# Divas Diānas

Aleksandrs Dimā

Aleksandrs Dimā

Divas Diānas

Romāna galvenais varonis ir grāfs Gabriels Montgomerijs, karaļa Anrī II nejaušais slepkava. Autora fantāzijas radītais stāsts par viņa mīlestību uz karaļa pusmāsu Diānu de Kastro un viņa tēva mīklainā pazušana, papildināta ar reālu zemnieka Martena Herra dzīvesstāstu. vēsturiskie notikumi ir Sen-Kantēnas aplenkums, Kalē ieņemšana, Anrī II ievainojums turnīrā, kam sekoja viņa nāve, Ambuāzas sazvērestība, Franciska II nāve un tam sekojošie reliģiskie kari

Romāns

Tulkojusi: Guna Kalniņa Redaktors: H. Jubels Korektore: M.Steiča

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

Rīga 1996 Izdevniecība  Aeroekspresis

Aleksandrs Dimā

Divas Diānas

Rīga 1996

Romāns

Izdevniecība  AEROEKSPRESS"

Tulkojusi: G. Kalniņa Redaktors: H. Jubels Korektore: M.Steiča

5-7049-0047-X

## PIRMĀ DALA

.

## I Grāfa dēls un karaļa meita

Tas bija 1551.gada 5. maijā. Astoņpadsmitgadigs jauneklis un sieviete ap gadiem četrdesmit iznāca no pieticīgas lauku mājiņas un nesteidzīgi sāka iet pa Montgomerija miestiņa ielu.

Jaunais cilvēks bija lielisks normandiešu tipa pārstāvis — kastaņbrūni mati, zilas acis, balti zobi un spilgtas lūpas. Ādas svaigums un samtai- nums vērsa viņa skaistumu gandrīz vai sievišķīgu. Arī augums tam bija neparasti labi veidots — samērīgs, spēcīgs un slaids kā niedre. Apģērbs bija vienkāršs, taču gaumīgs. Viņam labi piestāvēja tumši violetas vadmalas kamzolis, izšūts ar tādas pašas krāsas zīdu, no tās pašas vadmalas un ar tādu pašu apdari bija arī bikses. Garie melnie zābaki, kādus mēdza valkāt pāži un ieroču nesēji, sniedzās pāri ceļiem. Samta berete, nobīdīta uz sāniem, atklāja viņa augsto pieri, kurā jautās ne tikai jaunekļa nosvērtība, bet arī dvēseles miers.

Jājamzirgs, kuru viņš veda pavadā, pa laikam pameta augšup galvu un, nāsis iepletis, iezviedzās.

Sieviete pēc izskata piederēja ja ne zemnieku kārtai, tad slānim starp zemniekiem un pilsētniekiem. Jauneklis vairākas reizes piedāvāja viņai savu elkoni atbalstam, taču viņa ikreiz atteicās, it kā uzskatītu, ka viņai šāds gods nepienāktos.

Kamēr viņi gāja pa ielu uz pili, kura majestātiski pacēlās pār nelielo miestiņu, nebija grūti pamanīt, ka ne vien jaunieši un pieaugušie, bet arī sirmgalvji zemu klanījās garāmejošajam jauneklim. Katrs it kā atzina viņā

kungu un pavēlnieku. Bet šis jaunais cilvēks, kā mēs to tūlīt uzzināsim, pats nezināja, kas viņš ir.

Izgājuši cauri miestiņam, viņi nogriezās uz ceļa vai, pareizāk sakot, uz takas, kas veda stāvus kalnā. Iet pa to abiem blakus vienkārši nebija iespējams, un tāpēc, starp citu, tikai pēc vilcināšanās un paklausot jaunekļa neatlaidīgam lūgumam, sieviete gāja pa priekšu.

Jauneklis klusēdams viņai sekoja. Viņa domīgajā sejā bija smagu rūpju ēna.

Pils bija skaista un šķita viesmīlīga. Abi mūsu ceļinieki, tik atšķirīgi pēc vecuma un stāvokļa, devās uz to. Bija vajadzīgi četri gadsimti un desmit paaudzes, lai šis milzu akmens krāvums valdītu pār šo kalnu.

Tāpat kā visas tā laikmeta celtnes, grāfu Montgomeriju pils nebija vienots arhitektūras ansamblis. Pils gāja mantojumā no tēva dēlam, un katrs īpašnieks, vadoties no savām vēlmēm un vajadzībām, kaut ko pievienoja šai milzīgajai būvei. Kvadrātveida tornis, pils galvenā citadele, tika uzcelta jau Normandijas* hercogu laikā. Pēc tam drūmajam milzenim tika piebūvēti citi mazāki tornīši ar graciozi robainām malām un mākslinieciski izveidotām logu ailām. Ar gadiem akmeņkaļu meistardarbu skaits pieauga. Visbeidzot, lielā galerija ar gotiskajiem logiem, kuru izbūvēja Ludviķa XII valdīšanas beigās un Fransuā I** valdīšanas sākumā, pabeidza šīs pils gadsimtiem ilgušo celtniecību.

Lūk, mūsu ceļotāji jau ir pie pils galvenajiem vārtiem.

Dīvaina lieta! Jau piecpadsmit gadu šai lieliskajai pilij nebija saimnieka. Vecais pārvaldnieks joprojām ievāca nodevas, bet kalpotāji, jau paspējuši novecot, turpināja uzturēt pili kārtībā, katru rītu atslēdzot vārtus, it kā gaidīdami saimnieka atnākšanu, un katru vakaru tos aizslēdzot, it kā saimnieks savu ierašanos būtu atlicis līdz nākošajam rītam.

Pārvaldnieks pieņēma abus apmeklētājus ar laipnību, kādu visi izrādīja šai sievietei, un cieņu, ar kādu acīmredzot visi izturējās pret jaunekli.

Normandija X-XI gs. bija patstāvīga hercogiste. Ludviķis XII — Francijas karalis 1498.-1515. gadā, Fransuā I — Francijas karalis 1515.-1547. gadā, Indriķa II (valdīja 1547.-1559. gadā) tēvs.

—   Elio kungs, — sieviete vērsās pie pārvaldnieka, — vai jūs neļautu mums ieiet pilī? Man kaut kas ir jāpavēsta Gabriela kungam, — viņa norādīja uz jaunekli, — bet es to varu pateikt viņam tikai parādes zālē.

—   Bez vārda runas, Aloīzes kundze! Protams, nāciet iekšā, — Elio sacīja, - .un visu, kas jums ir uz sirds, sakiet šim jaunajam kungam kur vien vēlaties.

Viņi pagāja garām vārtu sardzei, izgāja cauri galerijai un beidzot iegāja zālē.

Tā bija iekārtota tieši tāpat kā tajā dienā, kad to pameta pēdējais pils īpašnieks. Bet šeit, kur kādreiz pulcējās viss Normandijas zieds, jau piecpadsmit gadus neviens nebija ienācis, izņemot kalpotājus.

Ne bez satraukuma šajā zālē ienāca arī Gabriels (ceram, ka lasītājs nebūs aizmirsis, ka tieši tā sieviete nosauca jaunekli). Taču iespaids, ko viņā izraisīja drūmās sienas, majestātiskais baldahīns un dziļās logu ailas, nespēja viņa domas atraut no galvenā iemesla, kas atvedis viņus šurp, un tikko viņiem aiz muguras aizvērās durvis, viņš sacīja:

—   Nu, mana mīļā audžumāte, lai arī tu, šķiet, esi satraukta vēl vairāk nekā es, tagad vairs atkāpšanās ceļa nav — tev būs jāizstāsta man viss, ko tu solīji. Runā nekā nebaidoties, bet, galvenais — nevilcinies. Jābeidz šaubīties, un es vairs ilgāk nevaru gaidīt. Kad es tev vaicāju, kāds ir mans vārds, no kādas ģimenes es esmu cēlies, kas ir mans tēvs, tu man atbildēji: „Gabriel, es jums to visu pateikšu tajā dienā, kad jums būs astoņpadsmit gadu. Tad jūs kļūsiet pilngadīgs un tiesīgs nēsāt zobenu." Šodien, 1551. gada 5. maijā man aprit astoņpadsmit, un es pieprasīju, lai tu pildi solīto, taču tu ar šausminošu svinīgumu man atbildēji: „Ne jau nabaga zirgu kopēja atraitnes mazajā namiņā man jums jāatver acis uz to, kas jūs patiesībā esat, bet grāfu Montgomeriju pils parādes zālē!" Un tā mēs esam uzkāpuši kalnā, gājuši pār grāfu pils slieksni un atrodamies parādes zālē. Runā taču!

—  Sēdieties, Gabriel. Jūs taču man ļausiet vēl reizi sevi tā uzrunāt?

Jauneklis dziļas pateicības uzplūdā spieda viņas rokas.

—   Nesēdieties uz šī krēsla, — viņa turpināja.

—   Kur tad lai es sēžu? — jauneklis brīnījās.

—   Zem šī baldahīna, — Aloīze pateica īpaši svinīgi.

Jauneklis paklausīja.

Aloīze viņam pamāja:

—   Tagad uzklausiet mani.

—   Bet sēdies tu ari, — Gabriels sacīja.

—   Jūs man atļausiet?

—   Tu joko, audžumāt?

Aloīze apsēdās uz kāpnītēm pie jaunekļa kājām, un viņš paskatījās uz viņu uzmanīgi, ar labvēlīgu un ziņkārīgu skatienu.

—   Gabriel, — viņa iesāka, nolēmusi runāt, — jums tikko palika seši gadi, kad jūs zaudējāt tēvu. Tajā pašā gadā es kļuvu par atraitni. Es jūs esmu barojusi ar krūti. Jūsu māte nomira, jūs dzemdējot, bet es, jūsu zīdītāja, iemīlēju jūs kā pašas bērnu. Atraitne visu savu dzīvi ir veltījusi bārenim.

—   Dārgā Aloīze, — jauneklis iesaucās, — zvēru tev, ne katra māte sava bērna labā būtu izdarījusi tik daudz, cik tu man!

—    Starp citu, — Aloīze turpināja, — ne jau es viena rūpējos par jums. Žamē de Kruazina kungs, šīs pils cienījamais kapelāns*, viņš jums pacietīgi mācīja gudrības un, pēc viņa sacītā, neviens nevar jums neko pārmest lasīšanas, rakstīšanas un vēstures zināšanu sakarā… Angerāns Loriāns, tuvs mana nelaiķa vīra draugs, iemācīja jums jāt ar zirgu un rīkoties ar ieroci, bultu un zobenu — vārdu sakot, visas bruņinieku mākslas. Jau pirms diviem gadiem Alansonā, sacīkstēs par godu mūsu karaļa Indriķa II kronēšanai, jūs pierādījāt, ka esat bijis labs skolnieks Ange- rānam. Es, nabaga lasītnepratēja, varēju jūs tikai mīlēt un mācīt bīties Dieva. Un tagad, astoņpadsmit gadu vecumā, jūs esat krietns kristietis, mācīts kungs, kara mākslu zinātājs, un, es ceru, ka ar Dieva palīgu jūs būsiet savu senču cienīgs, monsenjor Gabriel de Lorž, grāf Montgome- rij!

Gabriels pieleca kājās:

—   Es esmu grāfs de Montgomerijs!

Bet tad viņš cienīgi pasmaidīja.

—   Es jau tā domāju, es to gandrīz droši nojautu. Zini, Aloīze, par šiem bērnišķīgajiem sapņiem es reiz stāstīju mazajai Diānai… Bet kāpēc tu sēdi man pie kājām, Aloīze? Celies, apskauj mani, svētā sieviete. Vai

Kapelāns — mājas baznīcas garīdznieks.

tiešām tu pārtrauksi uzskatīt mani par savu bērnu tikai tāpēc, ka es esmu Montgomeriju dzimtas turpinātājs! Iznāk, ka es nesu vienu no senākajiem un skaļākajiem Francijas uzvārdiem… Vienu no Vilhelma Iekarotāja armijām komandēja Rožē Montgomerijs, vienu no krusta karagājieniem par saviem līdzekļiem veica Gijoms Montgomerijs… Mūs vieno radniecīgas saites ar Skotijas un Francijas karaļnamiem. Mani par savu radinieku sauks ievērojamākie Londonas lordi un Parīzes dižciltīgākie kungi! Galu galā mans tēvs…

Te jauneklis aprāvās, it kā uzdūries kādam šķērslim. Bet tad tūdaļ atkal ierunājās:

—   Diemžēl, Aloīze, neskatoties uz to visu, es esmu vientuļš šai pasaulē. Es, tik daudzu karalisku senču pēctecis — esmu nabaga bārenis, palicis bez tēva! Bet mana māte! Arī tā ir mirusi! Ak, stāsti man par viņiem, lai es zinātu, kādi viņi bija! Sāc ar tēvu. Kā viņš gāja bojā? Pastāsti man par to.

Aloīze neko neatbildēja. Gabriels pārsteigts skatījās uz viņu.

—   Es tev jautāju, kā mira mans tēvs? — viņš atkārtoja.

—    Monsenjor! To zina tikai Dievs Kungs. Grāfs Žaks de Montgomerijs reiz izgāja no savas savrupmājas Parīzē un neatgriezās. Draugi un radi veltigi viņu izmeklējās. Viņš pazuda, monsenjor. Karalis Fransuā I lika sākt meklēšanu, taču tas neko nedeva. Ja viņš kļuva par sazvērestības upuri, tad viņa ienaidnieki bija ļoti veikli vai arī ļoti ietekmīgi. Tēva jums nav, monsenjor, bet tajā pat laikā jūsu pils kapenēs nav Žaka Mont- gomerija kapa. Ne dzīvu, ne mirušu viņu nekur neatrada.

—   Tas ir tādēļ, ka viņu nemeklēja paša dēls! — Gabriels iesaucās. — Ak, kāpēc tu man tik ilgi par to neteici? Vai ne tāpēc, ka mans pienākums ir atriebt tēvu… vai viņu glābt?

—   Nē, tikai tādēļ, ka mans pienākums bija glābt jūs pašu, monsenjor. Uzklausiet mani. Vai jūs zināt, kāda bija mana vīra, lieliskā Pero Traviņī, pēdējā vēlēšanās? „Sieva, — viņš man sacīja pirms nāves, — negaidi manas bēres, aizver man acis un tūlīt brauc prom no Parīzes ar visu bērnu. Apmeties Montgomerijā, taču ne pilī, bet namā, kurš mums ir monsenjora atvēlēts. Tur tu uzaudzināsi mūsu kunga mantinieku, neko īpaši neslēpjot, taču arī lieki nepļāpājot! Mūsu novadnieki mīlēs viņu un nenodos. Galvenais — noslēpt viņa izcelsmi no viņa paša, citādi viņš parādīsies atklātībā un ar to pašu sevi pazudinās. Lai viņš zin tikai to, ka ir dižciltīgs. Tad, kad viņš pieaugs un kļūs piesardzīgs, varonīgs un godīgs cilvēks — vārdu sakot, kad viņam būs astoņpadsmit gadu, nosauc viņam viņa vārdu un dzimtu, Aloīze. Tad viņš pats izlems, kas viņam jādara un ko viņš var izdarīt. Bet līdz tam laikam esi piesardzīga — drausmīgs naids viņu piemeklētu, ja viņu atrastu! Tas, kurš ir uzvarējis ērgli, nežēlos arī viņa dzimtu." Pasacījis to, viņš nomira, monsenjor, bet es, paklausot viņam, paņēmu jūs, nabaga sešgadīgu bārenīti, kurš tikai retu reizi bija redzējis savu tēvu, un aizvedu no Parīzes. Te jau zināja par grāfa mīklaino pazušanu, un bija aizdomas, ka nežēlīgie ienaidnieki draud katram, kas nes viņa vārdu. Šejienes ļaudis ieraudzīja jūs un, protams, pazina, taču pēc klusas vienošanās neviens mani neizjautāja, neviens nebrīnījās par manu nerunīgumu. Pēc kāda laika mans vienīgais dēls, kas bija vienos gados ar jums, nomira no drudža. Dievam acīmredzot bija labpaticies, lai es pilnībā piederētu tikai jums. Visi izlikās, ka tic tam, ka dzīvs palicis mans dēls nevis jūs. Taču jūs kļuvāt arvien līdzīgāks savam tēvam — gan pēc izskata, gan pēc rakstura. Jūsos modās lauva. Visiem bija skaidrs, ka jūsu liktenis ir kļūt par valdnieku. Bez prasīšanas manā mājā parādījās nodevas no ražas labākajiem augļiem. Labāko zirgu vienmēr atveda jums. Žamē kungs, Angerāns un visi pils kalpotāji redzēja, ka jūs augat par viņu likumīgo pavēlnieku. Viss jūsu uzvedībā liecināja par vērienu, drošsirdību un varenību… Un, visbeidzot, jūs sveiks un vesels sasniedzāt to vecumu, kad es varu uzticēties jūsu veselajam saprātam, bet jūs, parasti tik piesardzīgs un savaldīgs, uzreiz sākat runāt par atklātu atriebību!

—    Par atriebību jā, taču ne par atklātu. Kā tev šķiet, Aloīze, vai mana nelaimīgā tēva ienaidnieki vēl ir dzīvi?

—    Monsenjor, to es nezinu. Taču labāk rēķināties ar to, ka ir dzīvi. Un ja jūs, pieņemsim, ieradīsieties galmā ar savu spožo vārdu, bet bez draugiem un sabiedrotajiem, pat bez nopelniem, kas tad notiks? Tie, kas jūs ienīst, tūdaļ pamanīs jūsu ierašanos, bet jūs tos nepamanīsiet. Viņi dos jums triecienu, bet jūs nemaz nezināsiet, no kuras puses tas nācis, un ne tikai paliks neatriebts jūsu tēvs, bet iesiet bojā arī jūs, monsenjor.

—    Tieši tāpēc, Aloīze, man ir tik ļoti žēl, ka man nav laika iegūt draugus un mazliet slavas. Ak, ja es to būtu zinājis pirms diviem gadiem! Bet, vienalga! Tas ir tikai laika jautājums, un gan es to atgūšu. Man tikai nāksies virzīties divreiz ātrāk uz priekšu. Es braukšu uz Parīzi, Aloīze, un neslēpjot to, ka es esmu Montgomerijs, es noklusēšu, ka mans tēvs ir grāfs Žaks. Starp citu, es varu sevi nosaukt par vikontu d'Eksmesu, Aloīze. Tā es neslēpšos, bet arī nepievērsīšu sev uzmanību. Tad es lūgšu palīdzību… Pie kā lai es galmā griežos? Varbūt pie konetabla* Mon- moransī, nežēlīgā Dieva zaimotāja? Nē, es pats sapratu, kāpēc tavs vaigs sadrūma, Aloīze… Pie maršala de Sentandrē? Viņš nav sevišķi jauns un nav īpaši uzņēmīgs… Vai nebūtu labāk pie Fransuā de Gīza? Jā, tā būtu vislabāk. Boloņā jau viņš parādīja, uz ko ir spējīgs. Es došos pie viņa, zem viņa karoga iekarošu sev vārdu.

—   Ļaujiet man, monsenjor, vēl jums ko sacīt, — Aloīze teica. — Godīgajam un uzticamajam Elio bija laiks atlikt savu kungu bērnam krietnu naudas summu. Jūs varēsiet dzīvot karaliski, monsenjor, bet jūsu jaunie vasaļi, kuri ir mācījušies kara mākslu, būs priecīgi par savu pienākumu pa īstam cīnīties jūsu vadībā. Jums ir visas tiesības saukt viņus pie ieročiem, jūs to zināt, monsenjor.

—   Un mēs šīs tiesības izmantosim, Aloīze, izmantosim!

—   Vai monsenjoram labpatiks tūlīt pieņemt visus savus galminiekus, kalpus un vasaļus, kas grib paklanīties jums? *

—   Pagaidi vēl mazliet, mana labā Aloīze. Liec labāk Martēnam apseglot zirgu. Man ir darīšanas tepat netālu.

—  Vai tas gadījumā nav uz Vimutjē pusi? — Aloīze šķelmīgi pasmaidīja.

—    Varētu būt. Vai tad man neklātos apmeklēt veco Angerānu un pateikties viņam?

—   Un pie reizes apciemot mazo Diānu?

—   Bet viņa taču ir mana sieviņa, — Gabriels iesmējās, — es jau trīs gadus, citiem vārdiem sakot, kopš brīža, kad man palika piecpadsmit, bet viņai deviņi gadi, esmu viņas vīrs.

Konetabls — armijas virspavēlnieks viduslaiku Francijā.

Aloīze kļuva domīga.

—    Monsenjor, — viņa sacīja, — ja es nezinātu, cik cēlas un dziļas ir jūsu jūtas, es atturētos no padoma, kuru uzdrošināšos jums tagad sniegt. Taču tas, kas citiem ir tikai rotaļa, jums ir nopietnība. Neaizmirstiet, monsenjor, ka Diānas izcelsme nav zināma. Reiz Angerāna sieva, kas tajā laikā kopā ar vīru atradusies Fonteblo sava pavēlnieka, grāfa Vi- mutjē, svītā, atgriezusies mājās, atrada zīdaini šūpulītī un ieraudzīja smagu maku ar zeltu uz galda. Makā vēl bez zelta naudas bija gredzena pusīte un papīra lapa ar vienu pašu vārdu „Diāna". Bertai, Angerāna sievai, bērnu nebija, un viņa ar prieku sāka rūpēties- par mazulīti. Taču pēc atgriešanās Vimutjē viņa nomira. Tāpat kā es uzaudzināju bāreni puisīti, viņas vīrs uzaudzināja meiteni bārenīti. Vienādas rūpes uzgūla maniem un Angerāna pleciem, un mēs abi kopā tikām ar tām galā. Es centos Diānai ieaudzināt labsirdību un krietnumu, Angerāns mācīja jums zinātnes un ķermeņa veiklību. Gluži saprotams, ka jūs iepazināties ar Diānu un pieķērāties tai. Taču jūs esat grāfs de Montgomerijs, bet pēc Diānas vēl neviens nav nācis ar zelta gredzena otru pusi. Esiet uzmanīgs, monsenjor. Es zinu, ka Diāna ir tikai divpadsmitgadīgs bērns, bet viņa izaugs un būs īsta skaistule. Ar tādu raksturu, kāds ir jums, jokot nedrīkst ne ar ko, es to saku vēlreiz. Sargieties! Var gadīties, viņa savu mūžu nodzīvo kā atradene, bet jūs esat pārāk ievērojams augstmanis, lai ņemtu viņu sev par sievu.

—   Bet es taču gribu braukt prom. Man nāksies pamest gan tevi, gan Diānu, — Gabriels domīgi iebilda.

—   Tas tiesa. Piedodiet savai vecajai Aloīzei par tās pārāk lielo piesardzību un brauciet apciemot šo jauko mīļo meiteni. Taču atcerieties, te jūs ar nepacietību gaida atgriežamies.

—   Apskauj mani vēlreiz, Aloīze. Sauc mani vienmēr par savu dēlu, es tev tūkstoškārt pateicos, mana dārgā.

—   Esiet tūkstoškārt svētīts, mans dēls un mans kungs!

Martēns jau gaidīja Gabrielu pie vārtiem. Viens acumirklis, un abi jau bija zirgos.

## II. Līgava ar lelli

Gabriels pa zināmām takām ātrāk steidzās uz priekšu. Un tomēr pa laikam viņš apvaldīja sava zirga skrējienu. Starp citu, dižciltīgā dzīvnieka gaita bja atkarīga no jātnieka domu gaitas.

Patiešām, visdažādākās jūtas — prieks un skumjas, sajūsma un nomāktība, nomainīja cita citu jaunekļa sirdī. Kad viņš sajuta sevi par grāfu de Montgomeriju, acīs tam iedegās liesmas un viņš dzina zirgu uz priekšu, kā reibdams no vēja, kas sitās sejā. Tad viņš pēkšņi atcerējās: „Mans tēvs ir nogalināts un nav atriebts," un atlaida pavadu vaļīgāk. Bet tad uzreiz atcerējās, ka nolēmis cīnīties, ka viņa vārds kļūs varens un draudīgs, ka viņš pēc nopelniem atmaksās saviem ienaidniekiem, — un atkal zirgs sāka auļot, it kā steigtos pretī slavai.

Taču atlika viņam iedomāties, ka šo mērķu labā būs jāšķiras no mazās Diānas, un viņš atkal kļuva grūtsirdīgs, un zirgs no galopa pārgāja soļos, it kā gribēdams attālināt mokošo šķiršanās mirkli.

Tomēr viņš atgriezīsies, kad būs atradis sava tēva ienaidniekus un Diānas vecākus! Gabriels traucās uz priekšu tikpat strauji kā viņa cerības. Kad viņš nonāca galā, prieks bija pilnīgi uzvarējis drūmās domas.

Aiz dzīvžoga, kas apjoza vecā Angerāna augļudārzu, Gabriels cauri koku lapotnei ieraudzīja Diānas balto kleitu. Piesējis zirgu pie vītola stumbra, viņš pārlēca pāri sētai un, laimē starodams, nokrita pie meitenes kājām.

Taču Diāna izplūda asarās.

—    Kas noticis? — Gabriels iesaucās. — Kas mūs tik stipri ir sarūgtinājis? Vai Angerāns mūs norājis par saplēstu kleitu vai slikti iekaltu lūgšanu? Varbūt aizlidojusi mūsu sniedze? Saki, Diāna! Tavs uzticamais bruņinieks stāv tavā priekšā, gatavs tevi mierināt!

—   Gabriel, diemžēl tu maldies, tu vairs nevari būt mans bruņinieks, — Diāna sacīja, — un tieši par to es raudu.

Gabriels nodomāja, ka Angerāns nosaucis Diānai viņa īsto vārdu un laikam tāpēc viņa grib to pārbaudīt.

Viņš atbildēja:

—   Vai tad mani var kaut kas piespiest atteikties no titula, kuru tu man esi piešķīrusi un ko es nēsāju ar prieku un ar lepnumu? Skaties — es esmu pie tavām kājām!

Taču Diāna, šķiet, nesaprata, ko viņš teica, un sāka raudāt vēl stiprāk, ar seju piespiedusies pie jaunekļa krūtīm.

—   Gabriel! Gabriel! Kopš šī brīža mēs vairs nedrīkstam satikties.

—   Kas gan mums var to liegt? — viņš jautri vaicāja.

Viņa pacēla savu skaisto gaišo galviņu, un, paskatījusies uz viņu zilām, asaru pilnām acīm, svarīgi sacīja:

—   Pienākums! — un dziļi nopūtās.

Viņas jaukā sejiņa bija tik mīlīga, ka sajūsminātais Gabriels, joprojām būdams pats savu domu varā, negribot sāka smieties, un ar rokām saņēmis Diānas galvu, vairākas reizes noskūpstīja tīro bērna pierīti. Taču Diāna steigšus atrāvās no viņa:

—   Nē, mans draugs, diezgan tādu sarunu. Ak, Dievs! Mēs vairs nedrīkstam runāt tā kā līdz šim!

„Ko gan viņai Angerāns ir sastāstījis?" — nodomāja Gabriels, neko nesaprotot, un piebilda:

—   Tu mani vairs nemīli, Diāna?

—    Nemīlu! — viņa iesaucās. — Kā tu tā vari runāt, Gabriel? Vai tu neesi mans bērnības draugs, mans brālis uz visu mūžu? Vai tu neesi bijis labs un mīļš pret mani? Kurš mani nesa uz rokām, kad es biju nogurusi? Kurš man palīdzēja mācīties uzdoto? Tu, tu! Kurš man izdomāja visādas spēles? Kas man lasīja puķes pļavās? Kas meklēja putnu ligzdas mežā? Tas esi tu, tikai tu! Es tevi nekad neaizmirsīšu. Bet, neskatoties uz visu to, diemžēl mums ir jāšķiras, un jāšķiras uz mūžu.

—   Kāpēc gan tā? Tas taču galu galā nebūs sods par to, ka tu tīšām ielaidi suni Filaksu putnu dārzā?

—   Nē, iemesls ir pavisam cits.

—   Saki, kas par lietu!

Viņa piecēlās, nevarīgi nolaida rokas un, zemu noliekusi galvu, klusi nočukstēja:

—   Tāpēc, ka es esmu citam sieva.

Gabriels vairs nesmējās, un dīvains satraukums žņaudza viņa sirdi. Viņš bažīgi vaicāja:

—   Ko tas nozīmē, Diāna?

—   Mani vairs nesauc par Diānu, — viņa atbildēja. — Es esmu hercogiene de Kastro, jo mana vīra vārds ir Horācijs Farneze, hercogs de Kastro.

Divpadsmitgadīgā meitene nevilšus pasmaidīja caur asarām, izrunājot vārdus „mana vīra". Viņai protams patika būs par hercogieni, bet, uzmetusi skatienu Gabrielam, viņa atkal sajuta savu bēdu smagumu.

Viņš stāvēja bāls un samulsis.

—   Kas tas ir? Spēle? Murgs? — viņš vaicāja.

—   Nē, mans nabaga draugs, tā ir bēdīga īstenība, — viņa teica. — Vai tad tu pa ceļam nesatiki Angerānu? Viņš devās uz Montgomeriju pirms pusstundas.

—   Es jāju pa mazām taciņām. Turpini vien.

—    Kā tu, Gabriel, varēji šurp nebraukt veselas četras dienas? Tā nekad nebija bijis. Tas ir mūsu nelaimju cēlonis. Vakar no rīta es pamodos mazliet vēlāk nekā parasti, steigšus apģērbos, pielūdzu Dievu un grasījos iet lejā, kad pie vārtiem izdzirdēju troksni. Bija atbraukuši spoži jātnieki pāžu, zirgu puišu un ieročnesēju pavadībā, bet aiz viņiem brauca apzeltīta kariete un laistījās no vienas vietas. Kamēr es ziņkārīgi apskatīju visu procesiju, brīnīdamās, ka tā apstājusies tieši pie mūsu nabadzīgā nama, pie durvīm pieklauvēja Antuāns un nodeva man Angerāna lūgumu tūdaļ iet lejā. Es sabijos, pati nezinu, no kā, taču nepaklausīt neuzdrīkstējos. Kad es ienācu, tur jau bija sapulcējušies visi šie grezni ģērbtie ļaudis, kurus es biju redzējusi pa logu. Tad es nosarku un no bailēm sāku drebēt. Saproti, Gabriel?

—   Saprotu, — Gabriels rūgti noteica. — Stāsti tālāk. Šis gadījums sāk kļūt patiešām interesants.

—   Kad es parādījos, — Diāna turpināja, — viens no vislepnākajiem kungiem pienāca pie manis un, pasniedzis man roku ar visu cimdu, pieveda mani pie otra muižnieka, tik pat grezni ģērbta, un, paklanījies tam, sacīja:

«Monsenjor hercog de Kastro, man ir tas gods jums stādīt priekšā jūsu laulāto draudzeni. Cienītā — viņš vērsās pie manis, — jūsu priekšā ir Horācijs Farneze, hercogs de Kastro, jūsu vīrs."

Hercogs ar smaidu paklanījās man. Bet es, mirkdama asarās, pilnīgā apmulsumā metos Angerāna apkampienos, kurš stāvēja stūrī.

„Angerān, Angerān! Šis princis nav mans vīrs, man nav cita vīra kā tikai Gabriels. Angerān, es tevi lūdzu, pasaki to šiem kungiem."

Tas, kurš mani iepazīstināja ar hercogu, kļuva domīgs.

„Kas tās par bērnišķībām?" — viņš asi vaicāja Angerānam.

„Nieki, monsenjor! Tās patiesi ir bērna iedomas," — Angerāns no- bāla un, pagriezies pret mani, pačukstēja: „Vai jūs esat pie pilna prāta, Diāna? Kas tā par sacelšanos? Atteikties klausīt vecākiem, kas jūs ir atraduši un grib vest pie sevis?"

„Kur tad ir mani vecāki? — es iesaucos. — Es gribu pati ar viņiem runāt."

„Mēs ieradāmies viņu vārdā, cienītā, — drūmais augstmanis atbildēja. — Es šeit esmu viņu pārstāvis. Ja jūs neticat man, te ir pavēle, ko parakstījis Indriķis II, mūsu karalis. Lasiet!"

Viņš man parādīja pergamentu ar sarkanu zīmogu, un es lapas augšmalā izlasīju: „Mēs, no Dieva svētības, Indriķis II", bet apakšā parakstu — „Indriķis".

Es biju apžilbuši un apstulbusi. Galva griezās, domas pinās. Mani vecāki! Karaļa vārds! Un tevis nebija man blakus, Gabriel!

—    Man šķiet, ka mana klātbūtne jums nebija nemaz tik nepieciešama.

—   Ak, ja tu te būtu bijis, Gabriel, es pretotos. Bet bez tevis… Kad tas augstmanis sacīja: „Mēs jau tāpat esam novilcinājušies. Levistona kundze, es nododu jūsu rokās hercogieni de Kastro, mēs gaidām jūs, lai dotos uz kapelu." Viņa balss skanēja tik stingri un pavēloši, ka es ļāvu sevi aizvest. Gabriel, piedod man, es biju satriekta, galvā nebija nevienas domas…

—   Kāpēc tad tā? Viss ir tik saprotami, — Gabriels sarkastiski nosmējās.

—   Mani aizveda uz manu istabu, — Diāna turpināja. — Tur tā Levistona kundze no lielas lādes izņēma baltu zīda kleitu. Pēc tam, lai gan man bija ļoti kauns, viņas mani izģērba un atkal apģērba. Es neuzdrošinājos ne pakustēties greznajā tērpā. Tad man uzlika pērļu kaklarotu un asaras tecēja pa pērlēm. Visbeidzot mēs nokāpām lejā. Tas augstmanis ar rupjo balsi atkal man sniedza roku un pieveda mani pie nestuvēm, kks bija rotātas ar zeltu un atlasu. Man tajās vajadzēja iekāpt un apsēsties uz spilveniem. Hercogs de Kastro jāja blakus durtiņām, un tā mēs lēni virzījāmies uz Vimutjē pils kapelu. Garīdznieks jau stāvēja pie altāra. Es nezinu, ko viņš sacīja, ko man lika teikt. Kā sapnī es sajutu, ka hercogs man uzmauca pirkstā gredzenu. Tad pēc divdesmit minūtēm, bet varbūt pēc divdesmit gadiem, es nezinu, svaigs gaiss iesitās man sejā. Mēs iznācām no kapelas. Mani sauca par hercogieni. Es biju izdota pie vīra. Saproti, Gabriel, pie vīra!..

Par atbildi Gabriels tikai skaļi iesmējās.

— Zini ko, Gabriel, — Diāna turpināja, — es biju tik apjukusi, tikai mājās man ienāca prātā paskatīties uz savu vīru, ko man bija atveduši šie svešinieki. Līdz tam es biju slepus uz viņu skatījusies, taču neredzēju to. Ak, Gabriel, viņš nebūt nav tik lielisks kā tu! Pirmkārt, viņš ir vidēja auguma un ar visu savu grezno apģērbu nav tik stalts kā tu vienkāršā kamzolī! Otrkārt, viņš ir tik rupjš un augstprātīgs, cik tu laipns un vēlīgs. Pārmijis dažus vārdus ar to, kurš sevi nosauca par karaļa pārstāvi, hercogs pienāca pie manis un, paņēmis mani aiz rokas, sacīja ar dīvainu smaidu:

„Hercogien, atvainojiet mani, pienākums liek man tūdaļ jūs pamest. Jūs droši zināt, ka mēs karojam pret Spāniju un mans pulks nevar iztikt ilgāk bez manis. Ceru, drīz es jūs satikšu galmā, kurp jūs šonedēļ pat dosieties. Es lūdzu jūs pieņemt no manis dažas dāvanas. Uz drīzu redzēšanos, hercogien!"

To pateicis, viņš bez ceremonijām noskūpstīja mani uz pieres, un es pat sadūros ar viņa garo bārdu. Bet tad visi šie kungi un dāmas paklanīdamies devās projām, un beidzot es paliku viena ar Angerānu.

Viņš nebija sapratis daudz vairāk par mani, kas te notiek. Viņam iedeva izlasīt pergamentu, kurā acīmredzot bija karaļa pavēle salaulāt mani ar hercogu de Kastro. Tas ir viss. Bet pie visa vēl klāt Angerāns man paziņoja kādu bēdīgu vēsti — šī pati Levistona kundze, kas mani ģērba un kas dzīvo Kānā, tuvākajās dienās atbrauks man pakaļ un aizvedīs mani uz galmu.

Lūk, mans briesmīgais un skumjais stāsts, Gabriel. Ak, es tev aizmirsu pateikt, atgriezusies savā istabā, es ieraudzīju lielu kārbu. Uzmini, kas tur bija iekšā? Nekad neuzminēsi! Brīnišķīga lelle ar pilnu veļas komplektu un trīs kleitām — baltu zīda, koši sarkanu atlasa un zaļu brokāfa kleitu — tas viss vienai lellei! Es biju apvainojusies, Gabriel. Tāda bija mana vāra dāvana! Viņš pret mani izturējās kā pret mazu skuķi!.. Starp citu, lellei vislabāk izskatās sarkanā kleita. Un kurpītes arī ir brīnišķīgas, bet tā ir nepieklājīga dāvana, jo es taču vairs neesmu nekāds bērns, galu galā!

—    Nē, Diāna, jūs esat bērns, — Gabriels atbildēja. Viņa dusmas nemanāmi pārvērtās par skumjām. — Jūs esat tīrais bērns. Es uz jums nedusmojos — jums taču ir tikai divpadsmit gadu. Būtu vienkārši nekrietni un muļķīgi turēt uz jums ļaunu prātu. Es tikai redzu, ka esmu nepiedodami kļūdījies, tik karsti un tik dziļi iemīlot jaunu un vieglprātīgu būtni… Bet es atkārtoju — jūs es nevainoju. Ja jūs būtu bijusi stiprāka, ja atrastu sevī gribasspēku pretoties netaisnajai pavēlei, ja jūs būtu panākusi kaut vai to, ka kāzas uz laiku atceļ, Diāna, mēs būtu bijuši laimīgi, jo esam atguvuši savus vecākus, un tie, cik var spriest, ir augstas kārtas. Arī es, Diāna, gribēju jums atklāt lielu noslēpumu, tikai šodien es to uzzināju. Bet tagad tas ir lieki. Esmu nokavējis…

Es paredzu, ka visu mūžu atcerēšos jūs, Diāna, un ka mana jaunības mīlestība visu mūžu man kvēlos sirdī. Jūs, Diāna, galma spožumā un svētku kņadā ātri vien pazaudēsiet to, kas tā jūs mīlēja jūsu jaunības dienās.

—   Nekad! — Diāna iesaucās. — Paklausies, Gabriel, varbūt tagad, kad tu esi te, kad tu vari palīdzēt stiprināt manu apņēmību, gribi, es atteikšos braukt viņiem līdzi, nepakļaušos ne viņu pavēlēm, ne lūgumiem, bet uz visiem laikiem palikšu kopā ar tevi?

—   Paldies, Diāna, taču tagad Dieva un ļaužu priekšā tu piederi citam. Mums jāpakļaujas pienākumam un liktenim. Katrs no mums ies savu ceļu — tu uz galmu un tā izpriecām, es — cīnītāju rindās. Ļauj man tikai redzēt tevi vēl kādreiz!

—   Jā, Gabriel, mēs satiksimies, es tevi mīlēšu mūžīgi! — Diāna iesaucās, ar asarām acīs apskaudama jaunekli.

Šajā brīdī alejā parādījās Angerāns, bet viņam pa pēdām sekoja Le- vistona kundze.

—   Te viņa ir, — Angerāns teica, norādīdams uz Diānu. — Ak, tas esat jūs, Gabriel! — viņš teica, pamanījis jauno grāfu. — Es braucu uz Montgomeriju, lai sastaptu jūs, taču pa ceļam ieraudzīju Levistona kundzes karieti un man nācās atgriezties atpakaļ.

—    Hercogien, — Levistona kundze teica Diānai, — karalis ir devis ziņu manam vīram, ka viņš grib jūs drīzāk redzēt un pavēlējis pasteidzināt mūsu aizbraukšanu. Mēs dosimies ceļā pēc stundas, ja jūs esat ar mieru.

Diāna paskatījās uz Gabrielu.

—   Stiprinieties! — viņš tai kvēli iečukstēja ausī.

Diāna elsojot aizskrēja uz māju.

Pēc stundas, kad karietē jau kravāja mantas, viņa atkal parādījās dārzā, tērpusies ceļojuma drānās.

Levistona kundzei, kas sekoja tai kā ēna, viņa palūdza atļauju pēdējo reizi iziet cauri dārzam, kur pavadījusi visus divpadsmit tik bezrūpīgos un tik laimīgos gadus.

Gabriels un Angerāns gāja viņai līdzi.

Diāna apstājās pie balto rožu krūma, kuru tā kopā ar Gabrielu pagājušajā gadā bija iestādījusi, norāva divus ziedus, vienu piesprauda sev pie tērpa, bet otru pastiepa Gabrielam.

Jauneklis juta, ka kopā ar rozes ziedu viņš saņem mazu vēstulīti, un ātri paslēpa to. Pēc tam, atvadījusies no alejām, jaunaudzēm un puķu dobēm, Diāna piegāja pie karietes un paspieda roku kalpotājiem un ļaudīm, kas viņu pazina un mīlēja.

Nabaga meitene nespēja izrunāt ne vārda, viņa tikai draudzīgi māja ar galvu pavadītājiem.

Tad viņa noskūpstīja Angerānu un Gabrielu, nemaz nemulstot no Levistona kundzes klātbūtnes. Viņa pat atguva runas spējas, kad drauga pēdējam „Paliec sveika!" — iebilda: „Nē, uz redzēšanos!"

Beidzot viņa iekāpa karietē un, savilkusi sejiņu kaprīzā grimasē, kas tik ļoti piestāvēja viņas bērna sejiņai, vaicāja Levistona kundzei:

—   Vai jūs manu lielo lelli neaizmirsāt uzlikt pašā virsū?

Kariete aiztraucās.

Gabriels atvēra Diānas doto aploksnīti — tur iekšā bija viņas skaisto gaišo matu sproga, kurus viņam tā patika skūpstīt.

Pēc mēneša Gabriels iebrauca Parīzē un ieradās Gīzu pilī, kur stādījās priekšā hercogam Fransuā de Gīzam* kā vikonts d'Eksmess.

## III. Nometnē

—   Jā, mani kungi, — hercogs de Gīzs sacīja saviem virsniekiem, ienākdams teltī, — jā, šovakar 1557. gada 24. aprīlī, atgriezušies Neapoles teritorijā un sagrābuši Kampli, mēs sākām Čivitellas aplenkšanu. 1. maijā, ieņēmuši Čivitellu, mēs ierīkosim nometni pie L'Akvilas, 10. maijā mēs būsim Arpino, bet 20. maijā — Kapujā, kur arī nakšņosim, gluži kā Han- nibals. 1. jūnijā, mani kungi, es gribu jums dot iespēju ieraudzīt Neapoli, ja tā vēlēsies Dievs Kungs.**

—    Un pāvests, mans brāli, — piebilda Omalas hercogs. — Ja es nemaldos, viņa ekselence pēc visiem solījumiem palīdzēt ar karavīriem vēl līdz šim laikam neko nav darījis, bet mūsu armija nav tik stipra, lai tik dziļi ieietu svešā teritorijā.

—   Pāvils IV neatstās mūs bez atbalsta, — Fransuā iebilda, — viņš ir pārāk ieinteresēts mūsu ieroču panākumā… Cik brīnišķīga nakts! Caur-

Fransuā de Gīzs, Lotringas hercogs (1519-1563), franču karavadonis.

1494.-1559.g. Francijas karaļi karoja ar Spāniju par Itālijas iegūšanu (tā sauktie Itālijas kari). Indriķa II kara laikā pret vācu imperatoru un Spānijas karali Kārli V 1552.-1556.g. franči sagrāva Mecu, Tulu un Verdenu (tagad šīs pilsētas atrodas Francijas Ziemeļaustrumos), un hercogs Gīzs veiksmīgi aizstāvēja Mecu, kuru 1552. gadā Kārlis V bija okupējis. Galvenās cīņas notika pie Renti 1554. gadā, taču neatnesa uzvaru nevienai no karojošajām pusēm. Indriķa II karā pret Spānijas karali Filipu II 1556.-1559.g. karadarbība sākās Itālijā. Hercogs de Gīzs darbojās neveiksmīgi un pēc spāņu karapulka iebrukuma Ziemeļfrancijā viņa armija tika atsaukta no Itālijas.

spīdīga un gaiša… Marķīz d'Elbet, — viņš turpināja, — kas dzirdams par provianta un šāviņu vezumiem no Askonas, kuri mums tika solīti? Ceru, kaut kad tie mūs sasniegs?

—   Jā, es par tiem dzirdēju jau Romā, monsenjor, taču kopš tā brīža — man ļoti žēl!..

—   Vienkārša aizkavēšanās, tas arī viss, — viņu pārtrauca hercogs de Gīzs, — un, galu galā, mēs vēl neesam gluži nabagi. Kapli ieņemšana mazliet papildinājusi mūsu pārtikas krājumus, un ja es pēc stundas ieskatītos jūsu teltīs, esmu pārliecināts, es atrastu jūs baudām labas vakariņas. Ejiet mieloties, mani kungi, es jūs nekavēšu vairs. Rīt no rīta es jūs aicināšu, un mēs kopā apspriedīsim, no kuras malas labāk iekosties saldajā pīrāgā, ko sauc par Civitellu. Bet līdz tam laikam jūs esat brīvi, kungi. Labu apetīti un ar labu nakti!

Hercogs smiedamies pavadīja virsniekus līdz telts izejai, bet kad tie bija prom un Fransuā de Gīzs palika viens, viņa apņēmība pagaisa un seja ieguva rūpju pilnu izteiksmi. Apsēdies pie galda un saņēmis galvu rokās, viņš uztraucies čukstēja:

—   Vai tiešām man vajadzēja atteikties no godkārīgajiem sapņiem un palikt tikai par Indriķa II karavadoni, apmierinoties ar Milānas atgūšanu un Sjēnas atbrīvošanu? Lūk, es taču jau esmu šeit, Neapoles karalistē, šis tronis ir manu sapņu virsotne. Jā, esmu te, taču bez sabiedrotajiem, gandrīz bez provianta, bet visi vecākie virsnieki, pirmkārt, jau mans brālis, ir pasīvi un aprobežoti… Un visbriesmīgākais — viņi sāk zaudēt dūšu…

Šajā brīdī hercogs de Gīzs aiz muguras izdzirdēja soļus. Viņš strauji pagriezās, sadusmojies uz nekaunīgo traucētāju, bet, ieraudzījis to, ne tikai neuzkliedza, bet pastiepa roku.

—   Jūs nu gan, mans dārgais Gabriel, nekad neapstāsieties tikai tāpēc, ka ir pārāk maz maizes un pārāk daudz ienaidnieku, — hercogs teica. — Ne velti jūs pēdējais atstājāt Mecu un pirmais iegājāt Valencā un Kampli! Ko jūs man atnesāt? Kādus jaunumus?

—  Jā, monsenjor, — Gabriels atbildēja, — ieradies ziņnesis no Francijas un atvedis vēstuli, man šķiet, no jūsu godājamā brāļa, monsenjora Lotringas. kardināla. Vai aicināt viņu šurp?

—   Nē, lai viņš jums atdod tās vēstules, bet jūs man, lūdzu, tās atnesiet pats.

Gabriels paklanījies izgāja un drīzumā atgriezās ar vēstuli, uz kuras zīmoga bija Lotringas kardināla ģērbonis.

Mūsu vecais draugs Gabriels gandrīz nebija pārvērties aizritējušajos sešos gados. Tikai sejas panti kļuvuši skarbāki, enerģiskāki. Bija redzams, ka viņš apzinās savu vērtību. Visādi citādi viņš bija tāds pats — tīrā, atklātā piere, skaidrais, godīgais skatiens un, pateiksim jau iepriekš, tā pati jaunā, karstu ilgu pilnā sirds. Starp citu, viņam taču bija tikai divdesmit četri gadi.

Hercogam de Gīzam bija trīsdesmit septiņi. Un lai gan pēc dabas viņš bija augstsirdīgs un ar plašu vērienu, viņa sirds jau bija daudzkārt jutusi vilšanos, kas vēl nebija noticis ar Gabrielu. No nepiepildītajām vēlmēm, apdzisušajām kaislībām, nesekmīgajām kaujām viņa mati bija kļuvuši retāki un acis zaudējušas mirdzumu. Viņš labi redzēja Gabriela bru- ņiniecisko un krietno raksturu. Tieši tāpēc pieredzējušajam vārām bija nepārvaramas simpātijas pret uzticīgo jauno cilvēku.

Viņš paņēma brāļa vēstuli no Gabriela rokām un, pirms to atvērt, sacīja:

— Lūk kas, vikont d'Eksmes, mans sekretārs Ervē de Telēns, kuru jūs labi pazināt, kritis Valencas ieņemšanā, mans brālis Omalas hercogs ir tikai drosmīgs, bet ne prātīgs. Man vajadzīgs palīgs, kam es varētu uzticēties, vajadzīga labā roka, Gabriel. Kopš tās dienas, kad jūs iera- dāties pie manis Parīzē, šķiet, pirms pieciem vai sešiem gadiem, man bija iespēja pārliecināties par jūsu izcilajām prāta spējām un, kas ir vēl labāk, uzticamo sirdi. Lai arī man jūs neviens nav rekomendējis, man jūs iepatikāties uzreiz. Es ņēmu jūs līdz uz Mecas aizstāvēšanu un, ja tā būs viena no manas biogrāfijas skaistākajām lappusēm, es neesmu aizmirsis, ka šo cīņu lielisko rezultātu ir sekmējis arī jūsu asais prāts un drošsirdība, kuru jūs nezaudējāt ne uz brīdi.

Gadu vēlāk jūs atkal bijāt man blakus, uzvarot kauju pie Renti, un ja ne tas ēzelis Monmoransī, kurš pareizi nodēvēts… Starp citu, es grasījos nenievāt savu ienaidnieku, bet gan uzlielīt draugu un lielisko cīņu biedru, vikontu Gabrielu d'Eksmesu.

Man jums, Gabriel, jāteic, ka visos apstākļos, un jo īpaši kopš mēs esam Itālijā, man jūsu padoms ir bijis ārkārtīgi noderīgs, tāpat kā jūsu draudzība un palīdzība. Es nevaru jums neko pārmest, varbūt vienīgi to, ka jūs esat noslēgts un jums ir noslēpumi no sava karavadoņa.

Jūsos noteikti ir kādas jūtas, kāda ideja, ko jūs man negribat atklāt, Gabriel. Nu ko, gan jau jūs to reiz izdarīsiet. Man būtiski ir tas, ka jūsu dzīvei ir mērķis. Un Dievs ir liecinieks, ka arī man tāds ir. Ja vēlaties, mēs varam savus centienus apvienot — es palīdzēšu jums un jūs man. Ja jums būs nepieciešams ietekmīgs aizbildnis, nāciet pie manis. Vai esat ar mieru?

—    Monsenjor, — Gabriels atbildēja, — esmu jūsu ar sirdi un dvēseli! Mana pirmā vēlēšanās bija rast iespēju noticēt saviem spēkiem un likt citiem noticēt. Esmu zināmā mērā drošs par sevi, un jūs esat mani pagodinājis ar savu cieņu… Mans līdzšinējais mērķis ir sasniegts. Iespējams, nākotnē es ar to vien neapmierināšos un tad, ja jau jūs man piedāvājat tik lielisku savienību, es griezīšos pie jums pēc palīdzības… Līdz tam laikam varat būt pārliecināts par manu uzticību jums.

—   Per Bacco*, kā saka tie plenči kardināli. Gabriel, vari būt mierīgs, Fransuā de Gīzs jebkurā pasākumā atbalstīs tevi gan tavā naidā, gan mīlestībā. Mūs taču virza viena vai otra no šīm jūtām, vai tā nav?

—   Iespējams gan viens, gan otrs, monsenjor.

—   Lūk, kā? Bet ja sirds ir tik pilna, kā lai to neatklāj draugam?

—   Bēda tā, monsenjor, ka es gandrīz skaidri zinu, ko es mīlu, taču nemaz nepazīstu tos, ko es ienīstu.

—   Vai tas var būt? Bet ja nu mums ir kopīgi ienaidnieki? Vai tur nav iejaukts vecais neģēlis Monmoransī?

—   Pilnīgi iespējams, un ja manas aizdomas apstiprināsies… Taču pašlaik runa nav par mani, bet gan par jums un jūsu lielajiem plāniem. Kā es jums varu palīdzēt, monsenjor?

—   Pirmkārt, izlasi mana brāļa, Lotringas kardināla, vēstuli.

Atplēsis un atlocījis vēstuli, Gabriels ieskatījās tajā un atdeva hercogam atpakaļ.

—   Piedodiet, monsenjor, vēstule rakstīta ar šifru, es nepratīšu to izlasīt.

—   Ā, jā, jā! Tātad tā ir sevišķa vēstule, nepieciešams šifrs… Pagaidiet, Gabriel.

Paldies Dievam (latīņu).

Viņš atslēdza izrakstītu lādīti, izņēma no tās papīra lapu ar noteiktā secībā izgrieztiem lodziņiem un, uzlicis lapu uz kardināla vēstules, sacīja Gabrielam:

—   Ņemiet un lasiet tagad!

Tas, šķiet, vilcinājās. Tad Fransuā paņēma viņa roku, paspieda un atkārtoja, uzticīgi skatīdamies jauneklim acīs:

—   Lasiet gan, mans draugs.

Vikonts d'Eksmess skaļi lasīja:

—   „Mans kungs, godātais un slavenais brāli (kad gan es jūs varēšu saukt īsi „valdniek")…"

Gabriels atkal apstājās, bet hercogs pasmaidīja:

—   Jūs esat pārsteigts, Gabriel, bet es ceru, jūs mani aizdomās neturat. Lai Dievs sargā mūsu karaļa Indriķa II kroni un dzīvību. Bet Francijas tronis nav vienīgais pasaulē. Ja jau gadījums mūs izaicina uz atklātību, es negribu no jums neko slēpt un atklāšu, Gabriel, savus sapņus.

Hercogs piecēlās un sāka staigāt turp atpakaļ.

—    Mūsu dzimta, kas ir rados ar tik daudzām karaliskām ģimenēm, manuprāt, var pretendēt uz visaugstākajiem posteņiem valstī. Bet pretendēt vēl nenozīmē… Taču es vēlos sasniegt… Mūsu māsa ir Skotijas karaliene, mūsu māsīca Marija Stjuarte ir saderināta ar troņmantnieku Fransuā, mūsu radinieks Lotringas hercogs reiz kļūs par karaļa znotu… Tāpēc mums ir tiesības tiekties pēc Provansas un Neapoles. Uz laiku samierināsimies ar Neapoli. Vai tās kronis nepiedien francūzim vairāk nekā spānim? Kāpēc es ierados Itālijā? Tāpēc, lai iekarotu to. Mēs esam rados ar Ferrāras hercogu, ar Karafas dzimtu, ar pāvestu. Pāvils IV ir vecs, mans brālis, Lotringas kardināls, būs viņa vietā. Neapoles tronis šķobās, es to iegūšu un nostiprināšu. Lūk tāpēc, Dievs mans liecinieks, esmu atstājis aiz muguras Sjēnu un Milānu un traucies uz Abruci. Tas bija brīnišķīgs sapnis, bet es ļoti baidos, ka pagaidām tas paliks tikai sapnis.

Atcerieties, Gabriel, man nebija pat divpadsmit tūkstoš karavīru, kad es pārgāju pāri Alpiem. Septiņus tūkstošus man solīja Ferrāras hercogs, bet Pāvils IV un Karafa lielījās, ka viņu ietekmē radīsies spēcīga partija Neapoles karalistē. Viņi paši uzņēmās man palīdzēt ar cilvēkiem, naudu, ieročiem — bet neatsūtīja nevienu dzīvu dvēseli, nevienu pašu vezumu, nevienu ekiju. Mani virsnieki vilcinās, karavīri nav apmierināti. Bet es tomēr iešu līdz galam! Tikai galēja nepieciešamība piespiedīs mani pamest šo ilgu zemi. Un ja es to tagad atstāšu, tad noteikti vēl atgriezīšos, noteikti atgriezīšos!

Hercogs piesita kāju pie zemes, it kā lai spertu to uz saviem jaunajiem īpašumiem. Acis tam liesmoja. Viņš bija lielisks.

—   Monsenjor, — Gabriels iesaucās, — kā es tagad lepojos ar to, ka varēju piedalīties tik lieliskos pasākumos!

—    Bet tagad, — hercogs pasmaidīja, — saņēmis dubultu skaidrojumu mana brāļa vēstulei, jūs taču varēsiet to izlasīt un saprast. Nu tad es klausos jūs.

—    „Valdniek!" Pie šī vārda es apstājos, — Gabriels piebilda. — „Man jums jāpaziņo divi slikti un viens labs jaunums. Labais ir tāds, ka mūsu mīļās Marijas Stjuartes laulības ar troņmantnieku ir nozīmētas uz nākošā mēneša divdesnftito datumu Parīzē. Pirmā sliktā ziņa šodien saņemta no Anglijas. Tur ieradies Filips II, Spānijas karalis, un nemitīgi cenšas pierunāt savu sievu, karalieni Mariju Tjūdori, kas viņam akli pakļaujas, lai piesaka karu Francijai. Neviens nešaubās, ka tas viņam arī izdosies par spīti angļu tautas gribai un interesēm. Jau klīst runas par armiju, kas esot sakoncentrēta uz Nīderlandes robežām Savojas hercoga Filibēra Emanuēla vadībā.

Tādā gadījumā, mans dārgais brāli, ar to tik nepietiekamu cilvēku skaitu, kāds mums ir, karalis Indriķis II būs spiests atsaukt jūs no Itālijas, un tad mūsu plānus attiecībā uz šo zemi nāksies atcelt… Bet, galu galā, saprotiet Fransuā, labāk atlikt uz laiku, nekā pazaudēt cerības pavisam. Pārāk liels risks nav pieļaujams. Mūsu māsa, Skotijas karaliene, velti draudēs Anglijai ar attiecību saraušanu. Ticiet man, Anglijas Marija ir tik ļoti iemīlējusies savā jaunajā vīrā, ka nerēķināsies ne ar kādiem draudiem. Rīkojieties atbilstoši tam!"

—   Zvēru pie Kristus, — hercogs de Gīzs pārtrauca lasīšanu, ar dūri uzsitis pa galdu, — manam brālim ir pilnīga taisnība! Šis viltīgais lapsa ir ar labu ožu. Jā, miermīlīgā Marija neapšaubāmi ļaus, lai likumīgais laulenis viņu ievelk šai karā, un es, protams, drīzāk atteikšos no visiem karaļu troņiem pasaulē, nekā atteikšos paklausīt savam karalim, kad viņš tik grūtā brīdī sauks atpakaļ manus karavīrus. Tātad, mana nolādētā ekspedīcija uzdūrusies jauniem šķēršļiem. Sakiet atklāti, Gabriel, vai jūs to uzskatāt par bezcerīgu?

—    Es negribētu, monsenjor, ka jūs mani pieskaitāt mazdūšīgajiem, taču, ja vēlaties vaļsirdību no manas puses…

—   Es jūs, Gabriel, saprotu un domāju tāpat kā jūs. Paredzu, ka lielie darbi, par kuriem mēs nupat runājām, šoreiz netiks veikti. Bet es jums zvēru, tā ir tikai atlikta spēle. Lai kurā vietā mēs dosim triecienu Filipam II, tas būs trieciens arī viņa Neapolei. Taču turpiniet, Gabriel. Ja atmiņa mani neviļ, mūs gaida vēl viena nepatīkama ziņa.

Gabriels atsāka lasīt:

—   „Otras nepatikšanas, par kurām man jāziņo, attiecas tikai uz mūsu ģimeni, tomēr tās ir visai ievērojamas. Mums tomēr vēl ir iespējams tās novērst. Tieši tāpēc es jums steidzos par tām pavēstīt. Jums ir jāzin, kopš jūsu aizbraukšanas Monmoransī kungs, pret mums izturas tik pat naidīgi kā līdz šim. Viņš joprojām nepārtrauc būt greizsirdīgs uz mums par karali un apvainojoši komentē katru labvēlību, ko mums izrāda viņa majestāte.

Mūsu dārgās Marijas laulības ar troņmantnieku, protams, nevar viņa omu uzlabot. Gīzu un Monmoransī līdzsvars, ko karalis cenšas uzturēt un uzskata par savas politikas stūrakmeni, tiks izjaukts ar šīm laulībām mums par labu, un vecais Monmoransī tam skaļi pretojas. Viņš ir atradis paņēmienu, kā mums iegriezt — tās būs viņa dēla Fransuā kāzas ar…"

Jaunais grāfs neizlasīja frāzi līdz galam. Balss tam aizlūza, seja nobālēja.

—   Nu? Kas noticis, Gabriel? — hercogs vaicāja. — Cik jūs esat kļuvis bāls! Kas par lietu?

—   Nekas, monsenjor, pilnīgi nekas. Viegls nogurums, kaut kas līdzīgs reibonim… Nu jau ir garām… Ar jūsu atļauju, es turpināšu, monsenjor. Kur es paliku? Ak, jā, kardināls runāja par paņēmienu… Nē, tālāk… Es atradu:

„…Fransuā kāzas ar hercogieni Diānu de Kastro, karaļa un Diānas de Puatjē likumīgo meitu. Jūs atceraties, brāli, ka Diāna de Kastro trīspadsmit gadu vecumā zaudēja vīru, hercogu Horāciju Farnezi, kurš pusgadu pēc laulībām krita kaujā pie Ēdenes. Viņa šos piecus gadus ir pavadījusi Parīzē klosterī. Karalis pēc Monmoransī lūguma viņu atkal ir atsaucis uz galmu. Viņa ir brīnišķīgi skaista. Šī lieliskā sieviete tūdaļ pēc parādīšanās kļuva par visu mīluli un, pirmkārt, jau karaļa mīluli. Karalis, kas jau senāk viņai bija uzdāvinājis Šatelro hercogisti, tikko padarīja viņu par Angulemas hercogieni.

Vēl nav pagājušas ne divas nedēļas, kopš viņa ir šeit, bet viņas ietekme uz karali nevienam vairs nav noslēpums. Lieta ir aizgājusi pat tik tālu, ka hercogiene de Valantinuā, kura kaut kāda iemesla dēļ nevēlējās oficiāli skaitīties viņas māte, pašlaik ir greizsirdīga uz šo uzlēcošo zvaigzni par to. Nfonmoransī, protams, būtu ļoti izdevīgi ievest savā namā tik ietekmīgu personu. Bet jūs zināt to tik pat labi kā es, ka Diāna de Puatjē neatteiks neko viltīgajam lapsai. Karalis, no savas puses, labprāt būs ar mieru samazināt mūsu pārāk lielo ietekmi.

Tādā veidā ir gluži iespējams, ka tās nolādētās laulības patiešām tiks noslēgtas…" — Atkal jums dreb balss, Gabriel, — hercogs viņu pārtrauca. — Atpūtieties, mans draugs, ļaujiet, es pats izlasīšu vēstuli. Tā mani ārkārtīgi ieinteresējusi. Tas patiesi būs bīstams Monmoransī pārsvars pār mūsu ģimeni. Tomēr, cik es zinu, tas niekalbis Fransuā ir jau salaulāts ar kādu no de Fjēnu meičām. Dodiet man to vēstuli.

—    Nē, patiešām, es jūtos lieliski, — Gabriels steidzās viņu pārliecināt, mēģinādams ātrāk izlasīt dažas nākošās rindas, — rnan nav grūti izlasīt vēstuli līdz galam! Palicis pavisam maz.

„… gluži iespējams, ka tās nolādētās laulības patiešām tiks noslēgtas. Tomēr ir viens apstāklis mums par labu. Jaunais Monmoransī ir slepeni salaulāts ar de Fjēnu. Pirms tam nepieciešama laulības šķiršana un pāvesta atļauja tai. Fransuā devās uz Romu, lai izlūgtos atļauju. Jūsu uzdevums, mans dārgais brāli, apsteigt viņu un, izmantojot jūsu ietekmi uz pāvestu, panākt to, lai viņam pāvests atsaka šķirt laulību.

Neskatoties uz to, ka karalis atbalstīs šo šķiršanu, es jūs brīdinu. Es no savas puses rīkošos ar visu enerģiju. Nobeigumā es lūdzu Dievu, lai viņš dāvā jums garu un laimīgu mūžu."

—    Nu, vēl nekas nav zaudēts, — hercogs de Gīzs piezīmēja, kad Gabriels nolasīja līdz beigām kardināla vēstuli. — Atsakot man karavīrus, pāvests varētu man dāvināt vismaz bullu.

—   Jūs, šķiet, cerat, ka pāvests nedos Fransuā de Monmoransī laulības šķiršanu ar Žannu de Fjēnu un pretosies paredzētajām laulībām? — Gabrielam notrīcēja balss.

—   Ceru gan. Bet jūs taču esat ārkārtīgi satraukts, mans draugs! Jūs esat nenovērtējams cilvēks — cik dedzīgi jūs jūtat līdzi mūsu problēmām!

Es ari, nešaubieties ne mirkli, esmu jūsu rīcībā, Gabriel. Nu lūk, parunāsim mazliet par jums. Šīs kampaņas rezultāti man ir skaidri zināmi. Šķiet, ka jums neizdosies tajā gūt jaunas uzvaras. Vai nav pienācis laiks man atmaksāt jums parādu, lai tas mani vairs nenospiež. Kā es jums varu palīdzēt? Sakiet, esiet atklāts!

—   Ak, monsenjor, jūs esat pārāk laipns, — Gabriels samulsa, — es pat nezinu…

—   Jau piecus gadus jūs drošsirdīgi cīnāties manā armijā, — hercogs teica, — bet ne reizi vēl neesat saņēmis no manis nekādu atalgojumu. Jums taču nauda ir vajadzīga, velns lai parauj! Nauda visiem ir vajadzīga. Es jums to nedāvināšu un arī neaizdošu, bet došu kā atlīdzību par jūsu tēriņiem. Beidziet stīvēties pretī, un lai arī mēs visi jūtam naudas grūtības, pats zināt…

—   Jā, es zinu, monsenjor, ka jūsu lielajiem plāniem reizēm pietrūkst nelielas naudas sumas. Man pašam nauda ir tik maz vajadzīga, ka es pats grasījos jums piedāvāt dažus tūkstošus ekiju armijas vajadzībām…

—   Tādā gadījumā es to pieņemu, jo, jāatzīst, nauda nebūs lieka. Bet vai tiešām es pilnīgi neko nevaru jūsu labā darīt, jūs, jaunais cilvēk, bez nevienas vēlēšanās? Vai jums, piemēram, tituli nekārojas?

—    Pateicos sirsnīgi, monsenjor, arī tie man nav vajadzīgi. Kā jau es jums teicu, manu centienu mērķis nav ārējs spožums, bet tikai slava!

Ja jau jūs domājat, ka te es neko daudz vairs nevarēšu panākt un mana palīdzība jums nebūs vajadzīga, es ar lielu prieku karalim uz Parīzi uz jūsu dārgās Marijas Stjuartes kāzām aizvestu kara trofejas — Lom- bardijas un Abruci karogus.

Jūs mani ārkārtīgi aplaimotu, ja visa galma priekšā apliecinātu pavadvēstulē karalim, ka dažas no šīm trofejām esmu izcīnījis es personīgi, turklāt ne bez riska!

—   To nav grūti izdarīt, un pie tam tas būs tikai taisnīgi, — hercogs de Gīzs teica. — Man būs žēl no jums šķirties, bet ja Flandrijā izcelsies karš, mūsu šķiršanās nebūs ilgstoša. Jo jūsu vieta taču ir tur, kur notiek cīņa! Kad jūs gribat braukt, Gabriel, lai laikus paspētu karalim pasniegt kāzu dāvanas?

—   Jo ātrāk, jo labāk, monsenjor. Kāzas taču noliktas uz divdesmito maiju.

—  Tas tiesa. Brauciet jau rit, Gabriel, arī tad jums būs jāpasteidzas. Ejiet gulēt, mans draugs, es pa to laiku uzrakstīšu ieteikuma vēstuli karalim un atbildi brālim. Jūs to viņam iedosiet, bet mutiski pasacīsiet, ka es ceru satikties ar pāvestu un nokārtot mūsu problēmu.

—   Var gadīties, monsenjor, — Gabriels sacīja, — ka mana atrašanās Parīzē nāks jūsu lietai par labu. Tādā veidā mana aizbraukšana būs jums izdevīga.

—  Mūžīgā noslēpumainība, vikont d'Eksmes! Bet es jau pie jums esmu pieradis, tāds nu jūs esat. Visu labu! Vēlu jums mierīgi pavadīt pēdējo nakti manā nometnē.

—   Rīt no rīta es atnākšu pēc vēstulēm un atvadīties no jums, monsenjor. Es pie jums atstāšu savus cilvēkus. Atļaujiet man tikai paņemt līdzi divus no viņiem un manu ieročnesēju Martēnu — ar to man pietiks. Viņš man ir uzticams un drosmīgs. Visā pasaulē viņš baidās tikai no divām lietām — no savas sievas un savas ēnas.

—   Kā tā? — hercogs iesmējās.

—   Monsenjor, Martēns ir aizbēdzis no mājām, glābdamies no savas sievas. Viņa mājas ir netālu no Rjē, Artigā. Viņš to dievināja, bet tā viņu diezgan bieži iekaustīja. Viņš iestājās pie manis dienestā vēl pirms Mecas aizsardzības. Vai nu viņa sieva vai pats velns viņam laiku pa laikam parādās dubultnieka izskatā un sāk to mocīt. Jā, jā, pēkšņi viņš sev blakus ierauga otru Martēnu, kurš līdzīgs viņam pašam kā divas ūdens lāses. Tas Martēnam iedveš šausmas.

Vispār lodes viņam nenozīmē neko, viņš ir gatavs iet uzbrukumā un uzvarēt jebko. Divreiz viņš man ir izglābis dzīvību.

—   Ņemiet taču savu izcilo zaķapastalu līdzi, Gabriel. Rīt no rīta esiet gatavs ceļam.

Agri no rīta Gabriels jau bija augšā. Visu nakti viņš bija nosapņojis vaļējām acīm. Tad viņš iegāja pie hercoga de Gīza pēc pēdējiem norādījumiem un 26. aprīlī sešos no rīta devās uz Romu, bet no turienes uz Parīzi Martēna un divu kalpu pavadībā.

## IV. Karaļa favorīte »

20. maijs. Parīze. Luvra. Viņas gaišības senešala* de Brezē atraitnes, hercogienes Valantinuā, parasti sauktas par Diānu de Puatjē, istaba.

Pils tornī pulkstenis nosita deviņus. Diānas kundze, tērpta baltās drānās, bija koķeti atlaidusies uz melna samta dīvāna. Viņai līdzās uz krēsla sēdēja karalis Indriķis II.

Diānas de Puatjē istaba žilbināja neredzētā greznībā. Primatičo** gleznas attēloja medību ainas, kuru galvenā varone, protams, bija Diāna, medību un mežu dieviete. Uz apzeltītajiem, izrakstītajiem medaljoniem un panno visur bija redzami Fransuā un Indriķa II savienoti ģerboņi. Bezgalīgas visdažādākās Diānas emblēmas, daudzas devīzes, vairumā gadījumu rakstītas latīņu valodā, darīja godu dekoratoru fantāzijai.

Un kur tad vēl brīnišķīgās arabeskas, kas ieskāva emblēmas un devīzes, un graciozās mēbeles!

Diāna bija ģērbusies baltā peņuārā no neaptverami plāna un caurspīdīga auduma. Attēlot viņas brīnumaino skaistumu un auguma lieliskumu nespētu pats Žans Gužons***.

Kas attiecas uz vecumu, viņai tā vienkārši nebija. Šajā ziņā, tāpat kā daudzās citās, viņa bija līdzīga nemirstīgajām dievietēm. Viņai blakus grumbainas un savītušas izskatījās vismaigākās skaistules.

Viņa bija abu karaļu cienīga, kurus apbūra vienu pēc otra. «Sievietes griba — Dieva griba" — vēsta franču sakāmvārds. Divdesmit divus gadus Diāna bija Indriķa II vienīgā mīļākā.

Senešals — tiesas ierēdnis Francijā.

Primatičo (1504-1570) — itāļu gleznotājs, strādājis Francijas karaļu galmā.

Žans Gužons — ievērojamas franču tēlnieks un arhitekts.

Indriķis bija tumšs, ar melniem matiem, melnu bārdu, pēc laikabiedru izteikumiem, viņš bija ļoti pievilcīgs.

Viņš bija ļoti grezni ģērbies — zaļi atlasa svārki ar baltiem šķēlumiem un zeltītiem izšuvumiem, berete ar baltu spalvu, mirdzot pērlēm un dimantiem, dubulta zelta ķēde ar tai piekārtu svētā Miķeļa medaljonu, Benvenuto[1] darināts zobens, balta Venēcijas mežģīņu apkakle un, visbeidzot, samta mētelis ar izšūtām zelta lilijām, kas cēli bija uzmests tam plecos.

Bet aplūkojot karali un viņa favorīti, vai mums nebūtu laiks viņos paklausīties?

Indriķis, turot rokā pergamentu, skaļi lasīja mīlas dzeju, lasījumu pārtraucot ar izteiksmīgām pauzēm:

Mīļās lūpas, mazās lūpas, Mežorozīšu sārtumā, Uzplaukušas rītausmā Ir tās.

Smaržīga un ziedoša, Esi tu tik burvīga. Simtreiz maigāka par tām Rasas lāsēm mirdzošām, Kas uz rožu ziedu zara Valgmi sniedz…

—   Kā tad sauc jauno dzejnieku? — Indriķis vaicāja beidzis lasīt.

—   Viņa vārds ir Remī Belo**, un, ja nemaldos, viņš solās kļūt par Ronsāra[2] sāncensi. Kā bija, vai jūs novērtējat šo mīlas sonetu par piecsimt ekijiem, tāpat kā es?

—  Tavs aizbilstamais dabūs to, mana brīnišķīgā Diāna.

—   Bet nedrīkst aizmirst arī vecos dziesminiekus. Es solīju, valdniek, jūsu vārdā Ronsāram pensiju, viņš taču ir dzejnieku karalis. Vai jūs pavēli esat parakstījis? Nu, protams. Tādā gadījumā man jums ir vēl tikai viens lūgums. Atdodiet vakanto abata vietu savam bibliotekāram, Melē- nam de Senželē*, mūsu franču Ovīdijam.

—  Ovīdijs dabūs abata vietu, mans apburošais mecenāt.

—  Cik jūs, valdniek, esat laimīgs, ka varat pēc saviem ieskatiem dalīt ieņemamos amatus. Ja man kaut uz stundu būtu dota jūsu vara!

—   Vai tad tā nav tavās rokās vienmēr, tu, nepateicīgā?

—  Ak tā, valdniek? Jūs teicāt, ka jūsu vara ir manā rīcībā? Nekār- din iet mani, valdniek. Es jūs brīdinu, es to izmantotu tam, lai nomaksātu lielu parādu Filibēram Delormam. Viņš saka, ka mana pils Anē ir pabeigta. Tas būs lieliskākais jūsu valdīšanas laika piemineklis, mans karali!

—   Neko darīt, Diāna, ņem savam Filibēram Delormam to naudu, kas tiks saņemta par Pikardijas gubernatora amatu.

—   Šķiet, tas amats maksā divsimt tūkstošus livru? Ak, tad es vēl varēšu nopirkt pērļu kaklarotu, ko man piedāvāja. Man to ļoti gribētos aplikt šodien jūsu mīļotā dēla Fransuā kāzās. Simt tūkstoši Filibēram, simt tūkstoši par kaklarotu — Pikardijas gubernators pagalam!

—  Jo sevišķi tāpēc, ka tu tieši divreiz esi pārsniegusi tā cenu!

—  Kā! Amats maksā tikai simt tūkstošus livru? Nu, ko, nav daudz ko domāt, no kaklarotas es atsakos.

—   Diezgan, — karalis iesmējās, — mums vēl kaut kur ir trīs vai četras brīvas koncesijas, ar kurām varēs apmaksāt to kaklarotu, Diāna.

—  Valdniek, nav dāsnāka karaļa par jums un nav cilvēka, ko es mīlētu vairāk nekā jūs!

—  Jā? Tu patiešām mīli mani ne mazāk kā es tevi, Diāna?

—  Jūs šaubāties?

—  Šaubos tāpēc, ka dievinu tevi! Cik tu esi lieliska, Diāna! Cik ļoti es tevi mīlu! Stundām… nē, gadiem es varētu jūsmot par tevi, aizmirsdams Franciju, aizmirsdams visu pasaulē.

—  Pat aizmirstot to, ka laulājas monsenjors troņmantnieks? — Diāna smiedamās jautāja. — Bet, starp citu, viņš laulājas šodien, pēc divām stundām. Tūlīt būs desmit.

—  Desmit! — Indriķis iesaucās. — Man desmitos ir norunāta tikšanās!

—  Tikšanās, valdniek? Varbūt ar kādu dāmu?

—   Dāmu.

—   Laikam, ļoti skaistu.

—  Jā, Diāna, ļoti skaistu.

—  Tātad, karaliene tā nav?

—  Cik tu esi ļauna! Katrīna Mediči ir savā ziņā skaista, auksti, atturīgi, bet patiesi skaista. Taču es negaidu viņu. Tu neuzminēsi, ko tad?

—   Nē, valdniek.

—   Citu Diānu, dzīvu atgādinājumu par mūsu mīlas pavasari, mūsu meitu, mūsu mīļo meitiņu.

—  Jūs pārāk bieži, pie tam visiem dzirdot, runājat par to, — Diāna sabozās. — Bet bija norunāts, ka hercogieni de Kastro uzskatīs par citas personas meitu.

—  Tā tas arī būs, — karalis mierināja Diānu, — bet tu taču arī mīli mūsu meitu, vai ne?

—   Es mīlu viņu par to, ka jūs to mīlat.

—   O, jā, ļoti mīlu… Viņa ir tik pievilcīga, tik gudra un laipna. Bez tam viņa man atgādina manu jaunību, to laiku, kad es iemīlēju tevi… Ne vairāk, protams, kā pašlaik, bet tomēr… līdz noziegumam… — Karalis pēkšņi ieslīga drūmās pārdomās. Tad pacēla galvu: — Tas Montgomerijs! Jūs taču viņu nemīlējāt, Diāna? Jūs nemīlējāt?

—  Kas tas par jautājumu, — favorīte nicinoši nosmējās. — Vēl pēc divdesmit gadiem tā pati greizsirdība!

—  Jā, es biju, esmu un būšu greizsirdīgs, Diāna. Nu jā, tu to nemīlēji. Bet viņš taču tevi mīlēja, nelaimīgais.

—   Ak, Dievs, valdniek, jūs vienmēr klausāties, ko jums saka protestanti! Tas katoliskam karalim nepiedien. Katrā ziņā, pat ja es tam cilvēkam esmu bijusi dārga, mana sirds nekad nav piederējusi citam kā tikai jums, karali, bet grāfs Montgomerijs sen jau ir miris.

—   Jā, miris, — karalis bez skaņas sacīja.

—    Neaptumšosim ar tādām atmiņām dienu, kam jābūt gaišiem svētkiem, — Diāna turpināja. — Jūs redzējāt Fransuā un Mariju? Viņi vēl joprojām ir iemīlējušies viens otrā, šie bērni? Beidzot viņu pacietība tiks atalgota, pēc divām stundām viņi laimīgi piederēs viens otram.

—   Jā, — karalis piekrita, — un ja kāds ir nikns, tas ir mans vecais Monmoransī. Starp citu, viņa niknumam jo lielāks pamats ir tāpēc, ka mūsu Diāna, baidos, viņa dēlam netiks.

—   Bet jūs taču pats viņam šīs laulības solījāt kā atalgojumu.

—   Solīju gan, taču, manuprāt, Kastro kundzei tas ne pārāk iet pie sirds…

—   Kas var iet vai neiet pie sirds bērnam, astoņpadsmitgadīgai meitenei, tikko iznākušai no klosteru mūriem?

—   Tieši tāpēc, lai man to paskaidrotu, viņa mani pašlaik gaida.

—   Ejiet taču pie viņas, mans karali. Es pa to laiku pārģērbšos…

—    Pēc laulību ceremonijas mēs tiksimies karuselī. Es vēl paspēšu lauzt savu šķēpu jums par godu. Es gribu, lai tu būtu turnīra karaliene.

—   Karaliene? Bet otra?

—   Ir tikai viena, un tu to zini. Diāna. Uz redzēšanos.

—   Uz redzēšanos, valdniek, un, Dieva dēļ, neesiet turnīrā pārgalvīgs. Jūs reizēm mani biedējat!

—   Šīs spēles nav bīstamas… Uz redzēšanos, dārgā Diāna, — karalis atvadījās un aizgāja.

Tajā pašā brīdī sienas otrā pusē atvērās durtiņas, kas bija paslēptas aiz sienassegas.

—   Nu gan jūs esat nopļāpājusi šodien, piķis un zēvele! — konetebls Monmoransī noņurdēja, ienākot istabā.

—   Mans draugs, — Diāna pieceldamās atbildēja, — jūs redzējāt, ka vēl nebija ne desmit, vēl nebija pienākusi stunda, kuru es jums noliku, bet es jau steidzos viņu dabūt prom. Es ilgojos, lai ātrāk šī saruna beidzas, tāpat kā jūs, ticiet man…

—    Tāpat kā es! Nu, nē, piķis un zēvele! Ja jūs, mana mīļā, iedomājaties, ka jūsu saruna bija pamācoša un uzjautrinoša… Starp citu, kas

tie par brīnumiem? Atteikt manam dēlam Fransuā jūsu meitas Diānas roku pēc tam, kad šī savienība man jau ir svinīgi apsolīta.

Es jums zvēru pie ērkšķu vainaga, varētu domāt, ka ārlaulības meita parādīs milzīgu cieņu Monmoransī dzimtai, piekrītot viņu ievest mūsu mājā! Viņu laulībām ir jānotiek. Dzirdiet, Diāna? Un par to parūpēsieties jūs!

Tas ir vienīgais veids, lai atgūtu līdzsvaru starp mums un Gīziem, velns lai tos sasper! Un tāpēc, Diāna, par spīti karalim, par spīti pāvestam, es gribu, lai tas tā būtu!

—   Bet mans draugs…

—   Es taču jums teicu, — konetabls iekliedzās, — es to gribu!

—  Tā jau arī notiks, mīļais draugs, — pārbiedētā Diāna steidzās viņu mierināt. !

## V. Karaļa bērnu apartamentos

Atgriezies savās istabās, karalis savu meitu nesatika. Sulainis ziņoja, ka hercogiene Diāna, nesagaidījusi viņa majestāti, devusies uz karaļa bēr-* nu apartamentiem un lūgusi, lai ziņo tai, tiklīdz karalis atgriezīsies.

— Labi, — Indriķis teica, — es pats viņu apciemošu. Nevajag mani pavadīt, es iešu viens.

Viņš šķērsoja lielo zāli, gāja pa garu gaiteni, tad, klusi atvēris durvis, apstājās un mazliet atbīdīja portjeru. Bērnu smiekli un saucieni noslāpēja viņa soļu troksni, un viņš nepamanīts varēja papriecāties par lielisko skatu.

Jaunā un valdzinošā līgava Marija Stjuarte stāvēja pie loga. Tai blakus — Diāna de Kastro, princese Elizabete un princese Margarita. Visas trīs, pļāpādamas bez mitas, kārtoja ieloces, pielaboja kādu matu šķipsnu, — vārdu sakot, piešķīra līgavas tērpam to nobeigtību, kā to prot tikai sievietes.

Otrā istabas stūrī brāļi Kārlis, Indriķis un visjaunākais, Fransuā, spiegdami un smiedamies ar visu spēku bija uzgūluši durvīm, kuras velti

pūlējās atvērt troņmantnieks Fransuā — jaunais līgavainis. Draugi negribēja tam ļaut ieraudzīt līgavu. Zaks Amio, prinču audzinātājs, stūrī sarunājās ar princešu guvernantēm — de Konī kundzi un lēdiju Lenoksu.

Tādā veidā, šeit, karaļa apartamentos, varēja redzēt tos, kam lemta svarīga loma Francijas vēsturē tuvākajās desmitgadēs, kas būs pilnas kaislību, slavas un ciešanu.

Troņmantnieks ir nākošais Fransuā II, Elizabete — nākošā Filipa II sieva un Spānijas karaliene, Kārlis — vēlākais Kārlis IX, Indriķis būs Indriķis III. Margaritai Valuā lemts kļūt par karalieni un Indriķa IV sievu, Fransuā būs Alansonas, Anžū un Brabantes hercogs. Mariju Stjuarti gaidīja divi karaļa kroņi un ērkšķu vainags dzīves galā.*

Slavenais Plutarha tulkotājs vēroja bērnu rotaļas skumju pilnām, bet vērīgām acīm, it kā ieskatoties Francijas liktenī.

—   Nē, nē, Fransuā iekšā netiks, — mežonīgi kliedza Kārlis Maksi- miliāns, netālā nākotnē galvenais Bērtuļa nakts vaininieks.**

Viņam kopā ar brāļiem izdevās aiztaisīt aizbīdni un pilnīgi atņemt troņmantniekam cerības tikt istabā. Bet tas, nespēdams tikt galā ar trim bērniem, sita kājas pret zemi un žēlbjās.

—   Nabaga Fransuā! Kā viņi to moka, — Marija Stjuarte sacīja.

—    Nekustieties, troņmantnieka kundze, citādi es ar šo kniepadatu netikšu galā, — mazā šķelme Margarita iesmējās.

—    Pabeigsim šo te, — sacīja maigā Elizabete, — un es ielaidīšu nabaga Fransuā par spīti tiem velnēniem. Es nespēju noskatīties viņa mocībās!

—   Elizabet, tu mani saproti, — Marija Stjuarte nopūtās.

Nekas nevarēja būs apburošāks par šīm četrām skaistulēm, tik atšķirīgām savā starpā. Diāna — skaidrības un kautrības iemiesojums, Eli-

Marija Stjuarte — Francijas karaliene 1559.-1560. gadā un Skotijas karaliene 1560.-1568. gadā. Anglijas karaliene Elizabete II viņu sodīja ar nāvi 1587. gadā.

Kārlis IX — Francijas karalis 1560.-1574. gadā. Viņa valdīšanas laikā 1572. gada 24. augustā, sv. Bērtuļa svētku naktī viņa māte Katrīna Mediči kopā ar hercogiem de Gīziem sarīkoja masu slaktiņu hugenotiem katoļticības vārdā. Parīzē vien tika nogalināti divi tūkstoši cilvēku.

Elizabete — maigums un majestātiskums, Marija Stjuarte — valdzinošs lēnīgums, Margarita — tieši pretēji, vējaini strauja.

Aizkustinātais un sajūsminātais karalis skatījās un nevarēja beigt jūsmot par šo lielisko skatu.

Beidzot viņš nolēma kāpt pār slieksni.

—   Karalis! — bērni iesaucās un pieskrēja pie tēva.

Tikai Marija Stjuarte atpalika mazliet no pārējiem, nemanāmi atdarījās durvis un troņmantnieks iebrāzās istabā.

Tagad dzimtas jaunā paaudze bija pilnā sastāvā.

—   Labdien, bērni, — karalis tos sveicināja, — priecājos, ka jūs visi esat sveiki un veseli. Mans nabaga Fransuā, tevi negribēja laist iekšā! Tas nekas, drīz tu varēsi tikties ar savu mazo sieviņu, cik gribēsi un kad sagribēsi. Jūs tik ļoti mīlat viens otru, mani bērni?

—   Jā, valdniek, es mīlu Mariju! — kaismīgi iesaucās Fransuā un noskūpstīja savas nākamās sievas roku.

—    Monsenjor, — lēdija Lenoksa stingri aizrādīja, — dāmām neskūpsta roku visu acu priekšā, jo īpaši viņa majestātes klātbūtnē. Ko gan karalis nodomās par Marijas kundzi un viņas audzinātāju?

—   Bet tā taču ir mana roka, — troņmantnieks atbildēja.

—    Vēl nav jūsu, monsenjor, — guvernante iebilda, — un es gribu savu pienākumu izpildīt līdz galam.

—   Nomierinies, — Marija čukstēja līgavaiņiem, kurš jau sāka dusmoties, — kad viņa aizgriezīsies, es tev atkal iedošu savu roku.

Karalis pie sevis nosmējās.

—   Jūs esat ļoti stingra, milēdij… Bet jums ir taisnība, — viņš tūdaļ apķērās. — Bet jūs, messir Amio, vai esat ar saviem audzēkņiem apmierināts? Klausiet, kungi, savu skolotāju, viņš stāv tuvu senatnes gudrajiem vīriem…

Nu, bērni, man gribējās jūs redzēt pirms svinību sākuma, un es esmu priecīgs, ka man tas izdevās. Tagad, Diāna, es esmu jūsu rīcībā. Iesim, mans bērns.

Diāna zemu paklanījās tēvam un sekoja viņam.

## VI. Diāna de Kastro

Diānai de Kastro, kuru mēs redzējām kā meitenīti, tagad bija apmēram astoņpadsmit gadu.

Daba visus solījumus bija turējusi, piešķirdama' skaistumam valdzinošu pilnību. Viņas sejas daiļajos, dižciltīgajos vaibstos bija jūtama pirmatnēja skaidrība.

Pēc rakstura un prāta viņa joprojām bija tas pats bērns, kādu mēs to pazinām. Viņai vēl nebija pat trīspadsmit gadu, kad hercogs de Kastro, kuru viņa pirmo un pēdējo reizi redzēja savā laulību dienā, tika nogalināts Ēdenes aplenkuma laikā. Pa sēru laiku karalis jauniņo atraitni ievietoja Parīzes Svēto jaunavu klosterī.

Tur viņai tā iepatikās mūķeņu dzīve, ka Diāna lūdza, lai tēvs ļauj tai vēl ilgāk palikt labsirdīgo mūķeņu un draudzeņu sabiedrībā. Nevarēja nepildīt tik cildenu vēlēšanos, un Indriķis no klostera izsauca Diānu tikai pirms mēneša, kad Monmoransī, baidoties no Gīzu pieaugošās ietekmes uz valsts lietām, lūdza savam dēlam karaļa un viņa favorītes meitas roku.

Mēneša laikā, ko viņa pavadīja galmā, Diāna strauji iekaroja visu pielūgsmi un cieņu. Jo, kā savā grāmatā par ievērojamām sievietēm rakstīja Pjērs Brantoms*, „…viņa bija ļoti laipna un nevienam nedarīja ļaunu, viņai bija plaša, cēla sirds un smalka, dižena un maiga dvēsele."

Pjērs Brantoms (1535-1614) — rakstnieks, piedalījās karā pret hugenotiem. Grāmatās «Ievērojamu cilvēku un izcilu karavadoņu dzīve" un «Ievērojamu sieviešu dzīve" aprakstīja galma intrigas, karus, fiksējis daudz interesantu faktu par saviem laikabiedriem.

Viņā nebija nekāda naidīguma, nekāda asuma. Reiz, kad kāds viņas klātbūtnē izteicās, ka franču asiņu princesei jābūt varonīgai un ka Diānas kautrīgums pārāk ož pēc klostera, viņa dažu dienu laikā iemācījās jāt ar zirgu un neatpalika ne no viena jātnieka drosmē un prasmē. Kopš tā laika viņa sāka braukt līdzi karalim medībās.

Indriķis arvien vairāk nokļuva jaukās meitenes valdzinājuma ietekmē, kura bez mazākā savtīguma centās viņam izpatikt un uzminēt viņa domas.

Diānai bija ļauts apmeklēt tēvu jebkurā laikā, un viņš vienmēr priecājās par viņas ierašanos.

—   Es jūs klausos, mana meita, — Indriķis sacīja. — Jau sit vienpadsmit. Laulību ceremonija nozīmēta uz divpadsmitiem. Varu jums veltīt veselu pusstundu, bet par nožēlu, ne vairāk! Minūtes, ko es pavadu jūsu tuvumā, ir labākās manā mūžā.

—   Ak, valdniek, jūs esat visžēlīgs tēvs!

—   Nē, mans bērns, es tikai jūs ļoti mīlu, un no sirds vēlētos kaut ko darīt jūsu labā. Lai to pierādītu, Diāna, es jums, pirmkārt, paziņoju, ka ir izpildīti divu jūsu lūgumi. Laipnā māsa Monika, kas jūs tā loloja un mīlēja Svēto jaunavu klosterī, tikko ir nozīmēta par klostera priekšnieci Senkantēnā.

—   Cik es jums esmu pateicīga!

—   Kas attiecas uz labo Antuānu, jūsu mīļo kalpu Vimutjē, viņam ir piešķirta mūža pensija no karaļa kases. Ļoti žēl, Diāna, ka Angerāna vairs nav starp dzīvajiem. Gribējās karaliski pateikties šim krietnajam vīram, kurš tik labi audzinājis mūsu meitu Diānu. Bet jūs viņu zaudējāt, šķiet, pagājušogad, un viņam pat nav pēcnācēju.

—   Valdniek, patiesi, jūs esat pārāk laipns!

—    Bez tam, Diāna, lūk dokuments, kas apliecina to, ka jūs tagad esat Angulemas hercogiene. Tomēr tas viss nesastāda pat ne ceturto daļu no tā, ko es gribētu jums dot. Es taču manu, ka jūs reizēm esat skumja un domīga. Par to es ar jums gribu runāt, gribu jūs mierināt un kliedēt skumjas. Saki, mans bērns, vai tu patiešām nejūties laimīga?

—   Ak, valdniek, vai es varu justies citādi, sajūtot tik lielu jūsu mīlestību un labvēlību. Es vēlos tikai vienu, lai tagadne, tik pilna prieka, nekad nebeigtos.

—   Diāna, — Indriķis nopietni teica, — jūs zināt, ka es jūs izņēmu no klostera, lai izdotu par sievu Fransuā Monmoransī. Tā ir lieliska partija, Diāna, un pie tam, neslēpšu, izdevīga karaļa interesēm. Tomēr es jūtu — jums šīs laulības nav pa prātam. Jums vismaz jāpaskaidro man sava atteikuma iemesli. Tas mani apbēdina.

—    Es no jums tos neslēpšu, tēvs. Vispirms, — Diāna kautrīgi vilcinājās, — mani grib pārliecināt, ka Fransuā Monmoransī jau ir precējies, it kā viņš ir slepeni salaulāts ar vienu no karalienes dāmām, ar de Fjēnu.

—    Kas ir, tas ir, — karalis atteica, — tomēr slepenas laulības, noslēgtas bez manas un Monmoransī piekrišanas, nav likumīgas. Ja pāvests dos šķiršanās atļauju, Diāna, jūs nevarēsiet būt prasīgāka par viņu. Tātad, ja tas ir vienīgais iemesls…

—   Nē, ir vēl cits, mans tēvs.

—   Paklausīsimies, kāds.

—    Iebildums ir tāds, tēti, ka… es mīlu citu, — Diāna pateica un, pagalam samulsusi, metās karalim ap kaklu.

—  Jūs mīlat, Diāna? — Indriķs brīnījās. — Kā tad to laimīgo sauc?

—   Gabriels, mans kungs!

—   Gabriels… un tālāk? — karalis pasmaidīja.

—   Es nezinu, kā tālāk, tēvs…

—   Kā tā, Diāna? Paskaidrojiet, lūdzu!

—   Es jums tūlīt visu izstāstīšu. Tā man ir bērnu dienu mīlestība. Mēs ar Gabrielu tikāmies katru dienu. Viņš bija ļoti mīļš, drosmīgs, skaists, izglītots, maigs! Viņš sauca mani par savu mazo sieviņu. Ak, valdniek, nesmejaties, tās bija dziļas un svētas jūtas, pirmās, kas iespiedušās man sirdī!

Un tomēr es ļāvos salaulāt sevi ar hercogu Fernezi, valdniek, un tas tikai tādēļ, ka es neapjēdzu, ko daru. Mani piespieda, bet es paklausīju, kā jau maza meitene. Pēc tam es redzēju, sajutu, sapratu, kā es esmu piekrāpusi Gabrielu. Nabaga Gabriels! Šķiroties no manis, viņš neraudāja, bet kādas ciešanas bija viņam acīs!

Tas viss atdzīvojās manās atmiņās, kad, dzīvodama klostera noslēgtībā, es atcerējos bērnību. Tā es divreiz pārdzīvoju tās dienas, kas pavadītas Gabriela tuvumā — īstenībā un sapņos.

Bet atgriezusies šeit, galmā, valdniek, es neatradu nevienu, kurš varētu Gabrielam līdzināties… Un tas jau nebūs Fransuā, augstprātīgā Monmoransī dēls, kas izspiedīs no manas sirds manu maigo un lepno bērnības draugu. Tāpēc tagad, kad es varu atbildēt par savu rīcību, esmu nolēmusi būt Gabrielam uzticīga… līdz tam laikam, kad jūs man, tēvs, atņemsiet brīvību pašai izlemt.

—   Vai tu ar viņu esi tikusies pēc aizbraukšanas no Vimutjē, Diāna?

—   Diemžēl, tas man nav izdevies, tēvs.

—   Bet tu vismaz esi saņēmusi kādu ziņu par viņu?

—    Arī nē. Es tikai no Angerāna uzzināju, ka arī viņš ir pametis mūsu ciematu pēc manas aizbraukšanas. Viņš savai audžumātei Aloīzei ir teicis, ka atgriezīsies tikai pēc tam, kad būs kļuvis par slavenu karavīru, un lai viņa par to neuztraucas. Ar šiem vārdiem viņš esot aizbraucis, mans tēvs.

—   Un kopš tā laika viņa tuvinieki neko par viņu nav dzirdējuši?

—   Tuvinieki? — Diāna atkārtoja. — Es pazinu vienīgi viņa audžumāti, bet viņa vecākus nekad neredzēju, kad mēs ar Angerānu apciemojām viņu Montgomerijā.

—   Montgomerijā! — Indriķis iesaucās, nobālis. — Diāna, Diāna! Es ceru, ka viņš nav Montgomerijs? Saki man, Diāna, ka viņš nav Montgomerijs!

—    Ak nē, valdniek, tad taču viņš dzīvotu pilī, bet viņš dzīvoja savas audžumātes mājā. Bet kāpēc jūs esat tik uztraucies par to, valdniek? Ko jums nodarījuši grāfi Montgomeriji? Vai viņi ir jūsu ienaidnieki? Mūsu pusē par viņiem runāja ar cieņu.

—    Patiesi? — karalis nosmējās. — Man viņi neko nav nodarījuši, Diāna, absolūti neko. Taču atgriezīsimies pie tava Gabriela. Tu viņu par Gabrielu nosauci, vai ne?

—   Jā…

—   Viņam nebija cita vārda?

—    Es vismaz cita nezinu. Viņš bija bārenis, tāpat kā es, mēs par viņa tēvu nekad nerunājām.

—    Tātad, Diāna, jums nav cita iemesla atteikties no laulībām ar Monmoransī, tikai jūsu senā pieķēršanās tam jaunajam cilvēkam?

—   Bet viņš aizņem visu manu sirdi, valdniek.

—   Lieliski, Diāna. Es nemēģinātu cīnīties pret jūsu sirdsbalsi, ja jūsu draugs būtu šeit un mēs varētu ar viņu iepazīties un novērtēt viņu. Lai arī, cik es nojaušu, šī cilvēka izcelšanās ir visai šaubīga…

—   Bet arī mans ģerbonis nav bez vainas, jūsu majestāte…

—   Bet jums, mana dārgā, vismaz ir ģerbonis. Turklāt es jums atļaušos atgādināt, ka Monmoransī, tāpat kā de Kastro dzimtai, ir liels gods atvērt sava nama durvis manai likumīgajai meitai. Bet jūsu Gabriels… Taču runa nav par to. Man svarīgi ir tas, ka viņš sešus gadus nav devis par sevi nekādu ziņu. Varbūt, Diāna, viņš jūs aizmirsis un mīl citu?

—   Ak, valdniek, jūs nepazīstat Gabrielu! Viņam ir uzticīga, krietna sirds, un viņa mīlestība zudīs tikai kopā ar viņu pašu.

—   Labi, Diāna. Tiešām, būtu brīnums, ja viņš jūs krāptu, jums taisnība, kad jūs to noliedzat. Taču, pēc visa spriežot, šis jaunais cilvēks ir devies karā. Vai tad nevar gadīties, ka viņš ir karā kritis? Mans bērns, es tevi sāpinu. Tu kļūsti bāla, un acis tev pilnas asaru. Jā, redzu, ka tavas jūtas ir dziļas!

Es esmu reti tādas jūtas redzējis un dzīve man izmācījusi uz lielām kaislībām pārāk nepaļauties. Tomēr pret tavu mīlestību es gribu izturēties nopietni. Padomā, manu dūjiņ, cik grūtā situācijā tu mani nostādi ar savu atteikumu un kā dēļ? Bērnības mīlestības dēļ, kuras objekts pat ir beidzis eksistēt, atmiņu dēļ, ēnas dēļ. Ja es apvainošu Monmoransī, ņemdams atpakaļ savu solījumu, viņš būs sašutis un pamatoti, varbūt pat atteiksies no sava amata. Bet tad karalis vairs nebūšu es, bet hercogs de Gīzs.

Saproti, Diāna, no sešiem brāļiem de Gīziem pirmais ir Francijas karaspēka virspavēlnieks, otrs — kardināls, pārvalda visas valsts finanses, trešais komandē manas Marseļas galeras, ceturtais sēž Skotijā, bet piektais drīz nomainīs Brisaku Pjemontā.

Tāpēc es, karalis, nevaru rīkoties savā karalistē ne ar vienu karavīru, ne ar vienu ekiju bez viņu piekrišanas. Es ar tevi runāju atklāti, Diāna, es tev skaidroju lietas būtību. Es lūdzu, bet varētu arī pavēlēt.

Man tomēr ir daudz patīkamāk paļauties uz tavu spriedumu. Es gribu, lai nevis karalis, bet tēvs panāktu to, lai meita rēķinātos ar viņa vēlmēm. Un es panākšu tavu piekrišanu, tāpēc ka tu man esi laba meita.

Šajās laulībās ir mans glābiņš, Diāna — tās stiprina Monmoransī un vājina Gīzus. Tās līdzsvaro abus svaru kausus, kas kopā ir mana karaļa vara. Gīzi būs mazāk iedomīgi, Monmoransī būs uzticamāks… Tu neko neatbildi, Diāna? Vai tu paliksi kurla sava tēva lūgumam, kurš neko neuzspiež, bet tieši otrādi — ņem vērā tavas jūtas un lūdz neatteikt tam pirmo pakalpojumu, kuru tu vari dot par to, ko viņš jau ir darījis un vēl darīs tavas laimes labā? Nu, Diāna? Vai esi ar mieru?

—   Valdniek, — Diāna atbildēja, — kad jūs lūdzat, jūs esat tūkstošreiz stiprāks nekā tad, kad pavēlat. Es esmu gatava upurēties jūsu interešu dēļ, taču ar vienu noteikumu.

—   Ar kādu, mans bērns?

—   Šis laulības notiks ne agrāk kā pēc trim mēnešiem, bet līdz tam laikam es painteresēšos par Gabrielu pie Aloīzes un arī citur. Ja viņa vairs nav starp dzīvajiem, es to zināšu droši, bet ja viņš būs dzīvs, es satikšos ;ir viņu un parunāšu.

—    Es no visas sirds tev piekrītu, — Indriķis nopriecājās, — man jāsaka, ar visu savu bērnišķīgumu tu esi ļoti prātīga. Tātad, tu meklēsi savu Gabrielu, un es tev pat, ja būs vajadzīgs, palīdzēšu. Bet pēc trīs mēnešiem tu salaulāsies ar Fransuā, neatkarīgi no tā, kādi būs tavu meklējumu rezultāti, būs tavs draugs dzīvs vai miris.

—   Nu es pati vairs nezinu, ko vairāk vēlos — viņa dzīvību vai nāvi.

„Par laimi vai par nelaimi, galma dzīve pielauzīs viņu," — karalis smaidot nodomāja.

Bet skaļi viņš teica:

—    Tagad laiks iet uz baznīcu, Diāna. Sniedziet man roku, es pavadīšu jūs līdz lielajai galerijai, bet pēc pusdienām es sastapšu jūs sacensībās un karuselī. Un ja jūs neesat uz mani pārāk dusmīga, esiet tik laipna aplaudēt šodien mana šķēpa cirtieniem turnīrā!

## VII. Konetabla kunga tēvreize

Tajā pašā dienā pēc pusdienas, kad Turnelā svētku sacīkstes ritēja pilnā sparā, Monmoransī Luvrā runāja ar vienu no saviem slepenajiem aģentiem.

Spiegs bija neliela auguma, mazliet uzkumpis, tumšu sejas krāsu, melniem matiem, ar melnām acīm, ērgļa degunu, dubultzodu un atkārušos apakšlūpu. Viņš bija ārkārtīgi līdzīgs Martēnam, Gabriela uzticamajam ieročnesējam — tie paši vaibsti, augums un vecums.

— Ko jūs darījāt ar kurjeru, metr Arno? — Monmoransī vaicāja.

—  Monsenjor, es viņu iznīcināju. Citādi es nevarēju rīkoties. Bet tas bija naktī, Fontenblo mežā. Par slepkavām noturēs laupītājus. Es esmu piesardzīgs.

—   Tomēr, metr Arno, tā ir bīstama lieta, man nemaz nepatīk, ka jūs tik viegli ķeraties pie naža.

