā laikā paskatīties uz nabaga Boksteli. Kad van — Berls, ceļos nometies starp ziedošam tulpēm, pētīja viņu Šķirnes un kombinēja jaunus, vēl pilnīgākus un krāšņākus krustojumus, nabaga Bokstels, paslēpies aiz sava dārza koku lapām, bāls, saniknots, slimīgu spīdumu acīs, vēroja katru sava kaimiņa kustību. Un kad viņš kaimiņa sejā redzēja apmierinātības un laimes maidu, tas sūtīja tam tikdaudz naida un lāsta vārdu, ka jābrīnās, ka zaļās vītnes no tiem nenovīta.

Drīz Bokstels neapmierinājās ar to vien, ka uzmanīja savu kaimiņu un raidīja tam lāstus, bet apgādāja tālskatu un sekoja brīnišķīgo stādu attīstībai, līdz tie kļuva par puķēm, kas skaistuma, kupluma, smaržas ziņā pārspēja visu līdz šim redzēto. Kā puķkopis, Bokstels nevarēja apslāpēt savu sajūsmu un prieku par pilnību, kāda še izpaudās, bet jūtu izliesmojumam pārejot, viņa sirdi satvēra tāda skaudība un izmisums, ka likās: tur simtiem mazas čūskas plēstos un cita citu aprītu.

Šādos brīžos Boksteli bieži pārņēma briesmīga iedoma: pārlēkt pār sētu un iekļūt kaimiņa dārzā, lai aplaupītu, izmīdītu un izgrauztu ar zobiem skaistos puķu kokus un nogalinātu arī pašu saimnieku, ja tas iedrošinātos tulpes aizsargāt.

Bet tulpi nogalināt īsta dārznieka sajēgā bija ļoti liels noziegums!

Cilvēku nogalināt nebija tik liels grēks.

Van - Berla sistemātiskie pasākumi Boksteli tik ļoti saniknoja, ka viņš nopietni domāja par atriebību — par van - Berla puķu dārza iznīcināšanu ar koku un akmeņu palīdzību.

Bet tāds nodoms drīz bija jāatmet. Bokstels saprata, ka mūsu laikos koki un akmeņi no gaisa nekrīt. Van — Berla dārzs no lielceļa atradās tālu. Skaidrs, ka aizdomas kritīs uz viņu, viņu sodīs un viņš visu Eiropas dārznieku acīs būs pazemots.

Tad Bokstels sāka pārdomāt tādu atriebības veidu, kas viņu nekompromitētu.

Beidzot viņš to izdomāja. Kādu nakti viņš saķēra divus kaķus, sasēja tiem pakaļkājas ar desmit pēdu garu auklu un iemeta tos kaimiņa puķu dobēs, pašā vidū, kur auga "Kornēlijs de - Vitts" un citas slavenas šķirnes.

Sviediena iztrūcināti, kaķi pirmā mirklī skrēja katrs uz savu pusi. Bet, nojauzdami, ka aukla tos saista, kaķi, mežonīgi rēkdami, traucās uz visām pusēm, lauzdami un samīdami krāšņos ziedus, kas tiem gadījās ceļā. Beidzot aukla pārtrūka un kaķi pazuda puķu biezoknī.

Bokstels, aiz zaļuma vītnēm paslēpies, uzmanīgi vērās nakts tumsā, bet nekā nevarēja saskatīt. Taču no kaķu mežonīgās ņaudēšanas un mētāšanās viņš centās iedomāties, kāds posts būs nodarīts. Naida un dusmu vietā viņa sirds pildījās ar ļaunu prieka sajūtu.

Bokstels tik karsti ilgojās skatīt nodarīto postu, ka visu nakti nostāvēja pie žoga. Viņš nejuta ne nakts vēsumu, ne rīta miglas mitrumu. Viņu sildīja atriebības kāre. Kaimiņa bēdām vajadzēja būt tik lielām un atsvērt Bokstela ilgās ciešanas.

Līdz ar pirmiem saules stariem atvērās baltā nama durvis, kurās parādījās van — Berls. Kā daždien cilvēks, kurš nakti pavadījis savā gultā un redzējis jaukus sapņus, viņš smaidīdams gāja caur puķu dobēm.

Pēkšņi viņa smaids aptumšojās. Viņš redz, ka puķu dobes izkārpītās, tulpes aplauzītas un ziedi samīdīti.

Bāls kā audekls, viņš pasteidzina soļus un dodas gar dobēm. Boksteli drebina liela prieka trīsas. Piecpadsmit vai divdesmit tulpes nopostītas. Dažas pavisam nolauztas, citas aizlauztas un jau novītušas. No viņu rētām tek sula: dārgās asinis, kuru dēļ van — Berls, droši vien, nebūtu žēlojis ne savas asinis.

Bet tad notiek brīnums. Van — Berla sejā atkal atstaro smaids: neviena no četrām slavenām tulpēm nav nolauzta! Bokstela prieks izrādījās pāragrs. Taisni to, ko viņš viskarstāk vēlējās iznīcināt, nejaušība bija pasargājusi. Šīs tulpes lepni pacēla glvas pret debesīm un it kā smējās par Bokstela nevarīgajām dusmām. Jo apmierinātāka kļuva van — Berla sejas izteiksme, jo riebīgākā grimasē savilkās puķu slepkavas seja. Viņš izmisumā plēsa pats savus matus un muldēja visneķītrākos lāstu vārdus.

Van — Berls, apraudādams negaidīto likteņa piemeklējumu, nevarēja izprast, kā tas noticis. Viņam stāstīja, ka naktī dzirdēta nejauka kaķu ņaudēšana. Sīki izpētot postāžu, arī van — Berls pats puķu dobēs novēroja kaķu pēdas un spalvas, kas lika domāt, ka še notikui kaķu kauja. Lai turpmāk nelaime vairs neatkārtotos, van — Berls deva vārtu sargam rīkojumu naktī palikt dārzā.

Bokstels dzirdēja šo rīkojumu un tajā pašā dienā redzēja, ka sargam ceļ dārzā būdu. Apmierināts, ka uz viņa aizdomas nekrīt, Bokstels sāka domāt par jaunu atriebību.

Šie notikumi norisinājās tajā laikā, kad Harlemas pilsētas tulpju cienītāji izsludināja prēmiju tam, kuram laimēsies izaudzēt melnu tulpi, bez plankumiem, kāda šķirne nekur vēl nebija atrasta. Toreiz vēl nebija pazīstamas par tumši brūnas tulpju šķirnes.

Šis apstāklis deva iemeslu runāt, ka konkursa rīkotāji simts tūkstošu florinu vietā būtu varējuši izsolīt divi miljoni florinu — arī tad nevienam neizdotos izaudzēt neiespējamo.

Neskatoties uz to, daži puķkopji tomēr ļāva vaļu savai fantāzijai un nodevās mēģinājumiem. Pēdējais vārds tulpju audzēšanā taču vēl nebija teikts. Ja leģenda stāstīja par Horaca melno gulbi un franču balto strazdu, kādēļ Še nevarēja brīnums notikt?

Arī van - Berls bija viens no šādiem fantastiem. Un arī Bokstels par to sapņoja.

Ar mierīgu pārliecību van - Berls stājās pie tulpju krustojumtem, lai sārtos ziedus pārvērstu par mmšsārtiem un tumšsārtus par melniem. Nākošā gadā van - Berla pūlēm jau bija zināmi panākumi. Viņam izdevās izaudzēt tumšbrūnas tulpes. Turpretim Bokstela mēģinājumiem bija vāji rezultāti. Viņa tulpes ziedēja gaišsārtā krāsā.

Varbūt, lietderīgi būtu lasītājiem paskaidrot, kā izdarāmi puķu šķirņu krustojumi. Varbūt, derētu sīkāk atzīmēt, ka puķkopja lielākie palīgi ir neatlaidība, pacietība, saules staru svētība, ūdens siltums, zemes mitrums un gaisa temperatūra. Bet mēs negribam rakstīt traktātu par tulpēm vispār. Mēs vēlamies aprakstīt tikai vienas tulpes piedzīvojumus un ar to arī apmierināsimies, kaut kāre uz plašākiem aprakstiem nav maza.

Bokstels, atkal pārliecinājies par sava kaimiņa sasniegumiem tin pārākumu, krita galīgā apātijā. Viņam negribējās vairs ar puķēm nodarboties. Viņš tikai novēroja.

Viņa paša puķes izkalta un novīta. Stādi nonīka kastēs, bez saules un valgmes. Augas dienas viņš pavadīja savā slēptuvē, ar tālskatu rokā, vērodams katru sīkumu kaimiņa dārzā un mājā.

Dienas un naktis Bokstels vēroja, kā ģeniālais kaimiņš strādā dārzā un ko viņš dara stikla ieslēgtā laboratorijā; kā viņš sēj zemē sēklas, kā laista tās un rada pārvērtības. Dažas sēklas van - Berls sildīja un dīdzēja, tad rūpīgi saaudzēja kopā ar citām sēklām. Tad slēpa tumšā telpā tās, kuras gribēja redzēt tumšā krāsā, bet saulē lika tās, kuras gribēja gaišas.

Visu to vēroja un iegaumēja Bokstels, tupēdams savā slēptuvē. Bieži viņam šķita, ka priekšmets, kuru tas vērš pret van - Berlu, nav tālskats, bet muskete, un viņš instinktīvi meklēja atsperi, lai nospiestu gaili un nogalinātu ienaidnieku.

Šajā laikā Kornēlijs dc - Vitts atbrauca savā dzimtā pilsētā.

## laimīgo cilvēku piemekle nelaime

Kornēlijs de - Vitts, nokārtojis ģimenes lietas, 1672. gadā ieradās pie sava krustdēla Kornēlija van - Berla.

Iestājās vakars.

Kornēlijs de - Vitts, kaut arī nebija nekāds lielais dabas skaistuma cienītājs, ar dzīvu interesi apstaigāja uzkoptos dārzus un tulpju dobes, izteikdams pateicību van — Berlam, ka tas šīs skaistās puķes nosaucis arī viņa vārdā. Viņš sarunājās ar van — Berlu laipni, tēvišķā balsī, un kad viņš aplūkoja krustdēla dārgumus, pie laimīgā cilvēka durvīm drūzmējās ziņkārīgi ļaudis, kuri savās sirdīs juta dziļu cienību.

Viss šis troksnis nepagāja secen Bokstela vērīgai ausij. Lai uzzinātu, kas notiek, viņš, nevērojot nakts vēsumu, paņēma tālskatu un uzkāpās savā novērošanas punktā.

Sākot ar 1671. — gada rudeni, Bokstela tāļskatam bija maz darba. Trauslās tulpes ziemā zem klajas debess neauga. Viņām vajadzēja istabas, kastes ar mīkstu zemi un maigu krāsns siltumu. Van - Berls pārnesa tās uz visu ziemu savā laboratorijā, kur puķes novietojās starp grāmatu kaudzēm. Istabā, kur glabājās tulpju sīpoli, viņš iegāja ļoti reti, un arī tikai tādēļ, lai Šajā telpā pa stikla lūku ielaistu retus ziemas saules starus.

Tajā ceturtdienā, par kuru mēs runājām, Kornēlijs de - Vitts, pēc tam, kad viņi kopā ar van — Berlu apstaigāja māju un dārzu, klusā balsī teica:

—        Mans dēls, atlaižat kalpotājus un parūpējaties, lai mēs brīdi paliekam vienatnē.

Van - Berls palocīja galvu, tad skaļā balsī teica:

—     Vai nevēlaties apskatīt manu laboratoriju?

Visi zināja, ka ieeja šajā svētnīcā mirstīgiem nav atļauta. No visa kalpotāju bara vienīgi vecā kalpone drīkstēja pārkāpt laboratorijas slieksni, lai to iztīrītu no putekļiem.

Tādēļ dzirdot laboratorijas vārdu, apkalpotāji saprata, ka jāvācas prom. Viens no viņiem, kas turēja rokā aizdegtu sveci, pasniedza to van - Berlam un deva citiem mājienu atstāt telpu.

Piezīmēsim, ka laboratorija atradās stikla telpā, uz kuru bieži vērsās Bokstela tāļskats.

Arī šovakar viņš to novēroja.

Viņš redzēja, ka aiz stikla sienām trīsēja sveces gaisma un parādījās divu cilvēku ēnas. Viena liela un svinīga, nosēdās pie galda, uz kura van — Berls nolika lukturi ar sveci.

Šajā ēnā Bokstels pazina bālo Kornēlija de — Vitta seju; viņa garie mati, ar eeliņu galvas vidū, krita pāri pleciem.

Kornēlijs de - Vitts teica van - Berlam dažus vārdus, kuru saturu Bokstels no lūpu kustībām nevarēja uztvert, pēc kam izņēma no iekškabatas prāvu, aizlīmētu aploksni. No nopietnības, ar kādu van - Berls šo aploksni saņēma un noglabāja vienā no galda atvilknēm, Bokstels saprata, ka tajā atrodas ļoti svarīgi dokumenti.

No sākuma viņam gan iekrita prātā, ka aploksnē atrodas tikko no Bengalijas vai Ccilonas atsūtītas tulpju sēklas, bet drīz viņš šo domu atmeta, atcerēdamies, ka Kornēlijs de - Vitts ar puķkopību nenodarbojās.

Un viņš atkal domāja, ka aploksnē glabājas svarīgi papīri, un katrā ziņā politiska satura.

Bet kādēļ van - Berlam bija vajadzīgi lādi papīri? Van - Berlam, kurš nevien pats bija politiski tāls, bet brīdināja arī citus no tās?

Skaidrs, ka papīri attiecās uz de - Vittu, kurš tautā jau zaudēja iespaidu un kuram bija kas uzglabājams. Tas bija ļoti asprātīgi! Kurš tad ies politiskus rakstus meklēt pie Van - Berla?

Ja jau aploksnē būtu puķu sēklas, van - Berls nekad nebūtu nocieties, tās neizpētījis un nenovērtējis viņu labumu.

Bet cienība, ar kādu van - Berls saņēma aploksni un noglabāja to atvilknē, runāja pārāk skaidru valodu, ar ko še darīšana.

Kad aploksne jau bija novietota, Kornēlijs de - Vitts sparīgi piecēlās, paspieda savam krustdēlam roku un gāja uz durvju pusi.

Van - Berls steidzīgi satvēra lukturi ar sveci, lai apgaismotu augstajam viesim ceļu.

Gaismas stari pamazām izdzisa stikla istabā, tad parādījās uz trepēm, tad vestibilā un beidzot uz ielas, kur ļaudis pulcējās, lai redzētu, kā Kornēlijs de - Vitts aizbrauks.

Skauģis Bokstels nebija maldījies. Aploksnē, kuru Kornēlijs de - Vitts nodeva van - Berlam glabāšanā, bija Jana dc - Vitta sarakstīšanās ar Francijas kara ministru Luvuā kungu.

Bet van - Berlam nebija ne jausmas, kas aploksnē atrodas. Viņam to neteica un viņš arī neprasīja. Vienīgais Kornēlija de - Vitta lūgums bija, lai to ik dod nevienam citam, kā viņam personīgi, vai viņa pilnvarotai personai.

Un van - Berls, kā jau redzējām, aploksni ieslēdza atvilknē, kurā glabājās dārgo tulpju sēklas.

Kad Kornēlijs de - Vitts aizbrauca, kad troksnis norimās un uguņi apdzisa, mūsu zinātnieks par aploksni vairs nedomāja. Bet jo neatlaidīgāk par to sāka domāt Bokstels. Līdzīgi piedzīvojušam lopirC viņš šajā aploksnē redzēja tālu mākoni, kurš var izvērsties vētrā un negaisā.

Tie ir tie. pavedieni, kas velkas no Dordrechtas līdz Hāgai un rada pamatu mūsu stāstam. Kas vēlas, lai seko mūsu nākošām nodajām. Mēs savu solījumu esam turējuši un pierādījuši, ka ne Janam, ne Kornēlijam de - Vittiem nav bijis tik nāvīgu ienaidnieku, kāds bija van - Berlam kaimiņa Izaka Bokstela personā.

Neskatoties uz to, mūsu puķkopis jau bija sasniedzis ievērojamas sekmes Harlemas puķu mīļotāju biedrības izsludinātās sacensības laukā: no tumšpelēkas tulpes viņam iznāca kafijas brūna tulpe, kuras vadošā attīstības pakāpe neapšaubāmi solīja vēlamo krāsu.

Tajā pašā laikā, kad Hāgā norisinājās asiņainā traģēdija, mēs van - Berlu satikām pie vienas no puķu dobēm. Viņš norāva gatavos tulpju sīpolus, kuriem vajadzēja ziedēt 1673. gadā un dot ievērojamo melno krāsu.

Un tā 20. augustā 1672. gadā, pulkstens vienos dienā, van - Berls atradās savā'laboratorijā. Atspiedies ar kājām pret galdu un elkoņus atbalstījis uz galdauta, viņš ar dziļu interesi aplūkoja trīs mazus sīpoliņus, kurus tikko bija atšķīris no citiem. Tie bija nevainojami novākti un nogatavojušies. Ja liktenis būtu labvēlīgs, tiem vajadzēja van - Berla vārdu padarīt slavenu uz laiku laikiem.

—    Es atradīšu melno tulpi, — teica van - Berls. — Man piešķirs simts tūkstošu florinu lielo prēmiju. Naudu es izdalīšu Dordrechtas pilsētas nabagiem un tā viss naids, kas pilsoņu kara laikā vērsās pret katru turīgu cilvēku, zaudēs savu asumu un es varēšu mierīgi turpināt tulpju audzēšanu, nebaidoties ne no republikāņiem, ne no oranžistiem. Tad man nebūs jābaidās, ka dumpja laikā Dordrechtas tirgotāji vai matroži no ostas iebruks manā dārzā un nolaupīs puķu sīpolus, lai ar tiem paēdinātu savas sievas un bērnus, kā viņi klusībā piedraudējuši, dzirdot, ka esmu iepircis puķu šķirnes par divsimts vai trīssimts lloriniem. Tas ir nolemts, es izdalīšu simts tūkstoš florinu lielo prēmiju Harlemas nabagiem. Kaut gan…

Pie vārda "kaut gan", van - Berls apklusa un sāka smaidīt.

—    Kaut gan, — turpināja viņš, — būtu ļoti interesanti šos simts tūkstošus florinus izlietot mana uzņēmuma paplašināšanai, vai arī ceļojumam uz Austrumiem, uz šo krāšņo puķu dzimteni. Bet — par to labāk nedomāt. Musketes, karogi, bungas un proklamācijas, tie ir patreizējā stāvokļa kungi…

Van - Berls pacēla acis pret debesīm un apklusa.

Tad viņa skatiens atkal iegremdējās puķu kaudzēs, kuras viņam bija tuvākas par visu citu pasaulē.

Viņa domas klīda tālāk un uzbūra spilgtu nākotnes ainu, kad atrasta būs melnā tulpe.

—         Kā lai nosauc šo manu pūliņu un domu augli/ "Tulipa' nigra Berloensis…" Jā, "Berloensis". Skaists vārds! Visi Eiropas puķkopji nodrebēs, kad pasauli aplidos četru rindu garš paziņojums:

—     Slavenā melnā tulpe atrasta!

—     Viņas vārds?

—     Tulipa nigra Berloensis.

—     Kādēļ Berloensis?

—     Par godu viņas atradējam van - Berlam, — būs atbilde.

—     Bet kas ir van - Berls?

—        Tas ir zinātnieks, kurš jau atradis jaunas tulpju šķirnes: Ža nnu, Janu de - Vittu, Kornēliju un t.t.

—         Kad mana tulpe uzziedēs, — turpināja van — Berls, — un nemieri Holandē būs norimuši, es izdalīšu nabagiem tikai piecdesmit tūkstošus florinu. Tā arī, liela nauda cilvēkam, kas nevienam nav parādā. Pārējos piecdesmit tūkstošus es izlietošu zinātniskiem pētījumiem. Ar šo naudu es tulpēm atradīšu smaržu. Ak, ja man izdotos izaudzēt tulpi, kura izelpotu rozei līdzīgi smaržu, kura tai piemita senāk, kad šī puķu karaliene vēl nebija pārvesta uz Eiropu! Smaržu, kura tai, droši vien piemīt tās dzimtenē — Indijā, Pompejā, Madrasā, bet jo sevišķi tajā salā, par kuru stāsta, ka tur reiz bijusi zemes paradīze un kuru sauc par Ceilonu. Kas tā būtu par slavu! Tad es tiešām labāk gribētu būt un palikt par van - Berlu, nekā par par Maķedonijas Aleksandru, Cezaru vai Maksimiliānu…

—     Lieliski sīpoliņi!

Un van - Berls nogrima saldā tīksmē un sajūsmā. Pēkšņi viņa kabinetā atskanēja zvans, stiprāks, nekā parasts.

Van - Berls nodrebēja un izstiepa roku pret savām tulpēm.

—     Kas tur ir?—viņš jautāja.

—        Mans kungs, — atsaucās sulainis, — še ieradies sūtnis no Hāgas.

—     Sūtnis no Hāgas? Kas viņam vajadzīgs?

—     Kungs, tas ir Krakē.

—        Krakē, uzticamais Jāna de -. Vitta kalps? Labi, lai viņš pagaida.

—        Es nevaru gaidīt, — koridorā atskanēja nepacietīga balss, un tajā pašā mirklī istabā iedrāzās Krakč, pārkāpdams visas tradīcijas.

Van - Berlu šī nejaušība tā uztrauca, ka viņš gaiņādamies izstiepa roku un izmeta uz grīdas divus tulpju sīpoliņus, viens no tiem paripoja Makus zem galda, otrs pie kamīna.

—        Velns lai parauj! — pukojās van - Berls un metās sīpoliņus meklēt. — Kas noticis, Krakē?

—        Še būs, — teica Krakē, nolikdams uz galda vēstuli, blakus trešajam sīpoliņam. — Jums tā tūdaļ jāizlasa.

Pēc tam Krakē, kuram likās, ka Dordrechtas ielās notiek tāda pat gatavošanās nemieriem, kāda viņš novēroja Hāgā, pat atpakaļ nepaskatījās, aizsteidzās prom.

—        Loti labi, mīļais Krakē, gan jau'izlasīsim tavu vēstuli, — teica van - Berls, noliekdamies pēc sīpoliņa. — Viens ir vesels, — viņš runāja tālāk, — redzēsim, kāds būs otrs.

Viņš to pacēla un rūpīgi apskatīja.

—     Vesels, tāpat kā pirmais!

Tajā brīdī durvīs atskanēja spējš sitiens un tās atvērās ar tādu troksni, ka van - Berlam, kurš aizvien tupēja uz ceļiem un aplūkoja atrasto sīpoliņu, vaigi raustījās dusmās un uztraukumā.

—        Kas tad nu atkal? — viņš kliedza. — Vai šajā namā visi prātu zaudējuši?

—        Kungs, kungs! — sauca sulainis, ieskriedams istabā; viņa sejā atspoguļojās nāvīgas izbailes.

—        Kas noticis? — nervozi jautāja van - Berls, kuram šie negaidītie miera traucējumi likās kā nelaimes nesēji.

—     Ak, mans kungs, bēgat, bēgat ātrāk! — kliedza sulainis.

—     Bēgt? Kādēļ? "

—     Kungs, nams ir sargu pārpildīts!

—     Ko viņiem vajaga?

—     Viņi meklē jūs.

—     Priekš kam?

—     Viņi grib jūs apcietināt.

—    Apcietināt? Mani?

—    Jā, kungs, viņiem līdzi ir tiesnesis.

—        Ko tas varētu nozīmēt? — jautāja van — Berls, spiezdams rokā sīpoliņus un izklaidīgi nolūkodamies uz nama kāpnēm.

—     Viņi jau nāk augšā! — sauca sulainis.

—        Ak, mans labais kungs, — vaimanāja vecā aukle, ienākdama istabā: — Ņemat drīzāk savu zeltu, vērtslietas un steidzaties prom.

—     Bet kā tad lai es aizbēgu? — jautāja van — Berls.

—     Lēcat pa logu!

—     Divdesmit piecas pēdas.

—    Jūs uzkritīsat uz mīkstas zemes.

—    Jā, bet tur apakšā ir manas tulpes.

—     Vienalga, lēcat!

Van - Berls paņēma trešo sīpoliņu un piegāja pie loga. Bet iedomājies, ka jālēc uz tulpēm, viņš nevarīgi atkāpās.

—     Nē, es to nevaru.

Tajā brīdī aiz kāpju margām jau parādījās kareivju cepures.

Aukle pacēla rokas pret debesīm.

Kas attiecas uz van - Berlu, tad viņam, kā puķkopim par godu jāsaka, ka arī šajā svarīgajā brīdī visa viņa vērība bija veltīta dārgajām puķēm.

Viņš meklēja ar acīm papīru, kurā ietīt sīpoliņus, un, ieraudzījis zīmīti, kuru nolika uz galda Krakē, paņēma to, un, neievērodams, ka tā izplēsta no bībeles, ietina tajā sīpoliņus un noglabāja azotē. Tad viņš mierīgi gaidīja.

Ienāca kareivji ar tiesnesi.

—Vai jūs būsat doktors van - Berls? — jautāja izmeklēšanas tiesnesis, kaut labi zināja, ka tas ir viņš. Bet to viņš darīja, lai piedotu savai vizītei nopietnu un oficiālu raksturu.

—         Jā, tas esmu es, van - Spennena kungs, — laipni atbildēja van - Berls, — jūs taču to labi zināt.

—     Izdodat noziedzīgos papīrus, kurus jūs slēpjat pie sevis!

—         Noziedzīgus papīrus? — jautāja van — Berls, apstulbis no šādas prasības.

—     Lūdzu, neizliekaties pārsteigts!

—         Es tiešām nezinu, van - Spennena kungs, ko jūs ar to gribat teikh

—        Nu tad es jums nākšu palīgā, — teica tiesnesis: — izdodat tos papīrus, kurus janvāra mēnesī jums iedeva glabāšanā valsts nodevējs Kornēlijs de - Vitts.

Van - Berla seja mazliet noskaidrojās.

—     Nu, redzat, — teica tiesnesis, — jūs sākat jau atcerēties.

—         Bez šaubām, bet jūs runājat par noziedzīgiem papīriem. Tādu man nav.

—     Jūs noliedzat?

—     Katrā ziņā.

Tiesnesis sāka apskatīt visu van - Berla kabinetu.

—     Kuru istabu jūsu namā sauc par laboratoriju ? — viņš jautāja.

—         Mēs esam tieši lajā istabā, par kuru jūs jautājat, van - Spennena kungs.

Tiesnesis ieskatījās kādā zīmītē, kas gulēja pašā virsū viņa papīriem.

—        Labi, — viņš pārliecināti teica: — vai izdosat man šos papīrus?

—        Es to nevaru darīt, van - Spennena kungs, tie papīri nav mani. tie man nodoti glabāšanai.

—         Doktor van - Berl, — bargā balsī teica tiesnesis: — valdības vārdā es jums pavēlu atvērt šo atvilkni un izdot papīrus.

Un tiesnesis ar pirkstu norādīja uz trešo atvilkni rakstāmgaldā, kas stāvēja pie kamīna.

Tā bija zīme, ka policija labi informēta. Šajā atvilknē patiesi atradās aploksne, kuru Kornēlijs nodeva glabāšanā.

—        Jūs, laikam, negribat, — teica tiesnesis, redzēdams, ka apstulbušais van - Berls stāv kā Sastindzis. — Tad es pats atvēršu.

Tiesnesis izvilka atvilkni visā garumā. Pirms viņš ieraudzīja divdesmit sīpoliņus, kas bija rūpīgi sakārtoti, tad atrada arī aploksni, kura gulēja tādā pašā stāvoklī, kā bija nolikta.

Tiesnesis noplēsa zīmogu, atvēra aploksni un uzmeta kāru skatienu papīriem. Tad bargā balsī uzsauca:

—     Likumsargātāja vara ir saņēmusi pareizu ziņojumu.

—     Kā, —jautāja .van - Berls, — kādu ziņojumu?

—         Vai zināt ko, doktora kungs, metat pie malas izlikšanos un nākat man līdz.

—     Kā? Jums līdz?

—     Jā, es valdības vārdā jūs apcietinu.

Oranijas Vilhelma vārdā pagaidām vēl neapcietināja.

—        Mani apcietināt? — iesaucās van - Berls, — ko tad es būtu noziedzies?

—        Tā nav mana darīšana, doktora kungs, par to jūs izs ka id rosāt ies ar jūsu tiesnešiem.

—     Kur?

—     Hāgā. .

Van - Berls neizpratnē noskūpstīja pie viņa kājām saļimušo aukli, paspieda roku raudošiem kalpiem un gāja tiesnesim līdz. Viņu iesēdināja karietē un, kā politisko noziedznieku, steidzīgi veda uz Hāgu.

## UZBRUKUMS

Viegli iedomāties, ka viss notikušais bija Izāka Bokstela velnišķīgo roku darbs.

Mēs atceramies, ka viņš ar sava tālskata palīdzību nepalaida nevienu sīkumu no van - Berla un Kornēlija dc — Vitta tikšanās. Mēs atceramies, ka viņš nekā nedzirdēja, bet visu redzēja.

Mēs atceramies arī, ka van - Berls rūpīgi saņēma Kornēlija pasniegto aploksni un noglabāja to atvilknē, kurā bija novietoti visdārgākie tulpju sīpoli.

No sacītā redzams, ka Bokstels, kurš politikai veltīja daudz lielāku vērību, nekā viņa kaimiņš van - Berls, pirmais dzirdēja par Kornēlija dc - Vitta kā valsts noziedznieka arestu, un saprata, ka vajag pateikt tikai vārdu, un apcietināts būs arī viņa ienaidnieks — van - Berls.

Bet, lai Bokstela sirds bija, cik ļauna būdama, pirmā brīdī viņam tomēr šķita briesmīgi ķerties pie denunciācijas, kura varētu novest van - Berlu pie karātavām.

Ļaunu domu briesmīgākā īpašība ir tā, ka tas neatvairāmi padodas ļaunu spēku iespaidam.

Bokstels nomierināja savu sirdsapziņu ar šādu sofismu:

Kornēlijs de - Vitts apcietināts kā valsts noziedznieks, tā tad viņš nav godīgs pilsonis. Es, turpretim, esmu godīgs pilsonis, jo mani neviens nekādā noziegumā neapvaino, esmu brīvs kā vējš. Ja nu Kornēlijs de — Vitts ir kaitīgs pilsonis, ko pierāda tas, ka viņš apvainots valsts nodevībā un apcietināts, tad taču skaidrs, ka viņa līdzzinātājs, van - Berls, ir tik pat bīstams kā de - Vitts. Tā kā katra apzinīga valsts pilsoņa pienākums ir valsts varai iet palīgā noziedzību atklāšanā, tad viņa, Izāka Bokstela pienākums šajā gadījumā ir — paziņot, ko viņš zina par van - Berla noslēpumaino aploksni.

Ļoti var būt, ka atriebības dēmons vien nebūtu sakūdījis Bokstela prātu uz nodevīgo soli, bet atriebības dēmonam šajā gadījumā pievienojās otrs, vēl varenāks dēmons: mantkārības dziņa.

Bokstels zināja, kādas sekmes sasniedzis van - Berls melnās tulpes meklēšanā.

Liti doktors Kornēlijs van - Berls bija, cik kautrīgs būdams, viņš saviem tuviniekiem vairākkārt izteicās, ka 1673. gadā viņš izaudzēs melnu tulpi un saņems Harlemas pilsētas puķkopju biedrības izsolīto prēmiju: simts tūkstoši florinu.

Un šī van - Berla pārliecība bija faktors, kas izšķīra Izāka Bokstela rīcību.

Van - Berla arests, bez šaubām, radīs lielu apjukumu viņa namā. Naktī, kad tas notiks, neviens viņa kalps nedomās par tulpju sargāšanu.

Šajā naktī Bokstels pārrāpsies pār žogu un paņems melno tulpju stādus, jo viņš zināja, kur tie atrodas. Un melnā tulpe neuzziedēs vis van — Berla, bet Bokstela dārzā. Viņš to nosauks "Tulipa nigra Bo.\tellensis" un saņems simts tūkstošu florinu lielo prēmiju.

Tāds iznākums apmierināja nevien viņa atriebības kāri, bet arī mantkārību.

Melnā tulpe tagad ieņēma viņa <^omās dominējošo vietu un viņš ne par ko citu vairs nevarēja domāt.

Beidzot 19. augustā pulksten 2 dienā viņa doma bija liktālu nobriedusi, ka viņš tai nevarēja vairs pretoties. Viņš uzrakstīja anonīmu ziņojumu par nodevīgo aploksni.

Galvenais tiesnesis saņēma ziņojumu tajā pašā vakarā un citu rītu saaicināja savus kolēģus uz apspriedi. Apspriedē nolēma izdarīt kratīšanu un apcietināt van - Berlu. Mēs zinām, ka arests notika tajā pašā laikā, kad Hāgas oranžisti cepināja uz ugunskura pēdējās nalaimīgo Jana un Kornēlija de — Vittu ķermeņu atliekas.

Vai nu aiz kauna vai vājā gribas spēka, bet šajā dienā Izāks Bokstels savu tālskatu nevērsa uz kaimiņa dārzu un māju.

Kaut arī bez novērošanas, viņš ļoti labi zināja, kas tur notiek. Viņš pat nepiecēlās un kad istabā ienāca viņa vienīgais kalps, kurš tāpat kā Bokstels apskauda bagāto kaimiņu un viņa kalpus, Izaks teica:

—     Es šodien necelšos; esmu slims.

Ap pulksten deviņiem viņš izdzirda uz ielas troksni un nodrebēja. Šajā mirklī viņš bija bālāks par īstu slimnieku un nodrebēja stiprāk, kā karsonī.

Ienāca kalps. Bokstels paslēpa galvu segā.

Gribēdams pārsteigt savu saimnieku, kalps teica:

—     Jūs, kungs, nezināt, kas tagad notiek?

—     Kā man to zināt? — atbildēja Bokstels tikko sadzirdamā balsī.

—         Kungs, patlaban apcietina jūsu kaimiņu Kornēliju van — Berlu, kuru apvaino valsts nodevībā.

—     Nu… —vēl klusāk teica Bokstels: — tas nevar būt.

—        Tā vismaz runā… Un es pats redzēju, ka tur iegāja tiesnesis van - Spennens ar kareivjiem.

—        Nu, ja tu pats esi redzējis, tad tā ir cita lieta, — atbildēja Bokstels.

—         Skaidrības labā es tomēr vēl aiziešu izpētīt un ziņošu jums visus sīkumus.

Bokstels tikai piekrītoši pamāja galvu.

Kalps aizgāja un pēc stundas ceturkšņa bija atpakaļ.

—     Zināt, kungs, viss, ko es jums teicu, ir patiesība.

—     Nu, kas tad īsti?

—         Van - Berla kungs ir apcietināts, viņš iesēdināts karietē un aizvests uz Hāgu.

—     Uz Hāgu?

—     Jā. Un ja varētu ticēt baumām, tad viņam tur klāsies ļauni.

—     Ko tad runā?

—        Stāsta, ka pilsoņi patlaban nosituši Janu un Kornēliju de - Viltus.

—        Ak… — ievaidējās Bokstels un aizvēra acis, lai neredzētu briesmas, kādas tam tēlojās iedomā.

—        Velns lai parauj, — savā nodabā teica kalps: — Izakam Bokstclam katrā ziņā ir nelabi, ja viņš, Šo ziņu dzirdot, nelēca augšā no gultas un nepriecājās.

Un Izaks Bokstels bija ļoti slims, cik slims ir cilvēks, kurš nositis otru cilvēku.

Bet viņš bija nositis Šo cilvēku divējādu mērķu dēļ. Viens no tiem nu bija sasniegts; otru vēl vajadzēja piepildīt.

Tuvojās nakts.

Bokstels gaidīja nakti.

Kad tā atnāca, viņš atstāja gultu.

Tad viņš izdarīja savus novērojumus.

Iepriekšējais aprēķins bija pareizs; neviena sarga dārzā neredzēja. Bet namā viss likās ačgārni apgriezts.

Viņš dzirdēja, ka pulkstens nosit desmit, vienpadsmit, divpadsmit.

Pusnaktī viņš pieslēja pie mūra garas kāpnes, ar pukstošu sirdi uzrāpās pa tām un sāka klausīties.

Kaimiņa dārzā bija dziļš klusums.

Arī nams bija kluss; tikai istabas logā trīsēja vāja uguns.

Tumsa un klusums deva Bokstelam deva drosmi.

Viņš pārlika kāju pār mūra sienu, brīdi vēl kavējās, tad pārcēla kāpnes kaimiņa pusē un iekāpa dārzā.

Noteikti zinādams, kur iestādīti melnās tulpes sīpoli, viņš devās šajā virzienā, mezdams dažus līkumus pa aleju, lai sajauktu pēdas. Nokļuvis zināmā vietā, viņš mežonīgā priekā iegremdēja rokas mīkstajā smiltī.

Bet nekā neatrada. Tādēļ domāja, ka būs pārskatījies. Taču juta, ka aukstas sviedru lāses birst no pieres.

Sāka rakņāties tālāk. Atkal velti.

Meklēja uz priekšu un atpakaļ, bet velti.

Šķita, ka sirds apstāsies un zudīs prāts. Izrādījās, ka zeme izrakņāta jau no rīta. Tas bija noticis tajā brīdī, kad Bokstels gulēja gultā.

Bokstels tomēr negribēja ticēt, ka sīpoli novākti. Viņš cītīgi rakņājās tālāk.

Beidzot viņš tomēr nāca pie slēdziena, ka meklēšana velta. Lielās dusmās viņš pārkāpa atpakaļ savā dārzā un apsvēra, kas tālāk darāms.

Tad viņam ienāca prālā svarīgas domas.

Tulpju sīpoli būs laboratorijā!

Nu tikai atlika iekļūt siltumīcā, tāpat kā viņš bija iekļuvis dārzā.

Tur viņš tos atradīs.

Patiesībā tas nebija grūtāks darbs, kā iekļūt dārzā.

Stikli tur bija paceļami un nolaižami.

Kornēlijs van - Berls pats viņus šorīt atvēra un nevienam neienāca prātā tos aizvērt.

Vajadzēja tikai dabūt krietni garas kāpnes.

Bokstels atcerējās, ka ielā, kurā tas dzīvoja, patlaban lika izdarīti kādas mājas remonta darbi.

Pie šī nama atradās garās kāpnes.

Ja šīs kāpnes nebūtu aizvestas, tās būtu ļoti derīgas, v Viņš steidzās uz minēto māju. Kāpnes bija savā vietā.

Bokstels tās atnesa pie sava dārza. Piesliešana pie van — Berla nama izrādījās diezgan grūta. Taču arī to viņš paveica. Tad noglabāja kabatā laternīti un ierāpās laboratorijā.

Tur viņš apstājās un atbalstījās pret galdu. Kājas trīcēja un sirds pukstēja baigi.

Te šķita drausmīgāk, nekā dārzā.

Bokstels saprata, ka dārzā viņš bija tikai marodieris, bet še, istabā, viņš bija zaglis.

Bet — viņš taču nebija nācis, lai ielu atpakaļ tukšām rokām. Viņš saņēmās un sāka meklēt tulpju sīpoliņus. Viņš atvēra vienu atvilkni pēc otras, atrada sīpoliņus no Žaunas, de — Vitta, pelēkās un kafijas brūnās tulpes, katru šķirni atsevišķi iesaiņotu, ar attiecīgu uzrakstu, bet melnās tulpes sīpoliņu nevarēja atrast.

Taču sēklu sarakstu grāmatā, kuru van - Berls veda rūpīgāk par katru Amsterdamas grāmatvedi, Bokstels izlasīja sekojošu piezīmi:

"Šodien, 20. augustā 1672. gadā, es izraku slavenās melnās tulpei sakni un sadalīju to trijos lieliskos sīpoliņos."

— Sīpoliņi! Sīpoliņi! — šņāca Bokstels, izvandīdams visu istabu, — kur viņš tos būtu licis?

Tad viņš iesita sev pa pieri. — Vai tad es neesmu muļķis!? Kurš tad tādu dārgumu atstās likteņa varā? Katrā zinā van - Berls; sīpoliņus paņēmis līdz un aizvedis uz Hāgu. Tāds nelietis.

Sī atziņa bija gaismas stars, kas apgaismoja Bokstela neveiksmīgo noziegumu.

Viņš kā triekas ķerts, nevarīgi atkrita tajā pašā krēslā un pie tā paša galda, kur pirms dažām stundām sēdēja nelaimīgais van — Berls un jūsmoja par savu atradumu.