—   Es neatkāpšos nekādu grūtību priekšā, ja kalpoju jūsu augstībai.

—  Tā jau gan ir, bet atcerieties reizi par visām reizēm, metr Arno, ja jūs uzķersieties, es jūs no cilpas nepestīšu laukā, — Monmoransī vēsi un nicīgi noteica.

—   Esiet mierīgs, monsenjor, es esmu apdomīgs.

—   Paskatīsimies tagad, kas ir vēstulē.

—   Lūk, tā ir, monsenjor.

—   Atveriet to, tikai nesabojājiet zīmogu, un izlasiet.

Metrs Arno de Tils izņēma no kabatas asu nazi, rūpīgi nogrieza zīmogu un atvēra vēstuli. Vispirms viņš paskatījās uz parakstu.

— Redziet, monsenjor, es neesmu kļūdījies. Tā tiešām ir vēstule kardinālam Gīzam no kardināla Karafas. To man savā muļķībā izpļāpāja nabaga kurjers.

—  Lasiet taču, velns lai jūs parauj! — Ans de Monmoransī iebļāvās.

Metrs Arno sāka lasīt:

-„Monsenjor un dārgais mans līdzgaitniek, ziņoju jums tikai par trim svarīgiem jaunumiem. Pirmkārt, pēc jūsu lūguma pāvests pēc iespējas vilcināsies ar šķiršanās atļaujas došanu un dzenās Fransuā de Monmoransī, kas nupat vakar ir iebraucis Romā, pa dažādām kongregācijām, bet beigās viņa lūgums tiks noraidīts."

—  Pater noster!* konetabls nomurmināja. — Būtu jel sātans tās sarkanās mantijas nosvilinājis!**

Otrkārt, — Arno turpināja lasīt, — hercogs de Gīzs, jūsu godājamais brālis pēc Kampli ieņemšanas aplenca Čivitellu. Taču lai saņemtos viņam nosūtīt cilvēkus un proviantu, ko viņš pieprasa, bet to, starp citu, mums nemaz nav viegli izdarīt, mēs gribētu būt pārliecināti vismaz par

Musu tēvs!

Sarkanās mantijas — kardinālu tērps.

to, ka jūs neatsauksiet viņu uz Flandriju, bet tādas baumas pie mums klīst. Izdariet tā, lai viņš paliek pie mums."

— Advanat rcgnumm tuum * — Monmoransī ņurdēja. — Mēs izdarīsim pa savam, sasper jods! Mēs rīkosimies… varam aiziet pat tik tālu, ka izsauksim uz Franciju angļus! Turpiniet taču, sasodīts!

—  „Treškārt, — spiegs turpināja, — lai jūs, monsenjor, uzmudrinātu un palīdzētu jums jūsu pasākumos, daru jums zināmu, ka drīzumā Parīzē ieradīsies jūsu brāļa sūtnis, vikonts d'Eksmess, kurš Indriķim II pasniegs karogus, kas iegūti Itālijas iekarošanas laikā. Viņš ieradīsies, jādomā, vienlaicīgi ar šo vēstuli. Vikonta klātbūtne un lieliskās trofejas, kuras viņš ved karalim, neapšaubāmi palīdzēs īstenot jūsu plānus."

—  Fat voluntas tua!** niknumā iespiedzās Monmoransī. — Mēs godam uzņemsim šo sūtni! Uzticu viņu tev, Arno., Vai tas ir viss? Nekā vairāk tur nav?

—   Nekā, monsenjor, tikai sveicieni un paraksts.

—   Labi. Kā redzi, tev būs darbiņš.

—  Es to tikai gaidu, monsenjor… Vai man nepienāktos neliela summiņa, lai es labāk varētu paveikt uzdevumu?

—   Saņem simt dukātu, laupītāj. Ar tevi mūžīgi ir vieni tēriņi!

—   Man ir lieli izdevumi, kalpojot jūsu augstībai.

—   Tavi netikumi prasa vairāk nekā tavi dienesta izdevumi, nelieti!

— Jūs maldāties šajā ziņā, monsenjor! Mans sapnis ir klusa, laimīga un pārtikusi dzīve kaut kur provincē kopā ar sievu un bērniem. Gribas savu mūža nogali sagaidīt kā krietnam ģimenes tēvam!

— Lauku dzīves mīļotājs! Nu ko, labojies, iekrāj kādu naudu, precies un sasniedz kluso ģimenes laimi. Kas tev traucē?

—  Ak, monsenjor, mans nemierīgais raksturs. Un kura sieviete gan gribēs pie manis nākt par sievu?

— Tas tiesa! Bet gaidot laulības, metr Arno, rūpīgi aizzīmogojiet šo vēstuli un aiznesiet kardinālam. Un izmainiet savu izskatu, sapratāt? Un sakiet, ka jūsu biedrs mirdams jums ir uzticējis…

Lai nāk tava Valstība (latīņu). Tavs prāts lai notiek! (latiņu).

—  Monsenjors var uz mani paļauties. Viltoti zīmogi un viltots kurjers šķitīs īstāki par īstajiem.

—    Ak, sasodīts! — Monmoransī iesaucās. — Mēs aizmirsām pierakstīt Gīzu pilnvarotā pārstāvja vārdu. Kā viņu sauca?

—   Vikonts d'Eksmess, monsenjor.

—   Jā, jā. Atceries šo vārdu… Kas uzdrīkstas mani traucēt?

—    Piedodiet, monsenjor, — steigšus atsaucās adjutants, ienākdams istabā. — No Itālijas ieradies augstmanis pie karaļa, viņš nāk no hercoga de Gīza. Man šķita, ka jāpaziņo jums par to… Jo vairāk tāpēc, ka viņš katrā ziņā grib tikties ar Lotringas kardinālu. Viņu sauc vikonts d'Eksmess.

—   Tu rīkojies gudri, Gijom, — Monmoransī teica. — Atved šo kungu pie manis. Bet tu, metr Arno, paslēpies aiz portjeras un izmanto gadījumu, lai novērotu cilvēku, ar kurU tev, droši vien, vēl būs darīšana. Es viņu pieņemu tevis dēļ, esi vērīgs.

—   Šķiet, ka es jau viņu sastapu pa ceļam, monsenjor, — Arno domīgs atbildēja. — Nenāks par ļaunu to pārbaudīt… Vikonts d'Eksmess?

Spiegs aizslīdēja aiz portjeras. Gijoms ieveda Gabrielu.

—  Piedodiet, — jaunais cilvēks paklanījās, — ar ko man ir tas gods?

—   Es esmu konetabls Monmoransī. Ko jūs vēlaties?

—   Vēlreiz piedodiet. Man ir nosūtījums tieši pie karaļa.

—   Viņa pašlaik Luvrā nav, bet viņa prombūtnē…

—   Es pagaidīšu viņa majestāti, — Gabriels to pārtrauca.

—    Viņa mejastēte ir Turnelas svētkos un atgriezīsies tikai vakarā. Vžii tad jūs nezināt, ka šodien ir monsenjora troņmantnieka kāzu diena?

—   Zinu, monsenjor, man par to paziņoja ceļā. Taču es braucu caur universitāti, bet ne pa Svētā Antuāna ielu.

—    Tad jums vajadzēja turēties pa straumei kopā ar pūli. Tas jūs būtu aizvedis pie viņa majestātes.

—   Man vēl nav bijis tas gods tikt iepazīstinātam ar karali. Galmā es esmu svešinieks. Luvrā es cerēju sastapt Lotringas hercogu. Es lūdzu mani stādīt priekšā kardinālam un nezinu, kāpēc esmu atvests pie jums, monsenjor.

—    Kardināls, kā jau garīga persona, dod priekšroku cīņas spēlēm, taču es, būdams karavīrs, cīnos realitātē. Tāpēc es esmu Luvrā, bet kardināla kungs — Turnelā.

—   Tad es ar jūsu atļauju, monsenjor, došos pie viņa uz Turnelu..

—   Ak, Dievs, jaunais cilvēk, atpūtieties mazliet. Acīmredzot jūs esat ieradies no tālienes, jādomā, no Itālijas, ja esat iebraucis pilsētā no universitātes puses.

—   Jūs uzminējāt, no Itālijas, monsenjor. Man nav iemesla to slēpt.

—   Varbūt jūs sūta hercogs de Gīzs? Kā tad tam tur klājas?

—  Atļausiet, monsenjor, man vispirms par to pavēstīt viņa majestātei un pamest jūs, lai izpildītu šo pienākumu.

—   Ar Dievpalīgu, ja jau jūs tā steidzaties. Jūs esat nepacietīgs droši vien tāpēc, — viņš mākslotā labsirdībā piebilda, — ka gribat satikties ar kādu no mūsu skaistulēm. Vai ne, jaunais cilvēk?

Taču Gabriels uz to atbildēja tikai ar atturīgu paklanīšanos un devās projām.

—   Pater noster, qui es in cadis\* konetabls caur zobiem nošņāca, kad aiz Gabriela aizcirtās durvis. — Vai tik tas nolādētais nenodomāja, ka es to gribēju pārvilināt savā pusē, uzpirkt, vai? It kā es nezinātu, ko viņš karalim ir atvedis! Zinu ne sliktāk par viņu pašu! Ja es to vēlreiz satikšu, viņš man dārgi samaksās par savu uzpūtību un nekaunīgo izturēšanos! Hei, Arno! Kur tas nelga palicis? Arī pazudis! Zvēru pie svētā krusta, šodien visi sazvērējušies laist muļķi, velns viņus rāvis. Pater noster…

Kamēr saniknotais konetabls lādējās, papildinot savas lamas, kā parasti, ar lūgšanu tekstiem, Gabriels pustumšajā galerijā pārsteigts ieraudzīja pie durvīm stāvot savu ieročnesēju, kam bija licis gaidīt pagalmā.

—   Tas esat jūs, Martēn? Jūs nācāt man pretī? — viņš vaicāja. — Lūk, kas — brauciet ar Žeromu uz priekšu un gaidiet mani ar satītiem karogiem Svētā Antuāna un Svētās Katrīnas ielu stūrī. Kardināls varbūt nožēlos, ka mēs tos esam karalim pasnieguši tūdaļ visa galma klātbūtnē. Kristofs paturēs manu zirgu un pavadīs mani. Saprati?

—  Jā, monsenjor, — Martēns atbildēja.

Apsteidzis Gabrielu, tas strauji noskrēja pa kāpnēm, it kā rādot, kā steidzas izpildīt pavēli. Tāpēc Gabriels, izejot no Luvras, bija nedaudz izbrīnīts, pagalmā vēlreiz sastopoties ar Martēnu. Tas bija bāls un līdz nāvei nobijies.

Musu tevs debesīs! (latīņū).

—   Ko tas nozīmē, Martēn? Kas noticis? — Gabriels vaicāja.

—    Ak, monsenjor, es nupat viņu redzēju, viņš pagāja man garām divu soļu attālumā. Viņš pat mani uzrunāja.

—   Kas?

—   Kas cits, ja ne sātans, spoks, rēgs, ja ne otrs Martēns!

—  Atkal tas vājprāts, Martēn! Jūs laikam stāvus guļat un redzat sliktus sapņus.

—    Nē taču, tas nebija sapnis. Viņš runāja ar mani, monsenjor. Apstājās, skatījās uz mani ar savu velnišķīgo skatu, no kura es gluži vai sastingu, iesmējās savus briesmīgos smieklus un teica: „Nu ko? Mēs vēl joprojām kalpojam vikontam d'Eksmesam?" Ievērojiet, monsenjor, šo „mēs". „Esam atbraukuši no Itālijas ar karogiem, kurus ienaidniekam atņēmis hercogs de Gīzs?" Es negribot pamāju. Kā viņš to varēja zināt, monsenjor?

Viņš vēl teica: „Nevajag baidīties. Vai tad mēs neesam brāļi un draugi?" Bet izdzirdējis jūsu soļus, piebilda ar velnišķīgu ironiju, no kuras man mati sacēlās stāvus: „Mēs vēl tiksimies, Martēn, tiksimies," — un ieslīdēja šajā sienā, pareizāk sakot, mazajās durtiņās.

—   Tu murgo! — Gabriels iesmējās. — Kā viņš to visu paspēja, ja mēs ar tevi pirms mirkļa tikāmies galerijā.

—   Monsenjor, es no šīs vietas nekur neesmu aizgājis!

—   Vēl kas no jauna! Ar ko tad es tur runāju, ja ne ar tevi?

—    Laikam, monsenjor, ar viņu, ar manu nolādēto dubultnieku, ar manu ēnu.

—   Mans nabaga Martēns, — Gabriels līdzjūtīgi sacīja. — Tev nav labi? Varbūt tev sāp galva. Mēs pārāk ilgi esam bijuši saulē.

—   Nu, ja, — Martēns bija sašutis, — jūs jau atkal domājat, ka tie ir murgi. Bet man ir pierādījums, ka es nekļūdos. Es pilnīgi nemaz nezinu, ko jūs man pirms brīža likāt darīt, kā jūs pats sakāt.

—   Tu esi aizmirsis, Martēn, — Gabriels samierinoši sacīja. — Labi, es atkārtošu to, mans draugs. Tev kopā ar Zeromu jābrauc uz priekšu un ar karogiem mani jāgaida Svētā Antuāna un Svētās Katrīnas ielu stūrī. Kristofs lai paliek pie manis. Vai atcerējies?

—   Piedodiet, monsenjor, kā lai es atceros to, ko nekad neesmu zinājis?

—   Lai kā tur būtu, tagad tu to zini, — Gabriels teica. — Ejam tur, kur palika mūsu zirgi, un ceļā! Uz Turnelu!

—    Klausos, monsenjor! Iznāk tā, ka jums ir divi ieročnesēji. Labi vēl, ka man ir viens pats kungs, nevis divi!

## VIII. Veiksmīgais karuselis

Svētku sacensībām vieta bija ierīkota Svētā Antuāna ielā no Turnelas pils līdz karaļa zirgu staļļiem un veidoja garu taisnstūri.

Vienā taisnstūra galā bija tribīnes karalienei un galminiekiem, otrā galā savu kārtu gaidīja sacīkšu dalībnieki. Malās viļņojās pūlis.

Kad ap trijiem pēcpusdienā pēc laulību ceremonijas un svētku pusdienām karaliene un galms ieņēma savas vietas, no visām pusēm atskanēja gaviles.

Taču šo sajūsmas saucienu dēļ svētki sākās ar nelaimes gadījumu. Gvardes kapteiņa d'Avalona kunga zirgs sabijās, uzcēlās pakaļkājās un metās arēnā, bet jātnieks nenoturējās seglos un atsitās ar galvu pret barjeru. Viņu tūlīt aiznesa un nodeva ārstiem gandrīz bezcerīgā stāvoklī.

Karalis kļuva ļoti drūms, taču sacīkšu prieks drīz nomāca drūmās domas.

— Ak, nabaga d'Avalona kungs, — karalis nopūtās. — Tik uzticams cilvēks. Parūpējieties par viņu. — Un piebilda: — Bet sacīkstes ar riņķiem tomēr var sākt.

Tolaik šī spēle bija mazliet grūtāka un sarežģītāka par to, ko mēs pazīstam šodien.

Divas trešdaļas distances attālumā no starta līnijas bija ierakts stabs ar šķērskoku galā. Uz tā karājās riņķis. Vajadzēja galopā nojāt pirmo trešdaļu, pilnos auļos otro un, drāžoties garām stabam, ar šķēpa galu nocelt riņķi no šķērskoka.

Taču svarīgi bija tas, lai šķēps neskartos pie pleca.

Šķēps bija jātur horizontāli augstu virs galvas paceltā rokā. Arēnas pēdējo trešdaļu varēja veikt rikšiem. Balva bija briljanta gredzens — karalienes dāvana.

Indriķa II baltais zirgs bija apsegts ar samtu, kas izšūts ar zelta rotājumiem. Indriķis bija veiklākais un iznesīgākais jātnieks, kādu tik var iedomāties. Viņš vadīja zirgu un turēja šķēpu pārliecinoši un apbrīnojami graciozi. Ļoti reti viņš netrāpīja šķēpu riņķī.

Taču viņa sāncensis bija Vjevila kungs. Vienu brīdi pat šķita, ka uzvarēs viņš — viņam bija par diviem riņķiem vairāk nekā karalim un vēl palikuši trīs mēģinājumi. Tomēr viņš bija pieredzējis galminieks un kļūdījās visas trīs reizes pēc kārtas. Ak, tavu neveiksmi! Sacensībās uzvarēja karalis!

Saņemot gredzenu, viņš uz mirkli apstājās, un viņa acis ar nožēlu pakavējās pie Diānas de Puatjē. Taču tā bija karalienes dāvana, un nācās to pasniegt jaunajai sievai Marijai Stjuartei.

—    Kā ir, — viņš vaicāja cīņu starplaikā, — vai būs cerības izglābt d'Avalona kungu?

- - Valdniek, — viņam atbildēja, — viņš vēl elpo, tomēr stāvoklis ir bezcerīgs.

—   Nabaga vīrs, — karalis nogrozīja galvu. — Pārejam pie gladiatoru cīņām.

Pēc šīm skaistajām cīņām, kas beidzās ar aplausu vētru, sāka gatavoties citam sacensību veidam.

Karalienes tribīņu tuvumā zemē ieraka vairākus stabus. Jātniekiem tie bija jāapjāj, nevienu pašu neizlaižot. Balva bija lieliski darināta rokassprādze.

No astoņiem sacīkšu veidiem trijos uzvarēja karalis, citos trijos veiklākais bija ģenerālpulkvedis de Bonivē. Devītā, pēdējā sacensība bija izšķirošā. De Bonivē kungs bija ne mazāk pieredzējis par Vjevila kungu. Tomēr lai kā viņš dzina savu zirgu, viņš finišēja tikai trešais, un balva tika karalim.

Indriķis II apsēdās blakus Diānai de Puatjē un visu acu priekšā uzmauca tai rokā tikko vinnēto rokassprādzi.

Karaliene niknumā nobāla.

Viņai aiz muguras stāvošais maršals Gaspārs de Tavāns pieliecās Katrīnai Mediči pie auss.

—   Jūsu augstība, — viņš pusbalsī sacīja — sekojiet, kur es iešu un ko tagad darīšu.

—   Ko tu domā darīt, mans labais Gaspār? — karaliene jautāja.

—    Nogriezt de Valantinuā kundzei degunu, — de Tavāns nopietni un aukstasinīgi sacīja.

Viņš jau devās prom, kad Katrīnai, mazliet nobiedētai un sajūsminātai, izdevās viņu apturēt:

—   Gaspār, jūs taču sevi pazudināsiet. Vai par to jūs padomājāt.

—   Padomāju, bet es izglābšu karali un Franciju.

—   Paldies tev, Gaspār, — Katrīna pateicās, — jūs esat tik pat lielisks draugs cik karavīrs. Tomēr es jums pavēlu palikt tepat. Pacietību!

Pacietību! Tieši šī devīze vadīja Katrīnu Mediči mūsu aprakstītajā laikā. Viņa, kam vēlāk bija neierobežota vara, šķiet, nemaz nesteidzās iziet no karaļa ēnas. Viņa nogaidīja. Tajā laikā viņa bija sava skaistuma zenītā, izvairījās no sabiedrības un, laikam, tieši pateicoties tam, par viņu nebija nekādu tenku ļaužu mutēs, kamēr bija dzīvs viņas vīrs.

Lai nu kā, todien, tāpat kā parasti, Katrīna it kā nemaz nemanīja uzmanību, ko karalis pievērš Diānai de Puatjē. Nomierinājusi maršala vētraino sašutumu, viņa sāka ar galma dāmām apspriest tikko beigušās sacensības un slavēja karali par viņa veiklību…

Turnīri bija paredzēti tikai nākamajās dienās, taču bija vēl agrs un dažs labs no galminiekiem lūdza karalim atļauju lauzt šķēpus daiļo dāmu dēļ.

—    Lai ar būtu, mani kungi, — karalis piekrita, — labprāt jums to atļauju. Lai gan ar to mēs traucēsim Lotringas kardinālam, kam, jādomā, tik liela pasta sūtījuma vēl nekad nav bijis — veselas divas vēstules, viena pēc otras! Nekas, gan mēs vēlāk uzzināsim, kas tajās rakstīts, pagaidām varat sākt sacensības…

Būs arī balva, — Indriķis piebilda, noņemot no kakla zelta ķēdi. — Parādiet savu māku, kungi, un atcerieties, ja jūsu cīņas mani aizraus, iespējams, ka es pats piedalīšos un pacentīšos atgūt šo ķēdi, jo esmu parādā hercogienei de Kastro. Atcerieties, pulksten sešos cīņas tiks pārtrauktas un uzvarētājs iegūs balvu. Sāciet taču, mūsu rīcībā vēl ir vesela stunda. Taču esiet piesardzīgi. Starp citu, kā klājas d'Avalona kungam?

—   Diemžēl, jūsu majestāte, viņš tikko nomira.

—    Lai Dievs sargā viņa dvēseli! — Indriķis atsaucās. — Viņš bija visdrosmīgākais no manas gvardes kapteiņiem. Kas man viņu aizvietos? Dāmas gaida, kungi, arēna ir brīva. Paskatīsimies, kas dabūs ķēdi no karalienes rokām?

Pirmais uzvarētājs bija grāfs de Pomerī, bet tam nācās atdot uzvarētāja godu de Biri kungam, viņu nomainīja maršals d'Amvils. Maršals bija stiprs un veikls. Viņš noturējās cīņas laukā pret pieciem pretiniekiem pēc kārtas un karalis neizturēja.

—   Man gribas zināt, d'Amvila kungs, vai jūs pie tās vietas esat pieaudzis, vai? — karalis teica maršalam.

Viņš paņēma šķēpu un ar pirmo paņēmienu izsita d'Amvila kungu no segliem, pēc tam vēl arī d'Osena kungu, bet tad gan neatradās vairs neviena, kas gribētu ar karali mēroties spēkiem.

—   Kungi, ko tas nozīmē? — Indriķis vaicāja. — Neviens negrib ar mani sacensties? Vai tik jūs mani nežēlojat? — viņš sadrūma. — Nedod Dievs man par to pārliecināties! Te nav cita karaļa, kā tikai tas, kas uzvarēs, nav citu priekšrocību, kā tikai paša kaislība. Nāciet drošāk, kungi, uzvariet mani!

Tomēr karaļa piedāvājumu neviens neuzdrošinājās pieņemt — uzvarēt karali šķita tik pat bīstami, kā zaudēt viņam.

Tas viss karali kaitināja. Varbūt viņš sāka nojaust, ka arī iepriekšējās cīņās viņa pretinieki necīnījās no visa spēka. Šī doma mazināja viņa uzvaras nozīmi paša acīs, un karalis kļuva bēdīgs.

Galu galā arēnā izjāja bruņinieks, kas bija pieņēmis karaļa izaicinājumu. Indriķis, pat neieskatījies pretiniekam sejā, ieskrējās un metās uz priekšu. Abi šķēpi salūza, taču karalis, kam atlūza izkrita no rokas, sašūpojās un bija spiests pieķērties pie zirga segliem. Pretinieks pat nepakustējās.

Šajā brīdī pulkstenis nosita seši. Indriķis bija uzvarēts.

Viņš veikli un priecīgi nolēca no zirga, pasvieda pavadu zirgu puisim un paņēma uzvarētāju zem rokas, vēlēdamies pats to pievest pie karalienes. Sev par lielu pārsteigumu, viņš ieraudzīja gluži nepazīstamu seju. Tomēr viņa priekšā stāvēja dižciltīga izskata bruņinieks.

Karaliene, likdama ķēdi jauneklim ap kaklu un pieliekusies pie tā, ari nevilšus pievērsa viņam uzmanību un pasmaidīja tam. Viņš, zemu paklanījies, piecēlās, piegāja pie galminieku tribīnēm un, apstājies hercogienes de Kastro priekšā, pasniedza tai ķēdi, uzvarētāja balvu.

Fanfaras skanēja tik apdullinoši, ka neviens nesadzirdēja vienā laikā izlauzušos saucienus:

—   Gabriel!

—   Diāna!

Nobālusi pārsteigumā un priekā, Diāna paņēma ķēdi ar trīcošām rokām. Visi nosprieda, ka svešinieks ir dzirdējis kā Indriķis solīja šo ķēdi hercogienei de Kastro un negribēja atstāt bez dāvanas tik skaistu dāmu. Viņa rīcību novērtēja kā ārkārtīgi galantu, kas liecināja par to, ka jauneklis ir labi audzināts augstmanis. Pats karalis to uztvēra tieši tā.

—    Aizkustinoša smalkjūtība, — viņš teica. — Lai arī saka, ka es visus savus augstmaņus zinu pēc vārda, tomēr man ir jāatzīst, ka es nespēju atcerēties, kur un kad esmu ar jums ticies. Un gribētu zināt, kā sauc cīnītāju, kas mani tikko uzvarējis.

—   Valdniek, — Gabriels sacīja, — man ir tas gods pirmo reizi stāties jūsu majestātes priekšā. Līdz šim es visu laiku esmu pavadījis armijā un nupat ierados no Itālijas. Mans vārds ir vikonts d'Eksmess.

—   Vikonts d'Eksmess! — karalis sacīja. — Ļoti labi, sava uzvarētāja vārdu es atcerēšos.

—   Valdniek, — Gabriels teica, — jūs nav iespējams uzvarēt, un jūsu neuzvaramības pierādījumus es esmu atvedis sev līdz.

Viņš pamāja ar roku, un Martēns kopā ar diviem karavīriem ienesa arēnā itāļu karogus un nolika tos karalim pie kājām.

—    Jūsu majestāte, — Gabriels turpināja, — šos karogus jūsu karaspēks izcīnīja Itālijā un tos jums sūta hercogs de Gīzs. Lotringas kardināls mani centās pārliecināt, ka jūs uz mani nedusmosieties, ja es šīs trofejas jums pasniegšu tik negaidīti galma un visas franču tautas priekšā. Man arī ir tas gods jūsu majestātei nodot vēstules no hercoga de Gīza.

—    Pateicos, vikont d'Eksmes, — karalis teica. — Lūk, kādu pastu šķiroja kardināls! Jums nu gan ir spējas ar triumfu ierasties galmā! Ko es lasu! Četrus no šiem karogiem esat ieguvis jūs personīgi. Mūsu radinieks de Gīzs uzskata jūs par vienu no saviem drosmīgākajiem cīnītājiem. D'Eksmesa kungs, prasiet man visu, ko vēlaties. Dieva vārds, es tūlīt izpildīšu jebkuru jūsu vēlēšanos!

—  Jūsu majestāte, jūs esat pārāk laipns. Es pilnībā paļaujos uz jūsu augstsirdību.

—   Jūs bijāt armijas kapteinis pie hercoga de Gīza, vikont. Vai jūs nevēlētos kļūt par kapteini mūsu gvardē? Es nezināju, ko lai nozīmē d'Avalona kunga vietā, kurš šodien mira, tik nelaimīgi krītot no zirga. Tagad es redzu, ka esmu atradis viņam cienīgu maiņu.

—  Jūsu majestāte…

—  Jūs esat ar mieru? Tātad izlemts. Rīt jūs varat sākt pildīt savus pienākumus. Tagad mēs atgriežamies Luvrā. Jūs man pastāstīsiet tuvāk par Itālijas karagājienu.

Gabriels paklanījās.

Indriķis deva zīmi braukt. Pūlis pašķīrās ar saucieniem: „Lai dzīvo karalis!" Diāna brīnumainā kārtā mazu brīdi atkal atradās blakus Gab- rielam.

—   Rīt pie karalienes, — viņa nočukstēja un pazuda kopā ar savu kavalieri zem rokas.

## IX. Kā var paiet garām savam liktenim, nezinot to

Pie karalienes pieņemšanas bija vakaros, pēc vakariņām. Tā Gabrie- lam sacīja, piebilstot, ka pēc amata gvardes kapteinim ne tikai ir ļauts, bet noteikti jāpiedalās tādās pieņemšanās.

Viņam nenāca ne prātā izvairīties no šī pienākuma, tieši otrādi, viņš mocījās no domas, ka līdz tam laimīgajam brīdim vēl jāgaida garas divdesmit četras stundas.

Lai kaut kā īsinātu laiku, viņi kopā ar Martēnu devās meklēt piemērotu mājvietu.

Viņam palaimējās. Todien viņam vispār laimējās — brīvs izrādījās namiņš, kur kādreiz dzīvoja viņa tēvs, grāfs Montgomerijs. Gabriels tajā apmetās, lai gan māja bija pārāk grezna vienkāršam gvardes kapteinim.

Tomēr viņam tikai atlika pieprasīt zināmu summu no Montgomerijā ietaupījumiem, un uzticamais Elio to atsūtīs. Gabriels gatavojās izsaukt uz Parīzi ari Aloizi.

Tātad Gabriela pirmais mērķis bija sasniegts. Viņš vairs nebija bērns, bet vīrietis, kurš prata sevi parādīt un ar ko ir jārēķinās. Pie senču slavenā vārda viņš spēja pievienot paša izcīnītu slavu. Viņš bez ietekmīga atbalsta un bez jebkādām rekomendācijām, tikai ar zobenu un paša varonību savos divdesmit četros gados bija sasniedzis ievērojamu sabiedrisko stāvokli.

Nu viņš varēja ar lepnumu stāties mīļotās priekšā un sagaidīt tos, kurus neieredzēja. Ienaidniekus viņam parādīs Aloīze, mīļotā viņu ieraudzīja pati.

Gabriels aizmiga ar tīru sirdsapziņu un gulēja ciešā miegā.

No rīta viņš ieradās pie de Buasī kunga, Gabrielam bija tam jāpaziņo savi radu raksti. De Buasī kungs, godīgs cilvēks, kādreiz bija labs grāfa de Montgomerijā draugs. Viņš saprata, kāpēc Gabriels bija spiests slēpt savu īsto titulu un apsolīja glabāt Gabriela noslēpumu.

Pēc tam maršals d'Amvils iepazīstināja kapteini ar viņa rotu. Gabriels savu dienestu uzsāka ar Parīzes valsts cietumu inspekciju, šo nepatīkamo ikmēneša pienākumu, kas bija jāpilda gvardes kapteinim.

Viņš sāka ar Bastīliju un beidza ar Šatlē. Katrā cietumā komandants viņam parādīja ieslodzīto sarakstu, paziņoja, kurš miris, slims, pārcelts uz citu cietumu vai atbrīvots. Pēc tam notika kameru apgaita.

Bēdīga aina, drūms skats! Gabrielam šķita, ka apgaita ir jau beigusies, kad Šatlē komandants viņam savā reģistrācijas grāmatā parādīja gandrīz tukšu lappusi. Bija tikai viens pats ieraksts, kas ļoti izbrīnīja Gabrielu:

„21.X… slepens ieslodzītais. Ja komandanta vai arī gvardes kapteiņa apgaitas laikā uzdrošināsies ierunāties, pārvest to uz stingrāku režimu, dziļākiem kazemātiem."

—    Kas ir šis svarīgais ieslodzītais? Vai es varu to uzzināt? — Gabriels vaicāja de Salvuazona kungam, Šatlē komandantam.

—    To nezin neviens, — komandants turpināja. — Viņš pārnāca pie manis no iepriekšējā komandanta un tam arī no iepriekšējā. Redzat, ka viņa aresta datums nav uzrādīts reģistrācijas grāmatā. Jādomā, tas noticis jau Fransuā I laikā.

Esmu dzirdējis, ka viņš pāris reižu ir mēģinājis kaut ko sacīt, bet komandants, baidīdamies no soda par pienākumu neizpildīšanu, ir aizcirtis durvis un pārcēlis viņu uz sliktākiem dzīves apstākļiem.

Šeit vēl ir tikai viens kazemāts, briesmīgāks par to, kurā pašlaik atrodas šis noziedznieks un, ja viņš nokļūtu tur, tās viņam būtu beigas. Nešaubos, ka viņu gribēja nogalināt tieši šādā veidā, taču tagad ieslodzītais klusē. Protams, tas ir ļoti bīstams noziedznieks. Viņam nekad nenoņem ķēdes, viņa uzraugs katru stundu ieiet pie viņa, lai nebūtu iespējams nekāds bēgšanas mēģinājums.

—   Bet ja nu viņš uzrunā uzraugu? — Gabriels vaicāja.

—    Viņu apsargā kurlmēmais, kas ir dzimis Šatlē un nekad ārpusē nav bijis.

Gabriels nopūtās. Šis cilvēks, pilnīgi atrauts no dzīves un tomēr domājošs un elpojošs, viņam iedvesa dziļu līdzjūtību un dīvainas šausmas. Kādas atmiņas vai sirdsapziņas mokas, bailes no elles vai paradīzes atturēja šo cilvēku no pašnāvības, sasitot savu galvu pret kazemāta mūriem? Kas gan vēl turēja viņu pie dzīvības — cerība vai varbūt atriebības alkas?

Gabrielu pēkšņi pārņēma neapvaldāma vēlēšanās ieraudzīt šo cilvēku. Sirds tam sāka dauzīties. Viņš bija apciemojis simt ieslodzīto, jūtot vien parasto līdzcietību, bet šis vilka viņu pie sevis, uztrauca Gabrielu vairāk nekā visi citi…

Satraukums žņaudza tam ciet elpu, kad viņš iedomājās šo dzīvi kapā.

—  Iesim uz 21. kameru, — viņš sacīja komandantam, balsij nodrebot.

Viņi nokāpa vairākus stāvus uz leju pa netīrām un mitrām kāpnēm,

gāja zem velvēm, kas atgādināja Dantes elles lokus.

Beidzot komandants apstājās dzelzs durvju priekšā.

—   Šeit, — viņš teica. — Es neredzu sargu, viņš laikam ir iekšā. Bet man ir otra atslēga. Iesim.

Viņš atslēdza durvis, un viņi iegāja.

Gabriels ieraudzīja drausmīgu ainu, kādu var redzēt tikai drudža murgos.

Akmens sienas, melnas, appelējušas un smirdošas, jo šis drūmais kazemāts atradās zemāk par Sēnas līmeni un lielu plūdu laikā pa pusei bija zem ūdens. Pa alas sienām rāpoja mitrenes. Ledaini aukstajā gaisā nebija ne skaņas, izņemot vienmērīgo ūdens pilēšanu no griestiem uz grīdas.

Klusāk par ūdenslāsēm, nekustīgāk par lēnajām mitrenēm šeit dzīvoja divas cilvēkveidīgas būtnes, no kurām viena sargāja otru. Abas drūmas uir mēmas.

Uzraugs bija milzīga auguma vīrs ar mironīgu sejaskrāsu un bezjēdzīgu skatienu. Viņš stāvēja ēnā un truli blenza uz sirmu veci ar garu baltu bārdu. Tas arī bija tas noslēpumanais cietumnieks.

Viņš gulēja uz salmiem cietuma kaktā, rokas un kājas tam saistīja ķēdes, kas bija iestiprinātas sienā. Kad viņi ienāca, šķita, ka vecis ir aizmidzis. To varēja noturēt par mirušu vai par akmens tēlu.

Bet pēkšņi viņš piecēlās sēdus, atvēra acis un ar skatienu ieurbās Gabrielā.

Viņam bija aizliegts runāt, taču daudz izteica šis biedējošais un pievelkošais acu skats. Tas Gabrielu apbūra.

Komandants ar uzraugu apskatīja visus kazemāta kaktus. Bet Gabriels sastinga uz vietas, liesmojošo acu savaldzināts. Viņš nevarēja no tā atrauties, un tajā pašā laikā Gabrielā tas uzjundīja veselu straumi dīvainu, vārdos neizsakāmu domu.

Arī ieslodzītajā, šķiet, radās emocijas pret pēkšņo apmeklētāju, un vienu brīdi pat viņš sakustējās un pavēra lūpas, kā gribēdams kaut ko sacīt…

Bet komandants pagriezās, un sirmgalvis laikus atcerējās cietuma noteikumus. Viņš neko nepateica, bet viņa mute savilkās rūgtā smīnā. Pēc tam viņš atkal aizvēra plakstus un ieslīga savā sākotnējā akmens nekustīgumā.

— Ejam prom! — Gabriels komandantam teica. — Dieva dēļ, iesim, es gribu ieelpot svaiga gaisa malku un redzēt sauli.

Patiesi, miers un, varētu sacīt, dzīvība Gabrielā atgriezās tikai uz ielas, ļaužu burzmā. Tomēr baismīgā aina bija tam iespiedusies dziļi dvēselē un neatkāpās visu dienu, kamēr viņš domīgs staigāja pa Grēva laukumu.

Kāda balss tam čukstēja, ka nelaimīgā cietumnieka liktenis ir cieši saistīts ar viņu pašu un viņa dzīves galvenajiem notikumiem.

Galu galā, liktenīgo priekšnojautu nomocīts, viņš pievakare devās uz Turnelu. Tās dienas turnīri, kuros viņš nevēlējās piedalīties, gāja uz beigām.

Gabrielam pūli izdevās saskatīt Diānu, ari viņa to pamanīja, un šī saskatīšanās viņa sirdī izkliedēja skumjas tāpat kā saule kliedē mākoņus.

Uz brīdi aizmirsis par noslēpumaino ieslodzīto, Gabriels sāka domāt par mīļoto meiteni, ar kuru viņš cerēja tikties vakarā.

## X. Elēģija komēdijas laikā

Tā bija ierasts jau no Fransuā I laikiem — ne mazāk kā trīs reizes nedēļā karalis, augstmaņi un visas galma dāmas pulcējās karalienes apartamentos, lai brīvi, bet reizēm arī vaļīgi apspriestu dienas notikumus. Pēc kopīgajām sarunām parasti raisījās arī attiecības šaurākā lokā.

„Atrodoties tik daudzu skaistuļu vidū, — savā grāmatā rakstīja Brantoms, — katrs augstmanis vai galminieks varēja tērzēt ar to, kurš tam patika vislabāk."

Bieži tika rīkotas balles un izrādes.

Uz šādu pieņemšanu vakarā bija jāiet arī Gabrielam. Starp citu, viņa priekam piejaucās arī satraukums.

Neskaidras baumas, divdomīgi mājieni par Diānas gaidāmajām kāzām, dabiski, viņu satrauca.

Kad viņš atkal ieraudzīja Diānu, kad tam šķita, ka viņas acīs ir tas pats maigums, viņu pārņēma prieka vilnis.

Bet šīs uzmācīgās baumas, kurās Diānas de Kastro vārds bija saistīts ar Fransuā de Monmoransī, tik skaļi dunēja tam ausīs, ka viņš sāka domāt.

Vai patiesi Diāna piekritīs šīm šausmīgajām laulībām?

Vai viņa šo Fransuā mīl?

Vai šīs mokošās šaubas nespēs kliedēt pat viņu satikšanās?

Tāpēc Gabriels nolēma pavaicāt Martenam, kam jau bija vairāki paziņas galmā un kam kā ieročnesējam pienācās zināt vairāk par savu kungu.

Šāds vikonta d'Eksmesa lēmums bija pa prātam ari Martēnam, kurš manīja, cik norūpējies ir saimnieks, un uzskatija, ka grēks slēpt savus uztraukumus no krietnā kalpa pēc piecu gadu kopīgām bēdām un priekiem. Martēns arī bija nolēmis jautāt Gabrielam, kas nospiež viņa sirdi.

Notikusī saruna atklāja sekojošo — Gabriels noskaidroja, ka Diāna de Kastro nemīl Fransuā Monmoransī, bet Martēns saprata, ka Gabriels Diānu de Kastro mīl.

Šis secinājums tā abus iepriecināja, ka Gabriels ieradās Luvrā stundu pirms karalienes durvju atvēršanās, bet Martēns, lai parādītu godu vikonta iemīļotajai, nekavējoties devās pie galma skrodera un nopirka tumšas vadmalas kamzoli un dzeltenas adītas bikses. Samaksājis par visu skaidrā naudā, viņš tūdaļ uzvilka jaunās drēbes, lai vakarā varētu paspīdēt LuvraS priekštelpā, kur tam būs jāgaida savs kungs.

Skroderis bija gluži apstulbis, pēc pusstundas atkal ieraugot Martēnu, nu jau citā tērpā. Kad viņš izteica savu izbrīnu, Martēns atbildēja uz to, ka vakars esot pavēss un nācās apģērbties siltāk. Taču jaunais kamzolis un bikses viņam tik ļoti patīkot, ka viņš esot atnācis nopirkt vai pasūtt otru tādu pašu drēbju kārtu.

Skroderis velti pūlējās ieskaidrot Martēnam, ka tas radīs iespaidu, it kā viņš vienmēr staigā vienās un tajās pašās drēbēs, un ka labāk pasūtīt dzelteno kamzoli un tumšas bikses, ja jau viņam šīs krāsas ir tik ļoti patikušas. Martēns pastāvēja uz savu, un skroderis sakarā ar to, ka viņam nebija gatavu tādu tērpu, tomēr apsolīja piemeklēt tieši tādas pašas krāsas audumu.

Pa to laiku nedabīgi garā stunda, kuru Gabriels dabūja nogaidīt savas paradīzes vārtu priekšā, bija pagājusi, un viņam bija iespēja kopā ar citiem viesiem iekļūt karalienes apartamentos.

Pirmajā mirklī Gabriels pamanīja Diānu. Viņa sēdēja blakus Marijai Stjuartei.

Iet viņai uzreiz klāt būtu bijis pārdroši un, šķiet, pārāk nesaprātīgi no svešinieka puses. Gabriels samierinājās ar nepieciešamību sagaidīt labvēlīgu brīdi.

Bet pašlaik viņš sarunājās ar bālu, vārgu jaunekli, kas nevilšus atradās viņa tuvumā. Tad, papļāpājis ar Gabrielu par tikpat nenozīmīgām tēmām, kāds šķita pats jaunais cilvēks, viņš Gabrielam vaicāja:

—   Ar ko man ir tas gods runāt?

—   Es esmu vikonts d'Eksmess, — Gabriels sacīja. — Vai es drīkstu jums uzdot to pašu jautājumu?

Jaunais cilvēks pārsteigts skatījās Gabrielā, bet tad teica:

—   Es esmu Fransuā de Monmoransī.

Ja viņš būtu atbildējis „pats velns", Gabriels nebūtu varējis straujāk un ar lielākām šausmām atsprāgt no viņa. Fransuā nebija apveltīts ar sevišķu apķērību, tāpēc nevarēja saprast, kas ir noticis. Taču domāt viņam nepatika, un drīz viņš vairs nelauzīja galvu par šo dīvaino atgadījumu. Viņš gāja meklēt citus, mierīgākus sarunu biedrus.

Gabriels gribēja doties pie Diānas de Kastro, bet viņam traucēja viesu pūlis, kas bija apstājuši karali.

Indriķis II tikko bija paziņojis, ka vēlēdamies šo dienu beigt ar pārsteigumu dāmām, viņš ir licis galerijā iekārtot skatuvi, un uz tās tūlīt tiks izrādīta piecu cēlienu komēdija «Drosminieks", ko sarakstījis Žans An- tuāns de Bajifa kungs.

Šī vēsts, protams, tika uzņemta skaļi jūsmīgi. Kavalieri sniedza dāmām roku un pavadīja tās uz blakus zāli, kur uz ātru roku bija uzbūvēts paaugstinājums.

Gabrielam neizdevās piekļūt Diānai tuvāk, un viņš iekārtojās tai aizmugurē, netālu no karalienes.

Katrīna Mediči pamanīja jauno cilvēku un pamāja tam. Nācās pieiet pie viņas.

—   D'Eksmesa kungs, kāpēc mēs jūs šodien neredzējām turnīrā?

—    Jūsu majestāte, dienesta pienākumi, kurus man uzticēja karalis, liedza man šo iespēju.

—    Žēl gan, — Katrīna valdzinoši uzsmaidīja Gabrielam, — jūs taču esat viens no mūsu drosmīgākajiem un veiklākajiem jātniekam. Vakar jūsu dēļ pat karalis sagrīļojās seglos — ļoti rets gadījums. Man būtu bijis prieks vēlreiz kļūt par jūsu uzvaras liecinieci.

Gabriels klusuciešot paklanījās. Šo karalienes komplimentu samulsināts, viņš nezināja ko atbildēt.

—    Vai jūs zināt šo lugu, kuru mums gatavojas izrādīt? — Katrīna turpināja acīmredzamā labvēlībā pret skaisto un kautrīgo jaunekli.

—   Es zinu tikai tās latīņu oriģinālu, — Gabriels atbildēja, — jo esmu dzirdējis, ka šī luga ir vienkāršots Terencija* komēdijas atdarinājums.

—   Ja nemaldos, — karaliene piezīmēja, — jūs literatūrā orientējaties ne sliktāk kā rīkojaties ar šķēpu.

Tas viss tika sacīts pusbalsī un teikto pavadīja acu skats, ko par drūmu nekādi nevarētu saukt. Bet noslēgtais, domīgais Gabriels skaistās itālietes rotaļīgo sarunas veidu neatbalstīja. Nejēga! Kā viņš varēja zināt, ka pateicoties tieši karalienes labvēlībai, viņš ne tikai sēdēs blakus Diānai, bet ari dabūs redzēt visspilgtāko viņas mīlestības pierādījumu — greizsirdību.

Patiešām, kad Prologs, saskaņā ar tradīciju, lūdza klausītājiem būt iecietīgiem, Katrīna pačukstēja Gabrielam:

—   Apsēdieties man aiz muguras, skolotais kungs, lai nepieciešamības gadījumā jūs man varētu sniegt paskaidrojumus.

Hercogiene de Kastro sēdēja pie pašas ejas. Gabriels, paklanoties karalienei, paņēma ķeblīti un kautrīgi apsēdās Diānai blakus celiņa malā.

Komēdija varēja sākties.

Kā jau Gabriels karalienei sacīja, Terencija komēdija „Einuhs" bija pārstrādāta savam laikmetam atbilstošā naivā pedantismā. Tomēr mēs atturēsimies to analizēt. Tikai atgādināsim, ka lugas galvenais varonis ir kāds viltus drosminieks, lielībnieks, kuru māna un vazā aiz deguna kāds veikls zellis.

Jau no paša sākuma daudzie Gīzu atbalstītāji, kas sēdēja zālē, gribēja vecajā lielībniekā redzēt Monmoransī, bet Monmoransī piekritēji galvenā varoņa mednieka stāstos dzirdēja mājienus par hercoga de Gīza godkārību.

Tāpēc katra veiksmīga aina izvērtās trāpīgā satīrā un katra asprātība trāpīja mērķī. Gan vienas, gan otras partijas piederīgie smējās pilnā kaklā un rādīja ar pirkstu viens uz otru. Komēdija, kas risinājās skatītāju vidū, bija ne mazāk interesanta par to, ko uz skatuves spēlēja aktieri.

Terencijs — romiešu dzejnieks 2. gs.p.m.e.

Mūsu mīlētāji izmantoja to, ka abas naidīgās puses bija aizrāvušās ar lugas izrādi, un aplausu un smieklu aizsegā deva vaļu savām jūtām.

Vispirms abi nočukstēja:

—   Diāna!

—   Gabriel!

Tā viņiem bija svētā parole.

—   Jūs grasāties iziet par sievu pie Fransuā de Monmoransī?

—   Jūs baudāt karalienes īpašu labvēlību?

—   Jūs taču dzirdējāt, ka viņa mani pasauca.

—   Jūs zināt, ka šīs laulības grib karalis.

—   Bet jūs tām piekrītat, Diāna?

—   Jūs esat pārāk uzmanīgs pret Katrīnu, Gabriel.

—   Tikai vienu vārdu! — Gabriels lūdza. — Tātad jums vēl interesē, kādas jūtas manī spēj izraisīt cita sieviete? Jums nav vienalga, kas notiek manā dvēselē?

—    Tādā pašā mērā nav vienalga, — hercogiene de Kastro atbildēja, — kā jums nav vienalga, kas notiek manā dvēselē.

—   Ak, Diāna, tādā gadījumā atļaujiet jums sacīt — ja jūs jūtat to pašu, ko es — tas nozīmē, ka jūs mani karsti mīlat!

—   D'Eksmesa kungs, — Diāna māksloti vēsi atbildēja, — mans vārds ir hercogiene de Kastro.

—   Bet jūs taču esat atraitne. Jūs esat brīva.

—   Diemžēl, mans kungs.

—   Kāpēc šī dziļā nopūta? Atzīstieties, ka jūs mani vēl mazliet mīlat. Nebaidieties, ka kāds var sadzirdēt, visi aizrāvušies ar tā plānprātiņa jokiem. Atbildiet man, Diāna, vai jūs mani mīlat?

—    Klusu… Vai jūs neredzat, ka darbība iet uz beigām? — Diāna šķelmīgi pačukstēja. — Pagaidiet vismaz nākošo cēlienu.

Starpbrīdis ilga desmit minūtes — veselus desmit gadsimtus. Par laimi, Katrīna sekoja Marijai Stjuartei un nesauca pie sevis Gabrielu. Viņš nebūtu spējīgs pie viņas pieiet, un ar to būtu sevi pazudinājis.

Kad izrāde atsākās, Gabriels vaicāja:

—   Tātad?

—    Kas? — Diāna atsaucās, it kā būtu aizmirsusi visu uz pasaules. — Ak, jā, jūs man laikam jautājāt, vai es jūs mīlu? Bet es taču jau atbildēju — tikpat, cik jūs mani.

—   Vai jūs, Diāna, saprotat, ko jūs runājat? — Gabriels iesaucās. — Vai jūs zināt, cik neprātīgi es jūs mīlu?

—   Ja jūs vēlaties, lai es to uzzinu, — jaunā aktrise turpināja izlikties, — jums man par to jāpastāsta.

—   Tad nu klausieties, Diāna, un jūs redzēsiet, ka šo sešu gadu laikā, kamēr mēs bijām šķirti, visas manas domas tiecās pie jums. Tikai iebraucis Parīzē, mēnesi pēc jūsu aizbraukšanas no Vimutjē, es uzzināju, kas jūs esat — karaļa un hercogienes de Valantinuā meita.

Bet mani šausmināja ne jau tas, ka jūs esat īsta princese, bet gan jūsu laulības ar hercogu de Kastro. Un tomēr slepena balss mani mierināja: „Tas nekas! Esi viņai blakus, kļūsti slavens, lai tavs vārds reiz nonāktu līdz viņai. Lai viņai ir iemesls jūsmot par tevi!"

Tā es domāju, Diāna, un iestājos hercoga de Gīza dienestā, redzēdams viņā cilvēku, kas man palīdzēs ātri tikt pie slavas. Patiešām, nākošajā gadā es kopā ar viņu nokļuvu aplenktajā Mecā un, cik spēdams, darīju, lai notiktu gandrīz vai neticamas lietas — aplenkums tika pārrauts.

Tur, Mecā, es uzzināju par Ēdenes ieņemšanu, kas izdevusies karaļa armijai, un par jūsu vīra, hercoga de Kastro, bojāeju. Viņš pat nedabūja jūs vēlreiz redzēt, Diāna! O, man bija viņa žēl, bet kā es cīnījos pie Rentī! Pavaicājiet hercogam de Glzam. Es karoju pie Abvilas, Dinānas, Kambrezī novadā. Vārdu sakot, visur, kur dunēja ieroči, biju arī es. Nebija neviena slavas vainagota karagājiena, kurā es nebūtu piedalījies.

Tad es reiz atbraucu uz Parīzi, — Gabriels turpināja, — taču jūs, Diāna, bijāt klosterī. Mana piespiedu atpūta mani ļoti nogurdināja, taču drīz karadarbība atsākās.

Hercogs de Gīzs, vēlēdamies man parādīt godu, vaicāja, vai es negribu viņu pavadīt karagājienā uz Itāliju. Kā es to varēju negribēt!

Ziemā mēs pārgājām pāri Alpiem un iegājām Milānas apgabalā. Par- mai un Pjačencai tikām viegli cauri un, veikuši triumfālu gājienu Toskānā, sasniedzām Abruci kalnus. Taču hercogam de Gīzam sāk trūkt cilvēku un naudas. Un tomēr viņš iekaroja Kampli un aplenca Čivitellu. Tomēr armija bija novājināta, ekspedīcija nebija izdevusies.

Un tieši tad, Diāna, Čivitellā es no Lotringas kardināla vēstules brālim uzzināju par jūsu saderināšanos ar Fransuā de Monmoransī.

Alpu tajā pusē man vairs nebija ko darīt. Tam piekrita arī hercogs de Gīzs un laipni atļāva man atgriezties Francijā, lai es pasniegtu karalim iekaroto pilsētu karogus.

Taču mana vienīgā vēlēšanās bija ieraudzīt jūs, Diāna, parunāt ar jums, uzzināt no jums, vai jūs labprātīgi dodaties šajās laulībās. Es gribēju jums pastāstīt par to, kā esmu dzīvojis šos sešus gadus un, visbeidzot, pavaicāt jums, vai jūs mīlat mani tā kā es jūs.

—    Mans draugs, — de Kastro kundze maigi teica, — arī es jums atbildēšu ar stāstu par savu dzīvi. Kad es divpadsmit gadu vecumā nonācu galmā, pēc pirmajām dienām, kuras aizpildīja pārsteigums un ziņkārība, es sāku garlaikoties. Zelta ķēdes, ar kurām es biju piekalta pie šādas dzīves, kļuva man par nastu, es ilgojos pēc mūsu mežiem un laukiem, Gabriel, pēc Vimutjē un Montgomerijas.

Katru vakaru es mirku asarās. Mans tēvs, karalis, pret mani bija ļoti laipns, un es centos viņa labsirdībai atbildēt ar mīlestību. Bet kur bija mana brīvība? Kur bija Aloīze? Kur bijāt jūs, Gabriel? Karali es redzēju reti. De Valantinuā attiecībās ar mani bija auksta un nerunīga, gandrīz vai izvairījās no manis. Bet es… man bija nepieciešams, lai mani kāds mīlētu, Gabriel… Labais draugs, man bija ļoti grūti…

—  Mana nabaga Diāna! — Gabriels nočukstēja pavisam aizkustināts.

—    Tāpēc, — Diāna turpināja, — kamēr jūs cīnījāties, es te nīku. Vīrietis rīkojas, bet sieviete gaida — tāds ir liktenis. Taču reizēm gaidīt ir daudz grūtāk nekā rīkoties.

Jau pirmajā manas laulības gadā es kļuvu par atraitni, karalis uz sēru laiku mani ievietoja Svēto jaunavu klosterī. Mierīgā un dievbijīgā klostera dzīve man patika daudz labāk nekā mūžīgās galma intrigas un uztraukumi. Tāpēc tad, kad sēras beidzās, es lūdzu karalim, un viņš man atļāva vēl palikt klosterī. Tur mani vismaz mīlēja, jo īpaši māsa Monika, kas man atgādināja Aloizi. Mani mīlēja visas klostera māsas, bet galvenais… Gabriel, es tur varēju sapņot… Es biju brīva. Bet par ko es tur sapņoju, to jūs, protams, varat iedomāties…

Nomierinājies un sajūsmināts Gabriels atbildēja tikai ar kaislīgu skatienu. Par laimi, pašlaik ritēja interesantākā lugas epizode — galvenais varonis bija nokļuvis komiskā situācijā. Gan Gīzi, gan Monmoransī līksmoja. Tāpēc pat tuksnesī mīlas pāris nebūtu atradis nomaļāku stūrīti kā šajā zālē.

—   Pagājuši pieci mierīgas dzīves gadi, atdoti cerībām, — Diāna stāstīja. — Man pa šo laiku bija viens vienīgs likteņa trieciens — nomira Angerāns. Taču arī otra nelaime nelika ilgi gaidīt. Karalis mani pasauca pie sevis un paziņoja, ka man jākļūst par Fransuā de Monmoransī sievu.

Es pretojos. Taču tēvs lūdzās un skaidroja, cik liela nozīme ir šīm laulībām valsts dzīvē. Bet jūs, šķita, bijāt mani aizmirsis… tā sacīja karalis, Gabriel. Un kur tad jūs bijāt? Kas jūs esat? Vārdu sakot, karalis mani centās pierunāt, lūdzās… Tas bija vakar… jā, vakar… Es viņam piekritu, taču ar noteikumu, ka, pirmkārt, mans nāvessods tiks atcelts uz trīs mēnešiem, un, otrkārt, es pa šo laiku uzzināšu kaut ko par jums.

—  Tātad jūs esat saderināta? — Gabriels nobāla.

—  Jā, bet es vēl tad nebiju tikusies ar jums un nezināju, cik saldi mokošas jūtas mani pārņems, jums tik negaidīti parādoties…

Ak, es uzreiz sajūtu, ka mans solījums karalim kļūst par tukšu skaņu, un šīs laulības nav iespējamas, ka mana dzīve pieder tikai jums un, ja jūs vēl mani mīlat, es jūs mīlēšu mūžīgi… Jums man jāpiekrīt, jūs man neko nevarat pārmest…

—   Ak, Diāna, jūs esat eņģelis! Un viss, ko es esmu darījis, lai būtu jūsu cienīgs, ir tīrie nieki…

—    Klausieties, Gabriel, kad liktenis mūs atkal savedis kopā, apspriedīsim, kādi šķēršļi mums vēl ir jāpārvar. Karalis ir ārkārtīgi godkārīgs attiecībā uz savu meitu, bet laulības ar Monmoransī celtu viņa pašapziņu.

—   Šajā ziņā esat mierīga, Diāna. Mana dzimta nemaz nav zemāka par viņa dzimtu un nebūt ne pirmo reizi stāsies laulībā ar karaļa atvasēm.

—   Patiesi? Gabriel, tā ir laime! Es taču tik maz no tā visa saprotu! Es par d'Eksmesu dzimtu neesmu dzirdējusi. Tur, Vimutjē, es jūs saucu par Gabrielu un nemeklēju labāku vārdu. Tikai tas man ir mīļš, un ja jūs esat drošs, ka karali apmierinās jūsu izcelsme, viss ir lieliski, es esmu laimīga. Lai kā jūs arī sauktu — d'Eksmess vai Gīzs, vai Monmoransī, viss ir kārtībā… Lai tikai jūs nebūtu Montgomerijs…

—   Kāpēc ne? — Gabriels nošausminājās.

—   Mūsu senie kaimiņi Montgomeriji acīmredzot nodarījuši karalim ļaunu, un viņš uz tiem ir ļoti dusmīgs.

—  Ak tā? — Gabriels iesaucās, jūtot, kā viņam sažņaudzas sirds. — Kurš kuram ir darījis ļaunu — viņi karalim vai karalis viņiem?

—   Mans tēvs ir tik labs, viņš nevar būt netaisns, Gabriel.

—   Labs pret savu meitu, tas tiesa, bet pret ienaidniekiem…

—  … nežēlīgs, var jau būt, — Diāna teica. — Bet, Gabriel, kas mums daļas gar Montgomerijiem?

—   Bet ja nu es piederu šai dzimtai?

—  Nerunājiet tā, mans draugs!

—   Bet tomēr… ko jūs darītu, ja tas tā būtu?

—  Ja tas tā būtu, — Diāna atbildēja, — es mestos pie apvainotā un raudātu tik ilgi, kamēr manis dēļ tēvs piedotu jums vai jūs piedotu karalim.

—  Un apvainotais pakļautos jūsu lūgumam, protams, ja nav izlietas asinis, jo tikai asinis var gandarīt asinsizliešanu.

—  Jūs biedējat mani, Gabriel! Beidziet mani mocīt. Tas taču bija tikai pārbaudījums, vai ne? i

—  Jā, Diāna, tikai pārbaudījums… Dievs to nepieļaus… — Gabriels nomurmināja it kā pie sevis.

—  Nevar taču būt naida starp manu tēvu un jums?

—   Es ceru, Diāna, es ceru. Es ļoti ciestu, ja būtu jums sagādājis tādas sāpes.

—  Veiksmi jums, Gabriel! Ja jūs uz to cerat, — viņa ar mīļu smaidu piebilda, — es ceru pierunāt tēvu atteikties no sava lēmuma, kas man ir līdzvērtīgs nāvessodam. Tik varens valdnieks kā viņš atradīs citu veidu, kā apbalvot Monmoransī.

—  Nē, Diāna, visu viņa dārglietu un visas viņa varas nepietiks, lai atlīdzinātu to, ka viņi zaudējuši jūs.

—  Nebaidieties par to, Fransuā de Monmoransī uz to, paldies Dievam, skatās citādi nekā jūs. Viņš jūsu nabaga Diānas vietā labāk gribētu iegūt maršala zizli. Kad viņš piekritīs šai maiņai, es pakāpeniski sagatavošu karali… Es viņam atgādināšu par mūsu ģimenes saitēm ar d'Eks- mesu dzimtu, par jūsu personīgajiem nopelniem, Gabriel… — Viņa apklusa. — Vai, man šķiet, luga drīz beigsies!

—  Pieci cēlieni! Cik tā gan bija īsa! — Gabriels izsaucās. — Jums taisnība, nāk Epilogs, viņš tūdaļ izstāstīs komēdijas morāli.

—   Labi vēl, ka mēs gandrīz par visu paspējām izrunāties…

—   Nē, es jums neesmu pateicis ne tūkstošo daļu…

—   Jā, es arī, — Diāna atbildēja, — karalienes labvēlība…

—   Ak, nejaukā! — Gabriels viņu pārtrauca.

—    Nejauka ir tā, kas jums smaidīja, nevis es, vai dzirdat? Šodien vairs ar viņu nesarunājieties, mans draugs, es tā gribu!

—   Jūs tā gribat? Cik jūs esat laipna! Es ar viņu nerunāšu… Nu arī beigas klāt. Uz redzēšanos! Sakiet man uz atvadām kaut vienu vārdu, kas mani uzmundrinātu un nomierinātu.

—    Uz drīzu redzēšanos, Gabriel! Tava uz mūžu, mans vīriņ! — Diāna jautri iečukstēja apstulbušajam Gabrielam.

Un tad viņa izgaisa trokšņainajā pūlī. Gabriels arī steidzās pazust nemanīts, lai, paklausot solījumam, nesatiktu karalieni… Viņš iznāca no Luvras dziļā pārliecībā, ka Antuāns de Bajifs ir liels dramaturgs un ka vēl nekad viņš nav bijis teātra izrādē, kas viņam būtu sagādājusi tik daudz prieka.

Priekštelpā pie viņa pienāca Martēns, lepni grozoties jaunajā tērpā.

—    Nu kā, vai satikāt Angulemas hercogieni, monsenjor? — ieročnesējs vaicāja savam kungam, izejot uz ielas.

—   Satiku, — Gabriels izklaidīgi atbildēja.

—    Un kā tad ir, Angulemas hercogiene joprojām mīl vikonta kungu? — Martēns turpināja, redzot Gabrielu labā omā.

—    Kas tev to teica? — Gabriels iesaucās. — Kur tu rāvi, ka de Kastro kundze mīl mani vai ka es mīlu de Kastro kundzi? Ne vārda vairs par to!

—    Labi, — Martēns nomurmināja. — Monsenjoru mīl gan, citādi viņš nepūstu tik smagi un nekliegtu uz mani… Arī monsenjors pats ir iemīlējies, citādi būtu pamanījis manu jauno tērpu!

—   Ko tu tur runā par tērpu? Patiešām, tev ir jaunas drēbes mugurā, agrāk es tādas neredzēju.

—   Nebija gan, monsenjor, es tās šodien nopirku, lai parādītu savam kungam godu. Es pat samaksāju skaidrā naudā.

—   Labi, ja tu esi iztērējies manis dēļ, es segšu tavus izdevumus.

—   Ak, cik jūs esat augstsirdīgs! Tomēr monsenjors grib savu noslēpumu neatklāt, bet pats dod man vēl vienu pierādījumu tam, ka viņš mīl un tiek mīlēts. Tik viegli šķiras no naudas tikai iemīlējies…

—   Lai tā būtu, bet apklusti taču, Martēn!

—   Nododu jūs, monsenjor, jūsu sapņiem.

Gabriels patiesi tā aizsapņojās, ka, atgriezies mājās, sajuta lielu vēlēšanos dalīties savā sajūsmā. Viņš tajā pašā vakarā aizrakstīja Aloīzei:

„Mana dārgā Aloīze, Diāna mani mīl! Bet nē, ne jau ar to man vajadzēja sākt. Mana labā Aloīze, brauc šurp pie manis, pēc sešu gadu atšķirtības es vēlos ātrāk apskaut tevi. Nu es stingri stāvu uz savām kājām. Esmu karaļa gvardes kapteinis, bet tas ir ļoti cienījams amats. Tas man palīdzēs atgūt manu senču vārda labo slavu. Arī tu man esi vajadzīga šī paša iemesla dēļ, Aloīze. Un esi nepieciešama arī tāpēc, ka es esmu laimīgs, jo mani mīl Diāna, jā, jā, tā pati Diāna, manas bērnības draudzene, kas nav aizmirsusi savu labo Aloizi, lai arī par tēvu sauc pašu karali. Klausies, Aloīze — karaļa un hercogienes de Valantinuā meita, hercoga de Kastro atraitne nekad nav aizmirsusi un no visas sirds vienmēr ir mīlējusi savu promesošo draugu no Vimutjē. Viņa pati man atzinās pirms stundas, un viņas saldā balss vēl atbalsojas manā sirdī. Brauc šurp, Aloīze! Patiešām, es esmu tik laimīgs, ka nespēju vairs paciest vientulību.

## XI. Karš vai miers?

7. jūnijā Karaliskā padome bija sanākusi pilnā sastāvā. Indriķim II un prinčiem blakus sēdēja konetabls Ans de Monmoransī, Lotringas kardināls un viņa brālis Kārlis de Gīzs, Reimsas arhibīskaps, kanclers Olivjē de L'Akvils, prezidents Bertrāns, grāfs Sedans, grāfs Imērs un grāfs de Sentandrē ar dēlu.

Vikonts d'Eksmess, būdams gvardes kapteinis, stāvēja pie durvīm ar zobenu rokā.

Kā parasti, sēdes būtība bija savdabīgā godkārīgā Gīzu un Monmoransī sacensībā, kas savā starpā naidojās un ko šoreiz pārstāvēja kardināls un konetabls personīgi.

—   Valdniek, — Lotringas kardināls sacīja, — briesmas ir lielas, ienaidnieks jau ir tuvu. Flandrijā pulcējas liels karapulks, un jau rīt Filips II var iebrukt mūsu teritorijā, bet Anglijas Marija mums var pieteikt karu. Valdniek, jums vajadzīgs bezbailīgs karavadonis, jauns un drosmīgs, kas spētu rīkoties noteikti un kura vārdu dzirdot vien, jau spānis būtu šausmās.

—   Piemēram, tas varētu būt jūsu brāļa, de Gīza vārds, vai ne? — Monmoransī ironiski piebilda.

—    Jā, jums taisnība, — kardināls atcirta, tas ir Mecas, Rentī un Valencas iekarotāja vārds. Jūsu majestāte, tieši hercogu de Gīzu ir pēc iespējas ātrāk jāsauc atpakaļ no Itālijas. Tur viņa armija kļūst par nekam nevajadzīgu slogu, jo nācies pārtraukt Čivitellas aplenkumu naudas trūkuma dēļ. Šeit viņš būtu labs pretinieks varbūtējiem iebrucējiem.

Karalis pagriezās pret konetablu, it kā gribēdams tam sacīt — vārds jums.

—    Jūsu majestāte, — de Monmoransī kungs ierunājās, — sauciet karaspēku mājās, jo tā varonīgā Itālijas iekarošana, kā jau es brīdināju, beidzās visai smieklīgi. Bet kādam nolūkam tas ir jāatsauc?

Uz Nīderlandes robežām viss ir mierīgi, Filips II neuzdrošinās neko uzsākt, Anglijas Marija klusē. No jums ir atkarīga pamiera atjaunošana vai arī miera slēgšanas noteikumi.

Jums ir vajadzīgs nevis karavadonis, kas drāžas pa galvu, pa kaklu, bet pieredzējis un apdomīgs ministrs, kurš nav godkāres apžilbināts savas jaunības muļķības dēļ. Tāds, kurš spēj panākt Francijas cienīgu stipru mieru.

—   Vajadzīgs tāds ministrs kā, piemēram, pats konetabla kungs, — indīgi piebilda Lotringas kardināls.

—   Jā, tāds kā es! — Ans de Monmoransī augstprātīgi iesaucās. — Es atklāti iesaku karalim neuztraukties kaut kāda kara dēļ, kurš sāksies tikai tajā gadījumā, ja karalis pats vēlēsies karot. Iekšējās lietas, finanšu stāvoklis, reliģijas intereses ir pelnījušas daudz lielāku uzmanību. Domājošs diplomāts mums pašlaik ir vajadzīgs simtreiz vairāk nekā visenerģiskākais karavadonis.

—   Un vēlas saņemt simtreiz lielāku karaļa labvēlību, vai ne? — Lotringas kardināls nošņāca.

—    Svētais tēvs pabeidza manu domu, — Monmoransī aukstasinīgi turpināja, — un ja jau jūs pieskārāties šim jautājumam, es uzdrošināšos viņa majestātei lūgt pierādījumu tam, ka viņš atbalsta manus mieru mīlošos centienus.

—   Kas tas par pierādījumu? — karalis nopūtās.

—   Valdniek, es jums lūdzu atklāti paziņot par to godu, ko jūs esat parādījis manai dzimtai — par piekrišanu salaulāt manu dēlu ar Angulemas hercogieni.

Man ir nepieciešams oficiāls apstiprinājums un svinīgs solījums, lai es nešaubīgi varu turpināt savu iesākto politiku, nemocīdamies ar savu draugu šaubām un ienaidnieku izlēcienu.

Šī drosmīgā uzstāšanās tika uzņemta ar dalītām jūtām — vai nu ar piekrišanas vai sašutuma izsaucieniem atkarībā no tā vai cita Senāta locekļa simpātijām un tieksmēm.

Gabriels nodrebēja un kļuva bālāks, bet tūlīt atguvās, kad Lotringas kardināls enerģiski atbildēja:

—   Cik es zinu, svētā tēva bulla, kas šķirtu Fransuā Monmoransī un Žannas de Fjēnas laulību, vēl nav saņemta un varbūt nemaz arī netiks saņemta.

—   Tad būs jāiztiek bez tās, — konetabls sacīja. — Ar ediktu var pasludināt slepenas laulības par spēkā neesošām.

—    Protams, var darīt arī tā, — karalis atsaucās, vājā rakstura un vienaldzības dēļ gandrīz jau gatavs piekāpties konetabla neatlaidībai.

Gabriels bija spiests atbalstīties uz zobena, lai novaldītu satraukumu.

Konetabla acis iemirdzējās priekā. Miera kārts, kuru viņš nekaunīgi bija izspēlējis, acīmredzot, nesa uzvaru.

Taču tajā brīdī pagalmā ieskanējās taures. Spēlēja kādu nepazīstamu motīvu. Karaliskās padomes locekļi apmainījās ar neizpratnes pilniem skatieniem. Gandrīz tajā pašā brīdī telpā ienāca ceremonijmeistars un, dziļi paklanīdamies, ziņoja:

—    Sers Edvards Flemings, Anglijas galma ziņnesis un ceremonij - meistars. Lūdz atļauju stāties jūsu majestātes priekšā.

—  Aiciniet Anglijas heroldu šurp, — karalis sacīja izbrīnīts, bet mierīgs.

Pēc Indriķa mājiena viņam apkārt sastājās prinči un troņmantnieks, viņiem aiz muguras pārējie Karaliskās padomes locekļi.

Parādījās herolds, kuru pavadīja tikai divi ieročnesēji. Viņš paklanījās sēdošajam karalim. Tas nevērīgi pamāja pretī.

Pēc tam herolds paziņoja:

—    „Marija, Anglijas un Francijas karaliene, Indriķim, Francijas karalim. Par sakariem un draudzību ar angļu protestantiem — mūsu ticības un tēvzemes ienaidniekiem, par piedāvājumu un solījumu palīdzēt viņiem un atbalstīt tos, mēs, Anglijas Marija, piesakām Francijas Indriķim karu gan uz sauszemes, gan uz jūras." Par šī izaicinājuma zīmi, es, Anglijas herolds Edvards Flemings, nometu jūsu priekšā savu kara cimdu.

Paklausot karaļa žestam, vikonts d'Eksmess pacēla sera Fleminga cimdu.

—   Pateicos, — Indriķis vēsi vērsās pie herolda.

Tūdaļ, noāķēja savu lielisko ķēdi no tērpa un pasniedza Gabrielam, kurš to nodeva heroldam, tad, galvu atkal pieliecis, sacīja:

—   Varat būt brīvs.

Tas, savukārt, dziļi paklanījās un izgāja. Pēc kādas minūtes atkal skanēja angļu taures un tikai tad karalis pārtrauca ieilgušo klusumu:

—    Izskatās, — viņš teica konetablam, — ka jūs esat mazliet pārsteidzies, mums solīdams mieru un cenšoties mūs pārliecināt par karalienes Marijas labajiem nodomiem.

Tas atbalsts, ko mēs it kā sniedzam angļu protestantiem, ir tikai pieklājīgs iegansts, kas piesedz mūsu māsas, Anglijas karalienes, mīlestību pret viņas vīru Filipu II. Karš ar diviem laulātajiem draugiem… Kas tur ir? Florimon, kas notiek?

—   Jūsu majestāte, — atgriezies sacīja ceremonijmeistars, — ātrais kurjers no Pikardijas gubernatora kunga.

—  Esiet tik laipns, kardināla kungs, — karalis laipni palūdza, — pārskatiet sūtījumu.

Kardināls atgriezās ar vēstulēm un sniedza tās Indriķim.

—   Nu, mani kungi, — Indriķis sacīja, pārskrējis ar acīm vēstulēm, — te ir citas ziņas. Filipa II karaspēks… koncentrējas pie Zivē, un kā mums vēsta Gaspārs de Koliņī, viņu priekšgalā ir Savojas hercogs. Cienīgs pretinieks! Jūsu radinieks uzskata, konetabla kungs, ka spāņu armija gatavojas ieņemt Mezjēru un Rokruā, lai nogrieztu Marienburgu. Viņš steidzīgi prasa papildspēkus šo teritoriju apsargāšanai un pirmo uzbrukumu atsišanai.

Visus klātesošos pārņēma satraukums.

—    De Monmoransī kungs, — karalis turpināja, mierīgi smaidot, — jums šodien nemaz neveicas ar pareģojumiem. Anglijas Marija klusē, jūs sacījāt, bet mums nupat krita ausis ciet no viņas tauru skaņām. Filips II… neko neuzdrošinās uzsākt un Nīderlandē viss ir mierīgi, jūs teicāt. Bet Spānijas karalim taču ir no mums tik pat maz bail, kā mums no viņa. Flandrijā acīmredzot arī ir liels satraukums. Nu gan, manuprāt, ir tas brīdis klāt, kad apdomīgie diplomāti dos vietu drošsirdīgiem karavadoņiem.

—    Jūsu majestāte, — Ans de Monmoransī atsaucās, — es esmu Francijas konetabls un mieru pazīstu labāk nekā karu.

—   Tas tiesa, — karalis atbildēja, — un tāpēc man patīk redzēt, kā atdzimst'jūsu varonīgais cīnītāja gars. Velciet laukā savu zobenu, es priecāšos par to. Ar to es gribēju sacīt, ka karš no šī brīža būs mūsu vienīgās rūpes…

Lotringas kardināla kungs, uzrakstiet savam brālim, hercogam de Gī- zam, lai viņš nekavējoties atgriežas šurp. Bet valsts iekšējo kā arī ģimenes lietu nokārtošanu nāksies uz kādu laiku atlikt… Kas attiecas uz Angulemas hercogienes laulībām, būs labāk, ja mēs tomēr pagaidīsim pāvesta šķiršanās atļauju.

Konetabls saviebās, kardināls nosmīnēja, bet Gabriels atviegloti nopūtās.

—    Kungi, — karalis turpināja, šķiet, nopurinājis laiskumu un miegainību, — kungi, mums ar skaidru galvu jāapdomā daudz svarīgu jautājumu. Pašlaik mēs beidzam, bet vakarā tiksimies vēlreiz. Tātad, līdz vakaram, un lai Dievs sarga Franciju!

—   Lai dzīvo karalis, — korī iesaucās Karaļa padomes locekļi un izklīda.

## XII. Dubultkrāpnieks

Norūpējies konetabls atgriezās no sapulces. Metrs Arno de Tils viņam iznāca pretī un klusi pasauca to:

—   Monsenjor, tikai vienu vārdu…

—    Kas noticis? — konetabls vaicāja. — Ak, jūs tas esat, Arno. Ko jūs no manis gribat? Šodien es nemaz neesmu noskaņots uz sarunām…

—   Jā, es jūs saprotu, — Arno teica, — monsenjors ir apbēdināts par to, kā beidzās tā lieta ar Fransuā kunga un Diānas kundzes precībām.

—   Kā tad tu jau to esi uzzinājis, lielceļa laupītāj? Bet būtībā man ir vienalga, ka tas ir visiem zināms. Vējš ir labvēlīgs Gīziem, par to nav šaubu.

—   Bet jau rīt tas pūtīs Monmoransī burās, — spiegs atteica. — Šodien karalis neatbalsta šīs laulības, bet rīt viņš var sacīt jau kaut ko citu. Taču mūsu galvenais šķērslis pašreiz nav karalis. Mums ceļā ir gadījies daudz nopietnāks traucēklis.

—   Kas var būt nopietnāks traucēklis par karaļa nelabvēlību vai vēsumu?

—   Piemēram, Angulemas hercogiene, — Arno atbildēja.

—   Tu esi kaut ko uzodis? — konetabls bija jūtami ieinteresējis.

—    Bet ko tad es, pēc jūsu domām, darīju šis divas nedējas, monsenjor?

—   Jā, par tevi labu laiku nekas nebija dzirdams.

—   Nu, redziet! — Arno lepni piebalsoja. — Jūs vēl man pārmetāt, ka es pārāk bieži iekļūstu policijas atskaitēs. Manuprāt, pēdējās divas nedēļas es strādāju klusi un piesardzīgi.

—   Tas tiesa, — konetabls piekrita, — un es patiešām nobrīnījos, ka man nebija tevi jāizpestī ne no kādām nepatikšanām. Ja tu nespēlē, tad plītē, un ja nekaujies, tad nodarbojies ar izvirtībām.

—  Pēdējo divu nedēļu īstais varonis tomēr nebiju es, bet jaunā gvardes kapteiņa d'Eksmesa ieročnesējs, vārdā Martēns.

—  Jā, jā, atceros gan, Martēns nomainīja Arno de Tilu ziņojumos, kurus es saņemu katru vakaru.

—   Kurš nesen tika savākts uz ielas galīgi piedzēries?

—   Martēns.

—   Kurš sakāvās par blēdīšanos kauliņspēlē un ar zobenu ievainoja Francijas karaļa glītāko žandarmu?

—  Arī Martēns.

—   Visbeidzot, ko vakar pieķēra mēģinājumā nolaupīt metra Goržū sievu?

—  Joprojām tas pats Martēns. Šis nelietis pats prasās uz karātavām. Laikam daudz labāks nav arī viņa saimnieks, vikonts d'Eksmess, kuru es tev uzticēju novērot. Viņš nemitīgi aizstāv savu ieročnesēju, cenšoties iestāstīt, ka Martēns ir mierīgs un krietns cilvēks.

—  To pašu jau jūs savas labās sirds dēļ parasti sakāt par mani. Martēns domā, ka viņam uzbrucis sātans. Bet īstenībā viņam esmu uzbrucis es.

—   Kā? Ko tas nozīmē? Vai tu esi sātans? — konetabls pārmeta krustu. Jo viņš bija māņticīgs kā klostera mūks un neizglītots kā govju meita.

Arno uz to atbildēja ar sātaniskiem smiekliņiem un manīdams, ka konetabls ir pietiekami nobiedēts, teica:

—   Nē, monsenjor, velns es neesmu. Lai jūs par to būtu drošs un nomierinātos, es lūdzu izsniegt man piecdesmit pistoļu. Ja es būtu velns, saprotiet pats, nauda man nebūtu vajadzīga un pats varētu sev palīdzēt grūtos brīžos.

—  Tev ir taisnība, — konetabls atviegloti nopūtās, — saņem piecdesmit pistolus.

—  Es tos esmu godam nopelnījis, iekarodams vikonta d'Eksmesa uzticību. Sātans es gan neesmu, bet mazliet burvis gan — atliek man uzvilkt īpašu tērpu, kas sastāv no tumša kamzoļa un dzeltenām biksēm, tūdaļ vikonts ar mani sāk runāt kā ar labu draugu, no kura nav nekādu noslēpumu.

—   Hm… Tas ož pēc karātavām, — konetabls sacīja.

—   Nostradamuss* tikai acis uzmetot, kad es reiz gāju tam garām pa ielu, pēc mana ģīmja varēja pateikt, ka beigšu savu dzīvi starp zemi un debesīm. Es ar savu likteni esmu samierinājies, bet tā ir milzīga priekšrocība.

Cilvēks, kam nolemts dzīvi beigt karātavās, nebaidās ne no kā, pat no cilpas. Iesākumam es izlikos par vikonta d'Eksmesa ieročnesēju. Nu bet jūs, vai jūs zināt, vai jūs vismaz nojaušat, kas ir šis vikonts?

—   Protams, ka zinu — kaislīgs Gīzu piekritējs.

—   Vēl sliktāk, viņš ir de Kastro kundzes laimīgais izredzētais.

—   Ko tu pļāpā, un kā tu to vispār zini?

—   Es jums teicu, ka viņš no manis neko neslēpj. Es esmu tas, kas bieži nesu zīmītes viņa iemīļotajai un nesu atpakaļ atbildes. Man ir brīnišķīgas attiecības ar šīs dāmas istabeni, bet tā, savukārt, nespēj izprast mana rakstura nepastāvību — reizēm es esmu enerģisks, bet citreiz kautrīgs kā mūķene. Vikonts d'Eksmess un hercogiene de Kastro trīsreiz nedēļā satiekas pie karalienes, bet raksta viens otram katru dienu.

Taču, ticat vai ne, viņu mīlestība ir nevainīga. Viņi mīl viens otru, un, cik es saprotu, no bērnu dienām. Laiku pa laikam es ieskatos viņu vēstulēs, un tās ir tik jaukas. Diānas kundze ir greizsirdīga un, varat iedomāties pret ko — pret karalieni! Bet tā taču nav taisnība! Var jau būt, ka karaliene nav vienaldzīga pret Gabrielu…

—   Arno, jūs ceļat neslavu karalienei! — konetabls viņu apturēja.

—   Bet jūsu smiekli ir pietiekami daiļrunīgi, monsenjor, — Arno turpināja. Var būt, es sacīju, ka karaliene nav vienaldzīga, taču Gabriels ir pilnīgi auksts pret karalieni, par to nav nekādu šaubu. Šie divi, Diānas kundze un Gabriels, mīl kā divi balodīši, un viņu mīlestība ir aizkustinoša kā maiga pastorāle. Tas gan, lai Dievs man ir žēlīgs, netraucēja man šos balodīšus nodot par piecdesmit pistoliem. Bet jums jāpiekrīt, monsenjor, es neesmu slikti sācis un godam esmu savu naudu nopelnījis.

—   Lai tā būtu, — konetabls sacīja, — bet es tev vēlreiz vaicāju, no kurienes tev nāk šīs ziņas?

Mišels Nostrdams jeb Nostradamuss (1503-1566) — ievērojams franču ārsts un astrologs. Publicējis vairākus simtus pareģojumu četrrindēs (vienā no tiem paredzēja pasaules galu 1886. gadā).

—   Ak, monsenjor, piedodiet, bet tas ir mans noslēpums. Ja gribēsiet, jūs to varēsiet atklāt, bet es vēl pagaidām to jums neizpaudīšu. Starp citu, mani paņēmieni jums neko nenozīmē, jums svarīgs ir galarezultāts. Jūsu galvenais mērķis — būt lietas kursā par plāniem un rīcību, kas var jums kaitēt, un man šķiet, ka mans šodienas ziņojums nav gluži bez nozīmes.

—  Protams. Taču ir jāturpina sekot tam nolādētajam vikontam.

—    Darīšu to, monsenjor. Esmu jums tik pat uzticams, kā saviem netikumiem. Jūs man piegādāsiet pistolus, es jums ziņas, un mēs būsim viens ar otru apmierināti. Kāds nāk… Sieviete! Sasodīts! .Man ir tas gods atgadīties, monsenjor.

—  Kas tur nāk? — konetabls samiedza savas tuvredzīgās acis.

—   Ak, tā ir pati hercogiene de Kastro! Viņa droši vien iet pie karaļa. Nedrīkst pieļaut, ka viņa mūs ierauga kopā. Es pazūdu…

Viņš ātri aizgāja.

Bet konetabls, mirkli šaubījies, nolēma pats pārliecināties par Arno vārdu patiesīgumu un devās Angulemas hercogienei pretī.

—   Jūs ejat uz viņa majestātes kabinetu, hercogien? — viņš tai jautāja.

—  Jā, konetabla kungs.

—   Baidos, ka karalis nebūs labā omā, lai ar jums tērzētu, — Monmoransī turpināja, norūpējies par šīs sarunas iespējamiem rezultātiem. — Tikko saņemtās jaunās ziņas…

—  Tās jau šo brīdi dara īpaši piemērotu man.

—  Bet man nepiemērotu. Jūs taču pret mums izturaties ļoti naidīgi.

—  Konetabla kungs, ne uz vienu es neturu ļaunu prātu.

—  Neturat? Vai jūs patiesi esat spējīga tikai mīlēt? — Ans de Monmoransī pavaicāja tik daudznozīmīgi, ka Diāna nosarka un nodūra acis. — Un vai šī mīlestība nebija tā, kas liek jums tik ilgi pretoties karaļa gribai un mana dēla pūliņiem?

Diāna apjukusi neko neatbildēja.

„Arno nav melojis, — konetabls nodomāja, — viņa mīl šo skaisto hercoga de Gīza triumfa vēstnesi."

—   Konetabla kungs, — beidzot Diāna teica, — man pienākums ir pakļauties viņa majestātei, taču man ir tiesības vērsties ar lūgumiem pie sava tēva.

—   Tātad, — konetabls secināja, — jūs tomēr iesiet pie karaļa.

—   Jā, iešu.

—   Labi! Tad es iešu pie Valantinuā kundzes.

—   Kā vēlaties, kungs.

Viņi paklanījās viens otram un aizgāja katrs uz savu pusi.

XIII

Augstākā svētlaime

—   Lūk kas, Martēn, — tajā pašā dienā un gandrīz tajā pašā stundā Gabriels sacīja savam ieročnesējam, — man ir jāiet apgaitā, es būšu atpakaļ tikai pēc divām stundām.

Bet jūs, Martēn, pēc stundas esiet parastajā vietā un gaidiet vēstuli, svarīgu vēstuli, kuru jums, kā parasti, nodos Žasenta. Atnesiet man to nekavējoties. Sapratāt?

—   Sapratu, monsenjor, bet man ir viens lūgums.

—   Es klausos.

—   Dodiet man līdz vienu gvardu par pavadoni, es jūs ļoti lūdzu.

—   Gvardu par pavadoni? Kāds neprāts? No kā tev bail?

—    No sevis paša, monsenjor, — Martēns sacīja žēlabainā balsī. — Laikam es šovakar atkal esmu nogāzis podus. Līdz šim nekad es neesmu bijis ne dzērājs, ne spēlmanis, ne kauslis. Bet tagad es to visu daru! Vai jūs tam varat ticēt, es esmu bijis tik zemisks, ka šonakt esmu mēģinājis nolaupīt sievieti! Jā, nolaupīt! Par nelaimi, vai, pareizāk sakot, par laimi, es tiku aizturēts, un ja nebūtu mana vārda un jūsu autoritātes, man nāktos pārlaist nakti cietumā.

—   Kā tad tā, Martēn? Vai tu to nosapņoji, vai patiesi tev bija uznācis prāta aptumsums?

—    Nosapņoju? Lūdzu, te būs protokols. Jā, bija tāds laiks, kad es domāju, kā visi šie nekrietnie darbi bijuši tikai ļauns murgs vai arī velns jokodamies pieņēmis manu izskatu. Tomēr jūs pirmais mani pārliecinājāt, ka tas nevar būt. Un savu dubultnieku es vairs neesmu sastapis.

Ari mans garīdznieks sacīja, ka velns tas nevarot būt. Un tagad visu likumu pārkāpējs, noziedznieks un nelietis esmu es — vismaz visi mani cenšas par to pārliecināt. Nu ko, es jau ticu arī… Tikai jums vienam es uzdrošinos pateikt, ka es esmu apsēsts, ka reizēm manī iemājo sātans…

—    Nē, taču, mans nabaga Martēn, — Gabriels smiedamies atbildēja, — es manu, ka tu vienkārši kopš zināma laika esi sācis pavairāk dzert un tad tev acu priekšā viss dubultojas.

—   Bet es taču dzeru tikai ūdeni, monsenjor, tikai to! Ja nu vienīgi Sēnas ūdens man iesita galvā.

—   Nu, bet tovakar, kad tevi piedzērušu atnesa mājās.

—   Mans Dievs, es taču tovakar mierīgi likos gulēt un no rīta tik pat mierīgs pamodos. Tikai no jums es uzzināju par to, kā esmu pavadījis nakti. Tas pats atkārtojās tajā naktī, kad es ievainoju lielisko sardzes vīru… Tas pats bija arī vakarvakarā, kad es sarīkoju to nejēdzīgo nolaupīšanu!

Bet Zeroms pēc mana lūguma mani ieslēdz uz nakti, un slēģus es nostiprinu ar trīskāršu ķēdi! Un tomēr nekas nelīdz. Acīmredzot es nakts vidū ceļos augšā un sāku savus nekrietnos mēnessērdzīgā nedarbus. Pamodies es vaicāju sev: „Ko gan es šonakt esmu pastrādājis?"

Iznāku laukā, no jums vai no sargu ziņojumiem dabūju zināt un tūlīt eju atvieglot savu sirdi grēksūdzē. Bet garīdznieks manu daudzo grēku dēļ jau atsakās man tos atlaist.

Es gūstu mierinājumu tikai tāpēc, ka ievēroju gavēni un vairākas stundas dienā sevi situ ar pletni. Un tomēr es paredzu, ka miršu kā grēkus nenožēlojis grēcinieks.

—   Martēn, tu labāk ceri, ka reiz tas viss beigsies un tu atkal kļūsi par iepriekšējo Martēnu, prātīgu un rāmu, — vikonts sacīja. — Bet līdz tam laikam klausi savu saimnieku un precīzi izpildi viņa norādījumus. Vai es tev varu dot pavadoni? Tu taču labi zini, ka tas ir liels noslēpums un ka to zini vienīgi tu.

—   Esiet bez bažām, monsenjor, es darīšu visu, kas ir manos spēkos. Bet es par sevi neatbildu, brīdinu jūs.

—   Patiešām, Martēn, man tas ir apnicis! Kāpēc tad tu neatbildi?

—   Tāpēc, ka man gadās atmiņas zudums. Piemēram, es domāju, ka es esmu vienā vietā, bet esmu pavisam citā. Domāju vienu, bet daru kaut ko citu.

Reiz es paliku ilgāk Senžervē baznīcā, kur vismaz divas stundas skaitīju lūgšanas ar lūgšanu krellēm rokās. Un kas notika? Es atgriezos un uzzināju, ka jūs man esat lūdzis aiznest zīmīti un ka es pat esmu atnesis atbildi. Bet otrā dienā Zasenta man pārmet, ka es pret viņu esmu pārāk vaļīgi izturējies. Un tā tas atkārtojās trīs reizes, monsenjor! Kā jūs domājat, kā tad es varu uz sevi paļauties? Laikam dažreiz manā ādā sēž kāds cits Martēna vietā..

—   Labi, es pats par visu atbildēšu, — Gabriels nepacietīgi teica. — Līdz šim tu esi labi un precīzi izpildījis manus rīkojumus, tāpēc arī šoreiz visu izdarīsi kā nākas. Un zini, ka atbilde man atnesīs laimi vai arī iedzīs izmisumā.

—   Ak, monsenjor, ja tikai atkal neuznāk tie velna joki!

—   Tu atkal to pašu! — Gabriels viņu pārtrauca. — Man ir jāiet un arī tu pēc stundas dodies ceļā. Un vēl kas — tu zini, ka kuru katru dienu es gaidu no Normandijas ierodamies Aloizi. Ja viņa atbrauks manas prombūtnes laikā, ierādi viņai istabu, kas ir blakus manai un uzņem to kā nama saimnieci. Atcerēsies?

—   Atcerēšos, monsenjor.

—   Tātad, Martēn — ātrums, noslēpuma glabāšana, bet galvenais — nezaudēt dūšu.

Martēns atbildēja ar dziļu nopūtu, un Gabriels izgāja no mājas.

Pēc divām stundām, norūpējies un izklaidīgs, viņš atgriezās, bet, ieraudzījis Martēnu, tūlīt metās pie tā, izrāva tam no rokām ilgi gaidīto vēstuli, ar žestu atlaida viņu un sāka lasīt:

«Pateiksimies Dievam, Gabriel, karalis piekāpās, mēs būsim laimīgi Jūs droši vien jau esat dzirdējis par to, ka no Anglijas bija ieradies herolds, kurš mums pieteica karu karalienes Marijas vārdā, un arī par Flan- drijas plānoto lielo uzbrukumu. Šie divi Francijai varbūt tik nelabvēlīgie notikumi ir labvēlīgi mūsu mīlestībai, jo pastiprina jaunā hercoga de Gī- za ietekmi un mazina vecā Monmoransī izredzes. Karalis vēl šaubījās, bet es tā lūdzos…

Es teicu, ka jūs esat pie manis atgriezies, ka jūs esat varonīgs un dižciltīgs… es nosaucu jūsu vārdu… — lai notiek, kas notikdams! Karalis neko tieši neapsolīja, atbildēja, ka padomās, teica, ka valsts intereses manas laulības tik tieši vairs neskar, ka no viņa puses būtu nepiedodami postīt manu laimi, ka viņš varēs atlīdzināt Fransuā de Monmoransī tā, lai tas būtu apmierināts. Viņš neko nesolīja, taču visu izdarīs. Ak, Gabriel, jūs viņu iemīlēsiet, kā es to mīlu! Mans labais tētis, kurš pārvērtīs par īstenību mūsu sešus gadus ilgo sapni! Man ir tik daudz jums kas sakāms, bet uz papīra vārdi ir auksti un nedzīvi.

Mans draugs, atnāciet šovakar sešos pie manis pa Karaļa padomes sēdes laiku. Žasenta ievedīs jūs pie manis, un mums būs vesela stunda sarunām par spožo nākotni, kas atvērsies mūsu priekšā.

Es paredzu, ka jūs piedalīsieties Flandrijas kaujās. Diemžēl jums nāksies tur būt un pildīt savu karavīra pienākumu, lai izcīnītu mani, kas jūs tik maigi mīl. Ak, Dievs, es taču jūs ļoti mīlu. Kāpēc lai es tagad to no jums slēptu?

Atnāciet, lai es varu redzēt, vai jūs esat tik pat laimīgs kā jūsu Diāna."

—  Jā, jā, laimīgs, ļoti laimīgs! — Gabriels skaļi iesaucās, izlasījis vēstuli. — Ko gan es vēl tagad varu vēlēties?

—   Katrā ziņā, ne jau nu savas vecās audžumātes klātbūtni, — atskanēja Aloīzes balss. Viņa visu laiku bija sēdējusi istabas tumšākajā kaktā.

—   Aloīze! — Gabriels iesaucās, metoties viņas apkampienos. — Aloīze, tas nav tiesa! Tevis man ārkārtīgi pietrūkst! Vai tu esi pie veselības? Tu nemaz neesi izmainījusies. Noskūpsti mani vēlreiz. Arī es neesmu pārvērties, vismaz sirdī ne. Es ļoti uztraucos, kāpēc tu tik ilgi kavējies. Kas tevi aizturēja?

—    Lietavas bija izskalojušas ceļus, jūsu gašība. Ja nebūtu jūsu satrauktās vēstules, es nebūtu saņēmusies pie jums atbraukt.

—   Tu labi darīji, ka steidzies šurp, Aloīze, ļoti labi darīji, jo laime vientulībā nav pilnīga laime! Redzi šo vēstuli, ko es tikko esmu saņēmis? Tā ir no Diānas. Viņa man raksta… Zini, ko man viņa raksta? Ka šķēršļi, kas traucēja mūsu mīlestībai, var tikt pārvarēti, ka karalis jau vairs nepieprasa no Diānas piekrišanu laulībām ar Fransuā de Monmoransī. Galu galā — ka viņa mani mīl.

Un tu esi šeit, es varu dalīties ar tevi savā priekā, Aloīze! Saki man, vai es neesmu sasniedzis augstāko svētlaimi?

—   Bet ja nu tomēr, monsenjor, — Aloīze vaicāja, palikdama tik pat skumja un rāma, — ja nu jums nāktos atteikties no de Kastro kundzes?

—   Tas ir neiespējami, Aloīze! Es taču tev saku — visi šķēršļi pazūd paši no sevis.

—   Var pārvarēt grūtības, ko rada cilvēki, — audžumāte iebilda, — bet ne tās, kas nāk no Dieva, monsenjor. Jūs, protams, varat nešaubīties, ka es jūs mīlu un nežēlotu pat savu dzīvību, lai aiztaupītu jums jebkuras likstas.

Nu lūk, ja es jums sacītu — nemēģiniet uzzināt, kāpēc es jums to lūdzu, monsenjor, bet atsakieties no laulībām ar de Kastro kundzi, pārtrauciet ar viņu satikties, lai ko jums tas maksātu, apspiediet mīlestību savā sirdī, jo jūs abus šķir briesmīgs noslēpums, kuru neprasiet, lai es atklāju jūsu paša interesēs. Ja es ar tādu lūgumu nokristu jums pie kājām, monsenjor, ko jūs man tad atbildētu?

—  Ja tu, Aloīze, neko nepaskaidrojot, prasītu no manis, lai es padaru sev galu, es tev paklausītu. Bet mīlestība manai gribai nav pakļauta, au- džumāt, jo tā taču arī nāk no Dieva.

—   Augstais Kungs, tā taču ir zaimošana! — Aloīze iesaucās, salikusi rokas lūgšanā. — Bet tu redzi, viņš nesaprot, ko viņš runā! Piedod viņam, grēciniekam!

—    Aloīze, tu mani mulsini! Neturi mani tādā neziņā. Tev man viss jāizstāsta… Esmu līdz nāvei uztraucies. Runā, taču, es lūdzu tevi!..

—   Jūs to pieprasāt, monsenjor? Jūs gribat, lai es jums atklāju noslēpumu, kuru glabāt esmu zvērējusi Dievam, bet kuru pats Dievs man liek jums tagad izpaust?

Ziniet, monsenjor, jūs maldāties! Bet jūs nedrīkstat maldīties attiecībā uz jūtām, kas jums ir pret Diānu. Nedrīkstat, nekādā gadījumā! Jo es jums saku — tā nav kaislība, bet tikai dziļa pieķeršanās, draudzība un brālīga vēlēšanās būt viņai par aizstāvi, monsenjor.

—   Bet tu, Aloīze, maldies, turklāt viņas pievilcīgais skaistums…

—   Es nemaldos vis, mans kungs, — Aloīze steidzās viņu pārtraukt, — un jums tūdaļ būs man jāpiekrīt, jo es varu sniegt jums pierādījumu, kurš jums šķitīs tik pat neapstrīdams kā man. Nu tad ziniet, ir pieņēmums, ka de Kastro kundze… saņemieties, mans bērns… ka de Kastro kundze ir jūsu māsa!

—   Māsa! — Gabriels iesaucās un pielēca kājās kā atsperes mests. — Māsa! — viņš atkārtoja kā bez prāta. — Kā tad karaļa un de Valantinuā kundzes meita man var būt māsa?

—    Monsenjor, Diāna de Kastro piedzima 1539. gada maijā. Jūsu tēvs, grāfs Žaks de Montgomerijs, pazuda tā paša gada janvāri, un ziniet, par ko apvainoja jūsu tēvu? Par to, ka viņš ir Diānas de Puatjē miļākais un ka viņa dod priekšroku jūsu tēvam, nevis troņmantniekam, tagadējam Francijas karalim. Tagad pievērsiet uzmanību datumiem, monsenjor.

—    Debesis un elle! — Gabriels iesaucās. — Bet pagaidi, pagaidi… Lai ari mans tēvs tika apvainots, bet kā var secināt, ka šie apvainojumi bijuši patiesi? Diāna piedzima piecus mēnešus pēc mana tēva nāves, bet kā var zināt, ka viņa nav karaļa meita? Viņš taču to mii kā paša meitu?

—    Karalis var kļūdīties gluži tāpat, kā varu kļūdīties es. Ievērojiet, es nesacīju, ka Diāna ir jūsu māsa. Bet tas ir ļoti iespējams. Mans pienākums, mans smagais pienākums lika jums to paziņot. Vai tad tā nav? Citādi taču jūs no viņas nemūžam neatteiktos!

—   Bet tādas šaubas ir tūkstoškārt šausmīgākas par pašu nelaimi! — Gabriels iesaucās. — Kas to noskaidros, ak Dievs!

—   Noslēpumu zināja tikai divi cilvēki, monsenjor, — Aloīze sacīja, — un tikai šie divi jums varētu atbildēt — jūsu tēvs un de Valantinuā kundze… Bet es domāju, ka viņa nekad neatzīsies, ka ir piekrāpusi karali un ka viņas meita nav viņa meita…

—   Jā, un pat ja es mīlu ne sava tēva meitu, tad viņa slepkavas meitu! Jo par mana tēva nāvi atbildība jāuzņemas viņam, karalim Indriķim II. Tā ir, Aloīze?

—   Dievs vien to zin, mans bērns…

—    Visur tikai haoss, tumsa, šaubas un šausmas! — Gabriels novaidējās. — Es sajukšu prātā, audžumāt! Nē, nē, — tūdaļ jaunais cilvēks iesaucās, — es negribu pārvērsties par neprāti! Vispirms es mēģināšu uzzināt patiesību, lai ko tas man maksātu. Es iešu pie hercogienes de Valantinuā, es lūgšos, lai viņa man atklāj noslēpumu, ko es glabāšu dziļi jo dziļi. Viņa taču ir krietna katoliete, un es panākšu, ka viņa ar zvērestu apliecinās savu vārdu patiesumu…

Es iešu pie Katrīnas Mediči, varbūt viņa kaut ko zin… Es iešu pie Diānas un ieklausīšos, ko man teiks mana sirds. Bet ja es zinātu, kur meklējams mana tēva kaps, es ietu pie tā un lūgtu viņu ar tādu spēku, ka viņš uzceltos no miroņiem un atbildētu man!

—   Mans nabaga mīļais puisēn! — Aloīze nočukstēja. — Kāda drosme, kāda varonība pat pēc tik briesmīga trieciena!

—    Es ķeršos pie lietas nekavējoties, — Gabriels teica, drudžainas vēlēšanās darboties pārņemts. — Pašlaik ir četri pēcpusdienā. Pēc pusstundas es būšu pie hercogienes de Valantinuā, vēl pēc stundas — pie karalienes, sešos — pie savas Diānas, un kad es vakarā atgriezīšos, Aloīze, man jau būs pavēries mana likteņa drūmais priekškars. Līdz vakaram!

—   Vai es jums varu kaut kā palīdzēt? — Aloīze vaicāja.

—   Tu vari par mani lūgt Dievu, Aloīze!

—   Jā, par jums un par Diānu, jūsu gaišība.

—   Un par karali arī, — Gabriels drūmi piebilda un strauji izgāja ārā.

## XIV. Diāna de Puatjē

Konetabls de Monmoransī vēl joprojām atradās pie Diānas de Puatjē.

—   Galu galā, viņa taču ir jūsu meita, velns lai parauj, — valdonīgi un augstprātīgi viņš sacīja Diānai de Puatjē, — jums ir tās pašas tiesības un tāda pati vara pār viņu kā karalim. Pieprasiet šīs laulības.

—   Bet, mans draugs, — Diāna pakļāvīgi atbildēja, — neaizmirstiet, ka līdz šim es esmu viņai veltījusi pārāk maz uzmanības. Kā tad es varu izrādīt savu varu pār viņu? Es neesmu viņu glāstījusi, kā es varu to sist? Mums abām ir diezgan vēsas attiecības, un, neraugoties uz viņas pūlēm tuvināties, mēs turpinām ārkārtīgi reti satikties.

Turklāt viņa ir pratusi radīt uz karali lielu iespaidu, un es patiešām nezinu, kura no mums abām pašlaik ir ietekmīgāka.

Tāpēc, mans draugs, ir ļoti grūti izpildīt jūsu prasības, ļoti grūti, lai neteiktu — neiespējami. Atmeties ar roku šīm precībām un aizvietojiet tās ar vēl spožāku partiju. Jūsu dēlam mēs no karaļa palūgsim mazo Margaritu.

—    Mans dēls taču vairs nespēlējas ar lellēm, — konetabls iespurdzās. — Un kā gan manas dzimtas uzplaukumu varētu veicināt meitēns, kas tikko iemācījies runāt?

Tieši otrādi, hercogienei de Kastro, kā jūs nupat pareizi atzīmējāt, ir liels iespaids uz karali, un tāpēc vēlos, lai viņa kļūtu par manu vedeklu.

Dīvaina lieta, sasper jods, cik daudz ir šķēršļu šīm laulībām! Pretēji de Kastro kundzes gribai, par spīti tam sapostajam kapteinītim, pretēji paša karaļa rīkojumam, es vēlos, lai šīs kāzas notiktu! Es to gribu!

—   Labi, mans draugs, — Diāna piekrītoši pamāja, — es apsolu izdarīt iespējamo un neiespējamo, lai jūsu vēlēšanās tiktu izpildīta.

Konetabls kaut ko neapmierināti norūca.