—        Nu, kas par 10, — beidzot teica Bokstels, paceldams savu bālo seju: — sīpoliņus viņš var glabāt pie sevis tik ilgi, kamēr ir dzīvs…

Bokstela seja savilkās riebīgā smīnā.

—        Sīpoliņi ir Hāgā, —1 - viņš teica: — man nav nozīmes palikt Dordrechtā.

Un, nekā neaizskāris no milzu bagātības, kas še atradās, Bokstels klusi atstāja telpu, aizvāca kāpnes, aiznesa tās uz agrāko vietu un iegāja savā mājā. Tur viņš svaidījās kā karsonī un kauca kā ievainots suns.

## DZIMTAS KAMERA

Ap pusnakti nelaimīgo van - Berlu noveda Hāgā un ievietoja Beitenhofas cietumā.

Rozes aizdomas bija pamatotas. Satrakotais ļaužu pūiis, atrazdams Kornēlija de - Vitta kameru tukšu, bija tā pārskaities, ka veco sargu Grifiju, ja tas nebūtu paslēpies, būtu nolinēojuši uz vietas.

Vēlāk šis naids bagātīgi izgāzās uz ceļā saķertajiem brāļiem, kuri nespēja no pilsētas izkļūt tādēļ, ka veiklais Vilhelms lika noslēgt visus vārtus.

Beidzot pūlis atstāja cietumu un tur iestājās klusums. Šo brīdi izlietoja Roze, izlīzdama no paslēptuves un aizvezdama no tās arī savu tēvu. Cietums bija tukšs.

Grifijs, vēl uztraukumā drebēdams, sekoja savai meitai. Viņi aiztaisīja vārtus, jo izrādījās, ka tie pa daļai salauzti. Bija skaidri redzams, ka še pāri gājis pūļa naids. Ap pulksten četriem atkal izcēlās troksnis. Bet tas nebija bīstams ne sargam, ne viņa meitai.

Izrādījās, ka pūlis velk uz cietuma sētu nogalināto ķermeņus, lai tos parastā vietā pakārtu. Roze atkal paslēpās. Viņa negribēja redzēt drausmīgo ainu. Pusnaktī pie vārtiem atskanēja kliedzieni. Atveda Kornēliju van - Berlu.

Kad cietuma sargs pieņēma jauno cietumnieku un izlasīja pavadrakstā tā vārdu, viņa sejā atplaiksnījās drūms smaids un viņš nomurmināja:

—         Kornēlija de - Vitta krustdēls… Es jums ierādīšu dzimtas kameru. — Un apmierināts ar savu asprātību, Grifijs veda van - Berlu uz to pašu kameru, kuru nesen atstāja Kornēlijs de - Vitts.

Ceļā uz turieni tulpju audzētājs dzirdēja- nikna suņa riešanu un redzēja jaunas meitenes siluetu.

Velkot aiz sevis resnu važu, milzīgs suns izlīda no sienā iemūrētas nišas un apostīja cietumnieku, lai pazītu to, kad tam liks nelaimīgo saplosīt.

Kad iedunējās trepju kāpšļi, jaunā meitene atvēra savas istabas lodziņu, kurš atradās zem trepēm. Turēdama lampu labā rokā, viņa reizē apgaismoja ceļu kāpējiem un arī savu daiļo, sārto sejiņu, ko apņēma kupli, gaišdzelteni, lielās bizēs sapīti mati, ar kreiso roku viņa uz krūtīm aizpogāja naktsjaku, jo nejaušā van - Berla ierašanās bija meiteni iztraucējusi no miega.

Melnās trepes, kuras no augšas apgaismoja drūmais cietuma sargs, tālāk — aiz viņa domīgi soļoja cietumnieks un apakšā maigas meitenes roka ar lampu, — tas viss kopā sniedza brīnišķu skici Rembranta gleznai.

Ainu papildināja niknais suns, kura acis zvēroja, kad viņš raustīja važu un neganti rēja uz jauno cietumnieku.

Bet diezin vai arī lielākais mākslinieks būtu varējis attēlot tās skumjas un to līdzcietību, kāda atspoguļojās Rozes sejā, sekojot cietumnieka soļiem un dzirdot tēva nežēlīgos vārdus:

— Es jums ierādīšu dzimtas kameru.

Visa šī aina ilga ļoti īsu laiku. Katrā ziņā daudz īsāku, nekā tās aprakstīšana. Pēc piecām minūtēm van - Berls jau iegāja dzimtas kamerā, kura mums pazīstama no agrākā apraksta.

Grilijs tam norādīja gultu, kurā tik daudz sāpju un vaidu bija izcietis tagad jau mirušais Kornēlijs de - Vitts.

Viens palicis, van - Berls atlaidās gultā, bet aizmigt nevarēja. Viņa skatiens nekustoši vēroja mazo logu cietuma sienā, kurā jau iespīdēja vāja rīta blāzma.

Naktī pār Beitenhofas cietuma laukumu lāgiem aulekšoja jātnieki, bija dzirdami sardzes soļi un pazibēja lukturu gaismas Svītras.

Kad uzlēcošā saule atmirdzēja. slīpo jumtu smailās šķorēs, van - Berls piegāja pie loga, paraudzīties, vai tuvumā nav kāda dzīva dvēsele.

Laukuma galā, kur kopā saplūda pelēko ēku masa, rīta krēslā viņš saskatīja tumšas figūras.

Van - Berls atzīmēja, ka tur stāv karātavas, pie kurām karājas divi bezveidīgi, asiņaini ķermeņi.

Hāgas iedzīvotāji kārtīgi uzvilka nebendēto mocekļu asiņainos ķermeņus karātavās un uzrakstīja vinu vārdus uz liela dēla: '"Še pakārts briesmīgais ļaundaris Jans de — Vitts un viņa

nelietīgais brālis, „ kuri abi ir lieli tautas ienaidnieki un franču karaļa sirsnīgi draugi."

Van - Berls šausmās iekliedzās un lielā nervu satraukumā sāka ar kājām un dūrēm dauzīt kameras durvis. Iztraucētais un saniknotais sargs Grifijs atsteidzās ar lielu atslēgu žūksni.

Viņš atslēdza durvis un lādējās par cietumnieku, kurš viņu iztraucēja nelaikā.

—        Vai jaunais de - Vitts jau traks palicis? — kliedza sargs. — Vai pats nelabais jūs apsēdis?

—         Paskataties, paskataties! — teica van - Berls, vilkdams sargu pie cietuma loga. — Paskataties, ko es tur izlasīju!

—     Kur tad?

—     Uz tā dēļa.

Un nobālējis, aukstu sviedru pārklāts, elpu gūdams, van - Berls rādīja ar roku uz karātavām un uzrakstu.

Grifijs sāka smieties.

—        Ak tā… — viņš teica. — Jūs izlasījāt… Ko lai dara, mīļais kungs, tur nonāk, kad uztura sakarus ar Oranijas Vilhelma ienaidniekiem…

—         Vittus noslepkavojuši! — čukstošā, vārgā balsī teica van - Berls un nemaņā atslīga uz gultas.

—     Vilti ir krituši tautas tiesai par upuriem, — teica Grifijs.

—     Jūs saucat to par slepkavību, es saku, ka tas ir sods.

Un redzēdams, ka cietumnieks kritis dziļā nemaņā, sargs izgāja no kameras, aizcirta durvis un ar troksni tās aizslēdza.

Kad van - Berls atžilba, viņš bija viens. Viņš aplūkoja "dzimtas kameru" un smadzenēs tam uzausa doma, ka an viņa ceļš vedis no šejienes uz karātavām

Van - Berls bija filozofs un kristīgs cilvēks. Viņš meklēja dvēseles mieru lūgšanā. Lūdza Dievu nevien par sevi, bet arī par mirušā krusttēva un lielā pavaldoņa dvēseli. Tad sajuta apmierinājumu un gatavību mierīgi sagaidīt visu, kas varētu nākt.

Pārejot no debesu uz zemes lietām, pārliecinājies, ka kamerā viņš ir pilnīgi viens, uzmanīgi izņēma no kabatas trīs tulpju sīpoliņus un noslēpa tos kaniers vistumšākajā stūrī, zem tradicionālā akmeņa, uz kura cietumniekam noliek ēdienu.

Tik daudzu gadu pūliņi nu izgaist! Viņa noslēpums aizies kapā līdz ar viņu. Šajā cietumā nav nevienas zālītes, neviena zaļa stādiņa, neviena saules stara!

Šīs domas noveda van - Berlu dziļā grūtsirdībā, no kuras to iztraucēja neparasts notikums.

Kas tas par nolikumu?

To mēs redzēsim turpmākā nodaļā.

## cietumsarga meita

Tajā pašā vakarā, kad Grifijs atnesa cietumniekam ēdienu, viņam paslīdēja kāja un viņš pakrita. Pūlēdamies uzturēt līdzsvaru, viņš neveikli pagrūda zem sevis roku un pārlauza.

Van - Berls steidzās cietumsargam palīgā, bet pēdējais, pirmā brīdī vēl nejuzdams lielu sāpju, noraidīja cietumnieka palīdzību:

—     Nav nekas nopietns. Nenākat.

Kad viņš gribēja piecelties, atspiežoties uz ievainotās rokas, kauls Saliecās un Grifijs sajuta negantas sāpes.

Viņš iekliedzās un saprata, ka roka lauzta. Un tad šis cilvēks, kurš bija nežēlīgs pret citiem, nevarīgi nokrita uz klona un sastinga kā miris.

Kameras durvis palika vaļā un van - Berls varēja aiziet.

Bet viņš par to nedomāja. No tā, ka roka saliecās un lūza kauls, viņš zināja, ka sargs cieš lielas sāpes. Viņš domāja tikai par to, kā palīdzēt cietušajam, aizmirsdams, cik naidīgi tas bija izturējies pirms dažām stundām.

Laikam kritienu un vaidus izdzirdusi, durvīs drīz parādījās jauna meitene.

Redzēdama, ka cietumnieks noliecies pār zemē gulošo tēvu, meitene nodomāja, ka tēvs būs rupji apvainojis to un kritis par upuri savai rupjībai.

Van - Berls instinktīvi uztvēra meitenes aizdomas.

Bet, aplūkojot tuvāk tēva stāvokli, viņa visu saprata un nokaunējās par savām aizdomām. Skaistās acis vērsdama pret jauno cilvēku, viņa teica:

—         Piedodiet, kungs,'manas aizdomas. Es jums pateicos, ka'esat viņam palīdzējis.

Van - Berls nosarka.

—     Palīdzība tuvākajam ir katra līdzcilvēka pienākums.

—        Jā… Palīdzība vakarā tam, kas jūs 110 rīta apvainojis, ir tiešām liela augstsirdība un dziļa cilvēcība.

Van - Berls pārsteigts uzlūkoja skaisto, bet vienkāršo meiteni, jo tam bija patīkami dzirdēt Šos līdzjūtīgos vārdus.

Viņš nepaspēja atbildēt uz tiem, kad Grifijs atvēra acis un sāka sūroties:

—         Lūk, ko nozīmē steigties ar ēdienu pie cietumnieka: steigdamies tu kriti, salauzi roku un neviens tev nepalīdz.

—         Klausat, tēv, — pārtrauca Roze, — jūs esat nepatiess pret jauno cilvēku. Es pati redzēju, ka viņš jums palīdzēja.

—     Viņš? — neticīgi jautāja Grifijs.

—        Jā, tas ir tiesa, — piebilda cietumnieks. — Un es gribētu jūs. iirī turpmāk dziedināt.

—     Vai tad jūs esat ārsts?

—     Jā, tā ir mana īstā profesija.

—     Un jūs domājat, ka manu roku var izārstēt?

—     Katrā ziņā.

—     Un kas jums tur vajadzīgs?

—     Divi koka dēlīši un divas pārsienamās saites.

—        Tu dzirdi, Roze, — teica Grifijs. — Cietumnieks izārstēs manu roku un mums nebūs jākrīt liekos izdevumos. Bet tagad nu palīdzi man piecelties, jo esmu kā svina pieliets.

Roze pieliecās un tēvs tai aplika veselo roku ap kaklu. Tad viņš smagi piecēlās un nosēdās krēslā, ko tam piebīdīja cietumnieks.

—     Tagad steidzies un atnesi, kas vajadzīgs, —- viņš teica Rozei.

Meitene noskrēja pa kāpnēm un drīz atgriezās ar diviem dēlīšiem un garu saiti.

Van - Berls tikmēr novilka cietumsargam svārkus un atlocīja krekla piedurkni.

—     Vai tie jums derēs? — jautāja meitene.

—        Jā, jaunkundze, tasni tādu man vajag. Tagad es paturēšu jūsu tēva roku, bet jūs piebīdāt galdu klāt. %

Van - Berls nolika roku uz galda, lai tā gulētu vienādi, un ar veiklu tvērienu savienoja kaula lūzumU. Pēc tam viņš ielika roku starp dēlīšiem un sasēja.

Operācijas beigās ievainotais atkal krita nemaņā.

—        Steidzaties un atnesat etiķi, — teica van — Berls: — ieberzēsim viņam deniņus, tad viņš atgūs samaņu.

Meitene nesteidzās pēc etiķa, bet piegāja van — Berlam klāt un teica:

—     Kungs, pakalpojumu pret pakalpojumu.

—     Ko tas nozīmē, mīļais bērns?

—        Tas nozīmē to, ka tienesis, kurš jūs vakar apcietināja, šodien bija ieradies apjautāties, kādā kamerā jūs esat ievietots. Kad viņam pateica, ka Kornēlija de — Vitta kamerā, viņa seju pārlidoja ļauns smīns. Es baidos, ka viņiem padomā kas ļauns pret jums.

—     Ko tad viņi man darīs?

—     Vai jūs redzat no šejienes tās karātavas?

—     Bet es taēu esmu nevainīgs, — teica van —r Berls.

—         Vai jūs domājat, ka tie divi, kas tur pakārti, apgānīti un sakropļoti, — bija vainīgi?

—     Jā, jums taisnība — viņi nebija vainīgi.

—     Un turklāt, — turpināja Roze, — sabiedriskā doma grib, lai jūs būtu vainīgs. Jūsu tiesāšana sāksies rītu; parīt jūs jau būs notiesāts. Mūsu laikos šīs lietas dara ātri.

—     Un kādus slēdzienus jūs no tā izdarat? — jautāja van - Berls

—         Es esmu viena un vārga, tēvs guļ gibonī, suns piesiets — neka jūs neattura un netraucē aizbēgt. Glābjaties un bēgat, — tādi mani slēdzieni.

—     Ko jūs runājat?

—        Tā es runāju tādēļ, ka man, diemžēl, neizdevās glābt Kornēliju, ne Janu de - Vittus, bet es ļoti vēlētos glābt kaut jūs. Bet tad steidzaties uz pēdām. Es jūtu, ka tēvam atgriežas samaņa.^ Pēc mirkļa viņš atvērs acis un tad jau būs par vēlu. Jūs šaubaties? |

Patiesi van - Berls stāvēja kā sastindzis un uzlūkoja Rozi. Likās,' ka viņš pat nedzird, ko saka.

—     Vai jūs vēl nesaprotat? — nepacietīgi jautāja meitene. |

— Es saprotu… Bet…

—     Kas par: bet?

—     Es atsakos, jo vainu uzvels jums.

—     Vai tas nav vienalga? — nosarkusi teica Roze.

—     Paldies, mans bērns, bet es palikšu.

—        Jūs paliksat? Ak, mans Dievs! Vai tad jūs nesaprotat, ka jūsf notiesās… uz nāvi pakarot. Pat ļoti var būt, ka jūs nositīs un sakropļos, tāpat kā Kornēliju un Janu de - Vittu. Pie visa, kas man svēts, es jūs lūdzu — steidzaties, citādi šī kamera jums nesīs tādu pašu nelaimi, kā de - Vitlicm.

—         Ak — ievaidējās atžilbstošais cietumsargs. — Kas tur piemin šo neliešu un noziedznieku de - Vittu vārdus?

—         Neuztraucaties, mīļais cilvēks, — teica van - Berls. — Pie! lūzumiem uztrukumi ir visbīstamākie.

To teicis, viņš pievērsās Rozei:

—        Mīļais bērns, es esmu nevainīgs un mierīgi gaidīšu savu likteni.

—     Klusāk! — Roze to apsauca.

—     Kādēļ?

—     Tādēļ, ka tad es nevarēšu pie jums vairs nākt.

Van - Berls klusēdams pieņēma šo atzīšanos; viņam šķita, ka pāri viņa nelaimes mākonim atspīdējis gaišs saules stars.

—         Nu, ko jūs tur abi čukstaties? — pieceldamies jautāja Grifijs, savu labo roku pieturēdams ar kreiso.

—        Neko, — atbildēja Roze. — Kungs tikai izskaidro, kā jums turpmāk rīkoties, lai kļūtu vesels.

—         Kā man jārīkojas! Bet arī tev nebūtu par ļaunu zināt, kā tev jārīkojas!

- Kādā ziņā, tēv?

Nu, ka tev nav jānāk cietumnieku kamerās un jāpaliek tur pārāk ilgi. Bet tagad — taisies ātrāk prom!

Van - Berls un Roze saskatījās.

Viņas skatiens teica:

.. Vai nu jūs redzat?

Van - Berla skatiens atbildēja:

—- Lai notiek tā, kā liktenis lēmis.

## Kornēlija Van - Berla testaments

Roze nebija maldījusies. Oirā rītā Beitenhofas cietumā ieradās tiesneši un nopratināja van - Berlu. Nopratināšana nevilkās ilgi. Izmeklēšanā bija konstatēts, ka aploksnē atradusies Kornēlija de - Vitta sarakstīšanās ar Franciju.

Van - Berls izstāstīja, kādos apstākļos aploksne nodota viņam glabāšanai. Viņš neslēpa arī, ka viņa simpātijas pilnīgi pieder filozofijai, mākslai un dabas skaistumam, bet no politikas viņš turējies tālu. Tālāk viņš stāstīja, ka no tā laika, kad Kornēlijs de - Vitts bijis Dordrechtā un nodevis viņa glabāšanā aploksni, viņš, van — Berls, nav tai pieskāries un nav pat domājis par to.

Viņam atbildēja, ka tā nav taisnība, jo aploksne atradusies tajā atvilknē, kurā tas katru dienu rakņājies.

Van - Berls teica, ka tas pareizi, bet viņa interese nekad nav tālāk sniegusies par tulpju sīpoliņu šķirošanu un pētīšanu.

Tālāk viņam iebilda, ka viņa vienaldzība pret svarīgo aploksni, ko tam nodevis glabāt krusttēvs, liekas neīsta.

Viņš paskaidroja, ka viņa krusttēvs Kornēlijs bijis joti uzmanīgs cilvēks un viņš ļoti mīlējis savu krustdēlu, tādēļ dabīgi, ka nav teicis to, kas krustdēla dzīvē būtu varējis ieviest nemieru vai bailes.

Viņam iebilda, ka tādā gadījumā Kornēlijs de — Vits būtu pielicis dokumentiem kādu zīmīti, apliecinot, ka glābatājam to saturs nav zināms. Bet tas nav noticis.

Bet van - Berls atbildēja, ka, acīmredzot, de — Vitts aploksni iedomājies par drošā vielā noglabātu. Bet varbūt viņš domājis, ka tādai zīmītei nekādas nozīmes nebūtu. Tālāk van - Berls atcerējās, ka aresta dienā pie viņa ieradies Kornēlija kalps un runājis par kādu zīmīti, ,bel kur tā palikusi, viņš neatminās. Varbūt, rūpīgi meklējot, to vēl atrastu.

Bet izrādījās, ka Krakē bija nozudis bez vēsts, kādēļ arī zīmīti nebija cerības atrast.

Arī pats van - Berls sevišķi neuzstājās par zīmītes meklēšanu, jo ļoti iespējams, ka tajā par aploksni nekas nav minēts.

Liekās, ka paši tiesneši gribēja, lai van — Berls aizstāvās. Viņi izrādīja tam tēvišķu laipnību, apziņā, ka pilnīga uzvara ir viņu pusē un laupījums nekur nevar izbēgt.

Kornēlijs van - Berls nepieņēma šo laipnību un savā beigu vārdā teiea:

— Jūs, kungi, man jautājat par lietām, par kurām es nevaru nekā cita pateikt, kā tikai patiesību. Un šī patiesība ir tā, ka aploksne nokļuva manās rokās tieši tā, kā jau es teicu. Es jums zvēru, ka nezināju un vēl tagad nezinu, kas aploksnē glabājas. Tikai apcietināšanas dienā es dzirdēju, ka lur bijusi Kornēlija de - Vitta sarakstīšanās ar marķīzu Luvuā. Es tiešām nezinu, kā noskaidrojies, ka aploksne glabājas pie manis un nesaprotu, kā pret mani var celt apvainojumu par to, ka esmu to pieņēmis no sava ievērojamā un nelaimīgā krusttēva glabāšanā.

Tāds saturs bija Kornēlija van - Berla aizstāvēšanās runai.

Tiesneši aizgāja apspriesties.

Viņi nolēma:

Katrs pilsoņu nemieru iemesls likvidējams, lai valstī iestātos nomierināšanās.

Viens no tiesnešiem, kurš lielījās ar savām novērošanas spējām, izteicās, ka šis jaunais cilvēks savas flegmātiskās ārienes maskā slēpj ļoti bīstamu temperamentu un domā par savu radinieku atriebšanu.

Otrs piezīmēja, ka mīlestība uz tulpēm ļoti labi saskan ar mīlestību uz politiku. Vēsturiski pierādīts, ka daudzi ļoti slaveni politiķi ir bijuši arī lieli puķu cienītāji un audzētāji. Tāds tips ir arī van - Berls. Vai nu viņš ļoti mīlē tulpes, vai politiku. Kā vienā, tā otrā gadījumā viņš runā nepatiesību, jo atrastie dokumenti liecina, ka viņš nodarbojies ar politiku, bet atrastie sīpoliņi rāda, ka viņš nodarbojies ar puķu audzēšanu. Un beidzot tas, ka van - Berls nodarbojies ar politiku un arī puķkopību, pierāda, ka viņam šīs lietas bijušas vienādi tuvas, kādēļ viņš sevišķi bīstams valsts mieram un kārtībai.

Beidzot vēl bija uzsvērts, ka Holandes princis būs pateicīgs Hāgas tiesai, ja viņa atvieglos tam valsts varas pārņemšanu, nobīdot pie malas vina pretiniekus.

Šis konstatējums bija izšķirošais. Lai izravētu ļaunumu dīgli ar saknēm, tiesa vienbalsīgi nolēma: valsts nodevībā pienākto van - Berlu sodīt ar nāvi.

Tālāk spriedumā bija minēts, ka Kornēliju van — Berlu izvedīs no Beitenhofas cietuma un nogādās pie laukumā uzcelta ešafota, kur bende tam nocirtīs galvu.

Tā bija nopietna apspriede un ilga pusstundu, pa kuru laiku cietumnieku aizveda atpakaļ uz kameru.

Spriedumu nolasīt tur ieradās tiesas sekretārs. '

Grifijam rokas lūzuma dēļ bija paaugstināta temperatūra un vajadzēja pabūt gultā, kādēļ slēdzēja pienākumus izpildīja jaunākais cietumsargs. Sekretāram un slēdzējam sekoja Roze, kura palika aiz durvīm un turēja kabatas lakatiņu pie sejas, lai noslaucītu asaras un aizturētu nopūtas.

Kornēlijs van - Berls noklausījās spriedumā vairāk izbrīnējies, nekā noskumis.

Nolasījis spriedumu, sekretārs jautāja, vai Kornēlijam būtu kādi iebildumi.

—         Nē, — atbildēja Kornēlijs. — No visiem soda veidiem es vismazāk biju gaidījis šo.

Pēc tādas atbildes sekretārs palocījās pret van — Berlu ar tādu laipnību, ko ierēdņi izrāda liela stila noziedzniekiem.

Kad viņš dzīrās aiziet; Kornēlijs to vēl aizturēja:

—     Sakat, sekretāra kungs, uz kuru dienu nolikta mana sodīšana?

—         Uz šodienu, — atbildēja sekretārs, mazliet apmulsis no notiesātā vienaldzības.

Aiz durvīm atskanēja nomāktas raudas.

Kornēlijs pieliecās, lai redzētu, kas tur raud, bet Roze uzminējusi šo kustību, atrāvās.

—     Bet kurā stundā nolikta sodīšana?

—     Pudienas laikā, kungs.

—         Velns lai parauj, — piezīmēja Kornēlijs, — man šķiet, ka pirmīt pulkstens jau nosita desmit. Es nevaru kavēties nevienu mirkli.

—         Lai pieņemtu svēto vakarēdienu? — teica sekretārs, zemu palocīdamies: — jūs varat prasīt, kādu priesteri vēlaties. Tad sekretārs steidzīgi izgāja un aiz viņa — slēdzējs. Tajā mirklī starp abiem parādījās balta, maiga roka, pazibēja cepurīte un, pieliekusies, meitene iečukstēja slēdzējam ko ausī. Tas ielika meitenes rokā atslēgas un pats, pakāpies dažus pakāpienus zemē pa trepēm, nostājās sarga vietā. Tā trepes no apakšas sargāja suns, bet augšā slēdzējs.

Nākošajā mirklī Kornēlijs ieraudzīja meitenes sāpīgo sejiņu ar asaru piemirkušo mutautiņu rokā.

Roze piegāja pie Kornēlija un spieda rokas pie savām krūtīm.

—     Ak, mans kungs, mans kungs…

—        Mīļais bērns, ko jūs gribat no manis? — jautāja uztrauktais Kornēlijs, — nu mana likteņa stunda jau situsi.

—        Kungs, es izlūdzos no jums tikai vienu laipnību, — teica Roze, izstiepjot rokas pret Kornēliju.

—         Neraudat jel, Roze, — lūdzas cietumnieks — jūsu asaras mani uztrauc vairāk, nekā šis nāves spriedums. Jūs jau zināt: jo kāds nevainīgāks, jo viņš mierīgāk sagaida nāves spriedumu — viņš mirst kā moceklis un tas dod apmierinājumu. Beidzat raudāt un sakiet savu vēlēšanos.

Meitene nokrita ceļos.

—     Piedodat manam tēvam, — teica viņa.

—     Jūsu tēvam? — brīnījās Kornēlijs.

—         Jā, viņš bija tik cietsirdīgs pret jums. Bet tāda ir viņa daba Tāds viņš bijis pret visiem.

—        Viņš, Roze, jau ir sodīts ar rokas pārlaušanu, es viņam piedodu.

—         Pateicos. Bet tagad sakāt, vai es nevarētu ko darīt taisni jūsu labā?

—        Jūs varētu izžāvēt savas skaistās acis, — ar lepnu smaidu teica Kornēlijs.

—     Bet jūsu… jūsu labā?

—        Tas, kuram atlicis dzīvot vēl tikai vienu stundu, būtu pārāk liels egoists, ja vēl ko gribētu no dzīves…

—     Nu, bet garīdznieks, kuru jums atļāva?

—         Visu mūžu man, Roze, bijusi tikai viena nopietna vēlēšanās Ja tur jūs varētu man palīdzēt…

—         Ak, Kornēlija kungs, sakal tikai, sakat, — teica meitene caur asarām.

—        Dodat, mīļais bērns, savu daiļo roku' un apliecina! ka nesmiesaties par mani…

—         Smieties? — iesaucās meitene, — smieties tādā brīdī! Liekas, jūs Kornēlija kungs, nemaz neesat uz mani paskatījies!

—         Nē, Roze, es esmu uz jums skatījies un izjutis jūs ar visu sirdi un dvēseli. Es apliecinu, ka neesmu vēl redzējis skaistāku un godprātīgāku sievieti par jums. Un ja šajā brīdī es neskatos uz jums, tad tikai tādēļ, ka negribu dzīvē atstāt nekā, kā man būtu žēl.

Roze nodrebēja. Kamēr cietumnieks teica šo nedaudzos vārdus, Beitenhofas pulkstens nosita vienpadsmit.

Kornēlijs saprata.

—     Jums taisnība, Roze, jāsteidzās.

No paduses viņš izņēma papīrīti, kurā bija ievīstīti trīs stādi.

—         Mans mīļais draugs, — viņš teica meitenei, — es ļoti mīlēju puķes. Tas bija tad, kad vēl nezināju, ka var mīlēt arī ko citu. Bet nesarkstat un nenovērāties, Roze, kaut arī man vajadzētu atzīties

mīlestībā. Tam tik un tā mūsu apstākļos nebūtu nekādu seku. Tur, Beitenhofas laukumā, guļ tērauda ierocis, kas pēc sešdesmit minūtēm nosodīs manu pārgalvību… Un tā — es mīlēju puķes un man liekas, ka esmu gaismā cēlis slavenās melnās tulpes noslēpumu, par kuru, kā jums varbūt zināms, Harlemas puķkopju biedrība izsolījusi simts tūkstoši florinu lielu prēmiju. Man nav žēl šo simts tūkstošu florinu, — bet noslēpums, ir noglabāts šajā papīrītī. Tie ir trīs stādi un tos es dāvinu jums, mīļā Roze.

—     Kornēlija kungs!…

—        Ņemat ivien tos. Tādēļ neviens nekā nezaudēs. Es esmu vienīgais vis^ pasaulē. Mani vecāku sen miruši. Man nav ne brāļu, ne māsu. Un! es nekad neesmu nevienu sievieti mīlējis. Šajā nāves stundā jūs es^it vienīgā pie manis, kam manis žēl.

—     Bet simtļstūkstoSi florinu…

—        Būsim nopietni, mīļā Roze. Šie simts tūkstoši būs jūsu skaistumam piedienīgs pūrs. Jūs tos saņemsat, jo esmu pārliecināts, ķa no sīpoliņiem izaugs krāšņas melnas tulpes. Es vēlētos tikai, lai jūs apprecētu godīgu jaunekli, kuru jūs mīlētu tikpat karsti, kā es mīlēju savas puķes.

Meitene sākiļ histēriski raudāt.

Kornēlijs saņēma viņas rokas un turpināja:

—        Lai būtu sekmes, jums jārīkojas šādi: zeme būs jāpaņem Dordrechtā, no mana dārza. Palūdzat manam dārzniekam zemi no dobes Nr. (ļ. Ieberat zemi dziļā kastē un iedēstāt tur šos trīs sīpoliņus. T e uzziedēs nākošajā maijā, pēc septiņiem mēnešiem. Tiklīdz parāļdīsies ziediņš uz stiebra, cenšaties to pasargāt no vēja un dienās no saules. Tulpe būs melnā krāsā, par to' esmu pārliecināts Tad sūtiet ziņu Hārlemas pilsētas puķkopju biedrības priekšniekam. Viņš izsūtīs komisiju apskatīties un tad jums noskaitīs simts tūkstošus florinu.

Roze grūti nopūtās.

1 es ne par ko negribu domāt. Vēl tikai vēlētos, lai tulpi r "Rosa Barloensis", lai viņa atgādina manu un jūsu vārdu reizē. Bet tā kā jūs latīniski, ja nemaldos, neprotat, tad iedodat nicļn papīru un zīmuli, lai va.ru nosaukumu uzrakstīt. Roze pasniedza viņam bībeli ādas sējumā, ar iniciāļiem K. V. nozīmē? — jautāja Kornēlijs.

cli kamerā atstāja jūs krusttēvs un es to pēc viņa nāves, dārgu relikviju. Ierakstāt viņā savus novēlējumus, Kornēlija Iļungs! Un kaut es neprotu lasīt, taču visu, kas tur būs teikts, es iz lildīšu.

Taga nosauc p;

Ko ta< — Šo bīl paņēmu k;

—     Bet arļķo lai rakstu? — jautāja Kornēlijs.

— Bībelē ir zīmulis; es to tur atstāju.

Tas bija tas pats zīmulis, kuru Jāns de - Vitts iedeva savanļ

brālim, kad tas izplēsa bībelē pirmo lapu un uzrakstīja vēstuli van - Berlam.

Kornēlijs paņēma to un otrā lapas pusē ar noteiktu roku ierakstīja:

"23. augustā 167.2. gadā pirms nāves uz ešafota, kaut gan esmu gluži nevainīgs, — es novēlu Rozei Grifij trīs sēklas sīpoliņus, no kuriem (par to esmu dziji pārliecināts) maijā izaugs slavenā melnā tulpe, par kuru Harlemas puķkopju biedrība izsolījusi simts tukstošu florinu lielu prēmiju. Es vēlos, lai viņai šo prēmiju saņemtu manā vietā, kā vienīgā mana mantiniece un lai viņa izietu 1 pie vīra manos gados, kurš mīlētu viņu un kura viņu melnā tulpe būtu nosaukta "Rosa Barloensis", t. i vārdā.

Kornēlijs van - Berls," Viņš pasniedza bībeli Rozei.

—     Izlasat, — viņš teica.

—     Bet es neprotu lasīt.

Tad viņš izlasīja pats. ,

Roze sāka raudēt vēl skaļāk.

—         Vai jūs pieņemat, manus novēlējumus? van - Berls, noskūpstīdams meitenes drebošos

—     Ak, kungs, es to nevaru!

—     Jūs to nevarat? Kādēļ ne?

—     Tādēļ, ka tur ir noteikums, kuru es nevaru pildīt.

—         TOC \o "1-3" \h \z Kāds? Man šķita, ka es noteikumus saskaņo norunu… '

—     Jūs man dodat šos simts tūkstošus florinu kā pūra

—     Jā.

—     Un lai es izietu par sievu pie mīlama cilvēka?

—     Saprotams. ,

—         Nu, redzat. Taisni tādēļ es naudu nevaru pieņemt! Nekad es nevienu nemīlēšu un nekad neprecēšu.

Pēc šiem vārdiem Roze it kā sagura, nobālēja unļ bija tuvu ģībonim. •

Kornēlijs gribēja viņu atbalstīt, kad apakšā, uz kāpnēn atskanēja smagi soļi un cilvēku balsis.

—        Nāk jali pēc jums? — iesaucās Roze, rokas lauzīd; ma. — Ak, mans Dievs, mans Dicvsi Vai jums vēl ko nevajaga?

Viņa nokrita zemē un ar rokām apņēma Kornēlija ceļos.

—     Es gribu vēl jums pateikt, lai jūs rūpīgi paslēpjat dārgos stādus un parūpējaties par manu novēlējumu izpildīšanu — aiz mīlestības pret mani. Ardievu, Roze!

— Es visu izpildīšu, — viņa klusi teica, — izņemot noteikumu par precēšanos; to es nevaru.

Un Kornēlija dāvanu viņa noglabāja uz krūtīm.

Troksnis, kuru viņi dzirdēja, cēlās no valsts sekretāra soļiem, viņam sekojošā bendes, kareivjiem un ļaužu pūļa, kas nāca pildīt savu pienākumu.

Kornēlijs saņēma viņus gandrīz draudzīgi, bez bailēm, bet arī bez liekas dižošanās ar savu drošsirdību.

Viņš pameta acis sāņus, lai vēlreiz paraudzītos Rozes mīļājā sejiņā, bet tā nebija redzama. Caur kareivju rindām viņš saskatīja, ka meitene guļ nemaņā pie zemes un tura roku uz krūtīm, lai sargātu dārgo dāvanu.

Tad viņš pameta ātru skatienu lodziņā un redzēja, ka netālu no de - Vitta karātavām, kur vēl rēgojās divi sakropļoti ķermeņi, uzcelts ešafots, kas gaida viņu.

Izejot no kameras, Kornēlijs ievēroja, ka paģībusi Roze pirkstos tura dzeltenu papīra lapu, kas nebija nekas cits, kā Kornēlija de - Vitta vēstule krustdēlam. Ja van — Berls to būtu izlasījis, šis papīrs būtu glābis viņu un arī tulpes.

## Sodīšana

Lai aizietu no cietuna līdz ešafotam, Kornēlijam nebija jāsper vairāk , kā trīssimt soļu.

Apakšā, kāpņu galā, mierīgi gulēja suns un palaida cietumnieku garām. Kornēlijam pat likās, ka suņa acis raugās uz viņu līdzjūtīgi.

Varbūt šis cietuma suns jau bija tik saprātīgs, ka koda tikai tiem, kas devās no cietuma brīvībā.

Pats par sevi saprotams, jo īsāks ceļš no cietuma līdz ešafotam, jo vairāk tas ziņkārīgo ļaužu aizsprostots.

Tas bija tas pats pūlis, kurš pirms trim dienām ar tādu kāri dzēra divu nomocīto upuru asinis un tagad gaidīja jaunu asiņu izliešanu.

Un tiklīdz Kornēlijs parādījās aiz cietuma sienas, pūlis to sagaidīja drausmīgiem kliedzieniem, kuri atbalsojās visā pilsētā.

Ešafota laukums bija ļaužu ielenkts no visām pusēm un izskatījās pēc salas, ap kuru tek piecas upes.

Lai nedzirdētu pūļa aurošanu un lāstus, Kornēlijs centās domāt kādu dziļu domu.

Par ko domāja šis moceklis, iedams uz nāves vietu?

Viņš nedomāja ne par saviem ienaidniekiem, ne par tiesnešiem, ne bendēm.

Viņš domāja par skaistām tulpēm, uz kurām tas noskatīsies no citas pasaules.

— Viens šķēpa trieciens, — klusībā teica filozofs, — un mana doma piepildīsies.

Gribējās vēl tikai zināt, vai būs beigas ar vienu triecienu, vai arī viņu nobendēs lēni.

Neraugoties uz šo neziņu, van - Berls tomēr noteiktiem soļiem tuvojās ešafotam.

Ar lepni paceltu galvu viņš kāpa pa trepītēm uz soda vietu, jo viņš taču bija ievērojamā Jana de - Vitta draugs un Kornēlija de - Vitta krustdēls!

Viņš nometās ceļos, noskaitīja lūgšanu un ar lielu prieku konstatēja, ka, noliekot galvu uz ešafota, viņš līdz pēdējam mirklim vēl varēs skatīties uz mazo lodziņu Beitenhofas cietumā.

Bet kad van - Berls atspieda kaklu pret auksto bluķi, viņa acis instinktīvi aizvērās, lai saņemtu triecienu, kas tam dzēsīs dzīvību.

Uz ešafota grīdas pazibēja spožums; bende pacēla savu briesmīgo ieroci.

Van - Berls atvadījās no savas melnās tulpes un centās koncentrēties uz nosvērtu un apzinātu ieiešanu citā pasaulē, kur cita gaisma un citas krāsas.

Trīs reizes viņš uz sava drebošā kakla sajuta šķēpa auksto vēsmu.

Bet kāds dīvains pārsteigums!

Viņš nejuta ne trieciena, ne sāpju.

Un neredzēja krāsu pārmaiņu.

Tad van - Berls sajuta, ka maigas rokas viņu paceļ un viņš nostājās uz kājām, mazliet grīļodamies.

Viņš atvēra acis.

Viņam blakus stāvēja cilvēks un lasīja ko pergamentā, uz kura rēgojās liels, sarkans zīmogs.

Tā pati bālā Holandes saule, tas pats restotais Beitenhofas cietuma logs un tas pats trulais pūlis, tikai šoreiz kluss un izbrīnējies.

Atvēris acis un apskatījies visapkārt, van - Berls izprata sekojošo:

Oranijas princis, laikam sabaidījies, ka septiņpadsmit mārciņas asiņu, kas tecēja van - Berla dzīslās, varētu pārpildīt netaisnības mēru, bija iežēlojies par viņa nevainību.

Šī iemesla dēļ viņa gaišība dāvāja van - Berlam dzīvību. Lūk, kādēļ šķēps, kas trīs reiztes ar troksni pacēlās un nolaidās pār viņa galvu, nepieskārās kaklam un neizdzēsa viņa dzīvību. • Tādēļ arī nebija trieciena un sāpju. Tādēļ arī saule turpināja smaidīt — gan ne sevišķi spoži, tomēr diezgan silti un dzidri.

Kornēlijs, kurš bija sataisījies skatīt Dievu un viņas pasaules tulpes, jutās'mazliet vīlies. Tomēr apmierinājās, kad juta, ka var galvu grozīt uz visām pusēm.

Kornēlijs cerēja, ka apžēlošana būs pilnīga un viņu netraucēs atgriezties Dordrechtā pie puķu dobēm.

Bet viņš bija maldījies.

Jaunais Holandes valdnieks, Oranijas princis, bija lēmis sodīt ar mūža ieslodzīšanu cietumā. Van - Berls nebija tik vainīgs, lai to sodītu ar nāvi, bet pārāk vainīgs, lai to palaistu brīvībā.

Kornēlijs pacietīgi uzklausīja lēmumu un apmierinājās.

—         Nu, nekas, — viņš domāja: — arī mūža apcietinājumā ir savi skaistumi. Mūža apcietinājumā būs Roze un būs trīs tulpju sīpoliņi.

Bet Kornēlijs nebija iedomājies, ka septiņu provinču valstī ir vairāki cietumi un ka noziedznieku uzturēšana citur ir lētāka nekā Hāgā, kura skaitās par galvaspilsētu.

Viņa gaišība Vilhelms, kuram, acīmredzot, nebija līdzekļu van - Berla uzturēšanai Hāgā, sūtīja viņu mūža apcietinājumā uz Levenšteinas cietoksni. Tiesa, tas gan atradās tuvāk Dordrechtai, tomēr par tālu, lai justos tās tuvumā.

Pēc ģeogrāfu apgalvojumiem Levenšteina atrodas starp Maasas ietekām, salas tālākā galā.

Van - Berls bija pietiekoši pazīstams ar savas zemes vēsturi, lai zinātu, ka slavenais Gracijs (pazīstams Holandes jurists un diplomāts (1583. līdz i645.), kā arī starptautisko tiesību zinātnes nodibinātājs) pēc lielā pavaldoņa Jāņa Bamevelda nogalināšanas 1619. gadā tika ieslodzīts šajā cietumā un pateicībā par viņa zinātniskiem un vēsturiskiem nopelniem, valdība viņam piešķīra divdesmit četrus holandiešu sū dienā uzturam.

—         Man, turpretim, kā daudz neievērojamākai personai, labi, ja asignēs divdesmit sū dienā. Man, protams, klāsies pagrūti, bet dzīvot tomēr varēs.

Tad viņu pārņēma nepatīkama sajūta.

—         Bet tas gan nav labi, ka tur. ir ļoti zema un mitra vieta. Un neizdevīga zeme tulpēm! Un Rozes — arī Rozes tur nebūs, — viņš klusi čukstēja, zemu noliekdams galvu uz krūtīm.

## kas tobrīd notika kāda skatītāja sirdī

Tajā brīdī, kamēr Kornēlijs bija iegrimis savos prātojumos, pie ešafota piebrauca kariete.

Tā bija domāta cietumnieka aizvešanai. Viņu uzaicināja iekāpt tajā. Viņš paklausīja.

Sēstoties karietē, van - Berls ātri pavērās uz Beitenhofu, cerēdams ieraudzīt pie loga Rozes apmierināto sejiņu. Bet viņš to nepaguva ievērot, jo durvis ātri aizcirtās un straujie zirgi vilka to laukā 110 ļaužu pūļa. Kornēlijs tikai novēroja, ka daži ļaudis izrāda trokšņainu sajūsmu par Oranijas Vilhelma augstsirdību, turpretim ,citi lādējās, ka de - Vittu radinieks paliek nesodīts.

Pūlī bija dzirdami šādi spriedumi:.

—        Labi, ka 'pasteidzāmies izrēķināties ar nodevējiem de - Viltiem. Citādi augstsirdīgais princis būtu viņus lāpāt apžēlojis, kā šo.

Bet par visiem vairāk neapmierināts ar apžēlošanu bija kāds labi ģērbies pilsonis. Viņš jau agrā rīlā bija atnācis noskatīties soda izpildīšanu, un laida darbā gan dūres, gan elkoņus, kamēr piekļuva vistuvāk soda vietai, no kuras to šķīra tikai kareivju rinda.

Daudzi gribēja redzēt, kā plūdīs nodevīgā Kornēlija asinis, bet tik sātaniska atriebības kāre, kā šim, nebija šurpu dzinusi nevienu.

Asinskārīgie ieradās pie Beitenhofas jau mazā gaismiņā, lai ieņemtu labākās vietas, bet šis bija gulējis pie cietuma vārtiem visu nakti un izlietojis gan viltu, gan varu, lai kļūtu visiem priekšā.

Un kads bende veda cietumnieku pie ešafota, šis pilsonis uzrāpās stabā, lai visu redzētu un arī pats būtu redzams. Viņš pamāja bendem ar galvu, sacīdams:

—    Tas taču ir jau nolemts, vai nē?

Bende savukārt pamāja tam pretim, apstiprinādams:

—     Nešaubaties!

Kas tad bija šis pilsonis, kurš bija tik tuvās attiecībās ar bendi, un

mēmi sarunājās ar to?

Ļoti vienkārši: šis pilsonis bija Izaks Bokstels. Viņš iū,daļ pēc Kornēlija aresta «ieradās Hāgā, lai tiktu pie melnās tulpes sīpoliņiem.

Sākumā viņš mēģināja savu nodomu piepildīt ar Grifija palīdzību, bet tas uzticīgs savam dienestam, nekādās sarunās neielaidās. Grifijs nodomāja, ka šis vīrs, interesēdamies par nieka lietām, grib sagatavot Kornēlija bēgšanu.

LIn tādēļ, kad Bokstels lūdza, lai Grifijs dabū sīpoliņus, kuriem vajadzēja būt noglabātiem vai nu pie paša arestētā, vai kādā tumšā kameras kaktā, sargs uzrīdīja Bokstelim suni.

Kaut suņa zobos arī palika Bokstela bikšu gabals, tas šo uzņēmīgo vīru neatbaidīja no tālākiem mēģinājumiem.

Kad ar Grifiju notika nelaime un viņš palika gultā, Bokstels uzmeklēja Rozi un piedāvāja tai par niecīgo sīpoliņu uzmeklēšanu visskaistāko zīda lakatu. Rozei gan likās, ka samaksa ir zolīda, bet viņa instinktīvi nojauta, ka priekšlikums nav godīgs un tādēļ noraidīja Boksteli pie bendes, kurš esot vienīgais nosodītā klātesošā mantas īpašnieks.

Šis padoms Bokstelim deva jaunu ideju.

Spriedums sekoja ļoti ātri un vienīgā iespēja tikt pie mērķa bija bendes uzpirkšana. Bokstels arī gāja pa šo ceļu. Viņš nešaubījās, ka Kornēlijs, liekot galvu uz ešafota, spiedīs roku pie sirds, kur glabājās melnās tulpes sīpoliņi.

Bokstels tomēr nevarēji uzminēt divus apstākļus:

Rozi, t.i. mīlestību, un Vilhelmu, t.i. žēlsirdību.

Bez Rozes un Vilhelma skauģa plāni būtu izdevušies.

Jā nebūtu Vilhelma apžēlošanas, Kornēlijs būtu nomiris.

Ja nebūtu Rozes, Kornēlijs būtu spiedis tulpes sīpoliņus pie sirds.

Ieradies pie bendes, Bokstels iedeva tam zelta un sudraba lietas simtu florinu vērtībā, un, uzdodamies par notiesātā tuvu radinieku, lūdza nodot tam pēc soda izpildīšanas visas nelaimīgā drēbes.

Jo, ko tad nozīmēja simts florinu cilvēkam, kurš bija vairāk nekā pārliecināts, ka par tiem saņems Harlēmas pilsētas puķkopju biedrības prēmiju.

Tas bijā tās pats, kā par izdoto naudu saņemt tūkstots procentu.

Arī bende varēja mierā būt. Viņš nopelnīja simts florinus bez pūlēm, ar to vien, ka Bokstelim un viņa kalpam atļāva pievākt sodītā noziedznieka līķi.

Bende domāja, ka sodāmais ir fanātiķis, kura līķi grib savākt tikpat fanātisks viņa draugs. Tur, protams, viņam nekādu iebildumu nebija.

Tādēļ bende Bokstela piedāvājumu labprāt pieņēma, tikai pieprasīja, lai tas samaksā iepriekš.

Bokstels samaksāja un sāka gaidīt.

No tā var iedomāties, ar kādu uzmanību un uztraukumu viņš sekoja visam notikumam, kā viņš uzmanīja valsts sekretāra gaitas, bendes darbu un katru van - Berla kustību, kā tas uzkāps ešafotā, kā noliks uz bluķa galvu un kā nokritīs nedzīvais ķermenis; vai tikai krītot nesasitīsies sīpoliņi un vai van — Berls tos būs noglabājis zelta lādītē?

Mēs neiedrošināmies aprakstīt to iespaidu, kādu uz Boksteli atstāja soda aizkavēšana. Kāda velna pēc bende ceļ nāves ieroci uz augšu un, laiž uz zemi, neaizskarot notiesāta kaklu? Bet kad Bokstels redzēja, ka sekretārs no kabatas izvelk pergamentu, notiesātam sniedz roku un pasludina apžēlošanu, viņu satvēra • ārprātīgas dusmas. Viņa acīs uzliesmoja tīģera asinskāre, hiēnas izsalkums un čūskas naids. Ja viņš bfliu pie pašas soda vietas, viņš bruktu van - Berlam virsū un nožņaugtu to.

Tā tad Kornēlijs paliks dzīvs, viņš aiznesīs līdz uz Levešteinas cietoksni melnās tulpes sīpoliņus un, varbūt, atradīs tur dārzu, kurā izaudzēs melno tulpi!

Ir tādi notikumi, kurus rakstnieka spalva nevar pienācīgi attēlot un tie jāatstāj pašu lasītāju fantāzijai.

Nesamaņā Bokstels nokrita no staba, kurā bija uzrāpies, un krītot izdvesa izmisuma pilnu kliedzienu. Oranžisti nodomāja, ka šis vīrs kliedz aiz prieka par noziedzniekam dāvāto dzīvību un tādēļ pacienāja viņu ar krietnu porciju sitienu.

Bet kāda nozīme bija dažiem dūru belzieniem, salīdzinot ar tām ciešanām, kādas pārdzīvoja Bokstels?

Aklās dusmās un izmisumā viņš metās pakaļ karietei, bet paklupa uz akmeņa un viss pūlis tam drāzās pāri.

Viņš piecēlās saplosītām drēbēm; sadauzītu muguru, ievainotām rokām.

Viņš izplēsa sev tik daudz matu no galvas, cik varēja un ziedoja tās nežēlīgai atriebības dievietei, kura bija to pievīlusi.

Dievei šis upurs, droši vien, nebija nepatīkams, jo teika pauž, ka viņai matu vietā uz galvas aug čūskas.

## dordrechtas baloži

Kornēlijs jutās ļoti pagodināts, kad to veda uz to pašu cietoksni, kurā kādreiz bija ieslodzīts zinātņu vīrs Gracijs.

Bet vēl lielāks bija viņa gods, kad, nobraucot galā, izrādījās, ka arī kamera, kurā bija sēdējis Barncvalda draugs, bija tukša.

Tiesa, šai kamerai valdības aprindās nebija laba slava, jo Gracijs, ar savas s sievas viltus palīdzību, bija izbēdzis no cietokšņa, paslēpies grāmatu lādē.

No otras puses van - Berlam šķita, ka tā ir laba zīme, ja viņu ieliek taisni šajā kamerā, jo, pēc viņa domām, nevienu balodi nedrīkst likt tajā būrī, no kura agrākais iemītnieks tik viegli izsprucis.

Šī bija vēsturiska kamera. Bet mēs netērēsim laiku, to tuvāk aprakstot. Piezīmēsim tikai, ka griesti lajā bija mazliet augstāki, nekā parastās cietuma kamerās un pa rcstoto logu atklājās skaista aina.

Tāpat mūsu apraksta nolūks nav sīkāk aplūkot istabu.

Van - Berlam dzīve bija svarīgāks faktors, nekā elpošana. Nabaga cietumnieks vairāk par savām plaušām mīlēja divas lietas, kuras viņam bija lemts iegūt tikai fantāzijā.

Ziedu un sievieti. Tie abi viņam bija zuduši uz mūžu.

Par laimi labsirdīgais van - Berls bija maldījies. Liktenis, kurš tam kļuva labvēlīgs jau tajā brīdī, kad bendes cirvis pacēlās pār galvu, Grācijā kamera sagādāja tam arī tādus pārdzīvojumus, kādus tulpju cienītājs nekad nebija cerējis piedzīvot.

Kādā rītā, kad van - Berls domīgi stāvēja pie kameras loga un ieelpoja spirgto gaisu, apvāršņa malā vērodams savas dzimtenes daudzās dzirnavas, viņš pēkšņi izdzirda savādu švīkoņu un drīz ieraudzīja baložu baru, kurš nometās uz cietokšņa asajiem vaļņiem.

—      Šie baloži, — domāja van - Berls, — atlaidušies no Dordrechtas un tā tad dosies uz turieni atpakaļ. Ja kāds viņiem pie spārna piesietu zīmīti, viņi, droši vien, aiznestu to tur, kur par viņu skumst.

Vēl brīdi pasapņojis, vaņ - Berls teica:

—   Šis "kāds" varu būt es pats.

Cilvēks, kuram tikai divdesmit astoņi gadi un kurš notiesāts uz mūžu cietumā, t.i. apmēram uz divdesmit divām vai divdesmit trīs tūkstoši dienām, nevar palikt vienladzīgs pret savu likteni.

Van - Berls nevarēja atmest domu par saviem trim sīpoliņiem, jo šī doma, līdzīgi sirdij krūtīs, dzīvoja viņa apziņā.

Domādams par melno tulpi, van - Berls pacietīgi visu mēnesi paraktizējās, baložus ievilinādams cilpā. Beidzot viņam izdevās notvert baložu mātīti.

Pagāja vēl divi mēneši, kamēr viņš notvēra tēviņu. Tad viņš abus ieslēdza vienā būrī un 1673. gada sākumā, kad mātīte izdēja oliņas, palaida to brivībā. Būdama pārliecināta, ka tēviņš turpinās sēdēt uz oliņām, baložu mātīte priecīgi aizlaidās uz Dordrecbtu, līdzi aiznesdama zem spārniņa paslēptu zīmīti.

Vakarā viņa atlaidās atpakaļ.

Zīmīte neaizskarta bija vēl zem spārniņa.

Tā viņa zīmīti glabāja piecpadsmit dienas, kas sākumā radīja van - Berlā vilšanos, bet vēlāk pat izmisumu.

Sešpadsmitā dienā baložu mātīte atlidoja bez zīmītes.

Zīmīte bija adresēta viņa auklei un tajā atradās lūgums katram, kas to atrod, žēlsirdīgi nodot to, cik ātri vien iespējams, tam, kam tā adresēta.

Vēstulē bija rakstīti daži vārdi arī Rozei.

Aukle šo-vēstu li saņēma.

Un lūk, kādā kārtā:'

Aizbraucot no Dordrechtas uz Hāgu un tālāk uz Horkumu, Izaks Bokstels atstāja nevien savu māju, savu kalpu, novērošanas punktu un tālskati, bet arī savus baložus.

Kalps, kurš palika bez uztura, sākumā iztika no ietaupījumiem, bet kad to aptrūka, tad sāka ķert un apkaut baložus.

To redzēdami, baloži atstāja Bokstela māju un apmetās uz Kornēlija mājas jumta.

Aukle bija labsirdīga sieviete un viņai gribējās aizvien ko mīlēt. Viņa ļoti pieķērās baložiem un sāka tos barot. Kad Bokstela kalps prasīja, lai ļauj noķert arī šos divpadsmit vai piecpadsmit baložus, kuri vēl bija palikuši dzīvi, aukle lūdza, lai tas baložus pārdot viņai par sešiem holandiešu sū gabalā.

Tā bija augsta maksa un kalps ar prieku to pieņēma.

Tā aukle kļuva par likumīgo baložu īpašnieci.

Meklēdami barību, baloži salaidās baros ar citiem baložiem un savos lidojumos apciemoja Hāgu, Levenšteinu un Rotterdamu.

Liktenis bija lēmis, ka Kornēlijs van - Berls notvēra tasni vienu no šiem baložiem.

Ja skauģis nebūtu atstājis Dordrechtu, lai sekotu savam upurim uz Hāgu, pēc tam uz Hartumu vai Levenšteinu, — zīmīte nebūtu nokļuvusi aukles, bet Izāka Bokstela rokās. Tad mūsu nabaga cietumnieks būtu velti tērējis laiku un viņa dziļie pārdzīvojumi, kuri mums būs jāattēlo kā daudzkrāsains tepiķis, paliktu uz visiem laikiem neizteikti.

Un tā — zīmīte nokļuva van - Berla aukles rokās.

Februāra novakarē, kad no debesīm krita pirmie krēslas palagi un tālā zilgmē iemirdzējās zvaigznes, Kornēlijs cietokšņa koridorā izdzirda steidzīgus soļus, kuri tam lika nodrebēt.

Tā bija mīkstā Rozes balss.

Viņš piespieda roku pie sirds un klausījās.

Atzīsimies tomēr, ka sevišķi nejaušs un negaidīts šis notikums nebija. Balodis, kā atbildi uz viņa vēstuli atnesa cerību, un viņš, pazīdams Rozes uzņēmību, ik dienas gaidīja no viņas ziņas par melno tulpi.

Viņš piecēlās, noliecās pie durvīm un klausījās.

Nebija šaubu, tā bija tā pati balss, kura tik ļoti vinu aizkustināja Hāgā.

Bet vai Roze, kura tā tad no Hāgas ieradusies LeveŠteinā un neizprotami iekļuvusi cietumā, varētu laimīgi nokļūt pie cietumnieka? »

Tajā brīdī, kad Kornēlijs lauzīja galvu ap šo problēmu un uztraucās, atvērās viņa kameras lodziņš, kurā parādījās Rozes sejiņa, smaidoša laime, un vēl skaistāka, nekā pirms pieciem mēnešiem. Bēdas un uztraukums to darīja īpatnējāku un bālāku, bet arī mīļāku un apskaidrotāku.

Piebāzusi galvu pie lodziņa, viņa teica:

—   Redzat, kungs, arī es esmu še!

Kornēlijs izstiepa rokas, pacēla acis pret debesīm un priekā iesaucas:

—   Ak, Roze, Roze!

— Runājiet klusāk! Tēvs man seko, — teica meitene.

—   Jā. Viņš patlaban saņem no komandanta rīkojumus.

—   Rīkojumus no komandanta?

—      Klausāties, es lūkošu jums īsumā visu izskaidrot. Pavaldoņam ir ferma, netālu no Lcidcnas, kurā mana krustmāte un viņa aukle vada saimniecību. Tiklīdz saņēmu jūsu vēstuli, es tūdaļ steidzos pie krustmātes un paliku tur, kamēr ieradās princis… Es viņu lūdzu pārcelt manu tēvu no Hāgas cietuma par uzraugu Levenšteinas cietoksnī. Viņš neizprata manu īsto nolūku un izpildīja lūgumu.

—   Tā tad jūs esat še?

—   Kā redzat.

—   Un varēšu jūs katru dienu redzēt?

—   Cik bieži vien es varēšu.

—     Ak, Roze, mana skaistā Roze! — iesaucās Kornēlijs, — tad jūs tomēr mani mazliet mīlat?

—   Mazliet… Jūsu prasības nav diezcik lielas, Kornēlija kungs.

Kornēlijs kaisli izstiepa roku, lai pieskartos tai, bet restotais

lodziņš ļāva sastapties tikai viņu pirkstu galiem.

—     Tur nāk tēvs, — teica meitene un ātri steidzās pretīm vecajam Grifijam, kurš kāpa augšā pa trepēm.

## lodziņš

Grifijam sekoja viņa suns.

Viņš to izvadāja pa visu cietumu, lai vajadzības gadījumā tas pazītu cietumniekus.

—      Redzat, tēvs, — teica Roze, — no šīs kameras savā laikā izbēga Gracijs, jūs zināt Grāciju?

—     Zinu, zinu, blēdis Gracijs bija draugs tam karātavu putnam Barneveldam, kura sodīšanu es redzēju, mazs bērns būdams. Gracijs! Tad no šīs kameras viņš izbēga? Nu, tagad es galvoju, ka neviens vairs no tās neizbēgs.

Durvis atvēris, viņš pustumsā uzrunāja cietumnieku.

Suns tikmēr apostīja Rietumnieka lietas, ii kā jautādams, uz kāda pamala tas, uz nāvi notiesāts, atrodas starp dzīvajiem.

65

Roze pasauca suni un tas aizskrēja pie viņas.

—      Mans kungs, — teica Grifijs, paceldams lukturi, lai apgaismotu cietumnieku, — jūs savā priekšā redzat jauno cietuma uzraugu. Es esmu slēdzēju priekšnieks un kameras ir manā pārziņā. Es neesmu ļauns cilvēks, bet es nelokāmi izpildu visu, ko prasa disciplīna.

—     Es jūs ļoti labi pazīstu, Grifija kungs, — teica ieslodzītais, pieiedams tuvāk gaismai.

—     Ak, tas esat jūs, van - Berla kungs, — teica Grifijs, — kāda tikšanās!

—     Jā. Un es ar prieku redzu, dārgais Grifij, ka jūsu roka atkal ir teicamā stāvoklī, jo jūs viņā jau turat lukturi.

Grifijs sarauca uzaci.

—     Klausaties, ko jums teikšu, — viņš teica. — Politiķi vienmēr nodara kļūdas. Viņa gaišība jums dāvināja dzīvību, es to nekad nebūtu darījis.

—   Kādēļ tā? — jautāja Kornēlijs.

—      Tādēļ, ka jūs arī turpmāk rīkosat sazvērestības. Jūs, mācītitie, vienmēr ejat kopā ar pašu nelabo.

—     Ak, Grifij, jūs laikam uz manis tik ļauns, ka slikti jums roku izārstēju.

—      Gluži otrādi, velns lai parauj, gluži otrādi, — rūca uzraugs."— Jūs pārāk labi man to izārstējāt. Nepagāja ne sešas nedēļas, kad es jau jutos labi, it kā nekas nebūtu bijis. Tīri, kā ar burvības palīdzību. Cietuma āfots man lika priekšā to par jaunu salauzt, lai pareizi izārstētu, sacīdams, ka tas gan ilgšot trīs mēnešus.

—   Un jūs tam piekrītat?

—     Nē, es teicu: kamēr es varu ar šo roku pārmest krustu, — Grifijs bija katolis, — tikmēr es spļauju uz velnu un visām burvībām.

—     Bet ja jūs spļaujat uz velnu, tad taču jums nebūtu jābaidās arī no izglītotiem?

—     Ak, Šie zinātnieki! — iesaucās Grifijs, — tas pavisam kas cits. Es labāk apsargāju desmit karavīrus, nekā vienu zinātnieku. Karavīri smēķē, dzer un piedzeras. Tad tie ir rāmi kā jēriņi. Zinātnieki to nedara, viņi tura savas galviņas skaidras, lai izdomātu sazvērestības. Bet es jūs brīdinu: jums nebūs viegli sarīkot sazvērestības. Ne grāmatu, ne zīmuļa, ne papīra jūs nedabūsiet! Gracijam izdevās izbēgt tikai grāmatu dēļ.

—     Es jums varu apliecināt, — mierīgi teica van — Berls, — ka es par bēgšanu nedomāju; reiz bija brīdis, kad es par to domāju, bet tagad vairs nē.

—      Labi, labi, — teica Grifijs. — Vērojat sevi, ari es jūs vērošu. Taču, man liekas, ka viņa gaišība nodarīja lielu klūdu.

—   Nenocirzdams man galvu, vai nē? Pateicos, Grifij.

—   Saprotams. Jūs redzat, cik mierīgi ir tagad de — Vittu kungi.

—     Cik šausmīgas lietas jūs runājat, Grifij, — novērsdamies teica Kornēlijs. — Jūs aizmirstat, ka viens no de - Viltiem bija mans labākais draugs, bei otrs — mans otrais tēvs…

—      Bet jūs tikai aizmirstai, ka abi viņi bija sazvērnieki. Un — es tā runāju vairāk aiz. līdzcietības.

—   Ak, tā. Nu, tad paskaidrojat tuvāk. Es jūs labi nesaprotu.

—      Redzat, ja jūs savu galvu būtu nolicis zem bendes Garbroka šķēpa…

—   Kas tad būtu?

—     Jums nebūtu vairs jācieš. Tagad, turpretim, — es to neslēpšu — man jūsu dzīve būs visādi jāsarūgtina.

—   Paldies par solījumu, Grifij.

Un kad cietumnieks ironiski uzsmaidīja cietumsargam, Roze stāvēja pie durvīm un atbildēja viņam ar mierinājuma pilnu smaidu.

Grifijs piegāja pie loga.

Bija vēl pietiekoši gaišs, lai saskatītu plašumu un tāli, kas izgaisa vakara miglā.

—   Kāds Še skats uz pasauli? — jautāja cietumsargs.

—   Lielisks, atbildēja Kornēlijs, uzlūkodams Rozi.

—   Jā, jā, pārāk daudz plašuma.

Baloži, iztrūkušies no nepazīstamās balss, spurkšķēdami izlaidās no savas ligzdas.

—   Kas tad tas? — brīnījās Grifijs.

—   Mani baloži, — paskaidroja Kornēlijs.

—      Mani baloži, mani baloži! Vai tad cietumniekam drīkst kas savs būt?!

—      Nu, tad iedomāsimies, ka tie ir baloži, kurus man atsūtījis dieviņš.

—     Tas jau ir viens noteikumu pārkāpums. Es jūs brīdinu, jaunais cilvēk, ka vēlākais rītu šie baloži jau čurkstēs uz pannas.

—     Jums tie vispirms būs jānoķer, — teica Kornēlijs. — Jūs negribai, lai šie baloži būtu mani, bet jums uz tiem vēl mazākas tiesības. Es zvēru, ka mani viņi nav.

—      Nekrīt svarā, — norūca cietumsargs. — Ne vēlāk par rītdienu es viņiem kaklus noraušu.

Un kad Grifijs pārliecās pār logu, aplūkot ligzdu konstrukciju, Kornēlijs piesteidzās pie Rozes un paspieda tai roku.

—   Šovakar deviņos, — viņa klusi čukstēja.

Grifijs, kurš bija nogrimis baložu ligzdu pētīšanā, lai tos rītu sagūstītu, nekā neredzēja un nedzirdēja. Aizvēris logu, viņš izgāja no kameras un aizslēdza to, turpinādams savas gaitas, iepazīdamies ar eitiem cietumniekiem.

Kornēlijs pie durvīm noklausījās viņa soļu izdziestošajā troksnī. Tad viņš piegāja pie loga un galīgi iznicināja baložu ligzdas.

Viņš nolēma šķirties no saviem labdariem, lai tie nekristu Grifija rokās.

Nekas vairs nevarēja aizkavēt *viņa saldos sapņus, kuriem ierosinājumu deva Rozes tuvums un solījums. Visi sarga draudi par bargo režīmu un neuzticību bija nieks pret to, ko juta vientulībā noilgojusies sirds.

Ar nepacietību viņš gaidīja, kad Levenšteinas tornī nositīs deviņi.

Roze teica: — Gaidat mani deviņos vakarā.

Bronzas pulksteņa pēdējā skaņa vēl dimdēja gaisā, kad Kornēlijs uz kāpnēm izdzirda vieglus soļus un drēbju čaukstēšanu. Drīz atvērās durvju restotais lodziņš.

—   Te nu es esmu! — priecīgā balsī sauca Roze, ātri elpodama, jļ

—   Ak, mīļā Roze!

—   Vai jūs esat apmierināts, mani redzot?

—   Kā jūs vēl jautājat?! Bet stāstāt, kā jūs tikāt šurp?

—      Loti vienkārši. Mans tēvs Šajā laikā atpūšas un iemieg. Lai miegs būtu ilgāks, es viņam dodu mazliet degvīna. Tā es ik vakaru varēšu vienu stundu ar jums parunāties.

—   Cik es jums pateicīgs, dārgā Roze!

To teicis Kornēlijs tik tuvu pielieca galvu pie lodziņa, ka Roze atrāvās.

—   Es jums atnesu jūsu tulpju sīpoliņus.

Kornēlija sirds vai pamira; viņš nebija iedrošinājies prasīt, kas ar sīpoliņiem noticis.

—   Jūs paglabājāt tos?

—   Vai jūs man nenodevāt tos kā dārgu mantu?

—   Jums taisnība, bet tagad tie pieder jums.

—      Viņi man būtu piederējuši tad, ja jūs nepaliktu dzīvs. Bet jūs, par laimi, palikāt dzīvs. Un es esmu bezgala pateicīga viņa gaišībai un novēlēju viņam visādus labumus par to, ka viņš jums dāvāja dzīvību. Es jau toreiz nolēmu sīpoliņus atdot jums atpakaļ. Tikai nezināju, kā to darīt. Kad jūsu aukle nodeva man zīmīti, es nolēmu lūgt princi, lai pārceļ tēvu par uzraugu šajā cietoksnī. Visu citu jūs jau zināt.

—   Tā tad jau pirms manas vēstules jūs domājāt par mani?

—     Protams, — atbildēja Roze, kautrīgi nosarkdama, — visas manas domas bija pie jums.

Un, izrunājot šos vārdus, Roze likās tik daiļa, ka Kornēlijs atkal piespieda savu seju pie lodziņa, lai pateiktos tai. Bet Roze atkal atvairījās.

—     Es bieži esmu bijusi nemierā ar to, ka neprotu lasīt,»— koķeti turpināja meitene, — bet nekad es šo trūkumu nebiju tik asi jutusi, kā toreiz, kad jūsu aukle atnesa man jūsu vēstuli. Es ilgi turēju rokā zīmīti, kura bija saprotama citiem, bet man, muļķītei, tā bija mēma.

—   Jūs bieži nožēlojat, ka neprotat lasīt? Kādēļ?

—      Ak, — smaidīdama teica meitene, — tādēļ, ka es gribu lasīt visas vēstules, kuras man atsūta.

— Jūs saņemat vēstules?

—   Simtiem.

—   Kas tad jums raksta?

—      Kas man raksta? Vispirms visi studenti, kas staigā gar Beitenhofu, virsnieki, kuri apmāca kareivjus uz laukuma, komiji un beidzot arī tirgotāji, kas mani redz pie loga.

—   Un ko jūs darijāt ar šīm vēstulēm?

—      Agrāk es lūdzu savas draudzenes lasīt man priekšā. Tas bija ļoti jocīgi. Bet pēdējā laikā man vairs nepatika klausīties šajās muļķībās un es tās vienkārši sadedzināju.

—   Pēdējā laikā! — priekā un sajūsmā iesaucās Kornēlijs. Roze nodūra acis un pietvīka.

Viņa nejuta, ka tuvu, tuvu, pie pašām lodziņa restēm pieliecās Kornēlija lūpas.

Tad viņa sakaunējās un tik steidzīgi aizgāja, ka pat tulpju sīpoliņus aizmirsa atdot.

## skolotājs un skolniece

Kā redzējām, tad vecais Grifijs nebūt tik labi nedomāja par de - Vitta radinieku, kā viņa meita.

Levenšteinā atradās tikai pieci cietumnieki un uzraudzība pār tiem bija viegla, kādēļ Grifijs pārcelšanu atzina kā atalgojumu par ilgu gadu uzcītīgu dienestu.

Kornēlijs van - Berls vecā cietumsarga iedomā izauga par visbīstamāko noziedznieku. Sarunās ar van — Berlu Grifijs bija ass un neiecietīgs, viņš to bieži kontrolēja un uzmanīja, tā sakot katru jaunekļa kustību.

Grifijs ieradās Kornēlija kamerā trīs reizes dienā, cerībā to pārsteigt nozieguma vielā. Bet Kornēlijs, no tā laika, kopš Roze ieradās cietoksnī, galīgi atteicās no rakstīšanas, jo nebija', kam rakstīt. Likās pat, ja Kornēlijam piedāvātu pilnīgu brīvību, viņš labāk paliktu cietumā '— ar Rozi un tulpju sīpoliņiem — nekā dzīvotu citā vietā — bez Rozes un sīpoliņiem.

Roze apsolījās ik vakarus deviņos ierasties un, kā redzējām, šo solījumu izpildīja jau pirmajā vakarā.

Arī otrā vakarā viņa ieradās tādā pašā noslēpumainā, ar tikpat lielu uzmanību, kā dienu iepriekš. Viņa tikai deva sev solījumu nelikt seju pārāk tuvu pie lodziņa. Un lai sāktu sarunu, kura varētu interesēt van - Berlu, viņa pasniedza tam caur lodziņu tajā pašā papīrītī ietītus sīpoliņus.

Bet, Rozei par lielu pārsteigumu, jaunais cilvēks ar savas rokas pirkstu galiem piedāvājumu atvairīja.

Viņš jau bija visu pārdomājis.

—      Uzklausa! mani, — viņš teica. — Man liekas, mēs pārāk daudz riskējam, turēdami visu savu bagātību vienā maisā. Jūs saprotat, mīļā Roze, ka mēs rīkojamies izpildīt uzdevumu, kas līdz Šim vēl nevienam nav izdevies. Mums vajaga izaudzēt melnu tulpi. Ievērosim vislielāko uzmanību un apdomību, lai mums nebūtu vēlāk jānožēlo. Un tā es ceru nodrošināties pret visām varbūtībām un tuvoties mērķim.

Roze visiem spēkiem centās saprast, ko viņai saka. Ne tādēļ, ka viņa ticētu panākumiem, bet tādēļ, ka tam ticēja nabaga puķkopis.

—   Redzat, kā es domāju ievirzīt mūsu kopdarbību šajā lietā…

—   Es klausos, — teica Roze.

—     Jums droši vien šajā cietoksnī būs kāds darbiņš? Ja nē, tad taču ir kāds pagalms vai uzbērums?

—     Mums še ir skaists dārzs, — teica Roze. — Viņš stiepjas gar upi un tajā aug brīnišķīgi veci koki.

—     Vai jūs, mīļā Roze, nevarētu atnest no šī dārza mazliet zemes, lai es redzētu, kas te darāms?

—   Rītu pat.

—      Paņemat mazliet zemes ēnā un mazliet saulē, lai varētu noteikt tās sausumu un mitrumu.

—   Esat bez bēdām.

—      Kad es izmeklēšu zemi, mēs sadalīsim sīpoliņus trijās dalās. Vienu sīpoliņu jūs iestādīsiet manis izmeklētā zemē, noteiktā dienā un stundā, un droši vien tas izaugs un uzziedēs, ja jūs to rūpīgi kopsal.

—   Es to nepametīšu ne mirkli.

—      Otru sīpoliņu jūs atstāsat man un es mēģināšu izaudzēt to še, savā kamerā, kas kliedēs manu garlaicību ilgajās stundās, kad es palieku viens. Tiesa, man nav gandrīz nekādas cerības, ka šis stāds uzziedēs, bet pamēģināt tomēr gribu. Saule arī še dažreiz iespīd. Es centīšos mākslīgi pavairot arī siltumu un izmantošu auglības labā arī savas pīpes pelnus. Trešo sīpoliņu mēs, pareizāk sakot jūs, palurēsat krājumā, lai mēs nepaliktu tukšā, ja mēģinājumi neizdotos. Tā tuvojoties mērķim, nav domājams, dārgā Roze, ka mēs neiegūsim simts tūkstošu florinu lielo prēmiju.

—     Es saprotu, — teica Roze. — Rītvakar es atnesīšu zemi izmēģinājumiem. Kas attiecas uz jūsu nodomu izaudzēt kamerā tulpi, tad man būs jāizlieto vairāki vakari, jo lielāku daudzumu zemes reizē atnest nevarēšu.

—      Mums nav sevišķi jāsteidzas, mīļā Roze. Mēs savas tulpes varēsim dēstīt ne agrāk, kā pēc mēneša. Tātad laika mums vēl daudz. Tikai jums, savu tulpi dēstot, būs jāizpilda visi mani norādījumi, vai nē?

—   Es apsolos paklausīt.

—      Un kad tā būs iedēstīta, jums man vajadzēs ziņot visus sīkumus par mūsu audzēkni. Naktīs jums būs jāuzmana, vai mūsu puķu dobi neapmeklē kaķi. Divi riebīgi kaķi Dordrechtā man izpostīja divas puķu dobes.

—   Labi, es uzmanīšu.

—   Mēnesnīcas naktīV… Vai dārzs ir redzams no jūsu istabas?

—   Manas guļamistabas logi iziet dārzā.

—      Lieliski. Mēnesnīcas naktīs jūs uzmanīsat, vai dārzā neložņā žurkas. Žurkas ir bīstami grauzēji, no kuriem ir ļoti jāsargās. Esmu saticis dārzkopjus, kuri bija ļoti dusmīgi uz Noasu, ka savā šķirstā tas paņēmis līdzi arī žurku pāri.

—   Labi, es uzmanīšu arī žurkas.

—      Lieliski. Visu vajaga paredzēt. Bet ir vēl kāds radījums, bīstamāks par kaķi un žurku…

—   Kas tas par dzīvnieku?

—     Tas ir cilvēks. Jūs zināt: cilvēks zog vienu florinu, riskēdams iekļūt cietumā. Bet te ir tulpes stāds, kura vērtība sniedzas simts tūkstošu florinos.

—   Neviens, izņemot mani, dārzā neiekļūs.

—   Vai to jūs man apsolal?

—   Es jums to zvēru.

—      Labi. Pateicos, mīļā Roze. Tagad jūs mani vienmēr icpriecināsat.

Un kad Kornēlijs atkal spieda savu seju pie lodziņa restēm, Roze kautrīgi atmeta galvu un izstiepa roku.

Meitenes skaistajā rokā bija tulpes sīpoliņš.

Kornēlijs dedzīgi noskūpstīja meitenes pirkstu galus. Vai gan tādēļ, ka šī roka turēja slavenās melnās tulpes sīpolu? Vai arī tādēļ, ka tā bija Rozes roka? To mēs atļaujam izšķirt kompetentākiem ļaudīm, nekā mēs.

Un tā Roze aizgāja ar diviem pārējiem sīpoliņiem, cieši piespiedusi tos pie krūtīm.

Vai viņa tos spieda pie krūtīm tādēļ, ka tos bija viņai devis Kornēlijs van - Berls?

Mums liekas, ka šo uzdevumu vieglāk atrisināt, nekā iepriekšējo.

Lai būtu, kā būdams, bet no šī brīža cietumnieka dzīve bija gaišāka un bagātāka.

Roze, kā mēs redzējām, iedeva viņam vienu sīpoliņu.

Ik vakaru viņa atnesa riekšavu zemes no tās dārza daļas, kuru viņš bija atzinis par labāku un kura paliesi bija lieliska.

Platā ūdens krūze Kornēlijam ļoti labi derēja par puķo podu. Viņš piepildīja to līdz pusei ar zemi, sajauca ar upes dūņām, ko arī atnesa Roze, un viņam iznāca auglīga melnzeme.

Aprīļa sākumā viņš iedēstīja pirmo sīpoliņu.

Mums grūti attēlot tās pūles, kādas pielika Kornēlijs, lai no acīgā Grifija noslēptu sajūsmu, kādu tas izjuta savā darbā.

Roze ik vakaru nāca parunāties.

Visvairāk viņi runāja par tulpēm, kuru audzēšanas un kopšanas kursu Roze pa šo laiku bija pamatīgi iemācījusies. Bet lai šis temats bija, cik interesants būdams, vienmēr nevarēja runāt par tulpēm. Tādēļ tulpju cienītājs lauzīja galvu, kā palašināt sarunu tematu.

Roze vēl arvien turēja savu galvu sešas collas no lodziņa, jo baidījās, ka cietumnieka kaislā elpa var samulsināt tai prātus.

Viens apstāklis šajā laikā uztrauca Kornēliju tikpat stipri, kā viņa tulpes.

Viņu darīja nemierīgu Rozes atkarība no viņas tēva.

Tā van - Berla (ievērojamā zinātnieka, filozofa un kultūras cilvēka) dzīve bija atkarīga no otra cilvēka kaprīzēm. Un turklāt šis cilvēks bija ļoti zemas kultūras pārstāvis. Šis cilvēks bija cietuma kalps, maz attīstīts, ass un aizdomīgs. Tas bija kas vidējs starp cilvēku un zvēru.

No šī cilvēka bija atkarīga Kornēlija labklājība. Šis cilvēks varēja kādu dienu saniķoties un aizīt, ka Levenšteinā ir slikts gaiss un nelabs degvīns, paņemt Rozi un aizbraukt.

Un tad Kornēlijs ar Rozi atkal būtu Šķirti.

— Ko tad līdzētu pasta baloži, ja jūs, mīļā Roze, nevarētu izlasīt manas vēstules un atbildēt man uz tām?

—     To vajadzētu likt vērā — tādos brīžos teica Roze, kura dvēseles dziļumos izjuta tās pašas bailes. — Mūsu rīcībā katru vakaru ir viena stunda; vajadzētu to lietderīgi izmantot.

—     Man liekas, — teica Kornēlijs, — mēs arī tagad to lietderīgi izmantojam.

—     Izmantosim to vēl lietderīgāk, — teica Roze. — Iemācat mani lasīt un rakstīt. Tas man dos lielu labumu un — ja mēs kādreiz būsim šķirti, tad tikai uz pašu vēlēšanos.

—   Ak! — iesaucās Kornēlijs, — tad mūs gaida pati mūžība!