Dīvaini, taču Diānu de Puatjē kaut kas neizskaidrojams vilka pie šī vecā, mūžīgi neapmierinātā tirāna. Jo Ans de Monmoransī nebija ne gudrs, ne spožs. Viņš pelnīti tika dēvēts par sīkstuli. Jau tikai drausmīgie nāvessodi, ar kuriem viņš apspieda Bordo* iedzīvotāju sacelšanos, viņu darīja plaši pazīstamu, un tā bija slikta slava.

Pat ar visu savu drošsirdību viņš neveiksmīgi cīnījās tajās kaujās, kurās tam nācās piedalīties. Pie Ravennas, kur tika izcīnīta uzvara, viņš vēl nebija komandieris un ne ar ko neatšķīrās no visiem pārējiem. Pie Biko- kas, vadīdams šveiciešu pulku, viņš ļāva iznīcināt gandrīz visus savus karavīrus, bet Pāvijā viņu saņēma gūstā. Ar to arī viņa karavadoņa gaitas bija galā.

Ja Indriķis II, protams, Diānas de Puatjē ietekmē, neizrādītu viņam tik lielu labvēlību, de Monmoransī būtu palicis ēnā gan Karaļa padomē, gan karaspēkā. Tomēr, neskatoties ne uz ko, Diāna uzticīgi rūpējās par viņu un visos jautājumos viņam pakļāvās.

Šajā brīdī atskanēja kluss klauvējiens pie durvīm, parādījās pāži un ziņoja, ka vikonts d'Eksmess ļoti vēlas, lai tam izrāda laipnību un pieņem kādā ļoti svarīgā jautājumā.

—    Tas mīlētājs! — konetabls iesaucās. — Kas viņam no jums vajadzīgs, Diāna? Vai tikai viņš nav nācis lūgt jūsu meitas roku?

—   Man pieņemt viņu? — Diāna padevīgi vaicāja.

—    Protams, šī vizīte mums var būt noderīga. Bet lai viņš mazliet pagaida, kamēr mēs vienosimies.

Pāžs aizgāja.

1548. gadā Bordo uzliesmoja tautas sacelšanās sakarā ar jauno nodokļu ieviešanu.

—   Ja pie jums atnācis vikonts d'Eksmess, — konetabls teica, — tas nozīmē, ka radušās kādas neparedzētas grūtības. Stāvoklis viņam droši vien šķiet izmisīgs, citādi viņš nekad nebūtu pie jums nācis.

Klausieties uzmanīgi, ja jūs precīzi izpildīsiet manus norādījumus, var gadīties, ka jums pie karaļa nemaz nebūs jāgriežas.

Diāna, lai ko jums vikonts lūgtu, sakiet viņam „nē". Ja viņš lūgs parādīt ceļu, sūtiet viņu pretējā virzienā, ja gribēs no jums dzirdēt apgalvojumu, noliedziet visu. Izturieties pret viņu augstprātīgi, nevērīgi, vārdu sakot — slikti… Jūs mani sapratāt, Diāna? Izpildīsiet to, ko es jums sacīju?

—   Viss būs izdarīts tā kā jūs teicāt, konetabl.

—   Ceru, ka tad mūsu kavalieris tiks izsists no sliedēm. Nabadziņš! Metas tieši rīklē… — viņš gribēja sacīt „vilcenei", bet apdomājās un teica, — vilkiem. Es jums viņu atstāju un gaidu no jums ziņojumu, kā noritēja saruna ar skaisto pretendentu. Līdz vakaram!

Viņš noskūpstīja Diānu uz pieres un aizgāja. Citās durvīs parādījās vikonts d'Eksmess pāža pavadībā.

Gabriels Diānai godbijīgi paklanījās, bet viņa uz to atbildēja ar nevērīgu mājienu. Taču Gabriels, sagatavojies uz nevienlīdzīgu kauju starp dedzīgu kaislību un ledainu godkārību, sāka visai mierīgi:

—   Hercogien, es saprotu mana lūguma nekaunīgumu un veltīgumu, ar kādu es uzdrīkstos pie jums griezties. Bet reizēm dzīvē gadās tik svarīgi un neikdienišķi apstākļi, ka to iespaidā tiek pārkāpti parastie noteikumi un atmestas parastā pieklājības normas. Un lūk, es tagad stāvu sava likteņa krustcelēs, kundze. Es uzticu jums savu dzīvību, un ja jūs pret mani izturēsieties nežēlīgi, es aiziešu bojā.

De Valantinuā kundze bija sastingusi mēmā nekustībā un no Gabriela nenolaida izbrīnītu un neapmierinātu skatu.

—   Jūs, hercogien, zināt, bet iespējams, ka nemaz nezināt, — Gabriels turpināja, cenšoties nepakļauties šīs tīšās klusēšanas iespaidam, kas viņam laupīja pašpaļāvību, — ka es mīlu de Kastro kundzi, mīlu ar dziļu, kaismīgu un nepārvaramu mīlestību.

Viegls Diānas de Puatjē smīns it kā sacīja: „Bet kas man par daļu?"

—   Es par šo mīlestību, kas piepilda visu manu sirdi, sāku runāt tāpēc, lai man būtu iemesls pasacīt, ka es to pielūdzu un dievinu kā debesu dāvanu. Sirds, ko šāda mīlestība ir piemeklējusi, kļūst tīrāka, cēlāka, tuvāka Dievam…

Diāna de Puatjē mainīja pozu un, acis pievērusi, atlaidās pret krēsla atzveltni.

„Kurp viņš velk ar savu sprediķi?" — viņa domāja.

—    Tā jūs redzat, ka mīlestība man ir svētums, — Gabriels turpināja. — Vēl vairāk, manās acīs tā ir visspēcīga. Pat ja būtu dzīvs de Kastro kundzes laulātais vīrs, es mīlētu Diānu un pat nemēģinātu apspiest savā sirdī šīs neuzvaramās jūtas…

Tikai iedomāta mīlestība ir apvaldāma, īsta nepakļaujas nekādām pavēlēm un glābiņa no tās nav. Tāpēc arī jūs, kundze, neesat pasargāta no īstas kaislības ielaušanās jūsu dvēselē…

Hercogiene de Valantinuā joprojām klusēja. Tikai izsmējīgs izbrīns spīguļoja tai acīs.

Gabriels runāja ar vēl lielāku degsmi, it kā gribēdams atmaidzināt akmenscieto sirdi.

—    Karalis bija sajūsmināts par jusu neparasto skaistumu, jus esat viņa mīlestības aizkustināta, bet vai jūsu sirds tam atbildēja ar tādām pašām jūtām? Diemžēl ne…

Bet reiz jūs ieraudzīja skaists un varonīgs augstmanis. Viņš jūs iemīlēja un viņa kaislība atrada atbalsi jūsu sirdī, kura neprata atsaukties karaļa mīlestībai. Patiešām, vai tad tituli iekaro sirdis? Kas jums var traucēt vienā jaukā dienā un ar tīru sirdsapziņu izvēlēties padoto nevis viņa pavēlnieku?

Nezinu, kā citi, bet es tik ļoti saprotu patiesu jūtu cēlumu, ka nekādi nespēju vainot Diānu de Puatjē par to, ka viņa mīlēja grāfu de Mont- gomeriju, lai arī viņu mīlēja pats Indriķis II.

Diāna paliecās uz priekšu un plati iepleta savas lielās un skaidrās zaļās acis.

—   Jums varbūt ir kādi lietiskie pierādījumi par šo mīlestību? — viņa bažīgi jautāja.

—   Man ir tikai mana pārliecība, tiesa, tā nav lietiska, taču ir stingra, — Gabriels atsaucās.

—   Ak! — viņa sacīja, un tās seja ieguva iepriekšējo augstprātīgo izteiksmi. — Tādā gadījumā man nav grūti jums pateikt taisnību. Jā, es mīlēju grāfu de Montgomeriju. Kas būs tālāk?

—    Tālāk? — Gabrielam tas bija mokoši sāpīgi, tomēr viņš turpināja: — Jūs mīlējāt Žaku de Montgomeriju, hercogien, un es uzdrošinos izteikt varbūtību, ka jums viņa piemiņa ir dārga joprojām. Jo, ja reiz viņš ir pazudis no zemes virsas, tad tas ir jūsu dēļ.

Un tāpēc viņa piemiņas vārdā es jūs lūdzu, hercogien, atļaujiet uzdot jums vienu jautājumu, kurš var jums likties ārkārtīgi pārdrošs. Bet es atkārtoju, mana dzīve ir atkarīga no jūsu atbildes, un ja jūs man neatteiksieties atbildēt, es būšu jūsu ar miesu un dvēseli…

—    Diezgan, kungs, — hercogiene teica. — Uzdodiet taču šo jūsu dīvaino jautājumu.

—    Atļaujiet man to uzdodot, nokrist jūsu priekšā ceļos, — Gabriels teica, patiešām nolaidās uz viena ceļa un ar drebošu sirdi klusi vaicāja: — Hercogien, vai jūs mīlējāt grāfu de Montgomeriju 1538. gadā?

—   Iespējams, — Diāna de Puatjē atteica. — Tālāk.

—   1539. gada janvārī grāfs pazuda, bet tā paša gada maijā piedzima nākošā hercogiene de Kastro.

—   Nu, un?

—   Lūk, te, hercogien, — Gabriels gandrīz nedzirdami turpināja, — tieši te ir noslēpums, kas mani tā nomoka. Es jūs lūdzu, atklājiet to man. Jo no tā ir atkarīgs mans liktenis un, ticiet man, noslēpums paliks manā sirdī, ja jūs atļausieties man to atklāt. Es zvēru pie šī krucifiksa — man varēs atņemt dzīvību, bet ne jūsu noslēpumu. Pie tam jus varat jebkurā brīdī no tā atteikties, jo jums ticēs vairāk nekā man… Hercogien! Kas ir Diānas de Kastro tēvs? Vai patiešām grāfs de Montgomerijs?

—    Ha, ha! — Diāna nicinoši iesmējās. — Patiešām drosmīgs jautājums! Un jūs pareizi darījāt, sākdams ar tik plašu ievadu. Bet, mīļais, nomierinieties, es uz jums neesmu dusmīga. Jūs patiešām esat mani ieinteresējis ar savu mīklu, un tā joprojām mani interesē. Jo kas tad jums par daļu, d'Eksmesa kungs, vai Angulemas hercogiene ir grāfa vai karaļa meita?

Karalis skaitās viņas tēvs, ar to lai jūsu godkāre ir apmierināta, ja jūs esat godkārīgs. Kāpēc šī bezmērķīgā rakņāšanās pagātnē? Vai jums tam ir kāds iemesls?

—   Jā, hercogien, man ir iemesls, bet es lūdzu jūs nevaicāt man par to, — Gabriels teica.

—   Ak tā! — Diāna iesaucās. — Manus noslēpumus jūs gribat zināt, bet atklāt savus — ne. Labs darījums, neko teikt.

Gabriels piegāja pie ozolkoka paneļa aiz Diānas krēsla un noņēma no sienas ziloņkaula krucifiksu.

—    Vai jūs varat zvērēt pie mūžīgās dzīvošanas, hercogien, ka klusēsiet par to, ko es jums tūlīt pateikšu, un nekad manu paziņojumu neizmantosiet ļaunprātīgi?

—   Ir nu gan zvērests? — Diāna nobrīnījās.

—  Jā, es zinu, ka jūs esat īsta katoliete, un ja jūs zvērēsiet pie krusta, es jums noticēšu.

—   Bet ja es atteikšos zvērēt?

—   Tad es klusēšu.

—   Ziniet, jaunekli, jūs mani esat pārsteidzoši ieintriģējis. Noslēpums, kurā jūs tik traģiskā veidā esat sevi ietinis, manī rada sievišķīgu ziņkārību un, jāatzīst, aizrauj mani.

Bet es jūs brīdinu, ja es zvērēšu, tad tikai tādēļ, lai jūs labāk saprastu. Zvērēšu tīras ziņkāres dēļ, tas man jāatzīst!

—   Arī es vados tikai no vēlēšanās uzzināt noslēpumu, bet mana ziņkārība līdzīga tai, kādu izjūt notiesātais, gaidīdams savu nāves spriedumu. Kā redzat, ļoti rūgta ziņkārība. Vai jūs esat gatava zvērēt?

—   Sakiet, es atkārtošu tos jūsu zvēresta vārdus.

Un Diāna patiešām runāja līdzi Gabrielam:

„Pie miesas augšāmcelšanās un mūžīgās dzīvošanas es zvēru nekam visā pasaulē neatklāt noslēpumu, kurš man tiks uzticēts, nekad neizmantot to ļaunos nolūkos un visos gadījumos rīkoties tā, it kā es to nekad neesmu zinājusi un nezinu."

—    Nu, hercogien, — Gabriels sacīja, — pateicos jums par pirmo labvēlības pierādījumu. Tagad jums visu paskaidros divi vārdi — es esmu Gabriels de Montgomerijs un Žaks de Montgomerijs ir mans tēvs.

—   Jūsu tēvs! — Diāna pārsteigumā iesaucās.

—   Tāpēc, — Gabriels turpināja, — ja Diāna de Kastro ir grāfa meita, es mīlu savu māsu.

—   Nu es sapratu… — Diāna de Puatjē novilka, mazliet atguvusies no nupat dzirdētā.

„Lūk, kas var glābt konetablu," — viņa nodomāja.

—    Bet nu, kundze, — Gabriels nobālis stingri sacīja, — esiet tik laipna un zvēriet pie šī krucifiksa, ka hercogiene de Kastro ir Indriķa II meita! Jūs klusējat? Kāpēc jūs klusējat, hercogien?

—   Tāpēc, ka apzvērēt es to nevaru.

—    Ak, Dievs! Diāna tā tad ir mana tēva meita? — Gabriels pārjautāja.

—   To es nesaku. Un nekad neteikšu! — de Valantinuā kundze iesaucās. - Diāna de Kastro, protams, ir kara|a meita.

—   Vai tiešām? Ak, hercogien, cik jūs esat laipna. Bet piedodiet, varbūt šie vārdi ir sacīti savtīgos nolūkos? Zvēriet, zvēriet taču. Lūdzu jūsu meitas dēļ, dariet to!.

—   Nezvērēšu! — hercogiene atcirta. — Kāpēc man jāzvēr?

—   Bet pirms brīža taču jūs zvērējāt ziņkārības dēļ, bet tagad, kad lieta skar divu cilvēku dzīvības, kad jūs varat tos paglābt no bojāejas,

jūs sakāt: „Kāpēc man jāzvēr?" *

—  Jūs dzirdējāt, ko es teicu, kungs? Es nezvērēšu! — Diāna atteica auksti un apņēmīgi.

—   Bet ja es tomēr apprecēšu de Kastro kundzi, un ja viņa patiešām ir mana māsa, jūs domājat, ka debesu sods nenāks pār jūsu galvu?

—   Pār manu ne, — Diāna teica, — jo es neko neapzvērēju.

—   Tas ir briesmīgi, tas ir briesmīgi! — Gabriels iesaucās. — Neaizmirstiet, ka es varu visiem stāstīt par jūsu sakaru ar grāfu de Montgomeriju, par to, kā jūs krāpāt karali…

—    Jums nav pierādījumu, — Diāna de Puatjē indīgi nosmējās. — Jums vienkārši nenoticēs. Ievērojiet, ka es varu šo lietu karalim pasniegt tā, it kā jūs būtu man atzinies pārdrošā mīlestībā, draudot apmelot mani, ja es jums nepakļaušos. Tad jūs nekas vairs neglābs, Montgomerijā kungs. Bet, atvainojiet, — viņa piebilda pieceldamās, — esmu spiesta no jums atvadīties. Man bija ļoti interesanti ar jums, patiesi, un jūsu stāsts ir viens no neparastākajiem, kādu man nācies dzirdēt.

Viņa pašķindināja zvaniņu.

—    O, cik tas ir zemiski! — Gabriels iesaucās, dūres vīstīdams. — Ak, kāpēc jūs esat sieviete? Un kāpēc es esmu augstmanis? Bet sargieties, hercogien! Jums šī ņirgāšanās par manu sirdi un manu mūžu nepaies nesodīti… Jūs man vēl to pieminēsiet, jo es jums atkārtoju, jūs rīkojaties zemiski.

— Jūs tā domājat? — Diāna sacīja, pavadot šos vārdus ar savu raksturīgo sauso, ņirdzīgo smiekliņu.

Šajā brīdī pāžs, parādījies pēc izsaukuma, pacēla portjeru. Viņa ironiski pamāja Gabrielam un izgāja no istabas.

„Konetablam sāk veikties," — viņa nodomāja.

Gabriels arī izgāja, dusmās un aizvainojumā neko neredzēdams acu priekšā.

## XV. Katrīna Mediči

Tomēr Gabriels bija stiprs un vīrišķīgs cilvēks, ar stingru un apņēmīgu raksturu.

Pirmajā brīdī apstulbis un sašutis, viņš apspieda sevī izmisumu un lika, lai viņu pieteic karalienei.

Jo līdz viņai taču varēja nonākt kādas baumas par šo traģisko viņas vīra sāncensību ar grāfu de Montgomeriju. Kas to lai zina, vai viņai pašai tur arī nebija kāda loma? Tolaik viņai bija divdesmit gadu. Jauna sieviete, skaista un pamesta, viņa noteikti vērīgi sekoja visiem savas sāncenses gājieniem un kļūdām.

Gabriels cerēja, ka viņas atmiņas varēs viņam apgaismot to tumšo ceļu, pa kuru viņš vēl joprojām maldījās.

Katrīna pieņēma vikontu d'Eksmesu ar to uzsvērto laipnību, ko izrādīja Gabrielam katru reizi, kad bija tāda izdevība.

—   Tas esat jūs, lieliskais uzvarētāj? — viņa pasmaidīja. — Kādam laimes gadījumam man jāpateicas par jūsu jauko vizīti? Jūs reti pie mums parādāties, vikont d'Eksmes, un, šķiet, pirmo reizi esat lūdzis man audienci. Tomēr jūs vienmēr man esat gaidīts viesis, neaizmirstiet to.

—   Jūsu majestāte, — Gabriels atbildēja, — es nezinu, kā lai jums pateicos, un ziniet, ka mana padevība…

—   Liksim mierā jūsu padevību, — karaliene viņu pārtrauca, — un pāriesim pie jūsu vizītes iemesla. Vai es varu jums kaut kā palīdzēt?

—  Jā, jūsu majestāte, es domāju, ka varat.

—   Jo labāk, d'Eksmesa kungs, — Katrīna uzmundrinoši pasmaidīja. — Ja manā varā ir tas, ko jūs man gribat lūgt, es jau iepriekš jums apsolu izpildīt jūsu lūgumu. Tas varbūt ir mazliet pārsteidzīgs solījums, bet jūs taču to neizmantosiet ļaunprātīgi.

—  Pasarg Dievs, karalien, kaut kas tāds man nenāk prātā!

—  Tātad, es jūs klausos, — karaliene nopūtās.

—  Es uzdrošinājos ierasties pie jūsu majestātes tikai tādēļ, lai noskaidrotu vienu apstākli, kas man nozīmē visu. Vai jūs man piedosiet, ja es skaršu atmiņas, kas jūsu majestātei nav visai patīkamas? Es runāju par notikumiem, kas attiecas uz 1539. gadu.

—  Ak, tolaik es biju ļoti, ļoti jauna, — karaliene sacīja.

—   Bet jūs jau bijāt neapšaubāma skaistule, kas ir mīlestības cienīga, — Gabriels piebilda.

—  Reizēm man nākas to dzirdēt, — karaliene atteica, patīkami satraukta no šīs sarunas virziena.

—  Un tomēr, — Gabriels turpināja, — cita sieviete jau bija uzdrošinājusies pakampt tiesības, ko jums bija devis Dievs, jūsu izcelsme un skaistums. Tā sieviete neapmierinājās ar to, ka jūsu laulātais draugs novērš no jums savu mīlestību. Viņa to piekrāpa, iemīlēdama grāfu de Montgomeriju. Varbūt savā taisnīgajā nicināšanā jūs neesat par to saglabājusi nekādas atmiņas?

—  Nē, es to visu labi atceros, — karaliene atbildēja, — gan to gadījumu, gan tās sievietes intrigas, par kuru jūs runājāt. Jā, viņa iemīlējās grāfā de Montgomerijā. Bet, pamanījusi, ka viņas sakars ir nācis gaismā, nobijusies paziņoja, ka ir izlikusies, lai pārbaudītu troņmantnieka mīlestību, bet kad Montgomerijs pazuda, var gadīties, ka viņa to izkārtoja, viņa to neapraudāja, bet nākamajā dienā parādījās ballē priecīga un koķeta.

Jā, es nekad neaizmirsīšu pirmās intrigas, ar kurām šī sieviete centās saārdīt jaunās karalienes varu. Viņas dēl es dabūju raudāt nakti un dienu. Bet tad man sirdī pamodās lepnums. Ar savu krietno izturēšanos es piespiedu visus cienīt manī sava vira sievu, bērnu māti un karalieni. Es karalim un Francijai dāvāju septiņus bērnus. Tagad man pret vīru ir rāma mīlestība, kā pret draugu un manu bērnu tēvu.

Es esmu pietiekami ilgi dzīvojusi sabiedrības labā. Vai es nevaru arī padzīvot sev? Ja es manītu kāda jaunekļa dedzīgu kaislību pret mani, vai tad būtu kāds noziegums tai atbildēt, Gabriel?

Katrīnas skatiens papildināja viņas teikto. Bet Gabriela domas klīda tālumā. Viņš jau vairs nedzirdēja karalieni, bet domāja savas domas. Šo sapņainību karaliene iztulkoja pa savam. Taču drīz vien Gabriels pārtrauca klusumu.

—   Atļaujiet jums lūgt vēl vienu paskaidrojumu, kas man ir ļoti nozīmīgs. Jūs taču esat tik laipna pret mani! Nākot pie jums es jutu, ka aiziešu apmierināts. Esiet labvēlīga līdz galam.

Ja jau jūs tik labi zināt šo bēdīgo lietu ar grāfu de Montgomeriju, vai jūs gadījumā nezināt, kas ir hercogienes de Kastro tēvs? Viņa piedzima dažus mēnešus pēc grāfa pazušanas. Ļaunas mēles vēsta, ka Diānas tēvs ir Montgomerijs.

Dažus mirkļus Katrīna Mediči klusējot skatījās uz Gabrielu, it kā gribēdama saprast šajos vārdos apslēpto jēgu. Beidzot, nolēmusi, ka viņa ir mīklu atminējusi, viņa pasmaidīja:

—   Man nav paslīdējis garām tas, ka jūs esat ievērojis de Kastro kundzi un veltāt viņai pastiprinātu uzmanību. Nu es nojaušu par jūsu vēlmēm. Bet pirms jūs gribat spert nākošo soli, jūs acīmredzot vēlaties pārliecināties par to, ka jūsu iemīļotā patiešām ir karaļa meita.

Jūs negribat, apprecēdams Indriķa II likumīgo meitu, izrādīties pēkšņi par grāfa de Montgomerijā ārlaulības meitas vīru. Jūs esat godkārīgs, vikont d'Eksmes! Netaisnojieties, šī īpašība palielina manu cieņu pret jums.

—   Bet, jūsu majestāte, — Gabriels samulsumā murmināja, — varbūt patiešām…

—    Teicami! Redzu, ka esmu jūsu mīklu atminējusi, mans bruņiniek, — karaliene teica. Es jums došu draudzīgu padomu jūsu paša labā — atsakieties no de Kastro kundzes. Lieciet to lelli mierā. Es tiešām nezinu, vai viņa ir grāfa vai karaļa meita, bet pat ja viņa ir karaļa atvase, ne jau šāda sieva, ne tāds atbalsts jums ir vajadzīgs.

Angulemas hercogiene ir maiga un vājas dabas, jutekliskuma un grācijas iemiesojums, bet tai trūkst enerģijas un spēka. Viņai ir izdevies iekarot karaļa labvēlību, to es nenoliedzu, taču izmantot viņa to nepratīs.

Jums, Gabriel, jūsu lielo ieceru īstenošanai vajadzīga drosmīga un ietekmīga draudzene, kas jums varētu palīdzēt ar savu mīlestību tikt uz augšu, jums būtu atbalsts un pati uz jums balstītos. Tādu sirdi, vikont d'Eksmes, pats to nezinādams, jūs esat atradis!

Viņš neizpratnē skatījās uz karalieni, viņa aizrautīgi turpināja:

—   Pateicoties savam stāvoklim, mēs, karalienes, esam atbrīvotas no parastajām pieklājības normām un varam pašas nekaunoties doties pretī savam sirds aicinājumam. Paklausieties manī, Gabriel! Jūs esat skaists, drosmīgs, dedzīgs un lepns! No pirmā acumirkļa es izjutu pret jums man līdz šim svešas jūtas. Un vai es esmu kļūdījusies? Jūsu vārdi, skatieni, pat jūsu šodienas lūgums, kurā, varbūt, ir jāsaskata kāds veikls manevrs, vārdu sakot, viss mani vedina domāt, ka es esmu satikusi cildenu vīrieti.

—   Valdniec… — Gabriels šausmās noteica.

—   Jā, redzu, ka jūs esat satraukts un apmulsis, — Katrīna maigi uzsmaidīja Gabrielam. — Bet es ceru, ka jūs nenosodāt mani par manu piespiedu atklātību?

Es atkārtoju, karalienes stāvoklis ir attaisnojums man kā sievietei. Jūs esat kautrīgs, bet godkārīgs, d'Eksmesa kungs. Tāpēc es uzskatīju par pareizu sākt runāt pirmā. Nu, atjēdzieties taču! Vai tiešām es esmu tik briesmīga?

—   O, jā, — nočukstēja bālais un apmulsinātais Gabriels.

Taču karaliene, sadzirdējusi šo izsaucienu, saprata to pēc sava prāta.

—   Diezgan, — viņa mākslotā aizdomīgumā sacīja, — es taču jums neesmu tik daudz sajaukusi prātus, lai jūs aizmirstu savu labumu… Tomēr ziniet, Gabriel, es gribu paaugstināt jūsu stāvokli galmā.

Līdz šim es esmu turējusies ēnā, otrā plānā, bet drīz es būšu pirmā dāma. Diāna de Puatjē sava vecuma dēļ ilgi vairs nevarēs saglabāt savu skaistumu un ietekmi. Kopš tās dienas, kad šīs sievietes valdzinājums pārstās darboties, sāksies manas valdīšanas laiks!

Karalis sapratīs kādreiz, ka viņam nav cita pieredzējušāka, meistarīga un attapīgāka padomdevēja par mani. Bet tad, Gabriel, uz ko var mērķēt cilvēks, kas savu dzīvi savienojis ar manu tajā laikā, kad mana zvaigžņu stunda vēl nav pienākusi? Cilvēks, kurš iemīlējis manī nevis karalieni, bet sievieti? Vai gan valdniece neapbalvos cilvēku, kurš savu mūžu ir veltījis Katrīnai? Vai viņš nekļūs par viņas palīgu, viņas labo roku, par īsteno karali blakus spoku karalim? Nu, Gabriel, vai jūs gribat būs šis cilvēks? — viņa droši pastiepa tam savu roku.

Gabriels, nometies uz ceļa, noskūpstīja šo balto un skaisto roku… Taču viņš bija pārāk godīgs un krietns, lai samierinātos ar viltībām un meliem, ko prasa tēlota mīlestība. Viņš bija pārāk atklāts un tiešs, lai šaubītos par savu izvēli starp meliem un grūtībām. Atmetis galvu, viņš sacīja:

—  Jūsu majestāte, pieticīgs galminieks, nokritis jums pie kājām lūdz, lai jūs uz viņu raugāties kā uz padevīgāko kalpu, bet…

—    Ne jau šīs padevības plūdus no jums gaida, mans cēlais kavalieri, — Katrīna smaidot viņu pārtrauca.

—    Un tomēr, jūsu majestāte, — Gabriels turpināja, — sarunā ar jums es lietoju vēl maigākus vārdus, jo — esiet žēlīga — es mīlu citu sievieti. Es iemīlēju viņu pirms ieraudzīju jūs. Tā ir Diāna de Kastro. Tāpēc manā sirdī vairs nav vietas otrai, pat ja tā ir karaliene.

Nobālēdama un sakniebusi lūpas, karaliene neko neteica.

Gabriels, galvu nodūris, bezbailīgi gaidīja sašutuma vētru, kam bija jāveļas pār viņa galvu. Naida vilnis nelika ilgi uz sevi gaidīt.

—    Vai zināt, d'Eksmesa kungs, — Katrīna Mediči apvaldīti iesāka pēc mokoši smaga klusuma brīža, — vai jūs zināt, ka es jūs uzskatu par ļoti drosmīgu, lai neteiktu — nekaunīgu jaunekli! Kas jums ko teica par mīlestību? Kur jūs rāvāt, ka kāds grib pretendēt uz jūsu bailīgo personu? Jūs, mans kungs, esat smagi apvainojis sievieti un karalieni!

—   Ak, jūsu majestāte, — Gabriels iebilda, — ticiet, mana bezgalīgā cieņa pret jums…

—   Pietiks! — Katrīna viņu pārtrauca. — Es atkārtoju, jūs mani apvainojāt. Kāpēc jūs esat te? Kas jūs šurp atvedis? Kāda man daļa par jūsu mīlestību, par de Kastro kundzi un visu pārējo? Jūs no manis gribējāt iegūt kādas ziņas? Muļķīgs iegansts!

Jūs grasījāties Francijas karalieni pārvērst par zemiskas atmaskošanas ieroci, kas nepieciešams jūs kaislei? Tas ir absurds, es jums saku! Un atkārtoju vēlreiz — jūs mani apvainojāt.

—   Nē, — Gabriels atbildēja, taisni izslējies, — satikt godīgu cilvēku, kurš ar vieglāku sirdu jums dara sāpes nekā piekrāpj jūs — tas nav apvainojums.

—   Apklustiet! — Katrīna iesaucās. — Es jums pavēlu klusēt! Jūsu laime, ka es netaisos stāstīt par jūsu maldīšanos karalim. Tomēr nekad vairs nerādieties man acīs un kopš šī brīža uzskatiet Katrīnu Mediči par savu ienaidnieku. Jā. Es vēl tikšu jums klāt, varat būt par to pārliecināts, d'Eksmesa kungs. Bet tagad — ārā no šejienes!

Gabriels vēsi paklanījās karalienei un aizgāja, ne vārda vairs nepateicis.

„Nu re, vēl viena ienaidniece, — viņš nodomāja, palicis viens. — Karaļa favorīte un karaļa sieva! Bet vēl arī varbūt karalis. Jāiet pie Diānas, ir laiks. Dod Dievs nepārnākt no viņas ar tik smagu sirdi, ar kādu es nācu no šīm divām velna mātītēm!"

## XVI. Mīļotais vai brālis?

Kad Žasenta ieveda Gabrielu Diānas de Kastro istabā, kas ar karaļa meitas tiesībām dzīvoja Luvrā, Diāna savā meitenīgajā sirsnībā metās tam pretī, nemaz neslēpjot savu prieku. Viņa pastiepās, lai Gabriels tai noskūpsta pieri, bet viņš tai tikai paspieda roku.

—   Beidzot taču, Gabriel! Cik nepacietīgi es jūs gaidīju, mans draugs. Pēdējās stundas es nezināju, ar ko lai dalos priekā, kas mani pārpilda. Es runāju pati ar sevi, smējos par savām iedomām… Bet lūk, kur jūs esat, Gabriel! Kas noticis, mans draugs? Kāpēc jūs izskatāties tik vēss, tik nopietns un noslēgts? Vai tā izpaužas jūsu mīlestība pret mani? Vai tā jūs izrādāt pateicību manam tēvam?

—  Jūsu tēvam? Jā, parunāsim par jūsu tēvu, Diāna… Bet kas attiecas uz manu noslēgtību, tāds ir mans paradums — veiksmi sagaidīt ar bargu sejas' izteiksmi, jo man pret tās dāvanām ir visai liela neuzticība. Neesmu sevišķi liels laimes luteklis un no paša pieredzes esmu uzzinājis, cik daudz bēdu var slēpties tādā laimē!

—   Es nezināju, Gabriel, ka jūs esat tāds filozofs un tāds neveiksminieks, — Diāna pajokoja. — Bet jūs sacījāt, ka gribat runāt par karali. Tas būs priecīgāk. Cik gan viņš ir labs un augstsirdīgs, Gabriel!

—   Ak tā? Viņš jūs ļoti mīl, Diāna?

—   Ļoti!

«Dīvaini, — Gabriels nodomāja, — varbūt viņš to uzskata par savu meitu…"

—   Mani tikai viena lieta izbrīni, — viņš skaļi teica, — kā viņš jūs pamanījās divpadsmit gadus noturēt tik tālu no sevis prom un neredzēt. Kāpēc jums pamestai un neviena nepazītai bija jādzīvo Vimutjē? Jūs, Diāna, nekad tēvam neesat vaicājusi par viņa tik dīvaino vienaldzību pret jums?

—   Ak, tas taču nebija viņš, ne jau viņš bija pret mani vienaldzīgs!

—   Kas tad, tādā gadījumā?

—   Kas gan cits, ja ne Diāna de Puatjē, mana tā saucamā māte?

—   Kāpēc viņa samierinājās ar domu, ka jūs, Diāna, esat pamesta? No kā viņai bija jābaidās? Viņas vīrs… tēvs… bija miris…

—   Protams, Gabriel, — Diāna sacīja, — man ir grūti, es teiktu, pat neiespējami atrast attaisnojumu šim nesaprotamajam lepnumam, kura ietekmē de Valantinuā kundze nekad oficiāli neatzina mani par savu bērnu. Jūs acīmredzot daudz ko nezināt. Vispirms viņa panāca to, ka karalis piekrita noslēpt manu piedzimšanu. Karalim bija jāuzstāj un gandrīz vai jāpavēl, lai viņa piekristu tam, ka es atgriežos galmā.

Viņa pat nevēlās tikt nosaukta par manu māti tad, kad mani atzina par likumīgo karaļa meitu. Es par to nežēlojos, Gabriel, jo ja nebūtu viņas īpatnējās attieksmes pret mani, es nebūtu iepazinusies ar jums. Tomēr ne reizi vien man viņas nepatika pret mani ir sagādājusi rūgtus brīžus.

«Nepatika, kas varbūt nav nekas cits kā sirdsapziņas mokas, — izmisumā nodomāja Gabriels. — Viņa piekrāpa karali, taču pati ir mūžīgās bailēs."

—   Kas satrauc jūs, mans draugs? — Diāna jautāja. — Kāpēc jūs man uzdodat šos jautājumus?

—   Vienkārši tāpat, Diāna… Mana nemierīgā prāta šaubas… Bet jūs neuztraucaties, Diāna. Ja māte pret jums izturas auksti un gandrīz vai naidīgi, tad tēvs pilnībā izpērk mātes vēsumu ar savu mīlestību pret jums. Jo, redzot karali, jums, droši vien, kļūst viegli ap sirdi, jo jūsu sirds viņā jūt īsto tēvu.

—   Jā, protams! — Diāna sacīja. — Un jau pirmajā dienā, kad es viņu ieraudzīju, tik maigu, tik labsirdīgu, es uzreiz sajutu dvēseļu radniecību ar viņu.

Es esmu pret viņu maiga ne jau aprēķina dēļ, bet gan kādas iekšējas prasības vadīta. Ja viņš nebūtu karalis, es to mīlētu tikpat stipri, jo viņš taču ir mans tēvs.

—    Tādās lietās sajūtas nekad nepieviļ! — sajūsmā iesaucās Gabriels. — Mana Diāna! Dārgā! Cik labi, ka jūs tik ļoti mīlat savu tēvu un jūtat viņa klātbūtnē priecīgu satraukumu! Šī aizkustinošā meitas mīlestība dara jums godu.

—  Tas ir labi, ka jūs to saprotat un atbalstāt, mans draugs, — Diāna sacīja. — Bet tagad parunāsim arī mazliet par mums, par mūsu mīlestību. Ziniet, Gabriel, šodien man tēvs vēlreiz teica: «Dārgais bērns, esi laimīga! Tava laime dara laimīgu arī mani!" Tātad, mans kungs, izrādījuši pienācīgu pateicību, neaizmirsīsim arī paši sevi.

—    Tas tiesa, — Gabriels domīgi novilka, — jā, tā tas ir… Ieskatīsimies mūsu sirdīs un redzēsim, kas tajās notiek.

—   Katrā laikā! — Diāna atsaucās. — Tas bū.s vienkārši lieliski!

—   Jā, lieliski… — Gabriels skumji atkārtoja. — Sakiet, Diāna, kādas ir jūsu jūtas pret mani! Vājākas nekā pret tēvu?

—    Nejaukais greizsirdis! — Diāna iesaucās. — Ziniet, ka tās jūtas ir pavisam citādas. Katrā ziņā, to ir grūti paskaidrot. Kad valdnieks ir manā priekšā, es esmu mierīga, sirds pukst ne ātrāk kā citreiz… Bet redzot jūs… milzīgs samulsums, kas nes prieku un bailes, pārņem visu manu būtni. Laime būt ar jums kopā…

—   Apklusti, apklusti! — iesaucās Gabriels. — Jā, tu mīli mani,un no tā es baidos…

—   Kā tas būtu jāsaprot, Gabriel? — Diāna brīnījās. — Kāpēc jums mana atzīšanās rada šādu secinājumu?.. Kādas briesmas var slēpt mana mīlestība?

—   Nekādas, mana mīļā, nekādas… neklausies manī, es esmu apreibis no laimes… Galva griežas no tik liela prieka… Bet ne jau vienmēr jūs tā mīlējāt mani. Kad mēs kopā klaiņojām pa Vimutjē mežiem, jūs pret mani jutāt tikai draudzību… kā māsa!

—   Tad taču es vēl biju bērns, — Diāna teica.

—   Jā, tas tiesa, Diāna…

—    Bet tagad arī jūs man pastāstiet par savu mīlestību kā es jums par savu. Ļaujiet man izdzirdēt no jūsu lūpām, cik stipri jūs mani mīlat.

—   Mans Dievs… es nespēju to izteikt! — Gabriels iesaucās. — Nepratiniet mani, neprasiet, lai es pats sevi pratinu, tas ir pārāk šausmīgi.

—   Bet, Gabriel, — Diāna bija pārsteigta, — ja kaut kas ir šausmīgi, tad tas, ko jūs sakāt! Vai jūs pats to nejūtat? Kā? Jūs pat negribat man pateikt, ka mīlat mani?

—    Vai es tevi mīlu? Tu netici, Diāna? Ak, jā, jā, jā, es mīlu tevi neprātīgi, var būt pat noziedzīgi.

—    Noziedzīgi? — de Kastro kundze pārsteigta atkārtoja. — Ar ko var noziegties mūsu mīlestība? Vai mēs abi neesam brīvi? Un mans tēvs taču mūsu laulībām ir piekritis. Dievs un eņģeļi tikai priecājās, redzot mūsu mīlestību!

„Lai viņas vārdi nav zaimojoši, Dievs!" — Gabriels nodomāja.

—    Ko tas nozīmē? — Diāna turpināja. — Varbūt jūs jūtaties nevesels? Jūs, parasti tik vīrišķīgs, ļaujaties iedomām par bailēm. Bet man ar jums kopā nav no kā baidīties. Es jūsu tuvumā jūtos drošībā, tāpat kā kopā ar tēvu.

Un lai jūs atjēgtos, atgrieztos dzīvē un sajustu mūsu laimi, es bez bailēm jūs samīļošu, Gabriel. — Priekā starojot, viņa apskāva Gabrielu.

Bet Gabriels šausmās atgrūda viņu.

—   Nē, — viņš iekliedzās, — ej nost, liec mani mierā!

—   Ak, Dievs! — Diāna iesaucās, bezspēkā nolaižot rokas. — Viņš mani atgrūž! Viņš mani nemīl!

—   Es tevi mīlu pārāk spēcīgi!

—   Ja tas tā būtu, vai jūs rautos prom no maniem glāstiem?

„Vai tiešām tie manī izraisīja šausmas? — Gabriels izbijās. — Vai tad viņu atgrūda mana asiņu balss nevis mans prāts? Ak, Diāna, nāc taču pie manis, Diāna!"

Viņš pievilka Diānu sev klāt un maigi noskūpstīja viņas matus.

—   Kā es esmu kļūdījies! — viņš nočukstēja, šī pieskāriena satraukts. — Nevis asinsbalss skan manī, bet mīlestība. Es pazīstu to. Kāda laime!

—    Tātad tu mīli mani! Mīli! Tas ir viss, ko es gribēju dzirdēt un zināt.

—    O, jā, es mīlu tevi, mīlu kaislīgi, neganti, neprātīgi! Mīlēt tevi Un just sev uz krūtīm tavas sirds pukstus — tā ir paradīze., vai arī elle! — Gabriels pēkšņi iekliedzās, atraisoties no Diānas apskāvieniem. — Ej prom! Ļauj man pazust, es esmu nolādēts!

Viņš apjucis izskrēja no istabas, atstājis Diānu vienu — apstulbušu, pamirušu no bailēm un izmisuma.

Viņš nesaprata, kurp iet un ko dara. Kā nemaņā viņš streipuļodams nokāpa pa kāpnēm.

Šie briesmīgie pārbaudījumi bija viņa saprātam par smagu. Tāpēc, kad viņš nonāca Luvras lielajā galerijā, acis tam sagriezās, ceļgali saļodzījās un viņš noslīga zemē pie sienas, murminot:

—    Es to paredzēju — eņģelis'mani nomocīs vēl vairāk par tām divām velna mātītēm… — Un viņš zaudēja samaņu.

Sabiezēja krēsla, neviens galerijā neiegriezās.

Viņš atguva samaņu tikai tad, kad uz savas pieres sajuta mazu roku un izdzirdēja maigu balsi. Viņš atvēra acis. Jauniņā karalienes troņ- mantniece Marija Stjuarte stāvēja pie viņa ar sveci rokā.

—   Paldies Dievam, lūk, cits eņģelis! — Gabriels čukstēja.

—   Ak tas esat jūs, d'Eksmesa kungs! — Marija iesaucās. — Kā jūs mani nobiedējāt! Man šķita, ka jūs esat nomiris. Kas jums kaiš? Cik jūs esat bāls! Vai tagad ir labāk? Gribat, es pasaukšu ļaudis?

—   Tas ir lieki, — Gabriels sacīja, pūloties piecelties kājās, — jūsu balss man palīdzēja atgriezties dzīvē.

—    Ļaujiet, es jums palīdzēšu, — Marija turpināja. — Vai jūs bijāt noģībis? Kad es jūs ieraudzīju, es tik ļoti nobijos, ka pat nevarēju iekliegties. Bet pēc tam, mazliet padomājusi, nomierinājos, piegāju jums klāt, uzliku roku uz pieres, pasaucu jūs vārdā, un jūs atguvāties. Vai jums tagad ir vieglāk?

—   Jā, jūsu augstība. Lai Debesis jums ir žēlīgas par jūsu labo sirdi! Tagad es sāku atcerēties — asas sāpes man pēkšņi iespiedās deniņos kā tērauda gredzens, grīda sašūpojās, un es nokritu, gar sienu noslīdēdams zemē. Bet no kā man bija tās sāpes? Ak, jā, es atcerējos, es visu atceros… Mans Dievs, es atceros!

—   Jūs kaut kas nomāc, vai ne? — Marija vaicāja. — Atbalstieties uz manas rokas, es esmu stipra! Es pasaukšu kādu, kas jūs pavadīs uz mājām.

—   Pateicos jums, — Gabriels teica, sakopojis visu savu izturību. — Es jūtos pietiekami stiprs, lai pats varētu nokļūt līdz mājām. Redziet, es eju pietiekami droši. Tas nemazina manu pateicību, un es līdz kapa malai neaizmirsīšu jūsu aizkustinošo labsirdību. Jūs man nācāt kā glābējeņģelis brīdī, kad izšķīrās mans liktenis.

—   Ak, Dievs! Tas, ko es izdarīju, ir tik dabiski! Es palīdzētu jebkuram vājiniekam, kā tad lai es neparūpējos par jums, mana tēvoča, hercoga de Gīza uzticamo draugu. Nevajag pateikties par tādu sīkumu.

—    Šis sīkums, jūsu augstība, mani paglāba izmisuma brīdī. Jūs neļaujat sev pateikties, bet es to atcerēšos uz visu mūžu. Palieciet sveika.

—   Palieciet sveiks, d'Eksmesa kungs. Paārstējieties, pacentieties nomierināties.

Viņa devās uz vienu pusi, bet viņš — uz otru. Nonācis aiz Luvras vārtiem, viņš gāja pa Grēva laukumu un pēc pusstundas bija ticis līdz Svētā Pāvila dārzu ielai. Aloīze uztraukta jau gaidīja viņu.

—   Nu, kā? — viņa jautāja.

Gabriels pārvarēja vājuma uzplūdus, no kuriem tam sagriezās tumšs gar acīm, un nočukstēja:

—   Es neko nezinu, Aloīze. Viss ir noslēpumā tīts… Gan tās sievietes, gan mana sirds… Mans Dievs! Mans Dievs!

—   Stiprinieties, monsenjor!

—    Vīrišķības man, paldies Dievam, pietiek. Es miršu, — Gabriels izteica šos vārdus, atkal nokrita uz parketa un zaudēja samaņu.

## XVII Horoskops

— Slimnieks izdzīvos, Aloīzes kundze. Briesmas bija lielas, atlabša- na notiks lēni. Viņš ir ļoti novājināts, bet viņš izdzīvos, nešaubieties par to…

Ārsts, kurš to sacīja, bija liela auguma vīrietis ar platu pieri un dziļām caururbjošām acīm. Ļaudis viņu sauca par metru Notrdamu. Savus zinātniskos darbus viņš parakstīja ar vārdu «Nostradamuss". Pēc skata tam bija gadu piecdesmit, ne vairāk.

—   Ak, Dievs! Bet paraugieties taču uz viņu! — Aloīze teica. — No septītā jūnija vakara viņš jau tā guļ, bet šodien mums ir otrais jūlijs, un visu laiku viņš nav teicis ne vārda, pat nepazina mani… Viņš ir kā mironis… Es paņemu viņu aiz rokas, bet viņš to pat nemana…

—   Jo labāk, Aloīzes kundze. Lai viņš pēc iespējas ilgāk paliek tādā stāvoklī. Ja viņš tā varēs nogulēt vēl mēnesi, viņš būs patiešām glābts.

—    Glābts! — Aloīze teica, paceļot pret debesīm acis, it kā pateicoties Dievam par to.

—   Par glābtu viņu var uzskatīt jau tagad, ja tikai nebūs atkārtošanās. Varat to pateikt jaukajai kalponītei, kas divreiz dienā nāk apjautāties par

viņa veselību. Jo te ir iejaukta kādas augstdzimušas dāmas kaislība, vai * ne? Un Šīs kaislības ir tik brīnišķīgas, bet var būt arī liktenīgas.

—   O, jā, šajā gadījumā tas ir kaut kas liktenīgs, jums pilnīga taisnība, metr Notrdam, — Aloīze nopūtās.

—   Dod Dievs, viņam izārstēties arī no kaislības… Starp citu, es atbildu tikai par slimību.

Nostradamuss atlieca ļenganās, nedzīvās rokas pirkstus, kuru turēja savā plaukstā, un domīgi sāka pētīt plaukstu. Viņš pat pastiepa ādu starp rādāmo un vidējo pirkstu. Šķita, ka viņš pūlas kaut ko atcerēties.

—    Dīvaini, — viņš pusbalsī murmināja, — jau kuro reizi es redzu šo roku un katru reizi man šķiet, ka kādreiz jau esmu to pētījis. Ar ko gan toreiz tā man iespiedās atmiņā? Sirds līnīja ir labvēlīga, vidējā šaubīga, bet dzīves līnija ir brīnišķīga. Starp citu, nekā ārkārtīga. Acīmredzot šī jaunā cilvēka galvenā rakstura iezīme ir stipra un nesalaužama griba, nepielūdzama kā ar drošu roku izšauta bulta. Taču tas nav tas, kas mani pārsteidza savā laikā. Manas atmiņas ir ļoti neskaidras un senas, bet jūsu saimniekam, Aloīzes kundze, taču nav vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Vai ne?

—   Viņam ir divdesmit četri, mans kungs.

—   Tad viņš ir dzimis 1533. gadā. Viņa dzimšanas diena jums ir zināma?

—   Tas ir 6. marts.

—   Jus varbūt zināt, kad viņš ieradās pasaulē — no rīta vai vakarā?

—   Kā es to varu nezināt! Es taču pieņēmu mazulīti. Kad monsenjors Gabriels piedzima, pulkstenis nosita pusseptiņus no rīta.

Nostradamuss to pierakstīja.

—   Es paskatīšos, kāds tobrīd bija zvaigžņu stāvoklis, — viņš sacīja. — Bet ja vikonts d'Eksmess būtu divdesmit gadus vecāks, es varētu zvērēt, ka esmu jau reiz turējis viņa roku savā. Nu, bet tas nav būtiski… Te es esmu tikai ārsts, bet ne burvis, kā mani tautā pa laikam mēdz saukt. Es atkārtoju, Aloīzes kundze, ārsts var būt drošs par to, ka slimnieks izdzīvos.

—   Piedodiet, Notrdama kungs, — Aloīze skumji sacīja, — jūs teicāt, ka varat galvot par izārstēšanos no slimības, bet ne no kaislības.

—   No kaislības! Bet man gan šķiet, — Nostradamuss pasmaidīja, — ka tā nav tik bezcerīga kaislība, spriežot pēc jauniņās kalponītes biežajiem jautājumiem par viņa veselību.

—   Tieši otrādi! — Aloīze iesaucās.

—    Pietiek, pietiek, Aloīzes kundze! Kas ir bāgāts, jauns, drosmīgs un mīļš no vaiga kā vikonts, tam nenāksies ilgi mocīties neatbildētas mīlestības dēļ. Dāmām reizēm patīk vilkt garumā, tas ir viss.

—   Bet iedomājieties, ka lieta ir pavisam citāda. Sakiet, ja tad, kad slimnieks atgriezīsies dzīvē, pirmā un vienīgā doma tam būs — mana mīļotā ir zaudēta uz neatgriešanos, kas tad notiks?

—   O, cerēsim, ka jūsu pieņēmums, Aloīzes kundze, ir maldīgs. Tas būtu šausmīgi. Cik es varu spriest pēc ārējām pazīmēm, jūsu saimnieks, Aloīzes kundze, nav vieglprātīgs cilvēks.

Viņa stiprā un stingrā griba šajā gadījumā tikai palielinātu briesmas. Sasitusies pret sapņu piepildījuma neiespējamību, varētu iet bojā šī cilvēka sirds.

—   Ak, Dievs! Mans puisēns būs pagalam!

—    Viņam draud vismaz atkārtots smadzeņu iekaisums, — Nostradamuss turpināja. — Bet vienmēr taču cilvēkam var dot cerības kripatiņu. Kaut attāls, kaut neskaidrs cerības stars viņam būtu glābiņš.

—   Tad jau viņu var glābt, — Aloīze drūmi teica. — Es lauzīšu zvērestu, bet izglābšu viņu. Pateicos jums, Notrdama kungs.

Pagāja nedēļa un Gabriels bija jau ceļā uz izveseļošanos, lai gan gluži vesels nebija. Viņa skatiens, vēl izklaidīgs un bezjēdzīgs, tomēr varēja atšķirt sejas un priekšmetus. Tad slimnieks iemācījās piecelties sēdus bez citu palīdzības, dzert zāles, ko tam izrakstījis Nostradamuss.

Vēl pēc nedēļas Gabriels sāka runāt. Viņa valoda bija nesakarīga, bet tomēr saprotama un attiecās galvenokārt uz senākiem notikumiem. Tāpēc Aloīze baidījās, lai viņš ārsta klātbūtnē neatklāj savu noslēpumu.

Viņas bažas nebija bez pamata, jo reiz Gabriels murgos bija iekliedzies:

—   Viņi domā, ka es esmu vikonts d'Eksmess… Nē, nē, sargieties! Es esmu grāfs de Montgomerijs…

—   Grāfs de Montgomerijs? — Nostradamuss atkārtoja, kādu atmiņu satraukts.

—   Klusu! — Aloīze nočukstēja, pielikusi pirkstu pie lūpām.

Bet Gabriels neko vairs neteica. Nostradamuss aizgāja un ne otrā, ne turpmākajās dienās vairs to nepieminēja.

Arī Aloīze klusēja, negribēdama pievērst ārsta uzmanību šim negaidītajam atklājumam.

Gabrielam kļuva labāk. Viņš jau sāka pazīt Aloīzi un Martēnu, jautāja, ja kas bija vajadzīgs, runāja maigā un skumjā balsī, kas ļāva domāt, ka saprāts ir atgriezies.

Reiz kādā rītā, kad viņš pirmoreiz piecēlās no gultas, viņš Aloīzei vaicāja:

—   Audžumāt, kā ir ar karu?

—   Kādu karu, monsenjor?

—   Ar Spāniju un ar Angliju.

—   Ak, no turienes nāk sliktas ziņas. Runā, ka spāņi, saņēmuši angļu pastiprinājumus, iebrukuši Pikardijā. Cīņas notiek visas robežas garumā.

—   Jo labāk, — Gabriels piezīmēja.

Aloīze nodomāja, ka viņš vēl murgo. Bet otrā dienā viņš tai skaidri un gaiši noprasīja:

—   Es vakar tev nepavaicāju, vai no Itālijas ir atgriezies hercogs de Gīzs?

—   Viņš ir ceļā, monsenjor, — Aloīze nobrīnīdamās atbildēja.

—   Labi. Kas šodien par dienu, audžumāt?

—   Otrdiena, ceturtais augusts, monsenjor, — Aloīze atkal brīnījās.

—  Septītajā būs tieši divi mēneši kopš es te guļu, — Gabriels turpināja.

—  Tātad jūs to atceraties! — Aloīze bija uztraukusies.

—   Jā, atceros, atceros. Es neko neesmu aizmirsis, — viņš skumji noteica, — bet mani gan laikam ir aizmirsuši. Neviens nav nācis par mani apvaicāties?

—   Ko jūs! — Aloīze teica, balsij nodrebot, un vērīgi sekoja viņa sejas izteiksmei. — Žasenta divreiz dienā nāca apvaicāties par jūsu pašsajūtu. Bet nu jau divas nedējas, tas ir, kopš jums kļuva ievērojami labāk, — viņa nav rādījusies.

—   Nav rādījusies! Vai tu nezini, kāpēc?

—  Zinu. Žasenta man pēdējā reizē paskaidroja, ka viņas kundze ir saņēmusi no karaļa atļauju līdz kara beigām dzīvot klosteri.

—   Lūk, kā? — Gabriels maigi un skumji pasmaidīja. — Mīļā Diāna!

—  Monsenjor, — Aloīze iesaucās, — jūs šo vārdu izrunājat bez ģīboņa, pat nenodrebēdams! Notrdams ir kļūdījies! Jūs esat glābts! Jūs dzīvosiet un man nebūs jālauž zvērests!

Nabaga audžumāte bija no laimes kā bez prāta. Bet Gabriels, par laimi, viņas pēdējos vārdus nesaprata. Viņš tikai ar rūgtu smīnu sacīja:

—  Jā, es esmu glābts un tomēr, mana Aloīze, es nedzīvošu.

—   Kā tad tā, monsenjor? — Aloīze nodrebēja.

—  Ķermenis izturēja triecienu varonīgi, — Gabriels turpināja, — bet dvēsele, Aloīze, dvēsele… Tu domā, tā nav nāvīgi ievainota? Es, protams, atlabšu pēc ilgās slimības… Bet uz robežas, par laimi, risinās kaujas. Es esmu gvardes kapteinis, un mana vieta ir tur, kur karo. Tiklīdz es spēšu uzkāpt zirgā, es jāšu turp, kur ir mana vieta. Un jau pirmajā kaujā es izdarīšu tā, ka cīnīties man vairs nenāksies.

—  Jūs stāsieties pretī lodēm? Ak, Dievs! Bet kāpēc, monsenjor, kāpēc?

—  Kāpēc? Tāpēc, ka de Puatjē kundze man neko nepateica, tāpēc, ka Diāna varbūt ir mana māsa, bet es viņu mīlu! Un vēl tāpēc, ka karalis varbūt ir pavēlējis manu tēvu nogalināt, bet apsūdzēt karali bez pierādījumiem es nevaru.

Un ja es nevaru ne atriebt tēvu, ne apprecēt māsu, ko tad lai es pasaulē daru? Lūk, tāpēc es vēlos pamest šo bēdu ieleju!

—    Nē, jūs to nepametīsiet, — Aloīze vēsi sacīja, drūma un bēdīga. — Nepametīsiet tieši tāpēc, ka jums vēl ir daudz ko darīt, un tie ir smagi darbi… Bet es ar jums par to runāšu tikai tad, kad jūs kļūsiet pilnīgi vesels un Nostradamuss apliecinās, ka jūs varēsiet mani uzklausīt.

Tāds brīdis pienāca nākošajā ceturtdienā. Gabriels jau gribēja doties ceļā, un Nostradamuss bija solījis vēl pēdējo reizi apciemot savu pacientu.

Kad istabā neviena nebija, Aloīze Gabrielam vaicāja:

—   Monsenjor, jūs vēl neesat atteicies no sava izmisīgā lēmuma. Tas vēl joprojām ir spēkā?

—   Ir gan, — Gabriels pamāja.

—   Jūs, tātad, meklēsiet nāvi?

—   Meklēšu.

—   Jūs gribat mirt tāpēc, ka jums nav nekādas iespējas uzzināt, vai de Kastro kundze nav jūsu māsa?

—   Jā.

—   Jūs neesat aizmirsis, ko es jums teicu par ceļu, kas var vest pie briesmīga noslēpuma atklāšanas?

—    Protams, nē. Tu teici, ka šo noslēpumu zin tikai divi — Diāna de Puatjē un mans tēvs, grāfs Montgomerijs. Es jautāju, lūdzos de Valantinuā kundzei, es viņai draudēju, bet no viņas aizgāju vēl vairāk izmisis nekā atnācu…

—   Bet jūs teicāt, monsenjor, ja jums būtu jānolaižas tēva kapā, lai šo noslēpumu uzzinātu, jūs turp dotos bez bailēm…

—   Bet es taču pat nezinu, kur ir viņa kaps!

—   Es arī nezinu, bet jāmeklē.

—    Bet ja es to atradīšu? — Gabriels iesaucās. — Vai tad Dievs manā labā darīs brīnumus? Mirušie klusē, Aloīze.

—   Mirušie, taču ne dzīvie.

—   Ak Dievs, kā to lai saprot? — Gabriels nobālēja.

—   Jāsaprot tā, ka jūs neesat grāfs Montgomerijs, kā jūs sevi murgos mēdzat dēvēt, bet tikai vikonts Montgomerijs, jo jūsu tēvs, grāfs, varbūt vēl ir dzīvs.

—   Tu zini, ka viņš ir dzīvs?

—   To es skaidri nezinu, taču tā es domāju un uz to ceru… Jo viņš taču bija spēcīgs, vīrišķīgs cilvēks un tāpat kā jūs, godam cīnījās pret nelaimēm un ciešanām.

Bet ja viņš ir dzīvs, viņš gan neatteiksies jums atklāt noslēpumu, no kura atkarīga visa jūsu dzīve, kā to izdarīja de Valantinuā kundze.

—   Bet kur lai es to meklēju? Kam lai vaicāju? Dieva dēļ, saki man to, Aloīze!

—  Tas ir briesmīgs stāsts… Un pēc jūsu tēva pavēles es savam vīram zvērēju nekad jums to nestāstīt. Jo tikko jūs to uzzināsiet, jūs pa galvu pa kaklu metīsieties tieši briesmās iekšā!

Jūs pieteiksiet karu ienaidniekiem, kas ir simtreiz stiprāki par jums. Tomēr visbriesmīgākās briesmas ir labākas par drošu nāvi. Jūs nolēmāt iet nāvē, un es zinu, ka jūs neatkāpsieties no sava lēmuma. Es nospriedu, ka man tomēr ir jāpamudina jūs uz šo neiedomājami bīstamo cīņu… Tad vismaz jūs varbūt paliksiet dzīvs… Tātad, es jums, monsenjor, visu izstāstīšu, bet Dievs man piedos to, ka esmu lauzusi zvērestu.

—    Jā, katrā ziņā piedos, mana labā Aloīze… Tēvs! Mans tēvs ir dzīvs… Runā drīzāk!

Taču tajā brīdī atskanēja piesardzīgs klauvējiens pie durvīm un ienāca Nostradamuss.

—   Ak, d'Eksmesa kungs, cik mundru un dzīvespriecīgu es jūs redzu! — viņš vērsās pie Gabriela. — Tāds jūs pirms mēneša gan nebijāt. Jūs laikam esat gatavs doties ceļā?

—   Ceļā? Jā, jums taisnība, — Gabriels atbildēja, mirdzošām acīm skatīdamies uz Aloīzi.

—    Tad jau ārstam te vairs nav ko darīt, kā redzu, — Notrdams pasmaidīja.

—   Tikai vēl jāsaņem mana pateicība… es nespēju runāt par samaksu, jo par dzīvības glābšanu samaksāt nevar…

Gabriels, paspiedis ārstam roku, pasniedza tam zelta monētu maisiņu.

—  Pateicos, vikont, — Nostradamuss sacīja, — taču atļaujiet arī man pasniegt jums kādu dāvanu, kuru es uzskatu par pietiekami vērtīgu.

—  Kas tā par dāvanu, metr?

—   Jūs zināt, monsenjor, ka es studēju ne tikai ļaužu slimības. Man gribējās redzēt tālāk un dziļāk, gribējās ietiekties viņu likteņos. Uzdevums, pilns šaubu un neskaidrību!

Neesmu neko atklājis, taču manuprāt, kādi gaismas uzplaiksnījumi tomēr ir bijuši. Pēc manas pārliecības, Dievs divas reizes sniedz cilvēka mūža vispārīgu plānu — debesu spīdekļos un katra paša roku līnijās. Šīs līnijas ir samudžināta un aizšifrēta grāmata, ko cilvēks visur nēsā sev līdz], nespējot to izlasīt, pat pa zilbēm nē, ja iepriekš nav veicis neskaitāmus pētījumus.

Daudz dienu un daudz nakšu es esmu veltījis šo divu zinātņu — hiromantijas un astroloģijas*, pētījumiem.

Es centos ieskatīties nākotnē, un var gadīties, ka dažs labs mans pareģojums pārsteigs ļaudis, kuri dzīvos pēc tūkstoš gadiem. Tomēr es apzinos, ka patiesība manos pareģojumos pazib tikai pa laikam…

Es uzskatu, vikont, pat esmu pārliecināts, ka man mēdz gadīties īstas gaišredzības brīži.

Vienā no tādiem, tik ļoti retajiem brīžiem pirms divdesmit pieciem gadiem, es ieraudzīju zvaigznēs un plaukstā ierakstītu viena karaļa Fransuā galminieka likteni. Šis neparastais, dīvainais un bargais mūža lēmums mani satrieca. Varat iedomāties manu pārsteigumu, kad jūsu plaukstā un jūsu planētu stāvoklī es saskatīju horoskopu, kas ir ļoti līdzīgs tam, kas mani izbrīnīja toreiz.

Tomēr pagājušos divdesmitpiecos gados daudz kas pabalējis manā atmiņā. Beidzot, pirms mēneša jūs murgos nosaucāt kādu vārdu. Es sadzirdēju tikai to, bet tas man atsauca veselu gūzmu atmiņu. Tas bija grāfa de Montgomerijā vārds.

—   Grāfs de Montgomerijs? — Gabriels bailēs iesaucās.

—    Es atkārtoju, es dzirdēju tikai šo vārdu, par pārējo man nav nekādas daļas. Jo tā sauca to cilvēku, kura liktenis man reiz bija redzams kā spožas gaismas apspīdēts. Es steidzos mājā, izrakņāju savus vecos papīrus un atradu grāfa de Montgomerijā horoskopu.

Tomēr ir kāda dīvaina lieta, monsenjor, kas manu trīsdesmit gadus ilgo pētījumu gaitā vēl nav ne reizes gadījusies — acīmredzot starp jums un grāfu de Montgomeriju pastāv kāda dvēseliska saistība, jo Dievs, kas

Hiromantija — nākotnes noteikšana pēc plaukstu līnijām. Astroloģija — nākotnes hoteikšana pēc zvaigžņu un planētu stāvokļa cilvēka piedzimšanas brīdī.

nekad diviem cilvēkiem nepiešķir pilnīgi vienādu dzīves gaitu, neapšaubāmi ir jums nolēmis vienādu likteni.

Es neesmu kļūdījies — zvaigžņu stāvoklis un rokas līnijas jums abiem ir identiskas. Es negribu sacīt, ka sīkumos tās nemaz neatšķiras, bet galvenie notikumi, kas nosaka visu dzīvi, ir vienādi.

Reiz man gadījās dzirdēt, ka viens no maniem pareģojumiem grāfam de Montgomerijam ir piepildījies. Es jau viņu biju pazaudējis no redzesloka, bet tad uzzināju, ka viņš ir ievainojis galvā karali Fransuā ar degošu pagali. Vai piepildījies viņa liktenis arī citādā ziņā, par to es neko nezinu. Varu tikai pateikt, ka nelaimes un nāve, kas draudēja viņam, apdraud arī jūs.

—   Vai tiešām? — Gabriels iesaucās.

Nostradamuss pasniedza Gabrielam pergamenta tīstokli:

—    Lūk, te ir horoskops, ko es reiz sastādīju grāfam de Montgomerijam. Es jums to būtu rakstījis tieši tiem pašiem vārdiem.

—    Dodiet man to! — Gabriels steidzās. — Tā patiešām ir nenovērtējama dāvana, jūs nespējat iedomāties, cik tā man ir dārga.

—   Vēl vienu vārdu, d'Eksmesa kungs, — Nostrdamuss turpināja, — pēdējo brīdinājumu — no Indriķa II horoskopa redzams, ka viņš savu dzīvi beigs divkaujā vai turnīrā.

—   Kāds ar to man ir sakars? — Gabriels vaicāja.

—   Izlasījis pergamentu, monsenjor, jūs sapratīsiet mani. Tagad man atliek tikai atvadīties un novēlēt jums, lai jums nolemtā katastrofa notiktu vismaz neatkarīgi no jūsu gribas.

Atvadījies no Gabriela, kurš tam vēlreiz paspieda roku un pavadīja līdz durvīm, Nostradamuss aizgāja.

Atgriezies pie Aloīzes, Gabriels tūdaļ atritināja pergamentu tīstokli un, pārliecinājies, ka neviens nevar viņu iztraucēt vai noklausīties, nolasīja Aloīzei pareģojumu:

Pa jokam vai nopietni ar šķēpu viņš ievainos galvu karalim,

Un asinis sārtākās strauiņē aizplūdīs no galvas karalim! Bet viņa liktenis tiesības viņam dod sodīt karali —

Ar laimi to apveltīs un kapā novedīs mīla pret karali.

—   Lieliski! — Gabriels mirdzošām acīm sajūsmināts iesaucās. — Tagad, dārgā Aloīze, tu man vari izstāstīt, kā karali Indriķis II dzīvu apraka manu tēvu, grāfu de Montgomeriju.

—   Karalis Indriķis II? — Aloīze bija pārsteigta. — Kur jūs to ņēmāt, monsenjor?

—    Nojaušu. Tu vari neslēpdamās man izstāstīt par šo noziegumu… Dievs jau man ir pavēstījis, ka tas tiks atriebts!

## XVIII. Koķetes izvēle •

Aloīze šo stāstu uzzināja no sava vīra Pero Traviņī — grāfa de Montgomerijā staļļmeistara un drauga. Ja mēs to papildinām ar tā laika memuāru un hroniku faktiem, tad Gabriela tēva, grāfa biogrāfija ir mūsu acu priekšā sekojošā izklāstā.

Dēlam tā bija zināma tikai vispārīgos vilcienos, tās traģisko galu viņš nezināja tāpat kā visi citi.

Žaks de Montgomerijs, senjors de Loržs, līdzīgi saviem senčiem, bija varonīgs un drosmīgs cilvēks. Kareivīgā Fransuā I laikā viņš vienmēr atradās cīnītāju pirmajās rindās. Agri viņš uzdienēja līdz franču kājnieku pulkveža pakāpei.

Taču citu skaļu panākumu vidū bija arī kāds nepatīkams atgadījums, kuru netieši pieminēja Nostradamuss.

Tas notika 1521. gadā. Grāfam de Montgomerijam tikko bija apritējuši divdesmit gadi, viņš tolaik vēl bija kapteinis. Bija barga ziema un jaunie ļaudis ar jauno karali Fransuā I priekšgalā pikojās. Šī rotaļa bija samērā bīstama, tomēr ļoti izplatīta. Jaunieši sadalījās divās komandās — viena aizstāvēja cietoksni, otra to pūlējās ieņemt. Grāfs de'Angijēns senjors de Serizols tādas pikošānās laikā tika ievainots un nomira.

Bet šoreiz grāfs Zaks gandrīz nogalināja karali. Pēc rotaļām ar sniegu, jaunieši nolēma sasildīties. Uguns kamīnā apdzisa un visi jaunekļi reizē grūstoties un klaigājot gribēja to atkal iedegt.

Zaks pirmais pieskrēja pie kamīna ar degošu pagali rokā, bet sadūries ar apjukušo Fransuā, nevilšus stipri tam iesita ar pagali pa seju. Karalis, par laimi, tika cauri ar ievainojumu, tiesa — visai nopietnu. Neglītā rēta, kas palika pēc šī negadījuma, bija cēlonis jaunai modei, kuru ieviesa Fransuā I — vīrieši sāka valkāt garas bārdas un īsi apcirptus matus.

Grāfs de Montgomerijs vēlāk savu neveiklību, kura tik bēdīgi beidzās, izpirka ar daudziem spožiem varoņdarbiem. Tāpēc karalis uz viņu neturēja ļaunu prātu un ļāva tam pacelties līdz augstākajām pakāpēm gan galma, gan armijas hierarhijā.

1530. gadā grāfs Zaks apprecēja Klodīni de Labuasēru. Tās bija augstākās sabiedrības laulības, kas nebalstījās uz jūtām. Taču virs ilgi apraudāja savu sievu, kad viņa 1533. gadā nomira, dzemdējusi Gabrielu.

Starp citu, viņa rakstura pamatā vispār bija skumjas, kas raksturīgas cilvēkiem, kurus skārusi likteņa ļaunā roka. Kļuvis par atraitni, viņš interesējās tikai par kara lietām, metoties kauju liesmās.

Bet 1538. gadā pēc Nucas pamiera slēgšanas, kad šis enerģiskais virsnieks bija spiests kļūt par galminieku, kas pastaigājas pa Turnelas un Luvras galerijām ar zobenu pie sāniem, grāfs de Montgomerijs vai mira nost no garlaicības.

Viņu izglāba un iedzina postā jauna kaislība.

Šis lielais bērns, stiprais un vientiesīgais vīrs iemīlējās Diānā de Puatjē.

Trīs mēnešus viņš grozījās tās tuvumā drūms un skumjš, nesakot ne vārda, bet skatoties tādām acīm, kas izteica visu. Ar to viņai pilnīgi pietika, lai saprastu savu pilnīgo uzsvaru pār viņu, un viņa šo savu uzvaru ierakstīja savas atmiņas kaktiņā — tā sacīt, katram gadījumam.

Un gadījums radās. Fransuā I sāka pret savu daiļo favorīti izturēties visai nevērīgi, dodot priekšroku d'Etampas kundzei.

Kad viņa vēsums jau bija acīmredzams, Diāna pirmo reizi mūžā uzsāka sarunu ar Zaķu de Montgomeriju. Tas notika Turnelā, svētkos, kurus karalis Siirīkoja par godu savai jaunajai favorītei.

—   De Montgomerijā kungs! — Diāna pasauca grāfu pie sevis.

Satraukts un apmulsis viņš piegāja un neveikli paklanījās.

—  Cik jūs gan esat skumjš, — viņa teica.

—  Līdz nāvei skumjš, kundze.

—   Kādēļ gan?

—  Tāpēc, ka man gribas nomirt.

—  Jācer, kāda dēļ.

—  Kāda dēļ būtu ļoti patīkami, bet nebūtu slikti nomirt arī vienkārši tāpat.

—   Cik drausmīga melanholija! No kurienes tā jums?

—   Kā lai es to zinu, kundze.

—   Bet es gan zinu, mans kungs! Jūs mani mīlat.

Žaks nobālēja. Tad, sakopojis visus spēkus, kās te bija nepieciešami daudz vairāk nekā kaujas laukā, ejot pretī veselam ienaidnieku bataljonam, viņš atbildēja aizsmakušā un nelīdzenā balsī:

—  Jā, kundze, es mīlu jūs. Jo sliktāk!

—  Jo labāk, — Diāna iesmējās.

—   Kā lai es jūs saprotu? — iesaucās pārsteigtais Montgomerijs. — Ak, hercogien, esiet piesardzīgāka! Tā nav rotaļa. Tā ir mīlestība, lai arī bezcerīga, bet dziļa un patiesa…

—  Kāpēc bezcerīga? — Diāna vaicāja.

—   Hercogien, piedodiet manu atklātību, bet manā dabā nav piepušķot īstenību. Vai tad jūs nemīl karalis?

—  Tas tiesa, — Diāna nopūtās, — viņš mani mīl.

—  Nu jūs redzat, ka es nedrīkstu, pat ja uzdrīkstos jūs mīlēt, tomēr nedrīkstu jums teikt par savu nepiedienīgo mīlestību.

—  Jums nepiedienīgo, tā tas ir.

—   Ak nē, ne jau man! — grāfs iesaucās. — Un ja vien reiz tas izrādītos iespējams…

Taču Diāna viņu apturēja ar skumjām un labi iestudētu cienīgumu, sacīdama:

—  Diezgan, de Montgomerijā kungs. Es jūs lūdzu, beigsim šo sarunu.

Vēsi tam paklanījusies, viņa aizgāja, atstājusi nabaga grāfu šaubās

starp vispretrunīgākajām jūtām — greizsirdību, mīlestību, naidu, ciešanām un prieku.

Tagad Diāna zin, ka viņš to dievina! Bet varbūt viņš ir viņu apvainojis! Viņš varbūt tās acis izskatījās netaisns, nepateicigs vai cietsirdīgs.

Otrā dienā Diāna de Puatjē sacīja karalim Fransuā:

—  Jūs zināt, valdniek, de Montgomerijā kungs ir manī iemīlējies.

—   Ak tā? — karalis iesmējās. — Nu ko, Montgomeriji ir sena dzimta un gandrīz tik pat dižciltīga kā karaliskā. Bez tam viņi ir gandrīz tik pat drosmīgi un, es redzu, gandrīz tik pat ļoti tiem patīk sievietes.

—   Un tas ir viss, ko jūs man varat pateikt?

—    Ko tad lai es vēl jums saku? — karalis samiedza acis. — Vai man būtu jādusmojas uz grāfu de Montgomeriju tikai par to, ka viņam ir laba gaume?

—   Ja runa būtu tikai par d'Etampas kundzi, jūs tā vis nerunātu, — apvainotā Diāna noteica.

Vairs pie šīs sarunas viņa neatgriezās, bet nolēma uzsākto turpināt. Pēc dažām dienām, atkal satikusi grāfu 2aku, viņa tam uzsauca:

—   De Montgomerijā kungs. Jūs esat kļuvis vēl skumjāks?

—  Tas ir dabiski, hercogien! — grāfs rāmi atbildēja. — Jo es mokos ar domu, ka varbūt esmu jūs apvainojis.

—   Neapvainojāt, bet tikai apbēdinājāt, — hercogiene nopūtās.

—   Ak, kā gan es varēju jums sagādāt kaut vissīkākās bēdas, ja par vienu jūsu asaru esmu gatavs atdot dzīvību!

—   Bet jūs man likāt saprast, ka karaļa favorītei nav tiesību sapņot par galminieka mīlestību.

—   Es tikai gribēju teikt, ka jūs nevarat mani mīlēt tāpēc, ka jūs mīl karalis un jūs mīlat viņu.

—   Karalis mani nemīl, un es viņu arī ne, — Diāna teica.

—   Augstā debess! Tātad jūs varētu mani iemīlēt? — Montgomerijs iesaucās.

—    Mīlēt es jūs varu, — Diāna mierīgi atbildēja, — bet nekad nevarētu jums atzīties.

—   Kāpēc tā?

—    Lai glābtu mana tēva dzīvību, es piekritu kļūt par karaļa favorīti, bet, saglabājot godu, es nevaru kļūt par grāfa de Montgomerijā mīļāko.

Savu atteikumu viņa pavadīja ar tik kvēlu un kaislīgu skatienu, ka grāfs nespēja ilgāk izturēt.

—   Ak, hercogien, — viņš šai koķetei teica, — ja jūs mīlētu tā kā

es…

—   Kas tad būtu?

—    Tad… kas man daļas par augstākās sabiedrības aizspriedumiem un godu. Mans Visums esat jūs. Es jūs mīlu ar pirmās mīlestības kvēli. Un ja jūsu mīlestība līdzinās manai, kļūstiet grāfiene Montgomerijā, kļūstiet par manu sievu!

—   Pateicos jums, grāf, — Diāna triumfēdama atteica. — Es neaizmirsīšu šos cildenos un lieliskos vārdus. Bet pagaidām ziniet — manas krāsas ir zaļa un balta!

Zaks kaislīgi noskūpstīja Diānas balto roku, izjūtot tādu laimi, it kā saņemtu karaļa kroni.

Kad otrā dienā Fransuā I, tērzējot ar Diānu, aizrādīja, ka viņas jaunais pielūdzējs sācis valkāt viņas krāsas, viņa atbildēja, vērīgi sekodama karaļa reakcijai:

—   Viņam ir tiesības šīs krāsas nēsāt, jūsu majestāte. Kā lai es tam neļauju nēsāt savas krāsas, ja viņš man piedāvā nest viņa vārdu?

—   Patiešām? — karalis nobrīnījās.

—   Es nejokoju, valdniek, — hercogiene centās karali pārliecināt.

Uz mirkli viņai sāka likties, ka viņas viltība ir izdevusies un greizsirdība karaļa sirdī atsauks mīlestību. Bet karalis, paklusējis brīdi, piecēlās un, lai darītu galu šai sarunai, jautri sacīja:

—   Ja tādas tās lietas, tad lielā senešala vieta, kas ir vakanta kopš de Brezē kunga, jūsu pirmā vīra, nāves, būs mūsu kāzu dāvana de Montgomerijā kungam.

—   Un de Montgomerijā kungs būs priecīgs to pieņemt, — viņa izslē- jusies atbildēja.

Karalis smaidīdams paklanījās un, neko neatbildot, aizgāja.

Šaubu nebija — d'Etampas kundze bija uzvarējusi. Godkārīgā Diāna nekrita izmisumā, bet tajā pašā vakarā sacīja gavilējošajam Zakam:

—   Mans cildenais grāf, mans lieliskais Montgomerij, es mīlu tevi.

## XIX. Kā Indriķis II, vēl tēvam dzīvam esot, sāka apgūt viņa mantojumu

Diānas un grāfa de Montgomerijā laulībām t?ija jānotiek pēc trim mēnešiem. Taču tie pagāja, grāfs Montgomerijs dega no mīlestības, bet Diāna vilcinājās ar sava solījuma pildīšanu.

Tas bija izskaidrojams ar to, ka drīz pēc saderināšanās viņa pamanīja, ka uz to sāk skatīties jaunais troņmantnieks Indriķis. Valdonīgajai Diānai sirdī iezagās jauns godkārīgs mērķis. Ar grāfienes de Montgomerijas titulu varēja vienīgi piesegt savu sakāvi, bet troņmantnieka sirdsdāmas tituls būtu gandrīz vai triumfs!

Jo Indriķim agri vai vēlu pienāks laiks kļūt par karali, bet nevīstošā skaistā Diāna tad atkal būtu karaliene. Tā būtu patiešām liela uzvara. Spriežot pēc Indriķa rakstura, tā šķita pavisam tuvu.

Indriķim bija tikai deviņpadsmit gadu, bet viņš šo to jau bija paspējis paveikt. Jau četrus gadus viņš bija Katrīnas Mediči vīrs, taču joprojām palika kā bērns — mežonīgs un kautrīgs. Jāšanā, šaušanā, sacensībās, kurās nepieciešama lokanība un veiklība, viņš parādīja drosmi un vīrišķību, taču sieviešu sabiedrībā bija neveikls un noslēgts.

Būdams neizveicīgs un ar lēnu domāšanu, viņš viegli pakļāvās jebkurai svešai ietekmei.

Ans de Monmoransī bija visai saspringtās attiecībās ar karali. Viņš pieķērās troņmantniekam un bez grūtībām sāka tam uzspiest savus uzskatus un gaumi ar vecāka cilvēka tiesībām. Viņš grozīja Indriķi pēc savas gribas un galu galā nostiprināja savu neierobežoto varu pār šo kautrīgo un vājas gribas cilvēku. Tikai aizraušanās ar kādu sievieti varētu mazināt de Monmoransī milzīgo iespaidu uz troņmantnieku.

Drīz, sev par šausmām, viņš pamanīja, ka viņa skolnieks tiešām ir iemīlējies. Indriķis sāka nevērīgi izturēties pret draugiem, ar kuriem Monmoransī to apgādāja. No bailīga bērna Indriķis pārvērtās gandrīz vai par skumju sapņotāju. Ieskatījies vērīgāk, Monmoransī pamanīja, ka sapņu objekts ir Diāna de Puatjē. „Labāk Diāna nevis kāda cita," — nosprieda šis aprēķinātājs.

Atbilstoši saviem ciniskajiem priekšstatiem par dzīvi viņš, balstoties uz Diānas zemiskajiem instinktiem, sastādīja īpašu plānu un ļāva troņmantniekam slepeni ilgoties pēc lielā senešala atraitnes.

Un nudien, tieši tāds skaistums — šķelmīgs, izaicinošs, dabisks — varēja pamodināt Indriķa sirdi. Viņam šķita, ka šī sieviete atklās viņam kādu līdz šim nepazītu jaunas dzīves noslēpumu. Viņam — ziņkārīgam un naivam dabasbērnam, šī sirēna bija pievilcīga un bīstama kā noslēpums, kā bezdibenis.

Diāna to juta. Taču viņa vēl šaubījās, neriskējot atdoties nākotnei bailēs no Fransuā un bailēs no Montgomerijā, ar ko bija saderināta.

Taču reiz karalis, kas vienmēr bija galants un laipns pret sievietēm, sarunas laikā ar Diānu de Puatjē pamanīja, ka viņus slepus greizsirdīgi novēro troņmantnieks.

Fransuā pasauca Indriķi:

—   Ko jūs tur darāt, mans dēls? Nāciet šurp.

Indriķis sastinga, nobālēja un mirkli svārstījās starp pienākumu un bailēm, bet tad izlikās, ka neko nav dzirdējis un aizskrēja.

—    Cik neveikls mežonēns! — karalis nogrozīja galvu. — No kā viņam šī muļķīgā kautrība, Diāna? Jūs, mežu dieve, esat kādreiz sastapusi bailīgāku briedēnu? Ak, tas taču nav izturams!

—    Vai jūsu majestāte vēlas, lai es troņmantnieka kungu izārstēju no šīs kaites? — Diāna pasmaidot vaicāja.

—    O, visā pasaulē nevarētu atrast burvīgāku skolotāju par jums! — karalis bija atsaucīgs.

—   Tad varat būt drošs, troņmantnieks labosies, — Diāna sacīja, — par panākumiem es galvoju.

Un patiesi, viņa steidzīgi sameklēja bēgli.

Grāfs de Montgomerijs todien nebija Luvrā, viņš pildīja savus dienesta pienākumus.

—   Vai tiešām es jums iedvešu bailes, monsenjor?

Ar šiem vārdiem Diāna uzsāka ar troņmantnieku sarunu. Kā Diāna to beidza, kā nemanīja prinča kļūdīšanos un jūsmoja par visu, ko viņš sacīja, kā viņš aizgāja no Diānas pilnā pārliecībā, ka bijis gudrs un neatvairāms, kā, galu galā, viņa kļuva par tā pavēlnieci — to nezin neviens.

Jo tā ir mūžīgā un vārdos nepasakāmā komēdija, ko spēlēs vienmēr, bet nekad neviens to neuzrakstīs.

Bet Montgomerijs? Šis aklais pārāk mīlēja Diānu, lai spētu to atmaskot. Viss galms jau mēļoja par de Puatjē kundzes jauno mīlestību, bet krietnais grāfs joprojām atradās savu ilūziju varā. Un Diāna tās prasmīgi un uzmanīgi uzturēja. Ēka, ko viņa bija uzcēlusi, vēl bija nestipra un drebēja no mazāka troksnīša. Tāpēc pie troņmantnieka viņa turējās godkārības, bet pie grāfa — piesardzības dēļ.

## XX. Par draudzības noderīgumu

Ļausim tagad Aloīzei turpināt un pabeigt stāstu, kuram iepriekšējās divas nodaļas kalpoja par ievadu.

— Manu vīru Pero bija sasniegušas baumas par Diānas kundzi un izsmiekls, kas skāra de Montgomerijā kungu… — Aloīze turpināja. — Taču viņš, redzēdams, ka kungs ir laimīgs, nezināja, vai vajag tam atvērt acis vai, gluži otrādi, noslēpt no viņa negodīgo intrigu, kurā to ievilkusi godkārīgā sieviete.

Vīrs dalījās ar mani savās pārdomās, saprazdams, ka sliktu padomu es tam nesniegšu. Bet arī es apjuku, nezinādama, kā labāk rīkoties.

Reiz kādā vakarā, mēs, Pero un es, bijām pie grāfa šajā pašā istabā. Jāsaka, grāfs mūs neuzskatīja par kalpiem, bet par draugiem un arī Parīzē centās saglabāt seno normandiešu parašu — vakarēšanu, kad visa saime — gan strādnieki, gan saimnieki pulcējas pie uguns pēc dienas darbiem.

Tātad grāfs, aizdomājies un galvu pret plaukstu atbalstījis, sēdēja kamīna priekšā. Vakaros gan parasti viņš bija kopā ar de Puatjē kundzi, taču pēdējā laikā viņa to arvien biežāk brīdināja, ka nejūtas vesela un nevar viņu pieņemt. Laikam par to viņš domāja.

Pero laboja iemauktus, es adīju.

Tas bija 1539. gada 7. janvārī, aukstā un lietainā vakarā, otrā dienā pēc Ziemassvētkiem. Atcerieties šo mums tik liktenīgo datumu, monsenjor.

Gabriels mēmi pamāja un Aloīze turpināja:

—    Tad ziņoja par de Lanžē, de Butjēra un grāfa de Sansēra ierašanos. Šie jaunie ļaudis draudzējās ar monsenjoru, bet vēl vairāk ar d'Etampa kundzi.

Visi trīs bija savīstījušies platos melnos lietusmēteļos un, lai gan tie priecīgi smējās, man šķita, ka viņi ir mājā ienesuši nelaimi. Nojauta, diemžēl, nepievīla mani.

Grāfs de Montgomerijs piecēlās un laipni devās viesiem pretī.

—   Labvakar, draugi, — viņš teica, spiežot tiem roku.

Pēc viņa mājiena es palīdzēju kungiem novilkt lietusmēteļus, un visi trīs apsēdās pie kamīna.

—   Kāds laimīgs gadījums atvedis jūs pie manis? — grāfs jautāja.

—   Trīskāršas derības, — de Butjēra kungs sacīja, — un es jau esmu vinnējis, jo mēs atradām jūs mājās.

—   Nu, bet es tās uzvarēju vēl agrāk, — teica de Lanžē kungs.

—   Bet es tās drīz vien uzvarēšu, paši redzēsiet, — grāfs de Sansērs izmeta.

—   Par ko tad jūs saderējāt, mani kungi? — grāfs de Montgomerijs vaicāja.

—   Lanžē strīdā ar Angijēnu apgalvoja, — atbildēja de Butjēra kungs, — ka troņmantnieks šovakar Luvrā nebūs. Mēs aizgājām uz turieni un pārliecinājāmies, ka Angijēns ir derībās zaudējis.

—   Kas attiecas uz Butjēru, — grāfs de Sansērs teica, — viņš strīdējās ar Monžāna kungu, ka jūs šovakar būsiet mājās un, kā redzat, viņš derībās uzvarēja.

—    Arī tu esi uzvarējis, Sansēr, vari būt drošs, — savukārt paziņoja de Lanžē kungs, — jo visas trīs derības būtībā ir par vienu un to pašu lietu, un mēs to varam kopā vai nu vinnēt vai zaudēt. Sansērs vinnēja simt pistoļu no d'Osena, — viņš skaidroja grāfam de Montgomeri- jam, — jo apgalvoja, ka de Puatjē kundze šovakar jutīsies nevesela.

Jūsu tēvs briesmīgi nobālēja, Gabriel.

—  Jūs tiešām esat savas derības uzvarējis, de Sansēra kungs, — viņš saviļņots teica. — Lielā senešala atraitne man tikko lika saprast, ka pēkšņa nespēka dēļ šovakar nevienu nevar pieņemt.

—   Re nu! — grāfs de Sansērs iesaucās. — Es taču jums jau teicu! Kungi, jūs taču apliecināsiet d'Osenam, ka viņš man ir parādā simt pistoļu.

Un tie visi sāka smieties kā jukuši. Bet grāfs de Montgomerijs palika drūms kā bijis.

—   Bet tagad, mani labie kungi, — viņš sāji pasmaidīja, — vai jūs nebūtu tik laipni un nepaskaidrotu man šīs mīklas jēgu?

—  Ar vislielāko prieku, — de Butjēra kungs atbildēja, — tikai lieciet iet prom kalpiem.

—   Tie ir mani uzticami draugi, — viņš jaunajiem cilvēkiem sacīja, — man no viņiem nav ko slēpt vai kaunēties.

—   Lai notiek, — de Lanžē kungs piekrita. — Tas mazliet ož pēc provinces, taču šī lieta, grāf, vairāk attiecas uz jums nekā uz mums. Jo es esmu pārliecināts, ka arī viņi jau šo noslēpumu zin — jo pilsētā par to vien runā — bet jūs, kā izskatās, par to uzzināsiet pēdējais.

—   Runājiet taču! — de Montgomerijā kungs iesaucās.

—    Mans dārgais grāf, — de Lanžē kungs turpināja, — mēs jums visu izstāstīsim, jo mums ir sāpīgi redzēt jūs piekrāptu. Bet izstāstīsim ar noteikumu, ka jūs šo lietu uzņemsiet filozofiski, tas ir, jautri. Jo tas nav jūsu naida vērts, patiešām, īpaši tādēļ, ka jūsu naids šoreiz ir pilnīgi bezspēcīgs.

—   Redzēsim, — monsenjors atbildēja.

—    Dārgais grāf, — de Butjēra kungs, visjaunākais un vispārgalvīgākais no visiem, — jūs pārzināt mitoloģiju un, protams, zināt teiku par Endimionu*.

Bet cik, pēc jūsu domām, Endimionam bija gadu viņa romāna laikā ar Diānu? Ja jūs uzskatāt, ka ap četrdesmit, jūs maldāties. Viņam nebija pat divdesmit, bārda tam bija tikko sākusi dīgt. Lūk, kāpēc Endimiona

Endimions — romiešu mitoloģijā brīnišķīgs jauneklis, kas iemīlejās Diānā, mēness un medību dievietē.

šovakar nav Luvrā, mēness dieviete aizslēpusies aiz mākoņiem un kļuvusi neredzama, droši vien, lietus dēļ, bet jūs sēžat mājās, monsenjor de Mont- gomerij. No augšminētā ari izriet, ka mēs visas trīs derības esam uzvarējuši. Lai dzīvo prieks un jautrība!

—   Pierādījumus! — vēsi teica grāfs.

—   Pierādījumus? — de Lanžē kungs atkārtoja. — Bet jūs pēc tiem varat aiziet pats. Jo jūs taču dzīvojat dažu soļu attālumā no mēness dievietes mitekļa.

—   Tā gan ir. Paldies, — grāfs sacīja un piecēlās.

Trīs viesiem arī nācās piecelties. Drūmais grāfa vaigs tos nobiedēja.

—   Es jums teikšu, grāf, — de Sansēra kungs teica, — nedomājiet darīt muļķības, un atcerieties, ka cīnīties ar lauvēnu nav mazāk bīstami kā ar pašu lauvu.

—   Varat būt mierīgs, — grāfs atteica.

—   Jums patiešām nekas nav padomā?

—   Tad jau redzēsim.

Ar šiem vārdiem viņš pavadīja tos lidz durvīm vai, pareizāk sakot, izmeta laukā. Atgriezies viņš pavēlēja manam Pero:

—   Zobenu un apmetni!

Tas viņam padeva prasīto.

—   Jūs to zinājāt, vai ne? — grāfs vaicāja.

—   Jā, monsenjor, — Pero nodūra galvu.

—   Kāpēc tad neko man neteicāt?

—   Monsenjor… — Pero gribēja taisnoties.

—   Saprotu. Jūs esat nevis draugi, bet kalpa dvēseles, — viņš draudzīgi uzsita Pero uz pleca.

Viņš bija ļoti bāls, bet runāja dīvaini svinīgā mierā. Viņš vēl jautāja Pero:

—   Vai sen jau šīs baumas klīst?

—    Monsenjor, — Pero teica, — jūs saderinājāties ar Diānu de Puatjē pirms pieciem mēnešiem, kāzas bija nozīmētas uz novembri. Runā, ka troņmantnieks ir iemīlējies Diānas kundzē mēnesi pēc tam, kad viņa pieņēma jūsu bildinājumu.

Taču baumas par to nav vecākas par diviem mēnešiem, bet es tās uzzināju tikai pirms divām nedēļām. Vakar manā klātbūtnē viens no De- lagarda kunga kalpiem atļāvās par šo tēmu pajokot, es viņu piekāvu, bet barons Delagards neuzdrošinājās mani apturēt.

—   Joki izbeigsies!

Grāfs to pateica tā, ka es nevilšus sarāvos. Viņš pārvilka ar roku pār pieri un sacīja man:

—   Aloīze, aizej pēc Gabriela, es gribu to apskaut.

Jūs, monsenjor, gulējāt ciešā bērna miegā un, kad es jūs pamodināju, jūs sākāt raudāt. Es jūs ietinu segā un aiznesu tēvam. Viņš jūs paņēma uz rokām, ilgi skatījās un uz jums, tad noskūpstīja jūsu miegainās actiņas.

Un tajā brīdī viņa asara noritēja pār jūsu sārto sejiņu. Tā bija pirmā asara, kas manā klātbūtnē noritēja šim stiprajam cilvēkam. Atdevis man jūs, viņš teica:

—   Es uzticu tev savu bērnu, Aloīz.

Tie bija viņa pēdējie vārdi man. Pero tam teica:

—   Es jūs pavadīšu, monsenjor.

—   Nē, Pero, — de Montgomerijā kungs teica, — man jābūt vienam. Paliec tepat.

—   Bet, monsenjor, atļaujiet…

—   Es tā gribu.

Viņam iebilst nevarēja, un Pero apklusa. Grāfs mums paspieda roku.

—   Palieciet sveiki, mani dārgie draugi… Nē, nevis sveiki, bet uz redzēšanos.

Un tā viņš aizgāja mierīgā drošā solī, it kā gatavotos atgriezties pēc ceturtdaļstundas.

Pero neko neatbildēja, bet tikko grāfs bija izgājis, viņš paņēma savu zobenu un apmetni. Mēs nepārmijām ne vārda, un es nemēģināju viņu aizturēt — viņš pildīja savu pienākumu. Viņš apskāva mani, un es raudādama piekļāvos viņam. Pero mani maigi noskūpstīja un izskrēja grāfam līdz. Tas viss ilga ne vairāk par minūti.

Palikusi viena, es bezspēkā nokritu uz krēsla un sāku lūgt Dievu. Aiz loga bungoja lietus, auroja vējš. Bet jūs, monsenjor Gabriel, atkal iegrimāt bezrūpīgā miegā. Un neviens nezināja, ka jūs pamodīsieties kā bārenis.

## XXI. Kā greizsirdība reizēm dzēsa kārtu atšķirības.jau pirms Franču revolūcijas

De Brezē savrupmāja, kurā tolaik dzīvoja Diānas kundze, patiešām atradās pavisam netālu no mūsu mājas.

Pero, sekojot savam kungam pa gabalu, redzēja, ka viņš apstājās Diānas kundzes durvju priekšā, tad pieklauvēja un iegāja iekšā. Arī Pero pienāca tuvāk.

De Montgomerijā kungs augstprātīgi un valdonīgi runāja ar kalpiem, kas centās tam aizšķērsot ceļu. Viņi mēģināja to pārliecināt, ka kundze guļ slima gultā.

Bet grāfs pastūma kalpus sāņus un gāja tālāk, bet Pero, izmantojot kalpu apjukumu, ieslīdēja pa neaizslēgtajām durvīm un tumsā bez pūlēm uzkāpa de Montgomerijā kungam līdzi pa kāpnēm.

Kāpņu augšējā laukumiņā jau gaidīja divas uztrauktas un noraudājušās hercogienes kalpones. Tās vaicāja, ko kungs meklē tik vēlā vakara stundā. Un tiešām, torņa pulkstenis tajā brīdī nosita desmit.

De Montgomerijā kungs paziņoja, ka vēlas satikt Diānas kundzi, ka nekavējoties jāpaziņo tai kāds svarīgs jaunums un, ja viņa nevar to pieņemt tūlīt, viņš pagaidīs.

Viņš runāja tik skaļi, ka hercogienes guļamistabā, protams, visu varēja labi dzirdēt. Viena no kalponēm ieskrēja guļamistabā un drīz atgriezās ar atbildi, ka de Puatjē kundze gatavojas iet gulēt, tomēr viņa pie grāfa iznāks un lai tas gaida viņu lūgšanu telpā.

Vai nu troņmantnieks nebija Diānas guļamistabā, vai arī viņš uzvedās franču troņa mantiniekam nepieklājīgi mazdūšīgi. De Montgomerijā kungs, neko neiebilstot, iegāja lūgšanu telpā kopā ar abām kalponēm.

Tad Pero, paslēpies kāpņu laukumiņa puskrēslā, arī uzkāpa otrā stāvā un noslēpās aiz sienas segas platajā gaitenī, kas Diānas kundzes guļamistabu savienoja ar lūgšanu telpu.

Gaiteņa dzijumā varēja manīt vēl divas aizvērtas durvis, vienas uz guļamistabu un otras uz lūgšanu telpu. Pero tūlīt saprata, ka viņam izdosies noklausīties gandrīz visu, kas notiks abās istabās.

Ak, ne jau ziņkārība vadīja manu labo vīru, monsenjor! Grāfa atvadu vārdi un Jaunas nojautas viņam čukstēja, ka grāfam draud briesmas, ka pret viņu tiek rīkota sazvērestība. Pero gribēja būt tuvumā, lai nepieciešamības gadījumā palīdzētu savam kungam.

Diemžēl, monsenjor, neviena zilbe, ko viņš spēja sadzirdēt, neattiecas uz to tumšo un liktenīgo jautājumu, kas jūs nomoka pašlaik.

De Montgomerijā kungs nebija nogaidījis ne.divas minūtes, kad pie viņa lūgšanu telpā strauji ienāca de Puatjē kundze.

—   Grāf, ko tas nozīmē? — viņa tam uzbruka. — Kas tas par nakts iebrukumu pēc mana lūguma netraucēt mani?

—   Es jums atbildēšu vajsirdīgi un īsi, hercogien, taču vispirms atlaidiet savas meitenes.

Tagad klausieties, es gari nerunāšu. Man tikko pavēstīja, ka man ir sāncensis attiecībā uz jums, ka tas ir troņmantnieks un ka šovakar viņš ir pie jums.

—  Un jūs tam noticējāt? Ja jūs šurp esat atdrāzies tāpēc, lai pārbaudītu man… - Diāna augstprātīgi teica.

—   Es ciešu, Diāna, un esmu atsteidzies pie jums tāpēc, lai jūs mani mierinātu.

—   Nu jūs mani esat redzējis, esat pārliecinājies, ka jums ir samelojuši, lieciet taču mani mierā. Dieva dēj, Žan, ejiet mājās!

—   Nē, Diāna, — grāfs sacīja, acīmredzot uztraukts par to, ka viņa pārāk steidzīgi centās no viņa atbrīvoties. — Ja runas par to, ka troņmantnieks ir pie jums, izrādījušās nepatiesas, tas vēl nenozīmē, ka viņš nevar atnākt… bet man Joti gribētos apmelotājus pieķert melos!

—   Tātad jūs gribat palikt, mans kungs?

—   Es palieku. Ejiet gulēt, Diāna, ja jūs nejūtaties labi. Es, savukārt, ar jūsu atjauju sargāšu jūsu miegu.

—   Bet, atklāti sakot, ar kādām tiesībām jūs to darīsiet? — Diāna iesaucās. — Kas jūs man esat? Vai tad man nav dota brīva rīcība?

—   Nē, kundze, — grāfs stingri atbildēja. — Jums nav tiesību padarīt par apsmieklu godīgu galminieku, kura bildinājumus jūs esat pieņēmusi.

—   Taču piedāvājumu apsargāt mani gan es nepieņemšu, — Diāna atcirta. — Jums nav tiesību te palikt. Jūs man neesat vīrs. Un jūsu vārdu es nevalkāju, cik man zināms.

—   Kundze! — grāfs izmisumā iekliedzās. — Kāda man daļa par apsmieklu? Ak, Dievs! Jūs taču labi zināt, Diāna, ne jau par to ir runa. Gods! Cieņa! Vārds! Ne par to es runāju, bet par to, ka es mīlu jūs, ka es esmu neprātīgi greizsirdīgs un nogalināšu jebkuru, kas uzdrošināsies pieskarties manai iemīļotajai, lai tas troņmantnieks vai pats valdnieks. Man nav svarīgs tā vīrieša vārds, kam es atriebšos, ticiet man!

—   Bet par ko, atļaujiet vaicāt? Kāpēc? — grāfam aiz muguras atskanēja valdonīga balss.

Pero sarāvās, jo tumšajā gaitenī pazina tikko atnākušo troņmantnieku, mūsu tagadējo karali. Tam aiz muguras spīdēja lišķīgais un nežēlīgais de Monmoransī kunga ģīmis.

—   Ak! — Diānas kundze iesaucās un, rokas lauzīdama, atkrita krēslā. — Lūk, no kā es baidījos!

—   Ā! — grāfam izlauzās.

Taču pēc mirkļa Pero dzirdēja viņa gandrīz mierīgo balsi:

—   Monsenjor troņmantniek, tikai vienu vārdu… Dieva dēļ! Sakiet, ka neesat šeit ieradies tikai tādēļ, ka mīlat Diānu de Puatjē un ka viņa mīl jūs!

—    De Montgomerijā kungs, — troņmantnieks teica, vēl neatguvies no degošā naida, — tikai vienu vārdu… kārtības pēc. Sakiet, ka jūs te neatrodaties tā paša iemesla dēļ.

Bija skaidrs, ka te ir satikušies nevis troņmantnieks un vienkāršs augstmanis, bet divi vīrieši, divi greizsirdīgi un uzkurināti sāncenši, divas ciešanu pilnas sirdis.

—   Diānas kundze man ir atdevusi savu sirdi un roku! To taču zina visi, arī jūs tajā skaitā, — grāfs sacīja, tīšām neminot titulu.

—   Solījumi, tas ir tikai vējš! Tos var aizmirst! — troņmantnieks sacīja. — Manas mīlestības tiesības nav tik ilgas, taču ir ne mazāk pamatotas. Esmu nodomājis aizstāvēt tās.

—    Neprātīgais! Viņš runā par tiesībām! — grāfs iesaucās greizsirdības un niknuma uzliesmojumā. — Jūs vēl uzdrošināties apgalvot, ka šī sieviete ir jūsu?

—   Es gribu apgalvot vismaz to, ka viņa nav jūsu! — Indriķis strīdējās pretī. — Es šajā namā atrodos ar tā saimnieces atļauju, ko, šķiet, jūs nevarat teikt par sevi, un tāpēc es gaidu, ka jūs aiziesiet, kungs.

—   Ja jūs esat tik nepacietīgs, iesim reizē…

—   Izaicinājums? — iesaucās Monmoransī, nostājies starp viņiem. — Jūs uzdrošināties mest izaicinājumu Francijas troņmantniekam?

—    Te nav troņmantnieka, — grāfs stingri sacīja. — Ir cilvēks, kas pretendē uz tās sieviete mīlestību, kuru mīlu es, un tikai!

Viņš acīmredzot spēra soli uz Indriķa pusi, jo Pero dzirdēja, kā Diāna iekliedzās:

—   Viņš grib apvainot princi! Viņš grib to nogalināt! Palīgā!

Viņa apjukumā izskrēja no istabas, lai gan de Monmoransī kungs lūdza viņu nomierināties, sacīdams, ka viņiem ir divi zobeni pret vienu un uzticami sargi apakšstāvā.

Pero ievēroja, ka viņa, mirkstot asarās, aizskrēja pa gaiteni uz savu istabu, saucot palīgā savas kalpones un troņmantnieka cilvēkus.

Tomēr viņas bēgšana sāncenšus neatvēsināja, un grāfs uzreiz uzķēra Monmoransī nevilšus izteikto vārdu „sargi".

—   Acīmredzot, — viņš nicīgi iesmējās, — monsenjors troņmantnieks uzskata par iespējamu savu godu aizstāvēt ar savu ļaužu zobeniem?

—   Nē, mans kungs, — Indriķis lepni atteica, — man pietiks pašam ar savu zobenu, lai sodītu jebkuru par nekaunību.