Roze smaidīja, viegli plecus paraustot.

—     Vai tad jūs mūžam paliksat cietumā? — viņa atbildēja. — Vai tad viņa gaišība, jums dzīvību dāvādams, nedāvās arī brīvību? Pēc tam taču jūs atgriezlsaties pie sava īpašuma un atkal būsat bagāts. Bet kā daždien bagāts un slavens vīrs, jūs brauksat karietē vai sēdēsat zirgam mugurā, un vai tad jūs vairs aplairnosat nabaga mazo cietumsarga meiteni ar kādu skatienu?

Korenelijs mēģināja protestēt no visas savas mīlas pārpilnās sirds, bet Roze viņu pārtrauca.

—   Kā klājas jūsu tulpei? — viņa jautāja smaidīdama.

Viņa zināja, ka, runājot par tulpēm, Kornēlijs aizmirsa visu citu, pat pašu Rozi.

—     Ļoti labi, — viņš atbildēja. — Miziņa jau metas tumšāka. Dīgšanas process jau sācies. Tulpes Šķiedras briest un meklē izeju. Pēc nedēļas vai pat ātrāk varēs novērot pirmo asniņu. Bet ko dara jūsu tulpe?

—   Es viņu ļoti rūpīgi kopju un uzmanu.

—     Ko jūs esat darījusi? —viņš kaisli jautāja un viņa acīs iezagās tāds pats spīdums, kā tajā vakarā, kad Rozi apmulsināja viņa karstā elpa.

—      Es savai tulpei izmeklēju vietu klajā dārzā, tālu no kokiem un no sētas. Zeme tur ir mitrāka, nav tik sausa, un nav arī neviena zvirgzda. Es tur ierīkoju tasni tādu dobi, kādu jūs vēlējāties.

—   Labi, Roze, ļoti labi.

—      Zeme ir sagatavota un gaida jūsu tālākos rīkojumus. Kad jūs teiksat, ka diena izdevīga, es iedēstīšu savu tulpi. Tā taču būs jāstāda mazliet vēlāk, nekā jūsu tulpe, jo tai būs vairāk gaisa, gaismas un zemes mitruma.

—      Pareizi, pilnīgi pareizi, — iesaucās Kornēlijs, priekā rokas sasizdams. — Jus esat lieliska skolniece, Roze, un jūs katrā ziņā iegūsat tos simts tūkstošus florinu.

—     Tikai nepiemirstat, — smiedamies teica Roze, — ka jūs skolniecei vajadzētu arī vēl ko citu mācīties.

—   Jā, es to pašu domāju. Jums jāiemācās lasīt.

—   Kad mēs sāksim?

—   Tūlīt.

—   Nē, rītu.

—   Kādēj ne šodien ?

—   Tādēļ, ka mūsu stunda jau beigusies un es esmu spiesta jūs atstāt.

—   Jau!? Bet ko mēs lasīsim?

—   Man ir kāda grāmata, kura droši vien man nesīs laimi.

—   Tā tad — līdz rītam.

—   Līdz rītam.

Nākošās dienas vakarā Roze atnāca ar Kornēlija de - Vitta bībcli.

## pirmais sīpoliņš

Nākošā dienā, kā jau teikts, Roze atnāca ar Kornēlija de - Vitta bībeli.

Tā starp skolotāju un skolnieci sākās viena no tām burvīgām scēnām, par kurām priecājās romantisti, ja vien to attēlošana laimējas viņu spalvai.

Lodziņš, kas bija ierīkots kameras durvīs, lai redzētu, ko dara cietumnieks, izrādījās pārāk augsts, lai ļaudis pie viņa varētu nodarboties ar grāmatas lasīšanu.

Rozei bija jāpakāpjas, ar vienu roku turoties pie restēm, bet otrā turot paceltu lampu, lai sekotu burtiem un teikumiem, kurus ar salmiem rādīja skolotājs un lika skolniecei atkārtot.

Lampas gaisma krita uz Rozes brīnišķo seju, apspīdēja viņas dziļās, zilās acis, gaišdzeltenos matus un melno cepurīti, kuru frīslandietes izlietoja par galvas tērpu.

Lai meitenes roka nepiekustu, Kornēlijs izgudroja, ka lampu var piesiet pie restēm ar kabatas lakatiņu.

Rozes spējas drīz progresēja. Kad darbs šķita pārāk grūts, tad skolotāja un skolnieces skatienu sastapšanās un roku nejauši pieskārieni radīja jaunas enerģijas un uzņēmības sparu, grūtības pagāja nemanot.

Viena atpakaļ iedama uz savu mītni, Roze atkārtoja dzirdētās mācības un sirdī noglabāja klusībā iegūtos mīlas apliecinājumus.

Kādu vakaru viņa atnāca pusstundu vēlāk par ierasto laiku.

Tas bija pārāk liets notikums, lai Kornēlijs nepainteresētos, kādēļ tas noticis.

—      Nedusmojaties. Tas nenotika manas vainas dēļ. Mans tēvs atjaunojis pazīšanos ar kādu cilvēku, kurš viņu bieži apmeklēja jau Hāgā un lūdza parādīt cietumu. Tas ir lielisks puisis un labs dzērājs, kurš bagātīgi izmaksā un neskopojas ar naudu. _

—   Citādi jūs viņu nepazīstat? — brīnījās Kornēlijs.

—      Nē. Tagad jau divas nedēļas, kopš mans tēvs pieķēries šim jaunajam paziņam un katru dienu to pieņem.

Kornēlijs satraucas nemierā. Viņam šķita, ka te slēpjas kāda jauna katastrofa. — Tas katrā ziņā būs viens no tiem spiegiem, kurus valdība suta cietokšņos novērot cietumniekus un sargus.

—     Man šķiet, — smaidīdama teica Roze, — ka šis cilvēks seko kam citam, tikai ne manam tēvam.

—   Kam tad viņš varētu sekot?

—   Piemēram: man.

—   Jums?

—   Un kādēļ gan nē? — smējās meitene.

—     Akv jā, — nopūtās Kornēlijs. — Vai tad nu visiem jūsu pielūdzējiem jāaiziet tukšā! Šis cilvēks var kļūt par jūsu vīru.

—   Es nesaku "nē".

—   Bet uz ko jūs dibināt šo prieku?

—   Vai tā būtu baidīšanās, Kornēlija kungs…

—   Paldies, Roze, tā ir baidīšanās…

—   Tad paklausaties.

—   Es klausos.

—      Šis cilvēks jau vairākas reizes ieradās Beitenhofā, Hāgā. Taisni tajā laikā, kad jūs tur iesēdināja. Kad es izgāju, arī viņš izgāja; es atbraucu šurp, viņš arī atbrauca šurp. Hāgā viņš nāca, it kā vēlēdamies jūs redzēt.

—   Mani redzēt?

—     Jā.' Bet tas, bez šaubām, bija tikai iemesls. Jo tagad jūs atkal esat mana tēva apsargātais, un viņš varētu savu vēlēšanos atkārtot, bet viņš to nedara. Gluži otrādi: vakar viņš tēvam teica, ka jūs nemaz nepazīstot.

—      Turpināt, Roze, es jūs lūdzu. Es mēģināšu izprast, kas tās par cilvēku un ko viņš grib.

—      Vai jūs, Kornēlija kungs, esat pārliecināts, ka neviens no jūsu draugiem neinteresējas pārjums?

—      Man nav draugu, Roze, izņemot veco aukli, kuru jūs pazīstat un kura pazīst jūs. Viņa atnāktu bez viltus un teiktu: "Dārgais kungs vai jaunkundze! Šajā cietumā smok mans bērns. Atļaujat man pusstundu ar viņu satikties un es visu mūžu par jums lūgšu Dievu." Nē, izņemot manu labo aukli, man citu draugu nav.

—      Un tā — es turpināšu stāstīt savus novērojumus. Vakar, saulrietā, kad es strādāju pie savas puķu dobes, mans skatiens nejauši krita uz vaļā pamestiem vārtiņiem, kuriem garām paslīdēja cilvēka ēna. Es izlikos, ka neredzu un novēroju, ka cilvēks, kas slapstās aiz žoga, ir mūsu pazīstamais. Viņš sekoja katrai manai kustībai, katram lāpstas dūrienam.

—     Jā, jā, tas katrā ziņā būs iemīlējies, — teica Kornēlijs. — Vai viņš ir jauns, skaists?

Viņš asi uzlūkoja Rozi, gaidīdams atbildi.

—     Jauns, skaists? — iesmējās meitene. — Oi, nē. Viņam ir riebīga seja, kādi piecdesmit gadi uz mugurās un viņš neiedrošinās man pat tieši sejā lūkoties un skali runāt.

—   Bet kā viņu sauc?

—   Jakobs Žizels.

—   Es tādu nezinu.

—   Nu jūs redzat, ka viņš še nenāk'jūsu dēļ.

—   Vai jūs viņu nemīlat?

—   Protams, ka nē.

—   Vai jūs gribat, lai es apmierinos ar to?

—   Es to noteikti prasu no jums.

—     Nu, labi, jūs jau protat mazliet lasīt, Roze; es jums aprādīšu greizsirdības un šķiršanās sāpes.

—   Es izlasīšu, ja jūs būsat rakstījis lieliem burtiem.

Tā kā saruna pieņēma tādu veidu, kurš uztrauca Rozi, viņa nolēma to pātraukt.

—   Bet sakat, lūdzu, kā klājas jūsu tulpei?

—     Spriežat pati par manu prieku, Roze. Šorīt es uzmanīgi nokasīju smilšu virskārtu, kura pārklāj sīpoliņu, lai aplūkotu to saulē un ieraudzīju, ka izlīdis pirmais asns. Mana sirds vai izkusa priekā. Šī jaunā, topošā dzīvība mani vairāk ielīgsmoja, kā viņa gaišības pavēle, ar kuru man bija dāvāta dzīvība.

—   Tā tad jūs cerat?

—   Es stipri ticu.

—   Un kad es lai stādu savu tulpi?

—     Pirmā izdevīgā dienā. Es jums to pateikšu. Bet neņemat nevienu sev palīgā. Neuzticat nevienam šo noslēpumu. Speciālists no viena acu uzmetiena sapratīs, kas tas par stādu. Un sargājat trešo sīpoliņu vairāk par visu.

—     Tas ir ietīts tajā pašā papīrā un noglabāts skapja dibenā, zem maniem uzvalkiem, kur tam nav auksti un nav arī smagi. Bet nu ardievu, mans nabaga cietumnieks!

—   Vai jūs jau ejat?

—   Jāiet.

—   Tik vēlu atnākat un tik ātri jau prom!

—   Mans tēvs var kļūt nemierīgs un pielūdzējs — greizsirdīgs.

Viņa sāka uztraukta klausīties.

—   Kas jums kaiš? — jautāja van - Berls.

—   Man liekas, es dzirdu soļus uz kāpnēm.

—   Tie katrā ziņā nav Grifija soļi; tos var tālu dzirdēt.

—   Nē. Tēva soļi tie nav. Bet…

—   Bet…

—   Tie var būt Jakoba soļi.

Roze steidzīgi metās uz kāpnēm un dzirdēja, ka norīb lejas durvis.

Kad ļaunais liktenis sāk piepildīt savus nodomus, viņš reti nebrīdina savu izraudzīto upuri. Līdzīgi duelantam, viņš brīdina pretinieku, lai tas varētu spert vajadzīgos aizsardzības soļus.

Parasti notiek, ka šos brīdinājumus mēs izjūtam instinktīvi vai caur nedzīvām lietām, kuru mājieniem mēs tomēr reti veltījām uzmanību.

Nākošā dienā nekas ievērojams nenotika. Grifijs trīs reizes apstaigāja kameras. Viņš nekā neatrada. Kad Kornēlijs dzirdēja cietumsarga soļus, — bet Grifijs, cenzdamies pieķert cietumniekus sazvērestībā, nenāca noteiktā laikā, bet dažādā, — viņš steidzīgi paslēpa krūzi ar dārgo stādu, sākumā zem jumta dēļiem, vēlāk zem akmeņu kaudzes loga priekšā. Krūzi viņš bija piesējis saitē, kuras gals arī bija rūpīgi paslēpts.

Grifijs to nebija ievērojis.

Šī viltība palika apslēpta visu nedēļu.

Bet kādu rītu, kad Kornēlijs bija iegrimis stāda aplūkošanā un neievēroja Grifija soļus, jo tajā dienā auroja stiprs vējš un vecajā tornī viss dārdēja, pēkšņi atvērās durvis un Kornēliju pārsteidza ar krūzi uz ceļiem.

Cietumnieka rokās redzēdams aizliegtu priekšmetu, Grifijs metās uz to, kā plēsīgs vanags uz laupījumu.

Vai nu tīši vai netīši, bet vecais uzraugs savu dzīslaino roku — to pašu, kuru Kornēlijs tik brīnišķīgi izārstēja* — iegrūda taisni krūzes vidū, kur dīga dārgais stāds.

—   Kas jums tur ir? — viņš kliedza. — Beidzot es jūs pieķēru!

Viņš iegrūda roku dziļi zemē.

—      Man nav nekā, nekā! — atbildēja Kornēlijs, drebēdams visās miesās.

—      Es jūs notvēru! Krūze ar zemi — te katrā ziņā ir kāds noziegums.

—      Dārgais Grifij… — vaidēja Kornēlijs, uztraukts kā irbe, kuras ligzda izpostīta.

Un paliesi, Grifijs sāka ārdīt zemi ar saviem spēcīgiem pirkstiem.

—   Grifij. Grifij, uzmanīgāk! — teica Kornēlijs, nobālējis.

—   Kas ir, velns lai parauj, — kliedza cietumsargs.

—   Uzmanīgāk, es saku, jūs to sabojāsat!

Ar strauju tvērienu Kornēlijs izrāva krūzi Grifijam no rokām un apsedza ar savu roku.

Bet Grifijs, ietiepīgs kā visi veči, un pārliecināts, ka atklājis jaunu sazvērestību pret princi Viljielmu, atvēzējās sist cietumniekam ar koku pa galvu. Taču, redzot, ka Kornēlijs vairāk sargā krūzi, nekā savu galvu, mēģināja ar varu izraut tam krūzi no rokām.

—   Ak, tā! — kliedza Grii'ijs: — Jūs še ceļat dumpi!

—   Neaizskarat manu tulpi! —sauca van - Berls.

—   Laba tulpe! Mēs zinām jūsu viltības.

—   Es jums zvēru…

—     Atdodat! — kliedza Grifijs, piesperdams kāju pie zemes. Atdodat, ja nē, es pasaukšu sardzi. .

—     Saucat, ko gribat, bet Šo nabaga stādiņu jūs dabūsat tikai reizē ar manu dzīvību.

Grifijs lielās dusmās atkal iegrūda roku zemē un šoreiz izvilka no tās pavisam melnu sīpoliņu. Tajā brīdī, kad van - Berlam likās, ka pretinieks nu apmierināsies, viņš izmisumā ieraudzīja, ka Grifijs no krūzes izrauj trauslo asniņu un nomet to ar lielu sparu uz akmeņa grīdas. Stādiņš salūza gabalos un cietumsarga smagie zābāki to samina.

Van - Berls izdvesa izmisuma un dziļu sāpju pilnu kliedzienu. Tad viņam sakāpa galvā asinis un brīdi tam gribējās sviest tukšo krūzi pret varmākas pliko pauri.

Viņš arī to būtu darījis, ja aiz durvīm neatskanētu izmisuma kliedziens un starp abiem pretiniekiem nenostātos raudošā Roze.

Kornēlijs ar lielu sparu svieda tukšo krūzi pret grīdu, kura sašķīda sīkos gabaliņos.

Tikai tad Grifijs saprata, kādas briesmas tam draudējušas un sāka neganti lādēties.

—      Vajaga būt galīgi trulam un nelietīgam cilvēkam, lai atņemtu nabaga cietumniekam viņa vienīgo prieku un cerību: tulpes stādu, — teica Kornēlijs.

—   Ak, kādu noziegumu jūs esat izdarījis, tēv, — teica Roze.

—      Ko tu pļāpā, — kliedza vecis, pret meitu pagriezdamies: — Nebāzi savu degunu, kur tev nenākas, bet uz pēdām pazudi no šejienes!

—   Nelietis! Nelietis! —atkārtoja izmisumā Kornēlijs.

—      Galu galā, ja tā tikai tulpe bijusi, tad es jums varu iedot, cik vēlaties; man viņu bēniņos trīssimts gabalu, — mazliet samulsis, teica Grifijs.

—     Pie velna jūsu tulpes! — kliedza Kornēlijs. — Tās nav labākas par jums. Ja man būtu simts miljardu miljonu, es arī viņus atdotu par šo tulpi, kuru jūs samināt.

—     Ak, tā! — uzvaras pilns teica Grifijs, — tā tad no svara nav tulpe, bet šis nolādētais stādiņš, kurā droši vien slēpjas

sazvērestības atslēga, lai jūs varētu sarakstīties ar saviem domu biedriem. Es jau teicu, ka jums vajadzēja galvu nocirst.

—   Tēvs, tēvs! — iekliedzās Roze.

—     Tomēr labi, ka es to iznīcināju. Un tas notiks vienmēr, kad jūs to mēgināsat. Es jau jūs brīdināju, mīļais draugs, ka padarīšu jūsu dzīvi ļoti grūtu.

—      Esi nolādēts! — pilnīgā izmisumā kliedza Kornēlijs, drebošiem pirkstiem aplūkodams stādiņa atliekas, kuros bija ieausts tik daudz sāpju un ciešanu.

—      Mēs rītu iestādīsim otru! — klusi teica Roze, kura saprata puķkopja dziļās bēdas.

Viņas maigie vārdi krita kā rasas pilieni uz izkaltušu zemi un mierināja sāpju plosīto sirdi.

## rozes pielūdzējs

Roze nepaguva izteikt pēdējos vārdus, te pēkšņi uz kāpnēm atskanēja kāda balss, kura Grifijam vaicāja, kas notiekot.

—   Jūs dzirdat, tēv? — teica Roze.

—   Ko?

—   Jakoba kungs jūs sauc. Viņš ir uztraucies.

—      Redziet nu, cik lielu troksni jūs sacēlāt, — teica Grifijs. — Varēju pat iedomāties, ka šis zinātnieks mani sit. Cik gan nav nepatikšanu ar šiem zinātniekiem!

Norādot Rozei ar pirkstu uz durvīm, viņš teica:

—   Nu, dodies pa priekšu, cienīgā.

Durvis aizslēgdams, viņš vēl piebilda:

—   Es eju pie jums, mans draugs, Jakob.

Grifijs aizgāja, aizvezdams Rozi līdz. Nabaga Kornēlijs palika vientuļš savās neaprakstāmajās bēdās.

—     Šis vecais bende mani nogalināja, — viņš čukstēja. — Es to nepārcietīšu.

Un nabaga filozofs paliesi būtu saslimis, ja pie viņa neatnāktu Roze.

Bet viņa atnāca tajā pašā vakarā.

Viņa paziņoja, ka tēvs turpmāk netraucēs tulpju audzēšanu.

—   Kā jūs to zināt? — skumjā balsī jautāja cietumnieks.

—   Viņš pats tā teica.

—   Varbūt, lai mani piekrāptu?

—   Nē. Viņš nožēlo savu soli.

—   Pārvēlu.

—   Viņš nožēlo, bet tā nav viņa paša griba.

—   Kā tad tas gadījās?

—   Ak, ja jūs zinātu, kā viņa draugs to lamā.

—     Ak, Jakoba kungs? Acīmredzot, šis kungs jūs nemaz vairs,] neatstāj.

—   Katrā ziņā viņš to dara reti.

Un viņa tam uzsmaidīja ar uzticības pilnu smaidu, kas izkausēji greizsirdību Kornēlija sirdī.

—      Kā tas notika? — viņš jautāja. — Vakariņas ēdot, tē\ stātstīja Jakobam gadījumu ar tulpi, pareizāk ar tulpes asnu| lielīdamies, ka viņš to iznīcinājis.

Kornēlijs dziļi elpoja un smagi nopūtās.

—     Jums šajā brīdī vajadzēja redzēt mūsu Jakoba rīcību, turpināja Roze. — Man likās, ka viņš aizdedzinās cietoksni: viņai acis spīdēja, kā divas lāpas, mati sacēlās stāvus, viņš konvulsīvi vīstīja dūres un bija brīdis, kad man šķita, ka viņš tēvu nožņaugs: "Jūs samināt sīpoliņu?" "Protams," atbildēja tēvs. "Tas iri negodīgi!" kliedza Jakobs. "Tas ir zemiski! Jūs esat izdarījis noziegumu!"

Tēvs bija samulsis.

—   Vai tad jūs arī esat traks palicis?

—      Cik lielisks cilvēks, šis Jakobs, — teica Kornēlijs, goda prāts un laba sirds.

—      Katrā ziņā vairāk kādu cilvēku ncinaz nevar bārt, kā viņš! izbāra tēvu. Viņš bija zaudējis savaldību un bez apstājas atkārtoja: "Saminis sīpoliņu! Saminis sīpoliņu!"

Tad viņš griezās pie manis:

—   Viņam taču nebija viens vien sīpoliņš?

—   Vai tā viņš jautāja? — uzmanīgi un dzīvi iesaucās Kornēlijs.

—     Jā. Bet tad iejaucās tēvs un teica, ka vajadzēšot jūs pārmeklēt»! Jakobs atkal uztraucās. Tad viņš atkal griezās pie manis: ko esot; teicis nabaga jaunais cilvēks? Es nezināju, ko atbildēt. Jūs lūdzāt, lai es nevienam nekā nestāstot. Par laimi, tēvs mani izglāba no neveiklā stāvokļa: — Ko viņš teica? Viņam trakumā putas uz' lūpām parādījās — Es tēvu pārtraucu: — Kā lai viņš nedusmojas, — es teicu, — pret viņu izturējās tik mežonīgi. — Vai tu traka palikusi, — kliedza tēvs: — iedomājaties, kas par briesmīgu nelaimi: samīts tulpes sīpoliņš! Tādus tirgū var pirkt simtu par vienu llorinu. — Bet varbūt tie ir nevērtīgāki, nekā šis, — es piebildu.

—   Un kā uz to reaģēja Jakobs? —jautāja Kornēlijs.

viņš jautāja Jakobam.

vinanrM

—     Jāsaka, man likās, ka viņa acīs, to dzirdot, pazibēja savādas dzirkstis. Viņš tūdaļ noliecās pie manis un zaglīgā tonī jautāja:  Vai jūs, skaistā Roze, domājat, ka tas bija vērtīgs sīpoliņš? — Es jutu, ka esmu izrunājusi vairāk, nekā vajadzīgs, tādēļ mēģināju kļūdu labot ar vienaldzīgu plecu paraustīšanu: — Kā man to zināt, — es teicu: — tādam cietumniekam bieži vien tīrais nieks var likties par ļoti svarīgu lietu. Šis van - Berls esot liels savādnieks un tulpju mīlētājs. Tādēļ bija slikti viņa stādiņu iznīcināt. — Tad iejaucās tēvs un teica: — Interesanti, kur viņš to sīpoliņu dabūjis? Tas būtu jānoskaidro. — Es novēršos, lai nesastaptos ar tēva skatienu. Bet es ievēroju Jakoba skatienu. Tas bija vērsts uz mani un likās, ka tas grib ielauzties maņas sirds noslēpumos. Es piecēlos un gāju uz durvīm. Bet tad mani pārsteidza Jakoba vārdi, kurus tas klusi teica tēvam: — To nav grūti izdibināt. Vajaga viņu izkratīt. Parasti sīpoliņi mēdz būt trīs.

—     Kā, viņš teica, ka parasti mēdz būt trīs sīpoliņi? — augstākā mērā uztraukts, jautāja Kornēlijs.

—     Jā. Un jūs varat iedomāties, ka šie vārdi uztrauca arī mani. — Nevar būt, — teica tēvs, — viņš tos pie sevis neglabās. — Tad izvedāt viņu no kameras un atļaujat man to pārmeklēt, — teica Jakobs.

—     Ak, tā! — iesaucās Kornēlijs: — jūsu Jakobs ir pilnīgs nelietis.

—   Es baidos, vai tiešām tā nav.

—   Sakat man, Roze, — domīgi teica Kornēlijs. — Sakat…

—   Ko tad?

—      Vai jūs man neteicāt, ka tajā dienā, kad jūs rakāt zemi puķu dobei, aiz vārtiem slapstījies kāds cilvēks, kas uzmanījis katru jūsu soli un lāpstas kustību?

—   Jā gan. Tas bija Jakobs.

—   Vai zināt ko, Roze, — teica Kornēlijs, bāls kā audekls.

—   Nu, ko tad?

—   Viņš nebūs sekojis jums…

—   Kam tad?

- Viņš arī nebūs iemīlējies jūsos…

—   Nebūs?

—   Viņš būs sekojis maniem sīpoliem. Un iemīlējies tajos.

—   Tas ir pilnīgi iespējams! — iesaucās Roze.

—   Vai gribat pārliecināties par to?

—   Kā to izdarīt?

—   Loti vienkārši.

—   Kā?

—       Ejat rītu dārzā. Bet darat tā, lai Jakobs, tāpat kā pirmo reiz, flrinātu, kad jūs iesat. Papūlaties, lai tāpat, kā pirmo reiz, viņš sekotu jums. Izdarat kustības, kuras rādītu, ka jūs dēstāt sīpoliņu. Tad atstājat dārzu un uzmanāt, ko viņš darīs.

—   Labi. Un tad?

—   Nu, tad mēs rīkosimies, atkarībā no tā, ko viņš darīs.

—     Ak, — nopūtās Ro/e: —jūs, Kornēlija kungs, ļoti mīlat savas tulpes.

—      Jums taisnība. No tā brīža, kad jūsu tēvs samina mazo stādiņu, man likās, ka samīta daļa no manis paša.

—   Klausaties, vai jūs negribētu izmēģināt vēl vienu panēmienu?

—   Kādu?

—   Pieņemat mana tēva priekšlikumu.

—   Kuru?

—   Viņš jums piedāvāja visu simtu tulpju sīpoliņu.

—   Tas tiesa…

—   Paņemat divus vai trīs, starp kuriem varēsat izaudzēt arī īsto.

—     Tas nebūtu slikti, ja jūsu tēvs būtu viens. Bet tur ir vēl tas otrs… Jakobs, kurš mums visur seko…

—     Jā. Tā ir gan. Bet padomājiet: atsacīdamies, jūs laupāt sev lielu apmierinājumu.

Šos vārdu viņa izrunāja ar ironisku smīnu.

Kornēlijs brīdi padomāja un pats ar sevi cīnījās.

—      Un tomēr nē! — viņš beidzot iesaucās. — Tā būtu vājība. Tas būt neprāts. Tā būtu nejēdzība, nodot nejaušības un zemsirdības nagos mūsu pēdējo glābiņu. Tad jau es vairs nebūtu vīrs ar raksturu un gribu. Nē, Roze, mēs ritu ko nolemsim par mūsu sīpoliņu. Jūs to izaudzēsat, paklausot maniem aizrādījumiem. Bet trešo glabājat savā skapī. Un zvērat man, ka ugunsgrēka gadījumā jūs sava zelta un sudraba lietu vietā, savu labāko drēbju un lielāko piemiņas dāvanu vietā — jūs glābsat manu sīpoliņu, kurā glabājas melnās tulpes noslēpums.

—     Ticat, Kornēlija kungs, — teica Roze svinīgā maigā tonī, — ka jūsu vēlēšanās man ir svēta.

—      Un ja redzat, ka jūsu tēvam radušās aizdomas, ka viņš kopā ar šo nolādēto Jakobu jums seko un apdraud jūsu rīcību, tad apsolāt man, ka jūs upurēsat mani, lai pasargātu sevi un tulpi.

Roze juta, ka sirds krūtīs sažņaudzas un acīs riešas asaras.

—   Ak. Dievs, — vina izdvesa.

- Kas ir?

—   Es redzu…

—   Ko jūs redzat?

—      Es redzu, ka jūs savas tulpes mīlat tik stipri, ka citām jūtām jūsu sirdī nav vietas.

To teikusi, viņa steidzīgi aizgāja.

Šī nakts Kornēlijam bija viena no šausmīgākajām.

Roze bija apvainota. Viņa bija iemesls Varbūt, ka viņa vairs nekad nenāks pie viņa. Viņš vairs neredzēs Rozi un tulpes.

Taču, par kaunu mūsu puķkopim, mēs esam spiesti konstatēt, ka Kornēlija apziņā pārsvars bija Rozes iespaidam, jo kad pulkstens trijos no rīta, līdz nāvei nomocījies un noskumis, viņš aizvēra acis, tulpes vietā viņš ieraudzīja skaistās frīslandietes debeszilās acis un gaišdzeltenos matus.

## sieviete un zieds

Bet nabaga Roze, ieslēgusies savā istabā, nevarēja nojaust, par ko sapņo Kornēlijs.

Sī iemesla dēļ Rozei likās, ka viņš vairāk skumst pēc savas tulpes, nekā viņas dēļ, bet maldījās.

Bet tā kā nebija neviena, kas teiktu, ka viņa maldās, tad Kornēlija neuzmanīgie vārdi krita viņas sirdī kā gilts pilieni, kādēļ Roze nesapņoja, bet raudāja.

Kā daždien diezgan attīstīta un smalkjūtīga, Roze saprata, ka viņas attiecībās ar Kornēliju nekrīt tik daudz svarā morāliskās un fiziskās īpašības, cik viņas sabiedriskais stāvoklis.

Kornēlijs bija bagāts; viņš bija augsti mācīts; viņš bija cēlies no tirgotāju aprindām, kuras ar saviem vairogiem lepojās vairāk, nekā dzimtā muižniecība. Tādēļ Kornēlijs varēja skatīties uz Rozi tikai kā uz laika kavēkli un priekšroku deva skaistakai un lepnākai no puķēm — tulpei, ne nabaga cietumsarga meitenei.

Roze saprata reto stāvokli, kāds piekrīt melnai tulpei, bet tas viņas bēdas nemazināja.

Un šajā drausmīgā bezmiega un asaru naktī Roze pieņēma noteiktu lēmumu.

Un tomēr, zinādama, cik ļoti Kornēlijs ilgojās zināt savu tulpju likteni, bet negribēdama riskēt satikties ar cilvēku, kurš viņā iededzināja mīlestību, viņa turpināja mācīties viena pati.

Par laimi viņa jau bija tik tālu tikusi ar zināšanām, ka viņai sen vairs nebūtu bijis vajadzīgs skolotājs, ja šo skolotāju nesauktu par Kornēliju.

Roze sirsnīgi ķērās pie Korrielija dc - Vitta dāvinātās bībeles lasīšanas, kuras otrā lappuse, pēc tam, kad pirmā bija noplēsta, skaitījās par pirmo lappusi, uz kuras bija uzrakstīts Kornēlija van - Berla testaments.

Ak! —viņa nopūtās, atkal un atkal lasīdama Kornēlija vārdus un slaucīdama asaras no bālajiem vaigiem: — toreiz man likās, ka viņš mani mīlē.

Nabaga Roze — viņa kļūdījās. Nekad cietumnieka mīla nebija tik spilgti uzliesmojusi, kā tajā mirklī, kad mēs to atstājām.

Beigusi lasīšanu — un šajā uzņēmībā viņai bija teicamas sekmes — Roze ņēma spalvu un stājās pie grūtākā darba: pie rakstīšanas. Viņa to darīja ar sevišķu cītību, lai vēlākais pēc vienas nedēļas varētu paziņot Kornēlijam pareizā rakstībā, kas nolicis ar tulpi.

Viņa atcerējās visus aizrādījumus, ko tai bija devis Kornēlijs. Vispār katrs Kornēlija vārds, arī tad, ja lam nebija sakara ar mācīšanos, palika tai d/iļā atmiņā.

Viņš, turpretim, šajā rītā piecēlās iemīlējies vairāk, kā jebkad. Tiesa, tulpe vēl bija diezgan skaidri uzglabājusies atmiņā, taču viņš tai neveltīja lielāku vērību kā .vērtslietai, kā dārgam ziedam, kurā savienota zinātne ar skaistumu, kas ļoti noderētu Rozes skaistā auguma izdaiļošanai.

Visu dienu viņu vajāja kāda tumša nojauta. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem ir pietiekošs gribas spēks, lai saprastu, kādas briesmas tiem draud. Pārvarot Šo nojautu, viņi turpina dzīvot parasto dzīvi. Tikai lāgiem nelaimes nojauta sastindzina sirdi. Viņi nodreb un jautā paši sev: kas notiek? Tad atcerās agrāko notikumu un saka: ak, jā, tas ir taisni tas pats.

Kornēlijam šas sajūtas bija satrauktākas tādēļ, ka tām pievienojās vēl šaubas, ka Roze vakarā neatnāks. Tās pārņēma visu būtni un Kornēlijs vairs neko citu nevarēja domāt.

Ar stipri pukstošu sirdi viņš sagaidīja krēslas stundu. Un jo vairāk sabiezēja tumsa, jo spilgtāk viņš atcerējās vakar pārdzīvoto scēnu un jo dziļākas sāpes pārņēma to, iedomājoties, ka viņš apvainojis mīlošu meiteni, izteikdams tai tulpes dēļ ziedot viņu, t.i. atteikties no satikšanās, kaut tikšanās ar Rozi tagad viņam pašam šķita dzīvības jautājums.

Kornēlijs kamerā varēja dzirdēt torņa pulksteņa sitienus. Nosita septiņi, tad astoņi un beidzot arī deviņi. Nekad šie sitieni nebija tik dziļi sirdī atbalsojušies, kā tagad.

Tad iestājās vienaldzīgs klusums. Kornēlijs pielika roku pie sirds, lai apklusinātu satrauktos pukstus un klausījās.

Rozes steidzīgo soļu troksnis, viņas drēbju čaukstoņa, Rad tās skāra trepju kāpšļus, viņam bija tik pazīstams, ka viņš to ikreiz pazina.

Šajā vakarā neviens troksnītis netraucēja koridora klusumu. Torņa pulkstcns nosita seturksni uz desmitiem, tad ar diviem sitieniem vēstīja pusē desmit, trīs ceturkšņus uz desmitiem un beidzot skaļi un noteikti pavēstīja Levenšlcinas iemītniekiem, ka pulkstens ir desmit.

Tā bija stunda, kad Roze mēdza viņu atstāt. Bet šovakar viņa vēl nebija atnākusi.

Un tā viņa nojauta to nav vīlusi. Roze dusmīga; viņa palikusi savā istabiņā un… atstājusi viņu.

—     Ak, es, bez šaubām, esmu pelnījis to, kas tagad ar mani noticis. Viņa nenāks un labi darīs, ja nenāks; viņas vietā es būtu darījis gluži tāpat.

Neskatoties uz to, Kornēlijs tomēr aizvien vēl klausījās, cerēja un gaidīja.

Tā viņš nosēdēja līdz pusnaktij. Tad atmeta cerības un nenoģērbies likās gultā.

Nakts likās gara un bezgala skumja. Tad atausa diena. Bet tā nekādas cerības cietumniekam nedeva.

Pulkstens astoņos nokrakšķēja atslēga un atvērās kameras durvis, bet Kornēlijs ne galvu nepagrieza uz to pusi. Viņš dzirdēja Grifija smagos soļus, bet labi izprata, ka tie ir tikai viena cilvēka soļi.

Un tādēļ viņš nemaz neskatījās uz cietumsarga pusi.

Kaut viņam ļoti gribējās apvaicāties, kā klājās Rozei. Protams, ka tas būtu ļoti savādi. Un ko vecais Grifijs teiktu? Droši vien, ka Roze slima. Vismaz Kornēlijs savā patmīlībā tādu atbildi būtu gribējis dzirdēt.

Roze parasti dienā pie viņa nenāca. Tādēļ dienā viņš arī negaidīja to. Bet kad atnāca nakts, viņš sāka atkal uzmanīgi klausīties koridora trokšņus, meta ātrus skatienus uz lodziņu un… gaidīja. Gaidīja, vai Roze nelauzīs savu ietiepību.

Pie otrreizējās revīzijas Kornēlijs ļoti laipnā tonī apvaicājās Grifijam, vai Roze nav slima. Bet dzirdēja cietu un lakonisku atbildi:

—   Nē,

Trešā apmeklējumā Kornēlijs ietērpa jautājumu citā formā:

—   Vai Levenšteinā neviens nav slims?

Un atbilde bija vēl lakoniskāka:

—   Neviens.

Grifijs aizcirta durvis un nodomāja, ka cietumnieks laikam sāk kādu ļaunu spēli, jo ar tādiem jautājumiem viņš agrāk pie uzrauga nebija griezies.

Kornēlijs palika viens. Pulkstens sita septiņi vakarā. Cietumnieku atkal pārņēma izmisums un karstas ilgas pēc mīļās būtnes.

Viņa skatiens ilgi kavējās pie mazā lodziņa, pa kuru senākos vakaros iespīdēja mīlas gaisma un Rozei aizejot, palika cietumā līdz otrai atnākšanai.

Van - Berls pavadīja nakti pilnīgā izmisumā. No rīta ienāca Grifijs. Šoreiz tas likās vēl rupjāks, ļaunāks un aizdomīgāks, nekā agrāk. Kornēlijam šķita, ka taisni viņa vainas dēļ Roze nevar nākt šurp.

Bija mirklis, kad Kornēlijam gribējās Grifiju nožņaugt. Bet viņš šis jūtas pārvarēja, saprazdams, ka tad viņam nekad vairs nebūs lemts Rozi redzēt.

Vakarā izmisums pārvērtās par melanholiju. Šī melanholija bija sevišķi drūma tādēļ,.ka vientulības mokām pievienojās vēl neziņa par tulpes likteni.

Nu atnāca taisni tās ap'rīļa dienas, kad piedzīvojuši dārzkopji uzsāka nodoties tulpju stādīšanai. Viņš taču bija teicis Rozei: — Es jums pateikšu dienu, kad jūsu sīpoliņš jāstāda zemē. — Taisni nākošā dienā viņš tai gribēja teikt stādīšanas laiku. Jo laiks bija mitrs, saule jau krietni sildīja un viņas stari bija silti un auglīgi. Kas notiks, ja Roze īsto brīdi palaidīs garām un šķiršanās sāpēm vēl pievienosies neveiksme ar otro sīpoliņu.

Divas tādas nelaimes reizē varēja viņam laupīt ēstgribu. Un tas notika ceturtā dienā. Bāls un sagrauzts, viņš izliecās, cik varēja, logā, lai redzētu, vai Roze nav dārzā. Bet tur viss bija kluss un tukšs. Vakarā Grifijs aiznesa ēdienu atpakaļ. Cietumnieks tikai mazliet tam bija pieskāries. Otrā dienā viņš nemaz vairs nepiecēlās no gultas un Grifijam viss ēdiens bija jāaiznes atpakaļ.

—     Lieliski, — teica Grifijs, atgriezdamies no Kornēlija: — man liekas, ka mēs drīz tiksim vaļā no zinātnieka.

—   Kā?—jautāja Jakobs.

—     Viņš vairs ne ēd, ne dzer, ne ceļas no gultas. Šķiet, viņš drīz, tāpat kā Gracijs, koka lādē aizbrauks no šejienes, tikai šoreiz šī lāde būs — zārks.

Roze nodrebēja un nobālēja.

—   Nabadziņš, viņš uztraucas par savu tulpi…

Garā nospiesta, viņa aizgāja uz savu istabu un visu nakti nopūlējās uzrakstīt Kornēlijam vēstuli.

No rīta atmodies un piegājis pie durvīm, Kornēlijs ieraudzīja salocītu papīrīti.

Viņš steigšus atvēra to un izlasīja dažus vārdus, kuri bija Rozes rakstīti, taču pareizā un skaidrā valodā:

—   Nebēdājaties, jūsu tulpe lieliskā stāvoklī.

Kaut Rozes ziņojums viņu mazliet apmierināja, taču viņam bija sāpīgi sajust viņas ironiju. Tā tad Roze patiesi nav slima. Viņa tikai apvainojusies. Viņu nekas netraucē šurp nākt, bet viņa to nedara savas gribas dēļ.

Kornēlijam bija zīmulis un papīrs, ko tam reiz atnesa Roze. Viņš zināja, ka meitene gaida atbildi, bet nāks pēc tās, droši vien, tikai naktī.

Uz tā paša papīrīša, kuru bija saņēmis, viņš uzrakstīja: "Mani nenomāc vis nemiers tulpes dēļ, bet es esmu slims no ilgām pēc jums."

Kad pēc vakara pārbaudes Grifijs aizgāja un viss palika klusu, viņš pabāza zīmīti zem durvīm un sāka klausīties.

Bet lai viņš klausījās, cik uzmanīgi klausīdamies, viņš nedzirdēja ne soļu trokšņa, ne drēbju čaukstoņas.

Tikai lodziņā, kā tāla skaņa, kā sapņa elpa, ietrīcējās pazīstama balss:

—   Līdz rītam!

Tā jau bija astotā šķiršanās diena.

Kornēlijs nebija redzējies ar Rozi astoņas dienas.

## kas notika šajās astoņās dienās

Patiesi, nākošās dienas vakarā, parastā stundā Kornēlija lodziņā atskanēja viegli klauvējieni.

Kornēlijs stāvēja pie durvīm un gaidīja. Lodziņš atvērās un tajā parādījās Rozes sejiņa. Rokā viņa turēja lampu. Redzot, cik bāls un sagrauzts izskatās cietumnieks, viņai sāpīgi sažņaudzās sirds.

—   Vai esat slims, Kornēlija kungs?

—   Jā, jaunkundze, es ciešu fiziski un morāli.

—     Es redzēju, ka jūs ēdienu atsūtījāt neaiztiktu; tēvs teica, ka jūs esot slims un neceļoties augšā. Tad es uzrakstīju zīmīti, lai apmierinātu uztraukumu par tulpes likteni.

—      Un es jums atbildēju, — teica Kornēlijs. — Bet redzot, ka jūs atkal esat atnākusi pie manis, dārgā Roze, es domāju, ka jūs manu vēstuli būsat saņēmusi?

—Jā, es to saņēmu.

—     Tad taču jūs nevarēsat teikt, ka nezināt viņas saturu, jo šajās dienās, kā redzu, jūs esat sasniegusi lielas sekmes savās mācībās…

—   Es izlasīju jūsu vēstuli. Tādēļ arī atnācu jūs dziedināt.

—     Mani dziedināt! — iesaucās Kornēlijs. — Tatad jūms kādas labas ziņas priekš manis?

Runājot šos vārdus, jaunais cilvēks vērsa ilgu pilnu skatienu uz meiteni.

Vai nu tādēļ^ ka Roze šo skatienu nesaprata, vai arī tādēļ, ka viņa negribēja to saprast, bet meitenes balss bija cieta un asa, kad viņa sacīja:

—- Es tikai gribēju jums pastāstīt ko tuvāk par tulpi, kura jūs interesē vairāk par visu pasaulē.

—   Ak, mans Dievs, atkal… atkal… Vai tad es jums, Roze, neteicu, ka tikai pēc jums es ilgojos, ka jūs ar savu neatnākšanu laupījāt man sauli, gaismu un prieku.

Roze skumji smaidīja.

—      Jūs nevarat iedomāties, — viņa teica, — kādās briesmās ir jūsu tulpe!

Kornēlijs instinktīvi nodrebēja un negribot būtu nokļuvis cilpā, ja tāda būtu izmesta.

—     Lielas briesmās? — viņš sauca drebēdams. — Mans Dievs, kas tad noticis?

Roze uzlūkoja jauno cilvēku dziļā līdzcietībā. Viņa saprata, ka tas, ko tā prasa no viņa, iet pāri viņa spēkiem. Viņu vajadzēja ņemt tādu, kāds tas bija — ar visām vājībām.

—     Jūs pareizi uzminējāt, — turpināja Roze, — Kavalieris Jakobs nebija nācis manis dēl…

—   Kādēļ tad? •

—   Tulpes dēļ.

—      Ak… — izdvesa Kornēlijs, nobālēdams šoreiz vēl vairāk, kā ,pirms divām nedēļām, kad Roze teica, ka Jakobs ieradies viņas dēļ…

Roze ievēroja Kornēlija šausmas un Kornēlijs savukārt viņas skatienā izlasīja tās domas, pār kurām mēs jau runājām.

—      Piedodat manu uztraukumu, Roze… Es jūs pazīstu un pazīstu arī jūsu labsirdību un līdzcietību. Daba apbalvojusi jūs ar saprātu, gudrību, spēku un veiklību, lai jūs varētu aizsargāties. Bet mana nabaga tulpe, kurai draud briesmas, ir nevarīga.

Roze nekā neatbildēja uz šo atvainošanos, bet turpināja:

—     Ja šis cilvēks, kurš sekoja man un iegāja dārzā, uztraucis jūs, tad mani viņš uztrauca vēl vairāk. Es rīkojos tā, kā jūs gribējāt. Tās dienas rītā, kad mēs redzējāmies pēdējo reizi un kad jūs man teicāt…

Kornēlijs viņu pārtrauca:

—      Vēlreiz jūs lūdzu, Roze, piedodat. Man nevajadzēja teikt to, ko es teicu. Par šiem liktenīgajiem vārdiem es jau izlūdzos piedošanu. Un izlūdzos vēlreiz. Vai tad jūs patiesi nekad man nepiedosat?

—      Otrā rītā, — turpināja Roze, — es atcerējos, kā jūs mani mācījāt izturēties, lai Jakobu notvertu un noskaidrotu, kam viņš īsti seko: man vai tulpei — gāju dārzā… Šis zemsirdīgais cilvēks…

—   Jā, patiesi zemsirdīgais…

—     Kā es to ienīstu, jo viņa dēļ es cietu astoņas dienas, — teica Roze.

—      Jūs sakāt, jūs arī cietāt? Paldies par šiem mīļajiem vārdiem, — teica Kornēlijs.

—     Tā tad otrā dienā pēc mūsu nelaimīgās sarunas es devos dārzā un gāju tieši pie dobes, kurā gribēju stādīt sīpoliņu. Es noliecos, lai uzmanīgi paskatītos, vai mani kāds nenovēro.

—   Nu, un?

—     Un redzēju, ka tā pati ēna, kas vienmēr, arī tagad paslīdēja gar vārtiņiem un paslēpās vītnēs.

—      Bet jūs izlikātics, ka nekā neesat redzējusi? — nepacietīgi jautāja Kornēlijs, visos sīkumos atcerēdamies savus padomus.

—     Jā, es noliecos pār dobi un metu zemi ar lāpstu, it kā es tur būtu iestādījusi sīpoliņu.

—   Bet ko viņš darīja?

—     Es redzēju caur zaļuma vītnēm, ka viņam acis spīdēja kā tīģerim.

—   Redzat, nu redzat! — teica Kornēlijs.

—   Tad, it kā pabeigusi stādīšanu, es devos prom.

—      Bet jūs taču aiz vārtiņiem apstājāties, lai pa šķirbiņu paglūnētu, ko viņš darīs?

—      Nogaidījis kādu brītiņu, lai pārliecinātos, ka es patiesi aizgājusi, viņš uzmanīgi iegāja dārzā, apmeta līkumu, it kā pastaigājoties, tad apstājās pie izraktās puķu dobes. Ar uzmanīgu skatienu viņš aplūkoja visus dārza kaktus, novēroja apkārtējo namu logus, paskatījās kokos un uz žogu un metās uz irdeno zemi tajā vietā, kuru es tikko biju aprušinājusi. Grāba ar roku zemes un ļāva tām slīdēt cauri pirkstiem, lai atrastu stādu. Tā viņš atkārtoja trīs reizes. Tad it kā saprata, ka kritis par upuri māņiem, paķēra lāpstu, nolīdzināja dobi kā bijis un vienaldzīga cilvēka izskatā, it kā no pastaigāšanās nākdams, atstāja dārzu.

—     Ak, nelietis, — murmināja Kornēlijs, slaucīdams aukstu sviedru lāses no pieres. — Bet ko jūs, Roze, darījāt ar sīpoliņu? Diemžēl tagad jau mazliet par vēlu tos stādīt.

—   Sīpoliņš jau sešas dienas ir zemē.

—      Kur? Kādā zemē? Mans Dievs, kāda neuzmanība! Vai mēs neriskējam, ka viņu mums nozags šis briesmīgais Jakobs?

—     Mēs neriskējam, ja tikai Jakobam neienāks prātā uzlaust manas istabas durvis.

—      Viņš aug jūsu istabā? Jā, bet kādā zemē, kāds tai saturs? Es ceru, ka jūs to neturat ūdenī, Kā Harlemas un Dordrechtas māmiņas, kuras domā, ka zemes vietu var aizpildīt ūdens, it kā ūdens, kurš satur trīsdesmit trīs daļas skābekļa un sešdesmit sešas daļas ūdeņraža, varētu aizvietot… Bet ko es jums sāku lasīt lekciju!…

—     Tiesa, Kornēlija kungs, tik gudras lietas es nesaprotu. Teikšu tikai jums par apmierinājumu, ka sīpoliņš nav ūdenī.

—   Ak, man atkal ir vieglāk elpot!

—      Sīpoliņš ir labā māla podā, kura lielums būs tāds pats, kā tas,j kurā jūs iedēstījāt savu sīpoliņu. Zeme ir jaukta: divas trešdaļasJ vislabākās dārza zemes un viena trešdaļa Šosejas zemes. Es taču tiki bieži esmu dzirdējusi no jums, tāpat no riebīgā Jakoba, kā jāstādaJ tulpes, un šajā jautājumā varu droši mēroties ar labākiem! Harlemas dārzniekiem.

—   Tagad atliek vēl konstatēt, kādā stāvoklī sīpoliņš atrodas?

—      Tagad pods visu dienu stāv saulē. Bet kad saule būs gaišāka : un dedzinošāka es rīkošos tāpat, Kornēlija kungs, kā rīkojāties jūsl ar savu tulpi. Es to turēšu uz loga, kurš iziet uz rītiem, noS pulkstens astoņiem rītā līdz. vienpadsmitiem.

—      Pareizi, pareizi! — iesaucās Kornēlijs: — jūs esat lieliskai dārzniece, mana skaistā Roze! Es tikai baidos, vai rūpes par tulpi jums nelaupa visu laiku.

—     Jums taisnība, — teica Roze, — bet lielāku rūpju man tagad! nav. Es jūsu tulpei ziedoju tikpat daudz laika, cik ziedotu savam? bērnam. Tikai — kautrīgi piebilda Roze: — tapusi par viņas māti, ' es nevaru vairs būt tās sāncense.

—     Mīļā, labā Roze, — klusi dvesa Kornēlijs un uzlūkoja meiteni tik dziļas mīlas skatienā, ka viņa apmierinājās.

Pēc īsa klusuma, kurā Kornēlijs mēģināja caur lodziņa restēm satvert Rozes roku, viņš turpināja:

—   Tā tad sīpoliņš jau sešas dienas zemē?

—   Jā, Kornēlija kungs, jau sešas dienas.

—   Un vēl nav izdīdzis?

—   Vēl nav. Bet es domāju, ka rītu jau būs asniņš.

—   Rītvakar jūs man pastāstīsiet par viņu un par sevi, ja?

—   Rītvakar… Es tikai baidos, vai varēšu atnākt.

—   Mans Dievs, kādēļ tad nē?

—   Man simtiem darīšanu, Kornēlija kungs.

—   Bet man, tikai viena, — čukstēja Kornēlijs.

—   Jā, mīlēt savu tulpi.

—   Mīlēt jūs, Roze!

Meitene papurināja galvu.

Atkal iestājās klusums.

—      Nekā nevar darīt, — pēc klušuma teica Kornēlijs: — dabā viss mainās; pavasara puķu vietā nāk citas puķes, un mēs redzam, ka bites, kuras maigi glāstīja maijpuķītes un vijolītes, tikpat maigi laižās uz rozēm, jasmīniem un krizantēmām.

—   Ko tas nozīmē? — jautāja Roze.

—     Tas nozīmē, ka senāk jums patika klausīties manu prieku un bēdu stāstus; jūs glāstījāt mūsu kopējās jaunības puķes. Bet mana puķe novīta ēnā. Cietumnieka cerību un prieka dārzs zied tikai vienu sezonu. Un viņš nelīdzinās tiem krāšņajiem dārziem, kurus apspīd saule un silda gaiss. Ja maija ziedonis pagājis, medus ievākts, bites, līdzīgas jums Roze, bites ar slaidiem vidučiem, zelta ūsiņām un dzidriem spārniņiem, izspraucas caur restēm un aizlaižas prom no aukstuma, ēnas un vientulības, meklēt smaržas un siltumu citā vietā. Lai meklētu, beidzot, laimi.

Roze uzlūkoja Kornēliju smaidīdama, bet viņš neredzēja šo smaidu, jo bija pavēris skatienu uz debesīm.

Skumjā balsī viņš turpināja:

—Jūs mani atstājāt, lai ļautos visiem četriem vējiem. Un to jūs labi darijāt. Es nesūdzos. Jo man vispār nav tiesības no jums prasīt uzticību.

—      Uzticību? — iesaucās Roze, asarām acīs, kuras viņa šoreiz neslēpa no Kornēlija.

—     Jā, — teica Kornēlijs: — vai tad tā ir uzticība, ja jūs mani atstājat šajā aukstumā un vientulībā?

—      Vai tad es nedaru visu, kas jūs iepriecina, izaudzēdama jūsu tulpi?

—      Kādēļ jūs man pārmetat vienīgo prieku šajā pasaulē, kas man atļicis?

—   Es jums nekā nepārmetu.

—   Bet vai jums, mīļā Roze, nepatīk, ka es mīlu puķes?

—      Man patīk, Kornēlija kungs, ka jūs mīlat puķes. Man tikai sāpīgi, ka jūs viņas mīlat vairāk, nekā mani.

—     Ak, mīļā, — iesaucās Kornēlijs: — paskataties, kā dreb manas rokas, paraugaties, cik bāls mains vaigs, paklausaties, kā pūkst mana sirds! Tas nenotiek tādēļ, ka mana tulpe man uzsmaida un mani sauc, bet ka jūs man uzsmaidāt, tādēļ, ka man šķiet, kaut es skaidri to nezinu, ka jūsu rokas, kuras slēpjas zem priekšauta, tomēr tiecas pēc manām rokām un aiz aukstajām restēm kaist jūsu sārtie vaigi. Atņemat man visas krāšņās puķes, neatņemat tikai savu dzidro balsi, savus straujos soļus, savu drēbju šalkoņu un pārliecību, ka jūs mani mīlat, jo es mīlu tikai jūs, Roze.

—      Pēc melnās tulpes, — teica Roze, kuras siltie pirksti beidzot pieskārās caur lodziņa restēm Kornēlija lūpām.

—   Pirmā esat jūs, Roze…

—   Vai lai es ticu jums?

—   Tāpat, kā jūs ticat Dievam.

—   Mīlestība uz mani jums neuzliek daudz pienākumu…

—   Pienākumu?

—   Jā. Vispirms, jūs nedrīkstat precēties…

Viņa pasmaidīja.

—      Redzat, kāds jūs egoists… Visas jūsu domas un jūtas ir pie viņas, jūs to dievināt un atdodat tai savu pēdējo elpas vilcienu, bet no manis, nabaga meitenes, prasat, lai es jums ziedoju savus sapņus un savu lepnumu.

—      Es nesaprotu, Roze, par ko jūs runājat, —* teica Kornēlijs, cenzdamies savā atmiņā iedomāties kādu sievieti, kuru tas būtu dievinājis.

—      Atceraties, Kornēlija kungs, skaisto tumšmati ar biklo augumu, daiļām kājiņām un lepno galvu. Es runāju par jūsu melno tulpi.

Kornēlijs pasmaidīja.

—      Mana daiļā fantaste," — vai tad tā neesat jūs, ko ielenc no visām pusēm pielūdzēji? Atceraties, ka jūs man stāstījāt par studentiem, virsniekiem un tirgotājiem, kuri Hāgā meklēja jūsu mīlestību. Un vai tad LcvenŠteinā nav ne studentu, ne virsnieku, ne tirgotāju?

—   Protams, ka ir, pat ļoti daudz.

—   Kuri raksta?

—   Kuri raksta…

—   Un tagad, kad jūs mākat lasīt…

Kornēlijs nopūtās, iedomādamies, ka, pateicoties viņam, nabaga cietumniekam, Roze tagad var izlasīt mīlestības vēstulītes.

—     Kas par to, — teica Roze. — Man liekas, ka izlasot vēstulītes un izpētot savus pielūdzējus, es tikai izpildu jūsu vēlēšanos.

—   Kādu manu vēlēšanos?

—     Jūs, laikam, esat piemirsis, kādu novēlējumu jūs esat ierakstījis man Kornēlija de - Vitta bībelē. Es to ncesu aizmirsusi, jo tagad, kad protu lasīt, lasu to ik dienas, dažreiz pat vairākkārt. Nu, un šajā novēlējumā jūs man liekat izvēlēties sev vīru, divdesmit sešus vai astoņus gadus vecu. Es meklēju šo jauno cilvēku, bet tā kā visa diena man paiet rūpēs par jūsu tulpi, tad būtu ļoti labi, ja jūs man meklēšanai atļautu izlietot vakarus.

—     Bet testaments bija domāts manas nāves gadījumā. Tomēr liktenis man bijis labprātīgs un esmu dzīvs.

—      Nu, labi, tad es beigšu meklēt šo jauno cilvēku un nākšu vakaros pie jums.

—   Nākat, nākat, Roze.

—   Labi. Tikai viens noteikums.

—   Es to pieņemu jau iepriekš.

—   Pirmās trijās dienās nerunāt par melno tulpi.

—   Ja jūs tā vēlaties, mēs par viņu nerunāsim vairs nekad.

—   Ak, nē, nevajaga uzņemties neiespējamo.

Un, it kā nejauši, Roze pickļāva savu samta vaidziņu tik tuvu pie lodziņa, ka Kornēlijs to varēja aizsniegt savām lūpām.

Mīlas uzliesmojumā Roze klusu iekliedzās un nozuda.

## otrais tulpes sīpoliņš

Nakts bija skaista, bet nākošā diena vēl skaistāka.

Iepriekšējās dienās cietums šķita drūms, auksts un smagi gūlās ar saviem mūriem uz cietumnieka garastāvokli. Viņa sienas bija melnas un lodziņā iespīdēja vāja gaisma.

Bet šajā rītā, kad Kornēlijs atvēra acis, pie dzelzs sijām rotājās gaiši saules stari, gar logu lidoja baloži un dudināja kaislas mīlas apliecinājumus.

Kornēlijs piegāja pie loga, atvēra to un priekā iegavilējās; viņam šķita, ka pretim smaida nevien saule un plašums, bet pati brīvība.

Kad kamerā ienāca Grifijs, viņš bija pārsteigts, ka vakarējais drūmais un klusais cietumnieks jautri smaida un dzied āriju.

—   Nu, kā jums klājas? — jautāja Kornēlijs.

Grifijs pavērās greizām acīm.

—   Ko labu dara suns un daiļā Roze?

Grifijs atrūca:

—   Še būs jūsu azaids.

—     Pateicos, draugs Cerber, tas nāk īstā laikā: man briesmīgi gribas ēst.

—   Gribas ēst? —jautāja Grifijs.

—   Kādēļ tad lai negribētos? —jautāja van - Berls.

—   Šķiet, sazvērestība turpinās, — piebilda Grifijs.

—   Kāda sazvērestība?

—      Ir jau labi. Mēs zinām. Tikai neaizmirstat, ka mēs sekosim un visus plānus izjauksim.

—     Sekojat, mīļais draugs, sekojat vien. — Mana sazvērestība, tāpat kā mana persona, ir jūsu rīcībā.

—   Nekas, pusdienā mēs to noskaidrosim.

Viņš aizgāja.

—     Pusdienā? — sevī jautāja van - Berls, — ko viņš ar to gribēja teikt? Nu, nekas. Pagaidīsim. Līdz pusdienai nav tālu.

Kad pulkstens nosita divpadsmit, Kornēlijs koridorā izdzirda Grifija un vēl triju, četru nācēju soļus.

Grifijs atslēdza durvis un ielaida kamerā dažus cilvēkus un aizslēdza tās no iekšpuses.

—   Tagad izkratat, —viņš uzsauca.

Kratītāji izmeklēja Grifija kabatas, izčamdīja oderi, izskatījās zem vestes, zem krekla, padusēs un visur, kur vien ko varētu paslēpt.

Meklēja gultas drēbēs, kamerā, bet nekā neatrada.

Kornēlijs bija ļoti apmierināts, ka nebija savā laikā paturējis pie sevis trešo sīpoliņu. Grifijs tagad «to kairā ziņā atrastu un iznīeinātu.

Kornēlijs bija pilnīgi mierīgs.

Grifijs aizgāja ar zīmuli un dažām loksnēm papīra, ko bija atnesusi Roze. Tās bija viņa vienīgās trofejas.

Pulksten sešos Grifijs izdarīja kontroli. Kornēlijs mēģināja uzsākt ar viņu sarunas, bet uzraugs neielaidās.

Kornēlijs sāka skaļi smieties.

—     Smejaties vien, — kliedza Grifijs aiz durvīm, — redzēsim, kurš smiesies pēdējais.

Kornēlijs zināja, ka pēdējais šovakar smiesies viņš, jo vakarā atnāks Roze.

Deviņos atnāca Roze. Tikai šoreiz bez luktura. Viņai likturs vairs nebija vajadzīgs, jo lasīt viņa jau prata.

Un lukturs varēja būt nodevīgs, jo Jakobs Rozi tagad spiegoja vairāk, kā jebkad.

Tāpat lukluram bija tā ļaunā īpašība, ka-viņš apgaismoja Rozes seju, kad tai bija jāsarkst.

Par ko šovakar runāja jaunie ļaudis? Par to, ko Francijā runā uz sliekšņa, Spānijā — no diviem blakus balkoniem, bet austrumos —- uz namu jumtiem. ,

Viņi runāja par lietām, kuras steidzina laiku un aptura lidojumu.

Viņi runāja par visu, tikai ne par melno lulpi.

Pēc tam, pulksten desmitos, viņi. Šķīrās, kā daždien.

Kornēlijs jutās laimīgs, cika laimīgs var būt puķkopis, kuram nekā nesaka par viņa melno tulpi.

Viņš atzina, ka Roze ir skaista, mīļa un apburoša.

Bet kādēļ Roze tam aizliedza runāt par melno tulpi?

Tā bija viņas vājība.

Nopūzdamies Kornēlijs atzina, ka pilnības sievietē, laikam, nav.

Pusi no nakts viņš domāja par šo nepilnību.

Kad aizmiga, sapņoja par Rozi.

Un sapņu Roze bija daudz tuvāka pilnībai, nekā tā, par kuru viņš domāja nomodā. Viņa nevien runāja par tulpi, bet atnesa Kornēlijam skaistu, uzplāukušu melnu tulpi ķīniešu vāzē.

Kornēlijs priekā atmodās un čukstēja:

—   Ak, Roze, kā es tevi mīlu.

Un tā kā bija jau rīts, viņš vairs neaizmiga. Visu dienu viņš nešķīrās no Šīm sajūtām.

Ak, kaut Roze tikai ierunātos par tulpi, Kornēlijs uzskatītu to pilnīgu par Semiramidu, Kleopatru, karalieni Annu, karalieni Elizabeti, pārāku pas visskaistākajām valdniecēm.

Taču Roze aizliedza runāt par melno tulpi trīs dienas; aizliedza to, piedraudot turpmāk vairs nenākt pie viņa!

Ar to viņa septiņdesmit divas stundas ziedoja mīļākajam, bet septiņdesmit divas stundas atņēma puķkopim.

Tiesa, no šīm septiņdesmit divām stundām — trīsdesmit sešas jau pagājušas.

Pārējās trīsdesmit sešas stundas paies tikpat ātri —astoņpadsmit gaidīšanā un astoņpadsmit atmiņās.

Roze atnāca noteiktajā laikā. Kornēlijs arī šoreiz vīrišķīgi izpildīja doto solījumu.

Bet Roze saprata, ak, uzstādot zināmas prasības, jāprot arī piekāpties. Tādēļ viņa atļāva Kornēlija pirkstiem pieskārties pie saviem pirkstiņiem, un viņa lūpām noskūpstīt viņas matus.

Nabaga bērns! Cik daudzkārt šie glāsti viņai bija bīstamāki, nekā sarunas par melno tulpi!

Viņa to saprata, kad ar satrauktu sirdi iegāja savā istabā, kaitušiem vaigiem un sausām lūpām.

Tādēļ otrā dienā, pēc pirmajiem sveicieniem un laipnībām, viņa uzlūkoja Kornēliju ar tik izteiksmīgu skatienu, ka viņš to sajuta pat vakara krēslā, neielūkojies Rozes sejas vaibstos.

—     Vai zināt ko, — meitene noslēpumaini teica: — viņš ir paaudzies!

—     Paaudzies? Kas tad? — jautāja Kornēlijs, neiedrošinādamies ticēt, ka Roze labprātīgi samazinājusi pārbaudīšanas laiku.

—   Tulpe, — teica Roze.

—   Tā tad jūs atļaujat?

—     Jā, es atļauju, — piebilda Roze, mīlošas mātes balsī, kad tā atļauj savam bērnam draiskulīgu rotaļu.

—     Ak, Roze! — iesaucās Kornēlijs, cieši piespiezdams seju pie restotā lodziņa, lai lūpām aizsniegtu meitenes vaigu, roku vai pieri.

Un viņš pieskārās puspievērtajām lūpām.

Roze klusi iekliedzās.

Kornēlijs saprata, ka jāsteidzās sarunu turpināt, jo šis nejaušais skūpsts varēja Rozi uztraukt.

—   Kā viņa augusi? Vai tasni?

—   Taisni…

—   Vai ir jau liela?

—   Ne mazāka, kā divas collas…

—   Kopjat to ļoti cītīgi un jūs rcdzēsat, cik ātri tā izaugs.

—     Vai tad vēl rūpīgāk to var kopt? Visas manas domas sastās tikai ap viņu.

—   Tikai ap viņu?! Sargaties, Roze, es ļbūšu greizsirdīgs.

—     Jūs jau labi zināt, ka domāt par viņu, ir domāt par jums. Viņa labi redzama no manas gultas. Tā ir pirmā liela, ko es skatu, rītā atmodusies. Un arī pēdējā, ko redz manas acis, vakaros aizvērdamās. Dienā es sēdu tai blakus un strādāju. No tā brīža, kopš viņa manā istabā, es to neatstāju.

—   Jūs pareizi darat, Roze, tas taču ir jūsu pūrs.

—     Protams. Un ar šo pūru es -varēšu iet pie jaunā cilvēka, divdesmit sešus vai astoņus gadus veca, kuru es mīlēšu.

—   Jūs, ļaunā, ciešat jel klusu!

Kornēlijam izdevās satvert meitenes pirkstus un saruna pārtrūka.

Tajā vakarā Kornēlijs bija vislaimīgākais cilvēks pasaulē. Roze atļāva savu roku turēt viņa rokā, cik ilgi vien viņš gribēja un runāt par tulpi.

No šīs dienas katra turpmākā diena nesa vienmēr ko jaunu, nepiedzīvotu, kā sarunās par tulpi, tā mīlas uzliesmojumā. Dažreiz tās bija lapiņas, kuras sāka veidoties, citreiz pats zieds, kurš lēni plauka.

Visas šī ziņas ļoti ielīksmoja Kornēliju un viņa jautājumi bira kā krusa.

—   Zieds sācis veidoties! Veidoties! — sauca Kornēlijs.

—   Jā, tas sācis jau veidoties.

Kornēlijam priekā reiba galva un viņam bija jāpieturas pie lodziņa restēm.

—   Ak, Dievs! —viņš iesaucās. Tad jautāja Rozei:

—   Vai formas pareizas? Vai zaļums košs?

—   Viss notiek, kā vajadzīgs.

Tajā naktī Kornēlijs maz gulēja. Pienāca izšķirošais brīdis, kad vajadzēja atvērties ziedlapiņām.

Pēc divām dienām Roze ziņoja, ka ziedlapiņas jau atvērušās.

—   Atvērušās?! Tā tad jau var atšķirt…

Cietumniekam reiba gafva un aizrāvās elpa.

—   Jā, — klusi teica Roze, — var jau atšķirt.

—   Kādā krāsā? — trīcēdams jautāja Kornēlijs.

—   Loti tumšā, — atbildēja Roze.

—   Brūnā?

—   Nē, daudz tumšākā.

—     Daudz tumšākā, dārgā Roze, daudz tumšākā?! Pateicos! Tumša kā melnkoks, kā…

—   Tik tumša kā tinte, ar kuru jums rakstīju.

Kornēlijam no krūtīm izlauzās prieka sauciens.

—   Roze, — viņš teica, — nav engeļa, kas būlu līdzīgs jums.

—   Patiesi? — jautāja Roze, smaidīdama par šo sajūsmu.

—     Jā, Roze, ja jūs esat pārāk daudz darījusi priekš manis. Tulpe uzziedējusi, tā būs melna… Nē, jūs paliesi esat brīnišķīgs dabas radījums!

—   Pēc tulpes, protams?

—     Ak, ciešat jel klusu, jūs, ļaunā, ciešat klusu kaut aiz līdzcietības! Nesarūgtināt manu sajūsmu!

—      Bet ja tulpe ir tādā stāvoklī, tad viņa uzziedēs pēc dienas vai pēc divām dienām?

—   Jā, rītu vai parītu.

—     Žēl, ka es šo dabas brīnumu neredzēšu un nevarēšu noskūpstīt, kā es skūpstu jūsu pirkstus, jūsu matus un jūsu vaigus, kad tie nejauši noliecas tuvāk pie lodziņa.

Roze piespieda vaigu pie lodziņa un jaunais cilvēks pieplaka tam ar savām lūpām.

—     Ja vēlaties, cs varu ziedu nogriezt un atnest jums, — teica Roze.

—     To gan nē. Bet kad tulpe uzziedēs, tad sūtiet tajā pašā brīdī ziņu uz Harlemu, puķkopju biedrības priekšniekam. Es zinu, Harlema ir tālu, bet par naudu jūs kurjeru atradīsat. Vai jums ir nauda? '

Roze smaidīja.

—   Domāju, ka pietiks.

—   Cik jums ir?

—   Trīssimts llorini.

—   Ja jums ir trīssimts florini, tad varat pati braukt uz Harlemu.

—   Bet tikmēr puķe…

—      Puķi jūs ņemsat līdz; jūs saprotat, ka atstāt to nedrīkst, ne mirkli!

—   Bet tad man vajadzēs atstāt jūs…

—     Ak, jā, pareizi! Ko es esmu noziedzies, ka man laupīta brīvība? Nē, Roze, bez jums cs nevaru dzīvot. Tad labāk pameklējat uzticamu cilvēku, kas lai aizved ziņu. Notikums ir diezgan ievērojams, lai puķkopju biedrības priekšnieks pats brauktu uz Levenšteinu.

Tad viņš pēkšņi apklusa un uztrauktā balsī teica:

—   Bet' ja nu tulpe nav melna?

—   Par to jūs pārliecināsieties rītu vai parītu.

—      Man nebūs pacietības tik ilgi palikt neziņā. Vai mēs nevarētu vienoties par kādu zīmi?

—   To var vēl labāk. Ja tulpe uzziedēs naktī, es atnākšu pati pie jums, jadienu, tad cs starp pirmo vai otro kontroli atnesīšu zīmīti un iebāzīšu vai nu pa lodziņu, vai pa durvju apakšu.

—   Labi. Loti labi. Es gaidīšu ar lielu ilgošanos.

—      Redzat, pulkstens jau desmit. Man laiks jūs atstāt, — teica Roze.

—   Jā, — piekrita Kornēlijs,: — laiks ir iet.

Roze aizgāja gandrīz skumja.

Jo Kornēlijs viņu it kā aizdzina.

Tiesa, viņš to darīja tulpes dēļ.

## tulpe uzziedējusi

Kornēlijs pavadīja loti patīkamu, bet arī ļoti satrauktu nakti. Ik brīdi viņam šķita, ka to sauc Rozes maigā balss. Viņš bieži trūkās no gultas, steidzās pie durvīm un, ausi pie lodziņa piespiedis, klausījās. Bet tur nekā nebija un koridorā valdīja klusums.

Arī Roze šo nakti pavadīja nomodā, bet viņa bija laimīgāka. Viņas acu priekšā, viņas tuvumā izplauka brīnumpuķe, kāda vēl nekur nebija redzēta un kuru atzina par neiespējamu.

Ko gan teiks visa pasaule, kad zinās, ka viņa zied un to uzaudzējis cietumnieks van - Berls?

Var iedomāties, ar kādu naidu Kornēlijs aiztriektu cilvēku, kas tulpes vietā tam piedāvātu brīvību!

Nākošā dienā vēl tomēr nebija neķādas skaidrības. Pagāja vēl viena nemiera pilna nakts. Tad Roze, beidzot atnesa prieka vēsti.

—   Nu, kā liekas? — nepacietīgi jautāja Kornēlijs.

—     Nekas. Viss iet, kā vajadzīgs. Šonakt katrā ziņā jūsu tulpe uzziedēs.

—   Un būs melnā krāsā?

—   Melna, kā darva.

—   Bez nevienas citas krāsas plankumiņa?

—   Neviena.

—      Kāds prieks, Roze! Es pavadīju nakti, sākumā domādams par jums…

Roze neticīgi kratīja galvu.

—   Tad domāju par to, kā mums jārīkojas.

—   Kā tad?

—      Lūk, ko es nolēmu. Tiklīdz tulpe uzziedēs un jūs varēsiet konstatēt, ka tā ir melna, jūs tūdaļ uzmeklēsat kļirjēru.

—   Ja tikvien, tad varu paziņot, ka mans kurjērs jau gaida.

—   Vai tam var uzticēties?

—      Par to es esmu pārliecināta. Tas būs viens no maniem kavalieriem.

—   Es ceru, ka tas nebūs Jakobs?

—   Ak, nē. Tas ir laivinieks no Levenšteinas. Brašs puisis.

—   Velns lai parauj!

—      Neuztraucaties, viņš vēl nav sasniedzis jūsu noteikto gadu skaitujdivdesmit seši vai astoņi.

—   Tad jūs domājat, ka šim jauneklim var uzticēties?

—      Kā pati uz sevi. Ja es viņam teikšu vārdu, viņš darīs visu, ko viņam liks.

—      Nu, labi. Pēc desmit stundām šis puisis var Harlemā būt. Dodat man papīru un zīmuli, vai labāk tinti, ēs uzrakstīšu vēstuli. Nē, labāk rakstat jūs pali, citādi vēl sāks mani apvainot sazvērestībā, kā toreiz. Rakstat puķkopju biedrības priekšniekam un es nešaubos, ka viņš steigsies šurp.

—   Bet ja nu viņš kavējas?

—      Peņemsim, ka viņš nokavēs vienu vai divas dienas. Bet es neticu. īsts puķu cienītājs nekavēsies ne stundu, ne mirkli, bet steigsies ar vējā spārniem, lai redzētu astoto pasaules brīnumu. Un ja arī viņš dažas dienas nokavētos, tas nekā nenozīmē. Tulpe vēl ziedēs pilnīgā krāšņumā. Kad atbrauks priekšsēdētājs, apskatīs puķi un sastādīs protokolu, tad viss būs galā. Protokola norakstu jūs paturat pie sevis, bet lulpi viņš paņems sev līdz. Tikmēr nerādāt to nevienam. Jo tā ir melnā tulpe, kuru ikviens būtu gatavs nozagt!

—   Ak, Dievs!

—      Vai tad jūs pati man nestāstījāt, ka baidaties no sava kavaliera Jakoba. Cilvēki zog vienu florinu, kādēļ lai nezagtu simts tūkstošu tlorinus?

—   Es tulpi apsargāšu, esat bez bēdām.

—   Bet ja no viņa uzziedējusi, kamēr es esmu še?

—   No niķīgas puķes to var sagaidīt, — teica Roze.

—   Ja nu jūs atgriežaties savā istabā un atrodat to uzziedējušu?

—   Jā, ko tad?

—     Tad negaidat ne mirkli, bet tūdaļ ziņojat bierības priekšniekam.

—   Un arī jums, es saprotu.

Roze nopūtās. Bet viņa nebija skumja. Viņa jau sāka pierast pie Kornēlija vājības.

—      Es eju pie tulpes, Kornēlija kungs. Tiklīdz tā uzziedēs, es jūs brīdināšu un tūdaļ sūtīšu kurjeru.

—      Ak, Roze, es patiesi nezinu,ar kādu zemes vai debesu dāvanu jūs salīdzināt!

—     Salīdzinat mani ar melno tulpi, vanļBcrla kungs, es jutīšos ļoti pagodināta. Nu, tad sveiki, Kornēlija kungs.

—   Nē, sakal: uz redzēšanos, mans draugs.

— Uz redzēšanos, mans draugs, — teica Roze, mazliet apmierinājusies.

Sakat: mans mīļais draugs.

—   Mans…

—   Mīļais, Roze, mīļais, es jūs lūdzu!

—   Mīļais,j izdvesa Roze, laime un priekā līgodama.

—      Un sakat vēl: laimīgais, jo es esmu tik laimīgs, cik zemes virsū laimīgs cilvēks vien var būt, kuram trūkst tikai…

—   Kā tad?

—   Jūsu daiļā, sārtā vaiga, kas tiektos pats uz mani, Roze!

Cietumnieks beidza šo lūgumu ar dziļu nopūtu. Vaiga vietā viņš

lodziņā sastapa meitenes lūpas.

Roze aizsteidzās.

Kornēlijam laimē aizrāvās elpa. Viņš atvēra logu un klusā sajūsmā ilgi lūkojās uz spožajām zvaigznēm un mēnesnīcā mirdzošo upīti. Viņš dziļi ieelpoja spirgto gaisu un jutās dziedināts un dzīves prieka pilns.

Pusi nakts Kornēlijs pavadīju uztrauktās gaidās, ieklausīdamies vismazākā troksnītī. Vēroja debesis un klausījās zemi.

Lāgiem viņš skatienu vērsa uz koridora pusi un runāja savā nodabā:

—     Tur mīt Roze, kura, tāpat kā es, ir nomodā un gaida. Viņas priekšā ir noslēpumainā puķe, kura lēni atver savu krāšņo brīnumziedu. Varbūt, meitene noliecās pie zieda un pieskārās tam ar savām lūpām. Roze, uzmanīgāk! Tavas lūpas kvēlo.

Šajā mirklī debcsmalā atmirdzēja sārts meteors un plašā svītra apgaismoja Levenšteinas cietoksni.

Kornēlijs nodrebēja.

—   Debesis sūta manai puķei dvēseli, — viņš svinīgi teica.

Un it kā pilnīgā saskaņā ar šo parādibu, Kornēlija dzirdīgā auss koridorā uztvēra vieglus, steidzīgus soļus, drēbju čaukstoņu un Rozes uztraukto balsi:

—      Kornēlij, mans mīļais, mans laimīgais draugs, steidzies šurp ātrāk!

Vienā lēcienā Kornēlijs bija pie lodziņa, kur to sagaidīja Rozes kvēlās lūpas. Skūpstīdama to, viņa čustēja:

—   Viņš ir uzziedējis! Viņš ir melns! Viņš ir še!

-- Kā še?! — iesaucās Kornēlijs.

- Lielā priekā var mazliet riskēt. Paskataties uz to!

Viņa ar vienu roku pacēla drēbēs apslēptu lukturi, bet otrā turēja krāšņu, melnu tulpi.

Kornēlijs iekliedzās. Viņam Šķita, ka tas zaudē prātu.

—      Ak, mans Dievs, mans Dievs, — viņš sajūsmā izdvesa,ļšie divi ziedi, kas uzziedējuši pie manas kameras loga, ir lielākā balva par manu nevainību.

—   Noskūpstāt viņu, — teica Roze,)es arī to noskūpstīju.

Kornēlijs noliecās un ziedu skāra ar savām lūpām.

Nekad neviens skūpsts viņam nebija tik dziļi atbalsojies dvēselē, kā šis.

Tulpe bija daiļa, brīnišķīga un lieliska. Viņas stiebrs bija astoņpadsmit collas garš un pats zieds lepni izcēlās starp zaļajām lapām, melns un spīdīgs, kā dzintars.

—      Roze, — teica Kornēlijs, — nevajaga kavēt ne mirkli, rakstat vēstuli.

—   Ir jau uzrakstīta, mīļais.

—   Patiesi? >

—      Kamēr tulpe vēra vaļā savu ziedu, es rakstīju, lai nekavētu laiku. Pārlasat vēstuli un sakal, vai tā pareizi uzrakstīta.

Kornēlijs paņēma vēstuli, kura bija rakstīta skaidrā un glītā roks rakstā:

" Priekšsēdētāja kungs, melnā tulpe uzziedēs pēc desmit minūtēm. Tiklīdz viņa būs uzziedējusi, es sūtīšu pie jums ziņnesi, lai lūgtu jūs ierasties tulpi saņemt — Levenšteinas cietoksnī. Esjcietuma uzrauga Grifija meita, gandrīz tāda pati cietumniece, kā mana tēva cietumnieki. Tādēļ pati jums aizvest Šo dabas brīnumu nevaru un iedrošinos jūs lūgt ierasties pēc puķes personīgi.