Viņi abi jau ķērās pie zobeniem, kad strīdā atkal iejaucās de Monmoransī:

—   Piedodiet, monsenjor, taču tas, kurš varbūt jau rīt kāps tronī, šodien nedrīkst riskēt ar dzīvību. Jūs, monsenjor, esat ne tikai cilvēks — jūs esat tauta. Francijas troņmantnieks drīkst cīnīties tikai par Franciju.

—    Tādā gadījumā, — grāfs iesaucās, — Francijas troņmantnieks, kam pieder viss, nedrīkst man atņemt to vienīgo, kurai es esmu veltījis visu savu dzīvi, to kas man ir dārgāka par visu, jo tikai viņas dēļ es esmu aizmirsis visu uz pasaules… jā, jā, šis sievietes dēļ, kas varbūt mani ir piekrāpusi.

Taču nē, viņa nav mani krāpusi, tas nav iespējams, es viņu pārāk stipri mīlu! Monsenjor! Piedodiet man manu nesavaldību, manu neprātu un esiet tik žēlīgs, pasakiet man, ka jūs Diānu nemīlat.

Nevar taču nākt pie mīļotās sievietes Monmoransī kunga un astoņu vai deviņu karavīru pavadībā!..

Uz to de Monmoransī kungs atbildēja:

—    Neskatoties uz monsenjora iebildumiem, es šovakar vēlējos viņu pavadīt ar sardzi, jo man slepeni ziņoja, ka viņam gatavo uzbrukumu.

Man vajadzēja no viņa šķirties uz šī nama sliekšņa, bet jūsu kliedzieni, ko mēs izdzirdējām, mudināja mani iet tālāk un pārliecināties par to, ka mani nezināmie draugi mani ir brīdinājuši pareizi un laikus.

—   O, es zinu gan, kas ir šie nezināmie draugi! — grāfs, rūgti nosmē- jies, teica. — Tie droši vien ir tie paši, kas arī mani brīdināja par to, ka šovakar šeit būs troņmantnieks.

Var uzskatīt, ka viņu iecere ir izdevusies. Tā, kas viņiem to iestāstīja, savu ir panākusi. Jo d'Etampas kundze acīmredzot gribēja tikai vienu — skandālu, kas apkaunotu de Puatjē kundzi. Bet troņmatnieka kungs, kas bez saubīšanās ieradās pie viņas uz mīlas satikšanos veselas armijas pavadībā, godam ir šo ieceri sekmējis.

Tātad, jūs jau esat tik tālu nogājis, Indriķi Valuā, ka nemaz vairs nesaudzējat de Puatjē kundzes godu… Jūs atklāti saucat viņu par savu sirdsdāmu? Jūs man to esat nolaupījis un reizē ar viņu arī manu laimi un dzīves jēgu!

Lai mani sasper jods, tad arī man nav jūs ko saudzēt!

Ja tu esi Francijas troņa mantinieks, Indriķi Valuā, tas nenostāda tevi ārpus pārējiem augstmaņiem un tu man atbildēsi par savu nekrietno rīcību… vai arī tu esi nožēlojams zaķapastala!

—   Nelietis! — troņmantnieks iesaucās un, izrāvis zobenu, metās grāfam virsū.

Taču de Monmoransī kungs atkal nostājās starp viņiem:

—    Monsenjor, es atkārtoju — manā klātbūtnē troņmantnieks necīnīsies ar zobenu rokā sievišķa brunču dēļ…

—   Ar cilvēku, kas ir ievērojamāks par tevi, galma roklaiža! — grāfs niknumā iesaucās. — Bet, starp citu, katrs augstmanis līdzinās karalim. Montgomeriji ir Valuā vērti, viņi ir tik bieži laulājušies ar franču un angļu prinčiem, ka tiem ir tiesības arī cīnīties ar tiem.

Montgomeriji otrā un trešā augumā nēsāja Francijas karaļu ģērboni. Tātad, monsenjor, mūsu ģerboņi ir tikpat līdzīgi kā mūsu zobeni. Esiet taču bruņinieks! Bet nē. Jūs esat tikai bailīgs puišelis, jūs labprātāk slēpjaties aiz sava audzinātaja muguras.

—  Laidiet mani, Monmoransī! — kliedza troņmantnieks, izraudamies konetablam no rokām.

—  Nē, velns lai parauj, — tas sauca, — es jums neļaušu kauties ar šo vājprātīgo. Atpakaļ! Pie manis! — viņš no visa spēka iekliedzās.

No augšas skanēja Diānas spiedzieni, kura, noliekusies pāri margām, arī kliedza ne savā balsī:

—   Palīgā! Skrieniet šurp! Neļaujiet, lai viņš nogalina princi!

Šī Dalilas* nodevība acīmredzot bija pēdējais piliens grāfa ciešanu kausā. Jo tāpat jau viņi bija divi pret vienu.

Pero sastinga šausmās, izdzirdot grāfa vārdus:

—   Nu ko, Indriķi Valuā? Lai gūtu gandarījumu no tevis un tava savedēja, man būs jāsāk rīkoties?

Pero šķita, ka grāfs paspēra soli un pacēla roku pret troņmantnieku. Indriķim izlauzās neskanīgs kliedziens. Bet Monmoransī acīmredzot saķēra grāfu aiz rokas, jo Pero dzirdēja, kā princis iesaucās:

—  Viņa cimds ir skāris manu pieri! Viņš nedrīkst mirt citādi, kā no mana zobena cirtiena, Monmoransī!

Tas viss notika vienā acumirklī. Šajā brīdī telpā ielauzās miesassargi. Sākās izmisīga cīņa, iešķindējās zobeni. Monmoransī kliedza:

—   Sasieniet to trako!

Bet troņmantnieks:

—   Nenositiet viņu, Dievs dēļ, nenositiet!

Šī pārāk nevienlīdzīgā cīņa ilga ne vairāk par minūti, Pero pat nepaspēja iet palīgā savam kungam. Ticis līdz lūgšanu telpas slieksnim, viņš ieraudzīja vienu miesassargu uz grīdas beigtu, diviem citiem no ievainojumiem sūcās asinis. Taču grāfs jau bija atbruņots, sasiets, un viņu turēja pieci vai seši cilvēki.

Pero, kuru neviens šajā jezgā nebija pamanījis, nosprieda, ka labāk nenokļūt šo kungu ķetnās. Tādā gadījumā viņš vismaz varēs paziņot drau-

Pēc Bībeles leģendas Dalila, uzzinājusi, ka viņas mīļākajam — Samsonam spēks ir matos, naktī nogrieza tos aizmigušajam Sam- sonam un nodeva viņu ienaidnieku rokās.

giem par notikušo vai arī kaut kā palīdzēt kungam labvēlīgākā brīdī. Viņš klusi atgriezās savā slēptuvē un gaidīja izdevīgu brīdi, lai pacenstos grāfu glābt. Starp citu, grāfs nebija ne nogalināts un pat ne ievainots…

Jūs tūlīt redzēsiet, monsenjor, ka manam vīram nepietrūka ne drošsirdības, ne vīrišķības. Jā, un saprāta tam bija tik pat daudz, cik varonības…

Pagaidām viņam atlika tikai viens — vērot notiekošo un gaidīt.

De Montgomerijā kungs nemitējās kliegt:

—   Es taču tev teicu, Indriķi Valuā, ka pret manu zobenu tu cīnīsies ar desmit svešiem zobeniem un pret manu apvainojumu ar savu karavīru lēto varonību!

—  Jūs dzirdat, de Monmoransī kungs? — troņmantnieks teica, trīcot pie visām miesām.

—   Bāziet tam muti ciet! — Monmoransī pavēlēja, princim neko neatbildējis.. — Es jums kādu atsūtīšu, kas pateiks, ko ar viņu darīt, — viņš vērsās pie saviem ļaudīm. — Bet līdz tam laikam nenolaidiet no viņa acis! Jūs man par viņu atbildēsiet!

Viņš izgāja no lūgšanu telpas, velkot līdzi troņmantnieku. Iziedami cauri gaitenim, kur slēpās Pero, viņi iegāja Diānas kundzes guļamistabā.

Tad Pero pārskrēja uz uz otru pusi un ar ausi piespiedās pie viņas durvīm.

Tas, ko viņš bija līdz šim redzējis un dzirdējis, nebija salīdzināms ar to, kas viņu sagaidīja tagad.

## XXII. Diāna nodod pagātni

—   De Monmoransī kungs, — troņmantnieks sacīja, nomākts un saniknots, — velti jūs mani atturējāt gandrīz ar varu… Esmu ārkārtīgi neapmierināts ar jums un pats ar sevi…

—    Atļaujiet pateikt, monsenjor, — Monmoransī atteica, — tā var runāt jebkurš jauneklis, taču ne karaļa dēls. Jūsu dzīvība nepieder jums pašam, bet gan jūsu tautai, un jūsu pienākumi atšķiras no citu ļaužu pienākumiem.

—    Kāpēc tad es esmu tik nikns pats uz sevi un jūtu kaunu? — princis vaicāja. — Ak, jūs arī esat tepat, hercogiene! — viņš teica, pamanījis Diānu.

Ievainotā pašapziņa šoreiz ņēma virsroku pār greizsirdīgu mīlestību, un princim paspruka pārmetums:

—   Jūsu namā un jūsu dēļ mani pirmo reizi apvainoja.

—   Manā namā, par nelaimi, jā. Bet ne manis dēļ, — Diāna teica. — Vai es neesmu cietusi tāpat kā jūs un pat vēl vairāk? Es taču ne pie kā neesmu vainīga. Vai tad es šo cilvēku mīlu? Vai kādreiz esmu mīlējusi?

Nodevusi grāfu, viņa vēl no tā atsakās!

—    Es mīlu tikai jūs, — Diāna turpināja, — mana sirds un mana dzīvība pieder vienīgi jums.

Es esmu sākusi dzīvot tikai kopš tā brīža, kad jūs kļuvāt par manas sirds valdnieku. Reiz… jā, kādreiz… es kā pa miglu atceros, ka esmu ļāvusi gan Montgomerijam cerēt… Taču neko konkrētu es viņam neesmu solījusi. Taču tad uzradāties jūs, un viss tika aizmirsts.

Kopš tās svētlaimīgās dienas, zvēru, es esmu piederējusi jums, dzīvojusi tikai jums, monsenjor. Šis cilvēks melo, viņš ir manu ienaidnieku pusē, viņam uz mani nav nekādu tiesību, Indriķi. Es viņu gandrīz nepazīstu; ne tikai nemīlu, bet pat neieredzu un nicinu to.

Es pat nepavaicāju jums, vai viņš vēl ir dzīvs vai jau miris. Manas domas ir tikai pie jums…

—   Vai tas tā ir? — joprojām ar aizdomām vaicāja Indriķis.

—   To var ātri un viegli pārbaudīt, — de Monmoransī kungs iejaucās. — Montgomerijs ir dzīvs, hercogien, bet mūsu ļaudis ir viņu sasējuši un padarījuši nekaitīgu.

Viņš smagi apvainojis princi. Taču tiesai viņu nodot nav iespējams. Tāda veida nozieguma iztiesāšana jau būtu bīstamāka par pašu noziegumu.

No otras puses, vēl mazāk pieļaujams, lai troņmantnieks piekristu divkaujai ar šo nelieti. Kādas ir jūsu domas šajā sakarā? Ko lai mēs ar šo cilvēku darām?

Istabā iestājās nāves klusums.

Pero aizturēja elpu, lai labāk sadzirdētu atbildi, ar ko tik ļoti hercogiene vilcinājās. Acīmredzot Diānas kundze baidījās pati no sevis un no tiem vārdiem, kurus grasījās pateikt.

Bet galu galā kaut kas bija jāsaka, un viņa teica gandrīz drošā balsī:

—    Montgomerijā kunga noziegums ir apvainojums viņa majestātei. Monmoransī kungs, kāds ir sods par karaļa apvainošanu?

—   Nāve, — konetabls atbildēja.

—   Nu tad lai tas cilvēks mirst, — Diāna aukstasinīgi teica.

Visi nopūtās. Istabā atkal kļuva kluss, un tikai pēc ilgas klusēšanas atskanēja Monmoransī balss.

—    Patiešām, hercogien, jūs nemīlat un nekad neesat mīlējusi de Montgomerijā kungu.

—   Bet es tagad vēl vairāk iebilstu pret Montgomerijā nogalināšanu, — troņmantnieks paziņoja.

—   Es arī, — piekrita Monmoransī, — taču citu iemeslu dēļ. Jūsu augstsirdības diktēto viedokli es atbalstu no veselā saprāta pozīcijām.

Grāfam de Montgomerijam ir ietekmīgi draugi un radinieki Francijā un Anglijā. Galmā, bez tam, ir zināms, ka viņam te ar mums šonakt jāsatiekas.

Ja rīt mums skaļi pieprasīs viņa atgriešanos, mēs nedrīkstam uzrādīt viņa līķi. Mūsu dižciltīgie kungi nevēlas, lai pret viņu rupji izturētos un galētu nost bez jebkādām ceremonijām.

Tāpēc mums ir jāatbild apmēram tā: „De Montgomerijā kungs ir aizbēdzis," vai: „De Montgomerijā kungs ir slims un ievainots."

Bet, ja mūs piespiedīs pie sienas, neko darīt! Sliktākajā gadījumā mums jāpatur iespēja izvest viņu no cietuma un parādīt cilvēkiem. Tomēr es ceru, ka šī piesardzība būs lieka.

Par Montgomeriju interesēsies gan rīt, gan parīt. Pēc nedēļas runas par viņu apklusīs, bet pēc mēneša pazudīs pavisam. Draugi aizmirst paši pirmie. Tāpēc es uzskatu, ka noziedznieks nedrīkst ne mirt, ne dzīvot — tam ir jāpazūd!

—   Lai tā notiek! — troņmantnieks sacīja. — Lai viņš aizbrauc no Francijas. Viņam ir radinieki Anglijā, lai meklē patvērumu pie tiem.

—   Nu, nē, monsenjor, — Monmoransī atbildēja. — Nāve viņam ir pārāk smags sods, bet izdzīšana — pārāk liela greznība. Jūs taču negribētu, — un viņš pazemināja balsi, — lai šis vīrs stāsta Anglijā par to, kā pacēlis pret jums roku.

—   O, nepieminiet! — troņmantieks iesaucās, zobus griezdams.

—   Un tomēr esmu spiests to darīt, lai atturētu jūs no pārsteidzīgas rīcības. Jāizdara tā, lai grāfs — dzīvs vai miris — nevienam neko nevarētu izpļāpāt. Mūsu miesassargi ir uzticami ļaudis, un pie tam viņi nemaz nezin, ar ko tiem ir darīšana.

Šatlē komandants ir mans draugs, bez tam viņš ir kurls un mēms, kā viņa cietums. Lai Montgomerijs šo nakti pavada Šatlē cietumā. Rīt no rīta būs zināms, ka viņš pazudis, un mēs par šo notikumu izplatīsim vispretrunīgākās baumas.

Ja baumas nenoklusīs pašas no sevis, ja grāfa draugi sacels pārāk lielu brēku, par ko es tomēr ļoti šaubos, un novedīs izmeklēšanu līdz galam, mēs varēsim sevi attaisnot, uzrādot Šatlē reģistrācijas grāmatu, kur būs redzam, ka Montgomerijs, apsūdzēts par to, ka apvainojis troņmantnieku, gaida cietumā tiesas spriedumu.

Mēs tādu ierakstu uzrādīsim, un nebūs mūsu vaina, ka cietumā, kur vispār ir neveselīgs klimats, Montgomeriju pārāk stipri ietekmēs nožēla un sirdsapziņas mokas un viņš nobeigsies, tiesas spriedumu nesagaidījis.

—   Ko jūs runājat, Monmoransī! — troņmantnieks izbijies viņu pārtrauca.

—    Esiet mierīgs, monsenjor, — prinča padomnieks turpināja, — mums nenāksies lietot šo galējo līdzekli. Troksnis, kas sacelsies sakarā ar grāfa pazušanu, noklusīs pats no sevis. Draugi viņu ātri vien aizmirsīs, un de Montgomerijā kungs, beidzis savu dzīvi sabiedrībā, cietumā varēs dzīvot, cik uziet.

—   Bet viņam ir dēls, — Diānas kundze iebilda.

—   Jā, mazgadīgs, viņam teiks, ka neviens nezin, kur palicis viņa tēvs, bet tad, kad viņš paaugsies, ja vien viņam būs lemts paaugties, viņam būs pašam savas intereses, savas tieksmes, un tam nemaz negribēsies iedziļināties piecpadsmit vai divdesmit gadus vecā pagātnē.

—   Tas viss ir pareizi un veikli izdomāts, — de Puatjē kundze teica. — Es noliecu galvu jūsu idejas priekšā un apbrīnoju jūs!

—   Jūs esat pārāk laipna! — pagodinātais Monmoransī viņai palocījās, — es esmu laimīgs atgādināt, ka pats liktenis ir lēmis, lai mēs viens otru tik labi saprastu.

—   Bet es neapbrīnoju! — troņmantnieks iesaucās. — Tieši otrādi — es nosodu un iebilstu pret to…

—   Nosodiet vien, monsenjor, jums būs pilnīga taisnība, — Monmoransī viņu pārtrauca. — Nosodiet, taču neiebilstiet, nelieciet šķēršļus. Tas viss nekādā veidā uz jums neattiecas, un visu atbildību ļaužu un Dieva priekšā par šo soli uzņemos es.

—   Bet šis noziegums saistīs mūs kopā! — troņmantnieks teica. — Kopš šī brīža jūs man būsiet ne vien draugs, bet arī līdzzinātājs!

—   Ak, monsenjor, es esmu tālu no tādām domām, — viltīgais padomnieks centās ieskaidrot viņam. — Bet varbūt labāk uzticēt šīs problēmas atrisināšanu jūsu tēvam, karalim?

—   Nē, nē, tēvs lai labāk neko par to nezin! — troņmantnieks steidzīgi atsaucās.

—   Bet man nāktos par to viņam ziņot, ja jūs turpinātu maldīgi uz- stit, ka mēs dzīvojam bruņinieku laikos, — de Monmoransī kungs nosmīnēja. — Taču nesteigsimies, bet atstāsim, lai laiks izšķir mūsu strīdu. Piekrītat? Tikai lai grāfs pa šo laiku paliek apcietinājumā. Tas ir nepieciešams mūsu turpmāko lēmumu realizēšanai, lai kādi tie būtu. Tomēr pašus lēmumus mēs atliksim uz nenoteiktu laiku.

—   Lai notiek! — gļēvais troņmantnieks ātri piekrita. — Ļausim de Montgomerijā kungam apdomāties, un arī man būs laiks padomāt, kā man liek rīkoties mans gods un sirdsapziņa.

—    Atgriezīsimies Luvrā, monsenjor, — Monmoransī kungs teica. — Lai visa sabiedrība pārliecinās, ka mēs neesam šeit. Rīt es jums atdošu jūsu princi, — viņš ar smaidu vērsās pie de Puatjē kundzes, — jo es redzēju, ka jūs viņu mīlat pa īstam.

—   Bet vai to redz troņmantnieks? — Diāna vaicāja. — Un vai viņš man ir piedevis šo nelaimīgo, negaidīto satikšanos?

—   Jā, jūs mīlat mani un tas ir… drausmīgi, Diāna, — troņmantnieks domīgi sacīja. — Sāpes, ko es jutu no domas, ka varu jūs zaudēt, man visā atklātībā parādīja, ka šī mīlestība man ir nepieciešama kā gaiss.

—  Ak, ja tā būtu taisnība! — Diāna kaislīgi iesaucās, skūpstot roku, ko princis tai pasniedza par izlīguma zīmi.

—   Iesim, vairs nevar ilgāk gaidīt, — Monmoransī teica.

—   Uz redzēšanos, Diāna!

—   Uz redzēšanos, mans pavēlniek, — hercogiene sacija, pēdējos vārdos ielikdama tik daudz valdzinājuma, cik vien tā bija spējīga.

Kamēr troņmantnieks kāpa lejā pa kāpnēm, Monmoransī atvēra lūgšanu telpas durvis, kur gulēja sasietais de Montgomerijā kungs, un sacīja sardzes priekšniekam:

—   Es jums drīzumā atsūtīšu savu cilvēku, un viņš pateiks, kā rīkoties ar arestēto. Bet pašlaik sekojiet katrai viņa kustībai un nenolaidiet no viņa acis. Jūs par to atbildat ar savu dzīvību.

—   Klausos, monsenjor, — sardzes vīrs atbildēja.

—   Jā, es pati arī viņu pieskatīšu, — de Puatjē kundze atsaucās, stāvēdama uz savas gujamtelpas sliekšņa.

Mājā iestājās kapa klusums, un Pero dzirdēja tikai sarga vienmērīgos soļus, kas staigāja turp un atpakaļ pie lūgšanu telpas durvīm.

## XXIII. Nevajadzīgais upuris

Atmiņas par šo briesmīgo nelaimi Aloīzi pavisam izsita no sliedēm. Viņa runāja ar pūlēm un tad aprāva pavisam savu stāstu, lai atgūtu elpu.

Tad saņēmusies viņa turpināja:

—    Kad troņmantnieks un viņa nekrietnais padomnieks izgāja ārā, pulkstenis nosita viens. Pero saprata, ka viņam neizdosies izglābt savu kungu, ja viņš neizmantos laiku, kas palicis līdz Monmoransī sūtņa atnākšanai.

Vajadzēja rīkoties. Viņš bija ievērojis, ka konetabls nenorādīja nekādu paroli vai zīmi, pēc kuras būtu jāpazīst viņa sūtni. Tāpēc, nogaidījis apmēram pusstundu, pa kuras laiku it kā varētu sastapt konetablu un atnākt šurp, Pero piesardzīgi iznāca no sava slēpņa, nokāpa dažus pakāpienus, bet tad tīši trokšņaini nāca pa kāpnēm augšā un pieklauvēja pie lūgšanu telpas durvīm.

Plāns, kas dzima viņa galvā, bija izmisīgi drosmīgs, taču tikai tāds šajā situācijā varēja glābt grāfu.

—   Kas tur nāk? — sargs uzsauca.

—   Barona de Monmoransī sūtnis.

—   Atver — sardzes priekšnieks pavēlēja savam cilvēkam.

Durvis tika atslēgtas, un Pero droši, ar augstu paceltu galvu iegāja iekšā un ziņoja:

—   Es esmu Šarla de Manfola staļļmeistars, bet viņš, kā jūs zināt, ir pakļauts de Monmoransī kungam. Mēs ar saimnieku atgriezāmies no Luvras un Grēva laukumā satikām de Monmoransī kungu. Kopā ar viņu bija garš jauneklis, satīstījies no galvas līdz kājām apmetnī.

Pazinis de Manfola kungu, konetabla kungs piesauca to klāt. Pēc īsām pārrunām tie abi man lika nākt šurp, pie Diānas de Puatjē kundzes, kur ir jābūt kādam apcietinātajam. Attiecībā uz to de Monmoransī kungs man deva īpašu pavēli, un es esmu atnācis to izpildīt.

Es prasīju, lai man dod līdzi pavadoņus, bet mān atbildēja, ka te jau būs diezgan daudz karavīru.

Patiešām, jūs te ir vairāk nekā nepieciešams manas pavēles izpildīšanai. Kur ir arestētais? Ak, lūk kur viņš ir! Izņemiet tam vīkšķi no mutes, man ar viņu ir jārunā.

Neraugoties uz to, ka Pero tik nepiespiesti izturējās, godprātīgais sardzes priekšnieks tomēr šaubījās.

—   Vai rakstiska pavēle jums ir? — viņš jautāja.

—    Kurš gan raksta pavēles uz Grēva laukuma trešajā stundā pēc pusnakts? — Pero paraustīja plecus. — De Monmoransī kungs teica, ka jūs esat brīdināti par manu ierašanos.

—   Tā ir.

—   Kāpēc tad jūs mani kavējat, mīļais cilvēk? Lūk, ko es jums teikšu — izvediet visus savējos ārā, man šim kungam ir jāpasaka kāda slepena lieta. Nu? Jūs nedzirdējāt, ko es teicu? Ejiet tālāk prom!

Viņi patiešām pagāja nost, un Pero piegāja pie Montgomerijā kunga, kas jau bija atbrīvots no vīkšķa mutē.

—   Mans krietnais Pero, — grāfs nočukstēja, jau iepriekš pazīdams savu kalpu. — Kā tu te gadījies?

—    Izstāstīšu vēlāk, monsenjor. Mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli. Klausieties!

Pāris vārdos viņš izstāstīja grāfam par to, ko tikko dzirdēja Diānas kundzes istabā un par de Monmoransī pieņemto lēmumu uz mūžu apglabāt briesmīgo negodu kopā ar apvainotāju. Vajadzēja kaut ko darīt, lai kungu glābtu no mūža ieslodzījuma.

—    Ko tu domā darīt, Pero? — de Montgomerijā kungs vaicāja. — Tu taču redzi, mēs esam divi, bet viņi — astoņi… Turklāt mēs te neesam draugu mājās, — viņš rūgti piebildia.

—   Vienalga, — Pero teica. — Ļaujiet man runāt un rīkoties, un jūs būsiet brīvībā, būsiet glābts.

—    Kam man dzīvība un brīvība, Pero? — grāfs skumji vaicāja. — Diāna mani nemīl. Diāna mani ienīst un ir nodevusi!

—   Aizmirstiet šo sievieti un atcerieties par savu bērnu, monsenjor.

—   Tev taisnība, Pero, es pavisam aizmirsu savu mazo Gabrielu, un par to Dievs mani pelnīti soda.

Viņa dēļ es piekrītu mēģināt pēdējo reizi izglābties — to iespēju, ko tu man piedāvā. Bet pirms tam uzklausi mani.

Ja šis mēģinājums neizdodas, es negribu bārenim atstāt mantojumā mana nelaimīgā likteņa augļus. Es negribu, lai pēc manas pazušanas šausmīgais ienaids pārietu uz viņu. Zvēri man, ja es tikšu apglabāts cietumā vai kapā, bet tu nodzīvosi ilgāk par mani, tu uz laiku laikiem pasargāsi Gabrielu, lai viņš neuzzin noslēpumu par sava tēva pazušanu.

Jo, ja viņš to uzzinās, viņš gribēs atriebt mani vai arī mani glābt, un tas viņu pazudinās. Zvēri, Pero, un uzskati, ka esi no zvēresta brīvs tikai tajā gadījumā, ja visi trīs šīs komēdijas dalībnieki — troņmantnieks, Diānas kundze un Monmoransī nomirs ātrāk par mani.

Tikai šajā, visai apšaubāmajā gadījumā, lai viņš pacenšas uzmeklēt mani un pieprasīt manu atbrīvošanu. Vai tu man to vari apsolīt, Pero? Tu vari man zvērēt? Tikai ar šo noteikumu es nododu savu likteni tavā bezbailīgajā, bet baidos, ka nesekmīgajā gādībā.

—   Jūs tā gribat? Es zvēru!

—   Zvēri pie sava zobena krusta, Pero! Zvēri, ka Gabriels no tevis nekad neuzzinās šo bīstamo noslēpumu.

—   Zvēru pie zobena krusta! — Pero teica, izstiepjot labo roku.

—   Paldies, draugs! Tagad dari, kas jādara, mans uzticamais kalps.

—   Tikai mieru un vairāk pašpaļāvības, mans kungs, — Pero teica. — Tūlīt jūs redzēsiet, kas notiks.

Vērsies pie sardzes priekšnieka, Pero sacīja:

—   Solījums, ko man deva apcietinātais, mani pilnībā apmierina. Varat viņu atsiet un atlaist brīvībā.

—   Atsiet? Atlaist? — izbrīnītie sargi jautāja.

—   Nu ja! Tāda ir monsenjora Monmoransī pavēle.

—   Monsenjors man pavēlēja apsargāt šo kungu, no viņa acis nenolaižot, un promiedams piekodināja, ka mēs par viņu atbildam ar savu dzīvību. Kā tad viņš tagad var pavēlēt, lai mēs to laižam vaļā?

—   Iznāk, ka jūs atsakāties man pakļauties, man, kas runā viņa vārdā? — Pero, nemaz nezaudējot savaldību, sacīja.

—    Es nezinu, kā lai tagad rīkojos. Klausieties, ja jūs nāktu ar rīkojumu nodurt šo kungu vai iemest Sēnā, vai aizvest uz Bastīliju, mēs tūlīt paklausītu. Bet palaist brīvībā — tas mums ir ļoti nepierasti!

—    Lai tā būtu! — nesamulstot Pero teica. — Pavēli, ko saņēmu, esmu jums nodevis, par pārējo man nav daļas. Jūs pats atbildēsiet de Monmoransī kungam par savu nepaklausību. Man te vairs nav ko darīt, palieciet sveiki. — Viņš jau vēra durvis, it kā lai ietu projām.

—    Hei, uzgaidiet, — sardzes priekšnieks viņu aizturēja, — kur jums jāsteidzas? Jūs apgalvojat, ka de Monmoransī kungs grib arestēto atlaist? Jūs esat drošs, ka jūs nav sūtījis neviens cits kā Monmoransī kungs?

—   Aunapiere! — Pero asi atteica. — Kā tad es būtu zinājis, ka te apsargā apcietināto?

—    Nu, labi, labi. Jums atbrīvos šo cilvēku, — sargs noņurdēja. — Cik nepastāvīgi savos spriedumos ir tie augstmaņi, velns viņus rāvis!

—   Labi. Es jūs gaidu, — Pero noteica.

Pero apstājās kāpņu laukumiņā, žņaudzot rokā dunci. Ja viņš ieraudzītu īsto Monmoransī sūtni, tas tālāk gan nevarētu tikt.

Bet viņš neredzēja un nedzirdēja, sev aiz muguras Diānas kundzi, kas skaļo balsu iztraucēta, bija pienākusi pie lūgšanu telpas durvīm. Pa atvērtajām durvīm viņa ieraudzīja, kā sien grāfam vaļā rokas un šausmās iespiedzās:

—   Nelaimīgie, ko jūs darāt?

—   Pildām de Monmoransī kunga pavēli, — sargs atbildēja, — sienam arestēto vaļā.

—   Tas nav iespējams! — de Puatjē kundze iesaucās. — De Monmoransī kungs nevarēja dot tādu pavēli. Kas jums to pavēli atsūtīja?

Sargs norādīja uz Pero, kas, izdzirdējis Diānas balsi, pagriezās pret viņu. Lampas gaisma krita uz nabaga vīra sejas. Diānas kundze viņu uzreiz pazina.

—  Šis te? — viņa nošņāca. — Bet tas taču ir apcietinātā staļļ- meistars. Ko jūs gan būtu pastrādājuši!

—   Meli! — Pero iekliedzās, vēl cerēdams glābties. — Es esmu de Manfola kunga staļļmeistars, un mani atsūtīja de Monmoransī kungs!

—   Kas uzdrīkstas sevi saukt par Monmoransī kunga sūtni? — atskanēja sveša balss, īstā konetabla sūtņa balss. — Puiši, šis cilvēks melo. Lūk, Monmoransī zīmoggredzens, bez tam jums mani ir jāpazīst, es esmu grāfs de Montansjē. Kā jūs uzdrīkstējāties izņemt arestētajam vīkšķi no mutes? Jūs esat gandrīz to atsējuši? Nelieši! Sieniet stiprāk viņu! Nekavējoties!

—   Tādas pavēles es varu saprast! — sacīja sardzes priekšnieks.

—   Nabaga Pero! — noteica de Montgomerijā kungs.

Viņš ne ar pušplēstu vārdu nepārmeta Diānai. Var jau būt, ka viņš baidījās vēl vairāk kaitēt savam kalpam.

Bet Pero, kā par nelaimi, nerīkojās tik apdomīgi un vērsās pie Diānas ar šādiem vārdiem:

—   Teicami, kundze, vismaz zvērestu laužot jūs ejat līdz galam. Svētais Pēteris trīs reizes noliedza savu kungu, bet Jūda viņu nodeva tikai vienreiz. Jūs stundas laikā jau trešoreiz nododat grāfu. Tiesa, Jūda bija tikai vīrietis, bet jūs — sieviete un hercogiene!

—   Ņemiet viņu ciet! — Diānas kundze niknuma uzplūdā iesaucās.

—   Saņemt ciet! — grāfs de Montansjē atkārtoja.

—    Nē! Es par sevi vēl pacīnīšos! — Pero iesaucās un metās pie grāfa, lai pārgrieztu viņam striķus. — Palīdziet pats sev, mēs tik lēti savas dzīvības neatdosim, monsenjor! — viņš sauca.

Bet necik daudz viņš vēl nebija izdarījis, kad desmit zobeni pacēlās pret viņa vienu. Pero cīnījās pret miesassargiem, kas uzbruka tam no visām pusēm, bet tad saņēma spēcīgu cirtienu starp lāpstiņām un nokrita savam kungam pie kājām.

## XXIV. Par to, ka asins traipus nekad nevar pilnīgi nomazgāt

Kas notika pēc tam, Pero nezināja. Viņš atguva samaņu no aukstuma. Sakopojis spēkus, viņš atvēra acis un paskatījās visapkārt. Vēl joprojām bija nakts.

Viņš gulēja uz kailas zemes, blakus viņam gulēja līķis. Nišā ar madonnas tēlu dega maza gaismiņa, un viņš redzēja, ka atrodas kapos. Sastingušais līķis bija tas pats sardzes karavīrs, ko nogalināja grāfs. Acīmredzot arī Pero ticis uzskatīts par beigtu.

Viņš mēģināja piecelties, taču asas sāpes neļāva to izdarīt. Tomēr ar necilvēcīgām pūlēm viņš aizlīda kādu gabalu tālāk. Tajā brīdī luktura gaisma pāršķēla tumsu, un Pero ieraudzīja divus vīriešus, kas nāca uz viņa pusi.

—   Teica, pie madonnas statujas, — viens no tiem sacīja.

—   Re, kur mūsu brašuļi ir, — otrs atsaucās. — Nē, te ir tikai viens pats…

—   Jāpameklē, kur ir otrs!

Kaprači spīdināja lukturi un skatījās visapkārt. Bet Pero jau bija paslēpies aiz attālākām kapenēm.

—   Laikam to otru velns būs parāvis, — viens no kapračiem, cik var noprast, jautrs zellis, teica.

—   Nepiemini, nav ne īstais laiks, ne vieta, — otrs drebošā balsī aprāja viņu un bailēs pārmeta krustu.

—   Dieva goda vārds, nekāda otra te nav, — jautrais teica. — Ko tad lai mēs darām? Apraksim to pašu un sacīsim, ka otrs aizmucis vai arī kungiem pašiem rēķini sajukuši.

Viņi sāka rakt bedri. Pero ar atvieglojumu sirdī izdzirdēja, ko jautrais teica savam pāriniekam.

—   Zini, par ko es domāju. Ja mēs atzīsimies, ka atradām tikai vienu līķi un izrakām tikai vienu bedri, mums samaksās tikai piecus pistolus desmit vietā. Labāk nemaz nestāstīsim par otra mironīša pazušanu.

—   Tā jau gan ir, — māņticīgais atbildēja. — Tomēr vislabāk būs, ja pateiksim, ka darbu esam padarījuši. Vismaz nebūsim samelojuši…

Pa to laiku Pero, atkal un atkal zaudēdams samaņu, tomēr devās mājup.

Viņam bija vajadzīgs ilgs laiks, lai nokļūtu līdz Svētā Pāvila dārzu ielai. Par laimi, janvārī naktis ir garas. Nevienu ceļā nesastapis, ap sešiem rītā viņš jau bija mājās.

—   Neskatoties uz lielo aukstumu, — Aloīze turpināja savu stāstu, — es uztraukumā visu nakti nostāvēju pie atvērta loga. Tikko izdzirdējusi, ka Pero tuvojas, es steidzos tam pretī.

—    Klusē! Dieva dēļ! — viņš man pavēlēja. — Palīdzi man uzkāpt līdz istabai. Bet galvenais — nekādu trokšņu, nekādu vaimanu!

Viņš kāpa, atbalstījies pret mani, un es, lai gan redzēju, ka viņš ir ievainots, neuzdrīkstējos neko jautāt viņam. Tikai raudāju bez skaņas. Kad mēs uzkāpām augšā un es viņam novilku drēbes un noņēmu ieročus, rokas man notriepās ar asinīm.

Pero uz ķermeņa bija dziļas brūces. Ar valdonīgu rokas kustību viņš apturēja manu kliedzienu un iekrita gultā, cenšoties kaut kā atvieglot savas šausmīgās mokas.

—   Ļauj, es vismaz aizskriešu pēc ārsta… — es lūdzos.

—   Tas nav vajadzīgs, — viņš atbildēja. — Tu taču zini, no šīm lietām es pats šo to sajēdzu. Jebkurš no šiem ievainojumiem ir nāvējošs, bet pagaidām es vēl esmu dzīvs… Dievs kungs, kurš soda slepkavas un nodevējus, ir pagarinājis manu dzīvi par dažām stundām… Drīzumā sāksies jauna drudža lēkme, un tad tās būs beigas. Nekāds pasaules ārsts mani no tā nevar pasargāt.

Viņš runāja ar lielām grūtībām. Es uzstāju, lai viņš pasaudzē sevi.

—   Tev taisnība, — viņš piekrita. — Man jāsaglabā spēki. Iedod papīru un spalvu.

Es atnesu. Tikai tad viņš pamanīja, ka viņa labā roka ir zobena sadragāta. Tā no rakstīšanas nekas neiznāca…

—   Nē, labāk es runāšu, — viņš teica, — un Dievs man ļaus dzīvot, kamēr es visu izstāstīšu, jo tēvs ir jāglābj viņa dēlam.

Tad Pero man, jūsu gaišība, izstāstīja to briesmīgo stāstu, kuru jūs tikko dzirdējāt no manis. Bet runāt viņam bija grūti, bieži un mokoši viņš pārtrauca savu stāstu. Kad viņš vairs nespēja neko pastāstīt, viņš lika, lai es kāpju lejā un parādos mājiniekiem. Es nogāju lejā satraukta, diemžēl, nekas nebija jātēlo, un sūtīju, lai kāds iet uz Luvru kaut ko uzzināt, tad sūtīju mūsu cilvēkus pie visiem grāfa draugiem… De Puatjē kundze atbildēja, ka grāfu nav redzējusi, bet de Monmoransī — ka nesaprot, par ko vispār ir runa.

Tā no manis tika noņemtas jebkuras aizdomas, tieši to Pero arī gribēja, un slepkavas palika pārliecībā, ka viņu noslēpums palicis cietumā, kur ieslodzīts grāfs un kapā, kur aprakts viņa staļļmeistars.

Ap pusdienlaiku šausmīgās sāpes, kas mocīja Pero, nedaudz mazinājās. Kad es par to nopriecājos, viņš skumji teica:

—   Tas taču ir drudža sākums, par ko es tev teicu. Bet, paldies Dievam, mans baigais stāsts jau drīz būs galā. Tagad tu zini visu, ko zināja tikai Dievs un trīs slepkavnieki, bet tava lāga dvēsele un drošā sirds neatklās šo asiņaino noslēpumu līdz pēdējai dienai, kad par to varēs stāstīt tam, kam ir tiesības to zināt.

Tu dzirdēji, ko es zvērēju de Montgomerijā kungam. To pašu zvēri tu man, Aloīze. Kamēr Dieva dusmas neskars trīs varenos mana kunga bendes, tev jāklusē, Aloīze. Apsoli to savam mirstošajam vīram.

Noplūdusi asarām, es zvērēju, bet lauzusi to esmu tikai tagad. Jo šie ienaidnieki taču vēl ir dzīvi, viņi ir bīstami un visvareni kā nekad agrāk. Jūs taču grasījāties iet nāvē, un ja jūs piesardzīgi un saprātīgi izmantosiet manis stāstīto, jūsu ienaidnieki jūs nenogalinās, bet palīdzēs izglābt gan jūsu tēvu, gan jūs. Bet pasakiet man, monsenjor, ka es neesmu veikusi nāves grēku, un ka Dievs kungs un Pero, mans dārgais, piedos man šo zvēresta laušanu.

—   Nav nekādas zvēresta laušanas, tu, svētā sieviete, — Gabriels atbildēja, — tu esi rīkojusies kā īsts draugs. Bet stāsti ātrāk visu līdz galam!

—   Pero, — Aloīze turpināja, — man teica, lūk ko. Kad manis vairs nebūs, tu aizslēgsi šo māju, atlaidīšu kalpus un pārcelsies uz Montgomeriju ar mūsu puisēnu un Gabrielu. Montgomerijā tu nedzīvosi pilī, bet mūsu mazajā namiņā. Audzini jauno grāfu bez trokšņa un bez pārmērīgas greznības. Vārdu sakot, tā, lai draugi viņu pazītu, bet ienaidnieki aizmirstu. Būtu labi, ja Gabriels pats līdz astoņpadsmit gadu vecumam nezinātu savu vārdu, bet tikai to, ka viņš ir augstmanis. Tu pati izlemsi, kā būs labāk.

Tad viņš gribēja, lai es apsolu, ka izpildīšu viņa pēdējo rīkojumu.

—    Monmoransī domā, — viņš teica, — ka es esmu aprakts kapos. Ja atklās manas pēdas un to, ka es esmu atgriezies mājās, tu esi pazudusi, Aloīze, bet ar tevi kopā varbūt arī Gabriels. Taču tev ir stipras rokas un bezbailīga sirds. Tikko aizvērsi man acis, saņemies dvēseles spēkus, sagaidi dziļu nakti un aiznes mani uz senjora de Brisaka, mūsu nama kādreizējā īpašnieka, veco pazemes kapliču. Tur jau sen neviens nav ieskatījies, bet sarūsējušo atslēgu tu atradīsi grāfa guļamistabas slēpnī. Tā es būšu apglabāts svētītā kapā…

Pret vakaru sākās murgi, kas mijās ar briesmīgu sāpju lēkmēm. Izmisumā es nezināju, kur skriet, ko darīt, taču viņš ar zīmēm man rādīja, ka viņam nekas vairs nespēj palīdzēt.

Beidzot viņš, šausmīgo ciešanu nomocīts, nočukstēja:

—   Aloīze, dzert… Tikai vienu lāsi…

Es jau iepriekš viņam tiku piedāvājusi padzerties, neko lāga nesaprotot, bet viņš ik reizi pats atteicās. Tagad es steidzos viņam ieliet ūdeni glāzē.

Pirms to paņemt, viņš sacīja:

—   Aloīze, pēdējo skūpstu un pēdējo reizi — piedod man! Un atceries! Atceries!

Asarām līstot es noklāju viņa seju skūpstiem. Tad viņš pasniedzās pēc krucifiksa, pielika to pie lūpām, knapi dzirdot čukstēdams: „Mans Dievs! Mans Dievs!" Tikai pēc tam viņš norija vienu vienīgu ūdens malku, noraustījās pa visu ķermeni un atkrita spilvenos. Viņš bija miris.

Lūgšanās un asarās es pavadīju visu vakaru.

Ap diviem naktī viss palika klusu. Es nomazgāju asinis no viņa ķermeņa, ietinu to palagā un, saukdama pēc Dievpalīga, nonesu pa kāpnēm savu dārgo nastu. Kad mani spēki bija galā, es nokritu ceļos viņa priekšā un lūdzu Dievu.

Beidzot pēc bezgalīgas pusstundas es biju tikusi līdz kapličai. Kad es ar lielām grūtībām atslēdzu kapliču, ledains caurvējš nodzēsa manu lukturi. Bet, spēkus sakopojusi, es atkal to iededzu un noliku vīra mirstīgās atliekas vaļējā kapenē. Es uzliku virsū smago marmora plāksni, kas uz mūžīgiem laikiem šķir mani no mana dzīves drauga.

Dobjā skaņa, kad akmens atsitās pret akmeni, man iedvesa tādas < šausmas, ka es, nepaspējusi aizslēgt kapličas durvis, metos prom un apstājos tikai savā istabā.

Tomēr līdz rītausmai man bija jāpaspēj sadedzināt asiņainos palagus un veļu, kas varētu mani nodot.

Tikai agri no rīta mans bēdu darbs bija apdarīts. Tikai tad es nespēkā nokritu no kājām… Bet vajadzēja dzīvot, dzīvot divu bārenīšu dēļ, ko liktenis man bija uzticējis. Un es izdzīvoju, monsenjor.

—  Nelaimīgā! Svētā mocekle! — Gabriels teica, saspiežot Aloīzes roku savā plaukstā.

—   Pēc mēneša, — viņa turpināja, — es jūs aizvedu uz Montgomeriju, izpildot vīra pēdējo gribu. Starp citu, viss notika tā, kā Monmoransī bija paredzējis.

Kādu nedēļu viss galms uztraucās par grāfa Montgomerijā neizskaidrojamo pazušanu. Tad troksnis pamazām norima, un visbeidzot to nomainīja priecīgais satraukums sakarā ar imperatora Kārļa V iespējamo braucienu cauri Francijai. Tā paša gada maijā, pēc pieciem mēnešiem kopš jūsu tēva nāves, monsenjor, piedzima Diāna de Kastro.

—   Jā, — Gabriels domīgs novilka. — Un es nezinu, vai de Puatjē kundze ir bijusi mana tēva mīļākā… Šī tumšā noslēpuma atminēšanai nepietiek ar dīkdienīgā galma pļāpām… Bet mans tēvs ir dzīvs! Viņš ir dzīvs! Viņš noteikti ir dzīvs! Un es viņu atradīšu, Aloīze. Manī tagad mājo divi cilvēki — dēls un mīlētājs. Viņi abi kopā to varēs paveikt.

—   Dod Dievs! — Aloīze nopūtās.

—   Un tu līdz pat šim brīdim neesi uzzinājusi, kur viņu tie nelieši ir ieslodzījuši?

—   Neviens neko nezin. Vienīgais mājiens uz to slēpjas Monmoransī vārdos par viņa uzticamo draugu, Šatlē cietuma komandantu, par kuru viņš varot būt drošs.

—   Šatlē! — Gabriels iesaucās. — Šatlē!

Kā zibens gaismā viņa atmiņā atausa nelaimīgais sirmgalvis, kas viens pats mājoja vienā no dziļākajiem karaļa cietuma kazemātiem, neuzdrīkstēdamies teikt ne vārda. Tas pats vīrs, kuru ieraugot, Gabriels sajuta ne ar ko neizskaidrojamu saviļņojumu.

Gabriels metās Aloīzei pie krūtīm un sāka rūgti raudāt.

## XXV. Varonīgais izpirkums

Otrā dienā, 18.augustā, Gabriels, bezbailīgs un apņēmīgs, devās uz Luvru, lai dabūtu karaļa audienci.

Viņš ar Aloizi ilgi apspriedās un pats centās izdomāt, kā lai izturas un ko lai saka.

Lieliski saprotot, ka atklātā cīņā ar kronēto pretinieku viņu gaida tēva liktenis, Gabriels nolēma turēties neatkarīgs un lepns, tajā pašā laikā saglabājot goddevību. Vajadzēs lūgt, nevis pieprasīt. Pacelt balsi nekad nav par vēlu, viņš domāja. Labāk vispirms paskatīties, vai Indriķa II niknums pa šiem astoņpadsmit gadiem nav mazinājies.

Šāda apdomība un piesardzība ļoti labi atbilda viņa drosmīgajam lēmumam.

Starp citu, apstākļi iegrozījās viņam labvēlīgi.

Ieejot Luvras pagalmā kopā ar Martēnu, šoreiz ar īsto Martēnu, Gabriels uzreiz pamanīja neparastu kņadu, bet bija tik ļoti aizņemts ar savām domām, ka neievēroja galminieku uztrauktās sejas.

Tomēr viņš saskatīja nestuves ar Gīzu ģerboni un paklanījās Lotringas kardinālam, kas kāpa no nestuvēm ārā.

—   Ak, tas esat jūs, vikont d'Eksmes! — kardināls satraukti iesaucās. — Esat ticis vaļā no savas slimības? Priecājos, ļoti priecājos! Pēdējā vēstulē mans brālis bija dziļi norūpējies par jūsu veselības stāvokli.

—   Monsenjor, tik daudz uzmanības…

—  Jūs to esat pelnījis ar savu neikdienišķo drosmi. Kurp jūs tā steidzaties?

—   Pie karaļa, monsenjor.

—   Hm… Karalim nebūs laika, mans draugs. Ziniet ko? Es ari eju pie viņa, viņa aicināts. Uzkāpsim reizē, es jūs ievedīšu pie viņa majestātes… Ceru, jūs jau zināt sliktos jaunumus?

—   Nē, — Gabriels atteica, — es nāku no mājām un tikko pamanīju kaut kādu kņadu.

—   Kā to var nepamanīt! — kardināls nosmīnēja. — Mūsu lieliskais karotājs konetabls, kas vada mūsu armiju, nolēma palīdzēt atbrīvot aplenkto Senkantēnu… Neskrieniet tik ātri, vikont, man nav divdesmit gadu…

Jā, es teicu, lieliskais karavadonis pieteicās uz kauju. Tas bija trešdien, desmitajā augustā, svētā Labrenča dienā.

Karavīru viņam bija apmēram tik pat daudz, cik spāņiem, un vēl pirmklasīgs jātnieku pulks. Un, varat iedomāties, šis pieredzējušais karavadonis tik prasmīgi vadīja kauju, ka Žibekruā un Lizerola līdzenumos pamanījās ciest šausmīgu sakāvi, pats ir ievainots un saņemts gūstā, bet kopā ar viņu visi virsnieki un ģenerāļi, kas nav krituši kaujas laukā.

No visiem kājniekiem nav palicis ne simt karotāju. Lūk, vikont, ar ko ir izskaidrojums vispārējais satraukums… un, cik var nojaust, arī mans uzaicinājums pie karaļa.

—   Augstais Dievs! — Gabriels iesaucās, šīs šausmīgās vēsts satriekts. — Vai tiešām Francijai atkal lemts pārdzīvot tik pat baismas dienas kā toreiz Puatjē un Azenkūrā*?

Bet ko dzird par Senkantēnu, monsenjor?

—   Uz to brīdi, kad izbrauca kurjers, Senkantēna vēl turējās, un konetabla radinieks admirālis Gaspārs de Koliņī, kas apsargāja pilsētu, zvērēja izpirkt sava tēvoča kļūdu un drīzāk ļaus sevi apglabāt zem cietokšņa drupām, nekā padosies ienaidniekam.

Tomēr es ļoti baidos, ka admirālis jau ir apglabāts un pēdējais aizsardzības punkts, kas neļāva ienaidniekam tuvoties Parīzei, jau ir kritis.

—   Bet tas taču draud ar valsts bojāeju!

—    Dievs, sargi Franciju! — kardināls pārmeta krustu. — Lūk, esam jau klāt. Paskatīsimies, ko viņš ir nodomājis darīt, lai glābtu pats sevi.

Sargi, atdevuši godu, ielaida kardinālu. Gabriela pavadībā viņš iegāja pie karaJa un ieraudzīja to pilnīgi izmisušu. Blakus tam sēdēja de Puatjē kundze.

Pamanījis kardinālu, Indriķis steidzās tam pretī.

Pie Puatjē 1356. gadā un pie Azenkuras 1415. gadā franču bruņinieku pulki cieta smagas sakāves cīņās pret angļiem.

—   Laipni lūdzu, jūsu augstdzimtība, — viņš teica. — Cik šausmīgi nelaime! Kas to varēja paredzēt?!

—   Ak, jūsu majestāte, ja jūs man būtu jautājis pirms mēneša, kac de Monmoransī kungs brauca uz karalauku…

—    Nevajag neko runāt pagātnē, — karalis pārtrauca kardinālu, -ļ Runa nav par to, kas bija, bet par draudiem nākotnē, par šodienas sagrāvi. Vai hercogs de Gīzs ir jau atstājis Itāliju? Vai viņš ir ceļā uz šejieni?

—   Jā, jūsu majestāte. Šodien viņš, iespējams, ir jau Lionā.

—   Paldies Dievam! — karalis iesaucās. — Jūsu slavas vainagotajam brālim, kardināla kungs, es uzticu tēvijas glābšanu. Šī cildenā uzdevuma pildīšanai es nododu viņa un jūsu rokās savu varu. Esiet līdzīgi karalim… esiet vairāk nekā karalis…

Es tikko pats uzrakstīju hercogam de Gīzam, lai viņš pasteidzas. Lūk, vēstule. Lūdzu, uzrakstiet jūs arī, jūsu augstdzimtība. Paskaidrojiet tam mūsu šausmīgo stāvokli un sakiet, ka vilcināties būtu noziedzīgi. Un vēl noteikti uzrakstiet viņam, ka es paļaujos vienīgi uz viņu. Nāciet šurp, kabinetā, jūs atradīsiet visu rakstīšanai nepieciešamo. Lejā gaida ceļam gatavs kurjers. Nāciet taču, es jūs lūdzu, nāciet!

—   Es pakļaujos jūsu majestātes gribai, — kardināls atbildēja, iedams uz kabinetu, — tāpat kā tai pakļaujas arī mans brālis. Taču neatkarīgi no tā, vai viņš uzvarēs vai cietīs sakāvi, neaizmirstiet, jūsu majestāte, ka jūs viņam esat šo pasākumu uzticējis tad, kad tas jau kļuvis bezcerīgs.

—   Sakiet — bīstams, bet nesakiet bezcerīgs. Jo Senkantēna vēl taču turas!

—   Katrā ziņā, pirms divām dienām turējās, — kardināls atsaucās. — Bet nocietinājumi bija nožēlojamā stāvoklī, un izbadējušies pilsētnieki jau runāja par padošanos.

Ja spānis šodien iegūs Senkantēnu, jau pēc nedēļas Parīze būs viņa rokās. Lai kā arī nebūtu, brālim es tomēr rakstīšu.

Kardināls, to pateicis, paklanījās un devās uz kabinetu.

Gabriels, neviena nemanīts, domīgs stāvēja atstatu. Viņu bija satriekusi katastrofa, kas gaidīja Franciju. Šis krietnais un augstsirdīgais jauneklis vairs nedomāja par to, ka ir uzvarēts, ievainots un sagūstīts viņa niknākais ienaidnieks, konetabls Monmoransī. Tagad viņš viņā redzēja tikai franču karavadoni. Vārdu sakot, doma par briesmām, kas draud tēvijai, viņam bija ne mazāk sāpīga par apziņu, ka cieš viņa tēvs. Kad kardināls aizgāja, karalis apsēdās un, galvu rokās saķēris, iesaucās:

—  Ak, Senkantēna! Tur tagad izšķiras Francijas liktenis.

Senkantēna! Ak! Par katru stundu, ko tu noturēsies, es varētu tevi

apbalvot ar īpašām privilēģijām, katru akmeni, kas izkristu no tava aizsardzības vaļņa, es aizvietotu ar dimantu. Tikai noturies vēl vismaz nedēļu!

Tad Gabriels sadūšojās spert soli uz priekšu un paziņoja:

—  Senkantēna noturēsies.

—   Vikont d'Eksmes! — vienā balsi iesaucās Indriķis un Diāna. Viņš — izbrīnīts, viņa — nicinājumā.

—   Kā jūs te nokļuvāt, vikont? — karalis stingri jautāja.

—   Mani paņēma līdzi kardināls, jūsu majestāte.

—   Tā ir cita lieta, — Indriķis teica. — Ko jūs sacījāt? Senkantēna spēs noturēties? Vai es nepārklausījos?

—    Nē, jūsu majestāte. Bet jūs teicāt, ka apbalvotu pilsētu ar privilēģijām un dārgakmeņiem, ja tā spētu noturēties, vai ne?

—  Es to esmu gatavs darīt arī tagad.

—   Tad jau, droši vien, jūs neatteiktu kādu laipnību tam cilvēkam, kas iedvesmotu Senkantēnu aizsardzībai, lai tā nepadodas agrāk, pirms ienaidnieka lādiņi sagrauj pēdējo tās aizsargvalni? Ja tāds cilvēks atrastos, kas pagarinātu Senkantēnas aizsardzību, tas taču arī saglabātu jums troni… %

—   Protams, — Indriķis iesaucās. — Viņš būtu pelnījis visu, ko var dot karaļa vara.

—  Tad līgums ir noslēgts! Jo karalim ir ne tikai vara, bet ari tiesības piedot. Jo šis cilvēks jums prasa ne zeltu un ne titulus, bet tikai piedošanu.

—  Kas ir šis prasītājs? Kas ir tas glābējs? — karalis nesaprata.

—   Viņš stāv jūsu priekšā. Tas esmu es, vienkāršs gvardes kapteinis, jūsu majestāte. Taču sirdī es jūtu pārcilvēcīgu spēku. Tas jums pieradīs, ka es nelieloties esmu gatavs izglābt tēviju un reizē ar to savu tēvu.

—  Tēvu, d'Eksmesa kungs? — karalis izbrīnīts vaicāja.

—  Mani nesauc par d'Eksmesu, — Gabriels sacīja. — Es esmu Gabriels de Montgomerijs, grāfa Zaķa de Montgomerijā dēls, jūs viņu, droši vien, atceraties, jūsu majestāte!

—    Grāfa de Montgomerijā dēls? — nobālušais karalis piecēlās no krēsla.

Diānas kundze, baiļu pārņēmta, ari atkāpās atpakaļ.

—   Jā, jūsu majestāte, — Gabriels mierigi turpināja, — es esmu vikonts de Montgomerijs, kas prasa jums sava tēva atbrīvošanu kā balvu par pakalpojumu, ko viņš jums gatavojas izdarīt.

—   Bet jūsu tēvs it kā ir miris, it kā pazudis… Es pats nezinu… Man nav zināma jūsu tēva atrašanās vieta.

—   Man tā ir zināma, — Gabriels iebilda, pārvarējis baiļu uzplūdus. — Mans tēvs astoņpadsmit gadus ir nīcis Šatlē cietumā, gaidot nāvi no Dieva vai apžēlošanu no karaļa. Mans tēvs ir dzīvs, es par to esmu pārliecināts. Bet es nezinu, kāds ir viņa noziegums.

—   Nezināt? — karalis sadrūmis pārjautāja.

—   Nezinu, jūsu majestāte. Laikam viņa vaina ir ļoti smaga, ja viņš ir sodīts ar tik ilgu ieslodzījumu.

Valdniek, uzklausiet mani!

Pa šiem astoņpadsmit gadiem ir laiks pamosties žēlsirdībai. Cilvēcīgās kaislības, kā labās, tā ļaunās, tik ilgi nedzīvo. Mans tēvs, nokļuvis cietumā pusmūžā, iznāks no tā, būdams vecs vīrs.

Lai kāds būtu bijis noziegums, vai tas nav jau gandarīts? Un, manuprāt, viņš jau ir pārāk vecs, lai atcerētos aizvainojumu.

Valdniek, atdodiet dzīvei nelaimīgo ieslodzīto, kas tagad ir padarīts pavisam nekaitīgs. Atcerieties Kristus vārdus un piedodiet, jo arī tad jums taps piedots.

Pēdējos vārdus Gabriels izrunāja ar tādu spēku, ka karalis un de Valantinuā kundze satraukti saskatījās.

Lai mīkstinātu savu sacīto, Gabriels steidzās piebilst:

—   Ievērojiet, jūsu majestāte, es runāju padevīgi, es nesaku, ka mans tēvs nav tiesāts, viņam ir tikai bijis slepens spriedums, viņš pats nav uzklausīts, bet tas viss kopā ļoti izskatās pēc atriebības… Es taču jums nesaku, ka es, viņa dēls, steigšos paziņot katram, kurš nēsā zobenu, kāds apvainojums ir skāris visu augstdzimušo kārtu viena tās pārstāvja personā…

Indriķim izlauzās nepacietīgs žests.

—    Nē, es nenācu ar tādu domu, jūsu majestāte, — Gabriels turpināja. — Es zinu, ka reizēm vajadzība stāv pāri likumam un patvaļa ir mazākais no ļaunumiem. Es cienu tālas pagātnes noslēpumus, tāpat kā tos būtu cienījis arī mans tēvs, es nešaubos par to.

Es esmu nācis lūgt jums atļauju izpirkt mana tēva dzīvību. Es jums piedāvāju par savdabīgu izpirkšanas maksu nedēļu noturēties Senkantēnā, bet ja ar to nepietiek, atlīdzināt Senkantēnas zaudēšanu ar citas pilsētas atņemšanu spāniešiem vai angļiem. Vai tā nav vecā vīra cienīga cena! Un es to spēšu paveikt!

Diāna nespēja apvaldīt neticīgus smieklus.

—    Es saprotu, hercogien, jūsu neuzticību, — Gabriels skumji sacīja. — Jūs domājat, ka šī lielā operācija beigsies ar manu bojāeju. Pilnīgi iespējams. Nu labi, es miršu! Ja nedēļas laikā ienaidnieks ieies Senkantēnā, es ļaušu sevi nogalināt uz cietokšņa mūra, kuru neesmu pratis nosargāt. Ne Dievs, ne mans tēvs, ne jūs nevarat no manis prasīt vēl ko vairāk. Un tad… tad mans tēvs nomirs cietumā, es — kaujas laukā, bet jūs… jūs tad varēsiet dzīvot mierīgi.

—  Vismaz diezgan prātīga runa, — Diāna iečukstēja ausī domīgajam karalim un tūlīt vaicāja Gabrielam: — Bet ja jūs arī iesiet bojā, kāda ir garantija, ka jūs nepārdzīvo kāds jūsu tiesību mantinieks, kas zin jūsu noslēpumu?

—   Es zvēru pie sava tēva glābiņa, — Gabriels sacīja karalim, — ka manas nāves gadījumā noslēpums mirs kopā ar mani un nevienam nebūs ne iespēju, ne tiesību apgrūtināt jūs ar tamlīdzīgām prasībām. Jau tagad es atbrīvoju jūs no visiem pienākumiem, no jebkuras atbildības…

Indriķis, neizlēmīgs pēc dabas, nezināja, ko lai dara, un pagriezās uz de Puatjē kundzes pusi, kā meklēdams viņas padoma.

Viņa, savukārt, jūtot karaļa nezināšanu, sacīja ar dīvainu smaidu:

—   Vai mēs gan varam, jūsu majestāte, neticēt vikonta d'Eksmesa, īstena augstmaņa un krietna bruņinieka, vārdiem? Manuprāt, nedrīkst atraidīt tik augstsirdīgu piedāvājumu. Jūsu vietā es labprāt apsolītu d'Eksmesa kungam jebkuru atlīdzību, ja viņš spētu izpildīt savu pārdrošo solījumu.

—  Ak, hercogien, tieši to es vēlos! — Gabriels iesaucās.

—   Tomēr es jums uzdošu vēl vienu jautājumu, — Diāna turpināja, caururbjoši skatīdamās jauneklī. — Kādu apsvērumu dēļ jūs uzdrošinājāties atklāt svarīgu noslēpumu tādas sievietes klātbūtnē, kas varbūt ir diezgan pļāpīga un kurai taču nav nekāda sakara ar šo jūsu noslēpumu?

—   Man ir divi pamatojumi, hercogien, — Gabriels nezaudēja pašsavaldīšanos. — Pirmkārt, es domāju, ka karaļa sirds no jums neko neslēpj un nevar noslēpt. Tātad, jūs šā vai tā būtu uzzinājusi par mūsu abu sarunu. Otrkārt, es cerēju, un tā tas arī notika, ka jūs vēlēsieties atbalstīt manu lūgumu viņa majestātei, un ieteiksiet viņam laist mani uz kaujas lauku, jo jūs, sievietes, vienmēr esat žēlsirdīgākas.

Visrūpīgākais novērotājs nebūtu pamanījis Gabriela vārdos ne mazāko ironijas ēnu, neredzētu nekādu nicinājumu viņa bezkaislīgajā sejā. Vārdu sakot, de Puatjē kundzes vērīgais skatiens neko nemanīja.

Viņa viegli pamāja, it kā pateiktos par komplimentu.

—   Atļaujiet, vikont, vēl vienu jautājumu, — viņa* sacīja. — Man tomēr ārkārtīgi gribētos zināt, kā jūs tik jauns cilvēks, varat zināt noslēpumus, kas ir astoņpadsmit gadus veci?

—  Labprāt jums to atbildēšu, hercogien, — Gabriels drūmi un svinīgi teica, — un jūs sapratīsiet, ka tā ir Dieva griba. Mana tēva staļļmeistars Pero Traviņī, kas tika nogalināts notikuma vietā, kam sekoja mana tēva pazušana, iznāca no kapa un izstāstīja man to, ko es tikko jums sacīju.

Pie šiem svinīgajiem vārdiem karalis nobālēja un, it kā tam trūktu elpas, pielēca kājās. Pat Diāna, dzelzs nervu īpašniece, nevilšus noelsās.

Tajā māņticīgajā gadsimtā pārdabiskas būtnes un rēgi tika uztverti kā reālās dzīves neatņemama sastāvdaļa, un tāpēc Gabriela stingrā atbilde nevarēja neradīt baismu ietekmi uz šo cilvēku netīro sirdsapziņu.

—   Diezgan! — karalis iesaucās. — Es piekrītu visam, ko jūs prasāt. Ejiet, ejiet taču!

—    Tātad es varu nekavējoties braukt uz Senkantēnu, paļaujoties uz jūsu augstības vārdiem?

—   Jā, brauciet, — karalis viņu steidzināja, nevarēdams atgūties no izbailēm. — Izdariet to, ko apsolījāt man, bet es jums dodu karaļa un muižnieka godavārdu, ka izpildīšu savu solījumu.

Iepriecinātais Gabriels zemu paklanījās karalim un hercogienei un klusējot izgāja.

—   Beidzot! Viņš ir prom… — Indriķis atviegloti nopūtās, kā smagu nastu novēlis.

—   Nomierinieties un saņemiet sevi rokās, valdniek, — de Puatjē kundze tam pārmetoši sacīja. — Jūs gandrīz sevi nodevāt šī cilvēka klātbūtnē.

—   Jā, jo viņš taču nemaz nav cilvēks, — karalis nomākts teica, — bet runājošs manas sirdsapziņas moku iemiesojums.

—   Nu re, jūs teicami rīkojāties, apmierinot viņa lūgumu un aizsūtot viņu uz turieni, kur viņš vēlējās. Ja viņš ies bojā pie Senkantēnas, jūs tiksiet no savām mokām vaļā.

Karalis viņai nepaspēja atbildēt, kad istabā atgriezās kardināls.

Pa to laiku Gabriels, ar vieglu sirdi atstājot karali, domāja tikai vienu — kā sastapties ar to, no kuras viņš pilnīgā apmulsumā reiz bija bēdzis — citiem vārdiem, ar Diānu de Kastro.

Viņš zināja, ka viņa ir klosterī, bet kurā? Varbūt kalpones nav aizbraukušas viņai līdzi? Gabriels steidzās uz viņas līdzšinējo dzīves vietu Luvrā, lai izjautātu Žasentu.

Žasenta, kā izrādījās, bija aizbraukusi kopā ar Diānu, bet otra kalpone — Denīza, palikusi Luvrā. Viņa bija tā, kas pieņēma Gabrielu.

—   Ak, d'Eksmesa kungs! — viņa iesaucās. — Laipni lūdzu! Vai jūs kaut ko zināt par manu labo kundzi?

—    Tieši otrādi, es pie jums atnācu, Denīza, lai kaut ko par viņu uzzinātu.

—   Ak, debesu valdniece! Es taču par viņu neko nezinu un ļoti esmu uztraukusies.

—    Jūs uztraucaties? Kāpēc, Denīza? — Gabriels jautāja, jūtot, ka viņu pārņem nemiers.

—   Kā! Vai tad jūs nezināt, kur pašlaik de Kastro kundze atrodas?

—   Protams, nezinu, Denīza, un ceru tieši no jums to uzzināt.

—   Ak, mans Dievs! Viņai taču ienāca prātā, monsenjor, pirms mēneša izlūgties karalim atļauju doties uz klosteri.

—   To es zinu. Bet tālāk?

—   Tālāk? Tas ir pats briesmīgākais. Zināt, kādu klosteri viņa izvēlējās? Benediktīniešu patversmi Senkantēnā, kur klostera priekšniece ir māsa Monika, viņas draudzene! Viņa tur nebija nodzīvojusi ne divas nedēļas, kad spāņi aplenca pilsētu.

—   O, es tur redzu Dieva pirkstu! — Gabriels iesaucas. — Tas tikai vairo manus spēkus un vīrišķību! Paldies, Diāna! Pieņem šo dāvanu par labām ziņām, — viņš piebilda, iedodams viņai maku ar zelta naudu, — lūdz Dievu par savu kundzi un par mani.

Viņš noskrēja pa kāpnēm un nonāca pagalmā, kur viņu gaidīja Martēns.

—   Uz kurieni tagad, jūsu gaišība? — ieročnesējs viņam vaicāja.

—   Turp, kur dārd lielgabali, mans draugs! Uz Senkantēnu! Mums tur jābūt parīt, un tāpēc ceļā dosimies pēc stundas.

—    Nu gan! — Martēns iesaucās. — Ak, svētais Mārtiņ, mans aizbildni! Es ar grūtībām samierinos ar domu, ka esmu dzērājs, kauslis un spēlmanis, bet ja izrādīsies, ka esmu arī zaķapastala, tad es metīšos viens pats veselam ienaidnieku pulkam pretī.

## XXVI Audējs Žans Pekuā

15. augustā Senkantēnas rātsnamā sapulcējās karavadoņi un ievērojamākie pilsētnieki.

Pilsēta vēl turējās, bet jau sākās runas par padošanos. Pilsētnieku ciešanas un trūkums bija sasniedzis robežu, nebija nekādu izredžu nosargāt šo seno pilsētu, tāpēc uzskatīja, ka varbūt labāk pārtraukt šīs bezjēdzīgās mocības.

Admirālis Gaspārs de Koliņī, kam viņa tēvocis, konetabls de Monmoransī, bija uzticējis pilsētas aizsardzību, izlēma atvērt spāniešiem pilsētas vārtus tikai pašā pēdējā brīdī. Viņš saprata, ka katra diena, lai cik grūta tā būtu nelaimīgajiem pilsētniekiem aplenkumā, var izrādīties izšķiroša valsts glābšanai. Bet kā lai viņš apklusina pilsētnieku neapmierinātību?

Cīņa ar ārējo ienaidnieku neļāva sekmīgi cīnīties ar iekšējo, un ja Senkantēnas ļaudis pēkšņi atteiktos no aizsargvaļņu nostiprināšanas darbiem, jebkura pretošanās kļūtu bezjēdzīga un atliktu pilsētas atslēgas, kā arī Francijas valsti, atdot Filipam II un viņa karaspēka virspavēlniekam Filibēram Emanuēlam, Savojas hercogam.

Taču pirms šo briesmīgo soli spert, Koliņī gribēja vēl pēdējo reizi pamēģināt vērst lietas un labo pusi un tāpēc sasauca šo sapulci pilsētas rātsnamā.

Uz admirāļa ievadrunu, kas klātesošos aicināja uz patriotisku rīcību, atbilde bija tikai dziļš klusums. Tad Gaspārs de Koliņī lūdza izteikties kapteini Ožē, vienu no savas svītas drosmīgākajiem muižniekiem. Viņš cerēja ar virsnieku palīdzību aizraut pilsētniekus turpmākai cīņai. Bet kaptienis Ožē, par nelaimi, neteica to, ko no viņa gaidīja Koliņī.

—    Ja jūs esat man parādījis godu, vēloties uzzināt manas domas, tāpēc es teikšu pilnīgi vaļsirdīgi — Senkantēna ilgāk vairs nespēj noturēties. Ja mums būtu cerība noturēties vēl vismaz nedēļu, vēl četras dienas, kaut vai divas, es sacītu: „Šīs divas dienas var glābt mūsu tēvzemi. Lai sabrūk pēdējā siena, lai krīt pēdējais kareivis — mēs nepadosimies." Bet es esmu pārliecināts, ka ar pirmo mēģinājumu ienaidnieks pilsētu iekaros. Vai nebūtu pareizāk, kamēr vēl nav par vēlu, kapitulēt, lai glābtu to, kas vēl glābjams?

—   Pareizi, pareizi, labi teikts! — sakustējās pilsētnieki.

—    Nē, kungi, nē! — admirālis iesaucās. — Te nav jārunā prātam, bet gan sirdij. Starp citu, es arī neticu, ka ienaidniekam pietiks ar vienu mēģinājumu, lai ieņemtu pilsētu… Jo piecus citus jau mēs esam atsituši… Ko jūs teiksiet, Lofor, būdams inženieru darbu vadītājs? Tikai sakiet taisnību, tādēļ mēs šeit esam sapulcējušies.

—    Atļausiet, monsenjor, — inženieris Lofors atbildēja. — Es izklāstīšu situāciju bez izskaistinājumiem. Admirāļa kungs, mūsu nocietinājumos ienaidnieks ir izsitis četrus robus un es, jāatzīst, brīnos, kāpēc viņš tos vēl nav izmantojis. Senmartēna bastionā ir tik liels robs, ka pa to varētu ienākt divdesmit vīri cits citam blakus.

Pie Senžana vārtiem saglabājies tikai lielais tornis, bet nocietinājuma labākā daļa ir drupās.

Remikūras ciematā spāņi ir izrakuši tranšeju un izveidojušās karnīzes aizsegā nemitīgi drupina aizmugurējo sienu.

Visbeidzot, no Ilas priekšpilsētas puses, kā jūs labi zināt, admirāļa kungs, ienaidnieks ir ieguvis ne tikai grāvjus, bet arī uzbērumus un pat abatiju. Tas tur ir tik stipri nocietinājies, ka šajā vietā mēs tam neko vairs nespējam padarīt.

Citas cietokšņa sienas varbūt vēl varētu noturēties, bet šie četri ievainojumi drīz iedzīs pilsētu kapā, monsenjor. Jūs gribējāt dzirdēt patiesību, es jums to esmu pasniedzis tik nepatīkamu, kāda tā ir.

Telpā atkal sākās sačukstēšanās. Lai ari neviens neuzdrīkstējās skaļi pateikt liktenīgos vārdus, katrs pie sevis klusi atkārtoja: „Labāk padoties un saglabāt pilsētu veselu."

Bet admirālis, sakopojis savus spēkus, atkal ierunājās:

—    Vēl vienu vārdu, kungi. Jūs teicāt taisnību, Lofora kungs. Taču, ja mums nav drošu aizsargmūru, mums toties ir bezbailīgi karavīri, dzīvs mūris.

Vai mēs nevaram kopā ar pilsētniekiem attālināt pilsētas padošanos vēl par dažām dienām? Bet tagad apkaunojoša rīcība pārvērstos cildenā varoņdarbā! Jā, nocietinājumi ir par vājiem, bet karavīru taču mums pietiek, vai nav tiesa, de Rambujē kungs?

—    Admirāļa kungs, — de Rambujē atbildēja, — ja jūs man to vaicātu uz laukuma, pūļa vidū, kas gaida mūsu lēmumu, es jums sacītu — jā, pietiek. Jo pilsētniekiem nedrīkst atņemt cerības. Bet šeit, rūdītu drosminieku sapulcē, es nekavējos jums ziņot, ka ļaužu nepietiek tik neiedomājami grūtam uzdevumam.

Mēs esam izdalījuši ieročus visiem, kas tos spējīgi panest. Pārējie nosūtīti būvdarbos, tiem palīdz bērni, sievietes, vecie ļaudis. Vārdu sakot, neviens nav palicis bezdarbībā un tomēr darba roku pietrūkst.

Sakāve svētā Labrenča dienā mums atņēma aizstāvjus, uz kuriem mēs varējām paļauties. Ja jūs negaidāt papildspēkus no Parīzes, monsenjor, izlemiet pats — vai nav prātīgāk mūsu slavenā garnizona atliekas saglabāt, tās var noderēt citu cietokšņu un varbūt pat. valsts aizsardzībai.

Piekrītoša balsu murdoņa pāršalca pāri zālei un pa logiem sasniedza ļaužu pūli, kas drūzmējās ap rātsnamu.

Bet tad atskanēja pērkondimdinoša balss:

—   Apklustiet!

Visi patiešām apklusa, jo šī valdonīgā balss piederēja audēju ceha vecākajam Žanam Pekuā, cienījamam un ietekmīgam cilvēkam, kas laikabiedros iedvesa pat mazliet baiļu.

Zans Pekuā bija cēlies no slavenas pilsētas amatnieku dzimtas, kuras pārstāvji mīlēja savu pilsētu un vienmēr dzīvoja tai, bet ja bija nepie- ciešams, varēja arī mirt par to.

Godīgajam audējam pasaulē eksistēja tikai Francija, bet Francijā — tikai Senkantēna.

Neviens nezināja labāk par viņu pilsētas vēsturi, tās senos nostāstus un teikas. Nebija kvartāla, ielas vai nama, kam agrāk vai tagad Žana Pekuā acīs nebūtu bijis īpašas nozīmes. Šajā virā it kā iemiesojās Senkantēnas pilsētas pašpārvaldes gars.

Viņa darbnīca bija līdzvērtīga pilsētas laukumam, jo viņa māja Sen- martēna ielā bija otrs pilsētas rātsnams.

Šis godājamais nams pievērsa garāmgājēju uzmanību ar neparastu izkārtni, uz kuras bija attēlotas audēja stelles, ko vainago brieža ragu žuburis.

Viens no 'Žana Pekuā senčiem, protams, audējs un pie tam arī labs loka šāvējs, no simt soļu attāluma bija varējis trāpīt briedim acī.

Vēl mūsdienās Senkantēnas pilsētā Senmartēna ielā var redzēt šos lieliskos ragus. Gan ragi, gan pats audējs tolaik bija pazīstams plašā apkārtnē. Žanu Pekuā varēja uzskatīt par dzīvu pilsētas dvēseli.

Lūk, kāpēc visi sastinga, kad audēja balss atskanēja sēžu zālē.

— Jā, — viņš teica, — apklustiet gan, mani dārgie draugi, un dāvājiet man brīdi uzmanības. Kopā paraudzīsimies uz to, ko esam jau paveikuši, tas varbūt pateiks priekšā, kas vēl būtu darāms.

Kad ienaidnieks aplenca mūsu nocietinājumus, mēs vīrišķīgi uzņēmām savu likteni. Mēs nekurnējām par to, ka tieši Senmartēna kļuvusi par izpirkšanas maksu. Jā, nekurnējām.

Vēl vairāk, kad ieradās admirālis un nāca mums palīgā ar savu prasmi un varonību, mēs visādi centāmies atbalstīt viņu. Mēs atdevām savus ietaupījumus, naudu, bet paši ķērāmies pie arbaletiem, pīķiem un cirvjiem.

Vārdu sakot, man šķiet, mēs darījām visu, ko varētu gaidīt no pilsētas vienkāršiem iedzīvotājiem. Mēs cerējām, ka karalis drīz atcerēsies par saviem drosmīgajiem Senkantēnas pilsētniekiem un atsūtīs papildspēkus. Tā arī bija.

Konetabls Monmoransī atsteidzās šurp, lai atsistu Filipa II karapulku. Taču izšķirošā kauja svētā Labrenča dienā pārvilka svītru visām mūsu cerībām. Konetabls nokļuva gūstā, armija ir sakauta, un tagad mēs esam vēl vairāk vieni paši nekā pirms tam.

No tā laika pagājušas jau piecas dienas, un ienaidnieks tās netērē velti — lielgabali nepārstāj dārdēt arī šobrīd. Bet mēs neklausāmies šo kara troksni, mēs klausāmies, vai nenāk kāda skaņa no Parīzes lielceļa, kas vēstītu par palīdzību. Diemžēl nekā!

Karalis mūs ir pametis. Acīmredzot, viņam ir citas problēmas. Viņam jāsavāc visi atlikušie spēki, jo pirmkārt jāglābj valsts, ne jau mūsu pilsēta…

Dārgie draugi! De Rambujē kungs un Lofora kungs sacīja pareizi — mūsu senā pilsēta mirst. Mēs esam pamesti, izmisuši, mēs ejam bojā!

—  Jā, jā, vajag padoties! Padoties! — nošalca zālē.

—   Nē, — Žans Pekuā iebilda, — vajag mirt.

Šis negaidītais secinājums tik ļoti pārsteidza visus sanākušos, ka tie apklusa. Izmantojot to, audējs turpināja vēl kaismīgāk:

—    Jā, vajag mirt. Lofora kungs un Rambujē kungs teica, ka mēs nevaram pretoties. Bet Koliņī kungs saka, ka mums vajag pretoties. Nu tad cīnīsimies! Admirāļa kungs zina, ko viņš grib un kas ir jādara.

Sava saprāta svaros viņš ir nosvēris vienas pilsētas likteni un visas valsts likteni. Viņš uzskata, ka Senkantēnai ir jākrīt kā sardzes kareivim postenī. Un tas ir labi! Kas kurn, tas ir zaķpastala, kas nepakļaujas — nodevējs. Sienas brūk kopā — nu ko, sakrausim vaļņus no mūsu līķiem. Iegūsim nedēļu, iegūsim divas dienas, kaut vai stundu par mūsu asiņu cenu! Admirāļa kungs zin, kādus upurus tas prasīs, un ja viņš to prasa, tā tam jābūt.

Tas ir de Koliņī kunga sirdsapziņas jautājums. Atbildība gulstas uz viņu, mēs viņam pakļausimies!

Pēc šis drūmās un svinīgās runas visi klusu ciešot nolieca galvas, bet kopā ar visiem arī Gaspārs de Koliņī. Smagu slogu viņa sirdsapziņai uzlicis audēju vecākais. Pat doma par to, ka viņš uzņemas atbildību par šo cilvēku likteņiem, izsauca admirālim drebuļus.

—   Jūsu klusēšana, draugi, — Žans Pekuā turpināja, — apstiprināja, ka jūs mani sapratāt un atbalstāt. Pareizi. Nesakiet neko un mirsim. Neviens lai negaida no mums sajūsminātus izsaucienus: „Lai Senkantēna iet bojā!" Bet ja dzimtenes mīlestība jūsu sirdīs deg ar tik pat karstu liesmu, kā tas ir manā sirdī, tad sauksim: „Lai dzīvo Francija!"

—   Lai dzīvo Francija! — atskanēja apmulsuši izsaucieni, kas izklausījās drīzāk pēc žēlabainiem vaidiem.

Bet tad kājās pielēca Gaspārs de Koliņī.

—    Paklausieties! — viņš saviļņots iesaucās. — Tik lielu atbildību es nevaru uzņemties viens pats. Es varēju pretoties jums, kad jūs grasījāties padoties ienadniekam, bet es atsakos tālāk apspriest šo jautājumu, kad jūs padodaties man… ja jau jūs šo upuri uzskatāt par veltu…

—   Man liekas, — viņu pārtrauca kāda balss, — ka arī jūs tūlīt runāsiet par padošanos, admirāļa kungs!

## XXVII Gabriels rīkojas

—   Kas uzdrošinās mani pārtraukt? — bargi vaicāja Gaspārs de Ko- *

liņī.

—   Es! — uz priekšu panācis, atsaucās cilvēks zemnieka drēbēs.

—   Zemnieks? — admirālis nobrīnījās.

—    Nē, nevis zemnieks, — nepazīstamais iebilda, — bet vikonts d'Eksmess, karaliskās gvardes kapteinis, kas ieradies pie jums viņa majestātes vārdā.

—   Viņa majestātes vārdā? — pūlis bija pārsteigts.

—    Karaļa vārdā, — Gabriels turpināja, — un nu jūs redzat, ka viņš nepamet savus drosmīgos senkantēniešus un ir pastāvīgi norūpējies par jums.

Esmu ieradies šeit pirms trim stundām un pa šo laiku paspējis apskatīt nocietinājumus un paklausīties runas. Atļaujiet jums sacīt, ka Šīs runas neatbilst patiesībai. Jums nepiedien tāda nomāktība!

Kāpēc jūs pēkšņi esat zaudējuši jebkuras cerības un padodaties bailēm? Paceliet galvu, velns lai parauj, un ja jūs nevarat uzvarēt, izturieties tā, lai. jūsu sakāve pārvēršas par spožu triumfu!

Es tikko biju uz vaļņiem un saku jums — jūs vēl divas nedēļas spējat aizstāvēt pilsētu, bet karalim Francijas glābšanai ir vajadzīga tikai viena nedēļa. Uz visu to, ko es šajā zālē dzirdēju, es atbildēšu pāris vārdos.

Dižciltīgie pilsētnieki un virsnieki, kas drūzmējās ar Gabrielu, jau sāka iespaidoties no viņa tēraudcietā gribasspēka.

—   Klausieties! Klausieties! — atskanēja visapkārt.

Un absolūtā klusumā, ieintereseto pilsetnieku vidu Gabriels turpināja:

—   Vispirms, Lofora kungs, jūs teicāt, ka četri vājie punkti var kalpot ienaidniekam par vārtiem. Vai tas tā ir?

Visbīstamākajā stāvoklī, pēc jūsu sacītā, atrodas Ilas priekšpilsēta. Spāņi ieguvuši abatiju un no turienes atklājuši tik spēcīgu uguni, ka mūsu strādnieki neuzdrošinās parādīties pozīcijās. Atļaujiet, Lofora kungs, jums norādīt uz ļoti vienkāršu, brīnišķīgu līdzekli, kā padarīt tos nekaitīgus. Šis paņēmiens šogad jau tika izmantots Čivitellas aizsardzībā.

Lai pasargātu strādniekus no spāņu bateriju uguns, pietiek šķērsām grāvim savilkt vecas barkas, pildītas ar smilšu maisiem. Lodes iesprūdis šajās barikādēs, un to aizsegā strādnieki būs pilnīgā drošībā.

Remikūras ciematā, jūs sakāt, ienaidnieks mierīgi rokas zem sienas. Tā ir. Taču tieši tajā vietā, bet ne pie Senžana vārtiem ir jāpieliek kontr- mīna. Pārsūtiet savus sapierus no rietumu puses uz dienvidiem, Lofora kungs, un kaut kas jau būs panākts.

Jūs sacīsiet, tad taču bez aizstāvjiem paliks Senžana vārti un Senmartēna bastions. Piecdesmit cilvēku būs pietiekami vārtu aizsardzībai un tik pat — uz bastiona. Cilvēku nepietiek, — viņš piebilda. — Tāpēc jau es esmu ieradies.

Priecīgs satraukums pārņēma sapulcējušos.

—   Jā, — vēl drošāk turpināja Gabriels, ievērojis, ka viņa runa iedvesmojusi pilsētniekus, — trīs ljē attālumā no šejienes es panācu baronu Volpergu ar trīssimt vīru lielu vienību. Mēs ar viņu vienojāmies — es apsolīju iekļūt Senkantēnā un izvēlēties piemērotas vietas, pa kurām viņš varētu ievest savus karavīrus.

Kā redzat, es esmu iekļuvis pilsētā un plāns man ir gatavs. Es atgriezīšos pie Volperga. Mēs sadalīsim viņa vienību trīs daļās, vienu vadīšu es pats, un tuvākajā bezmēness naktī mēs dosimies uz iepriekš norādītu vietu. Lai kā nu būtu, vismaz viena kolonna noteikti tiks aplenkumam cauri. Simt drosmīgu viru pievienosies jums un tiks izvietota pie Senžana vārtiem un uz Senmartēna bastiona.

Sajūsmas saucieniem pilsētnieki saņēma Gabriela pēdējos vārdus, kas atdzīvināja jau gandrīz zudušo cerību.

—   Tagad mēs varēsim cīnīties, mēs varēsim uzvarēt! — Žans Pekuā iesaucās.

—    Cīnīties, jā, bet uzvarēt — nez vai, — Gabriels teica. — Es negribu zīmēt stāvokli rožainās krāsās. Es tikai gribēju jums visiem pierādīt, un, pirmkārt, jums, Zan Pekuā, kurš norunāja tik drosmīgu, bet tajā pat laikā tik drūmu runu, es gribēju pierādīt, ka karalis nav jūs aizmirsis, ka jūsu sakāve var jums atnest tikai slavu, bet jūsu pretošanās var nest lielu slavu visai tēvijai.

Jūs teicāt — ziedosim sevi! Tagad jūs sakāt — cīnīsimies! Tas taču ir brīnišķīgi!

Padomājiet par to, ka noturējušies vēl desmit vai divpadsmit dienas jūs nešaubīgi izglābsiet tēvzemi. Un jūsu mazdēli leposies ar saviem vectēviem.

Var izpostīt nocietinājumus, bet kurš būs spējīgs izdzēst atmiņas par šī aplenkuma aizstāvjiem? Stiprinieties, varonīgie dzimtenes aizstāvji! Glābiet karali, glābiet tēviju! Galvas augšā! Ja būs lemts krist, tad atmiņas par jums nekad nezudīs. Atkārtojiet kopā ar mani: „Lai dzīvo Francija! Lai dzīvo Senkantēna!"

—    Lai dzīvo Francija! Lai dzīvo Senkantēna! Lai dzīvo karalis! — tūlīt atsaucās simtiem balsu.

—   Bet tagad, — Gabriels iesaucās, — uz vaļņiem! Pie darba!

—   Pie darba! — pūlis kliedza.

Un viņi visi, no prieka apskurbuši, metās uz ielas, ar cerībām, lepnumu un aizrautību stāstot tiem, kas nedzirdēja, par negaidīto atbrīvotāju, kurš tikko ieradies pilsētā, karaļa un Dieva sūtīts.

Gaspārs de Koliņī, krietns un prātīgs karotājs, vērās Gabrielā, zaudējis valodu no pārsteiguma un sajūsmas. Kad sapulcējušies izklīda, viņš piecēlās no krēsla un, piegājis pie jaunekļa, cieši paspieda tam roku.

—   Paldies, vikont, — viņš teica. — Jūs ne tikai izglābāt Senkantēnu un mani no apkaunojuma, jūs varbūt esat izglābis no bojāejas Franciju un mūsu karali.

—   Diemžēl, es vēl neko neesmu izdarījis, admirāli, — Gabriels atbildēja. — Man ir jāatgriežas pie Volperga un jāieved apsolītie simt karavīri.

## XXVIII Martēns ir visai neveikls

Gabriels de Montgomerijs vēl veselu stundu runājās ar admirāli. Koliņī bija sajūsmā par jaunā cilvēka apņēmību, drosmi un zināšanām, kurš sprieda par stratēģiju kā pulkvedis, par aizsardzību — kā inženieris, bet par dvēseles spēku — kā cilts vecākais.

Gabriels, savukārt, priecājās par admirāļa cildenumu, labsirdību un godīgumu. Viņš savam tēvocim nelīdzinājās nemaz. Jau pēc stundas šie abi karavīri, viens — sirmu galvu, otrs — ogļu melniem matiem, bija tik ļoti dziļi sapratušies, it kā būtu pazīstami jau divdesmit gadu.

Konkrēti vienojušies par veicamajiem pasākumiem, kas nepieciešami, lai Volperga vienība varētu ienākt pilsētā, Gabriels atvadījās no admirāļa. Viņi vienojās par paroli un signāliem.

Martēns gaidīja rātsnama vestibilā.

—   Te nu jūs esat, monsenjor! — ieročnesējs iesaucās. — Es veselu stundu to vien daru, kā noklausos, kā tiek lielīts vikonts d'Eksmess. Jūs visu pilsētu esat apgriezies ar kājām gaisā. Kādu talismanu jūs šurp atvedāt, kas vienā paņēmienā uzlaboja Senkantēnas iedzīvotāju noskaņojumu?

—   Tā bija tikai viena apņēmīga runa, Martēn, nekas vairāk. Bet runas paliek runas, un viss. Pienācis laiks darboties.

—   Tiešām, darboties man patīk labāk nekā pļāpāt pa tukšo. Varu iedomāties, ka mums nāksies staigāt ārpilsētā ienaidnieka degungalā. Esmu gatavs, ko lai dara!

—   Nesteidzies, Martēn! Vēl ir gaišs, mums jāsagaida krēsla, lai varam sākt. Mūsu rīcībā ir trīs stundas. Pa šo laiku vēl šo to var paspēt… — Gabriels saminstinājās, — noskaidrot…

—    Saprotu! Garnizona spēkus. Vai varbūt noskaidrot fortifikācijas vājās vietas?

—   Neko tu nesaproti, mans nabaga Martēn! — Gabriels nopūtās un pasmaidīja. — Nē, par nocietinājumiem un karaspēku es jau esmu uzzinājis visu, ko gribēju… Mani interesē kaut kas cits… ļoti personīgs…

—   Sakiet man, kas tieši, un ja vien es varēšu jums būt noderīgs…

—  Jā, Martēn, vari gan. Tu esi uzticams kalps un labs draugs, tāpēc es no tevis negribu neko slēpt. Tu vienkārši esi aizmirsis, ko es šajā pilsētā meklēju.

—   Ak, piedodiet, es atcerējos, — Martēns iesaucās. — Runa ir par vienu… benediktīnieti? Vai ne?

—   Jā, Martēn. Kas ar viņu ir noticis šajā pilsētā? Jāatzīst, es neuzdrošinājos pavaicāt admirālim. Un nez vai viņš man spētu atbildēt? Jādomā, Diāna ir mainījusi vārdu, aiziedama klosterī.

—  Jā, — Martēns atteicu, — es dzirdēju, ka viņas vārds ir… mazliet pagānisks…

—   Ko lai tagad darām? — Gabriels teica. — Laikam vislabāk vispirms uzzināt kaut ko par benediktīniešu klosteri.'

—   Pareizi, — Martēns piekrita, — bet tad no vispārīgā pāriet uz konkrēto kā mēdza izteikties mans svētais tēvs, kuru turēja aizdomās par pievēršanos protestantismam. Es esmu jūsu rīcībā.

—   Meklēsim katrs atsevišķi, Martēn, tad izredzes viņu atrast dubultosies. Esi veikls un noslēpumains, bet, galvenais — pacenties nepie- dzerties.

—   Ak, monsenjor! Jūs taču zināt, ka kopš aizbraukšanas no Parīzes es esmu atgriezies pie iepriekšējā atturīgā dzīvesveida un dzeru tikai ūdeni.

—   Vēlu veiksmi! — Gabriels teica. — Satiekamies pēc divām stundām šajā pašā vietā.

—   Kā pavēlēsiet, monsenjor.

Pēc divām stundām viņi atkal satiklās. Gabriels staroja, bet Martēnam bija diezgan samulsis skats. Viņš bija uzzinājis pavisam nedaudz.

Izrādās, benediktīniešu mūķenes gribēja dalīties ar pilsētniecēm viņu rūpēs un tagad kopa ievainotos. Viņas no rīta līdz vakaram strādāja lazaretēs un tikai pa nakti atgriezās klosterī. Pilsētnieki par tām bija stāvā sajūsmā un bija viņām ļoti pateicīgi.

Gabriels, par laimi, bija uzzinājis vairāk. No pirmā pretimnācēja ieguvis tās pašas ziņas, ko Martēns, Gabriels pajautāja, kā sauc klostera priekšnieci. Tā bija māsa Monika, Diānas de Kastro draudzene. Tad Gabriels apjautājās, kur to meklēt.

—   Visbīstamākajā vietā, — viņam atteica.

Gabriels devās uz Ilas priekšpilsētu un patiešām sameklēja tur klostera priekšnieci. Viņa jau bija dzirdējusi par vikontu d'Eksmesu, par viņa uzstāšanos rātsnamā un par to, kāpēc viņš Senkantēnā ir ieradies. Viņa to uzņēma kā karaja sūtni un pilsētas glābēju.

—    Nebrīnieties, ka es, ieradies no karaļa, lūgšu jums pastāstīt par viņa meitu, hercogieni de Kastro. Es rūpīgi ieskatījos pretī nākošo mūķeņu sejās, taču velti. Ceru, ka viņa nav saslimusi.

—    Nē, vikonta kungs, — priekšniece atbildēja. — Tomēr es viņai liku šodien atstāt klosteri un mazliet atpūsties, jo viņa pašaizliedzībā un varonībā pārspēj jebkuru citu. Visur viņa paspēja, nekas tai nebija par grūtu.

Tomēr viņa negribēja izpaust savu titulu un būs jums pateicīga, vikonta kungs, ja arī jūs to nedarīsiet. Viņa sevi nosauca mūsu klostera patrona vārdā, par Benediktu. Bet ievainotie nekad nesaka „Benedikta", viņi to sauc „māsa Benija".

—    Tas nemaz neskan sliktāk par „hercogienes kundzi"! — asarām acīs Gabriels iesaucās. — Tātad es viņu varēšu rīt sastapt, ja Dievs man būs lēmis atj^riezties.

—   Jūs aigriezīsieties, mans dēls, — klostera priekšniece pārliecinoši atbildēja, — un tur, kur būs dzirdami skaļākie vaidi, tur būs arī māsa Benija.

Tagad Gabriels bija drošs, ka priekšā stāvošo bīstamo nakti viņš aizvadīs sveiks un vesels.

## XXIX. Martēns ir pārāk neveikls

Lai neapmaldītos nepazīstamā vietā, Gabriels rūpīgi izpētīja Senkantēnas apkaimes plānu.

Tuvojošās nakts aizsegā viņi kopā ar Martēnu bez pūlēm izkļuva ārā no pilsētas pa slepeno eju, ko ienaidnieks vāji apsargāja. Ģērbti tumšos apmetņos, viņi kā ēnas izslīdēja klajā laukā.

Taču grūtākais vēl bija priekšā. Ienaidnieka karavīri nakti un dienu patrulēja aplenktās pilsētas tuvumā, un katra sastapšanās ar viņiem abiem mūsu drosminiekiem, kas bija ģērbti zemnieku drānās, varēja kļūt liktenīga.

Mazākā aizķeršanās varēja izjaukt visu labi izstrādāto plānu.

Tāpēc tad, kad pēc pusstundas viņi pienāca pie krustcelēm, Gabriels apstājās un sāka domāt. Arī Martēns apstājās, bet viņam nekas īpašs nebija, ko pārdomāt, šo nodarbi viņš parasti atstāja savam kungam. Jo viņš, Martēns, bija tikai rumpis, bet galva bija Gabriels — tā domāja drosmīgais un uzticamais ieročnesējs.

—    Martēn, — Gabriels pēc neilgām pārdomām sacīja, — mums priekšā ir divi ceļi. Tie abi ved uz Anžimonas mežu, kur mūs gaida barons Volpergs. Ja mēs iesim abi kopā, abi varam krist gūstā. Ja mēs iesim katrs pa savu ceļu, divreiz lielāka iespēja būs nokļūt galā, tāpat kā de Kastro kundzi meklējot.

Tu ej pa šo ceļu — tas ir garāks, bet drošāks. Ceļā tu uzdursies valoņu* nometnei, kur droši vien atrodas sagūstītais de Monmoransī kungs.

Apej nometni, kā mēs to darījām pagājušajā naktī, esi drosmīgs un aukstasinīgs! Ja tevi aptur, saki, ka esi Anžimonas zemnieks un ka tu nāc no spāņu nometnes, kur biji aiznesis iztirgot ēdamlietas.

Centies pieturēties pie Pikardijas izloksnes. Bet, galvenais, atceries — nekaunība ir labāka par kautrību. Jāizturas pašpārliecināti. Ja tu apmul- sīsi, cauri būs!

—   Ak, esiet bez bēdu, monsenjor! — Martēns piemiedza ar aci. — Neesmu tāds vientiesis, par kādu jūs mani turat, gan es tos apvedīšu ap stūri!

—   Labi, Martēn. Bet es iešu pa šo ceļu. Tas ir tuvāks, bet bīstamāks, jo ved tieši uz Parīzi un to sevišķi rūpīgi kontrolē. Ja es nenonākšu norunātajā vietā, lai mani negaida ilgāk par pusstundu, lai netērē dārgo laiku. Jo naktī briesmas nav tik lielas kā vakarā. Un piesaki manā vārdā baronam Volpergam, lai viņš ir ārkārtīgi piesardzīgs.

Valoņi — tauta, kas dzīvoja Beļģijas teritorijā un tajos laikos bija pakļauta Spānijas karalim.

Tu zini, kas jādara — vienība jāsadala trīs kolonnās un iespējami neuzkrītošāk jāpienāk pie pilsētas no dažādām pusēm. Tomēr vienas kolonnas bojāeja var izrādīties glābiņš divām pārējām, jo cerēt uz to, ka galā nonāks visas trīs kolonnas, būtu nesaprātīgi.

Tas arī viss, Martēn. Var gadīties, ka mēs vairs netiekamies… Dod roku, un lai Dievs tevi sargā!

—   Es lūgšu Dievu par jums! — Martēns atbildēja. — Tomēr es ceru, ka šovakar izspēlēsim kādu joku ar tiem nolādētajiem spāņiem.

—    Es priecājos, ka tu neesi zaudējis dūšu, Martēn. Paliec sveiks! Veiksmi tev, un lai tev nepietrūkst nekaunības!

—   Bet jums es novēlu veiksmi un piesardzību, monsenjor.

Tā šķīrās bruņinieks un ieročnesējs. Sākumā Martēnam viss gāja gludi un viņš, slēpdamies dziļajā tumsā, veikli izvairījās no sastapšanās ar aizdomīgām personām.

Bet, tuvojieties valoņu nometnei, Martēns pēkšņi atradās starp divām vienībām — jātnieku un kājnieku. Bargais uzsauciens: „Kas tur nāk?" neatstāja ne mazākās cerības, ka varbūt viņš nav pamanīts.

„Nu gan, — Martēns nodomāja, — laiks likt lietā manu nekaunību."

Un, it kā augstākas varas sūtīta, tam galvā ienāca šim brīdim ārkārtīgi piemērota dziesmiņa par Mecas aplenkšanu. Viņš pilnā rīklē iedziedājās:

Piektdienā, tai svēto dienā, Mecas ļaudis nezināja, Kā no vācu laupītājiem Paglābties var savās mājās.

—    Hei! Kas tur ir? — atkal viņam uzbļāva no tumsas, šīs rupjās balss īpašnieks runāja kaut kādā nedzirdētā izloksnē.

—   Anžimonas zemnieks, — Martēns atbildēja tik pat nesaprotami un turpināja ceļu, vēl sirsnīgāk dziedādams.

—    Stāvi un beidz bļaustīties! Mums jau apnikusi tava nolādētā dziesma. Vai dzirdi? — niknā balss turpināja.

Martēns acumirklī saprata, ka viens pret tik daudziem viņš nav karotājs, un ka no jātniekiem tālu nevarēs kājām aizbēgt un arī bēgšana atstās visnejaukāko iespaidu uz viņiem.

Viņš apstājās. Būtībā, viņš pat bija priecīgs par radušos izdevību paspīdēt ar savu veiklību un aukstasinību. Gabriels reizēm šaubījās par viņa spējām, bet nu tam nebūtu iemesla, ja Martēnam izdotos izkulties no tik grūtas situācijas.

Tāpēc viņš centās izskatīties iespējami bezrūpīgāks.

—    Zvēru pie svētā Kantēna! — viņš bubināja, tuvodamies karavīru vienībai. — Kas par nejēdzību aizturēt nabaga zemnieku, kad tas steidzas mājup pie sievas un bērniem uz Anžimonu. Nu, sakiet drīzāk, kas jums vajadzīgs?

—   Ko mums vajag? — jautāja cilvēks, kurš viņu pirmīt uzrunāja. — Nopratināt un pārmeklēt tevi, tu — nakts klaidoni. Zemnieku drānas tev gan ir mugurā, bet vai tu patiesībā neesi spiegs?

—   Ho, ho! Pratiniet, meklējiet! — skaļi un māksloti iesmējās Martēns.

—   To mēs izdarīsim nometnē.

—   Nometnē? — Martēns pārjautāja. — Labi! Ejam! Es gribu runāt ar pašu galveno! Kas vēl nebūs! Apturēt nabaga zemnieku, kas nesa pārtiku jūsu biedriem uz Senkantēnas mūriem un tagad iet mājās. Lai es esmu trīsreiz nolādēts, ja vēl iešu turp un nesīšu jums kaut ko! Es tas spiegs?! Es sūdzēšos jūsu priekšniekam, ejam!

—   Re, cik valodīgs! — vienības komandieris nosmējās. — Es te esmu priekšnieks, draudziņ. Un tev būs darīšana tikai ar mani. Nedomā, ka tāda klaidoņa dēļ, kāds esi tu, mēs modināsim ģenerāļus.

—    Nē, vediet mani pie ģenerāļiem! Es pieprasu! — Martēns pretojās. — Es viņiem teikšu, ka ne no šā, ne no tā grābj ciet karaspēka barotājus. Neko sliktu es neesmu darījis. Esmu godīgs zemnieks no Anžimonas. Man atlīdzinās, lai jūs pakar par to.

—   Acīmredzami viņš ir apvainojies par to, ka ir aizturēts, — ieteicās viens no jātniekiem.

—    Nu protams, — priekšnieks piekrita, — es jau to būtu atlaidis, taču viņa balss un augums man šķiet pārāk pazīstami. Soļo uz priekšu! Nometnē visu noskaidrosim.

Martēns divu jātnieku pavadībā visu ceļu nepārtrauca lādēties. Neapklusa viņš arī tajā brīdī, kad viņu ieveda teltī.

—   Lūk, kā jūs izturaties pret tiem, kas ir jūsu pusē! Nu, labi! Varat paši meklēt auzas saviem zirgiem un miltus paši sev, es jums tos vairs nepiegādāšu!

Jātnieku pulka komandieris pielika lāpu Martēnam pie pašas sejas un pat pakāpās atpakaļ no brīnumiem.

—   Velns par stenderi, es taču nekļūdos! — viņš iesaucās. — Tas ir viņš! Vai tad jūs nepazināt šo nelieti?

—    Viņš! Viņš pats! — naidā piebalsoja citi karavīri, pa kārtai pienākot paskatīties uz gūstekni.