Mana vēlēšanās būtu, lai tulpi nosauktu Rosa Barloensis.

Viņa ir uzziedējusi. Viņa ir pilrtlgi melna… Braucat, priekšsēdētāja kungs, braucat…

Palieku jūsu padevīgā kalpone Roze Grifijs."

—     Tā ir lieliska vēstule. Es to nebūtu uzrakstījis tik skaidri un vienkārši. Kad atbrauks puķkopji, jūs viņus iepazīstināt ar visu audzēšanas gaitu. Tad būs redzams, cik pūliņu, cik uztraukumu, cik negulētu nakšu tas prasījis. Bet tagad kurjeru, ātrāk kurjeru!

—   Kā sauc priekšsēdētāju?

—      Dodat, es uzrakstīšu adresi. Tas ir ļoti pazīstams vārds. Harlemas birģermeistars van — Sistensa kungs.

Kornēlijs ar drebošu roku rakstīja:

" Peteram van - Sistena kungam, Harlemas birģermeistaram un puķkopju biedrības priekšsēdētājam."

—      Bet nu, Roze, steidzaties. Ļausimies liktenim, kurš mums bija tik labvēlīgs.

## skauģis

»

Šiem nabaga jauniešiem bija ļoti vajadzīga likteņa labvēlība. Jo nekad viņu laime nebija tik stipri apdraudēta, ka taisni tagad, kad tā šķita vistuvāk.

Mēs nešaubamies, ka mūsu lasītāji Jakoba personā jau būs uzminējuši mūsu veco paziņu, Izaku Boksteli.

Viņu dzina van - Berls un melnā tulpe.

Kas nebija nevienam citam zināms par melnās tulpes sīpoliņiem, to zināja Bokstels.

Un mēs redzējām, ka, saucoties Jakoba vārdā, viņam izdevās tuvāk savus nodomus reazlizēt, nekā savā īstā vārdā. Dažu mēnešu laikā viņam izdevās sadraudzēties ar Grifiju un iegūt tā uzticību.

Nežēlojot vislabāko degvīnu, kāds vien bija dabūnams, Bokstelam izdevās iemidzināt Grifija aizdomību, novirzot viņa domas uz to, ka Jakoba vienīgais nolūks ir iegūt Rozi par sievu.

Bokstels prata glaimot vecā cietumsarga patmīlībai un prata arī pārliecināt Grifiju, ka ieslodzītais zinātnieks ir visbriesmīgākais radījums pasaulē, kurš sadraudzējies ar pašu nelabo, lai kaitētu Oranijas princim.

Sākumā viņam bija pat zināmi panākumi ar Rozi. Ne tādēļ, ka viņš lai būtu paticis, bet ar saviem straujiem vārdiem un padevīgas mīla$ apliecinājumiem viņš tai nebija vismaz riebīgs.

Mēs redzējām, ka viņa uzkrītošā sekošana Rozei modināja viņas aizdomas, līdz abi jaunie ļaudis instinktīvi nojauta Bokstela īsto. nolūku.

Uzmanīgi sekodams abiem jauniešiem, Bokstels noklausījās viņu slepenās sarunas un izdibināja, ka ir vēl otrs melnās tulpes sīpoliņš.

Rozes pievilts, kura izlikās dārzā sīpoliņu dēstam, Bokstels saprata, ka jaunieši to izjokojuši un tādēļ savus tālākos novērojumos bija daudz uzmanīgāks.

Vērīgi sekojot, viņš redzēja, ka Roze savā istabā ienesa lielo puķu vāzi.

Un viņš redzēja arī, ka Roze virtuvē mazgāja rokas, kuras bija melnas no zemes jaukšanas stādam.

Lai iegūtu izdevīgāku novērošanas punktu, viņš pretim Rozes istabai noīrēja maziņu bēniņu telpu. Te viņš bija drošs no citu skatieniem un, ar tālskatu varēja mierīgi sekot visam, kas notiek Rozes istabā, gluži tāpat, kā viņš savā laikā sekoja vanļBerlam.

Nepagāja ne trīs dienas no tā brīža, kad viņš ievilkās savā bēniņu mītnē, un viņš jau zināja visu.

Jau agrā rītā, no saies lēkta, vāze stāvēja uz loga. No skatieniem, kādus Roze raidīja uz vāzi, Bokstels droši varēja spriest, kas vāzē atrodas.

Vāzē bija iedēstīts otrs melnās tulpes sīpoliņš; cietumnieka van ļ Berla pēdējā cerība.

Ja nakts likās vēsa, Roze vāzi no loga novāca.

Tā viņa rīkojās, klausīdama Kornēlija norādījumiem, jo viņš baidījās, ka stāds var nosalt.

Arī kad saule sāka pārāk karsti sildīt, Roze no pulkstens vienpadsmitiem līdz diviem vāzi noņēma no loga.

To arī viņa darīja uz Kornēlija vēlēšanos, lai zemi pasargātu no pārāka sausuma.

Kad no zemes parādījās tulpes stiebriņš, Bokstclam nebija vairs šaubu.

Nu bija skaidrs, ka Kornēlijam bijuši divi sīpoliņi, no kuriem vienu viņš uzticējis Rozes ziņā. Bokstelam nebija arī šaubu, ka Kornēlijs un Roze viens otru mīlē.

Vajadzēja atrast līdzekli, kā stādu nolaupīt.

Un tas nebija viegli.

Roze uzmanīja tulpi, kā māte savu bērnu, vēl vairāk, kā baložu māte savas oliņas.

Dienām ilgi viņa neatstāja savu istabu, neatstāja to arī vakaros.

Septiņas dienas, Bokstels novēroja, ka Roze neiziet no istabas. Tās bija tās septiņas dienas, kad jaunieši saķildojās un Kornēlijs jutās ļoti nelaimīgs.

Bokstels tomēr nezaudēja cerību, ka viņam izdosies tulpi nozagt.

Mēs sakām nozagt, jo slepenība, kādā šo tulpi audzēja un tas, ka neviens par to nekā nezināja, deva cerību, Ka Bokstels droši varēs uzstāties pasaules priekšā par puķes īpašnieku. Viņš taču bija mācīts puķkopis un vienmēr baudīs lielāku uzticību, nekā nepazīta meitene, kurai visi puķkopības noslēpumi nevarēja būt zināmi, vai valsts nodevībā apvainots cietumnieks, kuram bija gandrīz neiespējami savas tiesības pierādīt. Kā tulpes īpašnieks, prēmiju saņems viņš un tulpi nesauks vis "Tulipa nigra Barloensis", bet "Tulipa nigra Boxtellensis" vai "BoxteIlea".

Izaks gan vēl nebija izšķīries, kuru nosaukumu izraudzīties, bet tā kā abi tic nozīmēja vienu un to pašu, tad šis jautājums grūtības neradīja.

Galvenais bija, kā tulpi nozagt.

Lai tulpi nozagtu, bija nepieciešami vajadzīgs, "ka Roze atstātu istabu. Tādēļ viņš bija bezgala priecīgs, kad ievēroja, ka Rozes vakara gājieni pie apcietinātā atkal atjaunojušies.

Pirmos vakarus, kad Roze atkal sāka iziet, Bokstels izlietoja, viņas durvju, logu un istabas iekārtas pētīšanai.

Istabas durvis Roze vienmēr noslēdza un atslēgu ņēma līdz.

Sākumā viņš domāja atslēgu Rozei nozagt Bet vēlāk šo nodomu atmeta: tas šķita grūti padarāms, un Roze varēja zādzību tūdaļ gaismā celt un pasūtīt jaunu atslēgu, neizejot no istabas, kamēr tā gatava. Bija jāatrod cita izeja.

Viņš savāca prāvu skaitu dažādu atslēgu, kādas vien varēja dabūt un kad Roze pavadīja laimīgus brīžus pie sava mīļotā kameras lodziņa, Bokstels šīs atslēgas uzmanīgi izmēģināja.

Divas atslēgas varēja iebāzt durvju caurumā; viena apgriezās reizi otra pusotras reizes. To varēja mazliet novīlēt, lai tā apgrieztos abas reizes.

Lai zinātu, kurā vietā jāvīlē, Bokstels atslēgu aptriepa ar plānu vaska kārtiņu.

Pēc divu dienu darba atslēga viegli atvēra durvis. Bokstels bija Rozes istabā, vaigu vaigā ar melno tulpi.

Pirmais Bokstela noziegums notika toreiz, kad viņš pārrāpās pār žogu, lai tulpi izraktu; otrais, kad viņš iezagās* Kornēlija laboratorijā un trešais tagad, kad viņš iekļuva Rozes istabā.

Mēs redzam, ka skaudība vadīja Boksteli pa noziedzīgiem ceļiem.

Tā tad Bokstels bija kopā ar tulpi. '

Parastais zaglis vāzi pasistu zem mēteļa un dotos prom.

Bet Bokstels nebija vienkāršs zaglis. Viņš pārdomāja..

Uzmanīgi aplūkojis puķi, viņš redzēja, ka vēl nevar droši zināt, kāda tai būs krāsa. Kaut visi apstākļi runāja par to, ka krāsai jābūt melnai.

Ja nu tulpe nav pilnīgi melna, vai ja nu uz viņas zieda ir kādi plankumiņi, tad zādzība zaudē katru nozīmi.

Un tulpi nozogot tagad, vajadzēja to rūpīgi glabāt un kopt, līdz tā galīgi Uzziedētu. Tikmēr Roze un Kornēlijs sāktu to meklēt un aizdomas, bez šaubām, kristu uz viņu.

Tā visu pārdomājis, viņš nolēma ļaut tulpei pilnīgi uzziedēt, lai tad to paņemtu un, ne mirkli nekavējoties, steigtos uz Harlemu, pie ekspertu komisijas.

Ja tad kāds mēģinās uzstāties ar savām pretenzijām, viņš tos apvainos zādzības mēģinājumā.

Tas bija labi pārdomāts plāns un tās personas cienīgs, kas to izdomāja.

Un turpmāk ik vakaru, kad jaunie ļaudis pavadīja saldus mirkļus pie kameras lodziņa, Bokstels gāja Rozes istabā un vēroja tulpes plaukumu.

Tajā vakarā, par kuru mēs minējām, Roze sarunājās ar Kornēliju tikai īsu brīdi un viņš meiteni sūtīja atpakaļ pie tulpes.

Bokstels jau dzīrās doties Rozes istabā, kad ieraudzīja, ka meitene jau pārnākusi. No tā viņš sprieda, ka tulpe vai nu uzziedējusi vai katru brīdi taisās uzziedēt.

Skaidrs, ka šonakt jānorisinās izšķirošiem notikumiem. Tādēļ, . pie Grifija iedams, Bokstels šoreiz paņēma līdz divreiz lielāku porciju degvīna, nekā parasts.

Kad Grifijs piedzērās, tad Bokstels ir gandrīz pilnīgs mājas saimnieks.

Pulkstens vienpadsmitos Grifijs bija nāvīgi piedzēries.

Divos Roze izgāja no savas istabas un nesa ko uzmanīgi apslēptu.

Tas nevarēja būt nekas cits, kā melnā tulpe, kura bija uzziedējusi.

Bet ko viņa nodomājusi darīt?

Viņa taēi tūdaļ nebrauks ar tulpi uz Harlemu?

Nav domājams, ka meitene nakts laikā viena pati dotos tādā ceļā.

Vai viņa tikai nenes tulpi parādīt Kornēlijam? Tas ir iespējams.

Basām kājām, uz pirkstu galiem, viņš sekoja Rozei.

Redzēja, ka tā apstājas pie kameras lodziņa.

Un dzirdēja, ka tā pasauca Kornēliju.

Apslēptā luktura gaismā viņš redzēja krāšņi uzziedējušu tulpi, melnu, kā nakti, kura to apņēma.

Viņš arī dzirdēja, ka Roze un Kornēlijs nolēma sūtīt uz Harlemu ziņnesi.

Redzēja, ka jauno ļaužu lūpas sastopas pie lodziņa un dzirdēja, ka Kornēlijs sūta Rozi prom.

Un beidzot viņš redzēja, ka Roze izdzēš apslēpto lukturi un aiziet atpakaļ savā istabā.

## melnai tulpei ir jauns īpašnieks

Kornēlijs palika stāvot tajā pašā vietā, kur bija Rozei aizejot. Tik dziļi viņu aizkustināja divkāršā laime.

Pagāja pusstunda.

Jau pirmie gaismas stari ielauzās kameras logā, kad viņš pēkšņi koridorā izdzirda soļu troksni un nomāktu kliedzienu.

Pie lodziņa parādījās bāla un izbaiļu pilna Rozes sejiņa.

Viņš mazliet atkāpās un viņu satvēra šausmas.

—     Kornēlij, Kornēlij! — viņa kliedza, cīnīdamies ar elpas trūkumu.

—   Mans Dievs, kas noticis?

—   Kornēlij! Tulpe!

—   Kas ir ar tulpi?

—   Es nezinu, ka jums to pateikt!

—   Sakat, Roze, sakat!

—   Mums to atņēmuši, nozaguši!

—   Atņēmuši? Nozaguši! — kliedza Kornēlijs.

—     Jā, — teica Roze, atbalstīdamās pret durvīm, lai nenokristu.Jā, atņēmuši, nozaguši.

Spēki viņu atstāja, viņa nokrita ceļos.

—      Bet kā tas varēja notikt? jautāja Kornēlijs. — Stāstāt man visu…

—   Es neesmu vainīga, mans draugs…

Nabaga Roze, viņa neiedrošinājās teikt - mīļais draugs.

—   Jūs atstājāt to vienu? — skumji jautāja Kornēlijs. .

—     Tikai vienu mirkli, lai aizietu pie mūsu kurjera, kas dzīvo piecus soļus no mums…

—      Un šajā laikā, neskatoties uz maniem brīdinājumiem, jūs pamētāt atslēgu durvīs?

—      Nē, nē, taisni tas mani pārsteidz. Es atslēgu paņēmu līdz un turēju to visu laiku cieši rokā, lai tā nepazustu.

—   Kā tad tas varēja nolikt?

—      Es pati nesaprotu. Nodevu vēstuli kurjeram un viņš tūdaļ aizbrauca. Kad pārnācu, manas istabas durvis bija aizslēgtas. Istabā viss bija kā agrāk, tikai tulpes vairs nebija. Acīmredzot, kāds ir licis izkalt otru atslēgu un tulpi nozadzis.

Viņa aprāva stāstījumu un asaras lai plūda pār vaigiem.

Kornēlijs stāvēja kā sastindzis, ar pārvērstu seju un neapzinīgi atkārtoja:

—   Nozagta, nozagta, nozagta… Es esmu pazudis…

—     Žēlojat mani, Kornēlija kungs, un nesākāt tā. Es žēlabās nobeigšos.

Kornēlijs cieši satvēra loga restes un iesaucās:

—      Mūs ir apzaguši, Roze, tas tasinība, bet vai tādēļ mums būs ļauties izmisumam? Nelaime ir liela, bet varbūt vēl nav par vēlu un mēs varam sev palīdzēt? Mēs taču zinām zagli!

—   Zinām, bet vai es varu to noteikti apgalvot?

—     Ak, es esmu dziļi pārliecināts, ka tas ir nelietis Jakobs!' Vai mēs varam pieļaut, ka viņš būtu vedis uz Harlemu mūsu atradumu, mūsu pūliņu un rūpju bērnu? Vajaga dzīties viņam pēdās, Roze!

—      Bet kā lai visu to izdara, tēvam gaismā neceļot mūsu noslēpumu? Kā lai es, nevarīga sieviete, turklāt vēl pasaulē maz pieredzējusi, izdaru to, ko varbūt arī jūs nevarētu?

—     Tad aiverat šīs durvis, Roze, izlaižat mani laukā, un jūs redzēsiet, ka es noķeršu zagli; jūs redzēsiet, ka es likšu viņam atzīties noziegumā! Jūs redzēsiet, ka viņš lūgsies piedošanu!

—      Kā lai es jūs izlaižu? — raudādama teica Roze: — vai tad man ir atslēgas? Ja man tās būtu, vai tad jūs jau sen nebūtu brīvībā?

—      Viņas ir pie jūsu tēva; jūsu nekrietnā tēva, kurš man nolaupīja pirmo tulpi un tagad, droši vien rīkojas kopā ar Jakobu!

—   Klusāk, lūdzu, runājat klusāk!

—     Ja jūs neatvērsat durvis, es tās izlauzīšu un saplosīšu katru, kas man stāsies ceļā!

—   Žēlojat mani, Kornēlij! Es jūs ļoti lūdzu.

—   Ticat man, es neatstāšu akmeni uz akmeņa.

Un nelaimīgais, visaugstākā nervu saspīlētībā, rokām ieķērās dzelzs restes un ar troksni sāka raustīt durvis.

Nobijusies, Roze velti centās viņu nomierināt. Kornēlijs bija kā ārprāta drudzī.

—      Dodu jums goda vārdu, ka nositīšu šo nelieti Grifiju, — rēca van - Berls, — es izliešu viņa asinis, kā viņš izlēja manas melnās tulpes asinis.

—     Labi, labi, — teica Roze, — es darīšu visu, ko jūs prasat. Es nozagšu tēvam atslēgas un atslēgšu durvis. Tikai apmierināties, Kornēlij!

Viņa vēl nebija beigusi šo frāzi, kad aiz muguras izdzirda dobju rēcienu.

—   Tēvs! —viņa iekliedzās lielās izbailēs.

—   Grifij! — piebalsojās van - Bcrls. — Nolādētais!

Troksni izdzirdis, Grifijs, neviena nemanīts, bija uzkāpis pa trepēm un stāvēja pie kameras durvīm. Viņš rupji satvēra Rozi aiz elkoņa.

—      Ak tā, tu nozagsi manas atslēgas?! — viņš kliedza dusmās drebošā balsī. — Ak, tu nelietis, Kornēlijs, sadumpojis manu bērnu pret mani. Tev pat karātavas par labām!

Roze izmisumā lauzīja rokas.

—      Ak, šitā, — kliedza Grifijs, cietā, nepielūdzamā tonī. — Nevainīgais puķu audzētājs! Jūs mani nositīsat? Izliesat manas asinis? Un turklāt ar manas meitas palīdzību! Mans Dievs, vai tad es esmu slepkavu bedrē? Nē, jau šodien es par visu ziņošu komandantam, bet rītu to zinās viņa augstība pavaldonis. Mēs zinām likumus. Sestais pants runā par dumpi cietumā. Mēs jums, zinātnieka kungs, parādīsim Beitenhofu otrā izdevumā. Un tas būs lielisks izdevums. Nu, sazvērnieki, uzlūkojat vēl viens otru. Jums nebūs lemts vairs izdomāt nekādus plānus. Prom, neliete! Bet jūs — paliekat sveiks! Katrā ziņā — uz redzēšanos!

Roze neziņā uzlūkoja Kornēliju un raidīja tam skūpstu. Tad brīdi viņa it kā iegrima pārdomās un steidzīgi metās uz izeju.

—     Vēl viss nav zaudēts, — viņa sauca, — ceri uz mani, mans Kornēlij!

Lamādamies, tēvs viņai sekoja.

Kornēlija pirksti pamazām atlaida mergas, viņu pārņēma liels ļ nespēks un viņš sabruka uz kameras klona, tikko dzirdami čukstēdams:

—   Nozaguši! Man to nozaguši!

Tikmēr Izaks Bokstels, tulpi paslēpis zem platā mēteļa, atstāja cietoksni pa mazajiem vārtiņiem, kurus bija atslēgusi Roze, un I devās uz Herkumi, kur to gaidīja pajūgs. Par savu pēkšņo aizbraucienu viņš pat draugam Grifijam nekā neteica.

Viņš brauca ļoti lēni, jo ātra braukšana varēja sabojāt tulpi.

Bet, baidīdamies nokavēties, Bokstels lika Delftā apstāties un iegādājās īpašu lādi, mīkstu sūnu piepildītu, kurā ielika melno tulpi. Nu varēja dzīt zirgu aulekšos, nebaidoties, ka puķi varētu sabojāt.

Nākošās dienas rītā Bokstels iebrauca Harlemā. Piekusis tālā ceļā, bet priekā starojošs, viņš tulpi pārstādīja Citā podā, lai galīgi Sajauktu nozieguma pēdas. Vāzi, kurā tulpe agrāk auga, viņš sasita gabalos un iemeta kanālā. Tad viņš norakstīja vēstuli Harlemas puķkopju biedrības priekšsēdētājam, uzrādot viesnīcu, kurā tas ar tulpi apmeties.

## priekšsēdētājs van - sistens

Rozei, aizejot no Kornēlija, bija jau nobriedusi doma, ko darīt tālāk.

Viņa nolēma vai nu Kornēlijam atdot melno tulpi, vai nekad vairs ar viņu neredzēties.

Ieslodzītā izmisums viņai dziļi iespiedās sirdī.

Viņu noslēpumu bija gaismā cēlis Grifijs un idilei bija gals.

Tajā pašā laikā sabruka van - Berla lepnās cerības, kuras tas ilgos pētījumu gados bija lolojis.

Roze piederēja pie tām sievietēm, kuras nieku dēļ nolaiž rokas, bet dziļu satricinājumu brīžos paliek stipras un nelaimē smeļ enerģiju cīņai un drosmei.

Roze iegāja savā istabā, lai pēdējo reizi vēl pārmeklētu visu telpu un pārliecinātos, vai melnā tulpe nav kur noslēpta. Bet viņa velti meklēja: tulpes nekur neredzēja; tā bija nozagta.

Roze sasēja nelielu sainīti, paņēma sakrātos trīssimts florinus un, uzmeklējusi starp šāvām mežģīnēm paslēpto trešo sīpoliņu, rūpīgi noslēdza durvis, nokāpa lejā un izgāja no cietokšņa pa tiem pašiem vārtiņiem, pa kuriem nesen bija aizgājis Bokstels. Iegājusi pasta

sētā, viņa apvaicājās pēc pajūga, bet izrādījās, ka ar vienīgo pajūgu bija aizbraucis Bokstels.

Rozei piedāvāja jājamzirgu, kuru viņa pieņēma. Zirga īpašnieks zināja, ka Roze ir cietuma uzrauga meita, kādēļ zirgu tai labprāt uzticēja.

Jaunava cerēja savu kurjeru panākt ceļā un ņemt to līdz. Tas bija brašs puisis un varēja derēt kā sargs un ceļa vadonis.

Un tiešām, viņa kurjeru drīz panāca. Tas soļoja steidzīgi pa skaisto celiņu gar upes krastu.

Kaut puisis nezināja, cik svarīga ir vēstule, kas tam uzticēta, bet viņa soļi bija tik steidzīgi, it kā viņš to zinātu.

Gājēju panākusi, Roze paņēma vēstuli atpakaļ, jo tai vairs nebija nozīmes, un izstāstīja puisim, kā viņš tai varēja būt noderīgs. Protams, ka jauneklim nekas nebija pretim. Viņš tikai lūdza atļauju pieķerties pie zirga krēpēm vai astes, lai ātrāk kļūtu uz priekšu.

Pagāja astoņas stundas, kad vecais Grifijs vēl nezināja, ka viņa meita no cietokšņa aizgājusi. Vecais cietumsargs priecājās, ka savās dusmās atstājis uz meiteni stipru iespaidu.

Bet kad Grifijs gribēja uzmeklēt savu draugu Jakobu un izstāstīt tam jaunākos piedzīvojumus, Jakobs bija jau ceļā un steidzīgi tuvojās savam mērķim. Viņš bija aizsteidzies priekšā Rozei par Četrām stundām.

Jakobs nevarēja iedomāties, ka Roze tam seko pēdās. Viņš nešaubījās, ka meitene, gaismā cēlusi tulpes nozušanu, sēž savā istabiņā vai nu dusmu vai izmisuma pārņemta.

Tā neviens, izņemot cietumnieku, nebija tur, kur tam vajadzēja būt.

Kopš Roze nodevās tulpes audzēšanai, viņa reti vairs bija kopā ar tēvu. Grifijs meitu redzēja tikai pusdienas laikā, pulksten divpadsmitos. Bet šodien viņu pārsteidza, ka Roze pārāk ilgi nenāk pusdienās. Droši vien dusmojās.

Grifijs, beidzot, lika vienam no saviem palīgiem meitu uzmeklēt. Kad tas atgriezās un ziņoja, ka Roze nekur nav atrodama, Grifijs gāja pats to saukt.

Viņš pieklauvēja pie Rozes istabas durvīm, bet atbildes nebija.

Tad viņš pasauca cietokšņa atslēdznieku un lika tam durvis atmūķēt. Bet Rozi viņš tur neatrada, tāpat kā Roze neatrada melno tulpi.

Roze tobrīd iegāja Roterdamā.

Tādēļ arī Grifijs nevarēja atrast viņu ne istabā, ne virtuvē, ne dārzā.

Var iedomāties Grifija sašutumu, kad viņš, pārmeklējis visu apkārtni, beidzot dabūja zināt, ka Roze paņēmusi zirgu un aizjājusi viena pati, kā īsta dēku meklētāja, nesakot nevienam,, kurp viņa dodas.

Sadusmotais Grifijs devās uz van - Berla kameru. Tur viņš ārdījās kā nelabais. Lādēja nabaga cietumnieku, smalki izkratīja visas drēbes un kameras kaktus, draudēja ar karceri, badu un sapūdēšanu.

Kornēlijs no visa tā nekā nedzirdēja un nesaprata. Drūms un sevī nogrimis, viņš visam ļāva notikt bez pretošanās un uztraukuma. ! Viņa jūtekļi bija sastinguši un prāts drūmā izmisuma tīts.

Kad Grifijs bija meitu visās vietās izmeklējies, viņš sāka meklēt Jakobu. Bet arī tas nekur nebija atrodams. Tad vecajam uzraugam radās aizdomas, ka Jakobs būs Rozi nolaupījis.

Tikmēr Roze sasniedza Roterdamu, pret vakaru jau bija Dclftē, kur pārnakšņoja, bet no rīta ieradās Harlemā, četras stundas pēc^ tam, kad tur bija iebraucis Bokstels. I

Ne mirkli nekavējusies, viņa lūdza novest to pie puķkopju biedrības priekšsēdētāja van - Sistensa kunga. |

Viņa atrada šo godājamo pilsoni tādā stāvoklī, ka esam spiesti to aprakstīt, lai paliktu uzticīgi saviem mākslas un vēstures centieniem.

Priekšsēdētājs sastādīja ziņojumu komitejai.

Ziņojums bija rakstīts uz liela papīra, ļoti rūpīgi, skaistā rokrakstā.

Roze lika sevi pieteikt priekšsēdētājam. Taču Rozes Grifijas vārds neko sevišķu neizteica un tādēļ priekšsēdētājs to nevēlējās pieņemt.

Bet Roze bija zvērējusies šķēršļus nebaidīties. Viņas misija tai uzlika pārāk lielus pienākumus, lai pirmās neveiksmesļ,jau varētu tai laupīt enerģiju.

—     Sakat priekšsēdētājam, ka es gribu runāt ar viņu par melno tulpi.

Šie nedaudzie vārdi atstāja maģisku iespaidu. Rozei atvēra durvis uz priekšsēdētāja kabinetu. Van - Sistensa kungs galanti piecēlās' un nāca viņai pretīm.

Tas bija maza auguma, trausls cilvēciņš, kura stāvs līdzinājās tulpes stiebram, bet šķīvītim līdzīgā galva un gar sāniem nolaistās rokas atgādināja puķes pumpuru un lapas. Iedams, van - Sistensa kungs viegli grīļojās, kas arī viņa gaitai piedeva vēsmu locītas tulpes izskatu.

—      Mademoiselle, — viņš teica, — jūs esat atnākusi melnās tulpes lietā?

—     Jā, cienīts kungs, — atbildēja Roze, — es atnācu par to parunāt.

—   Vai tulpe ir pilnīgā kārtībā?

—   To es, cienīts kungs, noteikti nevaru teikt.

—   Vai tas nozimē, ka ar tulp.i notikusi kāda nelaime?

—     Jā, kungs, notikusi ļoti jiela nelaime, tikai ne ar tulpi, bet ar mani.

—   Kāda?

—   Tulpe man ir nozagta.

—   Jums nozagta melnā tulpe?

—   Jā, kungs.

—   Un jūs zināt, kas to izdarījis?

—   Es zinu, bet nedrīkstu vēl to apvainot.

—   Bet tas taču viegli pārbaudāms.

—   Kā?

—      No tā laika, kopš tulpe jums nozagta, zaglis nevar būt tālu aizgājis.

—   Kādēļ?

—     Vienkārši tādēļ, ka pirms divām stundām es pats tulpi redzēju.

—     Jūs to redzējāt?! — iesaucās Roze un pieskrēja pie priekšsēdētāja.

—   Es to redzēju tāpat, kā tagad redzu jūs.

—   Bet kur tad?

—   Pie jūsu vecā saimnieka!

—   Pie mana saimnieka?

—   Jā, vai tad jūs nestrādājat pie Izāka Bokstela?

—   Es?

—   Jā, jūs.

—   Kas tad es jums šķietu, kungs?

—   Bet kas cs šķietu jums?

—      Kungs, jūs' esat tas, kas jūs patiesībā esat, cienījamais Harlemas birģermeistars un puķkopju biedrības priekšsēdētājs van - Sistens.

—   Un jūs esat atnākusi pie manis?

—   Es atnācu pateikt, ka manu melno tulpi man nozaguši.

—     Tā tad Bokstela tulpe būtu jūsu tulpe? Jūs neskaidri izsakāties, mans bērns. Ja tulpe nozagta, tad ne jums, bet Bokstelim.

—     Es jums apgalvoju, kungs, ka nezinu, kas ir Bokstels un pirmo reizi dzirdu šo vārdu.

—     Jūs nezināt, kas ir Bokstels? Un arī jums ir bijusi melnā tulpe?

—      Vai tad ir vēl kāda cita melnā tulpe? — drebošā balsī jautāja Roze.

—   Jā, ir Bokstela melnā tulpe.

—   Kāda viņa izskatās?

—   Melna, velns lai parauj!

—   Bez plankumiem?

—   Bez neviena plankuma, bez nevienas punktiņus.

—   Un šī tulpe ir pie jums?

—      Patlaban viņas te nav, bet drīz to atnesīs, lai komisija, pirms prēmijas piešķiršanas, varētu to apskatīt. -

—      Bet šis Izāks Bokstels, kurš dēvējās par tulpes īpašnieku, šis Bokstels…

—   Patiesībā, arī ir tulpes īpašnieks.

—   Kungs, sakāt, vai šis cilvēks ir vājš?

—   Jā.

—   Kailu pakausi?

—   Jā.

—   Nedrošu skatienu?

—   Tā liekas-.

—   Nemierīgs, salīcis, greizām kājām?

—   Jā, patiesi, jūs Izāka Bokstela portretu labi raksturojāt.

—      Sakat, kungs, vai tulpe nav iestādīta zilā vāzē ar dzeltenām zvaigznītēm?

—      Ak, kas attiecas uzvāzi, tad es tai piegriezu mazāku vērību. Es vairāk skatījos uz tulpi un viņas audzētāju.

—      Kungs, šī tulpe ir mana! Es to esmu stādījusi, kopusi un audzējusi! Viņa man nozagta un šajā lietā es esmu nākusi pie jums!

—      Ai, ai, ai, — ironiski smīnēja van - Sistensa kungs, — jūs esat nākusi pēc Bokstela kunga tulpes? Nevar teikt, ka jums trūktu nekaut rības.

—      Kungs, — turpināja Roze, mazliet apmulsusi no šāda apvainojuma: — es neesmu nākusi pēc Bokstela, bet pēc savas tulpes.

—   Jūsu?

—   Jā, pēc tās, kas man pieder.

—      Tad es jums ieteiktu uzmeklēt Bokstela kungu "Baltā Gulbja" viesnīcā un jautājumu nokārtot ar viņu. Es paredzu, ka šī lieta var būt līdzīga Salamana liesai, kura slavu es nekāroju. Es šajā lietā varu darīt lik daudz, kā likt priekšā komisijai prēmiju piešķirt tam, kas tulpi uzaudzējis. Uz redzēšanos, bērns!

—   Ak, Dievs! Ak, Dievs! —vaimanāja Roze.

—   Es, bērns, jums gribu vēl atgādināt, ka jūs vēl esat jauna, skaista un nesamaitāta. Esat uzmanīga šajā lietā! Mums, Harleinā, ir arī cietums, un mēs būsim nesaudzīgi pret katru, kas aizskars tulpes godu. Nu, bērns, ejat. Izaks Bokstels ir 'Baltā Gulbja" viesnīcā.

Van - Sistensa kungs atkal ķērās pie pārtrauktā ziņojuma sastādīšanas.

## viens no puķkopju biedrības biedriem

Roze ārkārtīgā uztraukumā, priekā, ka melnā tulpe atradusies un bailēs, ka to neizdosies atdabūt, savā brašā pavadoņa — laivinieka sabiedrībā devās uz "Baltā Gulbja" viesnīcu.

Ceļā viņa laivinieku iepazīstināja ar lietas apstākļiem un tas izteica gatavību aizstāvēt Rozi un viņas tiesības līdz pēdējam. Un viņam bija jāapsolās izturēties saudzīgi pret tulpi.

Bet, nonākot pie viesnīcas, Roze apstājās un iegrima pārdomās.

—     Mans Dievs, — viņa domāja, — vai tikai es nedaru lielu muļķību, kura var ļaunu iespaidu atstāt uz Kornēliju un melno tulpi? Es esmu sacēlusi traci un modinājusi aizdomas! Es esmu tikai vāja sieviete un šie ļaudis var apvienoties cīņā pret mani. Ja bojā ietu es viena pati, tā būtu tikai pusnclaime. Bet Kornēlijs, melnā tulpe…

Viņa domāja tālāk.

—      Kas notiks, ja es, viesnīcā iegājusi, Boksteli nemaz neatradīšu un cilvēks, kuru sauc par Jakobu, nemaz nebūļ Bokstels? Ja izrādīsies, ka tā ir pavisam cita persona, kura patiesi izaudzējusi melno tulpi? Ja manu tulpi nav nolaupījis tas, kuru es turu aizdomās, un ja tulpe jau pārgājusi citās rokās? Ar ko es pierādīšu, ka tā ir mana tulpe?

—      Un ja nu es uzzīmēšu Boksteļa personā Jakobu, ko tad lai daru? Tulpe var novīst, kamēr mēs ķildosimies. Ko lai iesāku, kā lai rīkojos? Runa ir par manu un Kornēlija dzīvību, kurš Šajā brīdī, varbūt, jau stingst nāves gaidās.

No Lielās Tirgus ielas viņa gala tobrīd cēlās liels troksnis. Visas durvis ar troksni atvērās un ļaudis skrēja, cits citu grūstīdami. Tikai Roze palika vienaldzīga, domās nogrimusi.

—   Jāiet atpakaļ pie priekšsēdētāja, — viņa klusi teica.

—   Iesim, — piekrita laivinieks.

Viņi pa mazu ieliņu atnāca atpakaļ pie van - Sistensa kunga nama.

Dārzā un visu ccļu viņi dzirdēja runājam par melno tulpi un par simts lūstošu florinu lielo naudas prēmiju.

Notikums jau bija izpaudies visā pilsētā.

Rozei nebija viegli nokļūt pie van - Sistensa kunga, kurš aizvien vēl rakstīja ziņojumu un ļoti uztraucās, kad pieminēja "melnās tulpes" vārdu.

Roze viņam likās plānprātīga un tādēļ viņš ļoti sadusmojās par viņas vēlreizējo atnākšanu. Viņa karstākā vēlēšanās bija 10 aizdzīt? prom.

Bet Roze sakrustoja rokas un dziļā pārliecībā runāja:

—      Kungs, es jūs ļoti lūdzu neatraidīt mani. Uzklausiet, ko es jums teikšu un ja arī es nevarētu jums noskaidrot patiesību, tad jūs \ arī nenožēlosat, ka esat šajā lietā iejaucies.

Van - Sistensa kungs nepacietībā drebēja; Roze viņu jau otro reizi tra.ucēja ziņojuma rakstīšanā, bet šis ziņojums bija ārkārtīgi] svarīgs.

—      Mans ziņojums par melno tulpi vēl nav nobeigts! Jūs'; traucējat mani.

—     Kungs, — Roze turpināja pārliecinošā balsī, — ja jūs mani neuzklausīsat, tad jūsu ziņojums balstīsies uz nepareiziem vai noziedzīgiem datiem. Izsaucat pie sevis to personu, kura dēvējas par tulpes īpašnieku un es jums apsolos, ja viņš nebūs tas, kas tulpi nozadzis un saucies par Jakobu, es atteikšos no pretenzijām uz melno tulpi.

—      Velns lai parauj, tas nav tik aplams priekšlikums! — iesaucās van - Sistens.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? -

—     Ar to es gribētu jautāt, ja jūs arī šo personu pazītu, kāda tam būtu nozīme?

—     Man liekas, — izmisumā teica Roze, — ka jūs, priekšsēdētāja kungs, esat godīgs cilvēks. Vai tad jūs varētu piešķirt prēmiju tam, kas tulpi nevien nav audzējis, bet gluži vienkārši to ir nozadzis?

Rozes izmisums laikam atstāja iespaidu uz van - Sistensa kungu un viņš gribēja atbildēt maigākā tonī. Bet tajā mirklī no ielas atskanēja liels troksnis un kņada. Tas bija tas pats troksnis, ko Roze ar pavadoni jau reiz dzirdēja. Tagad tas bija skaļāks un atsevišķas balsis, izsaukdamas apsveikuma vārdus , bija dzirdamas ; jau nama kāpnēs.

Birģermeistars kļuva uzmanīgs. Viņš ieklausījās apsveikuma saucienos un steidzās uz izeju.

—      Vai tas var būt? Vai es pareizi dzirdu? — viņš runāja aizsteigdamies.

Roze palika van - Sistensa kabinetā.

Priekšnamā i/gājis, birģermeistars sastinga.

Visa kāpņu telpa bija ļaužu pilna.

Pa kāpnēm lēniem, cienīgiem un lepniem soļiem augšā kāpa jauns cilvēks, zilā, zeltā šūtā uzvalkā. Aiz viņa pieklājīgā attālumā nāca divi virsnieki. Viens flotes, otrs kavalērista formā.

Van - Sistens dziļi palocījās jaunā cilvēka priekšā un mulsumā teica:

—     Mans Dievs! Jūsu gaišība manā vienkāršā namā! Es jūtos bezgala pagodināts!

—     Dārgais van - Sistensa kungs, — mierīgā balsī teica princis Vilhelms: — es esmu īsts holandietis un mīlu ūdeni, alu un puķes, lāgiem arī sieru, kas tik brīnišķīgi smaržo un apbur frančus. No puķēm es, protams, visvairāk mīlu tulpes. Leidenā man stāstīja, ka Harlcma, beidzot, ieguvusi melno tulpi. Tā kā to apstiprināja arī no citas puses, tad steidzos pie jums šo brīnumu skatīt.

—   Mūsu biedrība jūtas dziļi pagodināta par šo uzmanību.

—   Vai puķe ir še? — jautāja princis.

—   Diemžēl, gaišība, puķes pie manis nav.

—   Kur tad tā ir?

—   Pie īpašnieka.

—   Kas tas tāds ir?

—   Godīgs puķkopis no Dordrechtas.

—   No Dordrechtas?

—   Jā.

—   Kā viņu sauc?

—   Bokstels.

—   Kur viņš apmeties?

—     "Baltā Gulbja" viesnīcā. Es tūdaļ likšu viņu atsaukt. Ja jūsu augstībai labpatiktos mirkli pakavēties manā zālē, puķe tūdaļ būtu atnesta.

—   Labi, sūtat pēc viņa.

—   Acumirkli, jūsu augstība… tikai…

—   Kas?

—   Nav nekā svarīga…

—   Šajā pasaulē viss ir svarīgs.

—   Redzat, gaišība, te radies kāds pārpratums…

—   Kāds?

—     Šai tulpei radušies jauni pretendenti… Tiesa, viņas vērtība ir simts tūkstoši florinu.

—   Vai tiešām?

—   Jā, gaišība. Bet šie pretendenti ir viltnieki.

—   Bet tā taču ir noziedzība, van - Sistensa kungs.

—   Es domāju, jūsu gaišība.

—   Vai jums ir pierādījumi par šo noziedzību?

—   Nē, bet vainīgā…

—   Kas ir ar vainīgo ?

—     Es gribēju teikt, ka persona, kura pretendē uz tulpi, ir blakus telpā…

—     Tur? Bet ko jūs domājat par šo personu, van - Sistensa kungs?