—   Nu, re! Pazināt mani galu galā! — nelaimīgais ierunājās, nobijies ne pa jokam. — Paši redzat, ka es esmu Martēns Kornulē no Anžimonas… Tagad, paldies Dievam, jūs mani palaidīsiet.

—   Atlaist tevi? Zaglis, cūka, karātavu kandidāts! — dūres vīstīdams, nozibināja acis vienības komandieris.

—    Kas tev lēcies? — Martēns brīnījās. — Vai es būtu pārtraucis saukties par Martēnu Kornulē?

—   Nekad tu tāds neesi bijis! Mēs par tevi visu zinām un tavus melus atmaskot nav grūti. Nu, draugi, sakiet šim laupītājam, kā viņu patiesībā sauc.

—   Tas ii Arno de Tils! Tas taču ir nelietis Arno de Tils, — desmit balsis reizē iesaucās.

—   Kas ir Arno de Tils? — nobālējušais Martēns pārjautāja.

—   Jā, jā, atsakies pats no sevis, nelieti! — priekšnieks iesaucās. — Par laimi, ir desmit cilvēku, kas var tevi pazīt. Vai tev vēl pietiks nekaunības noliegt, ka svētā Labrenča dienā es tevi saņēmu gūstā un ka tu biji konetabla svītā?

—   Nē taču, nē, es esmu Martēns Kornulē! — Martēns murmināja, pavisam samulsis.

—    Tu — Martēns Kornulē? — nicīgi smejoties, komandieris pārjautāja. — Tad tu negribi vis būt par to nelieti Arno de Tilu, kurš man solīja izpirkšanas naudu, ieguva manu labvēlību, bet pagājušajā naktī aizbēga, paņēmis līdzi arī to mazumiņu naudas, kas man vēl bija?

—   Vai jūs esat pārliecināts, ka nekļūdaties? — Martēns satriekts klusi teica. — Jūs varat apliecināt, ka mani sauc… Arno de Tils? Un ka svētā Labrenča dienā es esmu saņemts gūstā? Jūs varētu zvērēt, ka tas tā bija?

—   Varētu, varētu, — kareivji enerģiski nokliedza.

—   Nu, tas mani gan neizbrīni, — Martēns saguma, jo, kā mēs atceramies, viņš vienmēr mulsa, kad bija runa par viņa personības dubultošanos. — Patiešām, nav nekāds brīnums. Es jums bez gala varētu atkārtot, ka mani sauc par Martēnu Kornulē, bet ja jau mani jūs pazīstat kā Arno de Tilu, tad es ciešu klusu, es vairs nestrīdos, es samierinos ar savu likteni. Ja tas tā ir, es nekā tur nevaru darīt… To es nebiju paredzējis… Nu, labi, dariet ar mani, ko gribat, vediet mani, ieslēdziet, sa- sieniet!

Pēc šīs runas nabaga Martēns atzinās visos grēkos, kādus vien viņam piedēvēja un visas lamas, kas nāca pār viņa galvu, uzņēma kā Dieva sodu par saviem jaunajiem grēkiem. Viņš nožēloja tikai vienu — to, ka viņš nepaspēja izpildīt vikonta uzdevumu, ar kuru tika sūtīts pie barona Vol- perga. Bet kas gan varēja paredzēt, ka viņam būs jāatbild par jauniem šķietamiem nedarbiem, kas iznīcinās viņa lielisko apņemšanos paspīdēt ar veiklību un drošsirdību?

«Vienīgais mierinājums, — domāja sasaistītais Martēns, guļot uz mitrās zemes tumšajā miteklī, — ka varbūt tieši pašlaik Arno de Tils ieiet Senkantēnā ar Volperga karavīru vienību. Nu nē, tā gan ir maldīga ilūzija. Spriežot pēc tā, ko es zinu par šo nekrietneli, pareizāk būtu domāt, ka viņš jau drāžas uz Parīzi, ko kājas nes."

## XXX Kara viltības

Kaut arī Martēns savas domas nosauca par maldīgām ilūzijām, tomēr tās piepildījās. Kad Gabriels, pārvarējis daudzas grūtības, iegāja mežā, kur viņu gaidīja barons Volpergs, pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija viņa ieročnesējs.

—   Martēn! — Gabriels iesaucās.

—   Viņš pats, monsenjor, — nosmīnēja ieročnesējs. Taču šis bija tas Martēns, kam nekaunības nekad nebija par maz.

—   Cik ilgi jau tu te esi? — Gabriels vaicāja.

—   Kādu stundu, monsenjor.

—    Ko tu saki?! Bet tu, šķiet, esi pārģērbies? Kad mēs pirms trīs stundām šķīrāmies, tev bija citas drēbes mugurā.

—   Tā ir. Es samainījos ar kādu zemnieku.

—   Un tev ceļā nebija nekādu nepatikšanu?

—   Nekādu.

—    Ja jūs neiebilstat, vikont, — sacīja pienākušais barons, — mēs sāksim pēc pusstundas. Jo vēl pat nav pusnakts. Es uzskatu, ka Senkantēnā mums jāieiet ap trijiem naktī. Starp citu, šajā laikā stipri samazinās patruļas modrība. Jūs man piekrītat, vikont?

—     Piekrītu. Un jūsu viedoklis pilnīgi sakrīt ar Koliņī kunga norādījumiem. Viņš mūs ap trijiem gaidīs pilsētā. Tad mums jau būtu jābūt tur. Bet vēl jau nav zināms, vai mēs līdz viņam nokļūsim…

—    Noteikti nokļūsim, atļaujiet man iejaukties, — sacīja Arno-Mar- tēns. — Ejot garām valoņu nometnei, es paspēju to labi nopētīt un aizvedīšu jūs tai garām kaut ar aizsietām acīm.

—   Kas par brīnumu, Martēn? — Gabriels iesaucās. — Ko tik tu esi paspējis šo divu stundu laikā! Kopš šī brīža es varēšu paļauties ne tikai uz tavu uzticību, bet arī uz apķērību.

—   Ak, monsenjor, paļaujieties visvairāk uz manu centību un varbūt vēl uz noslēpumainību. Tas manu godkārību apmierinātu pilnībā.

Gadījums bija tik labvēlīgs izmanīgajam Arno, ka no šī brīža, kad parādījās Gabriels, šim melim bija visas iespējas runāt pilnu patiesību. Kamēr Volpergs un Gabriels bija aizgājuši apspriest ekspedīcijas plānu, nelietīgais Aino varēja izdomāt savu, viņš paļāvās uz brīnumaino apstākļu sakritību, kas līdz šim vienmēr bija viņam labvēlīga.

Bet patiesībā bija noticis lūk, kas.

Izkļuvis no gūsta, Arno pusotru diennakti klīda pa apkārtnes mežiem, neuzdrošinādamies iet no meža laukā. Uz vakarpusi viņš Anžemonas mežā saskatīja zirga pakavu nospiedumus, acīmredzot te slēpās jātnieki. Ņemot vērā, ka tie devušies dziļāk mežā, tie bija franči.

Arno pacentās tiem pievienoties, un viņam tas izdevās. Pirmais Vol- perga karavīrs, kas ar viņu sasveicinājās, tūlīt to nosauca par Martēnu, un viņš, protams, atsaucās uz šo vārdu. Ieklausījies vīru sarunās, viņš drīz vien uzzināja, ka šajā pašā naktī jāierodas vikontam d'Eksmesam, kurš ir Senkantēnā un kopā ar viņu arī Martēnam.

Tāpēc Arno uzskatīja par Martēnu un, dabiski, sāka izjautāt par vikontu.

— Vikonts nāks, mēs gājām katrs pa savu ceļu, — viņš atbildēja un tūlīt aptvēra, ka neparedzēta sastapšanās ar Gabrielu tam sola jaunas iespējas.

Pirmkārt, varēs nerūpēties par iztiku tik grūtajos laikos. Otrkārt, viņš zināja, ka sagūstīto konetablu Monmoransī nomāc ne tik daudz apkaunojošā sakāve un gūsts, cik doma par to, ka viņa nīstais un tagad tik varenais sāncensis hercogs de Gīzs nu ir ieguvis pilnīgu karaļa uzticību.

Saistīties ar vienu no Gīza draugiem būtu izdevīgi, jo tad viņš uzzinātu visus jaunumus un varētu tos dārgi pārdot konetablam.

Un, visbeidzot, Gabriels bija Monmoransī personīgs ienaidnieks, galvenais šķērslis viņa dēla un karaļa meitas laulībām.

Bet ja atgriezīsies īstais Martēns, Arno domāja, viņš var sagraut visus labi iecerētos plānus. Tāpēc, lai pats netiktu atmaskots, lai ko tas arī maksātu, ir jādabū pie malas Martēns vai pat jānogalina tas.

Cik gan liels bija viņa prieks, kad vikonts d'Eksmess atgriezās viens un uzreiz pazina viņā Martēnu! Arno, kā izrādījās, pats to nezinot, bija Volpergam un viņa vīriem pateicis taisnību.

Tad viņš pavisam droši uzticējās savai zvaigznei, cerībā, ka viņa aizbildnis Sātans būs nabaga Martēnu iegrūdis spāņiem rokās.

Drīzumā Volperga vienība sadalījās trijās kolonnās un devās ceļā trīs dažādos virzienos.

Gabriela kolonna piesardzīgi pagāja garām valoņu nometnei un pēc laika jau bija pie Senkantēnas sienām, ko no visām pusēm apsargāja spāņi.

Pilsēta, šķiet, bija sastingusi satrauktās gaidās, jo Gabriela un Volperga drosmīgās operācijas rezultāts pilsētai nestu vai nu glābiņu, vai sakāvi.

Tāpēc admirālis jau kopš diviem naktī pats atradās tajās vietās, kur Volperga vienībai bija jānāk un pavēlēja sargposteņiem būt gatavībā.

Tad viņš pats uzkāpa sargtornī un ieklausījās draudīgajā nakts klusumā. Tomēr viņš nekā ņespēja saklausīt, nekā nevarēja ieraudzīt, tikai tālus vājus trokšņus no spāņu ierakumiem un baltās ienaidnieku teltis uz melno mežu fona.

Nespēdams valdīt uztraukumu, admirālis nolēma pats doties uz bīstamāko vietu, kur bija jāizšķiras Senkantēnas liktenim. Viņš nokāpa no torņa lejā un vairāku virsnieku pavadībā aizjāja uz de la Rēnas bastionu.

Kad Kanoniķu baznīcas tornī nosita trīs, no Sommas purvu puses atskanēja pūces kliedziens.

—   Paldies Dievam! Tie ir viņi! — iesaucās admirālis.

Pēc Koliņī mājiena Breila kungs, Senkantēnas gubernators, salika plaukstas pie mutes un atbildēja uz signālu, veiksmīgi atdarinot jūras ērgļa balsi.

Nāves klusums nolaidās pār zemi. Sasprindzinot dzirdi, admirālis un viņa svīta sastinga gaidās.

Pēkšņi no tās puses, kur skanēja putnu balsis, nogranda musketes šāviens un tam sekoja šaušanās, kliedzieni un sākās šausmīgs troksnis…

Pirmā kolonna bija pamanīta.

—   Par simt drosminiekiem mazāk! — admirālis izmisis iesaucās.

Ātri nokāpis no uzbēruma, viņš atkal kāpa zirgā un, ne vārda nesacījis, jāja uz Senmartēna bastionu, kur tika gaidīta Volperga vienības cita kolonna.

Admirāli nepameta dvēseli plosošais nemiers. Gaspārs Koliņī atgādināja spēlmani, kurš visu savu mantību licis uz trim kārtīm. Pirmā bija sista. Kas būs ar otro?

Diemžēl! Tāds pats pūces kliedziens atskanēja aiz vaļņiem, tāds pats jūras ērglis atsaucās pilsētā. Tad — iepriekšējā aina — sardzes šāviens, zalves, ievainoto kliedzieni…

—   Divsimt mocekļu! — Koliņī smagi nopūtās.

Un atkal viņš uzlēca seglos. Pa divām minūtēm viņš aizjāja līdz slepenajai ejai priekšpilsētā. Tur viss bija klusu.

„Tās ir beigas, — admirālis sprieda, — ienaidnieks nu ir sacelts kājās. Tas, kurš komandē trešo kolonnu, neriskēs pakļaut savus cilvēkus nāves briesmām un būs atkāpies."

Tādā sakarībā šīs trešās iespējas spēlmanim vispār nebija. Koliņī prātā pat pazibēja doma, ka trešā kolonna sakauta reizē ar otro.

Bēdu un niknuma karstās asaras plūda pa sirmā admirāļa vaigiem. Pēc dažām stundām pilsētnieki, uzzinājuši par pēdējo neveiksmi, zaudēs cīņassparu un atkal sāks runāt par padošanos.

Pat ja pilsētnieki negribētu padoties, ar tik bēdīgu noskaņojumu viņi nevarēs noturēties pret spāniešiem. Ilgi nebūs jāgaida uz pēdējo uzbrukumu Senkantēnai un līdz ar to Francijai…

It kā jūtot Koliņī piesardzību, netālu stāvošais gubernators Breils klusi iesaucās:

—   Uzmanību! — Un kad admirālis pagriezās, viņš pamāja ar roku uz aizsarggrāvi, pa kuru virzījās tumša mēma ēna.

—   Draugi vai naidnieki? — Breils klusi vaicāja.

—   Klusu! — admirālis atbildēja. — Mēs esam gatavi uz visu.

—   Cik klusi viņi nāk! — gubernators turpināja. — Pakavu klaboņu nemaz nevarēja dzirdēt… Patiešām, viņus var noturēt par spokiem.

Un māņticīgas Breils katram gadījumam pārmeta krustu. Koliņī bija mazāk bailīgs, viņš skatījās melnajā mēmajā tumsā.

Kad jātnieki bija tikai piecdesmit soļu attālumā, Koliņī pats iekliedzās jūras ērgļa balsī. Viņam atbildēja pūces sauciens.

Tad admirālis no priekiem kā bez jēgas metās uz slepeno eju, deva rīkojumu tūlīt atvērt vārtus, un simt mēmu jātnieku melnos apmetņos melni apklātos zirgos iejāja pilsētā.

Tagad varēja redzēt, kāpēc nebija dzirdama pakavu klaboņa — zirgu pakavi bija aptīti ar lupatām.

Tikai pateicoties šai viltībai, kas tika izdomāta jau pēc divu pirmo kolonnu zaudēšanas, trešā varēja nokļūt pilsētā. Bet izdomāja to neviens cits kā Gabriels.

šie simt kareivji, protams, nebija nekāds lielais atbalsts, taču tie tomēr vairākas dienas varēja apsargāt vismazāk nocietinātos objektus. Bet pats galvenais — viņu ierašanās izraisīja milzīgu sajūsmu pilsētniekos pēc tik ilga nomāktības perioda. Priecīgā vēsts tūdaļ izplatījās visā pilsētā. Sāka klaudzēt durvis, logos iedegās ugunis, draudzīgi aplausi pavadīja Gabrielu un viņa jātniekus pa pilsētas ielām.

—   Nē, sajūsma ir nevietā, — Gabriels drūmi sacīja. — Atcerieties divus simtus, kas gāja bojā aiz vaļņiem.

Un viņš pacēla cepuri kā salutējot kritušajiem varoņiem, kuru vidū acīmredzot bija arī krietnais karotājs Volpergs.

—    Jā, — Koliņī atbildēja, — mēs apraudam viņus un esam lepni par tiem. Bet kā lai es jums pateicos, d'Eksmesa kungs? Atļaujiet man vismaz cieši jūs apskaut par to, ka jūs divreiz izglābāt Senkantēnu.

Bet Gabriels, viņam spiežot roku, atbildēja:

—   Admirāļa kungs, to jūs man varēsiet teikt pēc desmit dienām.

## XXXI Arno de Tila rēķins

Admirālis aizveda Gabrielu uz rātsnamu, jo tas krita no kājām, cik noguris viņš bija. Pēdējo četru dienu laikā viņš gandrīz nebija gulējis. Koliņī viņam atdeva istabu blakus savējai, un Gabriels, iemeties gultā, aizmiga tā, it kā viņam nebūtu lemts pamosties.

Un patiešām, viņš pamodās tikai piecos pēcpusdienā, un arī tikai tāpēc, ka Koliņī, ienācis pie viņa istabā, pats viņu pamodināja.

Dienā ienaidnieks bija mēģinājis ieņemt pilsētu. Aplenktie veiksmīgi to atsita. Bet uzbrukums acīmredzot nākamajā dienā atkārtosies, tāpēc admirālis atnāca aprunāties ar Gabrielu.

Gabriels vienā mirklī pielēca kājās, gatavs uzklausīt Koliņī.

—    Es tikai pateikšu pāris vārdus savam ieročnesējam, — Gabriels vērsās pie admirāļa, — bet tad es būšu pilnīgi jūsu rīcībā.

—   Lūdzu, lūdzu, vikont, — Koliņī atsaucās. — Ja nebūtu jūs, šajā rātsnamā jau plīvotu spāņu karogs, tāpēc jūs varat droši uzskatīt sevi te par saimnieku.

Piegājis pie durvīm, Gabriels pasauca Martēnu. Tas tūlīt pieskrēja.

—   Martēn, — Gabriels teica, pavedis viņu maliņā, — tu nekavējoties dodies uz Ilas priekšpilsētas lazareti. Tur tu nevaicā pēc de Kastro kundzes, bet meklē klostera priekšnieci, māsu Moniku. Palūdz, lai viņa brīdina māsu Beniju, ka vikonts d'Eksmess ieradīsies pie viņas pēc stundas un lūdz, lai to pagaida. Ej un lai viņa vismaz zin, ka es sirdī esmu pie viņas.

—   To viņa uzzinās, monsenjor, — Martēns godbijīgi atsaucās.

Viņš patiešām aizsteidzās uz Ilas priekšpilsētas lazareti un sāka izmisīgi meklēt māsu Moniku.

Beigās viņam parādīja klostera priekšnieci.

—    Ak, cik es esmu laimīgs, ka jūs beidzot sameklēju! — viltvārdis viņai teica. — Mans nabaga saimnieks būtu dziļi apbēdināts, ja man neizdotos jūs atrast un izpildīt viņa rīkojumu, ar kuru viņš mani sūtīja pie jums, bet it īpaši pie de Kastro kundzes.

—    Bet kas jūs esat, mans draugs, un kas jūs sūtīja? — klostera priekšniece vaicāja, sarūgtināta, ka Gabriels tik slikti glabā viņam uzticēto noslēpumu.

—   Nāku no vikonta d'Eksmesa, — Arno-Martēns turpināja, izlikdamies par vientiesi. — Jūs laikam vikontu d'Eksmesu pazīstat. Visa pilsēta par viņu vien runā.

—    Nu, protams, — māsa Monika sacīja. — Mēs par viņu sirsnīgi lūdzam Dievu! Man bija tas gods vakar ar viņu iepazīties, un es cerēju viņu šodien sastapt šeit.

—   Viņš atnāks, mūsu varonis noteikti atnāks, — Arno-Martēns aizgūtnēm stāstīja. — Viņu aizturēja Koliņī kungs, bet viņš ar nepacietību grib ātrāk sastapt de Kastro kundzi un tāpēc atsūtīja mani pa priekšu.

Nebrīnieties, ka es izrunāju viņas vārdu. Divdesmit gadus es tam esmu bijis uzticams kalps, tāpēc kungs uzticas man un viņam no manis nav nekādu noslēpumu. Prāta un veiklības man pietiek, lai mīlētu un sargātu viņu vienu, zvēru pie svētā Kantēna vīrišķā spēka… Ak, piedodiet, manu vaļību jūsu klātbūtnē! Es aizmirsos, ieradums, ziniet, saprotiet pati…

—    Diezgan, — klostera priekšniece apturēja viņa atvainošanās plūdus, laipni smaidīdama. — Tātad d'Eksmesa kungs drīz būs klāt? Mēs ļoti priecāsimies. Māsa Benija nevar vien viņu sagaidīt, lai izjautātu par sava tētiņa veselību.

—   Ha, ha! — Martēns muļķīgi iesmējās. — Karalis gan atsūtīja viņu uz Senkantēnu, tas tiesa, taču ne jau nu pie Diānas kundzes!

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — māsa Monika bija pārsteigta.

—    Tikai to, ka es, uzticamākais vikonta d'Eksmesa kalps, patiesi priecājos par jūsu sirsnīgo līdzdalību mana kunga un de Kastro kundzes mīlas lietās.

—   Mīlas lietās? De Kastro kundzes? — klostera priekšniece bija šausmās.

—    Protams, — viltus Martēns sacīja. — Vai tad Diānas kundze nav jums uzticējusi savas sirdslietas, savai vienīgajai īstajai draudzenei?..

—   Viņa ar mani runāja par savas dvēseles ciešanām, taču par grēcīgu mīlestību, par vikontu es pilnīgi neko nezināju!

—   Nu ja, nu ja, jūs tikai liedzaties… kautrības dēļ, — Arno turpināja saprotoši mādams ar galvu. — Bet es jūsu izturēšanos uzskatu par patiesi godājamu… Katrā ziņā, visai drosmīgi tas ir: Ak, tā? — jūs nodomājāt. — Karalis pretojas šo bērnu mīlestībai un neatļauj Diānai satikties ar vikontu… Tādā gadījumā es, svēta sieviete, sacelšos pret mūķeņu likumiem un vecāku varu un nelaimīgajiem mīlētājiem visādi centīšos palīdzēt, un zudušās cerības atgriezīsies.

Mani sajūsmina tas, ko jūs darāt viņu labā, ticiet man!

—   Ak, Dievs! — bija vienīgais, ko klostera priekšniece varēja izrunāt, būdama kautrīga un godprātīga sieviete. — Sacelties pret tēva gribu, pret viņa majestāti! Mans vārds ir iejaukts mīlas intrigās!

—    Nu, re, — Arno sacīja, — mans kungs jau traucas šurp… Viņš steidzas pateikties jums par tik laipnu starpniecību un vēlas uzzināt, kad un kur varēs satikt savu mīļoto. Ha, ha!

Un patiesi, viņiem tuvojās Gabriels. Bet pirms viņš paspēja pienākt pavisam klāt, klostera priekšniece ar žestu viņu apstādināja un lepni iz- slējusies teica:

—    Ne soli tuvāk un ne vārda, vikonta kungs! Es tagad zinu, kāda iemesla dēļ jūs vēlējāties satikties ar de Kastro kundz. Neceriet, ka es arī turpmāk palīdzēšu jums jūsu muižnieka necienīgos pasākumos. Es ne tikai nevēlos ar jums runāt, bet, izmantojot manas tiesības, atņemšu Diānai jebkuru iespēju jūs redzēt…

Nepaskatījusies uz apstulbušo Gabrielu, klostera priekšniece vēsi pamāja un aizgāja, negaidīdama viņa atbildi.

—   Ko tas nozīmē? — neko nesaprotot, Gabriels vaicāja savam viltus ieročnesējam.

—   Es tik pat maz saprotu,cik jūs, monsenjor, — Arno tēloja neizpratni, bet slēpa savu prieku. — Taisnību sakot, klostera priekšniece neuzņēma mani pārāk laipni un tūlīt paziņoja, ka viņai ir zināmi visi jūsu nodomi un ka viņa visādi pretosies to īstenošanai… Un vēl piebilda, ka Diānas kundze jūs vairs nemīl, ja vien ir kādreiz mīlējusi…

—   Diāna mani nemīl? — Gabriels nobālēja. — Bet varbūt, ka tā arī ir labāk… Tomēr es vēlos viņu redzēt, es gribu viņai pierādīt, ka es gan viņu mīlu vēl joprojām un ne pie kā neesmu vainīgs.

Tu man palīdzēsi, Martēn, izkārtot šo mūsu pēdējo tikšanos. Es no tās gūšu drosmi mūsu turpmākajām cīņām.

— Jūs taču zināt, monsenjor, — Arno pakalpīgi sacīja, — ka es esmu jūsu gribas izpildītājs un darīšu visu, lai šī satikšanās notiktu.

Viltīgais nekauņa, pie sevis smiedamies, pavadīja Gabrielu atpakaļ uz rātsnamu. Vakarā, pēc nocietinājumu apskates, viltus Martēns beidzot bija viens savā istabā. Viņš izvilka no azotes kādu papīru un ar dziļu apmierinājumu sirdī sāka lasīt.

Tas bija:

„Arno de Tila rēķins konetablam de Monmoransī kungam kopš neparedzētās šķiršanās pirmās dienas (ietilpst gan sabiedriskie, gan personīgie pakalpojumi).

Par to, ka būdams gūstā un atvests pie Filibēra Emanuēla, ieteica nosauktajam atlaist konetablu bez izpirkuma, izvirzot smalku iemeslu — it kā monsenjors spāņiem nemaz neesot bīstams kā karotājs ar zobenu, bet var būt ļoti noderīgs kā karaļa padomnieks — 50 ekiji.

Par to, ka viltīgi izkļuvis no gūsta, ar to pašu konetabla kungam ietaupīja tik uzticamā un vērtīgā kalpa izpirkšanas maksu, kuru konetabla kungs neapšaubāmi tāpat būtu noskopojies — 100 ekiji.

Par to, ka tik meistarīgi pa nepazīstamām takām ieveda pilsētā karavīru vienību, kuru vikonts d'Eksmess veda uz Senkantēnu palīgā admirālim Koliņī, konetabla kunga mīļajam brāļadēlam — 20 livri…"

Rēķinā bija vēl vesela rinda tik pat nekaunīgi alkatīgu punktu kā iepriekš minēties. Spiegs, bārdu glaudīdams, pārlasīja tos. Izlasījis visus, viņš paņēma spalvu un pierakstīja vēl klāt:

„Par to, ka ar Martēna vārdu sāka kalpot vikontam d'Eksmesam, uzrādīja to benediktīniešu klostera priekšniecei kā de Kastro kundzes mīļāko un ar to pašu izšķīra šos divus mīlētājus uz ilgu laiku, kas pilnībā saskan ar konetabla kunga interesēm — 200 ekiji."

«Patiešām, dārgi tas nav, — Arno nodomāja, — un pateicoties šim pēdējam punktam, ies cauri arī visi citi. Kopā būs tīri smuka summiņa. Drīz būs jau tūkstoš livru, bet ar attapību mēs to palielināsim līdz diviem tūkstošiem. Bet tad, Dieva goda vārds, es pametīšu visu, apprecēšos, aukf- lēšu bērneļus, būšu draudzes vecākais un dzīvošu kristīgi kaut kur dziļā provincē. Mans mūža sapnis būs piepildīts."

Ar tik labiem nodomiem Arno likās gultā un tūlīt arī aizmiga.

Otrā rītā Gabriels atkal viņu sūtīja meklēt Diānu, un nav grūti iedomāties, kā viņš šo uzdevumu izpildīja. Bet ap desmitiem no rīta sākās nikns uzbrukums un bija jāskrien uz vaļņiem. Gabriels, kā parasti, rādīja brīnumus, bija drosmīgs un uzvedās tā, it kā tam būtu divas galvas uz pleciem. Bet patiesībā jau tam arī divas galvas bija jāpasargā.

Turklāt klusībā viņš cerēja, ka Diāna varbūt kaut ko uzzinās par viņa varoņdarbiem.

## XXXII Dieva vārdi

Knapi velkot kājas no noguruma, Gabriels kopā ar Gaspāru de Koliņī atgriezās rātsnamā un pēkšņi izdzirdēja, ka divi garāmgājēji pieminēja māsu Beniju. Pametis admirāli, viņš panāca šos cilvēkus un vaicāja, ko viņi par šo sievieti ir dzirdējuši.

—    Neko neesam dzirdējuši, vismaz ne vairāk par jums, kapteiņa kungs, — viens no viņiem atbildēja, kurš bija neviens cits kā Zaks Pekuā. — Mēs bieži nobrīnījāmies, kāpēc viņu neredzējām veselu dienu. Bet diena taču bija karsta un ievainoto bija sevišķi daudz… Nu, nekas, gan jau tas drīz vien noskaidrosies, jo viņai būs jādežūrē pa nakti lazaretē, bet nakts dežūras viņa ne reizi vēl nav kavējusi. Tad jau rīt mēs viņu noteikti ieraudzīsim.

—    Paldies, draugs, paldies tev! — Gabriels sirsnīgi pateicās pārsteigtajam Zanam Pekuā, cieši spiežot tam roku.

Gaspārs Koliņī šo sarunu dzirdēja un pamanīja, cik ļoti Gabriels bija iepriecināts. Taču viņš neko tam nesacīja. Tikai atgriezušies mājās un palikuši vieni kabinetā, viņi varēja justies brīvāk.

Koliņī šķelmīgi pasmaidīja un sacīja Gabrielam:

—   Es redzu, ka jūs dzīvi interesējaties par to mūķeni, māsu Beniju.

—     Tik pat, cik Žans Pekuā, — Gabriels nosarka, — es domāju tik at, cik arī jūs, admirāļa kungs. Jūs, protams, esat pamanījis, cik ļoti

labvēlīgu iespaidu viņa atstāj uz ievainotajiem.

—    Kāpēc jūs mani mānāt, mans draugs? — admirālis skumji vaicāja. — Cik maz jūs gan mani pazīstat, ja pūlaties šādi mani piemānīt!

—   Kā? Admirāļa kungs… — apmulsušais Gabriels nomurmināja, — kas jums varēja to iestāstīt…

—   … ka māsa Benija ir Diāna de Kastro? — Koliņī jautāja. — Un ka jūs mīlat viņu?

—   Jūs to zināt?! — Gabriels satriekts iesaucās.

—   Vai tad nu nezināšu! — admirālis nosmējās. — Konetabla kungs taču ir mans tēvocis, no viņa nekas galmā nav noslēpjams. Karalis visu stāsta de Puatjē kundzei, bet tā visu dzirdēto stāsta tālāk Monmoransī kungam.

Un tā kā šajā lietā ir iejauktas mūsu dzimtas intereses, man tika uzreiz pavēlēts būt modram un atbalstīt manu ievērojamo radinieku plānus.

Es vēl ne dienu nebiju nodzīvojis Senkantēnā, kad pie manis ieradās ātrais kurjers no tēvoča. Jūs domājat, ka tas man atveda ziņas par pretinieka pārvietošanos vai konetabla kara plāniem?

Nekā nebija! Izgājis cauri daudzām grūtībām, kurjers man atveda vēstuli, kurā bija teikts, ka Senkantēnas klosterī ar pieņemtu vārdu dzīvo hercogiene de Kastro, karaļa meita un ka man ir uzmanīgi jāseko visam, ko viņa dara. Tas arī viss…

Vakar mani uz dienvidu slepeno eju izsauca de Monmoransī kunga sūtnis. Es cerēju, ka viņš man tēvoča vārdā sacīs, lai es nezaudēju dūšu, lai gaidu no karaļa pastiprinājumu un ka man labāk būtu aiziet bojā uz vaļņiem nekā atdot pilsētu spāņiem.

Nē, es atkal kļūdījos! Šim cilvēkam bija uzdots mani brīdināt, ka vikonts d'Eksmess, kurš nupat iekļuvis pilsētā, mīl de Kastro kundzi un ka mīlētāju tuvināšanās var stipri kaitēt mana tēvoča lielajām iecerēm.

Bet tā kā es esmu Senkantēnas komandants, mans pienākums ir par katru cenu traucēt Gabrielam d'Eksmesam un Diānai de Kastro satikties, ar to pašu sekmējot manas slavenās dzimtas augšupeju.

Tas viss tika teikts ar neslēptu rūgtumu balsī. Bet Gabriels no sacītā saprata tikai vienu, viņa cerībām atkal dots smags trieciens.

—   Tātad jūs nodevāt mani klostera priekšniecei, — Gabriels iesaucās, akla naida uzkurināts, — acīmredzot esat gatavs arī pildīt tēvočā norādījumus un neļausiet man atrast Diānu!

—   Apklusti, jaunekli! — admirālis ar neizsakāmu pašcieņu balsī pārtrauca Gabriela sašutuma izpausmi. — Es piedodu jums jūsu maldus, — viņš turpināja jau mierīgāk. — Jūsu prātu aptumšo kaislība, un pie tam jūs vēl nepazīstat Gaspāru de Koliņī.

Gan šajos vārdos, gan admirāļa izturēšanās veidā bija tik daudz cieņas un labvēlības, ka visas Gabriela aizdomas acumirklī pazuda. Viņam kļuva kauns par savu nesavaldību.

—    Piedodiet! — viņš sacīja, sniegdams Gaspāram roku. — Kā es varēju domāt, ka jūs esat iejaukts tādās intrigās! Vēlreiz piedodiet, admirāļa kungs!

—   Būs labi, Gabriel, — Koliņī atbildēja. — Es patiešām turos tālāk no tām mahinācijām, es neieredzu tās tāpat kā viņu rīkotājus. Es tajās saskatu nevis slavu, bet mūsu dzimtas kaunu. Man tas ir apkaunojoši! Es cenšos būt stingrs pret sevi un godīgs pret citiem.

—   Jā, admirāli, es zinu, ka jūs esat goda virs, — Gabriels teica, — es ļoti nožēloju, ka uz brīdi varēju jūs iedomāties par vienu no šiem manis nīstajiem nekrietnajiem galminiekiem.

—   Diemžēl, — Koliņī atbildēja, — šie godkārīgie, nelaimīgie ļautiņi drīzāk ir pelnījuši līdzjūtību. Bet es aizmirstu, ka nerunāju ar savas ticības cilvēku. Vienalga, jūs esat cienīgs un agri vai vēlu būsiet mūsējais, Gabriel. Jā, jā, nevienādā cīņa, kurā jūsu mīlestība tiks satriekta pret galma intrigu cietoksni, galu galā novedīs jūs pie mums.

—   Es jau agrāk zināju, admirāļa kungs, ka jūs esat hugenotu* partijas biedrs, - Gabriels teica, — es protu cienīt tos, kas tiek vajāti. Bet es jūtu, ka mana ticība vienmēr būs un paliks Diānas ticība.

—    Nu, tātad? — Gaspāru de Koliņī bija pārņēmis kaismīgs spre- diķotāja gars. — Ja de Kastro kundze tic labdarībai un svētām patiesībām, tad viņa ir mūsu ticības piekritēja. Arī jūs drīz būsiet mūsu vidū,

Hugenoti — kalvinisma ticības piekriteji, kas ir viens no protestantisma veidiem, protestanti cīnījās pret katoļu baznīcu.

jo izlaidīgais galms, pret kuru jūs domājat cīnīties, jūs sakaus un jūs gribēsiet atriebties.

Vai tiešām jūs domājat, ka de Monmoransī kungs, kurš sev par mērķi stādījis apprecināt savu dēlu ar karaļa meitu, piekāpsies jums un atteiksies no tik bagātīga laupījuma?

—  Es varbūt nemaz necīnīšos viņas dēļ, ja tikai karalis turētu vārdu…

—   Turēs vārdu! Gabriel, vai tad tādam eksistē goda vārds, kurš parlamentam pavēlēja savā klātbūtnē apspriest jautājumu par sirdsapziņas brīvību, bet pēc tam lika sadedzināt sārtā Anu Dibūru* un Diforu vienīgi par to, ka viņi, uzticējušies karaļa godavārdam, aizstāvēja Reformācijas ideju.

—   Ak, nerunājiet tā, admirāļa kungs! — Gabriels iesaucās. — Nesakiet, ka karalis neturēs vārdu, ko devis man! Jo tādā gadījumā, bet tas būtu šausmīgi! — sacelsies ne tikai mana ticība, bet arī zobens. Es kļūšu nevis pat hugenotu, bet par slepkavu!

—   Nekad, ja būsiet kļuvis par hugenotu, — Gaspārs de Koliņī iebilda. — Mēs varam būt mocekļi, taču slepkavas — nemūžam! Taču jūsu atriebība, nebūdama asinsatriebība, tāpēc nebūs mazāk briesmīga. Jūs, bezbailīgs cīnītājs, varat palīdzēt atjaunoties idejai,, kas varbūt karalim būs šausmīgāka par dunča dūrienu.

Neaizmirstiet, Gabriel, ka mūsu mērķis ir vienīgi atņemt viņam negodīgi piesavinātās pilnvaras un nesamērīgi lielās privilēģijas…

Jūs pats varējāt pārliecināties, vai es mīlu Franciju un vai kalpoju tai! Ziniet, es esmu hugenotu pusē tāpēc, ka Reformācijā redzu dzimtenes varenību.

Gabriel, ja jūs kaut reizi ieskatītos mūsu Lutera** grāmatās, jūs sajustu, ka nemiera gars un brīvības alkas, kas ir viņa rakstos, atjauno jūsu dvēseli, jūsu priekšā paver jaunu dzīvi! Palasiet arī citas mūsu grāmatas… piemēram, lūk šo.

Ans Dibūrs (1521-1559) — Parīzes parlamenta (karaliskās tiesas) padomnieks. Atbalstīja hugenotus un pieslējās protestantismam, par to tika sadedzināts uz sārta.

Mārtiņš Luters (1483-1546) — protestantisma dibinātājs Vācijā.

Viņš paņēma grāmatu, kas atvērta gulēja uz galda.

—   Jūs sapratīsiet drosmīgos, skarbos un reizē trāpīgos un brīnišķīgos vārdus, ko saka jauns parlamentārais padomnieks no Bordo, Etjēns La- boe sī[3] savā grāmatā „Par labprātīgu verdzību":

„Cik skumji vai pat apkaunojoši ir redzēt neierobežotu daudzumu pavalstnieku, kas patiesībā ir tikai vergi, un tie pieder vienam cilvēkam, kurš būtībā nav nemaz valdnieks, bet tirāns, turklāt nebūdams ne He- rakls[4], ne Samsons[5], bet gan visbiežāk visnelietīgākais un zemiskākais cilvēciņš…"

—    Tās patiešām ir bīstamas un drosmīgas runas, kas mudina domāt, — Gabriels sacīja. — Starp citu, jums, admirāļa kungs, ir taisnība. Iespējams, ka naids mani kādreiz pamudinās iekļauties jūsu apspiesto pulkā.

Taču pagaidām man jāatzīstas, ka mana dzīve ir iespaidu pārpilna un tajā neatradīsies vietas tām jaunām domām, kuras jūs man piedāvājat…

Tomēr Koliņī vēl ilgi turpināja Gabrielam klāstīt idejas un viedokļus, kas viņā pašā kūsāja kā nenorūdzis vīns, un saruna starp vētraino jauno cilvēku un pārliecinātu nobriedušu vīru ievilkās tālu pāri pusnaktij. Viens no tiem bija apņēmības un trauksmes pilns kā rīcība, otrs — dziļš un nopietns kā doma.

Admirālis savā drūmajā paredzējumā gandrīz nekļūdījās. Nelaime jau gatavojās uzdiedzēt asnus sēklām, ko šī saruna bija iesējusi Gabriela atsaucīgajā dvēselē.

## XXXIII Māsa Benija

Bija augusta vakars, kluss un caurspīdīgs. Mēness vēl nebija parādījies pie zvaigžņotajām debesīm, kas priecēja acis ar dziļu un rāmu zilumu. Noslēpumainā valdzinošā nakts negribot aicināja sapņot.

Bija dīvaini sajust šo maigo nakts mieru pēc trauksmes un trokšņa, kas piepildīja pagājušo dienu. Spāņi divas reizes gāja uzbrukumā un abas reizes tika atsisti.

Tomēr franču zaudējumi bija pārāk lieli cietokšņa ne tik lielajam garnizonam. Ienaidnieks, savukārt, varēja rēķināties ar spēcīgām rezervēm un savas papluinītās rindas varēja papildināt ar jaunām karotāju vienībām.

Tāpēc piesardzīgais Gabriels baidījās, ka spāņi šos divus uzbrukumus iecerējuši viena mērķa dēļ — novājināt ienaidniekus, notrulināt aizstāvju modrību, lai atvieglotu trešo uzbrukumu — naktī. Taču baznīcas tornī jau nosita desmit, un pagaidām nekas neliecināja, ka viņa bažas apstiprinātos.

Spāņu nometnē neredzēja nevienu uguni. Skanēja tikai apnicīgā sargposteņu sasaukšanās. Nometne un pilsēta atpūtās pēc grūtās dienas.

Pēdējo reizi apbraucis nocietinājumus, Gabriels nolēma mazliet atpūsties no savas nemitīgās modrības. Jau četras dienas viņš bija Senkantēnā, un pagaidām pilsēta turējās. Noturēt vēl četras — un solījums, ko Gabriels devis karalim, tiks izpildīts. Karalim atliks pildīt savējo.

Gabriels ieročnesējam pavēlēja pavadīt viņu, taču nepateica uz kurieni. Pēc vakardienas neveiksmīgās vizītes pie klostera priekšnieces viņš sāka šaubīties par Martēnu. Ne tik daudz par viņa uzticamību, bet vismaz par apķērību, tāpēc izvairījās tam paziņot jaunumus, ko saņēmis no Žana Pekuā.

Viltus Martēns nodomāja, ka Gabriels veic kārtējo apgaitu un ļoti nobrīnījās, kad tas nogriezās un de la Rēnas bastionu, kur bija izvietota galvenā lazarete.

—   Jūs ejat apciemot kādu no ievainotajiem, monsenjor? — viņš jautāja.

—   Kuš ! — Gabriels tik vien nošņāca, pielicis pirkstu pie lūpām.

Galvenā lazarete bija ierīkota cietokšņa vaļņa tuvumā, netālu no Ilas

priekšpilsētas. Šī lielā ēka, kur pirms aplenkuma bijusi noliktava, tagad bija ierīkota lazaretes vajadzībām. Pa vaļējām durvīm Gabriels ieskatījās šajā bēdu un ciešanu valstībā, kas bija degošu lampu apgaismota.

Aina bija biedējoša. Šur tur bija noliktas saliekamās gultas, taču tāda greznība pienācās tikai nedaudziem. Vairums ievainoto gulēja uz grīdas — uz segām un salmu maišeļiem. Vaidi un kliedzieni skanēja no visām pusēm. Ievainotie lūdzās, sauca ārstus un viņu palīgus, taču visiem nevarēja paspēt palīdzēt.

Tika veiktas pašas nepieciešamākās amputācijas, pārsiešanas, pārējiem mocekļiem, sāpēs locoties, vajadzēja gaidīt…

Redzot šo drūmo ainu pat visvaronīgākās sirdis zaudēja drosmi, bet cietākās — vienaldzību pret citu ciešanām. Arno de Tils nevilšus sarāvās, bet Gabriels nobālēja. Un šajā ellē, kas izskatījās pēc Dantes aprakstītās, viņu acu priekšā nostājās maigā Beatriče* — ievainoto vidū lēni staigāja skumjā un domīgā Diāna jeb, pareizāk sakot, māsa Benija.

Apburtajam Gabrielam viņa nekad vēl nebija šķitusi tik brīnišķīga. Galma svinībās zelts, dimanti un samts viņai katrā ziņā piestāvēja mazāk nekā šajā drūmajā lazaretē rupjas vilnas kleita ar baltu apkaklīti un mūķenes galvassega. Cēlajā profilā, rāmajā gaitā un laipnajā skatienā varēja just, ka viņa ir žēlsirdības un līdzjūtības iemiesojums.

Gabriels negribot atcerējās melīgo, nekrietno Diānu de Puatjē un, dīvainā kontrasta pārsteigts, nodomāja, ka Dievs ir apbalvojis meitu, lai tiktu izpirkti mātes grēki.

Aizklīdis savās domās, Gabriels pat nepamanīja, kā skrien laiks. Bet bija jau vēla vakara stunda, ķirurgi apgaitu bija beiguši, troksnis pamazām norima. Ievainotos centās pierunāt ievērot klusumu, atpūsties, un šie ieteikumi tika pastiprināti ar miegazālēm. Nebija pagājusi pusstunda, kad viss bija tik mierīgi, cik mierīgas vispār var būt ciešanas.

«Dievišķajā komēdijā" Dante raksta par to, kā, izgājis cauri ellei un šķīstītavai, viņš paradīzē sastop savu iemīļoto Beatriči.

Diāna pēdējo reizi apstaigāja ievainotos, aicinot tos būt pacietīgiem. Tad, pārbaudījusi ārstu priekšrakstus, viņa dziļi nopūtās un piegāja pie ārējās galerijas, lai pie durvīm paelpotu svaigo nakts gaisu un atpūstos no bēdu pilnajām zemes ciešanām.

Viņa atspiedās pret akmens margām, pacēla acis uz zvaigznēm un nemaz neredzēja Gabrielu, kurš bja sastindzis desmit soļu attālumā.

Iemīlējušos Gabrielu atgrieza dzīvē asa Martēna kustība, viņš acīmredzot nemaz netaisījās jūsmot savam saimniekam līdzi.

—   Martēn, — Gabriels nočukstēja, — man ir reta izdevība! Man tā ir jāizmanto un jāparunā ar Diānas kundzi. Var gadīties, ka tā ir pēdējā reize. Bet tu parūpējies, lai mūs neviens netraucē, taču neej tālu projām. Nu, ej, ej!

—   Vai jūs nebaidāties, monsenjor, ka klostera priekšniece…

—   Viņa, šķiet, ir citā palātā. Un turklāt man nav izvēles, jo patiesi tā var būt pēdējā reize.

Martēnam nācās samierināties un viņš aizgāja, klusībā rupji lamādamies.

Bet Gabriels pienāca iespējami tuvu Diānai un, cenšoties nesacelt troksni, pusbalsī pasauca:

—   Diāna!

Viņa notrīsēja, bet, neapradusi ar tumsu, Gabrielu nesaskatīja.

—   Mani sauc? — viņa jautāja. — Kas mani sauc?

—    Es, — Gabriels atbildēja, it kā pietiktu ar šo vienu vārdu, lai Diāna to pazītu.

Un tiešām, viņš nekļūdījās, jo Diāna ierunājās no satraukuma trīcošā balsī:

—   Vikonts d'Eksmess? Vai patiesi? Ko jūs gribat no manis šajā vietā un stundā? Ja jūs atvedāt sveicienus no mana tēva, kā es dzirdēju, tad jūs esat pārāk ilgi vilcinājies un izvēlējāties nepiemērotu vietu. Bet ja neatvedāt, tad es negribu jūs dzirdēt… Kāpēc jūs klusējat, vikont d'Eksmes? Jūs nesapratāt mani? Ko šī klusēšana nozīmē, Gabriel?

—    Gabriel? Nu, lūk! — viņš iesaucās. — Es neatbildēju, Diāna, jo biju pārakmeņojies no jūsu sacītā un neatradu sevī spēku nosaukt jūs par hercogieni, kā jūs mani nosaucāt par vikontu. Pietiek jau ar to, ka mēs esam pārgājuši uz „jūs".

—   Nesauciet mani vairs ne par hercogieni, ne par Diānu. De Kastro kundzes te vairs nav. Jūsu priekšā ir māsa Benija. Sauciet mani par māsu, bet es jūs saukšu par brāli.

—   Kā? Ko jūs ar to gribat sacīt? — Gabriels šausmās jautāja. — Es lai jūs saucu par māsu? Ak Dievs, kāpēc jums tas ir vajadzīgs?

—   Bet tagad visi mani tā sauc. Vai tas ir tik briesmīgi?

—   Ak, jā, nu protams… Vai, pareizāk sakot, nē… Piedodiet man manu neprātu… Es pieradīšu, Diāna, pieradīšu… māsa mana.

—     Redzat nu, — Diāna skumji pasmaidīja. — Un lai gan es vēl neesmu iesvētīta, es valkāju šo kristīgo vārdu tāpēc, ka sirdī es jau esmu mūķene, bet drīz tāda būšu patiesībā, tikai saņemšu karaļa atļauju. Vai jūs tādu atļauju neatvedāt, mans brāli?

—   O! — ar sāpošu sirdi iesaucās Gabriels.

—    Ak Dievs, manos vārdos nav nekādu bēdu, ticiet man. Pēdējā laikā ļaužu vidū man nācās tik daudz ciest, ka, dabiski, es meklēju patvērumu šeit.

Viņas balsī patiešām bija tikai skumjas un ciešanas. Bet šīm skumjām piejaucās nevilšs prieks, kuru viņa nespēja apslāpēt, ieraugot Gabrielu. Jo ne tik sen viņa uzskatīja, ka ir pazaudējusi to, bet tagad viņš stāv viņas priekšā mundrs, stiprs un varbūt mīlošs.

Tāpēc viņa neapzināti nokāpa pa lieveņa kāpnītēm un kā magnēta vilkta atradās Gabrielam blakus.

—   Paklausieties, — viņš sacīja, — lai reiz tiktu iznīcināts baisais pārpratums, kas plosa mūsu sirdis. Man nav paciešama doma, ka jūs mani nesaprotat, uzskatāt par vienaldzīgu vai, kas to lai zin? — pat par savu ienaidnieku. Šī briesmīgā doma mani mulsina, kad es gatavojos izpildīt svēto un grūto pienākumu, kas man ir jāpilda. Taču paiesim maliņā… mana māsa, jo jūs taču man vēl mazliet uzticaties, vai ne? Paiesim tālāk nost no šīs vietas, lai mūs neviens neredz un nedzird…

Diāna vairs nevilcinājās. Viņa tikai uzskrēja pa kāpnītēm, ieskatījās palātā, pārliecinājās, ka tur viss ir mierīgi, un tūlīt atgriezās pie Gabriela, uzticīgi atbalstīdamās pret sava «bruņinieka" godīgo roku.

—   Paldies, — Gabriels teica, — mums ir dārga katra minūte. Ziniet, no kā es baidos? Lai klostera priekšniece mūs neiztraucē, jo viņai tagad ir zināms, ka es jūs mīlu.

—   Lūk, kāpēc labā māsa Monika vispirms man paziņoja, ka jūs esat ieradies un vēlaties runāt ar mani, bet vēlāk, acīmredzot uzzinājusi no kāda par mūsu mīlestību, pēdējās trīs dienas nav ļāvusi pamest klosteri un šovakar arī gribēja mani noturēt mājās.

Bet pienāca mana kārta dežurēt pa nakti lazaretē, un es katrā ziņā vēlējos pildīt savu skumjo pienākumu. Ak, Gabriel, no manas puses nebūtu pareizi piemānīt tik labu un mīlošu draugu, vai ne?

—   Vai man tas ir jāsaka, — Gabriels skumji atbildēja, — ka kopā ar mani jums jājūtas kā māsai? Bet jums ir jāzin, ka es, uzticams draugs, kas ir jūsu dēļ gatavs iet nāvē, kopš šī brīža esmu nolēmis klausīt nevis mīlestības balsij, bet gan pienākumam.

—   Runājiet taču, mans brāli, — Diāna sacīja.

„Mans brāli!" Šī uzruna, gan baisma, gan valdzinoša, visu laiku atgādināja Gabrielam par tām neparastajām krustcelēm, kurās viņu bija liktenis novedis. Šis maģiskais vārds apspieda kaislīgo, nevaldāmo tieksmi, kas jau bija gatava uzliesmot jaunā cilvēka sirdī.

—    Mana māsa, — diezgan stingri Gabriels sacīja, — man noteikti vajadzēja jūs satikt un parunāties ar jums, jo man jums ir divi lūgumi. Viens atliecas uz pagātni, otrs — uz nākotni. Jūs, Diāna, esat laba un augstsirdīga, un jūs neatteiksiet draugam, kurš varbūt nesatiks jūs vairs savā ceļā.

—   Ak, nerunājiet, nerunājiet tā! — Diāna izmisusi iesaucās.

—    Es nesaku to tāpēc, mana māsa, lai satrauktu jūs, bet tāpēc, lai jūs man neatteiktos piedot un parādītu kādu laipnību.

Piedošanu es lūdzu par tām izbailēm, par sarūgtinājumu, ko mūsu pēdējā Parīzes satikšanās dienā sagādāja mana slimība. Man ļoti žēl, bet toreiz ar jums runāju nevis es, bet drudzis. Es patiešām nesapratu, ko saku.

Mans tās dienas šausminošais atklājums, ko es ar grūtībām no jums noslēpu, atņēma man prātu un iedzina izmisumā. Jūs droši vien atceraties, ka ilga un mokoša slimība, kas man gandrīz maksāja dzīvību, man uzbruka tajā pašā dienā pēc mūsu neveiksmīgās satikšanās.

—   Vai tad es to nesaprotu, Gabriel?

—    Nesauciet mani par Gabrielu, Dieva dēļ! Turpiniet mani saukt par brāli…

—   Kā vēlaties… mans brāli, — Diāna izbrīnīta atsaucās.

Bet šajā brīdi netālu no viņiem atskanēja vienmērīgu soļu troksnis, un Diāna bailīgi piespiedās Gabrielam.

—   Kas tur ir? Ak, Dievs! Mūs pamanīs! — viņa nočukstēja.

—   Tas ir sardzes karavīrs, — Gabriels atbildēja.

Velkot sev līdzi nobijušos Diānu, viņš uzskrēja pa kāpnēm uz akmens balustrādi. Tur, starp tukšu sargposteni un robaino cietokšņa sienu, viņi apstājās.

Patruļa pagāja garām diezgan attālu, nepamanīdama tos.

„Galīgi neapsargāta vieta," Gabriels nodomāja. Bet tūdaļ sāka runāt ar Diānu, kurai bailes nebija pārgājušas.

—    Nomierinieties, mana māsa! Briesmas ir garām. Uzklausiet taču mani, laiks iet… Jūs vēl neesat teikusi, ka piedodat manu neprātu…

—   Vai tad drudzis prasa piedošanu? — Diāna vaicāja. Nē, tikai līdzjūtību, mierinājumu, mans brāli. Es uz jums nemaz nedusmojos, es tikai raudāju.

—    Paldies! — Gabriels iesaucās. Bet mēģiniet atbrīvot mani arī no uztraukuma par mūsu nākotni. Saprotiet mani — jūs esat mana zvaigzne, mans dzīves mērķis. Ejot uz zvaigzni, man jābūt mierīgam un jādomā tikai par ceļa grūtībām. Man ir jābūt pārliecinātam, ka jūs mani gaidāt ceļa galā… Gaidāt ar skumju smaidu, ja es atnākšu kā zaudētājs vai ar priecīgu smaidu, ja man izdosies uzvarēt. Tāpēc mūsu starpā nedrīkst būt nekādu noslēpumu. Bet jums, mana māsa, būs jānotic man uz vārda… Jo noslēpums, kas ir manas rīcības pamatā, nepieder man. Es esmu apsolījis to glabāt… Gaidiet mani! Pēc kāda laika es atgriezīšos, lai jums pateiktu vienu no divām iespējām: „Diāna, es mīlu tevi, tu esi mana, un mums jādara viss, lai karalis piekristu mūsu laulībām." Vai arī es jums sacīšu: „Mana māsa, nepielūdzamais liktenis pretojas mūsu mīlestībai un nepieļauj mūsu laimi. Nekas te nav atkarīgs no mums… Jūsu dotais vārds vairs nav spēkā. Varat būt brīva… Klusējot nolieksim galvu un samierināsimies ar neizbēgamo."

—   Kas par dīvainu briesmīgu noslēpumu! — Diānai izlauzās.

—    Atminējumu es varēšu pateikt tikai tad, kad atgriezīšos, — Gabriels turpināja. — Līdz tam laikam nelauziet veltīgi galvu. Gaidiet mani un lūdziet Dievu. Vai jūs man apsolāt, pirmkārt, ticēt man, otrkārt, nelolot drūmās domas atstāt laicīgo pasauli un apglabāt sevi klosterī? Vai jūs apsolāt man ticēt?

—   Es ticu jums! Jā, tagad es to varu apsolīt. Bet kāpēc jūs gribat, lai es atgriežos laicīgā dzīvē?

—   Māsa, — Gabriels sacīja svinīgā tonī, — es jums to lūdzu tāpēc, lai es varētu mierīgi un droši iet savu ērkšķaino un varbūt pat liktenīgo ceļu pilns pārliecības, ka es jūs atradīšu brīvu. Es zinu, ka jūs mani gaidīsiet…

—  Labi, mans brāli, es paklausu jums, — Diāna teica.

—   Paldies! Tagad nākotne pieder man. Dodiet man savu roku par ķīlu, ka esat solījusies, māsa.

—  Te tā ir, mans brāli.

—   Tagad es esmu pārliecināts par savu uzvaru! — Gabriels dedzīgi iesaucās.

Šajā brīdī no lazaretes atskanēja balsis, kas sauca māsu Beniju, bet no ienaidnieka tranšejām nāca kāds neskaidrs troksnis.

Pirmajā mirklī Gabriels, norūpējies par Diānu, nepievērsa šim troksnim vērību.

—   Mani meklē, mani gaida… Ak, Dievs! Kas notiks, ja mūs atradīs kopā? Uz redzēšanos, mans brāli! Uz redzēšanos, Gabriel!

—   Uz redzēšanos, mana māsa! Uz redzēšanos, Diāna! Ejiet! Es palikšu šeit. Sakiet, ka jūs tikai iznācāt paelpot svaigu gaisu. Uz drīzu tikšanos un vēlreiz paldies!

Diāna, noskrējusi pa kāpnēm, steidzās pretī ļaudīm ar lāpām, kas pilnā spēkā sauca viņas vārdu. Pa priekšu visiem nāca māsa Monika.

Kas tad varēja klostera priekšnieci uzraut kājās? Protams, tas bija Arno, kurš pēc tam, savilcis nopietnu ģīmi, pievienojās cilvēkiem, kas steidzās meklēt māsu Beniju. Nevienam nebija tik skaidra skatiena kā šim nelietim. Ne velti viņš bija tik līdzīgs sirdsšķīstajam Martēnam.

Redzot, ka Diāna ir laimīgi satikusies ar māsu Moniku un meklētājiem, Gabriels nomierinājās un jau gatavojas kāpt no vaļņa lejā, kad viņa priekšā izauga ēna.

Cilvēks no ienaidnieka nometnes, apbruņots līdz zobiem, jau cēla kāju pāri mūrim.

Pieskrējis pie šī cilvēka un nogāzis to ar zobena cirtienu, Gabriels iekliedzās: «Trauksme!" un pieskrēja pie kāpnēm, kas bija nosētas ar spāņu kareivjiem. Vairāk par vienu mirkli tas viss Gabrielam neprasīja.

Bija skaidrs — ienaidnieks ir sagatavojies nakts uzbrukumam. Gabriels nebija kļūdījies — ne velti spāņi divas reizes uzbruka pa dienu.

Tas bija liktenis vai, pareizāk sakot, mīlestība, kas Gabrielu atveda šai vietā un šai laikā. Viņš ar abām rokām ieķērās kāpņu galos un atgrūda tās. Ar visiem desmit spāņiem, kas stāvēja uz tām, kāpnes iegāzās grāvī.

Nelaimīgo kliedzieni sajaucās ar Gabriela saucienu: „Pie ieročiem!"

Taču netālu no viņa pie sienas bija pieslietas jau citas kāpnes un Gabriels, kā par spīti, nevarēja nekur atsperties.

Par laimi, tumsā viņš saskatīja lielu akmeni. Briesmas divkāršoja viņa spēkus, viņam izdevās akmeni pacelt, uzlikt uz aizsargmūra un no turienes uzvelt otrajām kāpnēm virsū.

Milzīgais akmens pārlauza kāpnes uz pusēm un spāņi sakrita grāvī. Ienaidnieki apjuka, redzot savu biedru neveiksmīgo uzbrukuma sākumu.

Pa to laiku Gabriela saucieni pamodināja pilsētas aizstāvjus. Sāka rībēt bungas, trauksmes zvans sāka zvanīt baznīcas tornī. Nepagāja ne piecas minūtes, kad uz vaļņiem saskrēja vairāk nekā simt cilvēku, kas bija gatavi kopā ar vikontu d'Eksmesu atsist nākošo triecienu.

Tātad, ienaidnieka drosmīgais uzbrukums bija atvairīts. Uzbrucējiem atlika vienīgi atkāpties, ko viņi arī steidzās darīt, atstājot kaujas vietā daudz kritušo.

Vēl reizi pilsēta bija izglābta un atkal — pateicoties Gabrielam. Taču Senkantēnai bija jānoturas vēl garas četras dienas.

## XXXIV Uzvara sakāvē

Pēc negaidītā pretspara ienaidnieks saprata, ka spēs ieņemt pilsētu tikai pēc tam, kad vienu pēc otra būs likvidējis visas pretošanās iespējas, kādas vēl pilsētai bija palikušas. Tāpēc nākošajās trijās dienās nebija neviena uzbrukuma.

Cietokšņa aizstāvji, ārkārtīgās varonības iedvesmoti, šķita neuzvarami. Kad ienaidnieks devās uzbrukumā mūriem, tie izrādījās mazāk stipri nekā aizstāvju sirdis. Torņi bruka, sienas drupa akmeni pēc akmens, grāvji pildījās ar zemi.

Ceturtajā dienā pēc nakts uzbrukuma, spāņi beidzot saņēmās jaunam uzbrukumam. Tas bija astotajā, pēdējā dienā, ko Gabriels solīja karalim. Ja ienaidnieks arī šoreiz tiks atvairīts, Gabriela tēvs tiks brīvībā. Pretējā gadījumā visas viņa pūles ies zudumā, bet Diānu, viņa tēvu un viņu, Gabrielu pašu, gaida bojāeja.

Tāpēc tajā pēdējā dienā Gabriels parādīja nebijušu varonību. Neviens nespētu ticēt, ka cilvēkā var slēpties tik neizsīkstoši spēki, tik stipra griba.

Viņš nedomāja par briesmām, par nāvi, bet tikai par savu tēvu un līgavu. Gabriels metās pretiniekiem virsū, gāja zem lodēm kā apsēstais. Akmens tam* bija ievainojis sānu, pīķa uzgalis skāris pieri, taču Gabriels nejuta sāpes, viņš bija iedvesmas apreibināts, skrēja no vienas vietas uz otru, dūra, cirta, sita, ar vārdu un ar darbiem iedvesmoja arī pārējos cīnītājus. Viņš bija visur, kur gāja viskarstāk. Viņš spēja iedvesmot visu aplenkto pilsētu.

Viņš viens pats bija desmit, divdesmit, pat simt cīnītāju vērts. Un savā cīņas aizrautībā viņš ne uz mirkli nezaudēja ne apdomību, ne savaldību. Ar vērīgu skatu pamanījis briesmas, viņš acumirklī tās atvairīja.

Uzbrukums ilga garas sešas stundas.

Ap septiņiem satumsa un ienaidnieks sāka atkāpties. Kad pēdējais spānis pameta kaujas lauku, Gabriels bezspēkā no laimes un noguruma iekrita blakus stāvošo biedru rokās.

Ar triumfa saucieniem viņu aiznesa uz rātsnamu. Gabriela ievainojumi nebija pārāk bīstami, un viņa aizmiršanās nevilkās ilgi. Kad viņš atguva samaņu, pie viņa gultas sēdēja smaidošais admirālis Koliņī.

—   Admirāli, vai tas nav sapnis? — Gabriels vaicāja. — Šodien atkal ienaidnieks nāca uzbrukumā, un mēs atkal spējām to atsist?

—  Jā, mans draugs, un ne bez jūsu līdzdalības, — Gaspārs atbildēja.

—   Tātad astoņas dienas, ko man deva karalis, ir pagājušas? — Gabriels iesaucās. — Paldies Dievam!

—    Bet lai jūs dabūtu uz kājām, es jums atnesu lieliskas ziņas, — Koliņī turpināja. — Senkantēnas aizstāvēšana ļāva nostiprināt visas teritorijas aizsardzību. Viens no maniem izlūkiem ir pamanījies satikt kone- tablu un apstiprināja manas cerības. De Gīza kungs ir ieradies Parīzē ar Pjemontas karaspēku un kopā ar Lotringas kardinālu gatavo pilsētu un tās ļaudis aizsardzībai. Tukšā un sagrautā Senkantēna vairs nespēs izturēt jaunus uzbrukumus, taču mēs savu uzdevumu esam izpildījuši. Francija ir glābta, mans draugs!

—    Ak, admirāl, jūs nemaz nezināt, kā mani esat iepriecinājis! — Gabriels teica. — Bet atļaujiet pavaicāt jums lūk ko. Es to nesaku tukšas godkārības dēļ. Jūs mani tagad pietiekami labi pazīstat, lai noticētu tam. Šī jautājuma pamatā ir ļoti nopietns iemesls, ticiet man. Sakiet, vai jūs atzīstat, admirāļa kungs, ka pēdējo astoņu dienu veiksmīgajā Senkantēnas aizsardzībā ir arī daļa manu nopelnu?

—   Pilnā mērā, mans draugs, pilnā mērā! — Gaspārs de Koliņī atbildēja ar dižciltīgu tiešumu: — Savā ierašanās dienā jūs bijāt liecinieks tam, ka es neuzdrošinājos uzņemties atbildību, kuru Senkantēnas aizstāvji gribēja uzkraut manai sirdsapziņai. Es jau gandrīz biju gatavs atdot spāņiem Senkantēnas atslēgas.

Nākošajā dienā jūs paveicāt savu varoņdarbu, ievedot pilsētā papildspēkus un ar to ceļot aplenkto pilsētnieku cīņassparu. Es nemaz nerunāju par jūsu vērtīgajiem padomiem mūsu inženieriem. Nerunāju par spīdošo drošsirdību, kādu jūs esat izrādījis katra uzbrukuma laikā. Bet kurš pirms četrām dienām brīnumainā kārtā izglāba pilsētu no nakts uzbrukuma? Kurš šodien bija tik nedzirdēti drosmīgs un veiksmīgs, ka spēja paildzināt jau šķietami neiespējamo pretošanos?

Tas visur esat jūs, mans draugs, jūs atradāties vienmēr un visur, visā aizsardzības līnijā! Es jums dziļā pateicībā un patiesā priekā saku — jūs esat pirmais un vienīgais šīs pilsētas, bet tas nozīmē — arī Francijas, glābējs.

—   Lai Dievs jūs apbalvo par jūsu labajiem vārdiem, admirāļa kungs! Bet atvainojiet, vai jūs nebūtu tik laipns un neatkārtotu tos viņa majestātei?

—   Tā ir ne tikai mana vēlēšanās, bet arī mans pienākums, — Koliņī teica, — bet jums ir zināms, ka Gaspārs de Koliņī ir īsts pienākuma cilvēks.

—    Kāda laime! Cik es jums būšu pateicīgs, admirāl! Bet vai es drīkstu lūgt vēl kādu pakalpojumu — lūdzu, nestāstiet citiem par to palīdzību, ko es esmu varējis jums sniegt pilsētas nosargāšanā. Lai par to zin tikai karalis. Tad viņš redzēs, ka esmu pūlējies ne jau slavas dēļ, bet būdams uzticīgs savam dotajam solījumam.

Viņam tagad būs iespēja pateikties ar balvu, kas ir tūkstoškārt vērtīgāka par visiem viņa karalistes tituliem un godalgām.

—    Nu, cik var spriest, tā patiešām ir lieliska dāvana, — admirālis sacīja. — Dod Dievs, lai karalis nenoskopotu jums to, ko ir apsolījis. Es no savas puses apsolu, ka rīkošos tā, kā jūs lūdzāt, Gabriel.

—   Ak, — Gabriels iesaucās, — cik sen es neesmu jutis tādu sirdsmieru! Tagad es ar vieglu sirdi varu kāpt uz mūriem un cīnīties ar prieku. Vai tad tērauds vai svins var skart cilvēku, kurš ir cerību pilns?

—   Tomēr nepaļaujieties uz to pārāk, — admirālis smaidot sacīja. — Pieeja pilsētai ir gandrīz neapsargāta un pietiktu ar vairākiem lielgabala šāvieniem, lai nopostītu pēdējo aizsargmūri. Pie tam mums nepietiek karavīru. Pirmais uzbrukums ļaus pārņemt pilsētu ienaidniekam.

—   Bet vai de Gīza kungs nepaspēs mums palīdzēt?

—    De Gīza kungs neriskēs ar saviem karavīriem pilsētas dēļ, kura jau ir daļēji ieņemta, un viņš rīkosies prātīgi. Lai viņš tur savu karaspēku Francijas sirdī, kur tas ir vairāk nepieciešami. Senkantēnas liktenis ir izlemts, un tagad tai atliek krist ar godu. Mums abiem ir roka jāpieliek, lai tas tā notiktu. Jāpanāk, lai Senkantēnas uzvara spāņiem maksā dārgāk nekā zaudējums.

—    Nu ko, lai tā būtu! — Gabriels jautri sacīja. — Joka pēc pamēģināsim vēl pāris dienas nosargāt pilsētu. Tas hercogam de Gīzam ļaus labāk sagatavoties.

Patiešām Filps I un viņa armijas virspavēlnieks Filibērs Emanuēls, pilsētas nepakļāvības saniknoti, pēc desmit smagām kaujām neriskēja uzbrukt vienpadsmito reizi, nepārliecinājušies, ka šī reize būs veiksmīga. Tāpat kā iepriekš, viņi trīs dienas aprobežojās ar apšaudi.

Pa to laiku admirālis un vikonts d'Eksmess visādiem paņēmieniem laboja postījumus aizsargmūros, taču trūka gan darbaroku, gan spēka.

Pilsētā nebija palicis nevienas veselas sienas. Mājas bija tukšas, bet kareivji pa vienam nīka galvenajos nocietinājuma punktos, vairs neveidodami nepārtrauktu aizsardzības ķēdi.

Gabriels pats par to pārliecinājās. Faktiski pilsēta bija ieņemta jau pirms tam, kad tika dots pēdējās kaujas signāls.

Tomēr ienaidnieks pilsētā neienāca pa tiem vārtiem, kurus sargāja Gabriels. Kopā ar viņu bija Breils un Žans Pekuā. Viņi visi trīs tik enerģiski cīnījās, taisīja tādus brīnumus, ka trīs reizes pamanījās atsist ienaidnieku uzmācību.

Gabriels pilnībā aizrāvās ar kauju, un Zans Pekuā tik ļoti jūsmoja par viņa cīņas sparu, ka pats gandrīz neuzmanības dēļ aizgāja bojā. Gabrielam nācās divas reizes glābt sava talanta pielūdzēja dzīvību. Pekuā uz vietas zvērēja vikontam mūžīgu uzticību.

Neskatoties uz šiem panākumiem, pilsēta ilgāk nespēja pretoties, un drīz vien ielas pārpludināja spāņu karapulki.

Pēc septiņpadsmit aplenkuma dienām un vienpadsmit uzbrukumiem Senkantēna beidzot padevās.

## XXXV. Arno de Tils atkal rīkojas

Iesākumā spāņu karavīri nodarbojās ar laupīšanu degošajā pilsētā, bet Filibērs strauji ieveda kārtību savējo rindās. Kad admirālis Koliņī stājās viņa priekšā, viņš to sagaidīja ar atbilstošu cieņu.

— Es neprotu tiesāt par drosmi. Ar Senkantēnu mēs apiesimies ne sliktāk, kā tad, ja pilsēta būtu padevusies jau pirmajā uzbrukumā.

Uzvarētājs, ne mazāk augstsirdīgs kā zaudētājs, sāka ar admirāli apspriest padošanās noteikumus.

Protams, Senkantēna tika pasludināta par spāņu pilsētu, taču visiem tās iedzīvotājiem, kas nevēlējās dzīvot ārzemnieku pakļautībā, bija tiesības aizbraukt, atstājot pilsētā nekustamo īpašumu.

Kareivji un pilsētnieki bija brīvi, izņemot piecdesmit cilvēkus, kuri pēc pilsētas vai armijas priekšniecības izvēles pāriet Filibēra kalpībā. Viņus, neatkarīgi no dzimuma, vecuma un sabiedriskā stāvokļa, var izpirkt — tas bija noteikums, kas nepieciešams tāpēc, lai varētu samaksāt karavīriem algu.

Attiecībā uz Koliņī, kurš pa aplenkuma laiku bija izsmēlis visus savus naudas līdzekļus, tika izrādīta neparasta augstsirdība — viņš bija atbrīvots no izpirkšanas maksas un viņam piedāvāja kaut vai nākošajā dienā atgriezties Parīzē.

Šie noteikumi bija pilnīgi pieņemami, un Koliņī tiem piekrita. Pilsētnieki tos uzņēma ar prieku, lai arī ne bez bažām.

Patiesi, kā lai zin, uz kuru kritis Filibēra Emanuēla un viņa padomes izvēle? Tas būs zināms tikai nākamajā rītā.

Arno de Tils, šis enerģiskais un attapīgais komersants, visu nakti lauzīja galvu par savām problēmām un izdomāja kombināciju, kas viņam solīja lielus ienākumus. Viņš saģērbās iespējami labākās drānās un jau no paša rīta sāka staigāt pa pilsētas ielām, kas bija pilnas ar uzvarētājiem — spāņiem, vāciešiem, angļiem…

—   Hei, kraķi! Stāvi, kad tev saka! — kāds iekliedzās viņam aiz muguras.

Arno strauji pagriezās pret to, kurš neraugoties uz spilgti izteikto angļu akcentu, pārvaldīja franču valodas smalkumus.

Tas bija liela auguma puisis, bālu vaigu, sarkanmatains, un šķita, ka viņš varētu būt viltīgs tirdzniecības darījumos, bet vientiesis sadzīvē.

—   Ar ko varu pakalpot? — viņš vaicāja anglim.

—    Es jūs ņemu par gūstekni, tā arī būs jūsu pakalpošana, — tas atbildēja, iespraužot savā runā angļu vārdiņus.

—   Kāpēc tieši mani nevis kādu citu? Kāpēc ne tur to audēju?

—   Tāpēc, ka tu izskaties bagātāks.

—   Ak tā? Bet ar kādām tiesībām jūs, būdams vienkāršs strēlnieks, cik es saprotu, aizturat mani?

—    O, es nerīkojos savā vārdā, mani sūtīja mans priekšnieks lords Grejs, kurš komandē angļu strēlniekus. Hercogs Filibērs Emanuēls viņam par kara laupījuma daļu piešķīris trīs gūstekņus — divus muižniekus un vienu pilsētnieku. Bet mans komandieris zin, ka es neesmu ne akls, ne kropls. Tāpēc viņš sūtīja mani, lai es sadabūju tam trīs dārgus gūstekņus. Jūs esat mans labākais medījums.

—   Pārāk liels gods nabaga ieročnesējam, — Arno nodūra galvu. — Bet vai jūsu priekšnieks mani labi baros?

—   Tu ceri, ka viņš tevi ilgi baros?

—    Es domāju, ka līdz tam laikam, kamēr viņš vēlēsiet man atdot brīvību, — Arno atbildēja. — Badā nomirt taču viņš man neļaus.

—    Vai tiešām es noplukušu vilku esmu noturējis par lapsu ar brīnišķīgu kažoku?

—  Baidos, ka tieši tā ir noticis, strēlnieka kungs. Un ja Greja kungs, jūsu priekšnieks, jums solija komisijas naudu par katru gūstekni, tad var gadīties tā, ka jūsu alga būs nūjas sitieni pa muguru. Bet es to nesaku tāpēc, lai jūs no manis atteiktos. Es iesaku jums pamēģināt.

—  Varbūt, ka tev arī tasnība, — strēlnieks vērīgi ieskatījās Arno viltīgajās ačelēs, — un es ar tevi nenopelnīšu to, ko man solīja lords Grejs — vienu livru no katriem simt livriem.

„Lūk, kurš man ir vajadzīgs," — Arno nodomāja, bet skaļi sacīja:

—  Nu tad tā, draugs mans ienaidniek, ja es jūs uzvēdīšu uz bagāta laupījuma pēdām, uz gūstekni, kura cena būtu kādi desmit tūkstoši livru, kā jūs mani par to attalgosiet?

—  Desmit tūkstoši?! — anglis iesaucās. — Tādā cenā nav gūstekņu. Tad jau mana daļa būtu simt livru. Ievērojama summa!

—  Jā, bet kādu pusi nāktos atdot tam, kurš jums parādīja ceļu uz šo naudiņu. Vai tas nebūtu godīgi?

—  Lai iet! — lorda Greja strēlnieks sacīja, brīdi padomājis. — Aizvediet mani pie tā cilvēka un pasakiet man viņa vārdu.

—   Tālu mums nebūs jāiet, — Arno teica. — Paiesim maliņā. Pagaidiet, es negribu ar jums kopā rādīties pilsētas laukumā. Ļaujiet man paslēpties aiz šī nama stūra. Bet jūs ejiet pa priekšu. Vai redzat uz rātsnama balkona augstmani, kas sarunājas ar pilsētnieku?

—  Redzu. Tas ir īstais?

—  Jā, viņš.

—   Bet kā viņu sauc?

—   Vikonts d'Eksmess.

—  Ak, tā? Tas ir tas pats vikonts d'Eksmess! Par viņu daudz runāja mūsu nometnē. Tātad viņš ir ne vien drosmīgs, bet ari bagāts vīrs?

—  Protams!

—  Jūs viņu labi pazīstat?

—   Un kā vēl? Es esmu viņa ieročnesējs.

—  Jūda! — strēlniekam izlauzās.

—  Nebūt nē, — Arno mierīgi atbildēja. — Jūda pakārās, bet es ne- pakāršos.

—  Jūs laikam atbrīvos no tām pūlēm, — anglis norūca, gribēdams pajokot.

—  Paklausieties, pietiek malt tukšus salmus! — Arno sadusmojās. — Vai mēs esam vienojušies? Jā vai nē?

—   Esam. Es jūsu kungu aizvedīšu pie milorda. Pēc tam jūs man parādīsiet vēl otru augstmani un kādu bagātu pilsētnieku, ja pazīstat tādu.

—  Pazīstu tikai ar tiem pašiem noteikumiem — puse no jūsu naudas.

—  Jūs to dabūsiet, velna sagādniek.

—  Es esmu jūsu sagādnieks. Bet skatieties, bez mānīšanās. Vai jūsu priekšnieks maksā skaidrā naudā?

—   Skaidrā un uz priekšu. Jūs nāksiet ar mums pie milorda, it kā pavadot vikontu d'Eksmesu. Es saņemšu savu naudu un uzreiz atdošu jums pusi. Bet jūs pateicībā man palīdzēsiet atrast vēl divus gūstekņus, vai ne?

—   Paskatīsimies. Vispirms tiksim galā ar pirmo.

—   To lietu mēs nokārtosim ātri. Jūsu saimnieks ir tik bezbailīgs kaujas laukā, ka droši vien mierīgos apstākļos ir visai kautrīgs. Tādus mēs esam redzējuši. Pieejiet pie tā kādu brīdi ātrāk un stāviet viņam aiz muguras. Redzēsiet, es savu lietu protu.

Arno tā arī izdarīja. Atvadījies no sava kompanjona, viņš gāja uz rātsnamu un, mierīgi ieejot istabā, kur Gabriels pļāpāja ar Žanu Pekuā, vaicāja, vai nav saimniekam vajadzīgs. Viņš vēl nebija visu izteicis, kad ienāca strēlnieks. Anglis ar atbilstošu sejas izteiksmi piegāja tieši pie vi- konta, kurš pārsteigts skatījās uz viņu, un paklanījās tam.

—  Vai man ir tas gods runāt ar monsenjoru vikontu d'Eksmesu? — viņš vaicāja ar tādu pieklājību kā tirgotājs pret pircēju.

—  Jā, es esmu vikonts d'Eksmess, — Gabriels atbildēja vēl vairāk brīnīdamies. — Ko jūs gribējāt?

—  Jūsu zobenu, monsenjor, — strēlnieks paklanījās viņa priekšā.

—   Ko? — Gabriels nicinoši iesaucās.

—   Es runāju sava priekšnieka, lorda Greja vārdā, — strēlnieks sacīja. — Jūs esat to piecdesmit karagūstekņu skaitā, kas admirālim jānodod uzvarētājiem. Nedusmojieties uz mani, ka es esmu tas, kurš pasaka jums šo nepatīkamo ziņu.

—   Dusmoties? Netaisos. Taču lords Grejs pats varētu man to pateikt. Tikai viņam es varu atdot savu zobenu.

—   Kā vēlaties, monsenjor.

—    Es domāju, ka viņš mani aizturēs tikai līdz izpirkšanas maksas saņemšanai?

—   Varat būt par to pilnīgi drošs, — strēlnieks steidzās piekrist.

—   Tad iesim, — Gabriels sacīja.

—   Bet tā taču ir nejēdzība! — Žans Pekuā sacīja. — Jūs velti viņam pakļaujaties. Vajag pretoties! Jūs taču neesat vietējais!

—   Pekuā kungam ir taisnība, — Arno iejaucās, slepus piemiedzot ar aci strēlniekam. — Jā, jūs taču, monsenjor, neesat Senkantēnas iedzīvotājs. To vislabāk var apliecināt Žans Pekuā, viņu pazīst visa pilsēta. Viņš te jau četrdesmit gadus dzīvo. Sava arteļa .priekšnieks, strēlnieku pulka komandieris. Ko jūs par to teiksiet, angļa kungs?

—   Teikšu, — atsaucās anglis, sapratis mājienu, — ja manā priekšā ir Žans Pekuā, tad man ir pavēlēts arī viņu apcietināt, viņš ir manā sarakstā.

—   Mani? — Pekuā iesaucās.

—   Tieši jūs, kungs.

Pekuā jautājoši paskatījās uz Gabrielu.

—   Neko darīt, Žan, — vikonts d'Eksmess nopūtās. — Pēc tam, kad esam savu karavīra pienākumu izpildījuši, jāatzīst tagad uzvarētāja tiesības. Nākies samierināties, Žana kungs.

—   Mēs iesim šim cilvēkam līdz? — tas nobrīnījās.

—    Nu ja, mans draugs. Es pat esmu priecīgs, ka mēs būsim abi kopā.

—   Patiešām, kungs, — Žans Pekuā aizkustināts sacīja, — ja jau tik izcils karotājs kā jūs samierinās ar tādu situāciju, tad man, vienkāršam pilsonim, nemaz neklājas kurnēt. Iesim, nelieti! — viņš teica strēlniekam. — Izlemts! Es esmu tavs vai tava priekšnieka gūsteknis.

—   Arī jūs nāksiet man līdz pie lorda Greja un paliksiet tur tik ilgi, kamēr nebūsiet iesnieguši atbilstošu izpirkšanas maksu.

—   Es jau tad pie viņa palikšu līdz pastardienai! — Žans Pekuā iesaucās. — Tavs priekšnieks manus ekijus nedabūs! Drīzāk es izlaidīšu garu. Lai viņš mani baro, ja viņš ir krietns kristietis, līdz manai pēdējai stundiņai, un lai baro sātīgi!

Strēlnieks izbijies paskatījās uz Arno de Tilu, taču tas viņu nomierināja, rādīd.ims ar acīm uz Gabrielu, kuru biedra izlēciens bija sasmīdinājis.

Anglis novērtēja joku un arī iesmējās.

—   Tātad, es jūs aizvedīšu…, — viņš gribēja sacīt.

—  Jūs mums parādīsiet ceļu pie lorda Greja, — Gabriels viņu augstprātīgi pārtrauca, — bet mēs paši par visu vienosimies ar jūsu komandieri.

—   Kā vēlaties, — strēlnieks pazemīgi piekrita.

Soļodams viņiem pa priekšu pieklājīgā attālumā, viņš tos aizveda pie lorda Greja. Gūstekņiem nopakaļ gāja Arno de Tils.

Lords Grejs bija flegmātisks, ārkārtīgi garlaicīgs vīrietis, kurš karu vērtēja kā jebkuru citu darījumu. Uzzinājis, ka viņam un viņa ļaudīm jāapmierinās tikai ar trijiem gūstekņiem, viņam sabojājās garastāvoklis un tāpēc viņš Gabrielu un Žanu Pekuā pieņēma ar vēsu cieņu.

—   Tātad man ir tas gods saņemt gūstā vikontu d'Eksmesu, — viņš bez īpašām emocijām noteica, ziņkārīgi vērojot Gabrielu. — Jūs nu gan mums sagādājāt klapatas, kungs!

—   Darīju, ko varēju, — Gabriels pieticīgi atbildēja.

—    Jūs varat daudz ko, ar to es arī jūs apsveicu, — lords Grejs turpināja. — Bet runa nav par to. Liktenis, lai arī jūs darījāt brīnumus, lai no likteņa izbēgtu, jūs ir atdevis manās rokās kopā ar jūsu lielisko zobenu. Ak, lai jums tas paliek, — viņš steidzās Gabrielu nomierināt, kurš jau gribēja savu zobenu atsprādzēt. — Taču lai saglabātu tiesības ar zobenu rīkoties, jums tas ir jānopelna, vai tā nav? Apspriedīsim to. Es zinu, ka drosme ne vienmēr ir saistīta ar bagātību. Taču arī es nevaru ciest pārāk lielus zaudējumus. Kā jūs domājat? Pieci tūkstoši ekiju ir piemērota cena jūsu brīvībai?

—   Nē, — Gabriels teica.

—   Nē? Jūs to uzskatāt par pārāk augstu? Ak, nolādētais karš! Nu, tad četri tūkstoši, manuprāt, ļoti piemērota summa, velns lai parauj!

—   Nepiemērota gan, — Gabriels vēsi atteica.

—   Kā? Ko jūs sacījāt? — anglis iesaucās.

—   Jūs mani nepareizi sapratāt. Jūs jautājāt, vai piecus tūkstošus es uzskatu par piemērotu izpirkuma maksu. Bet es jums atbildu — nē. Jo, manuprāt, es esmu divreiz vairāk vērts.

—   Tas gan ir jauki! — anglis priecīgi sāka māt ar galvu. — Un jūsu karalis patiešām nežēlos tādu summu, lai izpirktu savu lielisko karavīru.

—   Ceru, ka pie viņa nenāksies griezties pēc palīdzības, jo mans materiālais stāvoklis ļauj man pašam norēķināties, lai arī tie ir gluži neparedzēti izdevumi.

—   Tātad viss rit gludi, — lords Grejs bija pat mazliet pārsteigts. — Šajā gadījumā jūs man samaksāsiet desmit tūkstošus ekiju. Piedodiet, kad jūs to izdarīsiet?

—   Saprotiet pats, — Gabriels teica, — es neesmu tādu summu atvedis uz aplenkto pilsētu. Griezties pie draugiem šajā situācijā būtu neērti. Ja jūs man dosiet mazliet laika, es šo naudu varu saņemt no Parīzes…

—   Ļoti labi, — lords Grejs bija ar mieru, — un vajadzības gadījumā man pietiks ar jūsu goda vārdu, kas ir vērtīgāks par naudu. Taču lietas jākārto rūpīgi, bet saspringtās attiecības starp mūsu un spāņu karaspēka daļām mani varbūt mudinās apgriezties Anglijā. Ceru, ka jūs neļaunosieties, ja līdz izpirkuma nomaksāšanai es jūs nepaturēšu šajā spāņu Senkantēnā, bet aizvedīšu uz Kalē, uz angļu pilsētu, kur gubernators ir mans svainis lords Ventvorss. Vai tādi noteikumi jūs apmierina?

—   Pilnībā, — Gabriels rūgti nosmējās. — Es tikai lūgšu atļauju aizsūtīt manu ieročnesēju pēc naudas uz Parīzi, lai mani plāni un jūsu uzticība pārāk neciestu no ilgās naudas kavēšanās.

—   Tas ir ļoti prātīgi, — lords Grejs atbildēja. — Varat būt drošs, ka, gaidot savu uzticības personu, jūs tiksiet aprūpēts tā, kā jūs to esat pelnījis. Par to parūpēsies mans svainis. Kalē jūs baudīsiet pilnīgu brīvību, bet lords Ventvorss jums sagādās vislabākos apstākļus, jo vairāk tāpēc, ka viņš pats labprāt mīl labi paēst un papriecāties. Starp citu, tā ir viņa privāta lieta. Mana māsa, viņa sieva, ir mirusi. Es tikai gribēju sacīt, ka jums tur nebūs garlaicīgi.

Gabriels klusuciešot paklanījās.

—    Bet jūs, kungs, — Grejs vērsās pie Žana Pekuā, kurš šīs ainas laikā tikai neizpratnē raustīja plecus, — kā redzams, jūs esat pilsētnieks?

—   Es esmu Žans Pekuā.

—   Lieliski! Uz kādu izpirkuma maksu es varu cerēt no jums?

—    Nu ko, man nav nekas pretī pakaulēties. Kas kaulējas, tie varēs vienoties. Jūs sadrūmāt, taču es neesmu lords, un, manuprāt, neesmu pat desmit livru vērts…

—   Diezgan! — lords Grejs viņu asi pārtrauca. — Jūs man samaksāsiet simt livru.

—   Simt livru? Lai arī būtu, ja jūs mani tik augstu vērtējat, — izveicīgais audējs sacīja, — bet taču ne jau visu summu skaidrā naudā?

•— Kā! Jums nav pat tik daudz?

—  Nauda man bija, — Žans Pekuā atbildēja, — bet aplenkuma laikā es visu izdalīju slimajiem un nabagiem.

—   Bet jums ir draugi? Vai, galu galā, radinieki? — lords Grejs vaicāja.

—    Draugi? Ar tiem nav ko rēķināties. Radi? Tuvinieku man nav. Sieva nomira, neatstādama pēcnācējus. Brāļu man nav. Ir viens attāls radinieks.

—   Bet tas? — nepacietīgi vaicāja lords Grejs.

—   Tas man aizdos simt livru, par to es nešaubos, un viņš tieši dzīvo Kalē.

—   Ak tā? — neuzticīgi novilka lords Grejs.

—   Varat man ticēt, milord, — Žans Pekuā sacīja tik pārliecinoši, ka viņam nevarēja neticēt. — Viņu sauc Pjērs Pekuā un viņš jau trīsdesmit gadus ir ieročmeistars, Martruā ielā atrodas viņa darbnīca.

—   Viņš ar jums ir labās attiecībās?

—   Kā nu ne! Es esmu pēdējais Pekuā savā dzimtā, tāpēc viņam mani jāgodā. Pirms vairāk nekā diviem gadsimtiem mūsu sencim Pekuā bija divi dēli. Viens no tiem kļuva par audēju Senkantēnā, otrs par ieroču darinātāju Kalē. Kopš tiem laikiem Senkantēnas Pekuā auž, bet Pekuā no Kalē — kaļ. Lai arī tie dzīvo tālu cits no cita, viņu draudzība joprojām ir stipra. Pjērs man iedos naudu, lai gan es viņu neesmu redzējis kādus desmit gadus. Bet mēs nesatikāmies tādēļ, ka jūs, angļi, ļoti negribīgi izsniedzāt mums caurlaides uz savām nocietinātajām teritorijām.

—    Jā, jā, — lords Grejs laipni atsaucās, — drīz jau būs divsimt gadu, kopš jūsu Pekuā Kalē ir angļi.

—   Ak! — audējs iesaucās, — Pekuā!..

Un pēkšņi aprāvās.

—   Ko Pekuā? — lords Grejs nesaprata.

—   Pekuā, milord, — Žans sacīja, samulsis burzīdams rokās cepuri, — Pekuā ar politiku nenodarbojas, lūk, ko es gribēju teikt. Lai viņi ir vai angļi, vai franči, ka tikai mums tur paliek lakta, bet šeit — stelles, lai varētu nopelnīt iztikai, vairāk nekas mums nav vajadzīgs.

—   Kas to lai zin, — lords Grejs labsirdīgi piezīmēja, — varbūt jūs kādreiz atvērsiet audēju darbnīcu Kalē, arī kļūsiet par karalienes Marijas pavalstnieku, un tad abas Pekuā dzimtas pēc tik ilgiem gadiem atkal būs kopā.

—   Var jau but, — Zans Pekuā bez naida norūca.

Gabriels neticēja savām ausīm. Varonīgais pilsētas aizstāvis, kurš tik karsti cīnījās pret iebrucējiem, pēkšņi vienā mierā runā par pāriešanu Anglijas karalienes pavalstniecībā! It kā tas būtu tik vienkārši kā nomainīt drēbju kārti. Bet Zans viņam piemiedza ar aci, dodot zīmi, ka te kaut kas slēpjas.

Drīzumā lords Grejs atvadījās no abiem gūstekņiem.

—   Rīt mēs kopā dosimies uz Kalē, — viņš tiem sacīja. — Jūs varat posties ceļam un atvadīties no pilsētas. Es atlaižu jūs pret jūsu godavārdu. Turklāt, — viņš piebilda savā parastajā smalkjūtībā, — par jums tiks paziņots vārtu sardzei, un vispār no pilsētas nevienu neizlaiž bez komandanta atļaujas.

Gabriels klusējot paklanījās un kopā ar Žanu Pekuā izgāja no mājas.

—    Kas jums gan ir padomā, mans draugs? — pa ceļam viņš vaicāja audējam. — Vai jūs nevarējāt uzreiz atpirkties ar kādu simtu? Kāpēc jums vajadzīgs brauciens uz Kalē? Vai jums tiešām ir radinieks, kurš gatavo ieročus? Kāpēc jūs tik dīvaini izturējāties?

—    Css! — Zans Pekuā noslēpumaini pielika pirkstu pie lūpām. — Vai jūs varat uz savu ieročnesēju paļauties?

—    Es par viņu galvoju. Viņam reizēm zūd atmiņa un saiet galvā greizi, taču \iņš ir uzticams cilvēks.

—   Labi, — Pekuā sacīja. — Nesūtiet viņu uz Parīzi uzreiz no Senkantēnas. Paņemsim viņu līdz uz Kalē, un no turienes aizsūtīsim uz Parīzi. Mums viņš būs vajadzīgs.

—   Bet ko tas viss galu galā nozīmē? — Gabriels jautāja. — Es redzu, ka jums nekāda radinieka Kalē nemaz nav.

—   Ir gan! — Pekuā iebilda. — Pjērs Pekuā eksistē. Tas ir tik pat droši kā tas, ka viņš ir audzināts mīlestībā pret savu veco labo Franciju un nekad neatteiksies atbalstīt jūsu drošsirdīgās ieceres, kā piemēram šo, ko jūs uzsākāt Senkantēnā.

—   Mans draugs, es nojaušu, — Gabriels sacīja, spiežot audējam roku. — Tomēr tu mani pārāk augstu vērtē un par mani spried pēc sevis. Tu pat nevari iedomāties, cik daudz personīgu motīvu bija manā šķietamajā varonībā. Tu nezini, ka arī turpmāk es būšu spiests rīkoties tā, lai pildītu kādu svētu pienākumu.

—    Nekas, nekas, — 2ans Pekuā teica, — gan jūs izpildīsiet savu svēto pienākumu tāpat kā visus citus. Bet šo citu vidū, — viņš pieklusināja balsi, — viens ir tāds, — ja apstākļi būs labvēlīgi, mēs par Senkantēnas zaudējumu norēķināsimies Kalē pilsētā.

## XXXVI. Godātais Arno de Tils turpina rīkoties

Pametīsim jauno kapteini un veco pilsētnieku viņu sapņos par atmaksu un atgriezīsimies pie strēlnieka un ieročnesēja, kuri vēl joprojām atradās lorda Greja namā.

Pēc gūstekņu aiziešanas strēlnieks patiešām palūdza savam priekšniekam solīto prēmiju, un tas viņam samaksāja, pārāk netielēdamies. Viņš bija apmierināts ar strēlnieka vērīgumu, izvēloties gūstekņus.

Arno de Tils, savukārt, arī gaidīja savu daļu un, gods kam gods, tas savu solījumu pildīja.

Kad strēlnieks ienāca istabā, Arno sēdēja pie galda un papildināja savu slaveno rēķinu ar sekojošu ierakstu:

„Par to, ka veikli panācu vikonta d'Eksmesa iekļaušanu karagūstekņu sarakstā, ar to pašu uz laiku atbrīvojot monsenjoru Monmoransī no augšminētā vikonta…"

—  Ar ko jūs nodarbojaties? — strēlnieks pavaicāja, uzsitot de Tilam uz pleca.

—   Ar ko? Ar skaitīšanu, — de Tils atbildēja. — Bet cik tālu ir ar mūsu rēķiniem?

—   Pilnībā apmaksāts, — strēlnieks piemiedza ar aci un sniedza monētas Arno. — Kā redzat, es savu vārdu turu un naudu nežēloju. Abi gūstekņi, kurus jūs uzrādījāt, bija labi. Jo īpaši jūsu kungs. Viņš pat nekaulējās vai, pareizāk sakot, kaulējās. Vecais, tiesa gan, nebija pārāk labs, taču bez jums es varēju izvēlēties vēl daudz sliktāku.

—    Par to es nešaubos, — sacīja Arno, pārskaitot naudu un liekot to kabatā.

—    Taču nesteidzieties, mans draugs, — strēlnieks turpināja, — jūs redzat, ka es labi maksāju. Tagad jūs man sadabūsiet trešo gūstekni — kādu no augstmaņiem.

—    Dieva vārds, es nevienam citam nekalpoju, — Arno atteica. — Tieciet nu pats galā.

—   Es zinu, ka varu pats izvēlēties, taču vēlreiz lūdzu jūsu palīdzību. Jo var taču no visiem vīriešiem, sievietēm, sirmgalvjiem un bērniem izvēlēties dižciltīgākos…

—   Kā? - Arno pārvaicāja. — Arī no sievietēm?

—    īpaši no sievietēm, — anglis atbildēja. — Un ja jūs zināt kādu sievieti, kas ir ne tikai augstdzimusi un bagāta, bet arī jauna un skaista, mēs varam labi nopelnīt. Lords Grejs viņu dārgi pārdos savam svainim — lordam Ventvorsam. Bet tam kārumniekam, kā esmu dzirdējis, gūsteknes patīk vēl labāk par gūstekņiem.

—   Par nožēlu, es nevienas tādas nezinu, — Arno atbildēja. — Bet, pagaidiet… Nu nē… Tas nav iespējams.

—    Kāpēc nav iespējams? Mēs taču esam saimnieki, mēs esam uzvarētāji. Un, izņemot admirāli, jebkuru var pasludināt par gūstekni.

—   Tas gan, — Arno piekrita, — taču skaistule, kas man ir padomā, nedrīkst atrasties mana saimnieka tuvumā, nedrīkst tikties ar to. Bet turēt tos gūstā vienā vietā — tā nebūs vis viņu nošķirtība.

—    Kāpēc ne? Lords Ventvorss taču nevienam savu daiļo gūstekni nerādīs.

—   Jā, Kalē, — Arno domīgs teica. — Bet pa ceļam vikontam būs diezgan laika ar viņu izpļāpāties.

—   Nebūs, ticiet man, — anglis atbildēja. — Mēs dosimies ceļā divās kolonnās, un starp daiļavu un viņas bruņinieku būs divu stundu atstarpe.

—   Jā, bet ko par to teiks vecais konetabls? — Arno skaļi domāja. — Ja viņš uzzinās par to, tad liks mani pakārt.

—     Uzzinās? Vispār neviens par to neuzzinās, — strēlnieks kārdinātājs centās de Tilu pierunāt. — Jūs pats taču neizpļāpāsiet, un ja vien jūsu nauda nesāks runāt…

—   Cik daudz tur būtu? — Arno vaicāja.

—   Atkal puse, tāpat kā iepriekš.

—   Šito nelaimi! — Arno nopūtās. — Tā būtu apaļa summiņa. Tē- tuks taču neskoposies!

—   Viņas tētuks ir hercogs vai kas cits? — strēlnieks vaicāja.

—   Tētuks ir karalis, manu sirsniņ, un viņu sauc Indriķis Otrais.

—    Pilsētā ir karaļa meita?! — anglis iesaucās. — Lai mani zibens nosper! Ja jūs man tūlīt nepateiksiet, kur lai to meklē, es jūs vienkārši nožņaugšu, mans draugs. Karaļa meita!

—   Un arī skaistuma karaliene, — Arno teica.

—   Ak, lords Ventvorss zaudēs galvu. Draugs, — anglis svinīgi sacīja, izņēmis savu naudas maku un atvēris to apmātā Arno priekšā, — gan maks, gan viss, kas tajā iekšā, būs jūsu, ja jūs man pateiksiet šīs dāmas vārdu un atrašanās vietu.

—    Lai iet! — Arno iesaucās, vairs ilgāk nespēdams izturēt kārdināšanu, un paķēra maku.

—   Vārds? — strēlnieks vaicāja.

—   Diāna de Kastro, viņa arī māsa Benija.

—   Kur viņa ir?

—   Benediktīniešu klosterī.

—   Es jau skrienu uz turieni! — strēlnieks iesaucās un pazuda.

„Lai nu būtu, — Arno domāja, soļojot uz rātsnamu. — Lai nu būtu,

šo gadījumu es konetabla rēķinā nerakstīšu."

## XXXVII Lords Ventvorss

Pēc trīs dienām, 1. septembrī, Kalē gubernators lords Ventvorss, saņēmis atbilstošas instrukcijas no sava svaiņa, lorda Greja, un pavadījis to uz kuģi, jāšus atgriezās savā savrupmājā, un vienā telpā viņu gaidīja Gabriels un Zans Pekuā, bet otrā — Diāna.

Taču de Kastro kundze nezināja, ka atrodas zem viena jumta ar Gabrielu, jo kā jau strēlnieks Arno de Tilam bija solījis, viņa visu ceļu veica pilnīgā vientulībā.

Lords Ventvorss bija pilnīgs sava svaiņa pretstats. Cik augstprātīgs, vēss un skops bija lords Grejs, tik enerģisks, laipns un dāsns bija viņa radinieks.

Stalts skaistulis ar cēlām manierēm un vieglu sirmumu biezajos vijīgos matos, viņš, neskatoties uz saviem četrdesmit gadiem, bija saglabājis jaunekļa trauksmaino kaisli. Viņa vingrā gaita un mirdzums skaistajās pelēkajās acīs apliecināja to. Viņš arī patiešām dzīvoja jautri un bezrūpīgi, it kā tam būtu vēl tikai divdesmit.

Vispirms viņš iegāja zālē, kur to gaidīja vikonts d'Eksmess un Žans Pekuā, un, laipni smaidot, sveicināja tos kā gaidītus viesus nevis kā kara- gūstekņus.

—    Laipni lūdzu manā namā, kungi. Es esmu ārkārtīgi pateicīgs savam svainim par to, ka viņš jūs pie manis atsūtīja, vikont. Piedodiet man, taču šajā drūmajā cietoksnī, uz kuru es esmu atsūtīts, izpriecas ir tik retas, sabiedrība tik šaura, ka es uzskatu par laimi sastapt cilvēku ar ko parunāties… Un es kā godīgs egoists patiesi priecājos par jūsu uzturēšanos šeit tās nolādētās izpirkuma maksas dēļ.

—   Jā, izpirkums patiešām mazliet aizkavēsies, — Gabriels sacīja. — Jūs acīmredzot jau zināt no lorda Greja, ka mans ieročnesējs, ko es gatavojos sūtīt uz Parīzi pēc naudas, pa ceļam šurp ir piedzēries, sakāvies ar vienu no apsardzes vīriem un ievainots galvā. Tiesa, ievainojums nav pārāk bīstams, taču tā dēļ viņš paliks Kalē ilgāk, nekā bija paredzēts.

—    Jo sliktāk nabaga vīram un jo labāk man, vikont, — lords Ventvorss pasmaidīja.

—   Jūs esat pārāk laipns, milord, — Gabriels ar skumju smaidu noteica.

—   Nē, vikont, te nav nekādas laipnības, patiešām. Laipni būtu, ja es tūlīt jūs atlaistu uz Parīzi pret godavārdu. Taču, atkārtoju vēlreiz, tam es esmu pārāk patmīlīgs un par daudz nogarlaikojies. Ko lai dara! Mēs kopā būsim gūstā un centīsimies viens otram kliedēt skumjas šajā ieslodzījuma vietā.

Gabriels paklanījās, neizteieis ne vārda. Viņš patiešām būtu gribējis, lai lords Ventvorss atdotu tam brīvību, ticot uz vārda. Bet vai viņš varēja gaidīt šādu uzticību no cilvēka, kuru redzēja pirmo reizi?

Lai kā arī būtu, viņu mierināja doma, ka Koliņī jau ir Parīzē. Bet ja tā, tad viņš jau ir ziņojis karalim, ka tieši Gabrielam ir izdevies paildzināt Senkantēnas aizsardzību. Indriķis, savu karaļa vārdu turot, varbūt nemaz negaidīs dēla atgriešanos, lai atbrīvotu tēvu.

Tomēr Gabriels nespēja pārvarēt savu satraukumu, jo vairāk tāpēc, ka viņš uztraucās par diviem. Pirms aizbraukšanas no Senkantēnas viņam neiznāca satikties ar Diānu.

Pa to laiku, nemanot sava gūstekņa skumjo izklaidību, lords Ventvorss turpināja:

—   Starp citu, d'Eksmesa kungs, es pacentīšos nebūt pārāk cietsirdīgs cietuma uzraugs un, lai tūdaļ to pierādītu, es jums atļauju cik vien vēlaties iziet no mājas un staigāt pa pilsētu… protams, ja jūs man dodat muižnieka godavārdu nedomāt par bēgšanu.

—  Esmu jums ārkārtīgi pateicīgs par šo priekšlikumu, milord, — jauneklis atbildēja, — es dodu goda vārdu nebēgt.

—    Ar to man pietiek, kungs, — lords Ventvorss teica, — un ja viesmīlība, kuru es varu un kas man ir jāparāda jums manā namā, jums šķitīs apgrūtinoša, lūdzu — man nebūs nekādu pretenziju, ja jūs atradīsiet sev piemērotāku mitekli.

Zans Pekuā nespēja nostāvēt mierā no tā kā pavēršas notikumi. Viņš priecīgs parāva pārsteigto Gabrielu aiz piedurknes.

—   Ak, vikonta kungs, — viņš dedzīgi vērsās pie Gabriela, — ja jums labpatiks ieņemt vislabāko istabu mana radinieka ieroču meistara Pjēra Pekuā mājā, tad ar to izrādīsiet viņam lielu godu, bet mani darīsiet laimīgu, zvēru jums!

Godātais Pekuā savus vārdus pavadīja ar izteiksmīgu žestu. Viņš tagad izskaidrojās tikai ar dīvainām zīmēm un nesaprotamiem noklusējumiem, un vispār bija kļuvis par visai noslēpumainu personu.

—   Paldies, draugs, — Gabriels sacīja. — Bet izmantot šādu atļauju būtu pārāk liela atļaušanās…

—   Nē, varat man ticēt, — lords Ventvorss enerģiski iebilda, — man nav nekas pretī, ja jūs apmestos pie Pjēra Pekuā. Tas ir pārticis, darbīgs pilsētnieks, sava aroda meistars un godīgs cilvēks. Es viņu labi pazīstu, ne reizi vien esmu pie viņa pircis ieročus. Es zinu, ka pie viņa dzīvo kāda jauka būtne, meita vai sieva, es īsti nezinu.

—   Tā ir viņa māsa Babete, milord, — Žans Pekuā paskaidroja. — Viņa patiesi ir diezgan pievilcīga un ja es nebūtu tik vecs… Taču tāpēc Pekuā dzimta bojā neaizies. Pjērs zaudēja sievu, bet tā viņam atstāja divus veselīgus puikas. Viņš jūs izklaidēs, vikonta kungs, ja jūs piekritīsiet pieņemt mana radinieka ielūgumu.

—   Piekrīties, vikont, es jums to iesaku, — lords Ventvorss piebilda.

Gabriels nodomāja, pie tam pamatoti, ka skaistais Kalē gubernators

kaut kādu iemeslu dēļ vēlējās atbrīvoties no īrnieka, kurš visu dienu nīktu mājās un ar savu klātbūtni ierobežotu pašu saimnieku. Gabriels nekļūdījās, jo kā smalki izteicās lorda Greja strēlnieks sarunā ar Arno, gubernatoram gūsteknes patika vēl labāk par gūstekņiem.

Jau nešauboties, Gabriels smaidot teica Žanam Pekuā:

—   Nu ko, lordam Ventvorsam nav iebildumu, es apmetīšos pie jūsu radinieka.

Pekuā vai staroja no laimes.

—    Uzskatu, ka jūs rīkojaties pareizi, — gubernators sacīja. — Šī laipnā ieroču kalēja mājā jums būs ērtāk nekā pie manis. Jo jaunam cilvēkam ir jājūtas nepiespiesti, zināma lieta.

—   Jūs patiesi zināt neatkarības cenu, — Gabriels iesmējās.

—   Jūs neesat kļūdījies, — tādā pašā garā viņam atbildēja lords Ventvorss. — Man vēl nav pienācis tas vecums, kad brīvību vienkārši izķērnā.

Tad viņš vērsās pie Žana Pekuā:

—    Bet jūs, Pekuā kungs, varat rēķināties ar sava radinieka naudu? Lords Grejs teica man, ka jūs gatavojaties no viņa aizņemties simt ekijus, lai samaksātu savu izpirkšanu.

—   Viss, kas ir Pjēram, pieder arī Žanam, — audējs pārliecinoši atbildēja. — Pekuā ģimenē tā jau ir bijis no laiku laikiem. Es jau iepriekš zināju, ka manu radu nams ir arī manējais. Tāpēc es lūdzu, atsūtiet man līdzi kādu no saviem ļaudīm, viņš pie jums atgriezīsies ar norunāto summu.

—    Tas ir lieki, Pekuā kungs, — lords Ventvorss atteica, — es jūs atlaižu tāpat. Rīt vai parīt es apciemošu vikontu d'Eksmesu pie Pjēra Pekuā un par to naudu, ko jūs man esat parādā, iegādāšos pie viņa ieročus.

—   Kā vēlaties, milord, — Zans paklanījās.

—   Bet tagad, d'Eksmesa kungs, — gubernators sacīja Gabrielam, — vai man jums ir jāsaka, ka jūs vienmēr būsiet gaidīts viesis pie manis?

—    Pateicos jums, milord, — Gabriels sacīja, — es pieņemu jūsu draudzību, protams, atbildot ar to pašu. — Smaidot viņš vēl piebilda: — Jo karš ir pilns pārsteigumu un šodienas draugs rīt var kļūt par ienaidnieku.

—    O, šajās neieņemamajās sienās es jūtos pilnīgā drošībā. Ja frančiem ir lemts dabūt atpakaļ Kalē, tas notiks ne ātrāk kā pēc divsimt gadiem… Bet līdz tam brīdim jādzīvo pēc iespējas priecīgāk. Ak jā, es aizmirsu pateikt — ja jums, vikont, ir naudas grūtības, mans maks ir jūsu rīcībā.

—   Vēlreiz pateicos, milord. Mans maks nav tik liels, lai es tūlīt varētu ar jums norēķināties, taču ļauj man uzturēties Kalē bez rūpēm. Mani uztrauc cita lieta — vai jūsu radinieka māja, Pekuā kungs, varēs uzņemt trīs negaidītus viesus? Ja ne, es labāk pameklēšu citu apmešanās vietu…

—   Jūs laikam jokojat! — Žans Pekuā viņu pārtrauca. — Tajā mājā var iekārtoties ne tikai trīs viesi, bet veselas trīs ģimenes! Paldies Dievam, māja ir pietiekami plaša. Provincē nebūvējas tik šauri un taupīgi kā Parīzē.

—   Tas tiesa, — lords Ventvorss sacīja, — varu apliecināt, ka ieroču kalēja māja ir cienīga būt par jūsu patvērumu… Starp citu, Pekuā kungs, jūs, šķiet, gribējāt palikt uz dzīvi Kalē un šeit atsākt aušanu? Lords Grejs man kaut ko tamlīdzīgu pieminēja. Es šādus plānus varu tikai apsveikt.

—   Varbūt tā arī notiks, — Žans Pekuā atbildēja. — Jo Senkantēna un Kalē drīz piederēs vienam saimniekam, un tad es vēlētos būt tuvāk savējiem.

—   Jā, jā, — lords Ventvorss sacīja, viltīgā audēja vārdu īsto nozīmi nesapratīs, — varbūt Senkantēna drīz būs angļu pilsēta. Taču atvainojiet, kungi, es jūs kavēju. Jūs esat noguruši no ceļa, jums vajadzīga atpūta. Uz drīzu redzēšanos.

Viņš pavadīja tos līdz durvīm, paspieda roku vienam, otram draudzīgi pamāja ar galvu, un abi devās uz Martuā ielu, kur dzīvoja Pjērs Pekuā.

Pavadījis tos, lords Ventvorss nodomāja:

„Šķiet, es labi darīju, aizsūtīdams šo vikontu prom no manas mājas. Viņš ir augstas kārtas cilvēks, cik noprotams, galminieks, un ja viņam kaut reizi nācies sastapties ar manu skaisto gūstekni, tas viņu atcerēsies visu mūžu. Es taču viņu redzēju tikai vienu reizi, bet esmu apburts līdz šim brīdim. Kas par skaistumu! Ak Dievs, es esmu iemīlējies! Nu ja, iemīlējies! Bet šis jauneklis varētu traucēt attiecības, kuras, es ceru, izveidosies starp mani un Diānas kundzi. Nu nē! Trešajam starp mums nav vietas!"

Viņš pašķindināja zvaniņu. Pēc brīža parādījās kalpone.

—   Džeina, — viņš angliski vaicāja tai, — vai mana pavēle ir izpildīta? Jūs palīdzējāt šai dāmai iekārtoties?

—   Jā, milord.

—   Kā viņa tagad jūtas?

—    Izskatās bēdīga, taču ne nomākta. Raugās lepni, runā droši un pavēl maigi, tomēr valdonīgi.

—   Labi, — gubernators teica. — Jūs viņai cienastu pasniedzāt?

—    Viņa tikai nogaršoja augļus, milord. Viņa no visa spēka cenšas izskatīties pašpārliecināta, taču nav grūti pamanīt, ka viņa ir satraukta.

—    Labi, Džeina, atgriezieties pie viņas un manā, lorda Ventvorsa, Kalē gubernatora vārdā jautājiet tai, vai viņai labpatiktu mani pieņemt. Ejiet un tūlīt nāciet atpakaļ.

Pēc dažām minūtēm, kas nepacietīgajam Ventvorsam šķita kā vesels gadsimts, kalpone atgriezās.

—   Nu?

—    Šī dāma ne tikai ir gatava, bet pati vēlas ar jums nekavējoties runāt, milord.

«Lieliski!" — Ventvorss nodomāja.

—    Bet viņa pieprasīja, — Džeina piebilda, — lai pie viņas istabā paliek vecā Mērija un lai arī es tūlīt atgriežos.

—    Labi, Džeina, ejiet. Klausiet visu, ko viņa saka. Sapratāt? Ejiet un sakiet, ka es sekoju jums.

Džeina izgāja, bet lords Ventvorss ar drebošu sirdi kā divdesmitgadīgs mīlētājs metās augšā pa kāpnēm, kas veda uz Diānas de Kastro istabu.

„Ak, kāda laime! — viņš domāja. — Es esmu iemīlējies! Mana mīļotā ir karaļa meita! Un viņa ir manā varā!"

## XXXVIII Iemīlējies cietuma uzraugs

Diāna de Kastro pieņēma lordu Ventvorsu ar cildenu mieru. Bet zem šī šķietamā miera slēpās liels satraukums. Ar pūlēm apspiedusi drebuļus, viņa atbildēja gubernatora sveicienam un ar īsti karalisku žestu norādīja uz attālāko krēslu.

Tad viņa deva zīmi palikt Mērijai un Džeinai, kuras jau gribēja atstāt telpu. Lords Ventvorss, iegrimis sajūsminātā vērošanā, neko nesacīja, tāpēc Diāna uzskatīja par vajadzīgu iesākt sarunu:

—   Ja es nemaldos, lords Ventvorss, Kalē gubernators?

—   Lords Ventvorss, jūsu padevīgais kalps. Gaidu jūsu norādījumus, hercogien.

—   Manus norādījumus? — hercogiene pārvaicāja. — Nesakiet tā, jūsu vārdus es varu uztvert kā ņirgāšanos. Ja mani lūgumi tiktu pildīti, es nebūtu šeit. Vai jums ir zināms, milord, kas es esmu un kādai dzimtai esmu piederīga?

—    Protams. Jūs esat hercogene de Kastro, karaļa Indriķa II mīļā meita.

—    Kāpēc tādā gadījumā es esmu kļuvusi par gūstekni? — gandrīz čukstus Diāna vaicāja.

—   Jā, tieši tāpēc, hercogien, ka jūs esat karaļa meita, — Ventvorss atbildēja. — Pēc kapitulācijas noteikumiem, kuriem admirālis Koliņī ir piekritis, piecdesmit karagūstekņi, neatkarīgi no kārtas, vecuma un dzimuma, ir jāizdod uzvarētājiem. Ir pilnīgi saprotams, ka tika izmeklēti visievērojamākie, teiksim atklāti, tie, kas var samaksāt lielāko izpirkuma maksu.

—   Bet kā varēja uzzināt, ka es esmu paslēpusies Senkantēnā ar māsas Benijas vārdu? Bez klostera priekšnieces un vēl viena cilvēka, neviens manu noslēpumu nezināja.

—   Acīmredzot šis vēl viens cilvēks ir nodevas, un viss.

—   Ak nē, es esmu pārliecināta, ka tas nav viņš! — Diāna iesaucās tik kaismīgi un pārliecināti, ka lords Ventvorss sajuta greizsirdības dzē- lienu pašā sirdī un pat neatrada ko atbildēt.

—    Tas bija otrā dienā pēc Senkantēnas krišanas, — Diāna turpināja. — Es lielās bailēs slēpos savā cellē. Tad man teica, ka pieņemamā telpā mani gaida angļu karavīrs. Es nobijos, vai notikusi kāda nelaime? Bet tas svešais strēlnieks man uzreiz paziņo, ka es esmu viņa gūstekne.

Es sašutu, pretojos, bet ko var darīt pret rupju varu? Viņi bija trijatā, trīs kareivji pret vienu sievieti, milord…

Tātad bija tā — šie cilvēki nekaunīgi grib dabūt no manis atzīšanos, ka es esmu Diāna de Kastro, franču karaļa meita. Es cenšos to noliegt, bet, neskatoties uz manu pretošanos, viņi mani ved projām. Tad es lūdzu, lai mani aizved pie admirāļa Koliņī, bet iedomājusies, ka vārds „māsa Benija" tam neko neizsaka, es nolemju atzīties, ka es patiešām esmu Diāna de Kastro.

Jūs, milord, varbūt domājat, ka viņi, uzzinājuši manu īsto vārdu, izpilda manu lūgumu un ved mani pie admirāļa? Nekas tamlīdzīgs! Viņi tikai priecājas, grūsta mani vai, pareizāk sakot, iestumj slēgtās nestuvēs, un kad es, asarās mirkdama, cenšos uzzināt, kurp mani ved, izrādās, ka es jau esmu ceļā uz Kalē. Pēc tam lords Grejs atsakās mani uzklausīt, un es no viena viņa kareivja uzzinu, ka esmu gūstekne un ka mēs braucam uz Kalē.

Lūk tā es nokļuvu šeit, milord, un vairāk neko nezinu.

—   Arī es neko vairāk jums nevaru pateikt, hercogien, — Ventvorss domīgs piebilda.

— Neko? Varbūt jūs paskaidrosiet, kāpēc man neļāva runāt ne ar klostera priekšnieci, ne admirāli? Varbūt jūs pateiksiet, ko no manis grib? Kāpēc nepaziņoja karalim, ka es esmu saņemta gūstā? Kas tā par slepenu nolaupīšanu? Kāpēc pat lords Grejs mani negribēja redzēt? Jo tieši viņš ir izlēmis manu likteni, kā man paskaidroja.

—   Lordu Greju jūs šodien redzējāt, hercogien, kad gājāt mums garām. Viņš tajā laikā sarunājās ar mani, un mēs abi jums paklanījāmies.

—   Piedodiet, milord, es nezināju, kas jūs abi esat. Bet ja jūs ar viņu runājāt, viņš droši vien jums ir pastāstījis par saviem plāniem attiecībā uz mani?

—   Jā, pirms kuģa attiešanas uz Angliju viņš man tos izklāstīja, tieši tajā laikā, kad jūs ienācāt šajā namā. No viņa teiktā es sapratu, ka viņš, uzzinājis par karaļa meitas atrašanos Senkantēnā, steidzies iegūt šo dārgo trofeju, un, lai nebūtu lieku runu, nevienam par to nav sacījis. Viņa mērķis ir ārkārtīgi vienkāršs — par jums saņemt lielu izpirkumu.

Es smiedamies atbalstīju sava alkatīgā svaiņa nodomus, taču, ieraudzījis jūs, sapratu — pēc asinsradniecības jūs esat karaļa meita, bet pēc skaistuma — pati karaliene. Tieši tad, jāatzīstas, es mainīju savas domas. Jā, es vairs neatbalstīju lorda Greja nodomu saņemt par jums izpirkumu. Es viņu centos pārliecināt, ka sakarā ar to, ka Anglija un Francija karo, viņš var cerēt uz kaut ko vairāk.

Pieņemsim, uz kādu sevišķi izdevīgu apmaiņu. Jo jūs taču esat veselas pilsētas vērta, ja ne vēl vairāk.

Vārdu sakot, es viņu pierunāju nelaist no rokām ārā tik vērtīgu laupījumu nožēlojamu grašu dēļ. Mēs esam Kalē, mūsu neieņemamajā pilsētā, un tāpēc jūs būtu jāpatur tieši šeit.

—   Kā?! — Diāna iesaucās. — Jūs lordam Grejam devāt tādus padomus un vēl atzīstaties man par to? Ak, milord, kāpēc jūs pretojāties manai atbrīvošanai? Ko es jums esmu nodarījusi? Jūs taču mani redzējāt tikai īsu brīdi, un uzreiz sākāt neieredzēt, vai tā?

—   Es jūs redzēju tikai mirkli un — iemīlēju jūs, kundze, — lords Ventvorss, zaudējis galvu, izdvesa. *

Diāna nobāla un parāvās atpakaļ.

—    Džeina! Mērij! — viņa skaļi pasauca abas sievietes, kas stāvēja nostāk.

Bet lords Ventvorss ar valdonīgu žestu aizliedza tām izkustēties no vietas.

—   Nebaidieties, hercogien, es esmu džentlmenis, un ne jau jums, bet man būtu jābaidās. Jā, es jūs mīlu un nevarēju jums to nepasacīt. Bet tagad jau viss vienalga… Nebaidieties ne no kā…

Ne jūs esat manā varā, bet es — jūsu. Nevis jūs esat gūstekne, bet es. Jūs esat karaliene, bet es esmu vergs. Pavēliet, un es jums klausīšu.

—    Tādā gadījumā sūtiet mani uz Parīzi, kungs, bet no turienes es jums atsūtīšu izpirkumu, kādu jūs noteiksiet, — Diāna uzdrošinājās sacīt.

Lords Ventvorss sāka svārstīties, taču tad atbildēja:

—   Visu ko gribat, tikai ne to, hercogien! Es jūtu, ka tāds upuris man nav pa spēkam. Es taču jums saku, ka jūs ar vienu pašu acu skatienu uz laiku laikiem esat mani savaldzinājusi. Es jūs mīlu tikai divas stundas, bet man šķiet, ka esmu pēc jums ilgojies veselus desmit gadus.

—  Mans Dievs, milord, ko tad jūs gaidāt? Uz ko jūs vispār cerat? Ko jūs gribat?

—   Tikai vienu — redzēt jūs, hercogien, baudit jūsu klātbūtni, skatīties jūsu valdzinošajā sejā, tas ir viss… Es atkārtoju, esmu pārāk liels džentlmenis, lai rīkotos nekrietni… Bet man ir tiesības — tiesības nelaist jūs no sevis prom, un es tās izmantošu.

—  Jūs varbūt cerat, ka tāda piespiešana var manī raisīt atbildes jūtas?

—   To es neceru, — lords Ventvorss maigi iebilda. — Bet ja jūs mani katru dienu redzēsiet tik lēnprātīgu un pazemīgu, varbūt jūs iespaidos tā vīra padevība, kurš varētu pavēlēt nevis lūgt.

—  Un tad, — Diāna nicinoši iesmējās, — franču princese kļūs par lorda Ventvorsa mīļāko?

—   Nē, - gubernators sacīja, — tad lords Ventvorss, vienas no Anglijas ievērojamāko un bagātāko dzimtu pēdējais pārstāvis, uz ceļiem nometies lūgs hercogieni de Kastro kļūt par viņa sievu.

„Vai tikai viņš nav godkārīgs?" — Diāna nodomāja.

—  Lūk kas, milord, — viņa turpināja, mēģinot pasmaidīt. — Atdodiet man brīvību, un es uzskatīšu sevi par jūsu pārādnieci, pat vēl tad, kad jūs būsiet saņēmis izpirkumu. Un kad iestāsies miers, kaut kad taču tas iestāsies, mans tēvs jums uzdāvinās tik pat… nē, vēl vairāk titulu un goda nosaukumu, nekā jūs varētu vēlēties, būdams mans vīrs. Varat man ticēt, milord. Esiet augstsirdīgs, milord, es jums par to būšu ļoti pateicīga.

—   Es minu jūsu domas, hercogien, — Ventvorss iesmējās, nemaz nebūdams priecīgs, — taču es esmu nesavtīgāks un godkārīgāks, nekā jūs iedomājaties. No visiem pasaules dārgumiem es vēlos vienīgi jūs.

—  Tad vēl pēdējais, ko es gribu sacīt, un varbūt to jūs sapratīsiet, — samulsusi, taču lepna Diāna teica. — Milord, mani mīl cits.

—  Un jūs iedomājaties, ka es jūs atlaidīšu pie šī sāncenša? — Ventvorss iedegās greizsirdībā. — Nē, lai vismaz viņš ir tik pat nelaimīgs kā es, pat vēl nelaimīgāks, jo viņš jūs nevar redzēt.

Kopš šīs dienas jūs var atbrīvot — mana nāve, taču es vēl esmu jauns un stiprs; miers starp Franciju un Angliju, bet šīs valstis mēdz karot simt gadus no vietas; un visbeidzot — Kalē ieņemšana, bet cietoksnis ir neieņemams.

Ja nenotiek kāda no šīm trim gandrīz nereālajām iespējām, tad viegli ir saprast, ka jūs vēl ilgi būsiet mana verdzene. Jo es no lorda Greja esmu pārpircis visas tiesības uz jums un par izpirkuma maksu es jūs netaisos atbrīvot, pat ja tā būtu vesela impērija. Bet kas attiecas uz bēgšanu, par to pat nav vērts domāt, jo jūs apsargāšu es, un jūs vēl redzēsiet, cik uzcītīgs cietuma uzraugs ir tad, kad ir iemīlējies!

Pēc šiem vārdiem lords Ventvorss zemu paklanijās un izgāja, atstājis Diānu pilnīgā apjukumā.

## XXXIX Ieroču meistara māja

Pjēra Pekuā māja atradās uz tirgus laukuma un Martruā ielas stūra. Tai bija trīs stāvi un arī apdzīvojami bēniņi. Koks, ķieģelis un šīfera plātnes nama fasādē bija savijušies interesantās arabeskās. Stenderes un griestu sijas rotāja dzīvnieku figūras zaļu lapu ielokā. Tas bija parupji un naivi, tomēr īpatnēji un ar izdomu iekārtots.

Virs veikala stiklotajām durvīm rotājās izkārtne ar briesmīga, izkrāsota karavīra attēlu, kurš acīmredzot personificēja Marsu*, jo uzraksts uz izkārtnes vēstīja: „Marsam — Pjērs Pekuā, ieročmeistars". Durvīs karājās pilns Pekuā darinājumu sortiments. Tā bija savdabīga izkārtne tiem muižniekiem, kuri neprata lasīt.

Cauri vitrīnai patumšajā telpā varēja redzēt visāda veida aizsardzības un uzbrukuma ieročus.

Marss — romiešu mitoloģijā kara dievs.

Divi mācekļi sēdēja pie durvīm un sauca garāmgājējus ienākt, lielīdami preces lieliskās īpašības un dažādību.

Pats ieročmeistars parasti atradās istabā, kuras logi izgāja uz pagalmu, vai arī strādāja smēdē pagalma dziļumā, bet veikalā parādījās tikai tajos gadījumos, kad veikalā ienāca kāds svarīgs apmeklētājs un izteica vēlēšanos parunāt ar pašu saimnieku.

Pjērs Pekuā saņēma vikontu d'Eksmesu un Žanu Pekuā ar atplestām rokām un uzstāja, lai viesi ieņemtu otro stāvu. Pats viņš ar māsu Babeti un bērniem pārvācās uz trešo. Otrajā stāvā gulēja arī ievainotais Arno de Tils. Mācekļi mitinājās bēniņos.

Mēs ieraugām Gabrielu un Žanu Pekuā pie galda brīdī, kad lielās vakariņas, ko viņiem par godu sarīkoja laipnais saimnieks, gāja uz beigām. Viesiem pakalpoja Babete. Bērni bijīgi sēdēja mazliet tālāk.

—    Ak Dievs, cik jūs maz ēdat, monsenjor! — ieročmeistars sacīja. — Redzams, esat par kaut ko ļoti norūpējies, un Žans arī par kaut ko domā. Labāk uzēdiet šīs vīnogas, mūsu pusē daudz vairs tādu nav. Es no sava vectēva dzirdēju, bet tas — no savējā, ka kādreiz, franču valdīšanas laikā, Kalē apkārtnē bija vīnadārzi no vienas vietas. Vīnogas esot bijušas lielas un zeltainas. Bet kopš tiem laikiem, kad pilsēta pārgāja angļiem, vīna stādi droši vien domā, ka ir jau pārcēlušies uz pašu Angliju, kur vīnogas nekad nenogatavojas.

Gabriels nevarēja nepasmaidīt par saimnieka negaidīti patriotisko stāstu.

—    Iedzersim, — viņš sacīja, pacēlis glāzi, — par to, lai Kalē apkārtnē atkal nogatavotos vīnogas!

Pilnīgi saprotams, ka viņa tosts abiem Pekuā sagādāja lielu prieku. Pēc vakariņām Pjērs lasīja lūgšanu, bet viesi to noklausījās. Tad sūtīja gulēt bērnus.

—   Arī tu, Babete, vari iet, — ieročmeistars teica māsai. — Parūpējies par to, lai mācekļi augšā netrokšņotu, un kopā ar Ģertrūdi palūkojies, kā klājas vikonta kunga ieročnesējam. Uzzini, vai tam ko nevajag.

Jaunā Babete izgāja laukā.

—   Tagad, mīļais radiniek, — Žanam sacīja Pjērs, — mums neviens netraucē, un ja jums ir sakāms kas slepens, esmu gatavs to uzklausīt.

Gabriels pārsteigts skatījās, kā Žans Pekuā pilnā nopietnībā teica:

—    Jā, es jums, Pjēr, teicu, ka man ar jums ir kāda svarīga lieta jāpārrunā.

—   Tad es iešu, — Gabriels teica.

—   Piedodiet, vikonta kungs, — Žans to aizturēja, — jūsu klātbūtne ne tikai ir vēlama, bet pat nepieciešama, jo bez jūsu palīdzības nav realizējamas tās ieceres, par kurām es stāstīšu Pjēram.

—  Tādā gadījumā es klausos, mans draugs, — Gabriels noteica, atkal ieslīgdams skumjajā domīgumā.

—    Uzklausiet mani, monsenjor, — audējs sacīja, — un varbūt tad prieks un cerības iemirdzēsies jums acis.

Gabriels pasmaidīja cietēja smaidu. Viņš domāja, kamēr viņš ir atrauts no cīņas par tēva atbrīvošanu, no Diānas mīlestības, prieks viņam ir tālu prom esošs draugs. Tomēr viņš pagriezās pret Žanu un ar žestu piedāvāja tam ķerties pie lietas.

Žans svinīgi vērsās pie Pjēra:

—    Mans brāli, pirmais vārds pieder jums — jums jāpierāda vikontam, ka mēs joprojām mīlam savu franču tēviju. Pastāstiet, kādas jūtas pret Franciju jums ieaudzinājis tēvs? Sakiet, vai jel uz brīdi jūs dvēselē esat juties kā anglis? Sakiet mums galu galā, kam jūs palīdzētu, ja vajadzētu izvēlēties — vecajai mūsu tēvu tēvu dzimtenei vai jaunajai dzimtenei, ko mums uzspieduši angļi?*

—    Žan, — ieroču meistars atbildēja tikpat svinīgi, — es labi zinu pēc sevis — dzīve zem svešas varas ir tik smaga kā verdzība un mokoša kā izsūtījums. Mans sencis, kurš redzēja mūsu pilsētas krišanu, ar savu dēlu runāja par Franciju ne citādi kā ar asarām acīs, bet par Angliju — ne citādi kā ar naidu.

Šis jūtas — skumjas un naids, tika nodotas no paaudzes paaudzē. Tāpēc pirms divsimt gadiem dzīvojušais Pjērs Pekuā atdzimis Pjērā Pekuā, kas dzīvo pašlaik.

Manās krūtīs pukst francūža sirds. Kaunu un sāpes par sakāvi es jūtu tik jisi, it kā tas būtu noticis tikai vakar. Nesakiet, Žan, ka man ir divas dzimtenes. Vienmēr būs un ir tikai viena. Ja man būtu jāizvēlas

Angļi iekaroja Kalē Simtgadu kara laikā 1347. gadā un pārvaldīja to līdz 1558. gadam.

starp valsti, ko uzspieduši svešinieki un to, kas man lemta no Dieva, ticiet man, es nesāktu šaubīties.

—   Jūs dzirdat, monsenjor? — Zans, pagriezies pret Gabrielu, iesaucās.

—   Dzirdu, mans draugs, dzirdu, tas patiešām ir cēli, — Gabriels izklaidīgi atteica.

—  Taču ir vēl viena lieta, Pjēr, — Zans turpināja, — jādomā, ka ne jau visi pilsētnieki runā tā kā jūs. Pilnīgi iespējams, ka jūs esat vienīgais Francijas uzticamais dēls Kalē pilsētā, kurš nav zaudējis pateicības jūtas pret savu tēvu tēvu zemi.

—  Jūs maldāties, Zan, — ieročmeistars atbildēja. — Es nerunāju tikai par sevi. Vairums pilsētas iedzīvotāju joprojām mīl Franciju un skumst pēc tās. Arī pilsoņu gvardes rindās, kur esmu ieskaitīts arī es, atradīsies ne mazums ļaužu, kas drīzāk salauztu savus ieročus, nekā paceltu tos pret franču karavīru.

—  Ņemsim vērā, — Zans Pekuā, rokas berzēdams, teica. — Bet sakiet, jums varbūt tajā jūsu gvardē ir kāda pakāpe arī?

—   Nē, Zan, es atteicos no jebkuras pakāpes paaugstināšanas.

—   Jo sliktāk, jo labāk. Laikam dienests jums nav viegls, Pjēr? Ierindniekam bieži jāstāv sardzē?

—   Jā, diezgan bieži, un tas, ziniet, ir visai nogurdinoši. Jo tādam cietoksnim kā Kalē garnizons vienmēr būs par mazu, un mani personīgi sauc uz posteni katra mēneša piektajā datumā.

—  Tieši piektajā? Katru mēnesi vienā un tajā pašā datumā? Vai angļi ir tik nepiesardzīgi, ka iepriekš paziņo, kam un kur jāsargā pilsēta?

— Ak, pēc divsimt valdīšanas gadiem tas vairs nav bīstami, — ieroču meistars nogrozīja galvu. — Bez tam viņi visi ne pārāk uzticas gvardes kareivjiem un liek tos tikai tādos posteņos, kuri paši par sevi ir nepieejami. Es, piemēram, parasti stāvu postenī Astoņstūru tornī, kur jūra ir labāks sargs nekā es. No tās puses, manuprāt, spēj tuvoties tikai kaijas.

—  Ak tā? Katra mēneša piektajā datumā jūs stāvat sardzē Astoņstūru tornī?

—  Jā, no četriem vakarā līdz sešiem rītā. Es šo laiku izvēlējos tāpēc, ka no rītiem es varu redzēt saullēktu okeānā, bet tā patiešām ir dievišķa aina.

—    Tad jau, — Zans klusāk teica, — ja gadījumā kāds pārgalvīgs drosminieks mēģinātu no tās puses uzrāpties jūsu Astoņstūru tornī, jūs, jūsmodams par saullēktu, nemaz viņu nepamanītu?

Pjērs domīgi paskatījās savā radiniekā.

—   Es nebūtu gan to pamanījis, tā tas ir, — viņš atbildēja pēc pagara klusuma brīža, — un nepamanītu tāpēc, ka es zinu, tikai francūzis uzdrošinātos mēģināt iekļūt cietoksnī no tās pusēs. Tā kā man nav nekādu pienākumu pret iekarotājiem, es ne tikai netraucētu, bet laikam pat palīdzētu francūzim iekļūt pilsētā.

—   Labi teikts, Pjēr! — Zans Pekuā iesaucās. — Monsenjor, jūs redzat, ka Pjērs ir īsts francūzis, — viņš piebilda, vērsdamies pie Gabriela.

—   Redzu gan, — tas neskanīgi atbildēja, neuzmanīgi sekojot sarunas gaitai, šī saruna tam šķita pilnīgi bezmērķīga. — Kam vajadzīga šī patriotisma izpausme?

—    Kā kam? — Zans bija pārsteigts. — Nu ir mana kārta runāt. Es jums paskaidrošu, kam! Kalē, kā jau es iepriekš sacīju, vikonta kungs, mums ir jāatmaksā par Senkantēnas zaudējumu. Šķietamā drošība šeit ir iemidzinājusi angļu modrību. Šai bezrūpībai ir jāpazudina angļus. Mums, kā redzat, pašā cietoksnī ir brīvprātīgi palīgi. Kā būtu, ja mēs sastādītu plānu… Lai tikai mums, vikonta kungs, palīdz jūsu ietekmīgie draugi — no tiem, kuru rokās ir vara. Mana sirds to jūt — pēkšņš uzbrukums mums ļautu kļūt par pilsētas saimniekiem. Vai jūs mani dzirdat, monsenjor?

—   Jā, jā, protams, — Gabriels sarāvās, atrauts no savām domām. — Jūsu radinieks grib pārcelties uz kādu franču pilsētu, grib atgriezties mūsu mīļajā tēvzemē, piemēram uz Amjēnu… Labi, es varu parunāt par to ar lordu Ventvorsu un ar de Gīza kungu. To visu var nokārtot, un uz manu palīdzību varat pajauties. Turpiniet, mans draugs, esmu jūsu rīcībā. Protams, ka es jūs klausos.

Un viņš atkal iegrima savās domās.

Nē, Žanu Pekuā viņš nedzirdēja. Ausīs tam skanēja cita — Indriķa II balss, kurš pavēlēja nekavējoties atbrīvot grāfu Montgomeriju. Pēc tam viņš dzirdēja savu tēvu, kurš ar skumjām un greizsirdību apstiprināja, ka jā — Diāna patiešām ir viņa karaliskā sāncenša meita. Visbeidzot viņš dzirdēja pašas Diānas balsi, kas čukstēja tam dievišķos vārdus: „Es tevi mīlu!"

Šie saldie sapņi viņu tik ļoti bija pārņēmuši savā varā, ka viņš pilnīgi neko nedzirdēja no tā, ko stāstīja Žans Pekuā, izklāstot savu drosmīgo un pat pārdrošo plānu.

Pilnīgi saprotams, ka cienījamais audējs bija aizskarts, ka Gabriels pret viņa iecerēm izturējās tik nevērīgi. Viņš ar rūgtumu balsī teica:

—   Ja monsenjors būtu vēlējies manī klausīties, viņš saprastu, ka mēs ar Pjēru nevadāmies no personīgajām interesēm, kā viņš varbūt domā…

Gabriels neko neatbildēja.

—    Viņš taču neko nedzird, Žan, — Pjērs sacīja, norādot uz neko apkārt neredzošo Gabrielu. — Var būt, ka viņan\ ir savi plāni un savi mērķi…

—    Viņa mērķi nav tik nesavtīgi kā mūsējie, — Žans atļāvās pateikt. — Es pat teiktu, ka tie ir pārāk egoistiski, ja es Senkantēnā nebūtu redzējis, kā šis augstmanis gāja nāvē kaut vai glābjot mani. Un tomēr viņam vajadzēja mani uzklausīt, kad es runāju par cīņu tēvijas labā. Jo bez viņa, neskatoties uz mūsu centieniem, mēs esam tikai bezpalīdzīgi izpildītāji, Pjēr. Mums, diemžēl, nav nekādas teikšanas. Nu ko, uz laiku no sava sapņa atteiksimies vai vismaz atliksim tā izpildīšanas laiku… Jo ko tad var izdarīt rokas bez galvas, tauta bez augstmaņiem?..

Ar dīvainu smīnu viņš vēl piebilda:

—   Protams, tikai līdz tam laikam, kad tauta kļūs par rokām un galvu vienlaicīgi.

## OTRA DALA

.

## I Nodaļa, kurā visai veiksmīgi savienoti daudzi notikumi

Bija pagājušas trīs nedēļas, tuvojās septembra beigas, bet mūsu stāsta varoņu dzīvē nekādas pārmaiņas nebija notikušas.

Žans Pekuā tiešām samaksāja lordam Ventvorsam to niecīgo summu, par kādu viņš pats sevi novērtēja. Bez tam viņš saņēma atļauju apmesties Kalē, bet pie darba ķerties nesteidzās.

Šis labais cilvēks pēkšņi izrādījās ārkārtīgi ziņkārīgs un diezgan vieglprātīgs — viņš varēja caurām dienām slaistīties gar nocietinājumiem, pļāpājot ar sargkareivjiem kā tāds ceļojošais sludinātājs, par visu ko, tikai ne par aušanu.

Tomēr viņa šķietamā bezdarbība nekādi neietekmēja viņa radinieku, kurš tajā pat laikā cītīgi kala savus lieliskos ieročus.

Gabriels jo dienas kļuva jo skumjāks. No Parīzes reizēm pienāca retas vēstis. Angļi un spāņi bija palaiduši vējā dārgo laiku, un Francija pa to laiku paspēja sakopot savus spēkus un saņemties — karalis un valsts bija glābti.

Šādas ziņas Gabrielu, protams, iepriecināja, bet viņš neko nezināja ne par Indriķi II, ne par Koliņī, ne par savu tēvu, ne Diānu. Tas viņu nomāca un viņš nespēja pa īstam sadraudzēties ar lordu Ventvorsu.

Sabiedriskajam un laipnajam gubernatoram patiesi pret viņa gūstekni bija siltas jūtas. Jo vairāk tādēļ, ka mūžīgi garlaicības māktais lords pēdējās dienās kļuva vēl skumjāks. Šis apstāklis vēl vairāk padziļināja viņa

simpātijas pret Gabrielu. Drūmajā Kalē jauna un izglītota franču galminieka sabiedrība bija īsts dārgums.

Lords Ventvorss katru otro dienu apmeklēja vikontu un ne retāk kā trīs reizes nedēļā aicināja viņu pie sevis uz pusdienām. Šāda labvēlība Gabrielu nedaudz mulsināja, lai gan gubernators mēdza teikt, ka viņš no sava gūstekņa šķirsies tikai ārkārtējā gadījumā un būs spiests atteikties no tik laba drauga ne ātrāk kā pēc izpirkšanas naudas saņemšanas.

Gabriels nevilšus sajuta, ka aiz šiem smalkajiem teicieniem slēpās zināma neuzticība. Tāpēc viņš ne par ko nesūrojās, neko nepieprasīja, tikai ar nepacietību gaidīja, kad izveseļosies Martēns, kuram, ja jūs atceraties, būs jābrauc uz Parīzi pēc naudas.

Bet Martēns jeb, pareizāk sakot, Arno de Tils, veseļojās lēni. Tomēr pēc vairākām dienām ārsts, kurš ārstēja viltvārdi, paziņoja, ka viņa misija ir beigusies un slimnieks ir vesels. Ja pāris dienas viņš vēl atpūtīsies mīļās Babetes sirsnīgā gādībā, būs vesels pilnīgi.

Tāpēc Gabriels savam ieročnesējam paziņoja, ka pēc divām dienām tam jādodas tālajā ceļā. Taču otrā rītā Arno de Tils sāka žēloties par to, ka tam griežas galva, ka ir slikta dūša, un apgalvoja, ka katrs solis draud ar smagu kritienu. Tā pagāja vēl divas dienas. Pēc tam, kā par spīti, nabadziņu pārņēma vispārējs vājums, un, lai atvieglotu viņa neizturamās ciešanas, nācās ievērot stingrāko diētu un iet zāļu vannā. Tomēr šāds dienas režīms viņa organismu atkal novājināja, un viņš atkal nevarēja braukt, lai atjaunotu spēkus ar labu vīnu un dažādām mikstūrām.

Tajā pat laikā uzticamā slimnieka kopēja Babete ar asarām acīs zvērēja Gabrielam, ja Martēns būs spiests doties ceļā, viņš nespēkā pakritīs kaut kur pa ceļam.

Tā pagāja vēl divas nedēļas. Tomēr ilgāk tas nevarēja turpināties. Gabriels zaudēja pacietību, un pats Arno de Tils paziņoja raudošajai Babetei, ka vairs ilgāk neuzdrošinās runāt pretī savam kungam. Jo ātrāk viņš aizbrauks, jo ātrāk būs atpakaļ. Taču pēc Babetes saraudātajām acīm, pēc viņas nomāktās sejas varēja spriest, ka šie apsvērumi viņu nemaz nepārliecināja.

Pirms Arno de Tila aizbraukšanas Gabriels vakariņoja pie lorda Ventvorsa. Tajā dienā gubernators garlaikojās vairāk nekā parasti un, lai sapurinātos, viņš gribēja uzdzīvot kopā ar Gabrielu. Galu galā bija jāšķiras, un viņš Gabrielu pavadīja līdz cietokšņa iekšējam pagalmam, kas bija vāji apgaismots ar blāvu lukturi.

Jauneklis jau devās uz izeju, satinies apmetnī, kad pavērās durvis un pie Gabriela pieskrēja sieviete, kurā viņš pazina vienu no kalponēm. Viņa pastiepa Gabrielam salocītu papīra lapu un, pirkstu pie lūpām pielikusi, čukstēja:

— Tas ir franču kungam, kurš bieži viesojas pie lorda Ventvorsa.

Pirms vēl pārsteigtais Gabriels paspēja viņai kaut ko pajautāt, sieviete bija projām.

Negaidītais piedzīvojums Gabrielā raisīja ziņkārību. Aizmirsis jebkuru piesardzību, viņš nosprieda, ka izlasīt šo vēstulīti savā istabā viņš varēs ne ātrāk kā pēc ceturtdaļstundas. Tas viņam šķita par ilgu tik vilinošam noslēpumam. Tāpēc, nevēlēdamies vilkt garumā, viņš paskatījās visapkārt, pārliecinājās, ka tuvumā neviena nav, piegāja pie luktura, atlocīja papīru un ne bez satraukuma sāka lasīt:

«Cienītais kungs! Es jūs nepazīstu un nekad neesmu redzējusi, taču viena mana kalpone apgalvo, ka jūs, tāpat kā es, esat gūsteknis un ka jūs esat francūzis. Šī sagadīšanās man dod spēku griezties pie jums manā bēdīgajā situācijā. Droši vien drīzumā jūs samaksāsiet izpirkumu un at- griezīsieties Parīzē. Tur jūs varēsiet sastapt manus tuviniekus, kuri neko nezin par manu likteni. Jūs varētu viņiem paziņot, ka es esmu šeit, ka lords Ventvorss tur mani aiz atslēgas, nelaiž man tuvumā nevienu dzīvu dvēseli un, izmantojot manu stāvokli, uzdrošinās katru dienu runāt par savu mīlestību pret mani. Es to ar šausmām noraidu, taču tieši mans nicinājums un tas, ka es pilnīgi atrodos viņa varā, var pamudināt viņu uz noziegumu.

Būdams krietns cilvēks un, turklāt, francūzis, jūs nevarēsiet man atsacīt tik šausmīgā situācijā. Ja jūs uzzināsiet, kas es esmu, tad jūsu pienākums…"

Šajā vietā vēstule aprāvās, paraksta nebija. Droši vien kaut kāds negaidīts šķērslis aprāvis frāzi nepabeigtu. Acīmredzot, vēstules autorei negribējās laist garām tik parocīgu izdevību, un tā nosūtīja vēstuli šādā izskatā.

Starp citu, vēstulē bija viss, kas bija gribēts pasacīt, izņemot sievietes vārdu, kura tiek tā mocīta.

Gabriels, tātad, nezināja rakstītājas vārdu, nepazina drebošo un sasteigto rokrakstu, taču, neraugoties uz to, viņu pārņēma nesaprotams satraukums, neizskaidrojamas priekšnojautas iezagās viņa sirdī. Nobālis viņš piegāja vēl tuvāk pie luktura, lai pārlasītu vēstuli, kad pa citām durvīm sava pāža pavadībā iznāca lords Ventvorss. Pamanījis Gabrielu, kuru pirms piecām minūtēm viņš pats bija pavadījis, gubernators apstājās.

—    Jūs vēl esat šeit, mans draugs? — viņš nobrīnījās. — Kas jūs aizkavēja? Ceru, ka ne kāda nelaime vai neveselība?

Godīgais jauneklis klusēdams pasniedza lordam Ventvorsam tikko saņemto vēstulīti. Ieskatījies tajā, anglis kļuva vēl bālāks par Gabrielu un, radot iespaidu, ka lasa, domāja, kā lai izgrozās no situācijas.

—    Vecā muļķe! — viņš nomurmināja un nometa zemē vēstuli ar meistarīgi nospēlētu nevērību.

Neviens cits vārds nevarētu sagādāt Gabrielam lielāku vilšanos savās miglainajās cerībās. Tikko viņš bija ieslīdzis saldos sapņos, bet nu! Viņš tūdaļ zaudēja interesi par svešinieci. Bet negribēdams uzreiz atkāpties, viņš tomēr neuzticīgi vaicāja:

—   Tomēr jūs, milord, nepateicāt, kas ir šī gūstekne, kuru jūs turat pie sevis pret viņas gribu?

—   Pret viņas gribu, vai ne? — Ventvorss iesaucās. — Tā ir manas sievas radiniece, nelaimīga jukusi sieviete. Tuvinieki viņu aizveduši no Anglijas un uzticējuši man viņu apsargāt. Ja jau jūs, mans draugs, esat uzzinājis mūsu ģimenes noslēpumu, es pats jums to visu izstāstīšu.

Lēdijas Govas prāta aptumsums izpaužas tā, ka viņa, salasījusies bruņinieku romānus, uzskata sevi par iekārojamu un apdraudētu jaunavu, neskatoties uz viņas piecdesmit gadiem un sirmajiem matiem. Katru satiktu vīrieti, vislabāk jaunu un galantu, viņa mēģina iemīlināt sevī ar dažādu izdomājumu palīdzību! Man liekas, ka manas padzīvojušās tantes pasaciņa ir aizkustinājusi arī jūs! Nu, atzīstieties, mans nabaga draugs, esat iežēlināts ar šo asaraino vēstījumu?

—   Hm, jā. Visai neparasts stāsts… — Gabriels vēsi atteica, — turklāt, cik es atceros, jūs man neko neesat stāstījis par šo radinieci!

—   Pilnīgi dabiski, — lords Ventvorss piekrita, — es nemēdzu svešus cilvēkus iepazīstināt ar ģimenes problēmām.

—    Bet kāpēc jūsu radiniece sevi sauc par francūzieti? — Gabriels pajautāja.

—    Laikam tāpēc, lai ieintriģētu jūs, — Ventvorss kokaini pasmaidīja.

—   Bet šie mīlestības apliecinājumi…

—   Vecuma murgi! — Ventvorss nepacietīgi pārtrauca Gabrielu.

—   Un jūs viņu turat aiz atslēgas, lai izvairītos no apsmiekla?

—   Jā… Cik daudz jautājumu? — lords Ventvorss sarauca pieri, nespēdams valdīt savu neapmierinātību. — Es jūs neuzskatīju par tik ziņkārīgu! Bet ir jau bez ceturkšņa deviņi, un es jums ieteiktu atgriezties savā dzīvoklī, kamēr vēl nav izdzēstas visas gaismas. Jūsu tiesības kā goda gūsteknim nedrīkst pārsniegt Kalē vispārējās drošības noteikumus.

Bet ja jūs tik ļoti interesē lēdija Gova, mēs varam rīt par viņu parunāt. Pagaidām es jūs lūdzu atturēties no manu ģimenes noslēpumu izpaušanas un vēlu jums, vikont, ar labu nakti.

Gubernators paklanījās Gabrielam un aizgāja. Viņš nevēlējās Gab- riela acīs zaudēt cieņu un vairāk par visu baidījās satraukumā pateikt ko lieku, ja saruna turpinātos.

Gabriels beidzot atstāja gubernatora namu un devās uz ieročmeistara māju. Tomēr lords Ventvorss nervozēja ļoti jūtami un nebija varējis izkliedēt Gabriela aizdomas pilnībā.

Pa ceļam jaunekli atkal pārņēma šaubas, ko vēl pastiprināja neskaidras priekšnojautas. Viņš nolēma nerunāt par to ar lordu Ventvorsu, bet klusītēm pavērot un uzzināt kaut ko vairāk par šo noslēpumaino sievieti. Interesanti būtu uzzināt, kas viņa tomēr ir — angliete vai francūziete?

„Bet, ak Dievs, ja tā izrādīsies patiesība, — Gabriels domāja, — ko tad es varu palīdzēt? Vai es neesmu tāds pats gūsteknis kā viņa? Esmu saistīts, velns lai parauj! Nē, tam ātrāk jādara gals. Martēnam rīt pat jābrauc, es to tūlīt viņam pateikšu."

Ieejot ieročmeistara mājā, Gabriels negāja uz savu istabu, bet uzkāpa augšstāvā. Visi jau bija aizmiguši, acīmredzot arī Martēns. Gabriels tomēr gribēja viņu pamodināt, lai paziņotu savu lēmumu, un klusi piegāja pie ieročnesēja istabas durvīm.

Pirmajās durvis bija iebāzta atslēga, bet otras bija aizslēgtas. Gabriels sadzirdēja aiz tām apslāpētu ķiķināšanu un glāžu šķindu. Tad viņš skaļi pieklauvēja un nosauca savu vārdu. Uzreiz kļuva kluss un, pirms viņš atkal ierunājās, Arno de Tils steidzās atvērt durvis. Taču tieši šīs lielās steigas dēļ Gabriels pamanīja svārku stūri, kas pazuda sānu durvis. Viņš atskārta, ka Martēns jautri pavadījis laiku ar kādu no kalponēm. Gabriels nenosodīja Martēnu, tikai labsirdīgi padraudēja tam.

—   Ehē! Manuprāt, tu savu neveselību būsi mazliet pārspīlējis. Klāts galds, trīs pudeles, divi šķīvji. Un pudeles brālis aizbēdzis! Ar šiem pierādījumiem man pilnīgi pietiek, lai es zinātu, ka tu esi izveseļojies. Bez sirdsapziņas pārmetumiem es varu tevi sūtīt uz Parīzi.

—   Es biju tādās pašās domās, kungs, — Arno diezgan skābi teica, — kā redzat, es atvadījos…

—    No drauga? Lieliski, — Gabriels sacīja, — bet draudzības dēļ neaizmirsti mani. Es gribu, lai rītausmā tu jau būtu ceļā uz Parīzi. Gubernatora caurlaide tev ir, mantas jau vairākas dienas gaida tevi sasaiņotas, tavs zirgs ir atpūties labi, tāpat kā tu, maks pilns ar naudu. Ja tu no rīta izbrauksi, pēc trim dienām būsi Parīzē, bet tur tu pats zini, kas tev jādara.

—   Protams, jūsu augstība, es pa taisno jāšu uz jūsu savrupmāju Svētā Pāvila dārzu ielā, nomierināšu jūsu audžumāti, paņemšu no viņas desmit tūkstošus ekiju jūsu izpirkšanai un trīs tūkstošus šejienes parādu apmaksāšanai. Lai man ticētu, es uzrādīšu jūsu gredzenu un jūsu vēstuli.

—  Tā ir lieka piesardzība, Martēn, jo audžumāte tači tevi labi pazīst. Bet ja tu gribi, lai notiek. Tu tikai pasteidzini to, lai viņa ātrāk iedod naudu, dzirdi?

—    Varat būt mierīgs, jūsu augstība, naudu dabūšu, vēstuli atdošu admirālim un atgriezīšos vēl ātrāk, nekā aizbraucis.

—   Galvenais, lai nebūtu nekādu piedzīvojumu pa ceļam!

—   Neuztraucieties, jūsu gaišība!

—   Ļoti labi! Vēlu veiksmi, Martēn, un laimīgu ceļu!

—    Pēc desmit dienām mēs atkal satiksimies, jūsu augstība, bet rīt pēc saules lēkta es būšu jau gabalā…

Šoreiz Arno de Tils savu vārdu turēja. Otrā rītā Babete pavadīja viņu līdz pilsētas vārtiem. Viņš pēdējoreiz to apskāva, apsolīja, ka drīz atgriezīsies, un, piecirtis piešus zirgam sānos, aizjāja prom.

Nabaga meitene steidzās mājup, lai paspētu pirms lielā brāļa pamošanās. Tikusi savā istabā, viņa ļāva asarām vaļu.

Būtu grūti pateikt, kurš ar lielāku nepacietību gaidīja Martēna atgriešanos — viņa vai Gabriels.

Taču viņiem abiem nācās gaidīt ilgi…

## II. Arno de Tils palīdz pakārt Arno de Tilu Nuajonas pilsētā

Pirmā diena pagāja mierīgi. Arno de Tilam nekas neaizšķērsoja ceļu. Visās pārbaudes vietās Arno lepni rādīja lorda Ventvorsa caurlaidi un visur, lai gan ar piespiešanos, tomēr šādas caurlaides īpašniekam izrādīja pienācīgu cieņu.

Otrās dienas vakarā, piebraucis pie Nuajonas, Arno nolēma izvairīties no jebkādām nejaušībām un apmesties tuvējā ciematiņā. Taču vajadzēja izvēlēties pareizo ceļu uz turieni, bet Arno, apkārtni nepazīdams, apmaldījās un aci pret aci satikās ar jātnieku grupu. Kā gan Arno jutās, kad viens no tiem iesaucās:

—   Ehē! Vai tik tas nav nekrietnais Arno de Tils, ko mēs redzam?

—   Bet vai tad viņš bija uz zirga? — otrs jautāja.

«Augstais Dievs, — ieročnesējs sastinga bailēs. — Mani te laikam pazīst, bet ja pazīst, tad tās ir beigas."

Tomēr atkāpties un bēgt bija jau par vēlu. Par laimi, kļuva tumšāks.

—   Kas tu esi? Kurp dodies? — viņam jautāja viens no jātniekiem.

—   Mani sauc Martēns, — drebošā balsī atbildēja Arno, — es esmu vikonta d'Eksmesa ieročnesējs. Viņš ir gūstā Kalē, bet es braucu uz Parīzi pēc izpirkuma maksas. Te ir mana caurlaide, ko izrakstījis lords Ventvorss, Kalē gubernators.

Jātnieku komandieris piesauca kareivi ar lāpu rokā un rūpīgi pārbaudīja dokumentu.

—    Zīmogs izskatās īsts, — viņš sacīja, — caurlaide ir derīga. Tu sacīji taisnību, draudziņ, vari turpināt ceļu.

—   Paldies, — Arno atviegloti nopūtās.

—   Tikai vēl viena lieta — vai tev pa ceļam nav nācies sastapties ar Arno de Tilu, karātavu kandidātu?

—   Nepazīstu es nekādu Arno de Tilu! — ieročnesējs iesaucās.

—   Tu, protams, viņu nepazīsti, taču varēji satikt uz ceļa. Viņš ir tik pat garš cik tu, cik var saskatīt nakts tumsā, viņam ir tava stāja un izskats. Bet apģērbs gan viņam ir sliktāks — brūns apmetnis, apaļa cepure un pelēki zābaki… Ak, ja mēs to dabūtu rokā, to velna Arno!

—   Ko tad viņš ir savārījis? — Arno piesardzīgi vaicāja.

—    Ko? Jau trešo reizi viņš ir izbēdzis. Cer, ka viņam izdosies pagarināt savu dzīvi. Nekā nebija! Šoreiz mēs viņu dabūsim rokā!..

—   Ko tad jūs ar viņu darīsiet? — Arno atkal' vaicāja.

—    Pirmo reizi viņu nopēra, otrajā reizē — gandrīz nosita, trešajā reizē viņu pakārs!

—   Pakārs! — Arno nošausminājās.

—    Citas tiesas tam nemaz nebūs. Paskaties pa labi — redzi to šķērskoku. Tur mēs viņu pakārsim.

—   Re kā! — Arno negribīgi iesmējās.

—   Vari būt mierīgs, draudziņ! Ja tu satiksi viņu kaut kur, grāb ciet un ved šurp. Mēs pratīsim tavus pūliņus atlīdzināt. Labu ceļavēju!

Viņi aizjāja, bet Arno vēl paspēja tiem uzsaukt:

—   Atļaujiet, labie kungi, pakalpojums pret pakalpojumu! Es, redziet, esmu drusku apmaldījies… Parādiet man, lūdzu, ceļu…

—   Tas nav sarežģīti, — jātnieks teica. — Redzi, tev aiz muguras ir mūris un grāvis. Tā ir Nuajona. Bet tur, pa kreisi, kur zib pīķi — mūsu postenis. Tieši caur mežu ved ceļš uz Parīzi. Tagad tu visu zini. Laimīgi!

—   Paldies! Ar labu nakti! — Arno iesaucās un aizjāja.

Norādījumi bija precīzi. Divdesmit soļus tālāk viņš ieraudzīja krustojumu un iejāja mežā.

Nakts bija tumša, mežā nekā nevarēja redzēt. Bet jau pēc desmit minūtēm, kad Arno izbrauca klajumā, mēness, izlauzies cauri mākoņu perlamutra aizkaram, meta blāvu gaismu uz ceļu. Atcerējies, kādas bailes bija jāpārcieš, Arno paslavēja sevi par to, ka pratis izrādīt tādu savaldību. Pagaidām viss beidzās labi, taču nākotne rožainas cerības neraisīja.

«Acīmredzot ar manu vārdu te klīst apkārt īstais Martēns, — viņš domāja. — Bet ja tas puisietis būs izbēdzis no karātavām, viņš var nonākt Parīzē, un tad gan vairs nebūs labi. Es zinu, ka nekaunība mani var glābt, bet var arī pazudināt. Kāpēc gan viņš ir izšmaucis no cilpas! Man tās ir lielas neērtības! Goda vārds, šis cilvēks man tikai nes nelaimi."

Arno vēl nebija beidzis savu monologu, kad viņa vērīgās acis pamanīja kādu stāvu. Tas pat nebija cilvēks, bet vienīgi ēna, ko Arno de Tils redzēja pazūdam grāvi.

„Kas tad tas? Vēl kāda sastapšanās vai varbūt pat slēpnis, ko?" — Arno piesardzīgi vēroja. Viņš gribēja nogriezties mežā, taču biezoknis nebija izbrienams. Viņš pagaidīja kādu brīdi, tad palūkojās uz ceļu. Arī ēna uz mirkli paslējās no grāvja laukā un atkal pazuda.

«Varbūt viņš no manis baidās tāpat kā es no viņa? — Arno prātoja. — Ja nu mēs abi gribam viens no otra aizmukt? Kaut kas ir jādara. Varbūt man turpināt ceļu? Tas, šķiet, būtu visprātīgākais. Jālaiž zirgs auļos un jāpadrāžiis tam garām. Viņam zirga nav… Nu labi! Viņš pat apdomāties nepaspēs!"

Sacīts, darīts. Arno kā vējš padrāzās garām svešiniekam, kurš bija paslēpies grāvi. Tas pat nepakustējās. Arno vairs nejuta bailes, bet galvā pēkšņi radās kāda doma. Viņš pagrieza zirgu atpakaļ un apstājās.

Svešais neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Arno kļuva vēl drošāks un, sajutis veiksmes klātbūtni, devās tieši pie grāvja.

Viņš nepaspēja iesaukties: «Dievs palīdz!", kad svešinieks metās viņam virsū, izrāva viņa labo kāju no kāpšļa un izgrūda Arno no segliem. Tad viņš uzgāzās Arno virsū un pieķērās pie rīkles. Tas viss viņam prasīja kādas divdesmit sekundes.

—   Kas tu esi? Ko vajag? — uzvarētājs draudīgi noprasīja pie zemes piespiestajam upurim.

—   Saudzējiet, es jūs lūdzu! — Arno gārdza, cietās rokas žņaugos. — Lai arī esmu francūzis, man ir Kalē gubernatora caurlaide.

—  Ja jūs patiešām esat francūzis, tad man nekāda caurlaide no jums nav vajadzīga. Bet kāpēc jūs man tuvojāties tādā veidā?

—   Man šķita, ka grāvi kāds ir, — Arno atteica, jūtot, ka ienaidnieka tvēriens kļūst vaļīgāks. — Tāpēc es gribēju pārliecināties, vai neesat ievainots, vai nav vajadzīga palīdzība.

—   Laba doma, — atsaucās cilvēks. — Celieties augšā. Esmu pārāk šerpi sasveicinājies ar jums. Tas nekas. Atvainojiet, tā es mēdzu darīt ar katru, kas bāž degunu manās darīšanās. Ja jau esam tautieši, varam iepazīties. Mani sauc Martēns, bet jūs?

—   Mani?.. Mani? Bertrāns! — knapi izdvesa pārbiedētais Arno.

Šeit, dziļi mežā, naktī viņš sastapies aci pret aci ar cilvēku, kuru ne

reizi vien ir uzvarējis ar viltību un nelietībām. Bet šoreiz viņš ir ņēmis virsroku, pateicoties savam spēkam un drošsirdībai.

Par laimi viņam nakts tumsa neļāva saskatīt Arno seju, bet balsi viņš prata izmainīt.

—    Lūk, Bertrān, — Martēns turpināja, — ziniet, ka šorīt es otro reizi, bet ja ticētu baumām, pat trešo reizi esmu izbēdzis no šiem nolādētajiem spāņiem, angļiem, vāciešiem, flāmiem un visiem pārējiem neliešiem, kas mūsu nelaimīgo zemi apsēduši kā tāds negants siseņu bars. Jo Francija taču pašlaik, Dievs lai man ir žēlīgs, izskatās pēc Bābeles torņa.*

Jau mēnesi šie nelieši mani dzenā no vienas apdzīvotas vietas uz otru. Man reizēm sāk likties, ka manas mocības viņiem sagādā uzjautrinājumu.

—   Jā, prieka nekāda! — Arno piebilda.

—    Nav ko runāt! — Galu galā man viss tā bija apnicis, ka vienā jaukā dienā, tas bija Šonā, es ņēmu un aizlaidos. Man par postu, mani noķēra un tā sita, ka man pašam sevis kļuva žēl. Ko lai saka! Viņi zvērēja, ka pakārs mani, ja es atkal sākšu bēguļot, taču man nebija citas izejas. Kad no rīta mani gribēja pārsūtīt uz Nuajonu, es klusītēm atkal aizmuku no tiem ļaundariem. Viens Dievs to zin, cik cītīgi viņi meklēja mani… Bet es uzrāpos milzīgā kokā un visu dienu tur notupēju… Bija gan joki, kad viņi, zem koka sasēdušies, lamāja mani pēdējiem vārdiem! Joki pārāk priecīgi nebija, tas nu gan. Labi…

Vakarā es nokāpu no sava torņa un uzreiz mežā apmaldījos, kā nekā — sveša vieta… Un vēl — es vai mirstu, kā man gribas ēst. Veselu

Bībelē stāstīts par to, kā cilvēki savā lepnībā nolēmuši Bābelē uzcelt torni līdz pašām debesīm, bet Dievs dusmās sajaucis tiem valodas, t.i. katrai tautai iedeva citu valodu. Cilvēki vairs nesaprata cits citu, un tornis palika neuzcelts.

dienu neko neesmu ēdis, tikai pa kādai lapiņai vai saknītei… Vai tad to var saukt par ēšanu? Nav brīnums, ka es no bada esmu pārguris tā, ka krītu no kājām nost.

—   Man nu gan tā nešķita. Jūs man uzskatāmi pierādījāt pavisam ko citu..

—   Tas tāpēc, ka es, draugs, biju pārāk uztraucies. Bet tu mani nepiemini ar ļaunu. Man laikam no neēšanas ir sācies drudzis. Bet tu man esi kā Dieva dāvana. Ja tu esi tautietis, tu mani ienaidniekam ķetnās neiegrūdīsi, vai ne?

—   Protams, protams… Viss, ko es varu… — Arno izklaidīgi noteica, drudžaini cenšoties izdomāt, ko tagad darīt. Viņš jau bija sapratis, cik izdevīgi viņam būtu iegrūst dunci dubultniekam ribās.

—   Tu man vari palīdzēt, — lētticīgais Martēns sacīja. — Vai tu vismaz zini šo apkārtni?

—   Pats es esmu no Ovrē, tas ir ceturtdaļljē attālumā no šejienes, — Arno teica.

—   Tu jāj uz turieni? — Martēns vaicāja.

—  Nē, es no turienes nāku, — mirkli padomājis, melu meistars atbildēja.

—   Tātad Ovrē ir tajā pusē? — Martēns parādīja ar roku uz Nuajonas pusi.

—   Jā, jā, tur, — Arno apstiprināja, — tā ir pirmā apdzīvotā vieta aiz Nuajonas pa Parīzes ceļu.

—   Pa Parīzes ceļu! — Martēns iesaucās. — Re, kā var apjukt! Es domāju, ka eju prom no Nuajo nas, bet ir tieši otrādi. Tātad, lai nonāktu vilkam zobos, man jāiet uz turieni, no kurienes tu nāc!

—   Tieši tā… Es pats jāju uz Nuajonu. Jūs kādu gabaliņu nāciet kopā ar mani, un pirms pārceltuves pār Uāzas upi ieraudzīsiet citu ceļu, kas jūs taisni aizvedīs uz Ovrē.

—    Milzīgs paldies, Bertrān, mans draugs! — Martēns pateicās. — Protams, īsāks ceļš ir daudz no svara, jo es esmu tik ļoti noguris un, kā jau teicu,, mirstu vai badā. Vai tev gadījumā nav kaut kas ēdams līdzi? Tu būtu mani divreiz izglābis — no bada un no angļiem.

—   Kā par spīti, — Arno atbildēja, — somā nav ne kripatiņas… Bet man ir pilna blašķe, ja gribi kādu malku…

Patiešām, Babete nebija aizmirsusi piepildīt sava draudziņa blašķi ar Kipras sarkano vīnu. Pa ceļam Arno ne reizes tai nebija pieskāries, lai nezaudētu domu asumu varbūtējās briesmās uz ceļa.

—    Kā tad negribēšu! — Martēns priecīgi iesaucās. — Laba vīna malks mani lieliski uzmundrinās.

—   Labs ir! Ņem un dzer, draudziņ, — Arno teica, pastiepdams blašķi.

—   Paldies, lai Dievs tev to atlīdzina! — Martēns noteica. Un neko ļaunu nedomādams pielika pie mutes blašķi, kas bija saimnieka cienīga viltniece. Vīns uzreiz tam iesitās galvā.

—   Ha, ha, — viņš iesmējās, — sasilda lieliski!

—    Bet tas taču ir tikai vīns, — Arno atbildēja. — Es pie pusdienu galda divas pudeles izdzeru. Paskatieties, cik brīnišķīga nakts! Piesēdīsim zālē uz brītiņu. Tu atpūtīsies un varēsi vēl iedzert. Man laika diezgan, jāpaspēj Nuajonā līdz desmitiem, kad slēdz vārtus… Starp citu, neuzskrej virsū ienaidnieka patruļai. Vispār vislabāk būtu palikt tepat un draudzīgi papļāpāt. Kā tu nokļuvi gūstā?

—   Es pats nemaz lāga nezinu, — Martēns teica. — Laikam sadūrās manas dzīves divas līnijas — viena, ko es pats zinu, un otra, par kuru es dzirdu nostāstus. Piemēram, man grib iestāstīt, ka es esmu piedalījies kaujā pie Senlorānas un padevies ienaidniekam, bet man pašam šķiet, ka es tur nekad neesmu bijis…

—   Un tu to visu klausies? — kā brīnīdamies jautāja Arno de Tils. — Tev ir divi varianti? Bet tam jābūt ļoti aizraujoši. Atzīstos, man patīk satriecoši stāsti. Iedzer, brāl, pāris malkus, lai atmiņa noskaidrojas, pastāsti man kaut ko no saviem piedzīvojumiem. Vai tu gadījumā neesi no Pikardijas?

—   Nē, — Martēns teica, kad trīs ceturtdaļas jau bija izdzertas, — es esmu no dienvidiem, no Artigas.

—   Runā, tur nav slikti. Tev tur ir ģimene?

—   Jā, sieva un ģimene, — Martēns labprāt atbildēja.

Vai vēl jāsaka, ka Kipras vīns ātri atraisīja viņam mēli. Tāpēc, Arno daudzo jautājumu mudināts, Martēns ņēmās klāstīt savu dzīvesstāstu. Viņš stāstīja par bērnību, par pirmo mīlestību, par laulībām, par to, ka viņa sieva ir brīnišķīga sieviete, taču tai ir viens trūkums — viņas vieglā rociņa var vienā jaukā bridi kļūt neiedomājami smaga, turklāt nevar zināt, kāda iemesla pēc. Protams, sievas pļaukas virām nav jāuztver nopietni, taču tas var kļūt apnicīgi. Tāpēc Martēns atstāja sievu bez ipašas nožēlas.

Viņš neaizmirsa pastāstīt par dzelzs laulības gredzentiņu uz pirksta un par vairākām vēstulēm, ko viņš ir saņēmis no dārgās sieviņas, kad viņam pirmo reizi nācās šķirties — tās vienmēr ir klāt… šeit, uz krūtīm. Stāstot to, labsirdīgais Martēns pat apraudājās no skaistajām atmiņām.

Tad nāca stāsts par to, kā viņš kalpoja pie vikonta d'Eksmesa, kā viņu sāka vajāt ļaunais gars, kā viņš — Martēns, sāka dubultoties un pats sevi vairs nepazina. Taču šis stāsts Arno de Tilam bija zināms un viņš visādi centās uzvedināt Martēnu uz bērnības atmiņām, uz tēva mājām, pie draugiem un radiem Artigā, pie sievas Bertrānas jaukumiem un sliktajām īpašībām.

Nebija pagājušas pat divas stundas, kad viltīgais Arno de Tils veikli bija uzzinājis visu, ko gribēja, par Martēna ieradumiem un slēpjamiem notikumiem viņa dzīvē. Martēns gribēja celties un iet, taču tūdaļ nogāzās no kājām.

—   Kā tad tā! Kā tad tā! Kas notiek? — viņš skaļi iesmējās. — Tas pretīgais viniņš savu ir padarījis. Iedod man roku, draugs, es mēģināšu tikt augšā.

Arno piepalīdzēja, un viņš grīļodamies piecēlās.

—   Ak, cik daudz lukturu, — Martēns iesaucās. — Vai, cik es esmu kļuvis dumjš — tās taču ir zvaigznes!

Viņš uzsāka skaļu dziesmu:

Pie pilnas vīna glāzes Tev parādīsies velns. No bezdibeņa nācis Ar tevi papļāpāt.

—    Apklusti! — Arno iesaucās. — Ja nu kaut kur tuvumā ir ienaidnieka patruļa?

—   Diezgan! Tagad es pats par viņiem pasmiešos! Ko man viņi var padarīt? Pakārt? Labi, lai notiek! Tu mani gan esi brangi piedzirdījis, draudziņ!

Pie pilnas vīna glāzes…

—   Klusu! — Arno nošņāca. — Nu, mēģini paiet. Tu gribēji iet uz Ovrē nakts patversmi?

—   Jā, jā… Bet kāpēc jāiet uz Ovrē? Es gribu pagulēt tepat, zālitē, Dieva Kunga lukturu gaismā.

—   Pareizi, bet no rīta tevi savāks spāņu patruļa un aizvedīs uz karātavām gulēt tālāk.

—   Uz karātavām? — Martēns teica. — Nē, tad jau labāk es tomēr mēģināšu iet uz Ovrē. Tas ir uz to pusi? Nu, es eju!

Viņš patiešām gāja, taču viņa gaita bija tik līkumaina un saraustīta, ka Arno saprata — bez viņa palīdzības Martēns nokritīs un aizmigs, taču tas nelieša Arno plānos neietilpa.

—   Zini ko? — viņš teica Martēnam. — Es esmu izpalīdzīgs cilvēks, bet Ovrē ir pavisam netālu. Dod roku, es tevi pavadīšu.

—   Labs ir! — Martēns teica. — Neesmu lepns…

—    Ejam, ir jau vēls, — Arno de Tils noteica un, turot savu dubultnieku zem rokas, devās tieši karātavu virzienā. — Laiku īsinot varbūt pastāstīsi vēl kaut ko interesantu par Artigu?

—   Tad es tev izstāstīšu par Papoti, — Martēns iedomājās. — Ak, tā nabaga PapoteL

Taču stāsts bija tik samudžināts, ka mēs neņemamies jums to šeit pārstāstīt. Tad, kad jau tas gāja uz beigām, viņš pienāca pie karātavām.

—   Lūk, — Arno teica. — Tālāk man nav ko iet. Redzi tos vārtus? Tas ir ceļš uz Ovrē. Tu pieklauvē, naktssargs atvērs. Saki, ka tevi sūtu es, Bertrāns, tev parādīs manu māju, tur tevi uzņems mans brālis, pabaros un parādīs guļvietu. Tas ir viss! Dod man roku uz atvadām un paliec sveiks!

—   Sveiks! Paldies tev, — Martēns atbildēja. — Es pat nezinu, kā lai tev pateicos par visu, ko manā labā esi darījis. Neuztraucies, Dievs ir taisnīgs, tu jau nu no viņa savu tiesu dabūsi. Paliec sveiks!

Dīvaina lieta! Izdzirdējis šo pareģojumu, Arno nevilšus sarāvās. Lai gan viņš nebija māņticīgs, gandrīz jau gribēja saukt Martēnu atpakaļ. Taču tas jau bija pie vārtiem un dauzīja tos ar dūrēm.

«Stulbenis! Klauvē pie sava kapa, — Arno nodomāja. — Nekas, lai klauvē vien."

Martēns, nenojaušot, ka viņa ceļabiedrs no attāluma seko viņa rīcībai, nebalsī kliedza:

—   Sardze! Cerberi! Taisīsiet vaļā vai nē! Es nāku no Bertrāna, no godājamā Bertrāna!

—   Kas tur ir? — sargs vaicāja. — Vārti ir slēgti. Kas tur uzdrošinās trokšņot nakts laikā?

—   Kas? Tas esmu es, nezinīt, Martēns, es pats arī Arno de Tils, ja vēlaties, Bertrāna draugs!

—   Arno de Tils! Patiešām? — sargs vaicāja.

—    Jā, jā, jā! — Martēns kliedza, ar rokām un kājām daudzot pa vārtiem.

Vārti beidzot atvērās, un Arno de Tils, mežā paslēpies, dzirdēja, kā vairāki karavīri vienā balsī iesaucās:

—   Viņš, patiesi viņš! Protams, tas ir viņš!

Martēns tajā brīdī, laikam pazinis savus mocītājus, tik izmisīgi iekliedzās, ka noskanēja visa apkārtne. Pēc skaņas Arno nojauta, ka drosmīgais Martēns iesaistījies bezjēdzīgā kautiņā. Bet pret divdesmit karavīriem viņš varēja likt tikai divas dūres. Tad cīņas troksnis norima. Bija dzirdams tikai tas, kā Martēns nolād visu pasauli.

—   Viņš varbūt domā, ka lamas un kaušanās palīdzēs, — Arno nodomāja, apmierināts berzējot rokas.

Kad viss norima, viltnieks nolēma iet dziļāk mežā. Viņš piesēja zirgu pie koka, seglus nolika zemē uz sausajām lapām, ietinās apmetnī un pēc dažām minūtēm jau gulēja dziļā miegā, ko Dievs dāvā gan nelabojamam ļaundarim, gan nevainīgam cietējam.

Tā viņš nogulēja astoņas stundas no vietas, bet kad pamodās, vēl bija tumšs. Paskatījies zvaigznēs, viņš saprata, ka nav vairāk kā četri no rīta. Viņš piecēlās, nopurinājās un, zirgu neatsējis, piesardzīgi izgāja uz ceļa.

Uz zināmajām karātavām šūpojās nelaimīgā Martēna ķermenis. Neķītrs smaids nozibēja Arno lūpās. Stingrā solī viņš piegāja pie nekustīgā ķermeņa un gribēja to aizsniegt. Taču Martēns karājās pārāk augstu. Tad Arno ar dunci rokā uzlīda pa karātavu stabu augšā un pārgrieza striķi. Ķermenis novēlās zemē.

Arno norāpās lejā, novilka Martēnam no pirksta dzelzs gredzenu, ko neviens cits nebūtu iekārojis, parakņājās aiz vestes, izņēma un rūpīgi noslēpa pie sevis Martēna papīrus, atkal ietinās apmetnī un mierīgi devās prom.

Mežā viņš sameklēja savu zirgu, apsegloja to un aizjāja uz Ovrē. Viņš bija apmierināts, mirušais Martēns tam vairs nebija bīstams.

Pēc pusstundas, kad pirmais saules stars vēstīja par jauno dienu, garāmgājējs malkas cirtējs ieraudzīja pie karātavām auklas galu un pakārto, kurš gulēja zemē. Viņš ar drebošu sirdi tuvojās mironim. Viņam nelika miera jautājums — kāpēc ķermenis guļ zemē? Vai no sava svara notrūcis, vai arī kāds par vēlu ieradies draugs pārgriezis auklu? Malkas cirtējs pat sadūšojās pieskarties pakārtajam, lai pārliecinātos, vai tas patiešām ir miris.

Tad, viņam par šausmām, mironis pakustējās un cēlās augšā. Pārbijies malkas cirtējs ieskrēja mežā, metot krustus un saucot palīgā Dievu un visus svētos.

## III. Arno de Tila saldie sapņi

Konetabls de Monmoransī, kuru karalis bija izpircis no gūsta, tikai iepriekšējā dienā bija atgriezies Parīzē un tūlīt devās uz Luvru, lai uzzinātu, vai viņa bijusī varenība nav sašķobījusies.

Taču Indriķis II viņu uzņēma vēsi un tūlīt pat, viņa klātbūtnē, uzlielīja hercoga de Gīza spējas, kurš, kā viņš izteicās, ja ne tieši izglāba valsti, tad apturēja valsts bojāeju.

Konetabls, bāls no dusmām un skaudības, cerēja rast mierinājumu pie Diānas de Puatjē, taču arī tā viņu uzņēma pavēsi. Monmoransī pa- žēlojās viņai un sacīja, ka viņa prombūtne droši vien ir nākusi par labu dažiem kungiem.

—   Apžēlojieties, — viņa sašķobīja lūpas greizā izsmieklā, — jūs laikam jau esat dzirdējis pēdējo Parīzes izteicienu?

—    Esmu tikko ieradies, kundze, un vēl neko nezinu, — konetabls nomurmināja.

—   Pilsētnieki to vien daudzina: „Kas zudis Lorāna dienā, zudis uz neatgriešanos!"

Konetabls kļuva zaļš, paklanījās hercogienei un, zobus griezdams, nikns izgāja no Luvras.

Ienācis savā kabinetā, viņš nosvieda cepuri uz grīdas un iebrēcās:

—    Ak šie karaļi, ak šīs sievietes. Nepateicīgie cūkas! Viņiem dod tikai panākumus! Nes mājās uzvaras!

—   Jūsu augstība, — kalps ziņoja, — tur kāds cilvēks ar jums grib runāt.

—    Sūtiet viņu pie velna! — konetabls atbildēja. — Man nav pieņemšanām laika! Sūtiet viņu pie de Glza kunga.

—   Jūsu augstība, viņš mani lūdza, lai es nosaucu jums viņa vārdu. Viņu sauc Arno de Tils.

—   Arno de Tils? — konetabls iesaucās. — Tā ir cita lieta! Laidiet viņu iekšā!

Kalps paklanījās un aizgāja.

„Šis Arno, — konetabls nodomāja, — ir veikls, viltīgs un skops, bez tam ari bezkaunīgs bez mēra. Ja viņš man palīdzētu atmaksāt šiem ne- krietneļiem! Bet kāds gan no atriebības ir labums? Nē, viņš man palīdzēs atgūt karaļa labvēlību! Viņš daudz zin. Es jau gribēju laist tautās Mont- gomerija noslēpumu, bet ja Arno izdomās kaut ko smalkāku, jo labāk."

Šajā brīdī ieveda Arno de Tilu. Viņa sejā bija redzams gan prieks, gan nekaunība. Viņš konetablam paklanījās gandrīz līdz zemei.

—   Es domāju, ka tu nokļuvi gūstā, — Monmoransī viņam teica.

—   Tā arī bija, jūsu augstība, — Arno atbildēja.

—   Bet tu esi izmucis, kā es redzu.

—   Jā, jūsu augstība, es viņiem samaksāju, taču īpatnējā veidā. Jūs ķērāties pie sava zelta, es — pie viltības. Tāpēc abi esam brīvībā.

—   Tu vienmēr esi nekrietns bijis! — konetabls piebilda.

—   Nebūt nē, jūsu gaišība. Tā ir vienkārša lieta, es gribēju sacīt, tas viss nāk no manas nabadzības.

—   Hm! — Monmoransī norūca. — Ko tad tu gribi no manis?

—   Naudiņu… Esmu pavisam bez iztikas līdzekļiem.

—   Kāpēc lai es tevi apgādāju? — konetabls jautāja.

—   Nāksies tomēr maksāt, jūsu gaišība.

—   Par ko?

—   Par jaunumiem, ko esmu jums atnesis.

—  Paskatīsimies, kas tie par jaunumiem…

—  Un ari paskatīsimies, kāda būs alga…

—   Uh, nekauņa! Bet ja es tevi pakāršu?

—  Ne visai patīkams līdzeklis, kas man liks izbāzt mēli, bet neatraisīs

to.

„Nekrietnelis visīstākais, nav ko teikt, bet lai viņš sevi uzskata par neaizvietojamu," — Monmoransī nodomāja, bet skaļi teica:

—   Labi, esmu ar mieru.

—  Monsenjors ir laipns, — Arno atbildēja, — es atļaušos jums atgādināt jūsu solījumu tad, kad jūs maksāsiet par maniem izdevumiem.

—  Kādiem izdevumiem? — konetabls brīnījās.

—   Te būs rēķins, jūsu gaišība, — Arno paklanījās, pasniedzot to pašu slaveno dokumentu, kurš papildinājās mūsu acu priekšā.

Ans de Monmoransī pārskrēja ar acīm uzrakstītajam.

—  Jā, jā, — viņš piekrita, — te gan ir daudz izdomātu un nejēdzīgu pakalpojumu, bet ir arī tādi, kas savā laikā varēja būt ļoti noderīgi. Taču tagad es par to nespēju domāt bez nožēlas.

—  Jūsu gaišība, vai jūs savu krišanu nepārspīlējat? — Arno nevainīgi pajautāja.

—  Ko? — konetabls salēcās. — Vai tad tu zini… vai tad ir jau nācis gaismā, ka es esmu kritis nežēlastībā?

—   Visi, un arī es tajā skaitā, šaubās par to.

—  Ja jau tā, — konetabls skumji pašūpoja galvu, — tad vari šaubīties arī par to, ka vikonta d'Eksmesa un Diānas de Kastro atšķirtība Senkantēnā mums neko nav devusi, jo arī pašlaik karalis negrib dot savu meitu manam dēlam par sievu.

—  Nemociet sevi, jūsu gaišība, — Arno nosmējās. — Es uzskatu, ka karalis labprāt jums atdos savu meitu, kad jūs viņam to atvedīsiet.

—  Ko tu ar to gribi teikt?

—   Es gribu teikt, ka mūsu valdnieks bēdājas ne tikai par Senkan- tēnas un Senlorānas krišanu ienaidnieka rokās, bet arī par savas maigi mīļotās meitas Diānas pazušanu, kura pēc Senkantēnas aplenkuma ir pazudusi un neviens nespēj precīzi pateikt, kas ar viņu ir notics. Dažādas pretrunīgas baumas klīst pa galvaspilsētu par viņas pazušanas iemesliem. Jūs esat nupat ieradies, monsenjor, un neko nezināt, arī es pats par" to uzzināju tikai šorīt.

—   Man bija citas rūpes, — konetabls teica, — un man ir jādomā nevis par bijušo slavu, bet par manu tagadējo bezspēcību.

—   Pilnīgi pareizi, jūsu gaišība. Bet var gadīties, ka jūsu slava atjaunojas, ja jūs karalim pateiksiet apmēram šādi: valdniek, jūs apraudiet savu meitu, jūs to visur meklējāt, iztaujājat par viņu visus, bet tikai es viens pats zinu, kur viņa ir!..

—   Vai tad tu to zini, Arno? — konetabls ieinteresēts vaicāja.

—   Mans pienākums ir visu zināt, — viltnieks sacīja. — Es sacīju, ka man ir pārdodama prece, un, kā redzat, tai ir lieliska kvalitāte. Vai esat par to padomājis? Ja ne, tad padomājiet tagad, monsenjor!

—    Es domāju par to, ka karalis mēdz paturēt atmiņā savu padoto kļūdas, taču ne varoņdarbus. Kad es Indriķim II atdošu viņa meitu, viņš būs sajūsmā un solīs man visas pasaules labumus! Bet tad Diāna parau- dās, sacīs, ka labāk viņa nomirs, nekā precēsies ar kādu citu, izņemot vikontu d'Eksmesu. Karalis, viņas lūguma ietekmēts un manu ienaidnieku atbalstīts, sāks atcerēties manas zaudētās kaujas nevis to, ka es esmu atradis viņa meitu. Mani pūliņi nāks par labu vienīgi vikontam d'Eks- mesam.

—   Nebūtu slikti, — Arno ar nekrietnu smīniņu sejā piebilda, — nemaz nebūtu slikti, ja tajā brīdī, kad parādītos hercogiene de Kastro, vikonts d'Eksmess pazustu no zemes virsas! Tas tik būtu lieliski!

—    Bet tam vajadzīgi radikāli līdzekļi, kuri ir ļoti bīstami. Es zinu, ka tev ir stingrs tvērens, arī mēli tu proti turēt aiz zobiem. Tomēr…

—   Jūsu gaišība, jūs nesapratāt pareizi manus nodomus, — Arno iesaucās tēlotā sašutumā, — jūs mani apbēdināt! Jūs atļāvāties iedomāties, ka es no šī jaunekļa gribu jūs atbrīvot kaut kādā tādā… — viņš parādīja izteiksmīgu žestu, — veidā! Nē, tūkstoškārt nē! Ir daudz labāks, gluži cits paņēmiens…

—   Kāds? — konetablam izspruka.

—   Vispirms sarunāsim, jūsu gaišība, — Arno atsaucās. — Es jums pateikšu, kur atrodas mazā nomaldījusies avs. Pēc tam izstāstīšu, kā atbrīvoties, kaut vai uz to laiku, kas nepieciešams hercoga Fransuā laulībām, no nevēlamā sāncenša. Te būs divi krietni nopelni, monsenjor! Ko jūs no savas puses man varat piedāvāt?

—  Ko tu gribētu?

—  Jūs esat tik pat labs rēķinātājs kā es. Jūs taču maksājat bez kaulēšanās, vai ne? Kā tad palika ar to necilo rēķinu, ko es jums pirms brīža uzrādīju?

—   Rēķins tiks samaksāts.

—   Es jau to zināju! Šajā jautājumā mēs sapratīsimies. Arī summa taču ir niecīga. Tomēr zelts nav visvērtīgākā manta pasaulē.

—  Kas notiek? — konetabls brīnījās un pat bija izbijies. — Vai man tas ir jādzird no Arno de Tila mutes?

—  Jā, jā. no tā paša, jūsu gaišība. Tomēr ne no tā, kuru jūs pazināt kā skrandainu neģēli, bet no cita Arno de Tila, kurš ir pilnīgi apmierināts ar to likteni, kurš tagad tam ir lemts.

Šis Arno de Tils guļ un sapņo, kā klusi un mierīgi pavadīt sava mūža atlikušo daļu tēva mājās, jaunības draugu un radu lokā… Par to es esmu sapņojis, jūsu gaišība, tik kluss un bezrūpīgs mērķis ir manai… vētrainajai dzīvei.

—   Nu ko, — Monmoransī noteica, — ja ir iespējams cauri vētrai nokļūt līdz mierīgai dzīvei, vēlu veiksmi, Arno. Vai tu esi kļuvis bagāts?

—   Šis tas jau ir, jūsu gaišība. Desmit tūkstoši ekiju tādam nabagam kā es — tas ir vesels kapitāls, jo īpaši mazā ciematiņā, šaurā ģimenes lokā.

—   Ģimenes lokā? Ciematiņā? Es vienmēr esmu uzskatījis, ka tu esi viens kā pirksts.

—   Arno de Tils ir mans pseidonīms, jūsu gaišība. Mans īstais vārds ir Martēns un es esmu no Artigas, kur man palika sieva ar bērniem.

—   Tev ir sieva? — Monmoransī pārjautāja, vēl vairāk izbrīnīts. — Tev ir bērni?

—   Jā, jūsu gaišība. Un man jūs ir jābrīdina, ka turpmāk varat nerēķināties ar mani. Šie divi uzdevumi būs pēdējie, un tad es pārtraukšu savu darbību galmā. Es gribu dzīvot krietna cilvēka dzīvi savu tuvinieku vidū.

—   Laimīgu ceļu, — konetabls nosmīnēja. — Bet ja jau tu esi kļuvis par tik labsirdīgu lauku vīru, ka pat negribi dzirdēt par zeltu, ko tu no manis gribi par saviem noslēpumiem?

—   Man vajadzīgs tas, kas nav dārgāks par zeltu, taču nav arī lētāks, monsenjor, — Arno de Tils atbildēja savā parastajā manierē. — Es gribu godu! Nē, ne jau pagodinājumus, bet mazliet goda!

—   Paskaidro saprotamāk, — Monmoransī sacīja, — tu taču visu laiku runā tik mīklaini.

—    Ļoti labi! Es, monsenjor, esmu sagatavojis dokumentu, kas apliecina, ka es, Martēns, esmu pie jums nokalpojis tik un tik gadus par… nu sacīsim, par staļļmeistaru (kaut kas ir jāpiepušķo arī), un ka šajā laikā esmu parādījis sevi kā uzticams un godīgs strādnieks, un ka par šo pašaizliedzību jūs vēlētos man pateikties ar naudas summu, kas man nodrošinātu bezrūpīgu eksistenci mūža nogalē. Apstipriniet tādu papīru ar zīmogu un savu parakstu, un uzskatīsim, jūsu gaišība, ka esam pilnībā norēķinājušies.

—   Tas nav iespējams, — konetabls pretojās. — Tā būs krāpšana, es izrādīšos melis un viltus liecinātājs, ja kaut ko tādu parakstīšu.

—   Tā nav nekāda krāpšana, monsenjor, es taču esmu godīgi kalpojis jums. Jūs negribat melot, tā tas ir… taču arī man, jāsaka, nemaz nebija tik viegli novest mūsu lietu tik tālu, lai jūs tagad varētu mierīgi ievākt mana sūrā darba augļus.

—   Nelietis! Tu uzdrošinies samērot…

—   Protams, monsenjor, — Arno turpināja. — Mēs viens otram esam ļoti vajadzīgi. Vai tad tā nav? Vai tad vienlīdzība nav nepieciešamības bērns? Spiegs vairo jūsu panākumus, papūlieties mazliet spiega labā! Mūs neviens nenoklausās, nav ko lieki kaunēties! Vai slēgsim darījumu? Tas ir man izdevīgs, taču vēl izdevīgāks tas ir jums. Parakstiet to, jūsu gaišība!

—    Nē, vēlāk, — Monmoransī teica. — Es gribu zināt, ko tu vari piedāvāt, ja jau runā par abpusēju izdevīgumu. Es vēlos uzzināt, kas noticis ar Diānu de Katro un kam jānotiek ar vikontu d'Eksmesu.

—   To es varu gan izstāstīt.

—   Es klausos, — konetabls sacīja.

—   Pirmkārt, par de Kastro kundzi, — Arno sacīja. — Viņa nav ne nogalināta, ne nolaupīta, viņa ir saņemta gūstā Senkantēnā un ir to piecdesmit gūstekņu sarakstā, kuri ir jāizpērk. Taču nav skaidrs, kāpēc tas, kas tur viņu gūstā, nepaziņo par to karalim? Kāpēc pati de Kastro kundze nedod par sevi nekādas ziņas? Tas man galīgi nav saprotams. Jāatzīst, es biju pārliecināts, ka viņa jau ir brīvībā, un tikai šorīt uzzināju, ka galmā par viņas likteni nekas nav zināms.

Var gadīties, ka vispārējā sajukumā Diānas sūtņi ir apmaldījušies vai atgriezušies atpakaļ. Varbūt viņu ierašanos Parīzē aizkavējis kāds cits apstāklis… Galu galā, viens ir nešaubīgi skaidrs, es varu pateikt precīzi, kur de Kastro kundze atrodas un kas viņu tur gūstā.

—   Ziņas patiesi ir diezgan vērtīgas, — konetabls sacīja, — bet kur tad tas ir un kas ir šis cilvēks?

—   Pagaidiet, jūsu gaišība, — Arno atbildēja, — vai tagad jūs negribat uzzināt par vikontu d'Eksmesu? Ja ir svarīgi zināt, kur meklēt draugus, tad vēl svarīgāk ir zināt, kur ir ienaidnieki.

—   Pietiek pļāpāt! Kur tad ir šis d'Eksmess?

—   Viņš arī ir gūstā, monsenjor. Kas tik mūsdienās nekrīt gūstā! Jauna mode uznākusi! Mūsu vikonts arī seko šai modei.

—    Viņš jau nu gan spēs dot par sevi kādu ziņu, — konetabls sacīja. — Viņš (Iroši vien ātri atpirksies un uzgāzīsies mums uz galvas.

—    Jūs esat nonācis līdz vikonta vēlmju piepildījumam, monsenjor. Protams, vikontam ir nauda, protams, viņš karsti vēlas tikt ārā no nebrīves un centīsies samaksāt pēc iespējas ātrāk. Viņš pat ir nolīdzis cilvēku, kam jāatbrauc uz Parīzi un jāaizved viņam nepieciešamā naudas summa.

—   Ko tad lai mēs darām?

—    Taču, mums par laimi un viņam par nelaimi, — Arno turpināja, — šis cilvēks, kam viņš uzdevis tik svarīgu uzdevumu, ir neviens cits kā es, jo tieši es ar savu īsto vārdu „Martēns" kalpoju par vikonta d'Eksme- sa ieročnesēju. Kā redzat, es varu būt par ieročnesēju, pat par staļļ- meistaru, un nevienam nerodas nekādas aizdomas!

—    Un tu, nelaimīgais, neizpildīji viņa uzdevumu? — konetabls sarauca pieri. - Nesavāci izpirkšanas naudu savam tā sauktajam saimniekam?

—   Savācu, un ļoti rūpīgi, jūsu gaišība. Tāda nauda zemē nemētājas. Ievērojiet, noniecināt tādu summu būtu aizdomīgi. Esmu savācis visu līdz pēdējam — mūsu pasākuma labā. Tikai mieru! Es to naudu viņam nevedīšu un nemaz nepaskaidrošu kāpēc. Jo tie ir tie paši desmit tūkstoši ekiju, kurus es esmu dabūjis pateicoties jūsu augstsirdībai… Jā, starp citu, tas redzams no tā dokumenta, ko jūs man esat parakstījis.

—   Es to neparakstīšu, nelieti! — Monmoransī iesaucās. — Es netaisos atbalstīt klaju zādzību!

—   Ak, monsenjor, — Arno iebilda, — vai tad drīkst tik rupji nosaukt vienkāršu nepieciešamību. Esmu spiests tā rīkoties tikai jūsu labā. Es apklusinu sevī sirdsapziņas balsi, un te nu ir pateicība! Labi, lai ir pēc jūsu prāta. Mēs aizsūtīsim vikontam viņa naudu, un viņš ieradīsies šeit vienlaicīgi ar Diānu, ja ne vēl ātrāk. Bet ja viņš naudu nesaņems…

—   Kas būs, ja viņš naudu nesaņems? — konetabls, neko nedomādams, atkārtoja.

—   Tad, monsenjor, mēs iegūsim laiku. D'Eksmesa kungs mani pacietīgi gaida jau piecpadsmit dienas. Lai savāktu desmit tūkstošus, vajadzīgs laiks, un patiešām, viņa audžumāte man tikai šorīt šo summu nolika priekšā.

—   Vai tad tā nabaga sieviete tev uzticējās?

—    Gan man, gan vikonta gredzenam un parakstam, jūsu gaišība. Turklāt viņa mani pazina pēc sejas… Pie kā mēs palikām… Piecpadsmit dienas pacietīgi gaidot, tad nedēļa satraukti gaidot, un, visbeidzot, izmisuma pilna nedēļa. Tā būs pagājis mēnesis, bet pēc pusotra mēneša izmisušais vikonts sūtīs otru uzticības personu pirmās meklējumos. Bet pirmo sūtni nekur neatradīs… Ņemiet vērā vēl kādu apstākli — ja desmit tūkstoši ekiju ļ>ija savākti ar pūlēm, tad otrus desmit sadabūt būs gandrīz neiespējami. Jūs, monsenjor, pagūsiet divdesmit reizes apprecināt savu dēlu, jo saniknotais vikonts d'Eksmess atgriezīsies Parīzē ne ātrāk kā pēc diviem mēnešiem.

—   Tomēr viņš atgriezīsies, — Monmoransī sacīja, — un kādā jaukā dienā gribēs uzzināt, kas tad ir noticis ar viņa uzticamo Martēnu?

—    Diemžēl, jūsu gaišība, viņam teiks, ka nabaga Martēns kopā ar visu izpirkuma naudu ir kritis par upuri spāņiem, un tie acīmredzot to aptīrījuši, pie tam, lai garantētu klusēšanu, pakāruši viņu netālu no Nuajonas vārtiem.

—   Kā! Tevi pakārs?

—   Mani jau ir pakāruši, monsenjor. Lūk, cik tālu es aizeju savā centībā! Var gadīties, ka pretrunīgas būs ziņas par to, kurā datumā es esmu pakārts, taču tiem laupītājiem spāņiem neviens neticēs. Tātad, monsenjor, — nekauņa jautri turpināja, — ievērojiet, es esmu rīkojies ārkārtīgi piesardzīgi,un ar tādu rūdītu cīnītāju, kāds esmu es, jūs nekad nenokļū- siet nelaimē. Es atkārtoju — šis papīrs apliecina tīrāko patiesību! Es jums esmu ilgi kalpojis, daudzi no jūsu ļaudīm to var apliecināt… un jūs man samaksāsiet desmit tūkstošus… — tā Arno beidza savu lielisko runu. — Vai jūs ņemsiet šo papīru.

Konetabls nespēja atturēties no smaida.

—   Labi, galu galā…

Arno de Tils viņu pārtrauca:

—   Monsenjor, jūs attur tikai formāls iemesls, taču vai lieliem gariem formalitātes kādreiz kaut ko ir nozīmējušas? Parakstiet! — Viņš nolika Monmoransī priekšā papīru, kur trūka tikai paraksta un zīmoga.

—   Tomēr, kā tad sauc to, kas tur gūstā Diānu de Kastro? Kur tas

ir?

—    Vārdu par vārdu, monsenjor. Parakstieties, lūk, šeit, un jūs uzzināsiet pārējo.

—    Lai iet, — Monmoransī piekrita un uz papīra plaši uzvilka ķeburu, kas tam aizstāja parakstu.

—   Bet zimogs, monsenjor?

—   Te būs. Vat tagad tu esi apmierināts?

—   It kā no jums būtu dabūjis desmit tūkstošus ekiju.

—   Labi. Kur ir Diāna?

—    Viņa ir Kalē. Lorda Ventvorsa varā, — Arno teica, pastiepjot roku pēc pergamenta.

—   Pagaidi, — Monmoransī teica, — un kur ir vikonts?

—   Kalē, lorda Ventvorsa varā.

—   Tātad viņi satiekas?

—    Nebūt nē, jūsu gaišība. Viņš dzīvo pie pilsētas ieroču meistara, bet viņa — gubernatora savrupmājā. Vikonts d'Eksmess pat nenojauš, es par to jums varu galvot, ka viņa iemīļotā tam ir tik tuvu!

—   Man jāsteidzas uz Luvru, — konetabls sacīja, pasniedzot dokumentu Arno de Tilam.

—    Bet man — uz Artigu, — Arno sajūsmināts iesaucās. — Vēlu jums veiksmi, monsenjor.

—   Arī tev vēlu veiksmi, draņķi! Pacenties, lai tevi nepakar no tiesas!

Un viņi aizgāja katrs uz savu pusi.

## IV Pjēra Pekuā ieroči, Zana Pekuā virves un Babetes Pekuā asaras

Bija pagājis jau mēnesis, bet Kalē pilsētā nekas nebija mainījies. Pjērs Pekuā joprojām kala šaujamos, Zans Pekuā bija atkal ķeries pie darba un, garlaicības mākts, vija neiedomājami garas virves. Babete Pekuā lēja asaras.

Kas attiecas uz Gabrielu, viņš cieta tieši tās mokas, par kurām Arno de Tils stāstīja konetablam. Pirmās piecpadsmit dienas viņš pacietīgi gaidīja, bet tad viņa pacietība sāka zust. Viņa vizītes pie lorda Ventvorsa kļuva retākas un ārkārtīgi īsas. Kādreiz tik draudzīgās attiecības strauji pasliktinājās tajā dienā, kad Gabriels nevilšus ielauzās gubernatora tā saucamajā personīgajā dzīvē. Gubernators kļuva jo dienas jo drūmāks.

Viņu nomāca ne jau tas, ka drīz pēc Arno de Tila aizbraukšanas pie viņa viens pēc otra nāca trīs sūtņi no Francijas karaļa. Visi trīs (pirmais — pazemīgi, otrais — ar indīgām piezīmēm, trešais — ar draudiem) gribēja vienu un to pašu — hercogienes de Kastro atbrīvošanu, jau iepriekš piekrītot jebkurai izpirkuma summai, kādu nosauks Kalē gubernators.

Visiem trijiem viņš atbildēja vienu un to pašu — hercogieni de Kastro viņš turēs par ķīlnieci līdz tam brīdim, kad gadīsies īpaši vērtīgas apmaiņas iespēja. Ja tiks nodibināts miers, viņš atdos to karalim bez izpirkšanas maksas. Viņš stiprajos Kalē mūros pieturējās pie savām stingrajām tiesībām, nebēdājot par Indriķa II dusmām.

Tomēr tas nebija tas, kas viņu nomāca.

Vairāk viņu apbēdināja daiļās gūsteknes pieaugošā apvainojošā vienaldzība. Ne viņa pazemība, ne laipnība nespēja mazināt viņas nicinājumu un augstprātību. Bet ja viņš uzdrošinājās ieminēties par savu mīlestību, par atbildi saņēma tikai drūmu naidīgu skatienu, kas to ievainoja tieši sirdī.

Viņš neko neteica viņai ne par vēstuli, ko viņa rakstīja Gabrielam, ne par karaļa mēģinājumiem viņu atbrīvot. Neteica tāpēc, ka pārāk baidījās no viņas brīnišķīgajām un nežēlīgajām lūpām izdzirdēt rūgtus pārmetumus.

Bet Diāna, vairs nesastapusi savu istabeni, kurai viņa uzticēja vēstuli, beidzot saprata, ka arī šis izmisīgais mēģinājums ir bijis neveiksmīgs. Tomēr viņa nezaudēja paļāvību — viņa gaidīja. Diāna cerēja uz Dievu, sliktākajā gadījumā — uz nāvi.

Oktobra pēdējā diena bija galējais termiņš, ko Gabriels nozīmēja pats sev. Viņš bija izlēmis griezties pie lorda Ventvorsa ar lūgumu atļaut aizsūtīt uz Parīzi citu cilvēku.

Ap diviem viņš izgāja no Pekuā mājas un devās taisni uz gubernatora savrupmāju.

Lords Ventvorss tieši tajā laikā bija aizņemts, un Gabrielu lūdza nedaudz pagaidīt. Zāle, kurā atradās Gabriels, bija pavērsta pret iekšējo pagalmu.

Gabriels piegāja pie loga, paskatījās pagalmā un automātiski pārvilka ar pirkstu pa loga stiklu. Acīmredzot kāds ar gredzena dimantu bija ieskrāpējis stiklā dažus burtus. Gabriels vērīgāk ieskatījās uzrakstā un skaidri salasīja — Diāna de Kastro.

Lūk paraksts, kura trūka noslēpumainajā vēstulē, ko viņš saņēma pirms mēneša!

Gabriela acīm pārslīdēja ēna. Lai nepakristu, viņš atbalstījās pret sienu. Tātad dīvainās priekšnojautas viņu nebija maldinājušas. Diāna, viņa līgava vai māsa, atrodas šī nekrietnā Ventvorsa gūstā! Tātad tieši viņai — šai tīrajai un maigajai būtnei viņš apliecina savu mīlestību!

Šajā brīdī ienāca lords Ventvorss.

Tāpat kā pagājušoreiz, Gabriels, neko neteikdams, viņu pieveda pie loga un norādīja uz uzrakstu.

Gubernators nobālēja, bet tad saņēmās un pilnīgi atguvies, vaicāja:

—   Nu, un?

—   Vai šis nav jūsu neprātīgās Radinieces vārds? Tās pašas, kuru jums nākas apsargāt? — Gabriels vaicāja.

—    Pilnīgi iespējams. Kas būs tālāk? — lords Ventvorss augstprātīgi vaicāja.

—    Ja tā ir taisnība, milord, šī jūsu attālā radiniece man ir mazliet pazīstama. Esmu to daudz reižu saticis Luvrā. Es tai esmu uzticams, kā jebkurš franču augstmanis Francijas karaļa meitai.

—   Un kas vēl? — lords Ventvorss jautāja.

—   Tas, ka es pieprasu paskaidrojumus par jūsu izturēšanos pret tik augstas kārtas gūstekni.

—   Bet es jums varu tos nedot, tāpat kā nedevu Francijas karalim!

—   Francijas karalim? — Gabriels brīnījās.

—   Tieši tā, — Ventvorss nezaudēja pašapziņu. — Vai anglim ir jāsniedz atskaite svešzemju valdniekam, sevišķi tad, ja viņa valsts ir karastāvoklī pret šo valdnieku? Varu, d'Eksmesa kungs, atteikt arī jums pie viena.

—    Es jūs piespiedīšu man sniegt paskaidrojumus! — Gabriels iesaucās.

—    Un jūs, neapšaubāmi, vēlaties pret mani cīnīties ar to pašu zobenu, ko pateicoties manai laipnībai esat paturējis un kuru es varu jums atņemt kaut tūlīt?

—   Ak, milord, jūs man par to samaksāsiet! — Gabriels iesaucās trakās dusmās. -

—   Lai tā būtu, mans kungs. Taču tikai pēc tam, kad jūs būsiet samaksājis man.

—   Velns lai parauj, es esmu bezspēcīgs, — Gabriels vīstīja dūres. — Bezspēcīgs tādā brīdī, kad man vajadzīgs Herakla spēks!