—   Es domāju, ka viņu būs iekārdinājuši simts tūkstoši florinu.

—   Un viņš uztur savas pretenzijas uz tulpi?

—   Jā, augstais kungs.

—   Ar ko viņš grib pierādīt savas tiesības?

—   Es nupat gribēju to nopratināt, kad ienāca jūsu gaišība.

—     Tad noklaušināsim to tūdaļ, es novērošu atbildes un taisīšu slēdzienu.

—     Nu ir radies arī ķēniņš Salamans, — domāja van - Sistensa kungs, princi aicinādams blakus istabā.

Princis pagāja dažus soļus uz priekšu, tad atgriezās un teica:

—   Ejat jūs pa priekšu un saucat mani par kungu.

Viņi iegāja kabinetā.

Roze stāvēja agrākā vietā pie loga un skatījās dārzā.

—     Ak, frislandiete, — iesaucās princis, aplūkodams meitenes zeltoto galvas segu un sarkano jaku.

Roze atskatījās, bet princi, kurš nosēdās vistumšākā kabineta stūrī, viņa gandrīz neievēroja.

Un tas jau viegli saprotams. Visa viņas uzmanība bija veltīta tai svarīgai personai, kuru sauca par van - Sistensa kungu. Cilvēkam, kurš ienāca aiz sava saimnieka un klusi nosēdās kabineta tumšākā kaktā, nekādas svarīgas nozīmes nevarēja būt.

Šjs kautrīgais cilvēks no plaukta paņēma grāmatu un van - Sistcnsam māja zīmi, lai sāk pratināšanu.

Van - Sistens atsēdās un uzrunāja Rozi:

—     Mans bērns, jums jāapsolas, ka tciksat man visu patiesību par šo tulpi.

—   Es apsolos.

—     Labi, tad stāstāt visu šī kunga klātbūtnē, Tas ir mūsu biedrības loceklis.

—   Kungs, ko lai es saku jums, kad esmu visu jau izteikusi.

—   Nu, ko jūs īsti vēlaties?

—   Es griežos pie jums ar to pašu lūgumu.

—   Ar kādu?

—     Ataicināt Bokstela kungu ar viņa tulpi; ja cs tulpi neatzīšu par savu, es godīgi no savām tiesībām atteikšos. Bet ja es to pazīšu, es prasīšu, lai man to atdod. Es to prasīšu, kaut man būtu jāiet pie paša prinča, ar pierādījumiem rokā.

—   Tā tad jums ir kādi pierādījumi, skaistais bērns?

—   Liktenis, kurš zina manas tiesības, man tos dos.

Van - Sistenss saskatījās ar princi, kurš jau ar pirmajiem vārdiem atcerējās, ka šo patīkamo balsi kur dzirdējis.

Viens no virsniekiem aizgāja pie Boksteļa.

Van - Sistenss turpināja pratināšanu.

—   Uz ko tad jūs dibināt prasību, ka melnā tulpe pieder jums?

—     Vienkārši uz to, ka es pati to iestādīju un izaudzēju savā istabā.

—   Jūsu istabā? Bet kur tad ir jūsu istaba?

—   Levenšteinā.

—   Jūs esat no Levenšteinas?

—   Es esmu cietokšņa uzrauga meita.

Princis sakustējās, it kā sacīdams: — Ak, jā, nu es atceros.

Un, izlikdamies vēl dziļāk nogrimis grāmatas lasīšanā, viņš ar jo lielāku uzmanību sekoja Rozes vārdiem.

—   Jūs mīlat puķes? — turpināja van - Sistensa kungs.

—   Mīlu.

—   Tā tad jūs esat mācīta puķkope?

Roze mirkli cīnījās pati ar sevi. Tad aizkustinošā tonī jautāja:

—      Vai es, kungs, varu paļauties, ka es runāju ar labiem cilvēkiem?

Viņas vārdi šķita tik paliesi, ka van - Sistenss un princis abi reizē apstiprinoši pamāja galvas.

—      Nu, tad es jums teikšu. Nē, es neesmu mācīta puķkope; es esmu tikai nabaga frisjandiete, kura vēl pirms trijiem mēnešiem neprata ne rakstīt, ne lasīt. Nē, tulpe nav manis izaudzēta.

—   Kas tad to izaudzēja?

—      Kāds nelaimīgs cietumnieks, kas ieslodzīts Levenšteinas cietoksnī.

—      Levenšteinas cietumnieks? — jautāja princis un Roze, dzirdot šīs balss skaņas, nodrebēja.

—     Tā tad ieslodzītais ir valsts noziedznieks, jo Levenšteinā ir ieslodzīti tikai valsts noziedznieki? — turpināja princis.

Un viņš atkal nogrima grāmatas lasīšanā, vismaz izlikās to darām.

—   Jā,'— klusi teica Roze, drebošā balsī: —valsts noziedznieks.

Van - Sistenss, dzirdot šādu atzīšanos augstā liecinieka klātbūtnē,

nobālēja un roka sāka tam drebēt.

—     Turpināt, — auksti teica princis puķkopju biedrības priekšsēdētājam.

—      Ak, godātais kungs, -r— teica Roze, — nian jāatzīstas ļoti smagā noziegumā.

—     Jā gan, — piekrita van - Sistens. — Valsts noziedzniekiem Levenšteinas cietoksnī jābūt turētiem pilnīgā slepenībā.

—   Es zinu, kungs.

—      Bet no jūsu vārdiem var domāt, ka jūs esat izmantojusi savu stāvokli, kā cietokšņa uzrauga meita, un stājusies ar tiem sakaros, lai kopīgi izaudzētu tulpi.

—     Jā, kungs, — turpināja Roze, izbailēs vēl vairāk nobālēdama, — es satikos ar viņu ik dienas.

—   Nelamīgā! — izsaucās van - Sistenss.

Princis pacēla galvu, lai novērotu Rozes bālumu un priekšsēdētāja uztraukumu.

—      Gar to puķkopju biedrībām nav daļas, — teica princis savā skaidrā un cietā balsī. — Mums jālemj par melno tulpi, ne par valsts noziedzniekiem. Puķkopju biedrība ar politiku nenodarbojas.

Roze, šādas izturēšanās iedrošināta, stāstīja visu, kas noticis pēdējos trijos mēnešos. Visu, ko viņa darījusi un izcietusi. Viņa stāstīja arī par Grifija cietsirdību, ka tas iznīcinājis pirmo tulpi, par cietumnieka izmisumu, par uzmanību, ar kādu viņa audzējusi otro tulpi; par cietumnieka pacietību un bēdām, kad viņi neredzējušies; par to, ka viņš gribējis nomērdēties badā; par prieku, kāds viņus abus pārņēmis, kad tie atkal samierinājušies un beidzot par to, ka tulpe viņiem nozagta stundu pēc tam, kad tā uzplaukusi.

—   Bet jūs tikai nesen pazistaties ar šo ieslodzīto?

Roze uzlūkoja svešinieku, kurš ievilkās vēl dziļāk kaktā, it kā vairīdamies no viņas skatiena.

—   Kādēļ jūs, kungs, tā domājat?

—     Tādēļ, ka cietuma uzraugs ar savu meitu tikai pirms trijiem mēnešiem pārvietojās uz Levenšteinu.

—   Jums taisnība, kungs.

—      Acīmredzot, jūs lūdzāt tēvu pārcelt uz Levenšteinu, lai sekotu kādam cietumniekam, kuru pārveda no Hāgas uz Levenšteinu?

—   Kungs, — nosarkdama teica Roze.

—   Beigsim, — tcica Vilhelms.

—   Es atzīstos, ka ieslodzīto jau pazinu Hāgā.

—   Laimīgais cietumnieks, — smaidīdams iesaucās Vlhelms.

Ieradās virsnieks un ziņoja, ka Bokstels jau steidzas ar savu tulpi.

## tresais tulpes sipolins


Virsniekam sekoja Bokstels divu cilvēku pavadībā, kuri nesa brīnumpuķi un novietoja to van - Sistensa viesistabā.

Princis brīdi atstāja savu slēptuvi, izgāja aplūkot melno tulpi un atkal iesēdās savā agrākā vietā.

Roze, bāla, dreboša un augstākā mērā uztraukta, gaidīja, ka arī viņu aicinās tulpi aplūkot.

Viņa dzirdēja Boksteļa balsi.

—   Tas ir viņš! —viņa iesaucās.

Princis deva zīmi, lai viņa palūkojas caur pievērtajām durvīm priekšistabā.

—     Tā ir mana tulpe! — viņa kliedza, — es to pazīstu! Ak, mans nabaga Kornēlijs!

Tad viņa vairs nevarēja savaldīties un sāka rūgti raudāt.

Princis piegāja pie durvīm un brīdi apstājās tur. Roze viņu redzēja gaismā un nešaubījās, ka to kur agrāk redzējusi.

—   Boksteļa kungs, — teica princis, — nākat, lūdzu, šurp!

Bokstels steidzīgi iedrāzās kabinetā un atradās vaigu vaigā ar Oranijas princi.

—   Jūsu gaišība! — viņš iesaucās, atkāpdamies.

—   Jūsu gaišība! —atkārtoja pārsteigtā Roze.

Dzirdot šo saucienu, Bokstels pavērsa skatienu uz Rozes pusi un nodrebēja.

—   Ā,— klusi teica princis, — viņš uztraucās.

Bet Bokstels ar savu kolosālo gribas spēku drīz pārvarēja uztraukumu.

—     Boksteļa kungs, — viņu uzrunāja princis, — jūs laikam esat atradis melnās tulpes noslēpumu?

—     Jā, augstais princi, — mazliet uztrauktā balsī atbildēja Bokstels.

Šis uztraukums varēja celties arī no pēkšņās tikšanās ar Oranijas Vilhelmu.

—     Bet šī jaunā meitene apgalvo, ka arī viņa gaismā cēlusi Šo noslēpumu.

Bokstels nicinoši pasmīnēja un paraustīja plecus.

Vilhelms ar dzīvu interesi sekoja visām viņa kustībām.

—   Vai jūs nepazīstat šo meiteni? — jautāja princis.

—   Nē, augstais princi.

—   Bet jūs, jaunā meitene, vai jūs pazīstat Boksteļa kungu?

—     Nē, Boksteļa kungu es nepazīstu, bet es pazīstu Jakoba k aigu.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—      Es gribu teikt, ka tas, kas dēvējas par Boksteli, LevenŠteinā saucās par Jakobu.

—   Ko jūs, Boksteja kungs, varat iebilst?

—   Es varu teikt, ka šī meitene melo.

—   Vai jūs^ioliedzat, ka esat bijis LevenŠteinā?

Bokstels šaubījās: prinča asais skatiens tam neļāva atbildēt klaju

nepatiesību.

—     Es nevaru noliegt, ka būtu bijis LevenŠteinā. bet es noliedzu, ka būtu zadzis tulpi.

—      Kā, vai jūs liedzaties, ka nozagāt to no manas istabas? —sašutumā jautāja Roze.

—   Es lo noliedzu.

—      Paklausāties, vai jūs noliedzat, ka sekojāt dārzā, kad es jaucu zemi tulpei? Vai tas nebijāt jūs, kas metāties uz puķu dobi, kad cerējāt tur atrast manis iedēstīto sīpoliņu? Vai jūs to noliedzat?

Bokstels atzina par labāku neatbildēt uz Šiem daudzajiem jautājumiem.

Tādēļ pievērsās princim:

—      Es Dordrechtā jau divdesmit gadus kultivēju tulpes un esmu guvis zināmu popularitāti. Viņa no manām tulpēm ieviesta katalogā. Es to esmu dāvājis Portugāles karalim. Tādēļ uzklausāties patiesību: šī meitene zināja, ka es esmu izaudzējis melno tulpi un tādēļ, kopā ar savu mīļāko, kurš atrodas Levenšteinas cietumā, izstrādāja plānu, kā mani izputināt, piesavinoties simts tūkstošu florinu lielo prēmiju, kuru es ceru saņemt, pateicoties jūsu gaišības taisnīgam spriedumam.

—   Ak! -—sašutumā iesaucās Roze.

—   Klusāk! — teica princis.

Tad viņš jautāja Bokstelam:

—   Kas ir tas cietumnieks, kuru jūs dēvējāt par meitenes mīļāko?

Roze tikko nepakrita nemaņā, jo princis šo cietumnieku reiz bija

nosaucis par bīstamu noziedznieku.

Bokstelim šis jautājums bija visai patīkams.

—   Kas ir šis ieslodzītais, jūs jautājat?

—   Jā.

—     Tas ir cilvēks, ķura vārds vien jums pārāk gaiši teiks, cik lielu nozīmi var piešķīri šīs meitenes apgalvojumiem. Ieslodzītais ir bīstams valsts noziedznieks.

—   Un viņa vārds?

—. Viņa vārds ir Kornēlijs van - Berls. Viņš ir lielā valsts nodevēja Kornēlija de - Vitta krustdēls.

Princis nodrebēja. Viņa mierīgā skatienā pazibēja ļauna uguns. Bet drīz viņš to apslāpēja un sejā atkal bija redzams mierīgums.

Viņš piegāja pie Rozes un lika tai atņemt rokas no sejas. Roze paklausīja.

—     Tā tad Leidenā jūs mani lūdzāt pārcelt jūsu tēvu uz Levenštcinu, lai sekotu šim noziedzniekam?

Roze dziļi nolieca galvu un nevarīgi čukstēja:

—   Jā, augstais kungs.

—   Stāstāt tālāk, — teica princis Bokstelim.

—      Man nav ko vairāk stāstīt, — tas atbildēja. — Jūsu gaišībai viss zināms. Vēl es varētu piebilst dažus vārdus* kurus negribēju teikt, lai neliktu šai meitenei sarkt par viņas nepateicību. Es ierados Levenšteinā savās darīšanās. Tur es iepazinos ar veco Griliju, iemīlējos viņa meitā, bildināju to un tā kā neesmu bagāts, tad teicu tai savu noslēpumu par melno tulpi un izredzēm saņem simts tūkstošu llorinu lielo prēmiju. Un lai apstiprinātu savus vārdus, es tai parādīju melno tulpi. Bet tā kā viņas mīļākais, lai novērstu uzmanību no viņa noziedzīgās darbības, Dordreciitā nodarbojās ar tulpju audzēšanu, tad viņi abi kopā vienojās mani izputināt. Dienu pirms tam, kad tulpei vajadzēja izplaukt, šī meitene man to nozaga un ienesa savā istabā. Bet man laimējās to dabū! atpakaļ —tajā laikā, kad viņa meklēja kurjeru, lai sūtītu ziņu biedrības priekšsēdētājam, ka izaudzējusi tulpi. Iespējams, ka nedaudzās stundās, kamēr tulpe bija viņas istabā, viņa būs kādam to parādījusi, lai rastu sev liecinieku. Labi, ka man izdevās jūsu augstības priekšā Šo intrigu apgaismot.

—     Ak, Dievs! Ak, Dievs, kāds nelietis! — ievaidējās Roze un nokrita pie prinča kājām. Tas, kaut atzina viņu par vainīgu, tomēr iežēlojās par viņas dziļām bēdām.

—     Jūs neesat labi rīkojusies, meitiņ, — teica princis. — Jūsu mīļākais saņems pelnīto sodu par jūsu tikumības samaitāšanu. Jūs vēl esat tik jauna un jums tik nevainīgs izskats, ka man gribās domāt, ka viss ļaunums nāk no viņa, ne no jums.

—   Kungs, uzklausat mani. Kornēlijs ir nevainīgs.

Princis nepacietīgi sakustējās.

—   Nevainīgs, ka ievīlis jūs šajā netīrā lietā?

—     Es gribu teikt, jūsu gaišība, ka Kornēlijs otrā viņam pierakstītā noziegumā ir tikpat nevainīgs, kā pirmā. - .

—      Pirmā? Vai jūs arī zināt, kas tas par noziegumu, kurā viņu pieķēra? Viņš, kā Kornēlija de - Vitla līdzdalībnieks, pie sevis glabāja noziedzīgu korespondenci ar maršalu Luvuā.

—      Viņš nezināja, gaišība, ko viņš glabā. Kornēlijs de - Vitts viņam to neteica. Man viņš katrā ziņā būtu pateicis! Man viņš neko neslēpa. Jūs varat dusmoties uz mani, bet es saku, ka Kornēlijs ir nevainīgs kā pirmā, tā otrā noziegumā. Jūs nepazīstat manu Kornēliju!

—     Tas ir viens no Vittiem! — iesaucās Bokstels, — Augstība viņu pārāk labi pazīst, jo dāvāja tam dzīvību.

—     Klusu! — teica princis. — Tās ir valsts lietas, par kurām še neklājas runāt.

Tad, uzacis saraucis, viņš piebilda:

—     Kas attiecas uz melno tulpi, tad jūs, Bokstela kungs, varat būt mierīgs; mēs lietu izšķirsim pēc tasnības.

Bokstels palocījās ar priekā gavilējošu sirdi un biedrības priekšsēdētājs steidzās tam laimes novēlēt.

—     Bet jūs, jaunā meitene, — teica princis, — jūs tikko neizdarījāt noziegumu; es jūs nesodīšu par to, bet īstais vainīgais cietīs par jums abiem. Cilvēks ar viņa vārdu var sazvērnieks, pat nodevējs būt… bet viņš nedrīkst zagt. .

—     Zagt! — iesaucās Roze, — Zagt! Viņš, Kornēlijs! Esat uzmanīgs, augstais kungs! Viņš nomirtu, ja dzirdētu šos vārdus! Šie vārdi to nogalinātu drošāk, nekā bendes cirvis Beitenhofas laukumā. Ja runa ir par zādzību, tad jaujat man apzvērēt, ka to ir izdarījis tikai šis cilvēks.

—   Pierādāt, — auksti teica Bokstels.

—   Labi, es to pierādīšu, — dzedrā balsī teica frislandiete.

Tad viņa jautāja Bokstelim:

—   Vai tulpe pieder jums?

—   Jā.

—   Cik viņai bija sīpoliņu?

Bokstels brīdi šaubījās, tad apsvērāt ja būtu tikai divi, meitene šādu jautājumu neuzstādītu.

—   Trīs, — viņš atbildēja.

—   Kas notika ar Šiem sīpoliņiem?

—      Kas notika ar tiem? Viens neizdevās, no otra izauga melnā 'tulpe…

—   Bet trešais?

—   Trešais?

—   Kur trešais?

—   Trešais ir pie manis, — nervozi teica Bokstels.

—   Kur pie jums? Kur? LevenŠteinā vai Dordrechtā?

—   Dordrechtā, — teica Bokstels.

—     Jūs melojat! — kliedza Roze. — Es jums, augstība, varu pastāstīt par šo sīpoliņu patieso stāstu. Pirmo iznīcināja mans tēvs cietumnieka kamerā; šis cilvēks to ļoti labi zina, jo cerēja sīpoliņu iegūt, bet kad cerības izgaisa, tad tikko nesaķildojās ar manu tēvu.

No otrā sīpoliņa izauga melnā tulpe, bet trešais ir še (meitene to izņēma no sava apģērba); tas ietīts tajā pašā papīrā, kurā Kornēlijs man visus trīs sīpoliņus iedeva, iedams uz ešafotu. Te tas ir!

Roze iztina sīpoliņu no papīra un pasniedza princim. .

—      Bet, gaišība, vai tad viņa to nevarēja man nozagt, tāpat kā melno tulpi, — murmināja Bokstels, — redzēdams, ar kādu interesi princis apskata sīpoliņu, bet, vēl vairāk sabaidījies no tā, ar kādu uztraukumu Roze lasīja nedaudzās rindas, kas bija rakstītas uz tikko atvīstītā papīra.

Pēkšņi Rozes acīs iedegās prieka un uzvaras uguns.

Viņa sniedza papīru princim un teica:

—   Izlasat, gaišība, es jūs loti lūdzu — izlasat!

Vilhelms nodeva trešo sīpoliņu priekšsēdētājam un paņēma papīrīti.

Zīmītei uzmetis ātru skatienu, princis sagrīļojās, viņa rokas sāka drebēt un šķita, ka tas izmetīs zīmīti uz grīdas; viņa acīs atmirdzēja žēlums un līdzcietība.

Zīmīte, kuru tam pasniedza Roze, bija tā pati bībeles lapiņa, kuru Kornēlijs de - Vilts ar Krakē sūtīja uz Dordrechtu, ar lūgumu iznīcināt sarakstīšanos ar Luvuā.

Šis lūgums, kā mēs atceramies, skanēja šādi:

"Dārgais krustdēls, sadedzini aploksni, kuru es tev nodevu, sadedzini to, neattaisījis, lai tās saturs tev nekļūtu zināms. Tādi noslēpumi nes nāvi viņu turētājam. Sadedzini tos un tu glābsi Janu un Kornēliju. Paliec sveiks un mīli mani. Kornēlijs de - Vilts. 20. martā 1672. g."

Šī lapiņa vienā un tajā pašā laikā pierādīja Kornēlija nevainību sazvērestībā un to, ka sīpoliņi pieder viņam.

Roze un princis saskatījās.

Prinča skatiens teica: klusi un gaidi.

Princis noslaucīja aukstu sviedru lāsi, kura tam izspiedās, uz pieres. Tad viņš lēni salocīja papīrīti. Viņa domas tobrīd aizlidoja tālā pagātnē, kur atklājās dziļš nožēlošanas un kauna dzelmenis.

Ar pūlēm viņš pacēla galvu un teica:

—     Sveiki, Boksteļa kungs, es jums apsolu, ka liela būs izšķirta tasinīgi. Es jums to apsolu.

—      Bet jūs, dārgais van - Sistensa kungs, paturat pie sevis šo meiteni un sīpoliņu. Sveiki!

Visi palocījās un princis, salīcis it kā zem sloga, atstāja telpu, pūļa gaviļu pavadīts.

Boksiels ieradās atpakaļ "Baltā Gulbja" viesnīcā, ļoti uztrauktā gara stāvokli. Viņu uztrauca papīri tis, ko princis paņēma no Rozes rokām un tik uzmanīgi iebāza kabatā.

## puķu dziesma

»

Nelaimīgais van - Berls šajā laikā cieta dažādas pārestības no Grifija, kurš izdomāja tādas mokas, kādas var izdomāt cietuma uzraugs, kas nodomājis kļūt par bendi.

Nesaņēmis nekādas ziņas ne no Rozes, ne no Jakoba, Grifijs nodomāja, ka šis piemeklējums viņam uzsūtīts no paša nelabā un ka nelabā sūtnis ir van - Berls.

Trešā dienā pēc Rozes nozušanas viņš kāpa pa trepēm augšā, sevišķi niknā gara stāvoklī.

Kornēlijs, atspiedis galvu rokās, stāvēja pie loga un vēroja miglaino tāli, cenzdamies ieelpot svaigu gaisu un apslāpēt asaras un sāpes, lai nezaudētu filozofisku miera sajūtu.

Baloži vēl mājoja aiz loga, bet cerību uz gaišu nākotni vairs nebija nekādu.

Roze, droši vien, tagad ir ciešā uzraudzībā un vairs nevar atnākt. Diezin, vai viņa var pat rakstīt. Bet ja varf kā lai atsūta viņam savas vēstules?

Nē. Vakar un aizvakar viņš Grifija skatienā vēroja pārāk daudz naida. Viņa uzmanība nekad vairs neatslābs un Rozei atliks tikai ciešanas un izmisums, tāpat kā viņam. Vai šis zvērs, alkohola reibonī, nesāks meitenei atriebties. Vai viņš nelaidīs darbā to pašu roku, kuru Kornēlijs tik veikli sadziedināja.

Doma, ka Rozi, varbūt, sit. plosīja viņu līdz izmisumam.

Viņš sāpīgi sajuta savu nevarību, savu nederību un niecību. Viņš jautāja sev: kādēļ liktenis diviem nevainīgiem radījumiem sūta tik smagus piemeklējumus?

Van - Berls cieši apņēmās nosūtīt Rozei vēstuli. Bet kur Roze tagad atradās?

Viņam ienāca prātā rakstīt uz Hāgu, lai jau laikus izkliedētu smago iespaidu, kādu varētu radīt Grifija ziņojums.

Bet ar ko lai raksta? Grifijs tam atņēma papīru un zīmuli. Un ja arī tie viņam būtu, Grifijs taēu neuzņemtos vēstules nosūtīšanu.

Tūkstošreiz Kornēlijs savā atmiņā pārcilāja viltības, kādas ieslodzītie izmantoja.

Viņš domja arī par bēgšanu, par ko viņš nekad agrāk nebija domājis, kad varēja ik dienas satikties ar Rozi. Bet jo vairāk viņš par bēgšanu domāja, jo neiospējamāk tas likās. Viņš piederēja pie tiem ļaudīm, kuri palaiž garām daudzus izdevīgus brīžus un nesasniedz mērķi tikai tādēļ, ka neiei pa vispāratzītiem,* platiem ceļiem.

— Kā lai es izbēgu no Levenšteinas, — prātoja Kornēlijs, — ja no šejienes savā laikā jau izbēdzis Gracijs? Pēc Šīs bēgšanas taču būs sperti visi aizsardzības soļi! Vai tad neapsargā logus, durvis un vārtus? Vai nav uzmanīgi bālie sargi?

—   Bet bez logiem, dubultdurvīm un modriem sargiem, — Kornēlijs domāja tālāk, — mani neatlaidīgi apsargā mans Arguss: Grifijs, kura vērību pie manis saista nevien amata pienākums, bet arī personisks naids. Un ir vēl kāds svarīgs apstāklis, kas mani saista. Tā ir Rozes prombūtne. Pieņemsim, ka es ziedošu desmit gadus no savas dzīves, lai izkaltu zāģi, ar ko pārzāģēt dzelzs restes, lai savītu virvi, ar ko nolaisties no vaļņa, vai lai izgudrotu spārnus, kā Dedals… Bet tās visas ir nelaimīgas domas. Man jau iepriekš šķiet, ka zāģis salūzīs, virve pārtrūks un spārni saulē izkusīs… Es nositīšos. Vai mani ievietos Hāgas muzejā, blakus Vilhelma Klusā asiņainajiem svārkiem. Nē! Labāk tad iet citu ceļu. Nav šaubu, ka agrāk vai vēlāk Grifijs centīsies mani pazemot. Viņš savu naidu pret mani ilgi sevī neapslāpēs. Viņš apvainos manu patmīlību, manu mīlestību uz Rozi vai manu personību. Bet es jau no pirmās ieslodzīšanas dienas krūtīs jūtu apslēptu spēku, tieksmi ārdīties un kauties. Es metīšos uz veco nelieti un nožņaugšu to.

Tā domājot, Kornēlija seja nejauki saviebās un brīdi viņš aizturēja elpu. Acīmredzot, viņš pārdomāja kādu jaunu varbūtību.

—   Patiesi, ja Grifijs būs beigts, kādēļ man nepaņemt atslēgas? Kādēļ nenokāpt pa trepēm lejā, ieiet Rozes istabā un bēgt kopā ar viņu?

—   Ar Rozi? Bet Grifijs ir viņas tēvs! Mans Dievs, te nav kas pareizi. Lai Roze mani mīlētu, cik dziļi mīlēdama, viņa tomēr nevarētu piedot sava tēva slepkavam. Un galu galā, kāda man garantija, ka man laimēsies izbēgt? Drīzāk gan otrādi. Mēģinājums beigsies Beitenhofas laukumā, kur šoreiz spožais šķēps vairs neapstāsies, manu kaklu neskāris. Nē, tas nav labs ceļš. Bet ko tad darīt, kā uzmeklēt Rozi?

Tādās pārdomās bija nogrimis Kornēlijs trešā dienā pēc asās sadursmes ar Grifiju un šķiršanās no Rozes.

Un tādā brīdī kamerā ienāca Grifijs.

Viņš rokā turēja lielu rungu, viņa acīs zibēja ļauna kvēle, viņa seju rotāja naidīgs smīns un visa būte kaisa atriebības kārē.

Kornēlijs dzirdēja, ka kameras durvis atslēdzas, ka ienāk kāds, bet viņam nebija gribas atgriezties un paskatīties. Viņš jau no soļiem un trokšņiem zināja, kas bija ienācējs.

Nav nekā nepatīkamāka, ja cilvēkam uz viņa naidu atbild ar pilnīgu vienaldzību.

Cilvēks ir sataisījies uzbrukt, iededzies visā savu dusmu dedzībā un negrib, lai viss tas izgaistu.

Katrs cilvēks, kad viņu plosa īgnums, grib kādam sagādāt nepatikšanas.

Tādēļ Grifijs, redzēdams, ka Kornēlijs nekustās no vietas, sāka dusmīgi klepot.

—   Hm, hm!

Kornēlijs sāka klusu dziedāt burvīgu puķu dziesmu:

"Mēs apslēptā uguns bērni,

Kas zemes dzijumā deg —

Mēs dzimušās rasā un ausmā,

Mēs tālajām debesīm rada."

Šī dziesma, kuras mierīgais motīvs Kornēlija vienaldzību vērta vēl lielāku, galīgi zudināja sadusmotā Grifija līdzsvaru.

—     Ei, dziedātāja kungs! — viņš kliedza, — vai jūs nedzirdat, ka es esmu ienācis?

Kornēlijs pagrieza galvu.

—   Sveiki, — viņš teica un dziedāja tālāk: ''Mēs ciešam no cilvēka zemuma,

Bet ļaujamies tam, kad to mīlam:

Mūsu dzīvība — sīkā saknīte zemē,

Mūsu rokas — pret debesīm izstieptās lapas."

—     Nolādētais burvis, es redzu, tu smejies par mani! — kliedza Grifijs.

Kornēlijs turpināja: —

"Šīs debesis — mūsu dzimtene,

No kurienes nāk mūsu dvēsele.

Un liegas smaržas, ko izdvešam,

Un debesīs atpakaļ aizsūtam."

Grifijs piegāja cietumniekam tuvu klāt.

—     Vai tu neredzi, ka man ir līdzeklis, kas tevi padarīs pazemīgu un liks atzīties tavos noziegumos?

—Vai jūs, dārgais Grifij, neesat prātu zaudējuši? — jautāja Kornēlijs.

Bet kad viņš redzēja Grifija pārvērsto seju, naidā zibošās acis un putas uz lūpām, viņš teica:

—     Velns lai parauj, tu jau izskaties trakāks par traku, lu esi kā paša nelabā apsēsts!

Grifijs sāka vicināt rungu ap galvu. Bet van - Berls neuztraucās:

—   Jūs, laikam, man draudat, Grifij ?

—   Jā, es tev draudu! — kliedza Grifijs.

—   Ar ko?

—   Paskaties, kas man rokā.

—      Man šķiet, tā ir runga. Un turklāt ļoti liela runga. Es tomēr nedomāju, ka jūs man būtu draudējis ar to.

—   Ak, tā tu domā? Kādēļ tad?

—      Tādēļ, ka katrs cietumsargs, kas ieslodzītam sit,pelna divus sodus, no kuriem pirmais paredzēts Levenšteinas cietokšņa IX paragrāfā un skan šādi:

"Katrs cietumsargs, inspektors vai palīgs, kurš paceļ roku pret valsts noziedznieku, atlaižams."

—      Roku, — apspiestās dusmās atkliedza Grifijs: — tur ir runa par roku, bet nekas nav teikts par rungu.

—     Otrais sods, — teica Kornēlijs, — kurš nav rakstīts noteikumos, bet atrodams evangelijā, nosaka:

"Kas paceļ ieroci pret savu tuvāko, tam pašam no ieroča jākrīt; kas paceļ rungu, tam jākrīt no rungas."

Grifiju šis mierīgais tonis galīgi uztrauca. Rūkdams kā lācis, viņš pacēla rungu pār Kornēlija galvu. Bet tajā brīdī, kad Grifijs gribēja ļaut rungai krist, Kornēlijs to saķēra aiz gala un izrāva Grifijam no rokām.

—   Labāk neriskējat ar savu vietu, — viņš mierīgi teica.

—     Nolādētais burvis, Šņāca Grifijs, — pagaidi tikai, gan es tevi citādi nobeigšu.

—   Labu ceļa vēju!

—   Tu redzi, ka mana rpka tukša?

—   Jā, es to redzu ar labpatiku.

—     Bet tu arī zini, ka parsti tā nav tukša, kad es rītos kāpju pa trepēm.

—     Jums taisnība. Parasti jūs man nesat nožēlojamu putriņu un vissliktāko maizi. Bet man tas nav no svara. Jo sliktāka lev liekas maize, jo man tā labāk garšo.

—   Labāk garšo?

—   Jā.

—   Kādēļ?

—   Ļoti vienkārši.

—   Nu, tad pasaki, kādēļ?

—     Tādēļ, ka dodams man sliktu maizi, to gribi sagādāt man ciešanas.

—      Protams, ka es tev, nelieti, nedodu to tādēļ, lai tu še labi justos.

—      Nu, bet es esmu burvis, kas tev zināms, tādēļ slikto maizi es varu pārvērst par labāko, kas man dod vairāk baudas, nekā katrs cits gardums. Tad man ir divkāršs prieks: es ēdu maizi pēc savas garšas un atriebjos tev.

—   Tā tad tu pats atzīsties, ka esi burvis?

—      Velns lai parauj! Protams, ka esmu burvis. Es par to nerunāju tikai citu klātbūtnē, jo tas mani var novest pie karātavām. Bet kad mēs esam divi vien, kādēļ lai es tev neatzīstos?

—      Loti labi. Bet saki, ja burvis pārvērš melnu maizi baltā, vai šis burvis nevar nomirt badā, kad tam nedod nekādu maizi? '

—   Oi, oi.

—     Tad zini, ka no šīs dienas es tev maizi vairs nenesīšu. Tu vari pārvērst savas cietuma mēbeles par maizi un ēst. Bet es nopelnīšu tos astoņpadsmit sū, kurus valsts dod tavam uzturam.

—      Bet tā jau būs slepkavība! — iesaucās Kornēlijs, aptverdams šausmu pilno bada nāvi, kas to gaida, ja Grifijs savus draudus izpilda.

—     Nekas, — pašapmierināti turpināja Grifijs: — tu esi burvis un badā tomēr nenomirsi.

Kornēlijs atzina, ka labāk būs citu toni sākt.

—   Vai tu atceries, kā es liku šurp atlidot Dordrechtas baložiem?

—   Nu un kas par to?

—      Tas, ka no baložiem iznāk lielisks cepetis. Vai tev neliekas, ka cilvēks, kas dienā apēdīs balodi, badā nenomirs?

—   Kur tad tu tos cepsi?

—      Kur cepšu? Tu jau zini, ka esmu stājies sakaros ar pašu nelabo. Nedomāju, ka viņš mani atstās bez uguns.

—     Es šaubos, — teica Grifijs. — Ar baložiem vien cilvēks nevar iztikt.

—     Nu, kad apniks ēst baložus, es sākšu ēst zivis no Vaalas un Maases upēm.

Grifijs ieplēta acis.

—      Es ļoti mīlu zivis, — turpināja Kornēlijs. — Bet tās man še nedod. Tagad, kad tu gribi mani badā mērdēt, es pats tās pagādāšu.

Grifijs trīcēja dusmās un izbailēs.

Bet viņš savaldījās un iebāza roku kabatā.

—   Ja tu spēlēsies ar manu pacietību, tad sargies!

Un, no kabatas izvilcis nazi, viņš atvāza to un dzirās uzbrukt.

—   Ak, tu ar nazi! — iesaucās Kornēlijs un satvēra rungu ciešāk.

## pirms Levenšteinas atstāšanas Kornēlijs izrēķinās ar Grifiju

Abi viņi labu brīdi slavēja nekustīgi: viens uzbrucēja, otrs aizsardzības pozā.

Bet bezgalīgi tā nevar stāvēt. Kornēlijs nolēma izdibināt Grifija niknuma cēloni.

—   Nu, sakat, ko jūs Tsti gribat?

—   Tu to ļoti labi zini: es gribu, lai tu atdodi manu meitu Rozi.

—   Jūsu meitu?

—     Jā, Rozi, kuru tu ar visādām viltībām man nolaupīji. Saki, kur viņa ir?

Grifijs nostājās vēl draudošākā pozā.

—   Vai tad Rozes Levenšteinā nav? — jautāja Kornēlijs.

—   Tu to labi zini. Es tev prasu vēlreiz: vai tu atdosi manu meitu?

—   Meklē pats, nelieti!

—   Nu, tad es tevi ar varu piespiedīšu runāt!

Grifijs paspēra soli uz. Kornēlija pusi, viņa seja kvēloja naidā un rokā zibēja atvāztais nazis.

—     Vai redzi šo nazi? Arī es esmu nokāvis vairāk kā piecdesmit gaiļus. Un tagad arī tu, velna kalps, neizbēgsi.

—   Tad tu patiesi gribi mani nokaut?

—     Es gribu pāršķelt tavu sirdi, lai redzētu to vietu, kur Roze apslēpta.

Pēc šiem vārdiem viņš palēcās uz priekšu un cirta nazi galdā.

Kornēlijs tikai pēdējā mirklī palēca sāņus un dūriens pagāja garām. Viņš saprata, ka telpa par šauru, lai ilgāku laiku izvairītos no uzbrukumiem.

Grifijs atvēzējās atkal.

Tajā mirklī Kornēlijs veikli iesita viņam ar rungu pa roku un nazis nokrita uz grīdas.

Grifijs likās līdzīgs satrakotam zvēram. No viņa nekādu saprātu vairs nevarēja gaidīt.

Tādēļ Kornēlijs ar varonīgu aukstasinību raidīja uz veča muguru un pleciem vēl vairākus sitienus.

Grifijs drīz redzēja, ka cīņa zaudēta un sāka lūgties žēlastību. Bet viņa drausmīgie kliedzieni izskanēja aiz cietuma sienām. Pēkšņi kamerā ieradās četri sargkareivji, kuri notvēra Kornēliju nozieguma vietā: ar rungu rokā un nazi uz grīdas.

Kornēlijs saprata, ka nu viņš pazudis. Šiem ļaudīm nebija nekas zināms, kādos apstākļos cīņa sākās.

Visi apstākļi runāja par ļaunu.

Sargi vienā mirklī atbruņoja Kornēliju un pacēla notriekto Grifiju, kurš šņākdams taustīja savas brūces.

Turpat uz vietas uzrakstīja protokolu, kurā Grifijs lika atzīmēt, ka cietumnieks viņam uzbrucis ar iepriekšēju ļaunu nolūku — noslepkavot, to. Tā notikusi sacelšanās pret pastāvošo iekārtu un cietuma uzrauga nogalināšanas mēģinājums.

Grifiju pacēla uz rokām un aiznesa uz dzīvokli.

Palikušie sargi Kornēliju iepazīstināja ar cietokšņa noteikumiem, lai viņš saprastu, kādu pārkāpumu tas nodarījis un kāds liktenis to sagaida,

Sargi stāstīja, ka 1668. gadā noteikumi piemēroti kādam ieslodzītajam, vārdā Matiasam, kura noziegums bija daudz mazāks, nekā Kornēlija noziegums.

Matiass atzinis, ka zupa, ko tam pasniedz, pārāk karsta, tādēļ izlējis to sardzes priekšniekam uz galvas. Slaukot seju, priekšnieks noslaucījis arī ādu no tās.

Pēc divpadsmit stundām Matiass izvests no kameras.

Tad to aizveduši uz cietuma kantori, kur grāmatās atzīmēts, ka viņš no cietokšņa iemītnieku sarakstiem izdzēsts.

Pēc tam viņu noveduši cietuma laukumā, aizsējuši acis, sasējuši rokas un likuši noskaitīt trīs lūgšanas. Kad tas noticis, divpadsmit Levenšteinas sargi veikli iešāvuši pa vienai lodei Matiasa ķermenī.

Matiass bijis uz vietas beigts.

Kornēlijs noklausījās šo stāstu ar lielu interesi.

-— Tā tad jūs sakāt — pēc divpadsmit stundām? — viņš jautāja.

—     Jā, — atbildēja stāstītājs, vēl piezīmēdams: — man šķiet, ka tagad vēl divpadsmit stundas nav pagājušas.

—   Pateicos, — teica Kornēlijs.

Stāstītāja sejā -nepaguva nozust labsirdīgais smaids, kad uz kāpnēm jau bija dzirdami smagi soļi.

Skaidri bija sadzirdama piešu skaņa.

Sargi nostājās savās vietās, lai sagaidītu virsnieku.

Kad virsnieks ienāca kamerā, cietokšņa rakstvedis vēl nebija beidzis rakstīt protokolu.

—   Vai še ir vienpadsmitais numurs? — jautāja virsnieks.

—   Taisni tā, kapteiņa kungs!

—   Kur ieslodzītais?