—   Jā, jums laikam patiešām nav priecīgi ap sirdi, ka jūsu rokas sasaista sirdsapziņa? Bet atzīstieties, jums — karagūsteknim nebūtu slikti atgūt brīvību un izvairīties no izpirkuma maksāšanas, pārgriežot rīkli savam pretiniekam un kreditoram?

—    Milord, — Gabriels sacīja, mēģinot nomierināties, — jūs zināt, ka pirms mēneša es savu kalpu aizsūtīju uz Parīzi pēc naudas summas, kas jūs interesē.

Es nezinu, vai Martēns ir ievainots vai nogalināts ceļā, neskatoties uz jūsu izsniegto caurlaidi, vai arī tam ir nozagta nauda, kuru viņš veda jums…

Es neko lāgā nezinu. Skaidrs ir tikai viens — viņš vēl nav atgriezies. Tā kā jūs neuzticaties muižnieka godavārdam un nepiedāvājat man pašam braukt uz Parīzi, es nācu jums lūgt, lai jūs man ļaujat sūtīt uz Parīzi citu ziņnesi. Bet tagad, milord, jūs vairs nedrīkstat man atteikt, jo pretējā gadījumā es esmu tiesīgs apgalvot, ka jūs baidāties no manas atbrīvošanas!

—   Kam gan jūs to varēsiet izstāstīt šeit, angļu pilsētā, kur mana vara ir neierobežota, bet uz jums raugās ne citādi kā uz gūstekni un ienaidnieku?

—    Es to stāstīšu visiem, visiem, kas domā un jūt, visiem, kam ir goda jūtas! Es par to izstāstīšu jūsu virsniekiem — tie zin, ko nozīmē gods, jūsu strādniekiem — arī tie mani sapratīs un atbalstīs!

—    Bet jums neienāca prātā, kungs, — lords Ventvorss vēsi iebilda, — ka pirms jūs varat sākt sēt neuzticību pret mani pilsētā, es ar vienu žestu jūs varu iemest cietumā, un tad jūs uzklausīs tikai cietuma sienas!

—    O! Tā taču ir taisnība! — Gabriels, zobus sakodis un pirkstus dūrēs sažņaudzis, nočukstēja.

Jūtu un iedvesmas cilvēks, kāds bija Gabriels, nespēja pārvarēt sava pretinieka dzelžaino nelokāmību.

Bet pēkšņi negaidīti izteikts vārds mainīja notikumu gaitu un atjaunoja spēka līdzsvaru starp Gabrielu un Ventvorsu.

—   Diāna, dārgā Diāna! — gandrīz nedzirdami čukstēja jauneklis.

—   Ko jūs sacījāt, kungs! — lords Ventvorss vaicāja. — Jūs, manuprāt, sacījāt „dārgā Diāna"! Vai man tikai izlikās? Vai patiešām jūs mīlat hercogieni de Kastro?

—   Jā, es viņu mīlu! — Gabriels iesaucās. — Bet mana mīla ir tik pat tīra un nevainīga, cik jūsējā cietsirdīga un nekrietna!

—    Ko tad jūs pļāpājāt par franču muižnieka padevību karaļa meitai?! — lords Ventvorss iesaucas. — Jūs viņu mīlat! Nu, protams, jūs esat tas, kuiu viņa mīl! Jūs esat tas, kuru viņa atceras, vēloties man iedzelt! Tātad jūs!

Lords Ventvorss, tikko vēl bezgala augstprātīgs un nicīgs, tagad bijīgi raudzījās uz to, kuru mīlēja Diāna, bet Gabriels ar katru sava pretinieka vārdu cēla galvu arvien augstāk.

—   Tātad viņa mani mīl! — Gabriels gavilēja. — Viņa vēl domā par mani, jūs pats tā sacījāt! Ja viņa mani sauc, es iešu, es viņai palīdzēšu, es to glābšu! Nu ko, milord, ņemiet manu zobenu, sieniet mani, metiet cietumā — es pratīšu visai pasaulei un jums par spīti viņu izglābt un nosargāt!

Ak, ja viņa mani mīl, man ne no kā nav bail, es smejos par jums! Ņemiet visus savus ieročus, es kailām rokām jūs pieveikšu!

—  Tā ir, tā ir, es to zinu… — lords Ventvorss pilnīgi satriekts murmināja.

—   Sauciet sardzi, ja vēlaties, metiet mani cietumā. Būt vienā laikā vienā cietumā ar viņu — vai tā nav laime?

Iestājās dziļš klusums.

—  Jūs pie manis vērsāties ar lūgumu ļaut sūtīt otru ziņnesi uz Parīzi pēc jūsu naudas? — lords Ventvorss ierunājās pēc neilgas šaubīšanās.

—   Tieši tā, milord, — Gabriels teica, — tieši tāpēc es pie jums ierados.

— Jūs, šķiet, man pārmetāt, — gubernators turpināja, — ka es neuzticos muižnieka godavārdam un negribu jūs pašu laist pēc naudas?

—  Jā, milord.

—  Tādā gadījumā, godātais kungs, — Ventvorss sacīja, — jūs šodien pat varat doties ceļā.

—   Es jūs saprotu, — Gabriels rūgti sacīja, — jūs mani gribat no viņas attālināt. Bet ja es atsakos pamest Kalē?

—   Te es esmu saimnieks. Jums nenāksies ne atteikties, ne piekrist man, jūs man paklausīsiet.

—  Lai tā būtu, milord, bet, ticiet man, es vērtēju jūsu augstsirdību tā, kāda tā ir patiesībā.

—   Bet es, mans kungs, nekādā ziņā neceru uz jūsu pateicību.

—   Es aizbraukšu, — Gabriels turpināja, — bet ņemiet vērā, drīz es atgriezīšos, milord, un mani parādi jums tik samaksāti. Es vairs nebūšu jūsu gūsteknis, un jūs nebūsiet mans kreditors. Jums nāksies ar mani krustot zobenus.

—   Es tomēr no divkaujas atteikšos, — lords Ventvorss skumji teica, — jo mūsu izredzes ir pārāk nevienādas — ja es jūs nogalināšu, viņa mani ienīdīs, ja jūs mani nodursiet, viņa jūs iemīlēs vēl stiprāk. Un tomēr — ja vajadzēs, es to darīšu! Taču vai jūs nedomājat, ka es varu iet līdz galam? — lords drūmi piebilda. — Vai neķeršos pie pēdējā līdzekļa, kas man palicis?

—   Dievs un visi krietnie ļaudis nosodīs jūs, milord, ja jūs nekaunīgi atriebsieties tiem, kas nav spējīgi aizstāvēties, tiem, ko jūs nevarat uzvarēt, — Gabriels nopietni atbildēja.

—    Lai kas arī notiktu, — Ventvorss iebilda, — jums nebūs mani jātiesā.

Paklusējis brīdi, viņš vēl piebilda:

—   Pašlaik ir trīs. Septiņos slēdz pilsētas vārtus. Jums vēl ir laiks. Es došu rīkojumu, lai jūs bez starpgadījumiem izlaiž ārā.

—   Septiņos, milord, manis te vairs nebūs.

—    Ņemiet vērā, — Ventvorss sacīja, — jūs nekad mūžā te neat- griezīsieties. Pat ja man ir lemts cīnīties ar jums divkaujā, tas notiks aiz pilsētas mūriem! Es gan pacentīšos, lai jūs nekad vairs nesatiktu de Kastro kundzi, ticiet man.

Gabriels, kas jau bija ceļā uz durvīm, apstājās un sacīja:

—   Tas, ko jūs sakāt, milord, nav iespējams! Dienu agrāk vai vēlāk, bet es satikšos ar Diānu. Tas ir liktenis.

—   Un tomēr es to nepieļaušu!

—  Jūs maldāties, tas notiks! Es pats nezinu kā, bet būs. Es ticu tam.

—   Lai to panāktu, kungs, — Ventvorss nievājoši iesmējās, — jums būs ar kauju jāieņem Kalē.

Gabriels padomāja un atbildēja:

—   Es ieņemšu šo pilsētu. Uz redzēšanos, milord.

Viņš paklanījās un izgāja, atstājis lordu Ventvorsu pilnīgā neizpratnē. Tas stāvēja un nesaprata, ko lai dara — baidīties vai smieties.

Gabriels gāja taisnā ceļā pie Pekuā. Viņš atkal ieraudzīja Pjēru, kurš asināja zobenu, Žanu, kurš savā virvē sēja mezglus, un Babeti, kas žēli pūta.

Viņš tiem izstāstīja par savu sarunu ar gubernatoru un pateica par to, ka brauc projām. Viņš neslēpa no viņiem aso vārdu pārmaiņu, kas tam bijusi ar lordu Ventvorsu.

Tad viņš sacīja:

—   Nu es iešu sakārtoties ceļam.

Viņš uzkāpa otrajā stāvā un sāka gatavoties.

Pēc pusstundas, kāpdams lejā, viņš kāpņu laukumiņā sastapa Babe-

—   JUs tātad braucat prom, vikonta kungs? — viņa jautāja. — Jūs neesat man pavaicājis, par ko man visu laiku jāraud…

—   Nevaicāju tādēļ, ka ceru, kad atgriezīšos, jūs, Babete, vairs ne- raudāsiet.

—   Es arī ceru, jūsu augstība, — Babete atbildēja. — Jūs gribat atgriezties, neraugoties uz gubernatora draudiem?

—   Esmu pārliecināts par to, Babete.

—   Bet jūsu kalps Martēns atgriezīsies kopā ar jums?

—   Neapšaubāmi.

—   Jūs esat drošs, ka atradīsiet viņu Parīzē? Viņš taču nav bezgodis, vai ne? Jūs taču viņam uzticējāt tik lielu summu… Viņš nav spējīgs uz… nodevību, vai ne?

—   Es varu galvot par viņu, — Gabriels teica, izbrīnīts par tik neparastu jautājumu. — Tiesa, Martēnam ir svaidīgs raksturs. Viņā it kā ir divi cilvēki. Viens — labsirdīgs un vientiesis, otrs — blēņdaris un fantazētājs. Taču viņš man ir uzticams un godīgs ieročnesējs.

—   Tātad, viņš nevar piekrāpt sievieti?

—  To man ir grūti patēikt, — Gabriels pasmaidīja. — Atklāti sakot, te es viņa vietā neko nevaru solīt.

—   Tad es lūdzu, — Babete nobālēja, — esiet tik laipns, nododiet viņam šo gredzentiņu! Viņš pats sapratīs, kā tas ir.

—   Noteikti, Babete, — Gabriels sacīja, atcerējies jautrās vakariņas ieročnesēja aizbraukšanas dienā. — Es to izdarīšu, taču šī gredzentiņa īpašniecei ir jāzin… ka Martēns ir precējies… cik man zināms.

—   Precējies! — Babete iesaucās. — Tad paturiet to sev, jūsu augstība… Nē, izmetiet laukā, bet viņam nedodiet!

—   Bet Babete…

—   Paldies, jūsu augstība un uz redzēšanos, — satriektā sieviete nočukstēja.

Viņa ieskrēja savā istabā un sabruka krēslā… Gabriels domīgs kāpa lejā pa kāpnēm, viņam bija uznākušas pēkšņas aizdomas sakarā ar Martēnu. Lejā viņu gaidīja Žans Pekuā ar noslēpumainu sejas izteiksmi.

—   Vikonta kungs, — audējs klusi teica, — jūs man visu laiku jautājāt, kāpēc es viju tik garas virves. Uz atvadām es jums gribēju atklāt savu noslēpumu.

Ja divas tādas virves savieno ar īsiem posmiem, iznāk garas kāpnes, ļoti garas. Tādas kāpnes divatā var piekārt pie jebkuras vietas Astoņstūra tornī. Otru galu atliek iesviest jūrā, un tur var gadīties garām peldoša laiva…

—   Žan… — Gabriels to pārtrauca.

—    Nerunāsim vairs par to, — audējs viņam neļāva pabeigt. — Es vēl gribēju jums uzdāvināt kādu piemiņu no jūsu uzticamā Žana Pekuā. Te būs nocietinājumu shēma. Šo zīmējumu es sastādīju savu bezmērķīgo klejojumu laikā pa pilsētu, kas jūs tā izbrīnīja. Noslēpiet to pie sevis, bet kad būsiet Parīzē, ielūkojoties tajā pa laikam…

Žans, nejaudams Gabrielam apdomāties, paspieda viņam roku un aizgāja, vēl pasakot:

—    Uz redzēšanos, d'Eksmesa kungs, pie vārtiem jūs gaidīs Pjērs. Viņš papildinās manis teikto.

Patiešām, Pjērs stāvēja pagalmā, turot aiz pavadas Gabriela zirgu.

—   Paldies, saimniek, par viesmīlību, — vikonts d'Eksmess teica. — Drīz es jums atsūtīšu vai pats atdošu to naudu, kuru jūs man laipni piedāvājāt. Bet pagaidām esiet tik laipns un atdodiet šo gredzenu savai labajai māsai.

—    Es to paņemšu, bet tikai ar vienu noteikumu — pieņemiet no manis kādu manis paša darinātu lietiņu. Šo radziņu es izgatavoju pats, un tā skaņu es atšķiršu jebkurā brīdī pat cauri vētras auriem, jo sevišķi katra mēneša piektajā datumā, kad man ir jāstāv postenī no četriem vakarā līdz sešiem rītā Astoņstūru torņa galā, kas paceļas jūras krastā.

—   Paldies! — Gabriels sacīja un tik cieši paspieda Pjēram roku, ka viņš nojauta — viņa mājiens saprasts.

—   Kas attiecas uz maniem ieroču krājumiem, par kuriem jūs tā brīnījāties, — Pjērs turpināja, — man jāsaka, ja Kalē kādreiz būs aplenkta, mēs šos ieročus izdalīsim patriotiski noskaņotiem pilsētniekiem, un šie cilvēki sacels jukas pašā pilsētā.

—   Lūk kā! — Gabriels iesaucās, vēl ciešāk spiežot ieročmeistaram roku.

—   Bet nu es, d'Eksmesa kungs, vēlu jums veiksmi un laimīgu ceļu! Uz tikšanos! — Pjērs sacīja.

—   Uz tikšanos! — Gabriels atbildēja.

Viņš pēdējo reizi pamāja Pjēram, kurš stāvēja uz sliekšņa, Zanam, kurš bija izliecies pa logu un, beidzot, Babetei, kas skatījās caur savas istabas aizkariem.

Viņš piecirta piešus un aizjāja.

Pa pilsētas vārtiem gūstekni palaida bez aizķeršanās, drīz viņš jau bija uz Parīzes ceļa viens pats ar savu nemieru un savām cerībām.

Vai viņam Parīzē izdosies atbrīvot tēvu?

Vai viņam Kalē izdosies atgriezties, lai atbrīvotu Diānu?

## V. Martēns turpina rosīties

Jājot pa Francijas ceļiem, Gabrielam de Montgomerijam ne reizi vien nācās likt lietā savu izdomu, lai izvairītos no dažādiem šķēršļiem un traucēkļiem ceļā uz galvaspilsētu.

Lai kā viņš steidzās, Parīzē viņš nokļuva tikai ceturtās dienas rītā pēc izbraukšanas no Kalē.

Parīzē vēl gulēja. Bāla rītausmas atblāzma apgaismoja pilsētu. Gabriels izjāja cauri pilsētas vārtiem un ienira ielu labirintā, kas piekļāvās Luvrai.

Lūk, karaļa logi, nepieejami, aizmiguši dziļā miegā.

Gabriels apstājās logu priekšā un domāja — gaidīt vai jāt tālāk? Viņš tomēr nolēma tūlīt doties mājup, uz Svētā Pāvila dārzu ielu un tur uzzināt visus pēdējos jaunumus.

Ceļš veda gar Šatlē cietumu. Vārtu priekšā viņš apturēja zirga skrējienu. Auksti sviedri pārklāja Gabriela pieri. Viņa pagātne un viņa nākotne bija tur — aiz šiem mitrajiem un drūmajiem mūriem.

Bet Gabriels bija rīcības cilvēks. Viņš atmeta skumjās domas un devās ceļā, pats sev sacīdams: „Uz priekšu!"

Piejājis pie savas mājas, viņš redzēja, ka pirmā stāva ēdamistabas logi ir apgaismoti. Tātad Aloīze ir jau kājās. Gabriels pieklauvēja, un pēc mirkļa audžumāte jau cieši apskāva viņu.

—   Te nu jūs esat, jūsu augstība! Tas esi tu, mans bērns! — Aloīze neko vairāk nespēja izteikt.

Gabriels noskūpstīja viņu, atkāpās soli un vērīgi paskatījās viņai sejā. Acīs tam bija mēms jautājums. Aloīze to saprata un, neko nesakot, nodūra galvu.

—   Tātad nekā? — Gabriels vaicāja, it kā klusums nebūtu bijis pietiekami daiļrunīgs.

—   Nekādu ziņu, monsenjor, — audžumāte sacīja.

—   Es nemaz nešaubījos par to! Lai kas arī notiktu, labs vai ļauns, tu man tūlīt būtu to pateikusi. Tātad nekā…

—   Diemžēl.

—    Saprotu, — jauneklis nopūtās. — Es biju gūstā. Gūstekņiem parādus nemēdz atdot, bet miroņiem ne tik. Tomēr es esmu dzīvs un brīvībā, velns lai parauj, un tagad viņiem nāksies ar mani rēķināties! Grib vai negrib, bet nāksies!

—   Esiet piesardzīgs, monsenjor, — Aloīze atgādināja.

—   Neuztraucies, audžumāt! Admirālis ir Parīzē?

—  Jā, monsenjor. Viņš atbrauca un reizes desmit jau par jums apjautājās.

—   Labi. Bet hercogs de Gīzs?

—  Arī ir ieradies… Kas attiecas uz Diānu de Kastro, kura tika uzskatīta par bez vēsts pazudušu, — Aloīze apmulsusi stāstīja, — konetabla kungs ir uzzinājis, ka viņa ir gūstā Kalē, un tagad visi domā, ka viņa no turienes drīz tiks atvesta šurp.

—   To es zinu… Bet kāpēc tu neko nesaki par Martēnu? Kas notika ar viņu?

—   Viņš ir šeit, jūsu augstība? Tas dienaszgalis ir tepat!

—   Kā šeit? Sen jau? Ko viņš te dara?

—   Guļ augšstāvā. Viņš paziņoja, ka ir bijis pakārts, un tagad izliekas slims.

—   Pakārts? — Gabriels iesaucās. — Laikam tad, kad viņam nolaupīta mana izpirkšanas nauda.

—    Izpirkšanas nauda? Ieminieties viņam par to, un jūs pats redzēsiet, ko viņš jums uz to teiks. Viņš pat lāga nesaprot, par ko ir īsti runa.

Varat iedomāties? Kad viņš ieradās un uzrādīja man jūsu vēstuli, es pati sadabūju desmit tūkstošus ekiju. Nekavējoties ne mirkli, viņš aizbrauca, bet pēc dažām dienām ieradās atkal visdīvainākajā izskatā. Viņš stāsta, ka no manis neko nav saņēmis, apgalvo, ka nokļuvis gūstā vēl pirms Senkantēnas krišanas un tagad, pēc trīs mēnešiem, neko nezin par jums… Jūs viņam nekādu uzdevumu neesat devis! Viņš ticis sists un tad pakārts! Izdevies izglābties un nokļūt līdz Parīzei! Lūk, ko Martēns atkārto no rīta līdz vakaram.

—    Paskaidro tu man, audžumāt, — Gabriels teica. — Martēns nevarēja piesavināties šo naudu. Viņš taču ir godīgs un uzticams, vai tad tā nav?

—   Jūsu augstība, lai arī viņš ir godīgs, tomēr jucis gan… Bez domām, bez atmiņas, viņu vajadzētu sasiet, ticiet man. Man no viņa ir bail. Varbūt viņš nav tieši ļauns, taču bīstams gan… Viņam es tiešām tos desmit tūkstošus iedevu. Elio kungs ne bez grūtībām tos sadabūja tik īsā laikā.

—   Var gadīties, — Gabriels piebilda, — ka viņam nāksies sameklēt vel tik pat daudz, ja ne vēl vairāk. Bet ne par to ir runa. Tā diena ir klāt. Es eju uz Luvru runāt ar karali.

—   Kā, pat neatpūties no ceļa? — Aloīze jautāja. Jūs neņemat vērā, ka nonāksiet pie slēgtām durvīm, jo tās ver vaļā tikai deviņos.

—    Pareizi… Vēl veselas divas stundas jāgaida! — Gabriels novaidējās. — Mīļais Dievs, dod man pacietību gaidīt šis divas stundas, kad divus mēnešus es jau esmu gaidījis! Taču pa to laiku es varu satikt admirāli Koliņī un hercogu de Gīzu.

—    Taču viņi arī droši vien ir Luvrā, — Aloīze iebilda. — Karalis vispār agrāk par pusdienlaiku nepieņem…

Tajā pašā brīdī, it kā tādēļ, lai kliedētu gaidīšanas satraukumu, istabā iedrāzās bāls un noskrandis Martēns, kurš bija uzzinājis par sava saimnieka ierašanos.

—   Jūs? Tas esat jūs!.. Jūsu gaišība! — viņš sauca. — Ak, kāda laime!

Bet Gabriels atturīgi uzņēma sava ieročnesēja jūtu izpausmes.

—    Ja es arī esmu atgriezies, Martēn, — viņš teica, — uzskati, ka tas nav pateicoties tev un ka tu esi darījis visu, lai es uz mūžu paliktu gūsteknis!

—   Kas notiek? Arī jūs? — Martēns bija neizpratnē. — Arī jūs, nevis noņemat no manis jebkuras aizdomas, bet ar pirmajiem vārdiem apvainojat mani, it kā es tos desmit tūkstošus būtu piesavinājies! Varbūt arī jūs teiksiet, ka esat man pavēlējis tos atvest jums?

—   Tieši tā, — Gabriels pārsteigts sacīja.

—   Jūs uzskatāt, ka es, Martēns, esmu spējīgs piesavināties naudu, kas paredzēta mana saimnieka izpirkšanai no gūsta?

—    Nē, Martēn, nē, — Gabriels enerģiski iebilda, sava kalpa bēdu aizkustināts. — Es nekad par tavu godīgumu neesmu šaubījies. Bet tev varēja to nolaupīt, tu varēji to pazaudēt pa ceļam, kad brauci pie manis.

—   Kad es pie jums braucu? — Martēns vaicāja. — Uz kurieni, jūsu augstība? Kad mēs izgājām no Senkantēnas, lai mani zibens sasper, es nezinu, kur jūs pēc tam bijāt! Kur tad es varēju braukt!

—    Uz Kalē, Martēn! Lai cik būtu tukša tava galviņa, par Kalē nu gan tu nevarēji aizmirst!

—   Kā es varu aizmirst to, ko nekad neesmu zinājis, — Martēns mierīgi sacīja.

—    Nelaimīgais, vai tu domā liegties arī šajā lietā? — Gabriels iesaucās.

—   Spriediet pats, monsenjor, visi apgalvo, ka es esmu traks, bet ja man tas viss jānoklausās, tiešām es drīz sajukšu prātā, zvēru pie svētā Martēna! Taču ne sajēga, ne atmiņa mani vēl nav pametušas!.. Ja gribat, es jums sīkumos izstāstīšu visu, kas ar mani ir noticis šajos trijos mēnešos…

Lūk, kad mēs izbraucām abi divi, jūsu gaišība, no Senkantēnas, lai meklētu palīdzību pie barona Volperga, tad mēs gājām katrs pa savu ceļu, ja jūs to atceraties, un tad es nokļuvu ienaidnieka gūstā. Es pēc jūsu padoma centos izgrozīties, bet dīvainā kārtā mani viņi uzreiz pazina…

—   Redzi nu, — Gabriels viņu pārtrauca, — tu sāc jaukt.

—   Bet jūsu augstība, — Martēns sacīja, — lūdzu, ļaujiet man pabeigt stāstīt to, ko es zinu! Es pats lāga netieku skaidrībā.

Tajā brīdī, kad mani pazina, es samierinājos ar savu likteni. Pats zinu — reizēm es dubultojos un tas otrs Martēns, mani nebrīdinot, manā vārdā sastrādā tumšas lietas. Labi, es aizšmaucu no viņiem, bet savas muļķības dēļ iekritu vēlreiz. Bet iekritis, sāku izmisīgi kauties, tomēr tam vairs nebiju nozīmes. Viņi mani saņēma ciet, visu nakti dauzīja un mocīja, bet no rīta pakāra.

—   Pakāra? — Gabriels iesaucās, pilnīgi pārliecinājies par sava ieročnesēja sajukušo prātiņu. — Martēn, vai tad tā bija? Ko tu domā, tā sacīdams?

—   Domāju, ka mani pameta karājoties starp zemi un debesīm, piesējuši aiz kakla ar kaņepāju virvi pie augsta šķērskoka, ko citiem vārdiem sauc par karātavām. Skaidrs?

—   Ne visai, Martēn. Tie, kas ir pakārti…

—   Neizskatās tik labi kā es? Pilnīgi pareizi. Bet paklausieties, ar ko tas viss beidzās. Kad mani pakāra, es no bēdām un žēluma zaudēju samaņu, bet kad atguvos — redzu, ka guļu zālē ar pārgrieztu virvi ap kaklu. Varbūt kāds ceļinieks mani pažēlojis, nabadziņu, un nolēmis to koku atbrīvot no mana svara? Nu, bet es pārāk labi pazīstu pasauli, lai saprastu, ka tas nu nevar būt. Drīzāk kāds laupītājs nocēla mani lejā, lai apzagtu. Es par to pat esmu pārliecināts, jo pazuduši ir gan laulības gredzens, gan visi mani dokumenti. Tomēr tas nav tik svarīgi… Galvenais — es esmu varējis aizbēgt no viņiem ceturto reizi un, visu laiku mainot virzienu, pēc piecpadsmit dienām nonākt Parīzē, šajā namā, kur mani nesagaidīja tik priecīgi, kā es biju cerējis.

—    Labi, — Gabriels teica, — taču es no savas puses tev varu pastāstīt citu stāstu, kas tavam nemaz nelīdzināsies.

—   Mana otrā „es" gaitas? — Martēns mierīgi atbildēja. — Ja stāstā nav nekā nepiedienīga un jums, jūsu gaišība, ir vēlēšanās to ātri man pastāstīt, es labprāt paklausītos.

—   Tu smejies par mani? — Gabriels sabozās.

—   Ak, jūsu augstība, vai tad es jūs necienu! Bet šis otrais „es" man ir sagādājis tik daudz nepatikšanu, iepinis mani briesmīgās nelaimēs, ka es negribot sāku par viņu interesēties. Reizēm man šķiet, ka man pat patīk tas krāpnieks!

—   Viņš patiešām ir krāpnieks, — Gabriels teica.

Viņš jau bija gatavs noticēt Martēna stāstam, kad istabā ienāca audžumāte kopā ar kādu zemnieku.

—   Kas te būs galu galā? — Aloīze teica. — Šis cilvēks ir atbraucis ar ziņu, ka tu, Martēns, esi pagalam!

## VI. Martēna labā slava pamazām tiek atgūta

—   Es un pagalam? — Martēns nošausminājās.

—   Debesu tētiņ! — zemnieks iespiedzās, ieraudzījis Martēna seju.

—   Tātad „es", kurš nav „es", ir miris! Augstais Dievs! — Martēns turpināja. — Tātad dubultajai dzīvei beigas klāt! Tas taču nemaz nav slikti. Runā, draudziņ, runā, — viņš griezās pie apstulbušā zemnieciņa.

—   Ak, cienītais kungs, — sūtnis aplūkoja un aptaustīja Martēnu. — Kā tad jūs varējāt atbraukt ātrāk par mani? Es steidzos ko kājas nes, izpildīt jūsu rīkojumu, lai dabūtu savus desmit ekijus.

—    Re, kā! Bet, mīļais draugs, es tevi nekad neesmu redzējis! — Martēns sacīja. — Bet tu runā tā, it kā mani pazītu…

—   Kā tad lai es jūs nepazītu? — zemnieks brīnījās. — Jūs taču pats mani šurp sūtījāt paziņot par to, ka Martēns ir pakārts.

—   Kā tā? Martēns taču esmu es!

—   Jūs? Tātad jūs pats likāt pateikt, ka esat pakārts? — zemnieks bija pārsteigts.

—   Nu saki, kur un kad es tādas lietas esmu sarunājis? — Martēns nelikās mierā.

—   Tūlīt jums to izstāstīt?

—   Jā, visu, visu!

—   Neskatoties uz to, ka jūs pats man teicāt „ne vienam ne vārda"?

—   Neskatoties uz „nevienam ne vārda".

—   Ja jums ir tik slikta atmiņa, stāstīšu ar. Jo sliktāk jums pašam! Pirms sešām dienām es ravēju nezāles savā laukā…

—   Kur tad ir tavs lauks? — Martēns viņu pārtrauca.

—   Man patiešām ir jāatbild? — zemnieks jautāja.

—   Protams, aunapiere!

—   Mans lauks ir aiz Montaržī, tieši tur! Kad es strādāju, jūs braucāt garām. Uz muguras jums bija ceļa soma. „Hei, ko tu dari?" — tā jūs man vaicājāt. „Nezāles ravēju, cienītais kungs," — es atbildēju. „Cik tu nopelni ar tādu darbu?" — „Četri sū pa dienu iznāk." — „Vai negribi nopelnīt vairāk? Uzreiz divdesmit ekijus pa divām nedēļām?" — „Oho!" — „Jā vai nē?" — „Katrā ziņā!" — „Nu re. Tad nekavējoties dodies uz Parīzi. Ja tu kāto veikli, pēc piecām vai sešām dienām būsi galā. Uzzināsi, kur ir Svētā Pāvila dārzu iela un kur tur dzīvo vikonts d'Eksmess. Uz viņa māju tev ir jāiet. Viņš pats mājās nebūs, bet tu sastapsi cienījamu kundzi Aloīzi, viņa audžumāti, un teiksi viņai… Klausies uzmanīgi. Tu viņai teiksi: "Esmu atbraucis no Nuajonas." Saprati? Ne no Montaržī, bet no Nuajonas. „Esmu atbraucis no Nuajonas, kur pirms divām nedēļām pakāra vienu jums pazīstamu cilvēku, vārdā Martēns." Atceries labi — Martēns.

„ Viņam atņēma visu naudu un, lai viņš neizpļāpātos, viņu pakāra… Bet kad viņu stiepa uz karātavām, viņš man pačukstēja, lai es jums šo bēdu vēsti paziņoju. Viņš man solīja, ka jūs man par to iedosiet desmit ekijus. Es pats redzēju, kā viņu pakāra, tāpēc esmu atnācis…" Tā tev ir jāpasaka tai krietnajai sievietei. Saprati?" — „Labi, kungs, — es atbildēju, — bet jūs runājāt par divdesmit ekijiem, bet tagad tikai par desmit." — „Muļķi! Ņem savus pirmos desmit, še tev!" — „Nu, tad es eju. Bet ja tā sieviete vaicās, kāds tas Martēns izskatījās, kuru es patiesībā nemaz neesmu redzējis?" — „Skaties uz mani." — „Skatos." — „Nu, re. Tu aprakstīsi Martēnu, it kā es tas būtu!"

—  Pārsteidzoši! — Gabriels nočukstēja, uzmanīgi klausoties.

—   Tā es, kungs, ierados, lai pasacītu visu, ko jūs man likāt. Bet izrādās, ka jūs jau esat priekšā! Man, protams, gadījās apstāties dažos traktieros pa ceļam… taču ne uz ilgu laiku. Jūs man devāt sešas dienas un šodien ir tieši sestā diena, kopš es izgāju no Montaržī.

—  Jā, draudziņ… Pirms sešām dienām es gāju caur Montaržī. Jā, jā. Manuprāt, tavs stāsts ir tīrā patiesība, — domīgs ierunājās Martēns.

—    Nē taču, — Aloīze enerģiski iejaucās, — tieši otrādi, šis cilvēks melo! Viņš esot runājis ar jums Montaržī pirms sešām dienām, bet jūs jau divpadsmit dienas neesat ne soli laukā no mājas spēris.

—  Jā, jā, — Martēns atteica, — taču mans dubultnieks…

—   Nav vēl ne divu nedēļu, kopš jūs pakāra Nuajonā, bet pirms tam jūs apgalvojāt, ka esat pakārts pirms mēneša!

—   Tā es teicu, taču mans dubultnieks…

—  Tukša pļāpāšana! — Aloīze iesaucās.

—    Nebūt ne, — Gabriels ierunājās, — es domāju, ka šis cilvēks mums ir norādījis ceļu uz patiesību.

—   Ak, labais kungs, jūs nekļūdāties! — zemnieks priecīgs māja ar galvu. — Kā būs ar maniem desmit ekijiem?

—   Varat neuztraukties, — Gabriels teica, — taču tu mums pasaki savu vārdu un kur tu dzīvo. Var gadīties, ka tu mums būsi vajadzīgs kā liecinieks. Šķiet, ka daudzu noziegumu kamols sāk lēnām šķetināties va- Jā… .

—   Bet jūsu gaišība… — Martēns centās iebilst.

—   Pietiks par to runāt. Tu paseko, Aloīze, lai šim cilvēkam ne par ko nav jāžēlojas. Gan jau tā lieta tiks noskaidrota. Bet ir jau astoņi. Man ir laiks iet uz Luvru. Pat ja karalis mani nepieņems priekšpusdienā, es varēšu parunāt ar admirāli un hercogu de Gīzu.

—   Jūs pēc tam nāksiet uzreiz mājās? fc

—   Uzreiz? Neuztraucies, audžumāt. Man ir nojauta, ka,neraugoties ne uz ko, uzvarētājs būšu es.

—  Tā būs, ja Dievs būs uzklausījis manas sirsnīgās lūgšanas, — Aloīze noteica. ž.

—   Bet tu, Martēn, arī tiksi attaisnots… tomēr ne ātrāk, kā mēs izcīnīsim citu attaisnošanu un atbrīvošanu. Pagaidām paliec sveiks, Martēn. Uz redzēšanos, audžumāt.

Viņi abi noskūsptīja roku, ko Gabriels tiem sniedza. Tad viņš, bargs un apņēmīgs, uzmeta plecos platu apmetni, izgāja no mājas un devās uz Luvru.

„Tieši tāpat pirms daudziem gadiem aizgāja viņa tēvs un vairs neatgriezās…" - Aloīze nodomāja.

Kad Gabriels pārgāja pāri tiltam un nonāca Grēva laukumā, viņš ievēroja kādu cilvēku, kurš bija ievīstījies rupjā apmetnī. Bija redzams, ka svešinieks cenšas slēpt savu seju zem platās cepures.

Gabrielam likās kaut kas pazīstams viņa stāvā, tomēr viņš neapstājās un pagāja garām.

Svešais, ieraudzījis vikontu d'Eksmesu, gandrīz metās tam klāt, taču aprāvās un tikai klusi pasauca:

—  Gabriel, mans draugs!

Viņš pacēla cepures malu, un Gabriels saprata, ka nebija kļūdījies.

—  De Koliņī kungs! Ko tad jūs darāt te šajā stundā?

—   Ņe tik skaļi, — admirālis noteica. — Jāatzīstas, man negribētos, ka mani pazīst. Tomēr redzot jūs, mans draugs, es nespēju noturēties jūs neuzrunājis. Kad jūs ieradātiies Parīzē?

—  Šorīt, — Gabriels atbildēja, — un es pašlaik eju uz Luvru, lai satiktu jūs.

—   Ļoti jauki! Ja jūs pārāk nesteidzaties, paiesimies kādu gabaliņu. Pa ceļam izstāstīsiet, kas ar jums bija atgadījies.

—   Es jums izstāstīšu visu, ko var izstāstīt uzticamam draugam, — Gabriels sacīja. — Bet vispirms, admirāli, atļaujiet man jums uzdot vienu jautājumu par kādu man ārkārtīgi svarīgu lietu.

—  Es jau paredzu, kas tas būs par jautājumu, — admirālis atbildēja, taču arī jums, mans draugs, nebūs grūti paredzēt atbildi. Jūs, šķiet, gribat zināt, vai es esmu turējis savu solījumu, ko jums reiz devu? Vai es esmu ziņojis karalim par to varonību, ko jūs parādījāt Senkantēnas aizstāvēšanā?

—   Nē, admirāli, — Gabriels iebilda, — ne jau par to, ticiet man, es gribēju jautāt. Es jūs pazīstu un tāpēc nešaubos, ka, atgriezies no karalauka, jūs izpildījāt to, ko man solījāt un izstāstījāt karalim par maniem nopelniem. Var būt, ka jūs pat pārspīlējāt tos. Jā, to visu es jau zinu iepriekš. Bet es nezinu un ar nepacietību gribu uzzināt — ko jums atbildēja Indriķis II?

—   M-jā… — admirālis nopūtās. — Par atbildi Indriķis man pavaicāja, kas noticis ar jums. Man bija grūti sniegt konkrētu atbildi. Vēstulē, kuru jūs man pēdējo rakstījāt, nebija nekādu ziņu, jūs tikai atgādinājāt man savu lūgumu. Es karalim teicu, ka kritis jūs neesat, bet acīmredzot saņemts gūstā un kautrējaties man to paziņot.

—  Ko teica karalis?

—  Karalis, mans draugs, teica: „Labi!" un pasmaidīja. Kad es atkal ierunājos par jūsu nopelniem kaujas laukā, viņš pārtrauca mani ar vārdiem: „Nerunāsim vairs par to."

—  Tā jau es domāju, — Gabriels ar rūgtumu noteica.

—   Saņemieties, draudziņ! — admirālis mierināja Gabrielu. — Atcerieties, ka Senkantēnā es jums ieteicu pārāk nepaļauties uz šīs pasaules vareno labvēlību.

Gabriels nikni izmeta:

—   Karalis ir pacenties aizmirst par mani, uzskatīdamies, ka es esmu kritis vai saņemts gūstā! Bet ja es nostāšos viņa priekšā un pieteikšu savas tiesības, viņš būs spiests mani atcerēties!

—    Bet ko tad, ja viņa atmiņa tomēr nenoskaidrojas? — admirālis iejautājās.

—   Admirāli, — Gabriels nopietni teica, — katrs, kam nodarīts pāri, var griezties pie karaļa pēc taisnības. Bet kad apvainotājs ir karalis pats, atliek paļauties vienīgi uz Dievu — tas sniegs gandarījumu.

—   Cik es saprotu, jūs pats esat gatavs kļūt par augstākās varas izpildītāju? *

—   Neesat kļūdījies, admirāli.

—   Labi, — Koliņī sacīja, — tad varbūt ir īstā reize atcerēties mūsu sarunu par apspiesto ļaužu ticību. Es jums toreiz stāstīju par drošu līdzekli, kā var tiesāt karaļus — kalpojot taisnībai.

—   Arī es atcerējos par to sarunu, — Gabriels atsaucās. — Kā redzat, atmiņa mani nav pievīlusi. Iespējams, ka es izmantošu jūsu ieteikumu…

—  Ja tas ir tā, vai varat man veltīt tikai vienu stundu?

—  Karalis pieņem pēcpusdienā. Līdz tam laikam es esmu jūsu rīcībā.

—   Nāciet man līdzi. Jūs esat īsts godavīrs, tāpēc es jums neprasīšu nekādus zvērestus. Dodiet man goda vārdu, ka glabāsiet noslēpumā visu, ko redzēsiet un dzirdēsiet.

—   Apsolos būt kluss kā kaps.

—    Iesim, — admirālis sacīja, — Luvrā jūs esat apvainots, bet jūs vismaz uzzināsiet, kā var atriebties.

Gabriels un Koliņī pārgāja pāri tiltam un sāka iet pa šaurajām, līkumotajām ieliņām, vienai no kurām tajos tālajos laikos bijs dots Svētā Jēkaba vārds.

## VII. Filozofs un karavīrs

Koliņī* apstājās pie necila namiņa zemām durvīm pašā Svētā Jēkaba ielas sākumā. Vispirms pavērās slēģi, tad neredzams vārtu sargs atvēra durvis. Gabriels sekoja admirālim pa šauru eju, uzkāpa pa čīkstošām kāpnēm otrā stāvā un apstājās bēniņos slēgtu durvju priekšā.

Admirālis trīs reizes pieklauvēja, taču ne ar roku, bet ar kāju. Viņiem tika atvērts, un abi iegāja samērā lielā, taču tukšā un drūmā istabā. Divos logos spīdēja blāva gaisma. Istabas iekārtojums aprobežojās ar četriem ķebļiem un ozolkoka galdu.

Admirālis acīmredzot tika gaidīts. Viņam parādoties, divi vīrieši nāca pretī, trešais, kas stāvēja loga nišā, aprobežojās ar godpilnu paklanīša- nos.

— Teodor un arī jūs, kaptein, — admirālis vērsās pie abiem vīriešiem, — esmu atvedis sev līdz kādu cilvēku. Domāju, ka viņš kļūs mūsu draugs.

Abi nepazīstamie klusēdami paklanījās vikontam d'Eksmesam. Tad tas, kurš bija jaunāks, acīmredzot Teodors, sāka kaut ko pusbalsī stāstīt admirālim Koliņī.

Gabriels pagāja malā, lai netraucētu viņu sarunu, un sāka pētīt visus trīs vīriešus.

Kapteinim bija asi sejas vaibsti un straujas, drošas kustības. Viņš bija gara auguma, tumšu seju un kustīgs. Nebija jābūt pārāk vērīgam, lai pamanītu neapvaldīto drosmi viņa mirdzošajās acīs un nesalaužamo gribasspēku sakniebto lūpu līnijā.

Hugenoti Francijā tika vajāti, taču tie bija ne tikai no apspiesto ļaužu kārtas. Līdzās amatniekiem un pilsētu nabagiem (galvenokārt Dienvidfrancijas pilsētās) hugenoti bija arī dižciltīgas personas (Antuāns Burbons, princs Kondē, admirālis Koliņī u.c.).

Teodorā uzreiz varēja manīt galminieku. Tas bija galants kavalieris ar apaļu un laipnu seju. Viņam bija vērīgs skatiens, vieglas un vijīgas kustības. Tērps, šūts pēc pēdējās modes, stipri atšķīrās no kapteiņa askētiskā apģērba.

Kas attiecas uz trešo, viņu uzlūkojot vispirms acīs dūrās viņa valdonīgā un iedvesmas pilnā sejas izteiksme. Augstā piere, skaidrais un dziļais skatiens klaji apliecināja, ka viņš bija domātājs, un piebildīsim, ģenialitātes skarts.

Pa to laiku Koliņī, pārmijis dažus teikumus, piegāja pie Gabriela:

—  Lūdzu mani atvainot, taču es te neesmu viens un man bija nepieciešams apmainīties domām ar maniem ticības brāļiem, pirms es jums atklāju, kādu cilvēku sabiedrībā jūs atrodaties.

—  Tagad es to varu uzzināt? — Gabriels vaicāja.

—   Varat, mans draugs.

—   Kur tad es atrodos?

—  Telpā, kurā Nuajonas mucinieka dels Zans Kalvins noturēja pirmās slepenās protestantu sanāksmes un no kurienes viņu gribēja vest uz sārtu. Taču, izvairījies no vajātājiem, viņš tagad ir Ženēvā, godājams un ietekmīgs. Šīs pasaules varenie nu ir spiesti rēķināties ar viņu.

Gabriels, izdzirdējis Kalvina vārdu, noņēma galvassegu. Lai gan mūsu straujais jauneklis līdz šim par teoloģijas jautājumiem nebija pārāk daudz interesējies, taču viņš bija sava laikmeta dēls un atdeva pienākošos godu Reformācijas pamatlicējam.

Pēc tam Gabriels tik pat mierīgi vaicāja:

—   Un kas šie ir par cilvēkiem?

—  Viņa skolnieki, — admirālis atbildēja. — Teodors de Bēza* — viņa rakstāmspalva, un Larenodi — viņa zobens.

Gabriels palocījās švītīgajam rakstniekam, kuram bija lemts vēlāk kļūt par Reformācijas vēsturnieku, un drošsirdīgajam kapteinim, kurš vēlāk būs Ambuāzas nemieru iedvesmotājs.

Teodors de Bēza (1519-1605) — franču augstmanis, teoloģijas profesors Zenēvā, pieslējās protestantiem un pēc Kalvina nāves tika uzskatīts par kalvinisma vadītāju.

Teodors de Bēza Gabriela sveicienam atbildēja viņam piemītošajā izsmalcinātībā un teica ar smaidu uz lūpām:

—    D'Eksmesa kungs, lai gan jūs šeit nonācāt, ievērojot zināmu piesardzību, neuzskatiet mūs par noslēpumainiem sazvērniekiem. Gribētu jums apgalvot, ka mēs šajā namā sanākam vienīgi tādēļ, lai apmainītos ar pēdējiem jaunumiem vai arī uzņemtu mūsu pulkā jaunpienācējus, kas domā tāpat kā mēs. Mēs pateicamies admirālim par to, ka viņš ir atvedis jūs šurp, vikont, jo jūs katrā ziņā esat viens no tiem, kuru mēs cienām un jūsu personīgo nopelnu dēļ vēlētos iesaistīt mūsu kustībā.

—   Bet es, kungi, esmu no citām aprindām, — kautrīgi teica cilvēks, kas bija stāvējis pie loga. — Es esmu sapņotājs, kurš ir jūsu gara gaismas savaldzināts, un es vēlējos nokļūt tuvāk šim gaismas avotam.

—   Jūs, Ambruāz, ieņemat godpilnu vietu mūsu cienījamāko ticības brāļu vidū, — viņam atbildēja Larenodi. — Jā, mani kungi, — viņš turpināja, — gribu jums stādīt priekšā nepazīstamu ārstu. Viņš ir jauns, taču viņ^im ir gaišs prāts un neparastas darbaspējas. Drīz mēs leposimies ar to, ka mūsu pulkā ir slavenais ķirurgs Ambruāzs Parē!*

—   O, kapteiņa kungs! — Ambruāzs pārmetoši iesaucās.

—   Jūs jau esat nodevis svinīgo zvērestu? — Teodors de Bēza jautāja.

—   Vēl ne, — atbildēja ķirurgs. — Es gribu būt patiess un darīšu to vienīgi tad, kad tikšu ar visu skaidrībā. Jā, es atzīstos, man vēl ir par ko šaubīties. Un lai rastu skaidrību, esmu nolēmis iepazīties ar Reformācijas vadoņiem, bet ja būs nepieciešams, es iešu pie paša Kalvina. Mana devīze ir brīvība un ticība!

—   Labi sacīts! — admirālis iesaucās.

Gabriels, visa redzētā un dzirdētā saviļņots, arī nolēma izteikties:

—   Ļaujiet man arī teikt kādu vārdu. Esmu jau sapratis, kur atrodos, un nojaušu, kāpēc mans draugs de Koliņī kungs mani šurp ir atvedis, uz šo māju, kur pulcējas ļaudis, kurus Indriķis II sauc par ķeceriem un

Ambruāzs Parē (1517-1590) — slavenais franču ķirurgs, šautu brūču ārstēšanā, amputācijās un citās operācijās radījis jaunas metodes.

saviem nāvīgajiem ienaidniekiem. Taču man ir jāuzzin kaut kas vairāk. Es ļoti ceru, ka Ambruāzs Parē, būdams izglītots cilvēks, man izdarīs pakalpojumu, paskaidrojot, kāds labums viņam būs no tā, ka viņš pieslie- sies protestantiem.

—   Par personīgu labumu te nevar būt ne runas, — Ambruāzs Parē iebilda. — Ja es gribētu taisīt karjeru medicīnā, es pieslietos galma un augstmaņu ticībai. Nē, vikonta kungs, aprēķins te nav vietā, man ir citi apsvērumi. Ja kungi atļautu, es pāris vārdos tos izklāstīšu.

—   Runājiet, runājiet! — visi trīs atsaucās.

—    Es runāšu īsi, — Ambruāzs sāka, — jo laika nav daudz… Līdz šim gan laicīgā, gan garīgā vara — gan valsts, gan baznīca, visādiem paņēmieniem apspieda cilvēka gribu un apziņu. Svētais tēvs saka: „Tici tā" un valdnieks: „Dari tā". Tāda kustība var eksistēt tikai tik ilgi, kamēr ļaužu prāti ir naivi un meklē savam dzīves gājumam atbalstu. Tagad mēs apzināmies savu spēku, jo mēs esam kļuvuši stipri paši.

Bet tajā pašā laikā pavēlnieks un garīdznieks, karalis un baznīca, negrib no savas varas atsacīties, tie pārāk pie tās pieraduši. Manuprāt, tieši pret netaisnības paliekām cīnās Reformācija. Vai es nekļūdos, mani kungi

—    Nē, taču jus esat pārak tiešs un ejat par tālu, — Teodors de Bēza piezīmēja.

—   Jūsu vārdos slēpjas sacelšanās dīgļi, — Koliņī domīgi novilka.

—   Sacelšanās? — Ambruāzs pavisam mierīgi iebilda. — Nebūt nē. Es runāju par revolūciju.

Visi trīs protestanti pārsteigti saskatījās. „Cik tomēr liela personība ir mūsu vidū, — šķiet, teica viņu skatieni.

—   Jums ir jākļūst par mūsējo, — Teodors de Bēza dzīvi atsaucās. — Ko jūs gribat?

—    Neko, vienīgi godu laiku pa laikam diskutēt ar jums, kungi, lai jūsu gara gaisma apspīdētu manu ceļu.

—   Jūs gūsiet vairāk, — Teodors de Bēza sacīja, — ja vērsīsieties tieši pie Kalvina paša.

—    Man — un tāds pagodinājums? — nosarkušais Ambruāzs Parē iesaucās. — Pateicos jums, tūkstoškārt pateicos!.. Lai cik man būtu žēl, man šajā brīdī jāšķiras no jums, jo mani gaida ļaužu ciešanas.

—   Ejiet, ejiet, — Teodors de Bēza dedzīgi atbildēja, — tas ir pārāk svēts iemesls, lai mēs uzdrošinātos jūs atturēt. Ejiet un dariet cilvēkiem labu.

—    Taču šķiroties no mums, atcerieties, ka jūs šķiraties no draugiem, — Koliņī piebilda.

Viņi sirsnīgi atvadījās.

—    Lūk, īsteni izredzētais! — iesaucās Teodors de Bēza, kad Parē bija aizgājis.

—   Cik liels naids pret jebkuru netaisnību! — Larenodi piebilda.

—   Cik nesavtīga, patiesa uzticība cilvēcībai! — Koliņī teica.

—    Diemžēl, — Gabriels sacīja, — visi mani centieni salīdzinājumā var likties tīrā sīkumainība. Admirāli, es gribu, lai jūs zinātu — man Reformācija nav mērķis, bet tikai līdzeklis. Jūsu pašaizliedzīgajā cīņā es piedalīšos tikai personīgu motīvu vadīts… Tajā pašā laikā es apzinos, ka atrodoties šādā situācijā, nav iespējams cīnīties par svētu lietu. Labāk būs, ja jūs man atteiksiet kļūt par jūsu biedru, jo es neesmu šī goda cienīgs.

—   Jūs noniecināt sevi, d'Eksmesa kungs, — Teodors de Bēza sacīja. — Var jau būt, ka jūsu mērķi nav tik cēli kā Ambruāzam, bet pie patiesības var nokļūt pa dažādiem ceļiem.

—   Tā ir, — Larenodi piekrita, — katram, kurš grib iesaistīties mūsu kustībā, mēs vaicājam — ko jūs gribat? Ne jau katrs atklāj savus noslēpumus, kā jūs to darījāt.

—   Labi, — Gabriels skumji pasmaidīja. — Tādā gadījumā atbildiet man uz šādu jautājumu — vai jūs esat droši, ka jums ir pietiekami liela ietekme un spēks, kas nepieciešami ja ne uzvarai, tad vismaz cīņai?

Atkal visi trīs protestanti saskatījās, šoreiz gan apmulsuši.

Gabriels domīgs gaidīja atbildi.

Teodors de Bēza pārtrauca ieilgušo klusumu un teica:

—   Es nezinu, kas tieši jūs mudināja tā vaicāt, taču es atbildēšu godīgi. Mūsu pusē ir ne tikai veselais saprāts, bet arī spēks, ticības panākumi ir strauji un neapstrīdami. Mūsu pusē ir vismaz piektā daļa visu iedzīvotāju. Mēs bez iebildēm sevi varam saukt par spēcīgu kustību un, manuprāt, varam iedvest uzticību domubiedriem un bailes — mūsu pretiniekiem.

—   Ja tā, — Gabriels atturīgi teica, — es varētu pievienoties pirmajiem, lai palīdzētu cīnīties pret otrajiem.

—   Bet ja mēs būtu vājāki? — Larenodi vaicāja.

—  Tad, man jāatzīstas, es meklētu citus sabiedrotos, — Gabriels atklāti pateica.

Larenodi un Teodors de Bēza nespēja noslēpt savu izbrīnu.

—  Draugi, — iejaucās Koliņī, — netiesājiet viņu pārāk bargi. Es redzēju viņu Senkantēnas kauju laikā, redzēju, kā viņš riskēja ar savu dzīvību. Ticiet man — kurš tā riskē, nespēj būt nekrietns. Es zinu, viņam ir pienākums — briesmīgs un svēts, un no tā pildīšanas viņš nevar nekādā gadījumā atsacīties.

—   Un šī iemesla dēļ es nevaru ar jums būt līdz galam atklāts, — Gabriels teica. — Ja apstākļi mani novedīs jūsu rindās, es cīnīšos no visas sirds. Bet pilnībā atdoties jūsu lietai es nevaru, jo savu dzīvi esmu veltījis bīstamai un nenovēršamai lietai, kamēr neesmu to pabeidzis, neesmu savas dzīves noteicējs. Vienmēr un visur manas gaitas ir pakārtotas kādam citam.

—  Tādā gadījumā, — Koliņī sacīja, — mēs jums varēsim palīdzēt.

—   Mēs jūs atbalstīsim, bet ja būs konkrēta vajadzība, protams, arī palīdzēsim, — Larenodi piekrita.

—  Paldies, kungi, jūs esat īsti draugi! Tomēr man jūs iepriekš jābrīdina — ja es pie jums nākšu, es būšu tikai ierindnieks. Būšu jūsu roka. Gribētos apgalvot — stipra un godīga… Vai jūs to atraidīsiet?

—   Nē, mēs to pieņemsim, draugs, — Koliņī atbildēja.

—   Pateicos jums, kungi, — Gabriels viegli palocījās, — pateicos par jūsu uzticību. Tā man vajadzīga kā gaiss, jo mans liktenis nav no vieglajiem… Bet tagad arī man jūs jāpamet, es steidzos uz Luvru. Tomēr es nesaku „Sveiki", bet tikai „Uz redzēšanos". Es domāju, ka šodien manā sirdī mestā sēkla atradīs labu augsni.

—  Tas būtu lieliski, — Teodors de Bēza teica.

—  Es iešu ar jums, — Koliņī piedāvājās. — Es vēlos jūsu klātbūtnē atkārtot Indriķim II to, ko jau reiz sacīju. Jo karaļu atmiņa ir īsa, bet šis vispār vai- pamanīties visu aizmirst un noliegt. Ejam.

—  Es neuzdrošinājos jums lūgt tādu pakalpojumu, admirāli, — Gabriels teica, — bet es ar pateicību pieņemu to.

—   Labi, labi, — Koliņī sacīja.

Kad abi izgāja, Teodors de Bēza izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un ierakstīja tajā divus vārdus:

„Ambruāzs Parē

Gabriels, vikonts d'Eksmess".

—   Vai jūs nepārsteidzaties? — Larenodi vaicāja.

—  Šie divi ir mūsējie, — Teodors de Bēza bija pārliecināts. — Viens tiecas pēc taisnības, otrs bēg no netaisnības.

—   Tad jau šis rīts nav pagājis velti, — Larenodi noteica.

—   Katrā ziņā, — Teodors piekrita, — mēs esam ieguvuši drosmīgu kareivi un dziļu domātāju — stipru roku un varenu prātu. Šis rīts patiešām nav bijis veltīgs.

## VIII. Marijas Stjuartes mazā labvēlība

Kopā ar Koliņī atnācis uz Luvru, Gabriels bija satriekts — šodien karalis nevienu nepieņēma.

Admirālim, neraugoties uz dienesta pakāpi un radniecību ar Monmoransī, galmā nebija lielas ietekmes. Gvardes kapteini Gabrielu d'Eksmesu sargi jau bija paspējuši aizmirst.

Abi draugi ar lielām grūtībām tika cauri pils vārtiem, taču tālāk gāja vēl grūtāk. Veselu stundu viņi veltīja pierunāšanai, iestāstīšanai, pat draudiem.

Tikko vienai sardzei veiksmīgi tika garām, tūlīt viņi atdūrās pret nākamo.

Šķita, ka karaļa apsardze dubultojas viņu acu priekšā. Bet kad viņi bija beidzot nonākuši līdz karaļa kabineta durvīm, pēdējais šķērslis bija pilnīgi nepārvarams. Indriķis II bija ieslēdzies kopā ar konetablu un Diānu de Puatjē savā kabinetā un uz visstingrāko noteicis nevienu neielaist nekāda iemesla pēc.

Atlika gaidīt līdz vakaram.

Gaidīt, atkal gaidīt! Bet mērķis ir tik tuvu! Šīs dažas atlikušās neparedzētās stundas Gabrielam bija smagākas par visām iepriekš pārdzīvotajām grūtībām.

Mierinājuma vārdi, ko sacīja admirālis, Gabriela apziņu nesasniedza. Drūmu skatienu viņš raudzījās logā uz sīki līņājošo lietu. Nikns savā bezspēcībā viņš žņaudza zobena spalu. Kā lai tiek garām stulbajiem gvardiem, kas nelaiž viņu pie karaļa?

Šajā brīdī karaļa apartamentu durvis pavērās un bēdu nomāktajam jauneklim šķita, ka pelēkajā, lietainajā dienā atspīdēja saulaina vīzija — pa galeriju nāca jaunā karaliene Marija Stjuarte.

Pats sev negaidīti skaļi Gabriels priecīgs pastiepa rokas un iesaucās:

—   Jūsu augstība!

Marija Stjuarte paskatījās uz viņu, pazina admirāli un Gabrielu un smaidīdama pienāca pie tiem.

—   Beidzot jūs esat atgriezies, vikont d'Eksmes! Es ļoti priecājos jūs atkal redzēt! Esmu tik daudz dzirdējusi par jums pēdējā laikā! Kas jūs atvedis šurp tik agrā stundā?

—   Man ir jārunā ar karali, steidzami… — Gabriels izmocīja.

—   Vikontam patiešām tas ir ļoti svarīgi, — sarunā iejaucās admirālis. — Tas ir svarīgi arī karalim, bet gvardi viņu nelaiž iekšā, iesaka gaidīt līdz vakaram.

—   Es nespēju tik ilgi gaidīt! — Gabriels iesaucās.

—   Karalis nodod svarīgus rīkojumus konetablam, — Marija Stjuarte sacīja, — un es patiesi nezinu…

Bet Gabriels lūdzošais skatiens aprāva viņas teikto pusvārdā:

—   Labi, pagaidiet, es mēģināšu!

Viņa ar savu mazo rociņu pamāja sargiem, tie padevībā paklanījās viņai, un Gabriels ar admirāli varēja iet.

—   Es pateicos jums no visas sirds, jūsu augstība! — jauneklis karsti pateicās.

—   Ceļš ir brīvs, — Marija Stjuarte pasmaidīja, — bet ja viņa majestāte būs pārāk nikns, lūdzu nenododiet mani, ja varat! — Pamājusi Gabrielam un viņa pavadonim, viņa bija prom.

Gabriels jau piegāja pie kabineta durvīm, bet šajā brīdī durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās pats karalis, sarunājoties ar konetablu.

Karalim nebija asas reakcijas spējas. Pēkšņi parādoties vikontam d'Eksmesam, karalis atkāpās atpakaļ un pat neattapa sākt dusmoties.

Bet Gabriels nesamulsa un zemu paklanījās viņam.

—   Valdniek, — viņš teica, — atļaujiet man jums izteikt visdziļāko padevību…

Vēršoties pie admirāļa, viņš turpināja, gribēdams atvieglot admirālim iesaistīšanos sarunā:

—   Admirāli, lai karalis varētu izpildīt man doto solījumu, esiet tik laipns un atgādiniet karalim par manu piedalīšanos Senkantēnas aizstāvēšanā.

—   Ko jūs atļaujaties? — Indriķis atguvies, sāka kliegt. — Jūs ielaužaties pie mums bez pieteikuma! Un mūsu klātbūtnē uzdrošināties dot vārdu admirālim!

Gabriels kā metoties kaujā, juta, ka nav īstais brīdis šaubīties un tāpēc pietiekami godbijīgi, tomēr stingri iebilda:

—   Es uzskatīju, jūsu majestāte, ka jebkurā laikā jūs esat gatavs izrādīt labvēlību pat vismazākajam no jūsu padotajiem.

Izmantojot karaļa apmulsumu, Gabriels iegāja tam līdzi kabinetā, kur nobālusi Diāna de Puatjē bija piecēlusies no krēsla un ar šausmām klausījās drosminieka bezbailīgajā runā. Koliņī un Monmoransī sekoja viņiem kabinetā.

Visi klusēja. Indriķis, pagriezies pret Diānu, vaicājoši skatījās uz viņu. Gabriels, pārāk labi viņu pazīdams un saprotot, ka šī ir pēdējā kauja, vēlreiz vērsās pie Koliņī:

—   Es lūdzu jūs, admirāli, runājiet!

Monmoransī nemanāmi pamāja ar galvu, vēloties likt brāļadēlam klusēt, bet tas šo mājienu saprata citādi un teica:

—   Man ir jārunā — tas ir mans pienākums. Jūsu majestāte, es īsumā atkārtošu vikonta d'Eksmesa klātbūtnē to, ko jau sīkumos jums izstāstīju pirms viņa atgriešanās.

Viņam, un tikai viņam mēs esam parādā pateicību par to, ka Senkantēnas aizstāvēšana ilga to laiku, ko jūs bijāt norādījis, jūsu majestāte!

Konetabls atkal daudznozīmīgi pamāja, bet Koliņī, raugoties viņam tieši sejā, mierīgi turpināja:

—   Jā, valdniek, vikonts d'Eksmess trīs reizes izglāba pilsētu, un bez viņa palīdzības Francija nebūtu atradusi ceļu uz izglābšanos, pa kuru tā pašlaik iet, vismaz es tā ceru.

—   Vai nav par daudz goda?! — satracinātais Monmoransī iebrēcās.

—    Nē, kungs, — Koliņī atbildēja, — esmu tikai godīgs un taisnīgs, vairāk nekas. — Pagriezies pret Gabrielu, viņš piebilda:

—   Vai es teicu pareizi, mans draugs? Jūs esat apmierināts?

—   Pateicos, admirāli! — Gabriels aizkustināts spieda Koliņī roku. — Neko citu es no jums negaidīju. Uzskatiet mani par savu parādnieku!

Šīs sarunas laikā karalis, acīmredzami ārkārtīgi neapmierināts, rauca pieri un, galvu pieliecis, nepacietīgi klaudzināja kājas pa parketu.

Konetabls klusi pievirzījās tuvāk de Puatjē kundzei un pusbalsī apmainījās ar viņu dažām frāzēm. Viņi, šķiet, bija nonākuši pie kopīga lēmuma, jo Diāna nicīgi nosmīnēja. Nejauši pamanījis šo smīnu, Gabriels sarāvās, tomēr pārvarēja mirkļa vājumu un teica:

—   Es vairs neuzdrīkstos jūs ilgāk aizkavēt, admirāli. Jūs manā laba izdarījāt vairāk nekā prasīja pienākums. Ja jūsu majestāte man veltīs vienu minūti… - viņš vērsās pie Indriķa.

—   Vēlāk, vēlāk, es taču neatsakos, bet pašlaik tas absolūti nav iespējams! — Indriķis viņu pārtrauca.

—   Nav iespējams? — Gabriels izmisis pārvaicāja.

—    Kāpēc, valdniek, nav iespējams? — pilnīgi nesatricināmi jautāja Diāna, pārsteidzot gan Gabrielu, gan karali pašu.

—   Kā, - karalis sāka stomīties, — jūs uzskatāt, ka…

—    Es uzskatu, jūsu majestāte, ka karaļa pienākums ir visiem viņa pavalstniekiem atlīdzināt pēc nopelniem. Kas attiecas uz jūsu pienākumu pret vikontu d'Eksmesu, mans viedoklis ir tāds, ka tas ir likumīgs un svēts pienākums.

—   Nu, protams, — Indriķis runāja, cenšoties Diānas acīs izlasīt slēpto domu, — es vēlētos…

—    … nekavējoties uzklausīt vikontu d'Eksmesu, — Diāna pabeidza karaļa sakāmo. — Pareizi, valdniek, tas būtu taisnīgi.

—   Bet jūsu majestātei ir zināms, — pārsteigtais Gabriels iebilda, — ka tādai sarunai jānotiek bez lieciniekiem?

—   De Monmoransī kungs grasījas doties projām, — de Puatjē kundze sacīja. — Bet admirāli jūs pats atlaidāt, atbrīvojot karali no pūlēm to darīt. Palieku tikai es… Bet es biju klāt, kad jūsu vienošanās tika slēgta un tagad varu nepieciešamības gadījumā atgādināt vai precizēt vienošanās detaļas. Ceru, ka jūs man atļausiet palikt?

—   Protams… protams… es lūdzu jūs, — Gabriels murmināja.

—  Mēs jūs atstājam, jūsu majestāte, un jūs, godātā kundze, — Monmoransī sacīja.

Paklanījies Diānai, viņš tai atzinīgi pamāja. Nu jau viņai tā atbalsts vairs nebija vajadzīgs.

Koliņī nebaidījās uzmundrinoši paspiest Gabrielam roku un devās savam tēvocim līdzi.

Karalis un viņa favorīte palika aci pret aci ar Gabrielu, kurš lauzīja galvu, ko varētu nozīmēt šī nesaprotamā un negaidītā labvēlība, kādu tam izrādīja Diānas de Kastro māte.

-

## IX. Diāna izlocās

Lai gan Gabriels spēja valdīt pār sevi, tomēr viņa seja bija bāla un balss drebēja uztraukumā, kad pēc ilga klusuma brīža viņš teica:

—   Jūsu majestāte! Ar trīcošu sirdi, bet pilnīgā uzticība karaļa dotajam godavārdam es jums uzdrošinos atgādināt svinīgo solījumu, kuru jūs man devāt. Grāfs de Montgomerijs vēl ir dzīvs! Ja tā nebūtu, jūs manu runu būtu pārtraucis…

Aizelsies viņš apklusa. Karalis, šķiet, bija sastindzis drūmā klusēšanā. Gabriels turpināja:

—  Tātad, valdniek, grāfs de Montgomerijs ir dzīvs, bet Senkantēnas aizsardzība ar manām pūlēm ilga, cik vien tas bija iespējams. Savu vārdu es esmu turējis, valdnieķ — turiet jūs savējo. Atdodiet man manu tēvu!

—  Es… — Indriķis II saminstinājās.

Viņš paskatījās uz Diānu de Puatjē, bet tā bija pilnīgi mierīga.

Stāvoklis bija sarežģīts. Indriķis bija apradis ar domu, ka Gabriels ir vai nu beigts, vai gūstā. Viņš nevarēja paredzēt, ka nāksies atbildēt uz draudīgo jautājumu.

Redzot, ka karalis neko neatbild, Gabriels juta, kā skumjas tam žņaudz sirdi.

—   Valdniek, — viņš izmisumā iesaucās, — jūs taču nevarējāt to aizmirst! Atcerieties mūsu sarunu! Atcerieties savu solījumu un to, ko jums solīju es!

Karalis juta līdzi cēlsirdīgā jaunekļa izmisumam, viņā pamodās labsirdība.

—   Es atceros visu, — viņš Gabrielam laipni teica.

—   Ak, es jums pateicos, jūsu majestāte! — Gabriels iesaucās un acīs tam iedegās prieks.

Taču tad ierunājās de Puatjē kundze.

—    Karalis, protams, atceras visu, taču jūs, d'Eksmesa kungs, šo to esat aizmirsis.

Zibens, nokrītot viņam pie kājām, nebūtu tā pārsteidzis Gabrielu, kā šie viņas vārdi.

—   Kas? Ko es esmu aizmirsis? — viņš apmulsis čukstēja.

—   Kādu pusi no saviem solījumiem, — Diāna atbildēja. — Jūs viņa majestāte sacījāt apmēram tā „Valdniek, lai atbrīvotu manu tēvu, es apturēšu ienaidnieku viņa uzvaras gājienā uz Francijas sirdi."

—   Vai es to neizdarīju? — Gabriels bija neizpratnē.

—   Jā, taču jūs vēl piebildāt: „Ja ar to būs par maz, es Senkantēnas zaudējumu atlīdzināšu ar kādas citas pilsētas atbrīvošanas no spāņu vai angļu jūga." Tā jūs sacījāt, kungs. Tāpēc, manuprāt, jūs tikai pa pusei esat izpildījis savu solījumu. Ko jūs varat iebilst? Jūs pagarinājāt Senkantēnas aizsardzību par vairākām dienām, pret to man nav ko iebilst. Šo pilsētu jūs aizsargājāt, lai tā būtu, taču es neredzu citu, iekaroto pilsētu. Kur tā ir?

—   Ak Dievs! Ak Dievs! — neko vairāk satriektais Gabriels nespēja izteikt.

—   Nu jūs redzat, — Diāna turpināja tik pat mierīgi kā iepriekš, — mana atmiņa ir precīzāka par jūsējo. Ceru, jūs arī tagad to atcerējāties?

—  Jā, es atcerējos gan! — Gabriels novīpsnāja. — Bet es tad gribēju sacīt, ka Senkantēnas labā izdarīšu visu iespējamo un neiespējamo… Bet atgūt pilsētu no spāņiem vai angļiem tagad… Vai tad tas ir iespējams? Sakiet, valdniek! Jūsu majestāte, sūtot mani ceļā, jūs klusējot piekritāt manam pirmajam upurim un pat neieminējāties, ka būs nepieciešams vēl otrs.

Valdniek, es vēršos pie jums — vesela pilsēta par viena cilvēka dzīvību, vai tad tas ir maz? Vai var vārda dēļ, kurš nevilšus jūtu uzplūdos izlauzies, uzkraut man jaunu pienākumu, kurš ir simtkārt smagāks par iepriekšējo… un nav grūti saprast, ka tas ir neizpildāms!

Karalis gribēja kaut ko sacīt, taču Diāna pasteidzās pirmā.

—    Kas var būt viegls un izpildāms, ja runa ir par briesmīgu noziedznieku, kurš ir ieslodzīts par to, ka apvainojis viņa majestāti? Lai sasniegtu neiespējamu mērķi, jūs esat izvēlējies neiespējamus līdzekļus, d'Eksmesa kungs!

Taču no jūsu puses nav godīgi prasīt, lai karalis tur savu vārdu, ja jūs pats neesat līdz galam turējis savējo! Karaļa pienākumi ir tik pat smagi kā dēla pienākumi. Jūs gribat glābt savu tēvu, lai tā būtu, bet karalis pūlas visas Francijas labā!

Diāna karalim uzmeta zīmīgu skatienu, it kā vēloties viņam atgādināt, cik bīstami būtu izlaist no kapa grāfu Montgomeriju kopā ar viņa noslēpumu.

Gabriels sadūšojās mēģināt pēdējoreiz un, pret karali pastiepis rokas, iesaucās:

—    Valdniek, es vēršos pie jūsu žēlsirdības, pie jūsu taisnīguma! Dodiet man termiņu, es jums apsolu — būs iespēja, es atdošu dzimtenei to pilsētu vai arī kritīšu kaujas laukā. Bet pagaidām… pašlaik…, jūsu majestāte, ļaujiet man satikties ar manu tēvu!

Diānas stingais, nicinošais skatiens Indriķim pateica priekšā atbildi. Viņš paceltā balsī atteica:

—   Turiet savu solījumu līdz galam, un tad, zvēru, es turēšu savu.

—   Vai tas ir jūsu pēdējais vārds?

—   Jā, pēdējais!

Nomākts, apstulbis un sakauts šajā nevienlīdzīgajā kaujā, Gabriels nolieca galvu. Un tajā pašā brīdī vesels domu viesulis izskrēja tam caur smadzenēm.

Viņš šim nekrietnajam karalim atriebsies, un šai viltīgajai sievietei arī. Viņš metīsies cīņā protestantu rindās. Viņš paveiks Montgomeriju likteņa nolemto! Viņš būs tas, kurš ievainos Indriķi, kā Indriķis ievainoja veco grāfu!

Viņš izdzīs Diānu de Puatjē, nekrietnu un nekaunīgu!

Tas būs tagad viņa vienīgais mērķis, un pienāks brīdis, kad viņš to sasniegs! Nu nē! Pa to laiku tēvs sen jau būs miris! Atriebt viņu būtu labi, taču glābt — daudz labāk. Ar kauju ieņemt pilsētu laikam ir vieglāk nekā uzvarēt karali!

Viņa dzīves pēdējie mēneši pazibēja tam gar acīm, un viņš, tikko vēl izmisis un samulsis, atkal pacēla galvu — viņš bija izlēmis!

Karalis un Diāna izbrīnā, kas robežojās ar šausmām, redzēja, kā izlīdzinās krokas viņa bālajā pierē.

—   Lai notiek! — tas bija viss, ko viņš sacīja.

—  Jūs izdomājāt? — karalis jautāja.

—   Es izlēmu, — Gabriels teica.

—   Kā? Paskaidrojiet man to!

—   Uzklausiet mani, jūsu majestāte. Es jums, gribu atdot citu pilsētu tās vietā, kuru jums atņēma spāņi. Šis solis jums var likties izmisīgs, neprātīgs, pat neiespējams… Sakiet, karali, atklāti, jūs taču domājat tieši tā?

—   Jā, — Indriķis piekrita.

—   Visticamāk, ka šis mēģinājums man maksās dzīvību, bet vienīgais rezultāts būs tāds, ka es iegūšu smieklīga dīvaiņa slavu.

—   Es taču jums to neierosināju, — karalis piezīmēja.

—   Protams, prātīgāk būtu atteikties, — Diāna piekrita.

—   Tomēr es jau sacīju — esmu izlēmis! — Gabriels atbildēja.

Indriķis un Diāna nespēja atturēties no pārsteiguma sauciena.

—   Ak, saudzējiet sevi, kungs! — karalis iesaucās.

—   Es? Lai saudzēju!? — Gabriels iesmējās. — Es jau sen sevi esmu ziedojis. Bet šoreiz lai starp mums nepaliek nekas līdz galam neizteikts, nekas nesadzirdēts līdz galam. Lai mūsu vienošanās noteikumi būtu skaidri un konkrēti. Es, Gabriels, vikonts de Montgomerijs, apsolos atdot Francijai kādu pilsētu, kas pilnībā ir spāņu vai angļu varā. Ar pilsētu es nedomāju ne pili, ne ciematu, bet stipri nocietinātu apdzīvoto vietu. Ceru, te nekādu domstarpību nevar būt.

—   Laikam nē, — karalis samulsis noteica.

—   Taču arī jūs, Indriķis II, Francijas karalis, solāties pēc pirmā pieprasījuma man atdot grāfu de Montgomeriju. Jūs esat ar mieru?

Karalis, uztvēris Diānas neticīgo smīnu, atbildēja:

—   Ar mieru!

—   Pateicos, jūsu majestāte! Taču tas vēl nav viss — apžēlojieties un dodiet man garantiju, man — nabaga neprātim, kurš ar atvērtām acīm metas bezdibeni! Tos, kas ir lemti nāvei, nedrīkst tiesāt pārāk bargi!

Es jums nelūdzu rakstiski apliecināt savu solījumu, tas varētu jūs aizvainot, un jūs tam nekad nepiekristu. Bet te ir Bībele, jūsu majestāte. Uzlieciet uz tās savu karalisko roku un zvēriet: „Apmaiņai pret stratēģiski svarīgu pilsētu, par kuru es būšu pateicīgs vienīgi vikontam de Mont- gomerijam, pie svētajiem rakstiem es zvēru atdot brīvību viņa tēvam un paziņoju — ja šo zvērestu es lauzīšu, viss, ko uzsāks šis vikonts negodīguma nosodīšanai, pat vēršanos pret mani personīgi, es atzīšu par pareizu, un ne Dievs, ne cilvēki lai to netiesā."

Atkārtojiet šo zvērestu, jūsu majestāte!

—   Ar kādām tiesībām jūs no manis to prasāt? — Indriķis bija sašutis.

—  Es jau sacīju — ar tāda cilvēka tiesībām, kurš gatavojas iet nāvē.

Karalis vēl šaubījās, bet hercogiene tam māja ar galvu. Viņas sejā

bija joprojām tas pats paviršais smaids, viņa deva zīmi, ka karalis bez bažām var zvērēt.

—   Labi, es piekrītu, — Indriķis teica it kā kādā liktenīgā aizrautībā un, roku uz Bībeles uzlicis, atkārtoja zvērestu.

—   Ar to pietiks, — jaunais cilvēks uzelpoja, — lai man nebūtu nekādu aizdomu. Mūsu jaunās vienošanās lieciniece nebija tikai hercogiene, bet arī Dievs Kungs. Bet nu man nav vairs laika vilcināties. Palieciet sveiks, valdniek. Pēc diviem mēnešiem es vai nu būšu miris, vai apskaušu savu tēvu.

Viņš paklanījās un strauji izgāja no kabineta.

Pirmajā brīdī Indriķis vēl bija drūms un norūpējies, taču Diāna sāka skaļi smieties.

—   Jūsu majestāte, kāpēc jūs nesmejaties? — viņa vaicāja. — Jums taču ir skaidrs, ka šis neprātis jau ir kritis kaujā, bet viņa tēvs nomiris cietumā! Varat priecāties, valdniek!

—   Tā jau būs gan, — karalis atbildēja un iesmējās.

## X. Diženais cilvēks uzzin par dižo nodomu

Hercogs de Glzs kopš tā laika, kad ieguva karalistes ģenerālleitnanta pakāpi, dzīvoja pašā Luvrā, šajā franču karaļu šūpulī.

Kādi sapņi rādījās naktīs šim godkārīgajam Lotringas dzimtas pārstāvim? Kādus ceļus viņa sapņi ir gājuši kopš tā laika, kad nometnē Civi- tellas tuvumā viņš uzticēja Gabrielam savu sapni par Neapoles troni? Vai tagad viņš ir nomierinājies? Vai arī, būdams viesis karaļa namā, iedomājies te kļūt par saimnieku? Vai viņš vēl nejūt karaļa kroņa smagumu sev uz galvas?

Pilnīgi iespējams, ka tieši šajā laikā Lotringas Fransuā loloja šādas cerības. Un patiešām — vai tad karalis, saucot viņu palīgā, neuzkurināja viņa pārdrošo godkārību?

Uzticot viņam Francijas glābšanu tik valstij sarežģītā brīdī, karalis ar to pats atzina, ka viņš — Fransuā de Gīzs ir sava laika izcilākais karavadonis.

Hercogs lieliski apzinājās, ka vēl ar to nebūt nepietiek, ka viņa nopelnus ir atzinis karalis. Nāksies pārliecināt visu Franciju. Bez tam nepieciešamas žilbinošas uzvaras, lieli varoņdarbi. Lai visa Francija uzticētos viņam, nepietika mazināt sakāves smagumu, bija vajadzīga īsta uzvara.

Lūk, kādas domas bija pārņēmušas hercogu de Gīzu pēc atgriešanās no Itālijas.

Tieši par to viņš domāja arī tajā dienā, kad Gabriels de Montgomerijs slēdza ar Indriķi II jauno, neprātīgo vienošanos.

Stāvēdams pie loga un bungodams ar pirkstu galiem pa stiklu, Fransuā de Gīzs neko neredzošu skatienu vērās pielijušajā pagalmā. Kāds piesardzīgi pieklauvēja pie durvīm un, ar hercoga atļauju ienācis, pieteica vikontu d'Eksmesu.

—   Vikonts d'Eksmess! — hercogs de Gīzs iesaucās, jo viņam patiesi bija Cēzara atmiņa. — Vikonts d'Eksmess! Mans jaunais cīņubiedrs Me- cā un pie Renti. Nekavējoties sauciet viņu iekšā!

Kalps palocījās un ieveda Gabrielu.

Jāsaka, pēc vizītes pie karaļa Gabrielam vairs nebija šaubu. 'Drošsirdīgais jauneklis pašlaik atradās pēkšņas atklāsmes stāvoklī, kas tik reti piemeklē cilvēkus un ko sauc par iedvesmu.

Ienākot pie hercoga, viņš nojauta tās domas, kas nedeva mieru Fransuā de Gīzam. Starp citu, hercogs de Gīzs bija gandrīz vienīgais, kurš spēja saprast Gabrielu un varēja palīdzēt viņam.

Hercogs metās Gabrielam pretī un apskāva viņu.

—   Lūk, arī jūs, mans drosminieki No kurienes jūs esat ieradies? Kas ar jums notika pēc Senkantēnas padošanās? Cik bieži es iedomājos par jums, Gabriel!

—   Jūs neesat aizmirsis vikontu d'Eksmesu?

—   Sasodīts, un viņš vēl jautā? — hercogs smējās. — Jūs acīmredzot neesat paradis par sevi atgādināt. Koliņī man izstāstīja vairākus no jūsu Senkantēi^s varoņdarbiem un sacīja, ka labākie vēl palikuši neizstāstīti.

—   Ne pārāk daudz man ir izdevies paveikt, — Gabriels noteica ar skumju smaidu lūpās.

—   Godkārīgais! — hercogs piezīmēja.

—   Es godkārīgs? — Gabriels pasmējās.

—   Paldies Dievam, — hercogs turpināja, — jūs tomēr esat atgriezies, un mēs esam atkal kopā, mans draugs! Atcerieties, kādi plāni mums bija Itālijā. Ak, Gabriel, Francijai pašlaik jūsu cīņasspars vajadzīgs vairāk kā jebkad!

—   Viss, ko es protu un varu, — Gabriels paziņoja, — ir veltīts tēvzemes uzplaukumam. Es gaidu jūsu pavēli, monsenjor.

—    Paldies, draudziņ, — hercogs atbildēja. — Ticiet man, ilgi jums tā nebūs jāgaida. Bet, taisnību sakot, jo vairāk es cenšos tikt skaidrībā par pašreizējo situāciju, jo sarežģītāka man tā liekas. Man nekavējoties jānostiprina Parīzes aizsardzība, jārada gigantiska aizsardzības līnija un, visbeidzot, jāaptur ienaidnieka virzīšanās uz priekšu.

Tomēr tas viss nav nekā vērts, ja es neiešu uzbrukumā. Man ir jārīkojas, bet kā?..

Un viņš apklusa, it kā gaidot Gabriela padomu. Viņš zināja, cik attapīgs ir jauneklis un miglaini cerēja, ka arī šoreiz viņš kaut ko izdomās. Tomēr tagad vikonts d'Eksmess klusēja un vaicājoši skatījās uz hercogu.

Lotringas Fransuā turpināja:

—   Neapsūdziet mani neizlēmībā, mans draugs. Jūs taču zināt, es neesmu no tiem, kas vilcinās, taču esmu no tiem, kas domā. Es cenšos rīcību savienot ar apdomību… Tomēr, — hercogs piebilda, — es redzu, ka jūs esat vēl vairāk norūpējies nekā iepriekš…

—   Nerunāsim par mani, monsenjor, es lūdzu, — Gabriels viņu apturēja. — Vispirms parunāsim par Franciju.

—    Lai būtu, — hercogs piekrita. — Es jums atklāti pateikšu, kas aizņem manas domas. Manuprāt, šobrīd galvenais ir paveikt kādu lielu varoņdarbu, lai atdzimtu mūsu agrākā slava, lai ļaudīm atdotu cerību. Mēs nedrīkstam aprobežoties ar nocietinājumu atjaunošanu, ir jāizcīna kaut vai viena pārliecinoša uzvara.

—   Es esmu tieši tādās pašās domās, monsenjor! — Gabriels iesaucās, izbrīnīts un iepriecināts par to, cik ļoti viņu domas sakrīt.

—   Arī jūs? — hercogs de Gīzs pārvaicāja. — Arī jūs tātad ne reizi vien esat iedomājies par mūsu nabaga Francijas glābšanu?

—   Man par to bieži jādomā, — Gabriels atzinās.

—    Bet vai jūs stādāties priekšā mūsu ieceres grūtības? — jautāja Lotringas Fransuā. — Un kurš un kad izšķirsies par tādu varoņdarbu kā Francijas glābšana?

—   Jūsu augstība, man šķiet, ka es to zinu.

—   Zināt ? — hercogs iesaucās. — Runājiet, runājiet, Gabriel.

—   Mana iecere, monsenjor, nav no tām, kuras var izstāstīt pāris vārdos. Jūs esat dižens cilvēks, taču arī jums varbūt šis plāns šķitīs fantastisks.

—   Ak, es neesmu no tiem, kam viegli noreibst galva, — hercogs de Gīzs pasmaidot sacīja.

—   Un tomēr, monsenjor, — Gabriels teica, — es baidos un jau iepriekš jūs brīdinu, ka pirmajā brīdī mana iecere var likties dīvaina un pilnīgi nerealizējama! Bet būtībā tā ir tikai grūta un bīstama.

—   Ar to arī vilinoša, vai ne? — Lotringas Fransuā iesaucās.

—    Norunāsim, jūsu augstība, ka jūs nebrīnīsieties. Es atkārtoju — mūsu ceļā būs daudz grūtību. Taču es zinu, kā tās pārvarēt.

—   Ja tā, tad sakiet, Gabriel… — hercogs iesāka, bet neapmierināts iesaucās: — Kas tur klauvē, sasodīts! Tas esat jūs, Tilo?

—   Jā, jūsu augstība, — sacīja ienākušais kalps. — Jūs likāt paziņot, kad būs sanākusi padome. Ir jau divi un de Senrenē kungs var ierasties kuru katru brīdi.

—   Ak jā, patiešām! — hercogs de Gīzs teica. — Man tur ir jābūt. Labi, Tilo, atstājiet mūs vienus… Gabriel, jūs pats redzat — man ir jāiet pie karaļa. Vakarā jūs man izstāstīsiet savu plānu visos sīkumos, taču tagad vismaz pāris vārdos pasakiet, kas jums ir padomā?

—   Pāris vārdos, jūsu augstība — jāieņem Kalē, — Gabriels mierīgi pasacīja.

—   Ieņemt Kalē? — hercogs de Gīzs iesaucās, pārsteigumā pakāpies atpakaļ.

—  Jūs neesat aizmirsis, jūsu augstība, ka solījāt nebrīnīties? — Gabriels vaicāja, nezaudējot savaldību.

—   Re ko jūs esat izdomājis! — hercogs teica. — Ieņemt Kalē, pilsētu, ko apsargā karaspēks, kam ir nepieejami mūri un jūra, galu galā! Kalē, ko angļi pārvalda jau vairāk nekā divsimt gadus! Kalē — Francijas atslēgas. Man pašam patīk drosmīgi gājieni, bet te jau ir nevis drosme, bet pārgalvība!

—   Jums taisnība, — Gabriels atbildēja. — Taču tieši tā var nest uzvaru. Jo nevienam neienāks prātā, ka tāda ideja ir īstenojama.

—   Var būt arī, — hercogs domīgs novilka.

—    Kad es jums visu izstāstīšu, jūs man piekritīsiet. Vienīgais, kas ir vajadzīgs, jāpatur mūsu iecere pilnīgā slepenībā un pie pilsētas mūriem jāparādās negaidīti. Pēc divām nedēļām Kalē būs mūsu rokās!

—   Tomēr tie ir tikai vārdi, — hercogs de Gīzs sacīja. — Vai jums ir konkrēts plāns, Gabriel?

—   Ir, jūsu augstība, tas ir ārkārtīgi vienkāršs un skaidrs…

Gabriels nebija pabeidzis frāzi, kad atvērās durvis un istabā ienāca

grāfs de Senrenē.

—    Viņa augstība jūs jau gaida, monsenjor, — de Senrenē paklanījās.

—   Eju, grāf, es eju, — de Gīzs atsaucās.

Tad, pagriezies pret Gabrielu, viņš pusbalsī sacīja:

—   Kā redzat, mums jāšķiras. Taču jūsu negaidītā un lieliskā iecere man neliek miera… Ja jūs tādu brīnumu uzskatāt par realizējamu, vai tiešām es jūs nesapratīšu? Vai varat pie manis atnākt ap astoņiem vakarā?

—   Tieši astoņos es būšu pie jums.

—   Es atļaušos jūsu gaišībai atgādināt, ka ir jau pāri diviem, — grāfs de Senrenē sacīja.

—   Esmu gatavs, grāf.

Hercogs devās pie durvīm, bet paskatījies uz Gabrielu, pienāca tam klāt un klusi vaicāja, it kā gribēdams pārliecināties, ka nav pārklausījies:

—   Ieņemt Kalē?

Gabriels apstiprinoši pamāja un pasmaidījis mierīgi atbildēja:

—   Jā, ieņemt Kalē!

Hercogs de Gīzs aizsteidzās pie karaļa un vikonts d'Eksmess atstāja Luvru.

## XI. Drosminieki mēdz būt dažādi

Aloīze sēdēja pie loga un ar bažām gaidīja Gabriela atgriešanos. Beidzot viņu ieraudzījusi, viņa pacēla pret debesīm saraudātās acis. Taču šoreiz tās bija prieka asaras.

—   Paldies Dievam! — viņa iesaucās, steidzoties pie durvīm. — Te nu jūs esat! No Luvras? Karali satikāt?

—   Satiku, — Gabriels teica.

—   Un kā?

—   Tas pats, audžumāt, nāksies gaidīt vēl.

—    Vēl jāpagaida! — Aloīze sasita rokas. — Svētā jaunava! Atkal jāgaida!

—   Grūti gaidit ir tikai bezdarbībā, — Gabriels sacīja. — Bet man, paldies Dievam, būs ko darīt, un tam, kas redz mērķi, nekad nav garlaicīgi.

Viņš iegāja zālē un nometa apmetni uz krēsla. Martēnu, kas dziļās pārdomās sēdēja telpas stūrī, viņš pat nepamanīja.

—   Ei, Martēn! — Aloīze uzsauca. — Kāpēc tu viņa augstībai nepalīdzi?

—   Ak, piedodiet, piedodiet! — Martēns pielēca kājās.

—   Nekas, Martēn, — Gabriels sacīja. — Tu, Aloīze, pārāk netramdi mūsu nabaga Martēnu. Drīz man atkal būs vajadzīga viņa drosme un uzticība. Man ar viņu jārunā par ļoti svarīgām lietām.

Vikonta griba Aloīzei bija likums. Viņa smaidīdama paskatījās uz ieročnesēju un, lai netraucētu viņu sarunu, izgāja no zāles.

—   Nu, Martēn, — Gabriels teica, kad viņi bija palikuši vieni, — par ko tik dziļi aizdomājies?

—   Nebeidzu lauzīt galvu par to notikumu un cilvēku, kurš no rīta bija pie mums atnācis.

—   Nu, tiki skaidrībā? — Gabriels pasmaidīja.

—   Ne pārāk, jūsu gaišība. Ja man jāatzīstas, es neko lāgā nevaru saprast…

—   Bet man, Martēn, kā jau es tev sacīju, vienu brīdi šķita, ka viss ir skaidrs.

—   Kas tieši, monsenjor? Ļoti gribas uzzināt!

—   Vēl pāragri par to runāt, — Gabriels atbildēja. — Pagaidām aizmirsti uz kādu laiku gan par sevi, gan par ēnu, kas aptumšo tavu dzīvi. Vēlāk mēs ar to tiksim skaidrībā, to es tev apsolu. Parunāsim par kaut ko citu. Pašlaik tu man esi ļoti vajadzīgs, Martēn.

—  Jo labāk, jūsu gaišība!

—   Tad mēs sapratīsim viens otru, — Gabriels turpināja. — Man ir nepieciešama visa tava dzīve, visa tava drošsirdība. Vai tu esi gatavs man uzticēties un visu, kas tev ir, veltīt manam pasākumam?

—   Un kā vēl! — Martēns iesaucās. — Tāds ir mans pienākums.

—    Malacis, Martēn! Tomēr apdomā labi. Tā ir grūta un bīstama lieta, uz kuru es tevi aicinu.

—   Ļoti labi! Taisni kā man radīta! — Martēns bezrūpīgi atsaucās.

—   Mums būs simtreiz jāriskē ar dzīvību, Martēn.

—  Jo lielākas likmes, jo interesantāka spēle!

—  Taču šī spēle būs skarba, jo, ja mēs to uzsāksim, būs jāiet līdz galam.

—  Vai nu par visu banku, vai arī nav nemaz ko sākt! — ieročnesējs lepni noteica.

—   Lieliski, — Gabriels sacīja. — Mums nāksies cīnīties ar stihiju, priecāties par vētru, smieties par grūtībām.

—   Nu ko, pasmiesimies, — Martēns teica. — Taisnību sakot, pēc tām karātavām dzīve man šķiet tīrie svētki, un es apsolu nežēloties, ja Dievs man atkal atņems to dzīves gabaliņu, ko iedevis no lieka.

—  Tad, Martēn, viss ir pateikts! Tu nāksi man līdzi un dalīsies ar mani manā liktenī?

— Līdz kapa malai, jūsu gaišība, kaut vai tāpēc, lai tur varētu sātanu pakaitināt.

—  Uz to tu gan neceri, — Gabriels iebilda. — Tu vari pazudināt savu dvēseli šajā saulē, būdams kopā ar mani, taču viņsaulē gan ne.

—  Man arī nekas cits nav vajadzīgs, — Martēns priecīgs piekrita. — Vai jums vēl kaut kas vajadzīgs, izņemot manu dzīvību?

—   Ir gan, Martēn, — Gabriels plati pasmaidīja par Martēna pārgalvīgo vieglumu, — vēl viens pakalpojums būs vajadzīgs.

—   Kāds, jūsu gaišība?

—  Savāc man, turklāt iespējami ātrāk, duci tādu pašu puišu kā tu. Stiprus, veiklus, drosmīgus, kas nebaidītos ne no kā. Vai varēsi?

—   Paskatīsimies! Vai jūs viņiem labi samaksāsiet?

—   Tajā grūtajā un svētajā lietā, kas man jānoved līdz galam, par materiālo pusi nenāksies žēloties nevienam.

—  Tādā gadījumā, monsenjor, divu stundu laikā es jums savākšu veselu svītu pirmklasīgu brašuļu. Francijā un, jo īpaši, Parīzē tādu nekad nav trūcis. Kas būs viņu vadītājs?

—   Es pats, — vikonts atbildēja. — Taču ne kā gvardes kapteinis, bet kā privātpersona.

—  Ja tā, monsenjor, man ir padomā pieci vai seši cīņubiedri, kurus jūs pazīstat jau no Itālijas karagājiena laikiem. Kopš tā laika, kad jūs viņus atlaidāt mājās, puiši ir nīkuši bez kārtīga darba un labprāt atsauksies pēc pirmā aicinājuma. Tos es arī savervēšu. Šovakar pat es jums atvedīšu visu jūsu komandu.

—   Brīnišķīgi, — Gabriels sacīja. — Taču man ir viens noteikums — viņiem jābūt gataviem nekavējoties atstāt Parīzi un sekot man bez piezīmēm un jautājumiem.

—   Pretī slavai un bagātībai tie jau ies kaut ar aizvērtām acīm.

—   Es rēķinos ar viņiem, Martēn. Kas attiecas uz tevi…

—   Par mani vispār nav ko runāt, — Martēns viņu pārtrauca.

—   Nē, ir gan. Ja mēs paliksim sveiki un veseli pēc visa tā, kas mūs gaida, es solu tavā labā izdarīt ne mazāk, kā tu esi darījis manā labā. Es tev palīdzēšu tikt galā ar taviem ienaidniekiem, esi mierīgs. Bet tagad — še, mana roka!

—   Ak, jūsu gaišība! — Martēns aizkustināts teica, noskūpstot Gabrielam roku.

—  Ej, Martēn, un ķeries pie darba. Man nepieciešams palikt vienam.

—   Jūs paliksiet mājās? — Martēns vaicāja.

—   Jā, līdz septiņiem. Man astoņos jābūt Luvrā.

—    Tad es pacentīšos līdz septiņiem jūs iepazīstināt ar dažiem mūsu jaunās trupas aktieriem.

Viņš paklanījās un izgāja, jūtoties kā septītajās debesīs no domas, ka viņam uzticēts nopietns uzdevums.

Gabriels, palicis viens, ieslēdzās savā istabā un sāka studēt Žana Pekuā iedoto plānu. Viņš staigāja pa istabu, reizēm piesēdās pie galda, izdarot kādas atzīmes. Viņš gribēja, lai neviens hercoga de Gīza iebildums nepaliktu bez viņa atbildes.

Martēns ieradās ap sešiem vakarā.

—    Jūsu gaišība, — svarīgi un noslēpumaini viņš sacīja, — vai jūs būtu tik laipns un pieņemtu sešus vai septiņus vīrus, kas cer godam kalpot karalim un Francijai jūsu virsvadībā?

—   Nu ja! Jau seši vai septiņi? — Gabriels nobrīnījās.

—   Seši vai septiņi, kurus jūs nepazīstat. Bet kopā ar mūsu vecajiem Mecas biedriem kopā būs vesels ducis.

—   Sasodīts, tu gan laiku neesi tērējis velti! Nu, ved iekšā savus ļaudis!

—   Pa vienam? — Martēns jautāja. — Jūs labāk varēsiet tos iepazīt pa vienam.

—   Lai tā būtu, — Gabriels piekrita.

—    Vēl pēdējo vārdu — man jūs jābrīdina, ka es pazīstu visus šos cilvēkus — citu personīgi, bet par citu man ir precīzas ziņas. Viņiem ir dažādi raksturi, bet tos visus vieno darbībā pārbaudīta drošsirdība. Par to es es varu likt galvu ķīlā. Taču arī jums ir jābūt iecietīgam pret citām viņu vājībām un trūkumiem.

Pēc šī būtiskā aizrādījuma Martēns izgāja un pēc brīža atgriezās kopā ar iedegušu, kustīgu cilvēku ar dzīvespriecīgu un prātīgu seju.

—   Ambrozio, — Martēns iepazīstināja.

—   Ambrozio nav franču vārds. Tātad jūs neesat francūzis?

—   Kas to lai zin, — Ambrozio atbildēja. — Es esmu atradenis. Izauga Pirenejos. Viena kāja Francijā, otra — Spānijā. Starp citu, es ar savu likteni esmu apmierināts, un man nav nekādu pretenziju ne pret Dievu, ne manu māmulīti.

—   Par kādiem līdzekļiem jūs dzīvojat? — Gabriels vaicāja.

—   Tas ir ļoti vienkārši. Man vienādi dārgas ir abas manas dzimtenes, un es savu spēju robežās cenšos dzēst robežu starp tām, iepazīstinot vienu ar otras bagātībām… un otrādi…

—    Citiem vārdiem, — Martēns skaidroja, — Ambrozio nodarbojas ar kontrabandu.

—   Taču pašlaik, — Ambrozio turpināja, — mani vajā varas iestādes abās Pireneju kalnu nogāzēs, tāpēc es uzskatīju par labāku pārvākties uz Parīzi, kur drosmīgs cilvēks…

—   Kur Ambrozio varēs visu savu veiklību un apķērību likt lietā, — Martēns papildināja.

—   Ambrozio kontrabandists ir pieņemts! — Gabriels sacīja. — Nākošais?

Apmierinātais Ambrozio aizgāja, dodot vietu kādam dīvainam tipam ar askēta seju.

Martēns to nosauca par Laktanciju.

—   Laktancijs, — viņš sacīja, — dienēja pie admirāļa de Koliņī, kurš var par to dot labvēlīgas atsauksmes. Taču Laktancijs ir pārliecināts katolis un nevēlas paklausīt komandierim, kurš ir saindēts ar protestantismu.

Klusēdams Laktancijs ar galvas mājienu apstiprināja Martēna teikto, un tas turpināja:

—   Šis godprātīgais cīnītājs pieliks visas pūles, lai apmierinātu vikonta d'Eksmesa prasības, taču viņš lūdz, lai ļauj tam glābt viņa dvēseli. Karavīra gaitās viņam nākas karot pret savas ticības brāļiem un, ja nepieciešams, arī nogalināta tos. Tāpēc Laktancijs uzskata, ka tik smagi grēki ir jāizpērk Dieva priekšā. Viņš savus gavēņus un lūgšanas samēro ar ievainoto un nogalināto skaitu, kurus tam nācies pirms laika aizvadīt uz viņpasauli.

—   Laktancijs, Dievlūdzējs, ir pieņemts, — Gabriels teica un pasmaidīja.

Laktancijs tāpat, ne vārda nesacījis, aizgāja.

Pēc tam Martēns ieveda jaunu cilvēku — vidēja auguma ar mazām rokām un enerģisku, apgarotu seju.

Viņa tērps bija no apkakles līdz zābakiem ne tikai tīrs un kārtīgs, bet pat mazliet koķets.

Viņš graciozi paklanījās Gabrielam un sastinga goddevīgā pozā. Viņu sauca Ivonne.

—    Lūk, jūsu gaišība, visievērojamākais no visiem, — Martēns sacīja. — Divcīņā viņš ir neapturams kā lauva, kas norāvies no ķēdes. Cērt līdz pilnīgam spēku izsīkumam. īpaši spēcīgs viņš ir uzbrukumos. Tieši viņš ir tas, kas pirmais uzkāpj ienaidnieka cietokšņa tornī un uzvelk tur Francijas karogu.

—   Tātad, īsts varonis? — Gabriels vaicāja.

—   Daru, ko varu, — Ivonne kautrīgi atbildēja. — Martēns protams pārspīlē manu necilo pūļu rezultātus.

—   Nemaz ne, es saku to, kas ir, — Martēns iebilda. — Lai to pierādītu, es līdz ar jūsu nopelniem minēšu arī jūsu trūkumus. Ivonne, jūsu gaišība, ir liels varonis kaujas laukā, taču ikdienā viņš ir kautrīgs un bailīgs kā jauna meitene. Viņam, piemēram, ir bail no tumsas, no pelēm, no zirnekļiem un pie katras skrambas viņš gandrīz zaudē samaņu. Viņa spēks un vētrainā drošsirdība parādās tikai tad, kad viņu ir apreibinājusi pulvera smaka.

—   Būs labi, mēs viņu nevedīsim uz balli, bet uz cīņu. Ivonne ar visu viņa smalkumu ir pieņemts! — Gabriels sacīja.

Ivonne paklanījās, kā to prasa etiķete, un aizgāja, ar roku glaudot savas mazās melnās ūsiņas.

Viņu nomainīja divi baltgalvaini milži, stalti un nesatricināmi mierīgi. Vienam bija apmēram gadi četrdesmit, otram — ne vairāk par divdesmit pieciem.

—   Heinrihs Šarfenšteins un Francis Šarfenšteins, viņa brāļadēls.

—   Kas tie tādi? — Gabriels brīnījās. — Puiši, no kurienes jūs tādi esat?

—   Mēs tikai bišķiņ francēziš, — vecākais no viņiem sacīja.

—   Kā tad tā?

—   Mēs francēziš gūt nesaprot, — ierunājās jaunākais milzis.

—   Tie ir vācu bruņinieki, — Martēns paskaidroja, — algotņi. Viņi pārdodas tam, kas vairāk maksā, un labi zin, cik viņu varonība vērta. Viņi jau ir karojuši pie spāņiem un angļiem. Taču spāņi maksā maz, bet angļi kaulējas. Pērciet tos, jūsu gaišība, jūs redzēsiet, viņi būs labi karotāji. Viņi nerunā pretī un, būdami punktīgi savu pienākumu pildīšanā, vienā mierā lien tieši pašā peklē. Jo varonība tiem ir tikai prece.

—    Es pieņemu viņus, — Gabriels teica, — un lai viņi nešaubītos, maksāju tiem mēnesi uz priekšu. Kas vēl būs?

Abi teitoņu Goliāti militāri atdeva godu un stingrā solī devās uz durvīm.

—   Nākošais ir Piltruss, — Martēns teica. — Lūk!

Vīrs lielceļa laupītāja paskatā un saplēstās drēbēs ienāca telpā un apmulsis neuzticīgi skatījās uz Gabrielu, it kā tas būtu tiesnesis.

—   Nekautrējieties, Piltrus, — Martēns draudzīgi vērsās pie viņa. — Neskatoties uz jūsu briesmīgo izskatu, jums nav ko sarkt.

Tad viņš sacīja Gabrielam:

—   Monsenjor, Piltruss ir tā saucamais klejotājs. Viņš klīst pa ceļiem, kas ir pilni ar svešzemju laupītājiem, un aplaupa tos. Kas attiecas uz frančiem, viņš ne tikai tos liek mierā, bet pat palīdz tiem. Tātad, Piltrusu var saukt par savdabīgu iekarotāju. Tomēr viņš ir sajutis vēlēšanos mainīt savu dzīvesveidu. Tāpēc viņš tik labprāt pieņēma piedāvājumu cīnīties zem vikonta d'Eksmesa karoga.

—    Labi, — Gabriels teica. — Es viņu pieņemu uz tavu, Martēn, atbildību ar noteikumu, ka viņš saviem varoņdarbiem izvēlēsies nevis lielceļus, bet nocietinātas pilsētas.

—   Pateicies kungam, jocīgais, — Martēns viņu piebikstīja.

—   Paldies, jūsu augstība, — Piltruss steigšus sacīja. — Apsolu jums nekad necīnīties pret diviem vai trijiem, bet tikai pret desmit gabaliem uzreiz.

—   Lai tev labi veicas, — Gabriels nosmīnēja.