—     Es tas esmu, —- teica Kornēlijs, mazliet nobālēdams, kaut drosme viņu nekad neatstāja.

—     Jūs esat Kornēlijs van - Berls? — jautāja virsnieks, uzrunādams ieslpdzīto

—   Jā, kungs.

—   Tad nākat man līdz.

—     Ak, — čukstēja Kornēlijs, kuram sirds sažņaudzās tuvās nāves gaidās, — cik ātri visas lietas dara LevenŠteinā. Bet šis savādnieks man stāstīja par divpadsmit stundām.

—     Nu, redzat, ko es jums teicu? — Kornēlijam pie auss čukstēja sargs, kurš bija stāstījis par Matiasu.

—   Jūs teicāt niekus, — atbildēja Kornēlijs.

—   Kātā?

—   Jūs man apsolījāt.divpadsmit stundas.

—      Jā gan, bet pēc jums ir atsūtīts viņa augstības, prinča adjutants van - Dikcna kungs. Tādu godu nabaga Matiasam neparādīja.

—      Labi, labi, — teica Kornēlijs, lūkodams dziļāk ievilkt elpu, — pierādīsim, ka Kornēlija de - Vitta krustdēls var acis nepamirkšķinot mierīgi sagaidīt tikpat daudz ložu kā Maliass.

Viņš pagāja rakstvedim garām ar lepni paceltu galvu; rakstvedis aizrādīja virsniekam:

—   Kapteiņa kungs, protokols vēl nav pabeigts.

—   Nav arī vajadzīgs, — atbildēja virsnieks.

—      Labi, — teica rakstvedis, salocīdams papīrus un noglabādams tos nodrāztā portfelī.

—      Savādi, — domāja Kornēlijs, ka man nebija lemts atstāt šajā pasaulē savu vārdu ne bērnam, ne puķei, ne grāmatai.

Kornēlijs skaitīja trepju kāpšļus un nožēloja, ka aizmirsis savam laipnajam pavadonim jautāt, cik šauteņu to gaida laukumā.

Kornēlijs savā pēdējā gājienā, kuru tas šķita visu citu gājienu noslēgumu, nožēloja vēl to, ka viņš laukumā, droši vien, redzēs arī Grifiju, bet neredzēs Rozi. Viņš iedomājās, kāds ļauns prieks apspīdēs Grifija seju. Un kādas ciešanas būtu viņa meitas sejā!

Nabaga meitene! Cik žēl, ka jāmirst būs, neredzējušam viņas skumjās actiņas un nepateikušām tai pēdējās ardievas!

Un vai patiesi viņš nekā nezinās par savu brīnišķo melno tulpi?

Patiesi, vajadzēja daudz vīrišķības, lai šādos apstākļos nesāktu raudāt.

Kornēlijs skatījās pa labi un pa kreisi, bet aizgāja līdz laukumam, viņš neredzēja ne Rozi, ne Grifiju. Viņš jutās gandrīz apmierināts.

Izgājis laukumā, Kornēlijs savām acīm meklēja bruņotos sargus, savus slepkavas. Un viņš kādā stūrī arī saskatīja divpadsmit kareivjus, kuri mierīgi sarunājās. Bet viņi bija bez šautenēm un nebija izkārtoti rindā. Viņi drīzāk sačukstējās, nekā sarunājās, kas, pēc Kornēlija domām, nebūt nesaskanēja ar momenta nopietnību.

Pēkšņi uz spieķa atbalstījies, salīcis un klibodams, no sava dzīvokļa uznāca Grifijs. Viņa vecās, pelēkās acīs pēdējo reizi iedegās ass naids un viņš Kornēliju apveltīja ar visrupjāko lamu vārdu krusu.

—     Kapteiņa kungs, — Kornēlijs uzrunāja virsnieku, — es atzīstu par necienīgu, ka šis cilvēks mani apvaino tādā brīdī.

—      Klausaties, — iesmējās virsnieks, — tas taču viegli saprotams, kādēļ viņš to dara; stāsta, ka jūs viņu krietni piekāvuši.

—   To es darīju aistāvēdamies.

—      Nu, lai labāk paliek, — filozofēja virsnieks, — tagad jums vienalga.

Auksti sviedri izspiedās Kornēlijam uz pieres, kad viņš dzirdēja šādu atbildi. Viņam šķita, ka virsnieks, kurš tik tuvu stāv princim, svarīgā brīdī nedrīkstēja jokoties.

—   Lai arī tā, — viņš klusi teica, noliekdams galvu.

—   Bet kur lai tagad eju? — viņš jautāja virsniekam.

Pēdējais norādīja uz karieti, kura gaidīja pie vārtiem, četru zirgu iejūgā. Šī kariete viņam atgādināja braucienu no Beitenhofas. -— Sēstaties karietē! — teica virsnieks.

Šos vārdus viņš teica tik skaļi, ka sargs, kas atradās turpat tuvumā, skaidri tos sadzirdēja.

Tas turēja par savu-' pienākumu 'Kornēlijam teikt dažus paskaidrojumus:

—      Redzat, — viņš teica, kad virsnieks pagriezās sāņus, — ir bijuši arī tādi gadījumi, kad ieslodzītie, lai iespaids uz apkārtni būtu lielāks, sodīti savas mājas priekšā.

Kornēlijs pateicībā pamāja viņam ar galvu. Tad viņš sevī nodomāja:

—      Paldies Dievam, ka ir kaut viens cilvēks, kurš šaubu brīdī pasaka mierinošu vārdu. Es jums esmu ļoti pateicīgs, matīs draugs, sveiki!

Kariete devās ceļā.

—     Ak, nelietis, nelietis! — kliedza Grifijs, dūres vīstīdams. — Viņš tomēr izslīd man no rokām, meitu neatdevis!

—     Ja mani vedīs uz Dordrechtu, — domāja Kornēlijs, — tad braucot gar manu māju, es droši vien redzēšu, vai manas puķu dobes iznīcinātas, vai nē.

## kāds sods piespriests Kornēlijam?

Kariete brauca visu dienu. Tā atstāja Dordrechtu pa kreisi, aizbrauca garām Roterdamai un sasniedza Dellu. Desmitos vakarā bija nobraukts vismaz divdesmit tje,

Kornēlijs teica vairākus uzmanīgus jautājumus virsniekam, kurš tam bija sargs un ceļa biedrs reizē, bet atbildi velti gaidīja.

Kornēlijs nožēloja, ka viņu nepavada tas sargkareivis, kurš viņu tik labprāt par visu informēja, pat bez jautāšanas. Nakti Kornēlijs pavadīja karietē.

Otras dienas rītā viņi jau atradās aiz Leidenas un pa kreisi, no tiem bija Ziemeļjūra. Pēc trim stundām viņi iebrauca Harlcmā.

Kornēlijs nekā nezināja, kas šajā laikā Harlemā nolicis un mēs viņu arī atstāsim šajā neziņā, iekams paši apstākli tam visu nenoskaidros.

Bet mēs nedrīkstam atstāt neziņā lasītāju, kuram jābūt skaidrībā par visu jau pirms tam, kad to zina romāna varonis.

Mēs redzējām, ka Roze un tulpe, kā brālis un māsa, vai kā divi bāreņi, palika van - Sistensa kabinetā, kad to atstāja Oranijas princis.

Līdz pašam vakaram Rozei nebija no pavaldoņa nekādu ziņu.

Vakarā ieradās kāds virsnieks un aicināja Rozi uz pilsētas valdes namu.

Tur viņu ieveda apspriežu istabā, kur bija princis un ko rakstīja.

Princis bija viens; pie viņa kājām gulēja liels frīslandiešu suns. Uzticamais lopiņš tik uzmanīgi skatījās savam pavēlniekam acīs, it kā gribētu izdarīt to, ko nevar cilvēki, nolasīt no acīm domas un vēlēšanās.

Vilhelms vēl brīdi rakstīja, tad pacēla galvu ūn ieraudzīja Rozi, kura stāvēja durvīs.

—   Nākat iekšā, — viņš teica, turpinādams rakstīt.

Roze pagāja dažus soļus zālē.

—   Augstība, — viņa godbijīgi teica.

—   Labi, — atbildēja princis, — sēstat ies.

Roze paklausīja, jo princis to uzlūkoja.

Bet tiklīdz viņš sāka rakstīt, Roze atkal kaunīgi piecēlās kājās. Tajā brīdī suns piegāja pie viņas un sāka to draudzīgi apošņāt.

Princis beidza savu vēstuli.

—     Ak, — teica princis uz suni, — tūdaļ var redzēt, ka tu pazīsti savas puses cilvēku.

Tad viņš pievērsās Rozei, pārbaudoši un domīgi to uzlūkodams.

—   Klausies, mana meita, — viņš teica.

Princim bija divdesmit trīs gadi. Rozei astoņpadsmit, tā kā viņš labāk varēja to uzrunāt: — mana māsa.

—      Mana meita, — viņš turpināja cietā balsī, kura sastindzināja visus, ko viņš uzrunāja. — Mēs esam vieni, parunāsim.

Rozi kratīja drebuļi, kaut prinča izskats nebija ļauns.

—   Augstais kungs… —viņa murmināja.

—   Levenšteinā ir jūsu tēvs?

—   Jā, augstais kungs.

—   Jūs viņu nemīlat?

—     Es viņu nemīlu; vismaz ne tā, kā meitai vajadzētu mīlēt savu tēvu.

—     Nav labi, mana meita, nemīlēt savu tēvu. Bet nekas, sakat tikai patiesību savam princim.

Roze nodūra acis.

—   Kādēļ jūs nemīlat savu tēvu?

—   Mans tēvs ir ļoti ļauns cilvēks.

—   Kur slēpts viņa ļaunums?

—   Viņš ir negants pret cietumniekiem.

—   Visiem?

—   Visiem.

—      Bet vai jūs varat teikt, ka viņš būtu sevišķi ļauns pret kādu cietumnieku?

—   Viņš ir sevišķi ļauns pret van - Berla kungu, kurš…

—   Kurš ir jūsu mīļākais?

Roze atvirzījās vienu soli.

—   Es viņu mīlu, augstais kungs, — viņā lepni teica.

—   Vai sen jau? — jautāja princis.

—   No tās dienas, kad to ieraudzīju.

—   Un kad jūs viņu ieraudzījāt?

—      Otrā dienā pēc tam, kad drausmīgā nāve mira Jans un Kornēlijs de - Vitti. Princis saknieba lūpas un nokāra galvu, lai nebūtu redzamas viņa acis. Brīdi klusējis, viņš turpināja:

—      Kāda nozīme jums mīlēt cilvēku, kurš notiesāts uz mūžu cietoksnī?

—      Tāda nozīme, ka es gribēju palīdzēt viņam visu mūžu ciest un arī mirt.

—   Vai jūs esat mierā būt cietumneka sieva?

—      Es būtu laimīgākā sieviete pasaulē, ja varētu būt van - Berla sieva. Bet…

—   Bet?

—   Es neiedrošinos to teikt, jūsu augstība.

—   Jūsu balsī izskan cerība. Sakat vien.

Roze pacēla savas gaišās, uzticības pilnās acis pret princi un uzlūkoja viņu ar lādu skatienu, kas būtu varējis kveldēt visniknāko cietsirdību.

—   Es saprotu.

Roze pasmaidīja un lūdzoši salika rokas.

—   Jūs cerat uz mani? —jautāja princis.

—   Jā, augstība.

—   Ak, tā!

Princis ielika aploksnē vēstuli, kuru tikko bija uzrakstījis un uzspieda savu zīmogu. Tad pasauca kādu virsnieku.

—      Van - Dekena kungs, aizvedat šo vēstuli uz Levenšteinu. Pie komandanta jūs iepazīsaties ar maniem rīkojumiem un darīsat tā, kā noteikts.

Virsnieks palocījās un izgāja. Drīz atskanēja aiz loga zirgu pakavi.

: — Mana meita, — teica princis. — Svētdien būs tulpes svētki.

Bet svētdiena ir paritu. Te jums būs pieeisimti florinu — uzpošat ies šajā dienā, jo es gribu, lai tā būtu arī jūsu svētku diena.

—   Bet kādā tērpā jūsu augstība grib mani redzēt?

—     Tērpjaties lrīslandiešu līgavas tērpā, — tas jums labi piederēsies, — teica princis.

## HARLEMA

Harlema, kurā mēs pirms trijām dienām iegājām kopā ar Rozi un tagad sekojām turpat Kornēlijam, ir viena no visskaistākajām Holandes pilsētām.

Kad citas Holandes pilsētas centās spīdēt ar savām fabrikām, saviem arsenāliem, savām kuģu būvētavām un tirgotavām, Harlema noslēdzās brīnišķās puķu un koku gatvēs un dārzos.

Harlema, redzēdama, ka viņas kaimiņi: Leidena un Amsterdama, viena tiecas būt par zinātnes centru, otra par galvaspilsētu, nolēma kļūt par zemkopības, labāki sakot: dārzkopības pilsētu. Un patiesi, labi nosargāta pret vētrām un saules apsildīta, Harlema bija kā radīta augļu dārzu, koku skolu un siltumnīcu ierīkošanai.

Arī ļaudis še dzīvoja citādi. Viņu mierīgie raksturi tiecās pēc zemes darba un veselīgiem dzīves priekiem. Turpretim Amsterdamas un Roterdamas iedzīvotāji pēc savas dabas bija kustīgi, nervozi, alka ceļojumu un veikalu. Hāgā, turpretim, dzīvoja daudz politiķu un sabiedrisku darbinieku.

Leidena tātad bija zinātņu pilsēta.

Harlema bija puķu, aleju, krāšņu dārzu, mūzikas un mākslas kultivētāja.

Harlema bezprātīgi mīlēja puķes, un viņas simpātiju pirmā vietā bija tulpes.

Lai veicinātu šo puķu kultūru, Harlema pat izsludināja prēmijas. !5. maijā 1673. gadā Harlemas puķkopju biedrība izsludināja lielo godalgu par melnās tulpes izaudzēšanu.

Kad pienāca ziņa, ka melnās tulpes noslēpums gaismā celts, Harlemas iedzīvotāji, kuriem bezgala riebās karu un nemieru periods, jutās laimīgi un lepni par saviem panākumiem. Par godu Šim ārkārtīgi svarīgajam gadījumam Harlema nolēma sarīkot grandiozus puķu, deju un mūzikas svētkus, kuri paliktu atmiņā uz ilgiem gadiem.

Siem svētkiem bija arī cita nozīme. Bez melnās tulpes svinībām, kurām vajadzēja būt visu uzmanības degpunktā, svētki šķita ievērojami vēl ar to, ka viņos, kā īsts holandietis, piedalījās Oranijas princis Vilhelms. Un beidzot, pēc postošā 1672. gada kariem radās izdevība frančiem parādīt valsts vienību un spēku.

Sekojot cildenai Harlemas dārzkopju biedrības priekšzīmei, kura bija ziedojusi simts tūkstošus florinu par melnās tulpes izaudzēšanu, pilsētas pārvalde tikpat lielu summu atļāva melnās ļ tulpes svinību sarīkošanai.

Kad pienāca liktenīgā svētdiena, Harlemas iedzīvotāji līgoja īstā svētku sajūsmā, spožumā un gaišā priekā. Visu domās, jūtās un valodās dominēja brīnišķīgā melnā tulpe, pret kuru visi sajuta dziļu godbijību, nevien sievas un meitenes, bet arī sirmi vīri un jaunekļi.

Pilsētas komitejas un dārzkopju» biedrības priekšgalā bija van - Sistensa kungs, tērpies savā vislabākā uzvalkā.

Šis cienījamais pilsonis darīja visu, ko varēja, lai sava apģērba un izskata ziņā saskanētu ar ievērojamo melno tulpi. Un piezīmēsim vēl, ka tas viņam lielā mērā bija izdevies..

Viņš gāja spožās komitejas priekšgalā ar milzīgu puķu buķeti rokā.

Komitejai sekoja pilsētas zinātnisko un izglītības biedrību pārstāvji, maģistratūra, karavīri, mūižnieki un zemkopji, bet gar trotuāru malām, kā dzīva vija, locījās milzīgi skatītāju bari. Jo viņiem nebija ļauts šajā gājienā piedalīties.

Un ielas mala taču galu galā ir vieslabākā novērošanas vieta tiem, kuri grib nogaidīt, kamēr gājiens paiet garām, lai zinātu, ko teikt citiem, vai labāki sakot: ko darīt pašiem.

Šoreiz, protams, nevarēja būt runa par Pompcja vai Cezara j triumfu. Šoreiz nekādus karavadoņus vai iekarotājus necildināja. I Šis gājiens bija mierīgs, kā avju bars un nevainīgs, kā gājputnu kāsis gaisā.

Uzvarētāji bija dārzkopji. Un Harlemas iedzīvotāji, kā patiesi puķu cienītāji, uzgavilēja dārzkopjiem.

Gājiena centrā, ar baltu samta segu pārklātu, kuras zelta bārkstis nokarājās uz zemi, četri vīri nesa melno tulpi.* Viņi visu laiku smaidīja.

Bija zināms, ka Oranijas princis ar savu roku pasniegs prēmiju ; tulpes audzētājam. Runāja, ka varbūt viņš teiks arī tautai kādu runu, kuras saturs sevišķi interesēja viņa draugus un ienaidiekus. !

Beidzot pienāca ilgi gaidītā diena, lielais 15. maijs 1673. gadā. Visi Harlemas un apkārtnes iedzīvotāji novietojās skaisto ielu malās, ciešā apņēmībā šoreiz neaplaudēt vis kara vadoņiem un varoņiem, bet dabas uzvarētājiem, kuri gaisā cēluši līdz Šim noslēpumainībā tītās tulpes brīnumu.

Un ja pilsēta grib aplaudēt vai svilpt, viņa nekad iepriekš nezina,  kur viņa īsti apstāsies.

Sākumā tā aplaudēja van - Sistensam un viņa buķetei, tad savām

korporācijām un sev. Un beidzot aplaudēja ari lieliskai mūzikai, kura cītīgi spēlēja katrā apstājas vietā.

Bet visu acis meklēja šo svinību īsto dvēseli, melnās tulpes noslēpuma atradēju. Ja šis varonis būtu parādījies pēc van - Sistensa lieliskās uzrunas, lauta viņu, bez šaubām, būtu apsveikusi jūsmīgāk, nekā pašu princi.

Līdz prinča atbraukšanai jāgaida vēl stundas ceturksnis. Gājienam jāapstājas vēl pēdējo reiz. Tad tas nonāks pie mērķa, kur uzcelts tronim līdzīgs paaugstinājums. Še princis paņems rokās lieliski izrotāto pergamentu un visai tautai paziņos, ka viņš, lzaks Bokstels, ir tā persona, kas gaismā cēlusi melnās tulpes noslēpumu, ka viņš, lzaks Bokstels, ir slavā cēlis Holandi, tādēļ tulpi nosauks par "Tulipa nigra Boxtella".

Lāgiem tomēr Bokstels novērsa acis no melnās tulpes un naudas maisiņa un kautrīgi ielūkojās pūlī, lai pārliecinātos, vai tuvumā nav redzama frīslandietes bālā seja.

Pats par sevi saprotams, ka Šis rēgs samaitātu viņa omu, kā Barko rēgs samaitāja Makbeta dzīres.

Viņš tik daudz uztraukumu bija pārdzīvojis tulpes dēļ, viņš tik rūpīgi bija sekojis tulpes gaitām, sākot no Kornēlija kabineta līdz ešafotam Beitenhofas laukumā; no Beitenhofas līdz Levenšteinas cietiksnim; viņš tik uzmanīgi bija vērojis, kā tulpe uzdīgst, kā viņa uzplaukst Rozes guļamistabā uz loga, ka beidzot viņš apzinājās pilnīgi dabiskas tiesības uz šo puķi. Ja tagad kāds gribētu viņam tulpi atņemt, viņš citādi to nevarētu nosaukt, kā par zagli. Taču, viņa bažas šķita veltīgas. Rozi nekur neredzēja. Un tā Boksteļa prieku nekas neapēnoja.

Gājiens apstājās apaļa laukuma vidū. Milzīgie koki, kuri laukumu ieslēdza, bija izrotāti krāšņiem puķu dekorējumiem un uzrakstiem. Mūzika spēlēja. No gājiena atšķīrās jaunas meitenes, lai tulpi novietotu uz augsta postamenta, kur lai bija stāvēt blakus Oranijas pfitiča zelta krustam.

Un lepnā tulpe, novietojusies uz sava postamenta, vienā mirklī iekaroja visu sirdis. Atskanēja ilga un trokšņainu aplausu vētra, kura bija sadzirdama visā Harlemā.

## PĒDĒJAIS LŪGUMS

Kad dārdēja aplausu troksnis, parkam tuvojās kariete. Viņa kustējās uz priekšu ļoti lēni, jo sievietes, steigdamās uz svinību vietu, laida savus bērnus pa braucamo ceļu. Šajā noputējušā un čīkstošā karietē sēdēja nelaimīgais

van - Berls. Pa karietes lodziņu viņš sāka novērot ainu, ko mēs tik nepilnīgi aprakstījām saviem lasītājiem.

Šis priecīgais, svētku drēbēs rotātais pūlis, puķu un zaļumu vītnes, mūzikas skaņas un prieka saucieni apžilbināja nabaga cietumnieku, kā zibens stars viņa tumšās kameras logā.

Neskatoties uz pavadoņa mazrunību un negribu atbildēt uz jautājumiem par viņa likteni, Kornēlijs tomēr mēģināja pēdējo reiz virsniekam jautāt:

—   Ko viss tas nozīmē, kapteiņa kungs?

—   Kā pats redzat, tie ir svētki.

—      Ak, svinības, — teica Kornēlijs drūmā, nomāktā balsī, kā daždien cilvēks, kuram šajā pasaulē prieka vairs nav.

Brītiņu vēlāk viņš teica:

—     Acīmredzot, Harlemas pilsētas svētki. Es redzu ļoti daudz puķu.

—     Jā gan, — atbildēja virsnieks, — šajos svētkos puķēm ir galvenā loma.

—     Ak, kāds maigs aromāts un cik brīnišķas krāsas! — izsaucās Korneiijs.

—      Apstājaties, lai kungs var paskatīties, — teica kapteinis kučieram — kareivjam.

—     Es jums ļoti pateicos par laipnību, — domīgi teica Kornēlijs: — Manā stāvoklī labāk nekā neredzēt un nejust. Brauksim, lūdzu, tālāk.

—     Brauksim tālāk. Es liku apturēt tādēļ, ka jūs esat liels puķu mīļotājs, bet sevišķi to puķu, kurām par godu sarīkoti šie svētki.

—   Kādām puķēm tad par godu tie sarīkoti?

—   Par godu tulpēm.

—   Tulpēm! — iesaucās Kornēlijs. — Vai šodien tulpju svētki?

—   Jā, kungs. Bet ja Šī aina jums nepatīkama, brauksim tālāk.

Virsnieks dzīrās teikt pavēli braukt tālāk.

Bet Kornēlijs to atturēja; viņa apziņā iezagās tumša nojauta.

—      Kapteiņa kungs, — viņš runāja drebošā balsī — vai šodien neizsniedz prēmiju?

—   Jā, par melno tulpi.

Kornēlijam vaigi pietvīka sārtumā, visu ķermeni kratīja drebuļi un uz pieres izspiedās lielas sviedru lāses.

Bet, pārdomājis, ka bez viņa un tulpes svētki tomēr neizdosies, viņš piezīmēja:

—     Šie ļaudis tomēr nebūs laimīgāki par mani, jo viņi neredzēs to, uz ko tie aicināti; svētki nevar būt pilnīgi.

—   Ko jūs, kungs, ar to gribat sacīt?

—     Es gribu teikt, ka nekad nevienam cilvēkam, izņemot vienu, kuru cs pazīstu, neizdosies gaismā celt melnās tulpes noslēpumu.

—     Tad tas, kuru jūs pazīstat, ir šo noslēpumu jau gaismā cēlis, jo Harlema šodien skata melno tulpi.

—     Melno tulpi! — uztraukumā kliedza van - Berls. — Kur viņa ir, kur?

Viņš izliecās no karietes un drudžaini raudzījās apkārt.

—   Skataties uz postamentu. Tur viņa ir. Redzat?

—   Redzu.

—   Nu, bet tagad brauksim tālāk, — teica virsnieks.

—     Ak, apžēlojaties par mani, — lūdzās Kornēlijs: — Ļaujat man vēl paskatīties uz to. Vai patiesi tā ir melnā tulpe? Vai viņa ir bez plankumiem? Tas nevar būt! Ja man atļautu to tuvāk apskatīt, es pateiktu, ka tā nav gluži melna, ka tā tikai mazliet brūngana… Atļaujat man, kungs, izkāpt un pieiet tuvāk. Es jūs ļoti lūdzu.

—   Jūs esat prātu zaudējis! Vai es to drīkstu!?

—Es jūs lūdzu!

—   Bet jūs aizmirstat, ka jūs esat cietumnieks.

— Es esmu cietumnieks, tas tiesa, bet es esmu godīgs cilvēks. Dodu jums goda vārdu, ka es nebēgšu; es neizrādīšu ne mazāko mēģinājumu to darīt. Atļaujat man tikai paskatīties uz puķi.

—   Bet mani priekšraksti, kungs?

Un viņš atkal dzīrās teikt kučieram, lai brauc tālāk.

Kornēlijs arī šoreiz viņu atturēja,

—      Ak, esat jel līdzjūtīgs un augstsirdīgs! Visa mana dzīva saistās ar šo noslēpumu. Jūs nezināt, kas notiek manā sirdī. Es zinu, ka man drīz jāmirst. Un tādēļ man tik ļoti gribās puķi redzēt. Jo var taču būt, ka tā ir mana tulpe! Tulpe, kuru nozaga Rozei. Jūs nesaprotat, ko nozīmē izaudzēt melno tulpi, ko nozīmē tikai vienu mirkli to redzēt — krāšņu, pilnīgu — un tad uz visiem laikiem pazaudēt. Man jāizkāpj no karietes, man viņa jāredz! Tad, ja gribat, varat mani nogalināt.

—      Klusāk, nelaimīgais, — teica virsnieks. — Mums pretim jāj viņa augstības, Oranijas prinča Vilhelma eskorts. Ja princis redzēs skandālu, mums biern klāsies plāni.

Van - Berls nobaidījies vairāk par savu ceļa biedru, nekā par sevi, iekrita atpakaļ karietē. Bet viņš nevarēja mierīgi nosēdēt. Bet nepaguva garām aizjāt ne divdesmit kavalēristi, kad viņš atkal lauzās pie lodziņa, žestikulēja un garām jājošam princim teica nesakarīgu lūgumu.

Vilhelms, mierīgs un nosvērts, kā vienmēr, jāja uz svinību laukumu izpildīt savus goda priekšsēdētāja pienākumus. Rokā viņš turēja satītu pergamentu, kas Šoreiz viņam izpildīja it ka valdnieka zižļa vietu.

Ieraudzījis žestikulējošu cilvēku un, acīmredzot, pazinis tā pavadoni, princis lika apstāties.

Viņa staltais zirgs stāvēja sešus soļus no van - Berla.

—      Kas še notiek? —jautāja princis virsniekam, kurš šajā mirklī izkāpa no karietes.

—     Jūsu augstība, šis cilvēks ir tas valsts noziedznieks,kuram es braucu pakaļ uz Levenšteinu, lai atvestu to Harlemā.

—   Ko viņš grib?

—      Viņš neatlaidīgi lūdz, lai viņam atļauj dažus mirkļus izkāpt no karietes…

—      Lai paskatītos uz melno tulpi! — sau^'a van - Berls, lūdzoši pacēlis pret princi rokas. — Kad es būšu redzējis to, kas man jāredz, es varēšu mierīgi mirt un svētīt jūsu gaišību.

Šie divi cilvēki, -sēdēdami ikviens savā karietē un ielenkti no sargiem, bija īpatnēji pretstati. Viens — visspēcīgs, otrs — nožēlojams; viens — ceļā uz troni, otrs — ceļā uz ešafotu.

Vilhelms auksti uzlūkoja Kornēliju un uzklausīja viņa lūgumu. Tad viņš teica virsniekam-:

—     Vai tas ir tas pats ieslodzītais, kurš Levenšteinā mēģinājis nogalināt savu cietuma uzraugu?

Kornēlijs nolieca galvu un nopūtās. Viņa maigā, godīgā seja bālēja un sarka. Šie visspēcīgā un visuzinošā prinča vārdi izpauda nevien nenovēršamo nāvi, bet arī pēdējā lūguma noraidīšanu.

Kornēlijs vairs necentās lūgties, viņš krita dziļā, drūmā izmisumā, tik saprotamā viņam pašam un aizgrābjošā tiem, kas to nevēroja.

—     Atļaujat cietumniekam b.kāpt no karietes, — pavēlēja princis,'— lai viņš paskatās uz melno tulpi, kura ir vērts, ka to reizi redz.

—   Ak! — priekā izsaucās Kornēlijs un izlēca no karietes.

Ja virsnieks nebūtu to atturējis, viņš pateicībā būtu kritis ceļos pie prinča kājām.

Šo pavēli devis, princis mierīgi turpināja savu ceļu, cauri gavilējošam ļaužu pūlim, uz svinību vietu.

Drīz viņš sasniedza savu estrādi un lielgabalu zalves liecināja, ka svinības sākušās.

## NOSLĒGUMS

Van - Berls četru sargu pavadībā, spiedās cauri ļaužu pūlim un viņa skatiens nenovērsās no melnās tulpes,kurai tas nāca arvien tuvāk.

Viņš skaidri redzēja to brīnišķīgo ziedu, kas pasaulē bija nācis ar daudzām sarežģītām kombinācijām, gaisa, gaismas, siltuma un aukstuma maiņām, lai pazustu tam uz visiem laikiem.

Viņš apstājās sešus soļus no tulpes un dziļā svētlaimībā apbrīnoja savu roku darba krāšņumu un pilnību. Viņš redzēja jaunu meiteņu rindas, kuras stāvēja ap tulpi goda sardzē.

Bet jo ilgāk viņš vērās šajā brīnumā, jo vairāk asiņoja sirds. Viņš acīm meklēja kādu saprotošu skatienu; bet visapkārt stāvēja sveši ļaudis, kuru acis vērsās uz tronī sēdošo valdnieku.

Vilhelms, ap kuru saistījās visa uzmanība, piecēlās. Viņš ielūkojās apkārtnē un ilgāk uzlūkoja trīs dažādus cilvēkus, kuru intereses un pārdzīvojamās drāmas bija it kā trijstūris pret viņu.

Vienā stūrī stāvēja Bokstels, drudžaini un nepacietīgi vērodams prinča kustības, melno tulpi .un spožo sabiedrību. | Otrā — Kornēlijs, kluss, elpu gūdams, visu savu uzmanību veltīdams savam brīnumam.

Beidzot, trešā stūrī,, uz sola, starp Harlemas meitenēm, stāvēja skaistā frīslandiete, smalkā, sarkanā vilnas tērpā, ar zeltu izrotātā cepurītē.

Tā bija Roze. Viņas skatiens maldījās nenoteiktā virzienā un tai vajadzēja atbalstīties pret prinča Vilhelma virsnieka elkoni, lai nekristu nesamaņā.

Redzēdams visus savus klausītājus- norādītās vietās, princis lēni atvēra pergamentu un, dziļam klusumam iestājoties, sāka runāt lēnā, skaidrā balsī.

—     Jūs zināt, kādēļ jūs še sanākuši? — Tam, kas izaudzēs melno tulpi, apsolīta simtstūkstošu florinu liela prēmija. Melnā tulpe! Šis Holandes brīnums ir jūsu acu priekšā. Melnā tulpe izaudzēta, saskaņā ar Harlemas dārzkopju biedrības noteikumiem. Tā vārds, kas tulpi izaudzējis, nu viņas vēsturē būs ierakstīta Harlema zelta grāmatā. Aicināt šurp to personu, kurai pieder melnā tulpe.

Šos vārdus teicis, princis ar gaišu skatienu aplūkoja viņam priekšā stāvošo trijstūri, lai redzētu, kādu iespaidu tie uz katra atstāj.

Viņš redzēja, ka Bokstels steidzīgi atstāja savu solu. ? Viņš redzēja, ka Kornēlijs instinktīvi sakustējās.

Viņš redzēja, ka virsnieks,kuram vajadzēja Rozi pavadīt, bīdīja to uz priekšu ar varu.

Pēkšņi princinj abās pusēs atskanēja kliedzieni:

Pārsteigtais Bokstels un Kornēlijs abi reizē iesaucās:

—   Roze! Roze!

:>: — Šī tulpe pieder jums, jaunā meitenīte, vai nē? — jautāja princis.

—     Jā, augstība, — klusi teica Roze un viņai visapkārt atskanēja ļaužu čuksti un sajūsma par viņas skaistumu.

—      Kas to būtu domājis! '— savā nodabā klusi čukstēja Kornēlijs: — tā tad viņa meloja, stāstīdama, ka tulpe tai nozagta. Tad tādēļ viņa atstāja Levcnštcinu. Cik grūti, kad jāredz, ka esi pievilts un atstāts no tās, kuru šķiti savu labāko draugu!

—   Ak, ievaidējās Bokstels: — es esmu pazudis!

—      Šī tulpe, — turpināja princis, — būs nosaukta tās personas vārdā, kura to izaudzējusi. Puķu katalogā tā būs ierakstīta ar nosaukumu "Tulipa nigra Barloensis" par godu van - Berla vārdam, kuru šī jaunā meitene turpmāk arī nesīs.

Šos vārdus teicis, princis ielika Rozes roku Kornēlija rokā. Bāls, uztraukts un prieka pārņemts, viņš stāvēja troņa priekšā un apsveica drīz princi, drīz savu līgavu.

Tajā mirklī pie van - Sistensa kunga kājām nokrita vīrietis, kura nemaņai par iemeslu bija pilnīgi pretējas jūtas.

Bokstels, redzēdams, ka viņa cerības sabrūk, krita dziļā nesamaņā.

Viņu pacēla, aplūkoja pulsu, paklausījās sirdi un konstatēja,ka Bokstels miris.

Šis incidents svētku gaitu netraucēja, jo ne princis, ne priekšsēdētājs notikumu sevišķi nenožēloja.

Tikai Kornēlijs šausmās novērsās: šo zagli un viltus Jakobu viņš pazina: tas bija viņa kaimiņš lzaks Bokstels, kuru viņš nekad nebija turējis aizdomās tik neģēlīgā rīcībā.

Patiesībā Bokstelam tā bija laime, ka sirdstrieka viņu pasargāja no tālākiem, mocošiem notikumiem.

Pēc tam procesija, mūzikas skaņu pavadīta, turpinājās bez traucējumiem, ja par tādiem neatzīst Boksteļa nāvi un to, ka Kornēlijs un Roze, rokās saķērušies, soļoja plecu pie pleca.

Kad personas, kas svinības vadīja, iegāja pilsētas valdes namā, princis, norādīdams uz naudas maisiņu, uzrunāja Kornēliju ar šādiem vārdiem:

—      Mēs nevarm noteikti izšķirt, kas šo naudu pelnījis. Kaut jūs esat gaismā cēlis melnās tulpes noslēpumu, tomēr man jāatzīst, ka Roze to stādījusi, audzējusi un panākusi krāšņā zieda uzplaukšanu. Tādēļ būtu netaisni, ja mēs Šo naudu nedotu viņai līdzi pūrā.

Kornēlijs gaidīja, ko princis tālāk teiks.

Tas turpināja:

—      Es dodu šo naudu Rozei; viņa to ir godīgi pelnījusi un var dalīties ar jums. Tā ir balva par viņas mīlestību, drosmi un godīgumu.

—   Kas attiecas uz jums, — turpināja princis, — tad atkal pateicoties Rozei, kura man deva pierādījumu par jūsu nevainību, — to teicis, princis pasniedza Kornēlijam zīmīli, kurā bija rakstīta Kornēlijs de - Vitta vēstule un kurā bija ievīstīts trešais tulpes sīpoliņš, — kas attiecas uz jums, tad mēs pārliecinājāmies, ka jūs esat ieslodzīts par noziegumu, ko neesat darījis.

—   Tas nozīmē, — princis runāja tālāk, — ka esat nevien brīvs, bet arī jūsu, kā nevainīga cilvēka, manta nav aizskarama. Tā tad jūsu manta jums atdota atpakaļ. Van - Berla kungs! Jūs esat Kornēlija de - Vitta krustdēls un viņa brāļa Jana draugs. Paliekat tā vārda cienīgs, kuru jums kristībās devis jūs slavenais krusttēvs. Paglabājat atmiņā abu viņu nopelnus, jo brāļi de - 'Vilti ir netasini notiesāti un netaisni sodīti tautas maldu brīdī. Ar šo abu slaveno pilsoņu vārdiem Holande tagad var lepoties.

Pēc šiem vārdiem,kurus princis izteica ar sevišķu uzsvaru, abi laimīgie cilvēki nometās viņa priekšā ceļos un noskūpstīja tam rokas.

Tad viņš nopūtās un teica:

—  Jūs abi esat ļoti laimīgi, jo, cenzdamies pēc Holandes slavas un labklājības, meklējat tai jaunu tulpju kultūru.

Un pavēries uz Francijas pusi, — it kā jūtot no turienes tuvojamies jaunus draudošus mākoņus, viņš ātri iesēdās savā karietē un aizbrauca.

Kornēlijs tajā pašā dienā kopā ar Rozi aizbrauca uz Dordrechtu Par visu notikušo Roze ziņoja tēvam, nosūtot pie viņa kā sūtni Kornēlija veco aukli.

Lasītāji, kuriem pazīstams vecā Ģrifija raksturs no mūsu apraksta, sapratīs, ka viņam grūti bija samierināties ar jauno meitas vīru. Viņš nevarēja aizmirst sitienus, kuri vēl ilgi bija redzami kā zilumi viņa miesā. Viņu skaits, kā Grifijs stāstīja, sniedzās līdz četrdesmit. Galu galā Grifijs tomēr samierinājās, lai pierādītu, ka viņš ir tikpat augstsirdīgs, kā pavaldonis. Kļuvis par tulpju sargu, viņš bija tikpat nepielūdzams un bargs, kā savos cietumsarga laikos. Vajadzēja redzēl, ar kādu nesaudzību viņš iznīcināja kāfnirus, kurmjus un pārāk uzmācīgas medus sūcējas.

Kad viņam bija zināmi Bokslela nedarbi, viņš bija bezgala dusmīgs uz šo viltus Jakobu. Tādēļ viņš pats ar savu roku izjauca Bokstela ierīkoto novērotavu starp sētas kokiem. Un tā kā Bokstela dārzu pirkšanas ceļā pievienoja van - Berla īpašumam, tad žogu noārdīja pavisam un puķu dobes sniedzās pāri abu dārzu kopplatībai.

Roze vērtās ik dienas skaistāka un gudrāka. Divu gadu laikā viņa iemācījās tik labi rakstīt un lasīt, ka pati varēja uzņemties divu brašu bērniņu mācīšanu, kuri kā tulpju ziedi, nāca pasaulē maija mēnesī 1674. un 1675. gadā. Tikai Šie divi ziedi sagādāja viņai daudz mazāk rūpju, neka tā ievēfojamā melnā tulpe, kurai viņa varēja pateikties par sava likteņa gaitām.

Pats par sevi saprotams, ka viens bērns bija zēns un saucās Kornēlijs, otrs bija meitene — vārdā Roze.

Van - Berls palika uzticīgs Rozei, tāpat kā tulpēm. Visu savu dzīvi viņš upurēja Rozes labklājībai un tulpju kultūrai.

Van - Berla kabinetu pušķoja divas vēsturiskas, zelta rāmjos ierāmētas lapas no Kornēlija dc - Vitta bībeles. Vienā, kā mēs atceramies, bija rakstīts, iai van - Berls iznīcina sarakstīšanos ar Luvua, otrā paša van - Berla testaments, kurā viņš novēlēja Rozei melnās tulpes noslēpumu, ar noteikumu, ka tai par vīru jāizraugās skaists cilvēks, divdesmit sešu vai astoņu gadu vecs, kas to patiesi mjlē un kuru viņa mīiē.

Šo noteikumu Roze apzinīgi izpildīja, kaut Kornēlijs palika dzīvs. Patiesību sakot taisni tādēļ, ka viņš palika dzīvs.

Apcerēdams brīnišķīgo likteņa rotaļu, Kornēlijs van - Berls uzrakstīja uz savām durvīm teikumu, kuru izbēgšanas dienā Gracijs bija uzrakstījis uz kameras sienas:

"Dažkārt cilvēkam tik daudz ciešanu jāpārdzīvo, ka viņš ar pilnu tiesību var teikt: es esmu pārāk laimīgs."

Beigas.