Pēc Piltrusa sekoja kāds drūms, bāls un par kaut ko ļoti norūpējies cilvēks.

Viņa sejas izteiksmi vēl drūmāku padarīja daudzās rētas un šuves.

Martēns iepazīstināja Gabrielu ar pēdējo, septīto cīnītāju, kam bija iesauka Malmprs.

—    Vikonta kungs, — Martēns teica, — jūs nabaga Malmoram nedrīkstat atteikt. Viņam ir izteiktas alkas pēc kara. Viņš sapņo par kaujām, taču ne reizi to saldumu nav nobaudījis. Viņš ir tik drosmīgs, tā raujas cīņā, ka pirmajā solī jau gūst ievainojumu, un visu atlikušo cīņas laiku pavada lazaretē. Viņš ir viss vienās rētās, taču viņš ir stiprs, bet Dievs žēlīgs, tāpēc viņš ceļas atkal un atkal gaida piemērotu brīdi. Monsenjor, jūs pats redzat, nedrīkst laupīt šim karotājam cīņas prieku, tas var jums būt izdevīgi.

—    Labi, Malmors ar visu viņa cīņassparu ir pieņemts, — Gabriels teica.

Maimora bālajai sejai pārskrēja apmierināts smaids, un viņš aizgāja, lai pievienotos saviem jaunajiem biedriem.

—   Ceru, tagad ir viss? — Gabriels vaicāja ieročnesējam.

—   Jā, monsenjor.

—   Jāsaka, tev ir tīri laba gaume, — Gabriels sacīja. — Paldies tev par izvēli.

—   Jā, — Martēns kautrīgi atbildēja, — tieši tādus zēnus vajag iesaistīt.

—   Es tāpat domāju, — Gabriels piekrita. — Spēcīga kompānija.

—   Ja mēs vēl pieskaitām Landriju, Obrio, Šenelu, Kotamīnu un Bālu — mūsu veterānus, jūsu gaišību par komandieri un vēl četrus vai piecus cilvēkus no jūsu paziņu loka — mums būs tāda vienība, ka ar to varēs palepoties ne tikai draugu, bet, sevišķi, ienaidnieku priekšā.

—   Pareizi, — Gabriels teica. — Tagad sāc rūpēties par vienības ekipējumu. Mani dienas darbi vēl nav galā.

—   Kur jūs šovakar iesiet? — Martēns vaicāja.

— Uz Luvru, pie hercoga de Giza. Viņš mani gaidīs astoņos, — Gabriels sacīja un cēlās no krēsla. — Tu pat nezini, kā man šī uzvara ir vajadzīga! Un es to izcīnīšu!

Iedams pie durvīm, viņš pats sev sacīja:

„Jā, es tevi izglābšu, tēvs! Es tevi izglābšu, Diāna!"

## XII. Neapķērīgais sūtnis

Tagad domās pārcelsimies sešdesmit ljē prom no Parīzes un būsim Kalē 1557. gada novembra beigās.

Nebija pagājušas ne divdesmit piecas dienas kopš vikonta d'Eksmesa aizbraukšanas, kad viņa sūtnis parādījās pie angļu cietokšņa vārtiem. Viņš pieprasīja, lai viņu ved pie gubernatora, lorda Ventvorsa; viņš gribēja atdot izpirkumu par bijušo gūstekni. Viņš bija neveikls un ļoti neaptēsts — lai kā tam skaidroja ceļu, viņš divdesmit reizes pagāja īstajiem vārtiem garām un savas muļķības dēļ atdūrās pret visām aizmaskētajām durvīm. Tā bija tīrā sodība, nabags bija apskrējis vai visus ārējos nocietinājumus pie cietokšņa galvenās ieejas.

Beigu beigās viņš tomēr atrada īsto ceļu. Tajos tālajos laikos vārdiem „Es nesu gubernatoram desmit tūkstošus ekiju" bija maģisks spēks. Viņu pieklājības pēc pārmeklēja, pieteica lordam Ventvorsam, un, lūk, tik ievērojamas summas īpašnieks jau bija bez grūtībām iekļuvis Kalē.

Gabriela sūtnis vēl ilgi klīda pa Kalē pilsētu, pirms atrada gubernatora pili. Iztērējis stundu ceļam, kur nebija ko iet vairāk par desmit minūtēm, viņš iegāja pilī un tūlīt tika pieņemts.

Tajā dienā Ventvorsu bija pārņēmusi dziļa melanholija. Kad sūtnis ziņoja par savas ierašanās mērķi un uzreiz uzlika uz galda zelta maisu, anglis vaicāja:

— Vai vikonts d'Eksmess man neko nelika pateikt?

Pjērs (tāds bija viņa vārds) paskatījās uz lordu ar muļķīgā izbrīnā ieplestām acīm, kas nedarīja godu viņa iedzimtajai apķērībai.

—   Kungs, man nebija cita uzdevuma, tikai atdot jums naudu. Saimnieks man vairs neko neteica, es pat nesaprotu…

—    Nu, labi, labi! — lords Ventvorss viņu pārtrauca. — Vikonts d'Eksmess kļuvis prātīgāks, par to es viņu varu apsveikt. Franču galma atmosfēra tam laupījusi atmiņu.

Un viņš klusi piebilda:

—   Aizmiršanās — tā ir puse no laimes!

—  Bet jūs, milord, no savas puses man neko neliksiet pateikt manam saimniekam? — sūtnis vienaldzīgi vēroja angļa melanholiskās nopūtas.

—  Ja jau viņš neko neteica, arī man tam nav ko teikt, — lords Ventvorss vēsi sacīja. — Tomēr pasakiet, ka līdz pirmajam janvārim esmu viņa rīcībā kā muižnieks un kā Kalē gubernators. Viņš sapratīs.

—   Līdz pirmajam janvārim? — Pjērs pārjautāja. — Tā arī teikt?

—    Jā, tieši tā. Lūk, jums paraksts par naudas saņemšanu, kā arī atalgojums par tālā ceļa veikšanu. Ņemiet, ņemiet!

Pjērs vilcinājās, taču tomēr paņēma naudas maku, ko tam sniedza lords Ventvorss.

—   Pateicos, milord, — viņš sacīja. — Bet vai es drīkstu jums kaut ko lūgt?

—   Ko tieši?

—    Vikonts d'Eksmess vēl ir parādā vienam pilsētas iedzīvotājam… Kā tad viņu sauca? Ak jā, Pjērs Pekuā, pie kura viņš esot dzīvojis.

—   Nu un?

—    Man ir jāiet pie šī Pjēra Pekuā un jāatdod viņam tik, cik tam pienākas.

—    Man nav iebildumu, — gubernators sacīja. — Jums parādīs, kur viņš dzīvo. Jūs no ceļa droši vien esat noguris, taču es, diemžēl, nevaru jums Jaut šeit palikt vairākas dienas, jo pēc mūsu noteikumiem pilsētā ir aizliegta ārzemnieku uzturēšanās, jo īpaši franču. Veiksmīgu ceļu!

—   Palieciet sveiks, milord, pateicos jums.

Atstājis gubernatora pili, sūtnis atkal sāka maldīties pa pilsētu, meklējot Martruā ielu, kur, ja lasītājs atceras, dzīvoja Pjērs Pekuā, ieroču meistars.

Beidzot atradis vajadzīgo namu, sūtnis iegāja un ieraudzīja pašu saimnieku. Ieroču meistars, drūms kā lietusmākonis, noturēja viņu par pasūtītāju un izturējās pret to pilnīgi vienaldzīgi. Taču tad, kad svešinieks pateica, ka to ir sūtījis vikonts d'Eksmess, Pekuā kunga vaigs tūdaļ noskaidrojās.

—   No vikonta d'Eksmesa! — tas iesaucās.

Pagriezies pret mācekli, kurš jau bija saspicējis ausis, Pjērs Pekuā sacīja:

—   Kantēn, skrien pēc Žana un saki, ka ir atbraucis cilvēks no vikonta d'Eksmesa.

Neapmierinātais māceklis steidzās izpildīt norādījumu.

—    Runājiet, draudziņ! — Pjērs Pekuā mudināja. — Ak, mēs zinājām, ka vikonta kungs mūs neaizmirsīs! Sakiet ātrāk! Ko viņš jums lika pateikt?

—  Sirsnīgus sveicienus un lielu pateicību, lika nodot šo maku un pasacīt vārdus: „Atcerieties piekto datumu."

—   Un tas ir viss? — Pjērs Pekuā neuzticīgi vaicāja.

—   Viss, saimniek.

—   Mēs dzīvojam trijatā — es, mans radinieks Zans un mana māsa Babete, — ieroču meistars nelikās mierā. — Jums bija uzdevums atrast mani. Labi. Bet vai tad jums pilnīgi nekas nav sakāms ne Babetei, ne Zanam?

Šajā brīdī ienāca Zans Pekuā.

—   Man bija jāsatiek tikai jūs, Pekuā kungs. Vairāk man nekā nav ko teikt.

—   Ak tā? Redzi, brāl, — Pjērs teica, vēršoties pie Žana, — redzi, vikonts d'Eksmess mums pateicas, sūta mums naudu un liek mums pateikt „Atcerieties!" Un vairāk nekā…

—   Pagaidi, Pjēr! — Zans Pekuā viņu pārtrauca, it kā kaut ko sapratis. — Sakiet, draudziņ, ja jūs patiešām kalpojat vikontam d'Eksmesam, jums jāpazīst tāds Martēns no viņa ļaudīm.

—   Martēns? Nu jā, protams. Martēns… tas taču ir viņa ieročnesējs.

—   Vai viņš visu laiku ir kopā ar vikontu?

—   Visu laiku gan.

—   Vai viņš zināja, ka jūs dodaties uz Kalē?

—    Protams, ka zināja… Kad es braucu projām, viņš mani pat pavadīja…

—   Viņš nevienam neko nelika pasacīt?

—   Nē taču, es jau jums teiktu.

—   Bet varbūt Martēns lika kaut ko pateikt slepeni? Ja tas tā ir, tad tagad vairs nav ko slēpties. Mēs jau visu zinām… Jūs droši varat runāt mūsu klātbūtnē. Vēl vairāk, mēs esam gatavi iet projām, bet persona, kuru Martēns bija neapšaubāmi domājis, paliks un pati ar jums parunās.

—   Zvēru, man nav ne jausmas, uz kuru pusi jūs velkat.

—    Diezgan, Zan! — Pjērs Pekuā sašutumā iesaucās. — Es nesaprotu, Zan, kas tev par prieku aiztikt brūci, kas nemaz vēl nav ap- dzijusi…

Zans klusēdams nolieca galvu.

—   Vai jūs pārskaitīsiet naudu? — sūtnis vaicāja.

—   Nē, — Zans atteica. — Paņem sev šo, draudziņ, es iešu izrīkošu, lai tevi pabaro.

—   Paldies par naudu, — sūtnis nosarka. — Bet ēst man nemaz negribas, es jau esmu uzkodis. Man nekavējoties ir jādodas prom, jo jūsu gubernators man aizliedza uzkavēties pilsētā.

—    Mēs tevi, draudziņ, neturam, — Zans Pekuā sacīja. — Pasaki Martēnam… Vai labāk nesaki neko. Pasaki tikai vikonta kungam, ka mēs viņam pateicamies un atceramies visu, kas attiecas uz piekto datumu.

—   Paklausies, saki savam kungam, — Pjērs Pekuā panāca uz priekšu, — ka mēs esam gatavi pacietīgi gaidīt veselu mēnesi. Taču, ja šis gads beigsies, bet mēs no viņa nebūsim saņēmuši nekādas ziņas, tas nozīmēs, ka viņa sirds neko neatceras… Jo īstam muižniekam jāatceras ne tikai aizlienēta nauda, bet arī uzticēti noslēpumi. Tas ir viss, draudziņ.

—    Lai Dievs jūs sargā, — sacīja vikonta d'Eksmesa sūtnis. — Visus jūsu jautājumus un novēlējumus es vārds vārdā pateikšu savam kungam.

Zans Pekuā pavadīja sūtni līdz vārtiem, Pjērs palika mājās.

Neapķērīgais sūtnis atkal maldījās pa Kalē pilsētas ielu labirintu, kamēr nonāca pie galvenajiem vārtiem un uzrādīja caurlaidi. Viņu atkal pārmeklēja un tikai tad izlaida klajā laukā.

Viņš nekavējoties devās cejā un apstājās tikai nogājis veselu ljē.

Nu varēja arī atpūsties. Viņš apsēdās ceļa malā un sāka prātot. Apmierināts smaids rotājās tam sejā.

„Es nezinu, ar ko tas ir izskaidrojams, — viņš domāja, — ka šajā pilsētā visi ir tik drūmi un bēdīgi. Ventvorss kaut ko nav varējis sadalīt ar d'Eksmesu, bet brāļiem Pekuā ir nenokārtoti rēķini ar Martēnu. Bet kas man par daļu? Personīgi es esmu dabūjis visu, ko gribēju. Tiesa, man nav ne papīra gabaliņa, taču es līdz sīkumam atceros pilsētas plānojumu."

Viņa acu priekšā nostājās cits pēc cita visi vaļņi, sargposteņi un ielas, ko viņš it kā nejauši bija redzējis.

„Ļoti labi! Viss ir skaidrs, hercogs de Gīzs būs apmierināts. Bet pēc sešām nedēļām, ja Dievs un apstākļi būs žēlīgi, mēs būsim Kalē saimnieki."

Lai mūsu lasītāji nemocītos minējumos, viņiem* mēs pateiksim, ka šis vīrs bija Pjetro Strocijs — viens no sava laika slavenākajiem un talantīgākajiem kara inženieriem.

Mazliet atpūties, Pjetro Strocijs atkal sāka soļot pa ceļu, lai ātrāk nokļūtu Parīzē. Visas viņa domas bija pie Kalē pilsētas un tikai nedaudz skāra tos, kas tajā dzīvoja.

## XIII. 1557. gada 31. decembris

Nav grūti iedomāties, kāpēc Pjetro Strocijs atrada lordu Ventvorsu tik bēdīgu un nomāktu. Nav grūti arī saprast, kāpēc Kalē gubernators par vikontu d'Eksmesu izteicās tik nicinoši un augstprātīgi.

Hercogienes de Kastro naids pret savu cietumsargu pieauga ar katru dienu, tas bija visa izskaidrojums.

Kad viņš izteica vēlēšanos apmeklēt viņu, viņai atradās visdažādākie iemesli, lai izvairītos ar viņu satikties. Bet ja tomēr pa laikam nācās paciest viņa klātbūtni, no viņas vēsās un pārlieku pieklājīgās izturēšanās uzreiz bija nomanāms, cik apgrūtinoša viņai ir šī sastapšanās.

Kas attiecas uz pašu gubernatoru, arī viņu šīs vizītes pie de Kastro kundzes nomāca arvien vairāk. Tomēr viņš nespēja atteikties no savas kaislības. Ne uz ko necerot, viņš tomēr nekrita izmisumā. Viņš Diānas acīs vēlējās paturēt spoža džentlmeņa reputāciju. Viņš lenca to ar nemitīgiem uzmanības pierādījumiem, atveda tai franču pāžu un pat uzaicināja itāļu muzikantu, pēc kuriem Renesanses laikā bija liels pieprasījums.

Reiz viņš tai par godu sarīkoja balli. Uzaicinātie bija visi Kalē ievērojamākie angļi. Ielūgumi tika pat sūtīti uz jūras šauruma otru krastu. Taču de Kastro kundze atteicās šajā ballē piedalīties.

Lords Ventvorss, redzēdams tādu vienaldzību, pats sev ne reiz vien bija sacījis, ka sava paša dvēseles miera dēļ labāk būtu bijis pieņemt karaļa izpirkšanas maksu un atlaist Diānu brīvībā. Bet tas nozīmētu atdot viņu mīļotā Gabriela d'Eksmesa rokās, taču tik smagam upurim anglim trūka gan vīrišķības, gan augstsirdības.

Šādā neizlēmībā viņš vadīja dienas, nedēļas un mēnešus.

1557. gada 31. decembrī lords Ventvorss lika sevi pieteikt hercogienei de Kastro. Viņa pieņēma to, sēdēdama pie augsta kamīna…

Atkal sākās viņai tik apnicīgā saruna par to, kas viņus abus vienoja un par to, kas viņus šķīra.

—   Nē, kundze, jūsu spītībā ir kaut kas nedabisks, — lords Ventvorss sacīja, nogrozīdams galvu. — Jūs nevarētu mani tā atgrūst, ja nelolotu kādu neprātīgu cerību. Vai tiešām jūs cerat uz to, kas nav iespējams? Padomājiet pati — no kurienes jums var rasties palīgi?

—   No Dieva, no karaļa… — Diāna atbildēja. Viņa aprāvās pusvārdā, taču lords tūdaļ saprata, ko viņa nepateica.

„Bet visvairāk no vikonta d'Eksmesa!" — viņš nodomāja, taču,negribēdams viņu pieminēt, aprobežojās ar piezīmi:

—    Protams, ceriet uz karali, ceriet uz Dievu! Ja Dievs tik tiešām būtu nolēmis jums palīdzēt, viņš to būtu izdarījis jau jūsu atbraukšanas dienā, bet, starp citu, gads jau beidzas — un nekādas žēlastības no viņa puses.

—   Es ceru uz gadu, kas sāksies rīt.

—   Kas attiecas uz Francijas karali — jūsu tēvu, — lords Ventvorss turpināja, — viņam, paldies Dievam, pašam savu rūpju ir diezgan. Jo viņa meitas bēdas ir sīkums salīdzinājumā ar visas Francijas rūpēm.

—   Tikai jūs tā varat teikt! — Diāna sacīja.

—   Lords Ventvorss nekad nemelo, kundze. Vai jūs zināt, kādā stāvoklī pašlaik ir jūsu karaliskais tētiņš?

—   Ko es šajā alā varu zināt? — Diāna iesaucās, nespēdama noslēpt savu satraukumu.

—    Tad esiet tik laipna un pavaicājiet to man, — lords Ventvorss nopriecājās, ka ir spējis piesaistīt de Kastro kundzes uzmanību. — Tātad, lai jūs zinātu — hercoga de Gīza atgriešanās Parīzē nekādā mērā nav uzlabojusi Francijas stāvokli. Tika sapulcinātas vairākas vienības, atjaunoti daži cietokšņi — un viss!

Pašlaik franči vilcinās, nezinādami ko iesākt. Vai mesties uz Luksem- burgUļVai doties uz Pikardiju, nav saprotams. Varbūt viņi gribēs atgūt Senkantēnu vai Gamē?..

—    Bet varbūt Kalē? — Diāna viņu pārtrauca un uzmeta skatienu gubernatoram, lai redzētu, kādu iespaidu uz viņu atstās nevilšus izmests vārds.

Taču lords Ventvorss,ne vaibstu nepakustinājis, atbildēja ar brīnišķīgāko smaidu uz lūpām:

—   Ak, kundze, atļaujiet man jūsu jautājumu atstāt bez atbildes. Tas,, kam ir kaut mazākais priekšstats par kara lietām, ne uz mirkli nespētu pieļaut tik nejēdzīgu domu, ka hercogs de Gīzs, pieredzējis karavadonis, pieņems tik muļķīgu lēmumu. Jo ar to pašu viņš sevi padarītu par apsmieklu visai Eiropai…

Šajā mirklī aiz durvīm bija dzirdams troksnis un istabā strauji ienāca strēlnieks.

Lords Ventvorss pielēca kājās un naidīgi paskatījās uz viņu:

—   Kas noticis? Kas uzdrošinās mani traucēt?

—    Piedodiet, milord, bet es nāku no lorda Derbija! — strēlnieks ziņoja. — Lords Derbijs man pavēlēja nekavējoties jums paziņot, ka vakar desmit verstu attālumā no Kalē tikusi atklāta divu tūkstošu vīru liela franču strēlnieku vienība.

—   Ak! — Diāna iesaucās, neslēpjot prieku.

Taču lords Ventvorss bezkaislīgi sacīja strēlniekam:

—    Jūs uzskatāt, ka tas ir pietiekams pamats, lai tik nekaunīgi ielauztos pie manis?

—   Piedodiet, milord, taču lords Derbijs…

—    Lords Derbijs ir tuvredzīgs, — gubernators viņu pārtrauca. — Viņš var kurmja rakumus noturēt par kalniem. Tā tu viņam pasaki manā vārdā.

—   Klausos, milord, — strēlnieks sacīja, — bet lords Derbijs bija paredzējis uz nakti dubultot sargu skaitu…

—    Lai paliek kā bija! Un lai es nevienu vairs neredzētu, kas man piesienas ar savu muļķīgo paniku!

Strēlnieks paklanījās un izgāja.

—    Nu jūs redzat, milord, — Diāna de Kastro nosmīnēja, — jūsu tuvākajam palīgam manas nereālās priekšnojautas šķiet reālas briesmas.

—    Jums, kundze, nāksies vilties savās cerībās, loti smagi vilties, — tik par neiedragātā pārliecībā kā iepriekš sacīja lords Ventvorss. — Es jums varu īsumā paskaidrot šīs viltus trauksmes iemeslus, kurai nezin kāpēc pakļāvies lords Derbijs.

—   Paskaidrojiet! — Diāna piekrita.

—    Kundze, tas nozīmē vienu no diviem — vai nu de Gīza kungs, kuru es pazīstu kā prātīgu karavadoni, grib apgādāt Buloņu ar papildus ieročiem un pārtiku, un tāpēc sūta uz turieni karaspēka vienības, par kurām mums tika ziņots, vai arī gājiens uz Kalē ir viltus manevrs, lai novirzītu uzmanību no Senkantēnas, bet pēc tam strauji pagrieztos un ieņemtu to.

—   Bet kas jums to teica, ka viņi grib uzbrukt Senkantēnai nevis Kalē? — Diāna turējās pie savām domām.

Par laimi, viņai bija darīšana ar cieši pārliecinātu pretinieku, kura raksturā pašcieņa bija savienota ar nacionālo lepnumu.

—    Man jau bija tas gods jums paskaidrot, kundze, — lords Ventvorss sacīja, — ka Kalē ir tāda pilsēta, ko vienā rāvienā ieņemt nav iespējams. Lai pienāktu pie pilsētas cieši klāt, pirms tam ir jāieņem Svētās Agates forts, tad Njelas forts. Pavisam būs nepieciešamas piecpadsmit veiksmīgu kauju dienas visos punktos. Bet pa šīm divām nedēļām Anglija paspēs piecpadsmit reizes sniegt nepieciešamo palīdzību tik vērtīgam atbalsta punktam, kāds ir Kalē! Ieņemt Kalē! Ha-ha-ha! Es nespēju par to nopietni domāt.

Aizskartā de Kastro kundze skumji atteica:

—    Manas bēdas ir jūsu prieks. Kā jūs varat gribēt, lai mēs viens otru saprotam?

—   Ak, kundze! — Ventvorss saprata, ka ir aizgājis par tālu. — Es tikai gribēju izkliedēt jūsu ilūzijas. Es jums gribēju pierādīt, ka šis pārdrošās idejas realizēšanai būtu vajadzīga visa Francijas karaļa galma piedalīšanās, ja tas būtu tik pat neprātīgas ieceres apsēsts.

—   Var taču būt varonīgs neprāts, — Diāna lepni atteica, — es pazīstu tādus neprāšus, kas spējīgi uz vispārdrošākajiem varoņdarbiem slavas vai pienākuma dēļ.

—   Kurš, piemēram? Varbūt vikonts d'Eksmess? — lords Ventvorss iesaucās, nespēdams savaldīt greizsirdības uzliesmojumu.

—   Kas jums ir nosaucis šo vārdu? — pārsteigtā Diāna vaicāja.

—  Atzīstieties, kundze, šis vārds ir jums padomā kopš mūsu sarunas sākuma, un ka bez Dieva un jūsu tēva jūs domās pieminējāt vēl savu trešo glābēju!

—   Vai man būs jums jāatskaitās arī par domām?

—   Nevajag… es tāpat visu zinu. Es zinu pat to, ko jūs nezināt un varu jums paziņot… ka vikonts d'Eksmess bija saņemts gūstā Senkantēnā tajā pašā laikā kad jūs un tāpat kā jūs atvests šurp, uz Kalē.

—   Uz Kalē? — Diāna iesaucās.

—   Bet viņa šeit vairs nav, cienītā! Ja tas būtu citādi, es jums to nesacītu. Ir jau divi mēneši, kopš vikonts d'Eksmess ir brīvībā!

—   Un e:> nezināju, ka tepat blakus man ir draugs!

—  Jā, nezinājāt, taču viņš gan zināja! Vēl vairāk, uzzinājis to, viņš man draudēja ne tikai ar izsaukšanu uz divkauju, bet arī paziņoja man savu lēmumu — ieņemt Kalē!

—  Tagad es tam ticu vēl vairāk nekā iepriekš! — Diāna iesaucās.

—  Pārāk neceriet uz to. Es atgādinu jums, ka kopš brīža, kad viņš tik draudīgi atvadījās no manis, pagājuši jau divi mēneši. Šajā laikā es par viņu esmu saņēmis šādas tādas ziņas. Piemēram, novembra beigās viņš ar apskaužamu precizitāti man atsūtīja savu izpirkšanas summu, taču par savu lielīgo solījumu — ne vārda.

—   Pacietieties, milord, — Diāna piebilda. — Viņš pratīs samaksāt visus savus parādus!

—  Šaubos, kundze, jo termiņš ir pagājis.

—  Ko jūs ar to gribat teikt?

—  Es vikontam ar viņa sūtņa starpniecību paziņoju, ka gaidīšu viņa solījumu izpildi līdz 1558. gada 1. janvārm. Bet šodien ir jau 31. decembris…

— Kas par to? — Diāna viņu pārtrauca. — Viņa rīcībā vēl ir veselas divpadsmit stundas!..

—   Pilnīgi pareizi, — lords Ventvorss pamāja ar galvu. Taču ja līdz rītdienai viņš nebūs par sevi devis nekādu ziņu…

Savu sakāmo viņš nepaguva pabeigt. Apmulsis un pārbijies telpā ieskrēja lords Derbijs.

—   Milord, — viņš sauca jau no sliekšņa, — milord, ko es jums teicu! Tie ir franči. Viņi nāk uz Kalē!

—   Diezgan! — lords Ventvorss viņu apturēja. — Diezgan! Tas nav iespējams! Kur jūs to ķērāt? Atkal baumas un fantastiski murgi?!

—   Diemžēl, tā ir visīstākā patiesība!

—   Klusāk, Derbij, runājiet klusāk, — gubernators sacīja, pieiedams tuvu klāt savam leitnantam. — Saņemiet sevi rokās! Ko jūs saucat par „tīrāko patiesību"?

Sapratis, ka priekšnieks dāmas klātbūtnē negrib izskatīties mazdūšīgs, lords Derbijs pazemināja balsi:

—    Franči pēkšņi uzbruka Svētās Agates fortam. Tur nekas nebija sagatavots aizsardzībai… Es baidos, vai tie jau nav Kalē tuvumā!

—   Tomēr viņiem vēl ir daudz šķēršļu! — lords Ventvorss asi iebilda.

—    Protams, — lords Derbijs atbildēja, — taču no turienes ved taisnākais ceļš uz Njelas tiltu, bet no Njelas tilta līdz pilsētai ir tikai divas verstis!

—   Vai papildspēkus aizsūtījāt? *

—   Jā, milord — bez jūsu pavēles un pat par spīti jūsu pavēlei, par ko ļoti atvainojos.

—   Jūs rīkojāties pareizi!

—    Bet, par nožēlu, šī palīdzība nāks daudz par vēlu, — leitnants piebilda.

—    Kas to lai zin! Nevajag baidīties. Mēs tūlīt brauksim uz Njelas fortu un šiem neprāšiem liksim dārgi samaksāt par viņu nekaunīgo uzdrošināšanos! Ja tie ir ieņēmuši Svētās Agates fortu, mēs tos no turienes izdzīsim.

—   Dod Dievs! — lords Derbijs sacīja. — Bet veikli gan viņi mūs apveduši ap stūri.

—   Nekas, mēs vēl atspēlēsimies! — lords Ventvorss pacēla galvu, — Vai nezināt, kas viņus komandē?

—   Nav zināms. Visdrīzāk de Gīzs, taču ja ne viņš, tad droši vien de Nevērs. Izlūks, kurš ieradās ar ziņojumu par pēkšņo uzbrukumu, esot pirmajās rindās saskatījis jūsu bijušo gūstekni — vikontu d'Eksmesu — vai atceraties?

—   Nolādēts! — gubernators iebrēcās, vīstot dūres. — Ejam, Derbij, ejam ātrāk!

De Kastro kundze bija aizdomu pilna un kā jau cilvēks, kurš nonācis ārkārtējos apstākļos, spēja sadzirdēt visu sarunu.

Lords Ventvorss atvadījās no viņas sacīdams:

—   Piedodiet, kundze, esmu spiests jūs atstāt. Steidzama lieta…

Viņa atbildēja ar šķelmīgu smaidu:

—  Ejiet, milord, pacentieties atgūt savu iedragāto autoritāti. Un atcerieties divas lietas — pirmkārt, visvieglāk īstenojami ir tieši tie sapņi, par kuriem nešaubās, bet otrkārt — ar franču muižnieku solījumiem nedrīkst nerēķināties. Pirmais janvāris vēl nav pienācis!

Satracinātais lords Ventvorss izskrēja no istabas, neko neatbildējis.

## XIV. Kanonādes dunonā

Lords Derbijs savos paredzējumos nebija kļūdījies.

Bija noticis, lūk, kas.

De Nevēra karaspēka vienības patiešām apvienojās ar hercoga de Gīza daļām tajā naktī un veica strauju pārvietošanās manevru. Angļiem par pārsteigumu drīz vien jau tie bija pie Svētās Agates forta mūriem. Trīs tūkstoši vīru ieņēma fortu nepilnas stundas laikā. Lords Ventvorss kopā ar lordu Derbiju piebrauca pie Njelas forta, pats pārliecinājās par to, ka viņa karavīri bēg pāri tiltam, lai rastu patvērumu aiz otras, spēcīgākās nocietinājumu līnijas.

Kad pirmais izbīlis bija pārgājis, lords Ventvorss, gods un cieņa viņam, rīkojās ārkārtīgi prātīgi. Kā nu tur būtu, taču viņš bija muižnieks, un viņa tautai piemītošais lepnums neļāva tam kļūt mazdūšīgam.

—   Tie franči, šķiet, pavisam sajukuši prātā, — viņš pašapzinīgi sacīja lordam Derbijam. — Bet mēs tiem liksim samaksāt par to! Divsimt gadu laikā Kalē tikai vienu reizi slīdēja laukā no angļu rokām, bet tagad jau desmit gadus tā ir mūsu stingrā pārvaldījumā. Jādomā, ka liels spēku patēriņš mums nebūs vajadzīgs. Nepaies ne nedēļa, kad mēs jau būsim tos piespieduši ar kaunu bēgt! Sapurinieties, gan mēs dabūsim pasmieties par de Gīza kunga neveiksmēm.

—   Jūs cerat atgūt angļu nocietinājumus? — lords Derbijs vaicāja. — Kam tas vajadzīgs? — gubernators augstprātīgi sacīja. — Pat ja tie franči nepārtrauks savu muļķīgo aplenkumu, Njela tos aizturēs vismaz uz trīs diennaktīm, bet pa to laiku visas angļu un spāņu daļas, kas atrodas Francijā, būs paspējušas nākt mums palīgā. Ja franči pavisam zaudēs galvu, no Duvras mēs dabūsim desmit tūkstoš vīru papildspēku. Taču tāda piesardzība ir pārāk liels gods frančiem. Lai viņi pacīnās ar šiem pašiem mūriem. Tālāk par Njelu viņi netiks!

Tomēr nākošajā dienā, 1558. gada 1. janvārī, franči jau stāvēja uz tā paša tilta, no kura, kā izteicās lords Ventvorss, atkāpties nebija kur. Pa nakti viņi bija izrakuši tranšeju un tieši dienvidū sāka ar lielgabaliem apšaudīt Njelas fortu.

Tieši tajā laikā Pekuā dzimtas vecajā namā, divu • bateriju šāvienu trokšņa pavadībā, risinājās svinīga un skumja izskaidrošanās.

No uzstājīgiem jautājumiem, kurus Pjērs Pekuā uzdeva Gabriela sūtnim, lasītājiem droši vien jau ir kļuvis skaidrs — Babete Pekuā bija mātes cerībās.

Taču, atzinusies savā grēkā, viņa Pjēram un Žanam nespēja pateikt to, ka Martēns ir precējies.

Viņa pat nevarēja atzīties pati sev un nemitīgi centās sevi pārliecināt, ka tas nav iespējams, ka d'Eksmesa kungs kļūdās, ka Dievs neatstās bez savas gādības viņu, nabaga sievieti, kuras vienīgā vaina ir tā, ka viņa mīl! Jo viņa tik ļoti uzticējās Martēnam, tik ļoti uzticējās vikontam d'Eksme- sam.

Tomēr kunga un kalpa divu mēnešu klusēšana viņai bija smags trieciens. Mocīdamās bailēs un cerībās, viņa gaidīja 1. janvāri, pēdējo termiņu, ko Pjērs Pekuā bija nolicis vikontam.

Un, lūk, 31. decembrī pienāca vēsts, kas vēlāk apstiprinājās, ka franči tuvojas Kalē pilsētai. Babetei tā iedvesa jaunas cerības.

Viņa dzirdēja, kā vīrieši apspriežas par to, ka vikonts d'Eksmess katrā ziņā ir uzbrucēju vidū. Ja tā, tad tur jābūt arī Martēnam…

Tomēr viņai sažņaudzās sirds, kad 1. janvārī Pjērs Pekuā viņu nosauca lejā, lai izlemtu, kā šajā situācijā rīkoties.

Bāla un sanīkusi viņa stāvēja ģimenes tiesas priekšā.

—   Sēdies, Babete, — sacīja Pjērs un norādīja viņai uz krēslu.

Tad Pjērs nopietni, taču ar skumju pieskaņu balsī, teica:

—    Babete, tavas asaras ir pārgājušas, to vietā radies maigums. Babete, es jau tev esmu piedevis…

—  Lai Dievs jums ir žēlīgs, cik žēlīgs jūs esat pret mani, mans brāli.

—   Žans man lika saprast, ka tava nelaime varbūt ir labojama, jo tas, kas tev tajā iegrūdis, iespējams, uzskatīs par savu pienākumu tevi no tās izpestīt.

Babete nosarkusi nodūra acis.

Pjērs turpināja:

—   Tas nebūtu slikti, taču Martēns visu laiku klusē. Pagājis jau mēnesis kopš vikonta d'Eksmesa aiziešanas, bet no Martēna ne ziņas, ne miņas… Un nu franči ir pie pilsētas mūriem… Manuprāt, vikonts d'Eksmess ar savu ieročnesēju arī ir viņu vidū…

—   Skaidra lieta, ka ir… — Žans Pekuā viņu pārtrauca.

—   Es nemaz nešaubos par to, Žan. Bet ja mums ar viņiem tomēr ir jāsastopas, kā mēs tos uzņemsim, Babete, kā draugus vai kā ienaidniekus?

—   Es nezinu, brāli. Es tikai gaidu…

—  Tu tātad nezini, vai tie mūs izglābs vai pametīs? Bet par ko liecina šī kanonāde? Par atbrīvotāju atnākšanu, kurus mēs svētījam, vai ļaundaru ierašanos, kuri mums jāpārmāca?

—    Kāpēc jūs man to jautājat? — Babete atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

—    Kāpēc? Paklausies, Babete! Vai tu atceries, kā tēvs mūs mācīja izturēties pret frančiem? Angļus mēs nekad neesam uzskatījuši par savējiem, tie ir okupanti! Jo dzimtene — tas ir milzu pavards, tā ir draudzīga ģimene, tā ir visas tautas brālība. Vai ir iespējams aiziet uz citu ģimeni, pie cita pavarda?

—   Mans Dievs, Pjēr, kāpēc jūs man to sakāt?

—   Lūk, kāpēc. Var gadīties, ka Kalē liktenis ir tava brāļa rupjajās un sastrādātajās rokās. Jā, šīs rokas, nomelnējušas dienišķajā darbā, var atgūt Francijas karalim valsts atslēgas.

—  Kāpēc jūs vēl vilcināties? — iesaucās Babete, kas naidu pret svešzemju jūgu bija uzņēmusi jau ar mātes pienu.

—  Malacis! — Zans Pekuā atzinīgi pamāja ar galvu. — Tu esi mūsu uzticības cienīga.

—   Ne mana sirds, ne rokas nebūtu kavējušās ne mirkli, — Pjērs Pekuā atteica, — ja es pats personīgi varētu mūsu lielisko pilsētu ielikt karalim Indriķim rokās. Bet, diemžēl, es neko nevaru izdarīt bez vikonta d'Eksmesa.

—  Kā tad tā? — Babete brīnījās.

—  Es labprāt ietu cīņā kopā ar mūsu viesi un viņa ieročnesēju. Bet tagad es ienīstu šo bezsirdīgo aristokrātu, kurš sekmējis mūsu negodu.

—   Kas? Vikonts d'Eksmess? Tik atsaucīgs un pieklājīgs kungs! — Babete iesaucās.

—   Nav ko runāt, — Pjērs atmeta ar roku. — Skaidrs ir viens — gan vikonta kungs, gan Martēns visu zināja, bet tagad — pati redzi, abi klusē.

—   Ko tad viņš varēja darīt? — Babete nesaprata.

—  Atgriezies Parīzē, viņš varēja atsūtīt Martēnu un pavēlēt, lai viņš tev dod savu vārdu! *

—  Nē, to viņš nevarēja izdarīt, — Babete skumji pašūpoja galvu.

—  Ko? Vikonts nevarēja pavēlēt savam padotajam apprecēt tevi?

—  Apprecēt? Nē, nē! Viņš nevarēja… — Babete murmināja.

—  Kā tad tā? — abi brāļi iesaucās.

Babete nokrita ceļos:

—   Ak, piedodiet man vēl reiz… Es negribēju jums sacīt… Bet kad jūs ierunājāties par Franciju, par vikontu un par to… Martēnu… Vai tiešām tā ir taisnība, ko man vikonts d'Eksmess pateica?..

—   Ko viņš tev teica? — Pjēra balss notrīsēja.

—   Savas aizbraukšanas dienā… kad es viņam lūdzu nodot Martē- nam gredzentiņu… es viņam, svešam cilvēkam, nevarēju atklāt, kas ir noticis…

—   Ko viņš tev īsti pateica? Runā!

—   Ka Martēns ir precējies!

—   Nelaimīgā! — Pjērs iesaucās un pacēla pret māsu roku.

—  Tā bija taisnība, — nočukstēja nobālusī sieviete, — tagad es zinu, ka tā bija taisnība! — Zaudējusi samaņu, viņa sabruka uz grīdas.

Žans sagrāba Pjēru aiz pleciem un atgrūda to.

—   Tu esi pie pilna prāta, Pjēr? Ne jau viņa ir jāsoda, bet tas nelietis!

—   Tev taisnība! — Pjērs Pekuā piekrita, kaunēdamās no savas nesavaldības.

Drūms un nerunīgs viņš pagāja malā, bet Zans.noliecās pār noģībušo Babeti. Tā pagāja labs brīdis.

No tāluma, ar vienādiem intervāliem skanēja lielgabalu zalves.

Babete atvēra acis un, pūloties atcerēties, kas noticis, vaicāja:

—   Kas tas bija?

Viņa paskatījās ar aizmiglotu skatienu uz Zanu Pekuā, kurš bija pār viņu noliecies. Viņai šķita, ka Zans nemaz nav noskumis. Viņa labsirdīgajā sejā bija maigums un kāds nesaprotams apmierinājums.

—   Ceri, Babete, ceri! — Žans klusi teica.

Taču, kad Babete paraudzījās uz nomākto Pjēru, viņa sarāvās, atmiņa atkal atgriezās.

—   Piedodiet, piedodiet… — viņa sāka raudāt.

Paklausot Žana žestam, Pjērs piegāja pie māsas, pacēla viņu un apsēdināja krēslā.

—   Nomierinies, — viņš teica. — Es neturu uz tevi ļaunu prātu. Tev tāpat jau pietiek pārdzīvojumu. Nomierinies. Es tev teikšu to pašu, ko Žans — ceri!..

—   Uz ko lai es vēl ceru?

—   Kas bijis, tas bijis, tomēr par to var atriebties, — Pjērs sarauca pieri. — Tici man, es tev esmu piedevis. Zini, Babete, es tevi mīlu tāpat kā agrāk, taču mans naids nav apdzisis, tas tikai pavērsies pret vienu personu. Man ir jāsoda nekrietnais Martēns…

—   Ak, brāli! — Babete to pārtrauca.

—  Jā, viņam žēlastības nebūs! Bet ar viņa saimnieku d'Eksmesa kungu, man ir savi rēķini. Viņam es ticu.

—   Es taču teicu! — Žans sacīja.

—   Jā, Žan, tev bija taisnība, kā parasti. Viss beidzot noskaidrojas. Pateicoties tam, ka Babete atzinās, mēs tagad zinām, ka d'Eksmess mūs nav piekrāpis.

—   Ak, es pazīstu viņa labo sirdi! — Žans sacīja. — Viņš droši vien ir apņēmies Senkantēnas zaudējumu atlīdzināt ar grandiozu uzvaru.

Audēis pastiepa roku pret logu, it kā aicinādams visus ieklausīties apdullinošajā lielgabalu troksni, kurš arvien, arvien tuvojās.

—   Žan, — Pjērs Pekuā jautāja, — par ko šī kanonāde liecina?

—   Par to, ka tur ir d'Eksmesa kungs.

—  Taisnība. Taču bez tam, — Pjērs klusi piebilda, — tā mums saka: «Atcerieties par piekto datumu!"

—   Mēs atceramies!

—    Tagad, kad visi pārpratumi ir beigušies, mums būs citas rūpes. Pa trim dienām mums daudz kas jāpaveic. Jāapstaigā nocietinājumi, ja- parunā ar draugiem, jāizdala ieroči… — un vēlreiz piebilda:

—   Atcerēsimies, Žan, piekto datumu!

Pēc ceturtdaļstundas ieročmeistars un audējs izgāja no mājas. Šķita, ka viņi pilnīgi aizmirsuši par Martēna eksistenci, bet tas, savukārt, pat. nenojauta, cik rūgts liktenis to sagaida Kalē, pilsētā, kur viņš vēl ne reizi mūžā nebija bijis.

## XV Telti

Trīs dienas vēlāk, 4. janvāra vakarā, franči neskatoties uz lorda Ventvorsa paredzējumu, bija aizvirzījušies vēl tālāk uz priekšu.

Viņi ne tikai pārgāja pāri tiltam, bet arī ieņēma Njelas fortu kopā ar visām ieroču un munīcijas rezervēm, kas tur bija atrodamas. Tāda pozīcija frančiem deva iespēju aizdarīt spraugu, pa kuru varētu ienākt angļu un spāņu papildspēki. Tas bija triju iepriekšējo dienu nikno cīņu loģisks rezultāts.

— Bet tas taču ir absurds! — iesaucās Kalē gubernators, redzēdams, ka angļu kareivji, neskatoties uz viņa pavēlēm, paniski bēg uz pilsētu.

Un viņš pats, par lielu pazemojumu sev, bija spiests bēgt kopā ar viņiem, jo viņa pienākums bija — krist pēdējam.

— Mūsu laime, — viņam teica lords Derbijs, kad viņi nonāca drošībā, — mūsu laime, ka Vecais cietoksnis un Kalē var noturēt ies vismaz divas vai trīs dienas. Rizbankas forts un izeja uz jūru ir brīvi, bet Anglija ir tepat netālu!

Kara padomē, ko bija sasaucis lords Ventvorss, bija konstatēts, ka viņus glābt var tikai Anglija. Par pašcieņu vairs nebija ne runas. Ja tūlīt pat paziņotu uz Duvru par notikušo, pēc dienas viņi varētu saņemt papildspēkus un Kalē pilsēta būtu glābta!

Sāpošu sirdi lords Ventvorss piekrita šim lēmumam. Drīz jau vientuļa laiviņa atīrās no krasta, vedot ziņnesi pie Duvras gubernatora.

Pēc tam angļi sāka nostiprināt Veco cietoksni — Kalē aizsardzības vājāko vietu. Bet Rizbankas fortu droši sargāja jūra, kāpas un saujiņa pilsētas aizstāvju.

Kamēr aplenktā pilsēta sakopo spēkus jauna uzbrukuma atvairīšanai, ieskatīsimies aiz pilsētas mūra un palūkosimies, ko šajā vakarā dara vikonts d'Eksmess, Martēns un viņu kareivīgā vienība. Mums pietiek pacelt telts stūri, lai mēs ieraudzītu Gabrielu ar viņa vīriem.

Aina bija iespaidīga. Gabriels sēdēja uz vienīgā ķebļa un par kaut ko saspringti domāja. Martēns sēdēja tam pie kājām. Laiku pa laikam viņš pacēla acis uz savu kungu, taču neuzdrošinājās pārtraukt viņa domas.

Turpat blakus uz apmetņu kaudzes gulēja un vaidēja ievainotais. Tas nebija neviens cits kā Malmors! Telts otrā kaktā dievticīgais Laktancijs kaismīgi lūdza Dievu ar rožukroņi rokās. Šorīt viņam, par nelaimi, Njelas forta ieņemšanas laikā gadījās aizsūtīt pie tēvu tēviem trīs brāļus kristiešus.

Ivonne stāvēja kājās. Viņš jau bija iztīrījis un izžāvējis savu tērpu pēc kaujas un tagad meklēja vietiņu, kur varētu pagulēt.

Šarfenšteins tēvocis ar Šarfenšteina brāļadēlu risināja grūtu uzdevumu — aprēķināja, cik viņiem pienākas par paveikto.

Pārējie karotāji telts visū azartiski spēlēja uz kauliņiem. Liela kūpoša lāpa, kas bija iesprausta zemē telts centrā, meta blāzmu uz viņu sasarkušajām sejām.

Malniors izdvesa smagu nopūtu. Gabriels pacēla aglvu un vaicāja savam ieročnesējam:

—   Martēn, vai nezini, cik pulkstens?

—    Precīzi nezinu, jūsu gaišība. Lietus mākoņi aizseguši zvaigznes. Taču es domāju, ka varētu būs ap sešiem vakarā. Jau gandrīz stundu ir pavisam tumšs.

—   Dakteris solīja ienākt ap sešiem? — Gabriels jautāja.

—   Tieši tā, jūsu gaišība. Paskatieties, lūk, viņš ir klāt!

Gabriels uzreiz pazina viesi un, pielēcis kājās, iesaucās:

—   Ambruāzs Parē!

—   Vikonts d'Eksmess! — Parē atbildēja, dziļi paklanīdamies.

—   Ak, dakter, es nemaz nezināju, ka jūs esat nometnē, tik tuvu!

—   Es vienmēr esmu tur, kur varu dot kādu labumu.

—    O, jā, to es zinu! Bet šodien es sevišķi priecājos par jūsu klātbūtni, jo man jālūdz jūsu talanta palīdzība.

—   Par ko ir runa?

—   Viens no maniem vīriem ir ievainots plecā ar šķēpu!

—   Plecā? Tas ir sīkums, — ķirurgs teica.

—   Baidos, ka nav vis, — Gabriels klusi piebilda. — Viens no biedriem tik neveikli izvilka šķēpu, ka uzgalis palika brūcē.

Ambruāzs sarauca pieri, tomēr mierīgi sacīja:

—   Paskatīsimies…

Viņu pieveda pie ievainotā. Ambruāzs Parē atsaitēja Malmora plecu un rūpīgi apskatīja ievainojumu. Šauboties viņš nogrozīja galvu, taču sacīja:

—   Nekā briesmīga nav.

—   Tad jau es rīt varēšu iet cīņā? — Malmors vaicāja.

—   Nezinu gan, — Ambruāzs Parē rāmi noteica.

—    Tomēr mazliet sāp… Vai tad, kad ņems ārā to uzgaļa šķembu, sāpēs vēl stiprāk?

—   Nē, stiprāk ne. Te tā ir, — ķirurgs viņam pasniedza šķēpa uzgali, tikko izņemtu no brūces.

—   Ak, es jums esmu ļoti pateicīgs, ķirurga kungs! — Malmors pieklājīgi pateicās.

Atzinības un apbrīnas čuksti pāršalca teltij.

Gabriels iesaucās:

—   Kā? Vai tas ir viss? Tas nu gan ir brīnums!

—   Es gribu būt godīgs un sacīt, ka pacients bija ļoti pacietīgs.

—   Tomēr arī dakteris nav ar pliku roku ņemams, velns lai parauj! — iesaucās cilvēks, kurš neviena nemanīts bija ienācis teltī un nostājies visiem aiz muguras.

Izdzirdot šo balsi, visi pagriezās.

—   Hercogs de Gīzs! — Parē iesaucās.

—   Jā, es tas esmu, sajūsmināts par jūsu mākslu. Un mēs līdz šim neesam bijuši pazīstami? Kā jūs sauc, dakter?

—   Ambruāzs Parē, monsenjor.

—    Es jums, dakter Parē, paziņoju, ka jūsu karjera ir jau nodrošināta… tiesa, ar vienu noteikumu.

—   Vai es varu zināt, ar kādu?

—  Ja man gadīsies tikt kaujā ievainotam, es jums apsolu, ka jūs personīgi mani ārstēsiet.

—    Es to darīšu, monsenjor, — Ambruāzs paklanījās un teica. — Ciešanās visai cilvēki ir vienādi. Ļaujiet, es tagad pārsiešu ievainoto.

—    Dariet savu darbu, dakter Parē, — hercogs tam sacīja, — nepievērsiet man nekādu uzmanību. Es parunāšos ar d'Eksmesa kungu.

Ambruāzs Parē ķērās pie Malmora pārsiešanas.

Ievainotais vaicāja:

—   Daktera kungs, vai es varu sevi uzskatīt par veselu?

—   Gandrīz!

—    Tad esiet tik laipns un pasakiet vikontam d'Eksmesam, manam priekšniekam, ka rīt es varu iet kaujā.

—    Rīt? Kaujā? Pat neceriet! Nelaimīgais! Es jums iesaku astoņas dienas pilnīga miera.

Malmors iesaucās:

—    Bet pa astoņām dienām aplenkums būs cauri! Es vairs netikšu karalaukā!

—   Cik neprātīgs drosminieks! — hercogs de Gīzs piezīmēja, ieklausījies sarunā.

—    Tāds viņš mums ir, — Gabriels smaidot sacīja. — Es palūgšu jums, monsenjor, lai jūs pats pavēlētu viņu pārnest uz lazareti.

—  Nav nekā vienkāršāka. Pavēliet pats,un lai viņa biedri viņu aiznes.

Gabriels mazliet saminstinājās.

—  Redziet, monsenjor, var gadīties, ka mani ļaudis man šonakt būs vajadzīgi.

—  Ak tā? — hercogs de Gīzs bija pārsteigts.

Pa to laiku Ambruāzs Parē bija pabeidzis pārsiešanu.

—  Ja jūs vēlaties, d'Eksmesa kungs, es varu atsūtīt divus kareivjus ar nestuvēm no lazaretes, — dakteris sacīja.

—  Ar pateicību pieņemu to, — Gabriels teica.

Malmors vēlreiz izmisis novaidējās. Ambruāzs Parē paklanījās un aizgāja. Pēc Martēna dotās zīmes visi cīnītāji sapulcējās telts tālākajā kaktā, lai Gabriels varētu mierīgi parunāt ar virspavēlnieku.

## XVI. Maza laiviņa glābj lielus kuģus

—   Vai nu jūs esat apmierināts, monsenjor? — Gabriels iesāka sarunu.

—  Jā, mans draugs, — Lotringas Fransuā atbildēja. — Es esmu apmierināts ar sasniegto, taču, jāatzīstas, esmu norūpējies par turpmāko. Tāpēc es atnācu pie jums aprunāties, varbūt jūs man varēsiet dot kādu padomu.

—  Vai tad kaut kas ir mainījies? — Gabriels vaicāja. — Manuprāt, situācija mums ir vairāk nekā labvēlīga. Četru dienu laikā esam ieņēmuši divus fortus. Ne pašas pilsētas, ne Vecā cietokšņa aizstāvji nenoturēsies ilgāk par četrdesmit astoņām stundām.

—   Tiesa gan, taču ja viņi šīs divas diennaktis noturēsies, viņi būs glābti, bet mums tā būs bojāeja.

—  Atļausiet šaubīties par to, monsenjor.

—  Nē, Gabriel, daudzu gadu kaujas pieredze mani neviļ. Pietiek ar sīku nejaušību vai mazu pārrēķināšanos, un visa mūsu labi iecerētā operācija būs pagalam. Varat man ticēt.

—    Kāpēc tā? — Gabriels pasmaidīja, un viņa smaids nekādi neatbilda hercoga nopietnajai runai.

—    Es jums visu izskaidrošu, īsumā, vadoties pēc jūsu paša plāna. Klausieties uzmanīgi.

—   Es klausos.

—   Jūsu jauneklīgais cīņas gars manī, kurš vienmēr ir tik piesardzīgs, iededza godkārības liesmu, un es piekritu šim riskantajam un neticamajam gājienam. Mūsu plāns tika balstīts uz to, ka angļi būs pārsteigti un atgriezti no pasaules. Kalē ir neieņemama, bet tas vēl nenozīmē, ka to nevar ieņemt — tāda ir mūsu ieceres būtība, vai ne?

—   Līdz šim brīdim tas, kas ir izdarīts, nav pretrunā ar to, ko esam iecerējuši.

—    Jā, protams, — hercogs apstiprināja, — un jūs, Gabriel, apliecinājāt, darbībā, ka vienlīdz labi orientējaties gan cilvēkos, gan kara mākslā.

Lords Ventvorss mūsu cerības nepievīla. Viņš patiešām bija pārliecināts, ka ar deviņsimt karavīriem un stiprām sienām ir pietiekoši, lai liktu mums nožēlot, ka esam sākuši uzbrukumu. Viņš mūs pārāk maz cienīja un nevēlējās izsaukt nepieciešamos papildspēkus.

—   Es varēju paredzēt iepriekš, kā tik iedomīgs kungs rīkosies šādā situācijā, — Gabriels sacīja.

—    Un pateicoties viņa iedomībai, — hercogs piebilda, — Svētās Agates forts tika ieņemts gandrīz bez pretošanās, bet Njelas forts pēc trīs dienu sekmīgām kaujām.

—    Viss rit tik ļoti veiksmīgi, — Gabriels jautri iesmējās, — ka ja tagad angļi vai spāņi sadomās nākt palīgā savējiem vai saviem sabiedrotajiem, tos gaidīs nevis gaviļu zalves, bet postoša lielgabalu krusa.

—   Tad viņi lauzīs zvērestu un turēsies no pilsētas pa gabalu, — hercogs de Gīzs pasmaidīja, nevilšus ietekmējies no jaunekļa jautrības.

—  Tātad šinī ziņā mēs esam guvuši panākumus? — Gabriels vaicāja.

—    Protams, protams, — hercogs atbildēja, — tomēr tas, diemžēl, nebija labākais un vienīgais šķērslis. Mēs esam nogriezuši vienu pieeju Kalē pilsētai, bet ir vēl cita.

—   Kāda tieši, monsenjor? — Gabriels vaicāja, it kā nesaprotot.

—   Te ir karte, kuru sastādījis maršals Strocijs. Pēc jūsu plāna Kalē var sagaidīt papildspēkus no divām pusēm — vai nu caur Njelas fortu, vai caur Rizbanka fortu, pareizāk sakot, caur Astoņstūru torni, no kura ir pārredzama visa osta un no kura var ielaist vai neielaist ostā kuģus. Ja gribētu, angļu kuģi varētu pēc nedaudz stundām apgādāt pilsētu ar munīciju un papildspēkiem. Tādā veidā, Rizbanka forts sargā jūru, bet jūra sargā Rizbanka fortu. Starp citu, kā jūs domājat, ko pašlaik dara lords Ventvorss?

—    Tas taču ir absolūti skaidrs, — vikonts d'Eksmess mierīgi atbildēja. — Pamatojoties uz kara padomes vienbalsīgu lēmuma, lords Ventvorss sūta uz Duvru nedaudz nokavētu ziņojumu un rīt šajā pašā laikā cer saņemt papildspēkus…

—   Bet pēc tam? Jūs nesakāt līdz galam…

—    Jāatzīstas, monsenjor, tik tālu nākotnē es nemēdzu ieskatīties. Man nav pareģa spēju.

—   Te jau pietiktu ar vienkāršu apdomību. Ja jau jūs aprāvāt savu sakāmo, es to pabeigšu līdz galam.

—   Es gribētu dzirdēt, kā tālāk attīstīsies notikumi, — Gabriels teica un paklanījās pie tam.

—   Viss būs ļoti vienkārši. Palīgā aplenktajai pilsētai nāks visa Anglija. Jau rit viņi pie Vecā cietokšņa vārtiem sakoncentrēs milzīgus spēkus. Ja mēs tomēr vēl noturēsimies, tad visas spāņu un angļu vienības, kas izkaisītas uz franču zemes, steigsies uz Kalē.

Savākušies vienkopus, viņi sažņaugs mūs kā spīlēs. Pat ja viņi nespēs ieņemt Njelu un apmierināsies ar Svētās Agates fortu, ar to pietiks, lai mēs nonāktu krustugunīs.

—   Jā, tā tiešām būs katastrofa, — Gabriels vienā mierā noteica.

—   Bet tā ir pilnīgi reāla, — hercogs de Gīzs norūpējies paberzēja pieri ar roku.

—    Vai jūs, monsenjor, neesat domājis par to, kā šo katastrofu atvairīt?

—   Sasodīts, es taču ne par ko citu nedomāju!

—   Un kā sokas? — Gabriels atļāvās pavaicāt.

—   Ir tikai viena iespēja un arī tā nav visai droša — rīt visus spēkus veltīt Vecā cietokšņa ieņemšanai. Protams, nekāda īpašā sagatavošanās nesanāks, taču mums nav citas izejas. Tas ir mazāk neprātīgi, nekā gaidīt ierodamies angļu papildspēkus. Var būt, ka skatot šīs neieņemamās sienas, mūsos atkal pamodīsies tas, ko Itālijā sauca par „franču trakumu"?

—    Tas „trakums" lauzīs kaklu, — Gabriels iebilda. — Piedodiet, monsenjor, bet manā skatījumā franču karaspēks šobrīd nav tik stiprs, lai ķertos pie neizpildāmiem uzdevumiem. Visdrīzāk mēs vienkārši tiksim atsisti. Ko tad darīs hercogs de Gīzs?

—    Centīsies nepieļaut galīgu sakāvi. Nāksies no šiem nolādētajiem mūriem aizvest projām karotājus, kas vēl palikuši dzīvi, un gaidīt labākas dienas.

—   Mecas un Renti kauju uzvarētājiem nebūs kauns atkāpties?

—   Tas tomēr ir apdomīgāk, nekā spītēties.

—    Domāju, tas būs pārāk liels trieciens gan -Francijas slavai, gan jūsu vārdam, monsenjor.

—    Vai tad es pats to nesaprotu! — hercogs iesaucās. — Te nu ir slava, te nu ir liktenis! Ja man izdotos ieņemt Kalē, es būtu varonis, ģēnijs, gandrīz vai Dievs! Bet ja nē, tūlīt pārvērstos pašpārliecinātā stulbenī, kurš to tikai prot, kā zaudēt kaujas!

Sarūgtinātais hercogs apklusa.

Gabriels tīšām nepārtrauca ieilgušo klusēšanu. Viņš gribēja, lai hercogs līdz galam apzinās radušās situācijas bīstamību. Kad pēc viņa domām tas bija noticis, Gabriels sacīja:

—  Ja nešaubos, jūsu augstību ir pārņēmušas šaubas, kurām ir pakļautas pat izcilākās personības savas slavas zenītā. Paklausieties, ko es jums sacīšu. Vai tad mēs Parīzē nepārdomājām visas mūsu plāna sīkākās detaļas, visus neparedzētos gadījumus un šķēršļus? Kā jūs tagad varat šaubīties?

—    Mans Dievs — hercogs nopūtās, — es biju pārāk apžilbis un sajūsmināts par jūsu jauneklīgo pašpārliecinātību.

—   Jūsu augstība! — Gabriels pārmetoši iesaucās.

—   Nevainojiet sevi, es jums pilnīgi neko nepārmetu. Es joprojām esmu jūsu ieceres savaldzināts, tā ir patiesi lieliska un patriotiska. Taču rupjā īstenība reizēm nejauj ģeniālām iecerēm realizēties. Cik atceros, Parīzē man vēl zināmas šaubas bija palikušas, tomēr jūs pratāt tās izkliedēt!

—   Kādā veidā, monsenjor?

—   Jūs sacījāt, ja mēs varēsim zibenīgi iegūt Svētās Agates un Njelas fortus, Rizbanka forts pāries mūsu rokās ar jums uzticamo pilsētnieku palīdzību. Tad Kalē nesaņems papildspēkus ne no sauszemes, ne no jūras. Tā jūs man solījāt.

Šie vārdi vikontu nemaz nesamulsināja.

—  Jā, protams, — viņš piekrita.

—   Kas «protams"? Jūsu cerības ir zaudētas! Jūsu draugi Kalē acīmredzot nav savu vārdu turējuši, jo nav droši par mūsu uzvaru. Viņi baidās un parādīsies tikai tad, kad viņu palīdzība mums vairs nebūs vajadzīga…

—   Atvainojiet, jūsu augstība, kāpēc jūs tā sakāt? — Gabriels viņu pārtrauca.

—   Es to spriežu pēc jūsu klusēšanas, dārgais draugs! Ir pienācis kritiskais bridis, taču viņi pat nepakustas, un arī jūs nekā nesakāt. Es sapratu, ka jūs uz viņiem vairs necerat.

—   Ja jūs mani pazītu labāk, jūs zinātu, ka man nepatīk runāt tad, kad varu rīkoties.

—   Kas? Jūs vēl cerat?

—   Jā, jūsu augstība, es taču vēl esmu dzīvs! — Gabriels daudznozīmīgi sacīja.

—   Tātad Rizbanka forts…

—   Pāries mūsu rokās vajadzīgajā brīdī… ja es neaiziešu bojā.

—   Šis vajadzīgais brīdis, Gabriel, ir rīt! Rīt no rīta!

—   Tad rīt no rīta forts būs mūsu, — Gabriels mierīgi sacīja. — Es no saviem vārdiem neatsakos un savu solījumu turēšu pat tad, ja tas man prasīs dzīvību.

—   Gabriel, — hercogs de Gīzs iesaucās, — kas jums ir padomā? Riskēt ar dzīvību neapdomīgas idejas dēļ? Es jums to aizliedzu! Aizliedzu! Francijai tādi cilvēki kā jūs ir nepieciešami dzīvi!

—  Neuztraucieties, monsenjor. Dzimtene ir tā vērta, lai viņas dēļ riskētu ar dzīvību. Ļaujiet man rīkoties pēc sava prāta.

—   Kā es jums varu palīdzēt?

—   Monsenjor, man ir priekšlikums.

—   Runājiet, runājiet, — Lotringas Fransuā nepacietīgi teica.

—  Rīt, piektajā datumā, ap astoņiem no rīta, esiet tik laipns un sūtiet visacīgāko sargu uz posteni, no kura var redzēt Rizbanka fortu. Ja tur vēl plīvos angļu karogs, metieties uzbrukumā, kas jums ir liktens lemts, jo angļu karogs mastā nozīmēs, ka mans gājiens nav izdevies, bet es pats esmu nogalināts.

—  Nogalināts! — hercogs iesaucās. — Jūs pats redzat, ka ejat drošā nāvē!

—  Ja tas tiešām notiks, netērējiet laiku manis apraudāšanai…

—  Bet vai jums ir jebkādas cerības uz izdošanos, Gabriel?

—  Protams, ir. Galvenais — neuztraucieties un nesteidzieties'ar uzbrukuma sākšanas signālu. Es tomēr ceru, ka ap astoņiemm virs Rizbanka forta franču karogs plīvos, un tad jūsu kareivjiem ir cerības uz uzvaru!

—  Franču karogs Rizbankas forta tornī? — hercogs iesaucās.

—  Es domāju, ka ieraudzījuši to, — Gabriels turpināja, — visi kuģi, kas nākuši no Anglijas, nekavējoties griezīsies apkārt.

—  Arī es tā domāju… — hercogs sacīja. — Bet kā jūs to varēsiet panākt?

—  Atļausiet to paturēt noslēpumā, jūsu augstība. Ja jūs manu ideju neatbalstīsiet, jūs katrā ziņā centīsieties mani atrunāt, taču tagad nav īstais laiks pārdomām un šaubām. Tā vai citādi, bet ne jūs, ne karaspēku es neapkaunošu, jo man pietiks ar maniem ļaudīm. Es savu uzdevumu izpildīšu bez citu palīdzības vai arī miršu.

—  Kāpēc tāda lepnība?

—   Nav runa par lepnību. Es tikai gribu attaisnot to lielo pretimnākšanu, kuru jūs reiz man solījāt.

—  Par kādu pretimnākšanu jūs runājat, Gabriel? Man ir diezgan laba atmiņa, īpaši kad runa ir par maniem draugiem… Taču, paga, pa- ga…

Gabriels viņu pārtrauca:

—  Monsenjor, man jūsu solījums ir svarīgāks par visu! Man gribētos, lai jūs karalim apstiprinātu — Kalē ieņemšanu iecerēju un realizēju tieši es. Ticiet man, monsenjor, es to nesaku slavas dēļ — tā lai paliek jums, visas operācijas virspavēlniekam… Lūk, par ko, es runāju…

—  Jūs par tādu lietu runājat līdzībās? — hercogs iesaucās. — Sasodīts, vai par to vēl jāšaubās? Tā taču nav pretimnākšana, tas būs tikai taisnīgi. Es vienmēr esmu gatavs atzīt un novērtēt jūsu kalpošanu tēvijai, vikont d'Eksmes!

—   Mana godkārība tik tālu nesniedzas, — Gabriels sacīja. — Lai karalis uzzin par manām pūlēm, viņa rokās ir balva, kura man ir dārgāka par pagodinājumiem un visiem pasaules labumiem.

—  Karalis dabūs zināt visu, ko jūs viņa labā esat paveicis, Gabriel! Bet nu sakiet, vai es nevaru jums vēl kaut kā būt noderīgs?

—   Varat, monsenjor, un es jums kaut ko gribu lūgt.

—  Sakiet.

—   Pirmkārt, man ir jāzin parole, lai es šonakt tieku laukā no nometnes.

—   „Kalē un* Kārlis".

—  Otrkārt, jūsu augstība, ja es iešu bojā, bet jūs uzvarēsiet, es gribu, lai jūs zinātu, ka hercogiene de Kastro, karaļa meita, ir lorda Ventvorsa gūstekne.

—  Es zinu savu muižnieka un drauga pienākumu. Tālāk.

—  Visbeidzot, jūsu augstība, šonakt man lielu palīdzību sniegs viens vietējais zvejnieks vārdā Anselms. Var gadīties, ka viņš iet bojā kopā ar mani. Lūdzu, parūpējieties, lai viņa ģimene tiktu nodrošināta uz mana rēķina. Es esmu par to uzrakstījis savam pārvaldniekam Elio kungam, taču lūdzu arī jūs pasekot, lai tas tiktu izdarīts.

—   Viss būs kārtībā. Tas ir viss?

—   Viss, jūsu augstība! Ja mums vairs nav lemts tikties, atcerieties mani retu reizi un pavēstiet par manu likteni diviem cilvēkiem — karalim, kurš, droši vien, nopriecāsies, uzzinot par manu nāvi, un de Kastro kundzei, kura varbūt būs bēdīga. Vairāk es neuzdrīkstos jūs aizkavēt. Palieciet sveiks, jūsu augstība!

Hercogs de Gīzs piecēlās:

—   Dzeniet prom drūmās domas. Es iešu, bet jūs, mans draugs, vēlreiz labi visu pārdomājiet sava noslēpumainā plāna sakarā. Es jau laikam šonakt neaizmigšu. Visvairāk mani uztrauc tā pilnīgā neziņa, kas apvij jūsu ieceri. Tomēr slepena balss man saka, ka mēs ar jums vēl tiksimies, un es no jums neatvados, nē!

—  Paldies par labām priekšnojautām, — Gabriels teica. — Ja mēs satiksimies, tad tikai franču pilsētā Kalē!

—   LJn jums būs iemesls lepoties ar to, ka esat izglābis Francijas godu, un, pie viena, ari manējo!

—   Reizēm, monsenjor, mazas laiviņas var glābt lielus kuģus, — Gabriels paklanīdamies atteica.

Ejot laukā no telts, hercogs de Gīzs vēl pēdējo reizi paspieda roku vikontam d'Eksmesam, draudzīgi apskāva viņu un domīgs aizgāja.

## XVII. Tumšās nakts aizsegā

Pavadījis hercogu, Gabriels atgriezās un deva zīmi Martēnam, kam acīmredzot nekādi paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Viņš piecēlās un gāja.

Pēc ceturtdaļstundas ieročnesējs atgriezās kāda kalsna, noskranduša cilvēka pavadībā. Martēns piegāja pie domās iegrimušā Gabriela un teica:

—   Jūsu gaišība, lūk, šis cilvēks.

—   Ļoti labi! Jūs esat tas zvejnieks Anselms, par kuru man stāstīja Martēns? — Gabriels uzrunāja svešinieku.

—   Jā, jūsu augstība, es.

—   Un jūs zināt, ko mēs no jums gribam?

—   Jūsu ieroču nesējs man to pasacīja, un es esmu gatavs to darīt.

—    Martēnam vajadzēja jūs brīdināt, ka jūs riskējat ar savu dzīvību tik pat daudz kā mēs ar savējo.

—    Ak, par to nav ko runāt. Es jau katru dienu riskēju ar dzīvību, lai noķertu kaut vai kādu zivteli, bet daudzreiz vispār atgriežos tukšā. Daudz labāk man patīk riskēt jūsu dēļ ar savu daudz cietušo ādu… un vēl par labu samaksu.

—   Tā jau gan, — Gabriels noteica, — tomēr tavas ikdienas briesmas vienmēr ir neparedzētas. Vētras laikā, piemēram, tu taču tīšā prātā jūrā neiesi. Bet te briesmas ir jau iepriekš paredzamas.

—   Protams, jābūt vai nu vājprātīgam, vai svētajam, lai tādā laikā uzticētos jūrai. Taču tās ir jūsu problēmas, jūs atrunāt es nesākšu.

—   Kad mēs nonāksim pie mērķa, — Gabriels turpināja, — tavi pienākumi nebeigsies. Tev nāksies kauties tāpat kā mums. Neaizmirsti to!

—   Labi, labi, — Anselms norūca, — nevajag mani baidīt. Jūs atbildat par manu tuvinieku dzīvību, bet es jums apmaiņai uzticu savējo. Darījums noslēgts, man nav ko piebilst.

—   Tu esi drosmīgs vīrs, — vikonts sacīja. — Vari būt mierīgs — tava sieva un bērni trūkumu necietīs. Es par to jau esmu devis rīkojumu savam pārvaldniekam, bet hercogs de Gīzs personīgi to pārbaudīs.

—   Vairāk man nekas nav vajadzīgs, — zvejnieks teica, — jūs esat augstsirdīgāks par jebkuru valdnieku. Es jūs nepiekrāpšu.

—   Saki, vai tava laiva varēs pavest četrpadsmit cilvēkus?

—   Jūsu augstība, tā ir vedusi arī divdesmit.

—   Vai airētāji vajadzīgi?

—   Skaidra lieta. Klan būs stūre un arī buras, ja tās nāksies uzvilkt.

Sarunā iejaucās Martēns:

—   Trīs no mūsējiem — Ambrozio, Piltruss un Laktancijs, airē tā, it kā to vien būtu darījuši visu mūžu. Un es arī varu paairēt.

—    Labi, — Anselms iesmējās, — Martēns man visu izstāstīja, izņemot vienu — kur mēs noenkurosimies?

—   Pie Rizbanka forta, — vikonts d'Eksmess sacīja.

—   Pie Rizbanka forta? Jūs teicāt — Rizbanka!? — pārsteigtais Anselms pārjautāja.

—   Tev ir kādi iebildumi?

—    Kādi var būt iebildumi! — zvejnieks atmeta ar roku. — Neko labu vietu gan jūs neesat izvēlējušies izkāpšanai. Tur es ne reizi neesmu izmetis enkuru. Tur taču ir kaila siena!

—   Tu atsakies?

—    Nē, taču! Aizvedīšu jūs uz turieni, ja izdosies. Ir nu gan prasības!

—   Kad mums jābūt gataviem? — Gabriels vaicāja.

—   Jūs tur gribējāt būt ap četriem?

—   Starp četriem un pieciem naktī, ne vēlāk.

—   Tad no nometnes ir jāiziet vienos.

—   Labi, es brīdināšu savus ļaudis.

—    Dariet to, monsenjor, — zvejnieks piekrita. — Tikai ļaujiet man nosnausties kādu stundiņu kopā ar jūsējiem. No sievas un bērniem es jau atvadījos, laiva ir labi noslēpta, man nav jēgas tagad iet prom.

—    Tev taisnība, Anselm, pagūli pie mums. Jo šonakt tu dabūsi krietni rauties. Bet tagad… Martēn, apziņo vīrus.

—   Hei, visi šurp! — Martēns iesaucās.

—   Ko? Kas ir noticis? — sāka birt jautājumi.

Visi apstāja Martēnu.

—   Pateicieties viņa augstībai, pēc stundas ejam kaujā.

—   Vareni! Ļoti labi! Oho! — iesaucās algotņi.

Malmors pievienoja savas gaviles kopējām prieka izpausmēm. Taču tajā brīdī ienāca četri sanitāri, ko atsūtīja Ambruāzs Parē, un, neraugoties uz ievainotā protestiem, noguldīja to uz nestuvēm. Velti Malmors griezās pie saviem biedriem ar dvēseli plosošiem saucieniem, velti gānīja tos un sauca par laupītājiem. Viņu neviens neņēma vērā un sanitāri aizgāja.

—   Nu mums atliek precīzi norunāt katra pienākumus un noteikt viņa vietu, — Martēns sacīja.

—   Bet kas būs jādara? — Piltruss vaicāja.

—   Iesim uzbrukumā.

—   Es pa priekšu! — Ivonne sauca.

—   Labi, — ieročnesējs piekrita.

—   Nav godīgi! — Ambrozio paziņoja. — Ivonne mūžīgi lien priekšā citiem, it kā citi neko nespētu!

—    Nestrīdieties! — viņus apsauca vikonts d'Eksmess. — Mūsu uzbrukumā tam, kas būs priekšgalā, draud vismazākās briesmas. Tas ir skaidrs kaut vai no tā vien, ka es iešu pēdējais!

—   Tad jau Ivonne ir pārrēķinājies, — Ambrozio nosmējās.

Martēns katram nosauca viņa numuru šīsnakts ķēdē. Ambrozio,

Piltrusam un Laktancijam pavēstīja, ka viņiem būs jāsēžas pie airiem. Viss bija sagatavots, aprēķināts, paredzēts. Gabriels pavēlēja visiem iet gulēt, vajadzīgajā laikā viņš pats tos pamodinās.

Pēc dažām minūtēm pa visu telpu grandēja veselīgu vīru krākšana, kuras starplaikos varēja dzirdēt monotonu Laktancija murmināšanu, viņš skaitīja lūgšanas. Beidzot iemiga arī viņš.

Tikai Gabriels negulēja. Pēc stundas viņš klusi pamodināja savējos. Visi piecēlās, bez trokšņa saģērbās un izgāja no nometnes.

Gabriels pusbalsī sacīja: „Kalē un Kārlis", sargpostenis izlaida tos bez aizķeršanās.

Mazā vienība, kurai pa priekšu gāja Anselms, pagāja garām ciematam un sāka iet pa jūras krastu. Neviens nebilda ne vārda. Bija tikai dzirdams, kā ceļas vējš un dobji šalc jūra…

Tur, pilsētā, arī kādam nenāca miegs. Tas bija lords Ventvorss. Viņš nupat bija pārradies mājās, lai mazliet pagulētu. Viņš taču nebija gulējis jau trīs diennaktis, ar neatslābstošu enerģiju lāpīdams caurumus pilsētas aizsardzībā, paspējot būt visur klāt, kur bija nepieciešams.

4. janvāra vakarā viņš vēlreiz apstaigāja Veco cietoksni, pats personīgi pārbaudīja sargposteņus, pārliecinājās par pilsētas sargātāju uzticamību, jo tieši tās pārziņā bija Rizbanka forta aizsardzība. Viss bija gatavs uzbrukuma atvairīšanai. Bet rīt… rīt jau būs klāt papildspēki, kurus viņš pieprasīja no Duvras.

Jā, uztraukumam nebija pilnīgi nekāda pamata, un tomēr līdz beidzamajam pārgurušais lords Ventvorss nespēja aizmigt.

Viņu nepameta neizskaidrojams nemiers, tas lika viņam grozīties no viena sāna uz otru.

— Velns lai parauj! Es taču esmu izdarījis visu, kas bija nepieciešams. Vecais cietoksnis nav ieņemams. Ienaidnieks taču nesadūšosies tam uzbrukt nakts vidū. Visas pārējās pozīcijas ir labi apsargātas.

Lords Ventvorss sacīja to sev tūkstošo reizi un tomēr tas viņu pašu nepārliecināja.

Viņš juta, kā naktī, kas nolaidusies pār pilsētu, dzimst kāda liela nelaime, materializējas ienaidnieka rēgs. Un tas nav ne maršals Strocijs, ne de Nevērs, pat ne dižais hercogs de Gīzs. Bet kas tad?

Vai tas tomēr nav viņa bijušais gūsteknis, tas pats neprātīgais vikonts d'Eksmess, de Kastro kundzes pielūdzējs? Vai tiešām viņš? Ha, ha… Smieklīgs pretinieks Kalē gubernatoram viņa pilsētā, kas ir tik labi nocietināta!

Bet, neraugoties ne uz ko, lords Ventvorss nespēja ne apspiest, ne izskaidrot savu satraukumu.

Viņš juta to, juta — un nevarēja gulēt.

## XVIII. Starp diviem bezdibeņiem

Rizbanka forts, tas pats, kurš savu astoņu šķautņu dēļ tika saukts par Astoņstūru torni, bija uzbūvēts pie pašas ieejas Kalē. Masīvs un drūms tas kā nepiejama klints slējās uz tik pat drūnlas un milzīgas īstās klints.

Jūra trieca savus viļņus pret šo sienu, taču līdz tornim nekad netika.

Šajā naktī, 1558. gada 5. janvārī, jūra bija draudīga un vētraina kā vēl nekad. No tās dzīlēm atskanēja gari stieptas skaņas, kas izklausījās pēc izmisušas dvēseles vaidiem.

Pagāja vairākas minūtes pēc sardzes maiņas, kad pēkšņi skaidri saklausāma skaņa, varētu teikt, tāls raga pūtiens, pāršķēla sabangotās jūras aurus.

Sargkareivis sarāvās, ieklausījās vērīgāk, it ka nebūtu sapratis dīvaino saucienu. Tad viņš pieslēja savu arbaletu pie sienas, pārliecinājās, ka tuvumā neviena nav, atvēra sardzes būdiņu un izņēma no tās satītas virvju kāpnes.

Viņš tās tūlīt piestiprināja pie dzelzs āķa, kas vainagoja sargtorņa ambrazūru. Tad viņš pa ambrazūru nometa kāpnes lejā. Pateicoties svina atsvaram, kāpnes nolaidās tieši pie klints pakājes.

Sargkareivis tikko bija pabeidzis savu darāmo, kad parādījās pārraugs, redzēja, ka sargs ir savā vietā, apmainījās ar to parolēm un mierīgi aizgāja tālāk.

Bija jau ceturksnis pāri četriem.

Pēc divāin patiesi varonīgas cīņas stundām ar dabas stihiju, laiva piestāja pie Rizbanka forta klints pakājes. Pie klints pielika koka kāpnes, atbalstot pirmajā plaisā, kas pagadījās.

Pilnīgā klusumā viens aiz otra drosminieki izkāpa krastā un pa klinti sāka rāpties augšā.

Viņu mērķis bija torņa pamati. Taču nakts bija tumša, klints slapja un slidena, rokas — savainotas pret klinšu radzēm. Viens no kāpējiem tomēr nenoturējās un iekrita jūrā. Par laimi, pēdējais no visiem četrpadsmit vēl bija laivā, un redzot, ka nabags jau peld uz laivu, pastiepa tam ro"ku.

—  Tu tas esi, Martēn? — Gabriels jautāja, jo nebija pārliecināts par to.

—   Es pats!

—   Kā tev tas gadījās? — Gabriels balsī bija pārmetums.

—   Labāk es, nekā kāds cits.

—   Kāpēc tā?

—   Cits būtu varbūt sācis kliegt.

—   Jā, varbūt, — Gabriels piekrita. Bet ja jau tu esi te, palīdzi man piesiet laivu pie tās saknes.

—  Tas nav nekāds drošais balsts, jūsu augstība. Vilnis to var noraut, laiva pazudis un mēs reizē ar to.

—   Ko lai darām? Labāku neko es neredzu, — vikonts atteica.

Piesējis laivu, Gabriels pavēlēja ieročnesējam:

—   Kāp augšā!

—   Pēc jums, jūsu augstība.

—   Es tev saku — kāp! Nu! — Gabriels nepacietīgi uzkliedza.

Bridis bija nepiemērots strīdiem.

Martēns un aiz viņa arī Gabriels piesardzīgi sāka rāpties pa kāpnēm krastā.

Kad Gabriels bija gandrīz uzkāpis pa kāpnēm līdz klintij, milzīgs vilnis triecās pret krastu, izrāva nestipro sakni un aiznesa jūrā to kopā ar piesieto laivu un kāpnēm.

Arī vikonts būtu aizrauts līdzi, ja Martēns to nebūtu paspējis saķert aiz apmetņa.

—   Šoreiz tu man izglābi dzīvību, Martēn!

—  Jā, jā, taču laiva ir pagalam.

—   Nieki! Par to taču ir samaksāts, — Gabriels bezrūpīgi iesmējās, slēpjot savu satraukumu.

—   Viss viens, — Martēns paraustīja plecus. — Ja tur, augšā, neatradīsies jūsu cilvēks, vai ja kāpnes nesniegsies pietiekami zemu, vai notrūks zem mūsu svara, tad visas cerības uz atgriešanos ir zudušas kopā ar to nolādēto laivu.

—   Jo labāk, — Gabriels izmeta, — mums atliek tikai uzvarēt vai mirt!

—   Labi, — Martēns vienkārši piekrita.

—  Ejam! Vīri jau laikam ir tikuši līdz torņa pamatam. Tikai, Martēn, esi piesardzīgs.

—   Neuztraucieties, gan es tagad tikšu galā!

Viņi virzījās augšup un pēc desmit minūtēm, pārvarējuši daudzus šķēršļus un bīstamas vietas, pievienojās pārējiem..

Bija jau bez ceturkšņa pieci, kad Gabriels neizsakāmā priekā ieraudzīja virvju kāpnes, kas nokarājās no torņa.

—   Redzat, draugi, — viņš sacīja, — mūs augšā gaida. Pateiksimies Dievam, jo atpakaļ ceļa mums vairs nav, jūra mūsu laivu ir aprijusi. Uz priekšu — Dievs lai mūs sargā!

—   Āmen! — Laktancijs noteica.

Tagad visi zināja, ka atgriezties nav iespējams, bet neviens nenobijās.

Austošās dienas puskrēslā Gabriels cieši lūkojās bezbailīgo karotāju sejās. Viņi visi kā viens atkārtoja:

—   Uz priekšu!

—  Atcerieties, kurš aiz kura! Ivonne — pirmais, aiz viņa — Martēns, tad katrs savu numuru secībā. Es esmu pēdējais. Ceru, ka virve mūs visus izturēs.

—    Virve ir kā no dzelzs, jūsu augstība, — Ambrozio teica. - Mēs jau to pārbaudījām. Tā izturēs ne vien četrpadsmit, bet kaut vai trīsdesmit vīrus!

—   Ivonne, sāc! — vikonts d'Eksmess sacīja. — Tu riskē palaist garām vissvarīgāko mūsu operācijas brīdi. Ej!

—   Drosmes man, monsenjor, netrūkst, īpaši, ja grand lielgabali. Bet, jāatzīst, slidenas virves un klusas piezagšanās nav manā gaumē. Bet vispār, labi vien ir, ka es eju pa priekšu.

Gabriels nevēlējās strīdēties, viņš tikai noteica:

—   Pietiek pļāpāt! Nerunāsim, bet rīkosimies! Ivonne, uz priekšu! Atceries — atpūta tikai uz simtpiecdesmitā pakāpiena. Vai visi gatavi?

Musketes — uz muguras, naži — zobos! Skatieties uz augšu, nevis uz leju! Domājiet par Dievu, nevis par bojāeju!

Ivonne uzlika kāju uz pirmā pakāpiena.

Pulkstenis nosita pieci. Lēni un bez trokšņa četrpadsmit braši vīri sāka savu bīstamo ceļu augšup.

Sākumā Gabriels, kas noslēdza gājienu, nekādas briesmas nemanīja. Bet, jo augstāk viņi bija uzkāpuši, jo vairāk kāpnes sāka šūpoties kopā ar visiem kāpējiem. Tad Gabriels sāka just, cik bīstamu kāpienu viņi ir uzņēmušies.

Tā bija šausmīga un tajā pat laikā varena aina — tumsā, vētras auros četrpadsmit cilvēki, izskatīdamies pēc rēgiem, kāpj pa šaurām kāpnēm gar mūri. Augšā tos gaida varbūtēja, bet lejā — droša nāve. Uz simt- piecdesmitā pakāpiena Ivonne apstājās.

Jau iepriekš bija norunāts, ka atpūta ilgs tikai tik, cik nepieciešams, lai divreiz noskaitītu tēvreizi. Taču pēc tam Ivonne nekustējās ne no vietas.

Martēns uzskatīja par vajadzīgu uzsist tam pa kāju un darīja to.

—   Kusties!

—   Es nevaru… — Ivonne atsaucās aizsmakušā balsī.

—   Kas tev ir, nelieti? — Martēns kļuva nikns.

—   Reibst galva…

Martēnam izsitās auksti sviedri. Uz brīdi viņš nesaprata, ko tālāk iesākt. Ja Ivonnem patiešām reibst galva un viņš nokritīs, viņš var aizraut līdzi arī citus. Nebija jēgas arī kāpt lejā. Tādā šausmīgā situācijā, kas nekādi nebija iedomājama iepriekš, Martēns apjuka un aprobežojās ar to, ka pieliecās pie Anselma, kas bija zem viņa, un teica:

—   Ivonnem reibst galva.

Anselms, tāpat kā Martēns, arī satrūkās un paziņoja Šarfenšteinam, kurš bija aiz viņa nākošais:

—   Ivonnem galva reibst.

Tā pa ķēdīti briesmīgā ziņa nonāca līdz Gabrielam.

## XIX. Klātneesošais Arno de Tils postoši ietekmē nabaga Martēna likteni

Tas bija vissaspringtākais un bīstamākais brīdis. Satriektais Gabriels skaidri ieraudzīja viņiem draudošās briesmas.

Un nevis vienas, bet veselas trīs. Lejā trakojošā jūra, kas to tik vien gaida, kad varēs aprīt pārdrošiniekus, virs galvas divpadsmit vīri sastinguši šausmās un gaida, ko darīs pats pirmais, nevarēdami ne tikt uz priekšu, ne atkāpties. Bet augšā pašlaik vēl neredzamas briesmas angļu karavīru izskatā, pilnīgi iespējams, ka tie ar pīķiem un arbaletiem gaida viņus augšā.

Par laimi, Gabriela straujā daba liktu tam zibenīgi rīkoties arī lielāku briesmu priekšā. Tāpēc lēmums nāca nekavējoties. Viņš pat neaizdomājās par to, ka roka var notrīcēt un viņš nogāzīsies tieši uz klintīm. Pievilk- damies viņš pa kāpņu vienu malu tika garām pārējiem un nonāca līdz Ivonnem.

—   Tu kustēsies uz priekšu? — asi un pavēloši viņš sacīja Ivonnem.

—   Man… galva… griežas, — zobiem klabot, atbildēja nelaimīgais.

—   Kāpsi? — vikonts vēlreiz vaicāja.

—   Es nevaru… — Ivonne šļupstēja. — Man neturas ne rokas, ne kājas… es nokritīšu…

—   Redzēsim, — Gabriels teica.

Viņš izrāva nazi un, turoties aiz vienas rokas, otru pielika Ivonnem pie muguras.

—  Jūti? — viņš vaicāja.

—   Jūsu augstība… Žēlojiet!

—   Asmenis ir tievs un ass, — Gabriels augstasinīgi sacīja. — Ja tu atlieksies atpakaļ, tas pats no sevis tev iedursies. Klausies uzmanīgi. Martēns ies tev pa priekšu, bet es aiz muguras. Ja tu tikai noraustīsies, zvēru,

tu nedabūsi nokrist, jo es tevi uzduršu un pienaglošu pie šis te klints! Visi kāps tālāk pāri tavam līķim!

—   Apžēlojieties, monsenjor! Es kāpšu! — Ivonne bija pārbijies un līdz ar to aizmirsa par galvas reiboņiem.

—    Martēn, — vikonts sauca, — tu dzirdēji? Varam turpināt kāpienu. Tiec garām Ivonnem.

Martēns rāpās veikli, un Ivonne,nāves baiļu dzīts, sekoja viņam, jo Gabriela rokā joprojām zibēja dunča asmens.

Tādā veidā visi četrpadsmit viri veica otrus simtpiecdesmit pakāpienus.

«Sasodīts, — Martēns jautri prātoja, — monsenjoram gan ir labas zāles pret galvas griešanos…"

Taču savu domu viņš nepaspēja tālāk attīstīt, jo viņa galva pacēlās pār cietokšņa torņa augšmalu. *

—   Tie esat jūs? — atskanēja sveša balss.

—   Velns lai parauj! — Martēns neko vairāk nepaspēja izteikt, grūtajā kāpienā aizelsies.

—   Sen jau bija laiks. Pēc piecām minūtēm nāks pārraugs.

—   Gan mēs pratīsim viņu godam sagaidīt, — Martēns atsaucās.

Bet tajā pašā brīdī sargkareivis, nevarēdams viņu pustumsā saskatīt,

vaicāja:

—   Kā tevi sauc?

—   Martēns…

Viņš pat nepaspēja to lāgā izrunāt, kad Pjērs Pekuā (bet tas bija tieši viņš) no visa spēka pagrūda viņu, un Martēns atmuguriski iegāzās bezdibenī.

—   Mans Dievs! — nabaga Martēns krītot paspēja nočukstēt.

Skatu laukumā jau bija uzrāpies Ivonne un, sajutis zem kājām cietu

pamatu, tūlīt atguva savu drosmi, aiz viņa nāca Gabriels un visi pārējie.

Pjērs Pekuā viņiem nepretojās. Viņš stāvēja kā pārakmeņojies.

—    Nelaimīgais! — vikonts d'Eksmess iesaucās, purinot to aiz pleciem. — Kas jums uznāca? Ko jums nodarījis Martēns?

—   Man — pilnīgi neko! — Pekuā atbildēja. — Bet Babetei! Manai māsai!

—   Jā, es ari pavisam par to biju aizmirsis! — Gabriels satriekts iesaucās. — Nabaga Martēns… Bet tas taču nebija viņš! Vai mēs nevaram to vēl glābt?

—   Glābt pēc kritiena no divsimt piecdesmit pēdu augstuma uz kailām klintīm! — Pjērs Pekuā ļauni nosmējās. — Diezgan, vikonta kungs. Labāk padomājiet par to, kā pašam izglābties kopā ar saviem vīriem! Nav īstais brīdis sērot par noziedznieku!

—   Viņš neko nav noziedzies! Es jums saku, viņš ne pie kā nav vainīgs. Un es to pierādīšu! Bet, patiešām, ne jau tagad. Kas mūs sagaida tagad?

—    Tūlīt nāks pārraugs. Ir jāsasien un jāaizdara mute četriem cilvēkiem… Bet nebūs tos ilgi jāgaida, lūk, viņi jau ir šeit!

Tikko Pjērs Pekuā bija to izrunājis, patiešām parādījās patruļa, kas pa iekšējām kāpnēm bija uzkāpusi augšā. Ja tie saceltu trauksmi, droši vien, viss būtu pagalam. Bet par laimi, Šarfenšteini, tēvocis un brāļadēls, no dabas ziņkārīgi un neatlaidīgi, atradās tiem jau blakus.

Tāpēc neviens no pārraugu patruļas pat nepaspēja iepīkstēties. Spēcīgas rokas tiem aizspieda mutes un momentā piespieda pašus pie zemes. Piesteidzās Piltruss un vēl divi algotņi. Tie atbruņoja un sasēja visus četrus apstulbušos pilsētas sargus.

—   Jums tas tiešām izdevās! — Pjērs Pekuā noteica. — Atliek pārsteigt pārējos posteņus. Mēs ar brāli jau esam apstrādājuši pusi no torņa sargiem, tie nepacietībā gaida franču ierašanos. Es iešu pats pasacīt viņiem par mūsu panākumu. Jūs varat ķerties pie sargposteņu karavīriem.

—    Es jums esmu ārkārtīgi pateicīgs, Pekuā, — Gabriels sacīja. — Un ja ne Martēna nāve!..

—   Vēlreiz lūdzu, d'Eksmesa kungs, atstājiet šo lietu Dievam un manai sirdsapziņai, — drošsirdīgais pilsētnieks sacīja. — Es aizeju.

Visi turpmākie notikumi risinājās tieši tā, kā Pjērs Pekuā bija paredzējis.

Lielākā cietokšņa sargkareivju daļa pārgāja franču pusē. Viens gribēja pretoties, taču zibenīgi tika atbruņots un sasiets. Kad ieroču meistars atgriezās Zana Pekuā pavadībā, kopā ar uzticamiem kareivjiem, visa cietokšņa torņa platforma Rizbanka fortā bija vikonta d'Eksmesa pārvaldījumā.

Vēl atlika pārņemt sargtorņa atpūtas telpas. Gabriels nolēma nevilkt garumā. Vajadzēja izmantot radušos apjukumu un ienaidnieka vilcināšanos.

Šajā agrajā rīta stundā pēc nakts maiņas sardzes kareivji gulēja ciešā bērna miegā. Viņi nepaspēja ne pamosties, kad abi jau bija sasieti un atbruņoti. Vārdu sakot, nekāda kauja neiznāca, jo viss ilga ne vairāk kā dažas minūtes. Vēl nebija seši, kad viss Rizbanka forts — pilsētas un ostas atslēga, piederēja frančiem.

Visa operācija bija pagājusi apbrīnojami ātri un veiksmīgi. Rizbanka forts bija ieņemts, vikonts d'Eksmess paspēja nozīmēt savus sargposteņus un paziņot tiem jauno paroli, bet Kalē pilsētā to neviens pat neuzzināja.

—    Ja Kalē vēl turas, arī mums ir par agru nolikt ieročus, — Pjērs Pekuā sacīja Gabrielam. — Es jums, vikonta kungs, iesaku rīkoties tā — jūs kopā ar Žanu un pusi no mūsējiem mēģiniet noturēties fortā, bet mēs ar citieir atgriezīsimies pilsētā. Ja būs nepieciešams, tur mēs būsim vairāk noderīgi nekā te.

—   Bet vai no lorda Ventvorsa dusmām jums bail nav? — Gabriels vaicāja.

—   Esiet mierīgs! Tāds muļķis jau es neesmu. Ja vajadzēs, es apsūdzēšu Žanu nodevībā. Mēs, tā sakot, tikām pārsteigti un, neraugoties uz izmisīgo pretošanos, bijām spiesti padoties ienaidniekam.

Bet tos, kas atteicās pakļauties jums, vienkārši padzina. Lordam Ventvorsam pienākuši grūti laiki. Domāju, ka viņš mums noticēs un vēl pateiks paldies.

—    Labi, — Gabriels piekrita. — Ejiet atpakaļ uz Kalē. Es redzu, jūs esat ne tikai drosmīgi, bet arī viltīgi. Jūs pat man spēsiet palīdzēt, ja es riskēšu kļūt pārgalvīgs.

—  Ak labāk neriskējiet, jūsu augstība! — Pjērs Pekuā iesaucās. — Ar tādiem spēkiem daudz jūs nepanāksiet, bet varat zaudēt visu! Labāk palieciet uz vietas!

—   Jūs gribat teikt, lai es sēžu, rokas klēpī salicis, kamēr hercogs de Gīzs un visi pārējie sitas, riskējot ar dzīvību? — Gabriels bija sašutis.

—    Viņu dzīvības pieder tikai viņiem, jūsu augstība, bet Rizbanka forts — Francijai, — Pekuā prātīgi iebilda. — Klausieties, ko es jums sacīšu — izšķirošajā brīdī es sapulcināšu visus savus domubiedrus. Tad atnāksiet jūs, dosiet iznīcinošu triecienu un nodosiet pilsētu hercogam de Gīzam.

—   Bet kas mani brīdinās par to, ka ir pienācis laiks rīkoties?

—   Jūs atdosiet man ragu, kuru es jums dāvināju. Par jūsu ierašanos man taču pavēstīja tieši tas. Kad Rizbanka fortu atkal sasniegs šī raga skaņas, droši nāciet laukā,un tā būs jau otrā jūsu uzvara!

Gabriels sirsnīgi pateicās Pjēram Pekuā, kopā ar viņu izvēlējās cilvēkus, kam jāatgriežas pilsētā un pavadīja tos līdz forta vārtiem.

Bija jau pusastoņi. Ausa gaisma.

Gabriels izrīkoja, lai uz forta tiktu nekavējoties-uzvilkti franču karogi. Tiem vajadzēja nomierināt hercogu de Gīzu un atbaidīt angļu kuģu kapteiņus.

Pēc tam viņš pastaigāja pa platformu, kas bija šīs nakts dramatisko notikumu lieciniece.

Nobālis viņš piegāja pie tās vietas, kur bezdibenī tika nogrūsts Martēns, liktenīgā pārpratuma nevainīgais upuris, un noliecās pār klinti.

Sākumā viņš neko neredzēja, bet, ieskatījies labāk, pamanīja lejā Martēna ķermeni. Acīmredzot kāds šķērslis bija mīkstinājis Martēna kritienu.

Šķita, ka Martēns ir miris, un Gabriels vēlējās tam atdot pēdējo godu. Blakus Gabrielam stāvēja Piltruss un apraudāju Martēnu, kuru vienmēr bija ļoti mīlējis.

Viņš tūlīt atbalstīja Gabriela cildeno lēmumu. Nostiprinājis virvju kāpnes, viņš nokāpa lejā un pēc neilga laika atgriezās, nesot sava drauga ķermeni. Martēns vēl elpoja.

Pieaicinātais ķirurgs konstatēja, ka nabaga Martēnam ir lauzta roka un sadragāts gūžas kauls.

Ķirurgs apņēmās izārstēt roku, bet kāju ieteica amputēt. Tomēr pats viņš tik sarežģītu operāciju negribēja veikt.

Atlika tikai gaidīt. Ja izdotos sazināties ar Abruāzu Parē, Martēns būtu glābts.

## XX. Lords Ventvorss zaudē pēdējo cerību

Hercogs de Gīzs ne pārāk ticēja Gabriela pārdrošā izlēciena veiksmīgam iznākumam. Tomēr viņš gribēja personīgi pārliecināties par notikumu gaitu. Jo sarežģītajā situācijā, kāda bija radusies, gribējās ticēt pat nepiepildāmajam.

Ap astoņiem no rīta nelielas svītas pavadībā viņš piebrauca pie tās vietas, no kuras varēja redzēt Rizbanka fortu. Viņš paņēma tālskati, paraudzījās caur to uz fortu un priecīgi iesaucās. Kļūdas nevarēja būt — fortā plandīja franču karogs!

—   Malacis Gabriels! — viņš sacīja. — Tomēr viņam izdevās paveikt neiespējamo! Un es vēl šaubījos! Tagad Kalē piederēs mums! Bet ja piesteigsies angļi, Gabriels pratīs viņus uzņemt.

—    Jūsu augstība, šķiet, jūs nekļūdāties, — teica kāds no viņa svītas, skatīdamies tālskatī. — Raugieties, vai tās nav angļu buras pie horizonta?

—   Steidzas gan! — hercogs iesmējās. — Paskatīsimies… — Viņš paņēma tālskati. — Patiešām angļi! Velns lai parauj! Tie nu gan nezaudē dūšu! Tik drīz es viņus negaidīju. Nu, nekas… Paskatīsimies, kā tagad uzvedīsies negaidīties ciemiņi un kā tos uzņems Rizbanka forta jaunais gubernators.

Bija jau kļuvis pavisam gaišs, kad angļu kuģi ienāca forta aizstāvju redzeslokā.

Plandošie franču karogi nostājās viņu acu priekšā kā biedējošs rēgs. Bet lai piešķirtu šai neticamajai ainai realitāti, Gabriels lika izšaut trīskārtēju zalvi no forta lielgabaliem.

Angļiem vairs nebija šaubu — tie patiešām bija franču karogi, kas plīvoja angļu tornī. Acīmredzot ne tikai tornis, bet visa pilsēta bija franču varā.

Viņi ir nokavējuši!

Pēc dažu minūšu neizpratnes un apmulsuma kuģa kapteiņi deva pavēli griezt atpaka) uz Duvru. Viņi taču varēja tikai palīdzēt savējiem, bet iet uzbrukumā un atgūt pilsētu nebija viņu spēkos.

—   Lai slavēts Dievs! — hercogs gavilēja. — Kas par varenu puisi ir šis Gabriels! Viņš mums Kalē ir ielicis tieši plaukstās. Atliek sažņaugt tās dūrēs, un pilsēta būs mūsu.

Uzlēcis zirgā, viņš steidzās uz nometni, lai paātrinātu sagatavošanas darbus aplenkšanai.

Jebkurai medaļai, kā zināms, ir otra puse. Tas, kas iepriecina vienu, dzen izmisumā otru. Un kamēr hercogs de Gīzs priecīgs berzēja rokas, lords Ventvorss gandrīz vai krita panikā.

Pēc trauksmainās nakts, kas bija briesmīgu priekšnojautu pilna, lords Ventvorss no rīta tomēr aizmiga un no savas istabas iznāca tikai tad, kad forta aizstāvji ar Pjēru Pekuā priekšgalā tam bija atnesuši liktenīgo ziņu.

Viltīgais Pekuā tēloja, ka to ir satriecis šonakt notikušais. Viņš krāšņi aprakstīja, kā trīs avantūristi vienlaicīgi parādījās visos torņa stūros. Viņš neaizmirsa pieminēt, ka te noteikti jābūt kādai nodevībai, taču, kādai tieši — Pjērs Pekuā neņēmās spriest.

—   Kas tad vadīja to pūli? — lords Ventvorss pratināja.

—   Taču jūsu bijušais gūsteknis, vikonts d'Eksmess! — ārkārtīgā naivumā atbildēja ieroču meistars.

Gubernators iesaucās:

—   Lūk, kā piepildās slikti sapņi!

Tad saraucis pieri, it kā kaut ko pēkšņi atcerējies, lords Ventvorss piebilda:

—   Pagaidiet… Viņš taču, šķiet, bija jūsu īrnieks?

—   Kā tad! — Pjērs nesamulsa. — To es negribu slēpt… Vēl vairāk, manuprāt, mans radinieks Žans… nu, tas audējs… arī kaut kādā sakarībā ir iejaukts šai lietā…

Lords Ventvorss caururbjoši paskatījās, bet Pjērs pat nenovērsa skatienu. Starp citu, viņam bija pamats to nedarīt, jo gubernators lieliski zināja, ka Pjēra Pekuā ietekme pilsētā ir tik liela, ka viņš ir ārpus jebkurām aizdomām.

Uzdevis vēl dažus jautājumus un izteicis pārmetumu par neizveicību, gubernators atlaida viņu mājās.

Palicis viens, lords Ventvorss bija tuvu izmisumam.

Un bija jau par ko! Pilsēta ar tik niecīgu garnizonu, tagad ari bez jebkādas palīdzības, iespiesta starp Njelas un Rizbanka fortiem, vairs nespēja noturēties. Labi, ja viņi spēs nepadoties vēl dažas dienas, bet visticamāk… dažas stundas!

Tas viss bija neizturami tik lepnam vīram, kāds bija lords Ventvorss.

— Tomēr! — bāls no dusmām un pārsteiguma, gubernators pusbalsī runāja pats ar sevi. — Tomēr viņi man dārgi samaksās par šo pilsētu! Viņi jau uzskata Kalē par savējo, bet es cīnīšos līdz galam, viņi par savu uzvaru dabūs samaksāt ar tik daudzu cilvēku dzīvībām, cik es to gribēšu! Bet tam daiļās Diānas de Kastro kavalierim… — viņš apstājās, velnišķīga doma bija ienākusi tam prātā, — daiļās Diānas kavalieris nedabūs daudz priecāties par manu nāvi. Es pacentīšos… sagatavot viņam dāvaniņu!..

Izteicis šos vārdus, viņš izmetās laukā no savas mājas. Vajadzēja uzmundrināt vīrus, vajadzēja dot pavēles un rīkojumus. Tumša apņemšanās stiprināja viņu un nomierināja viņa izmisušo dvēseli.

Viņā atgriezās agrākā aukstasinība, kas negribot iedvesa paļāvību arī nedaudzajos pilsētas aizstāvjos, kas bija atlikuši.

Mūsu grāmatas uzdevums nav atainot Kalē aplenkšanu visos sīkumos. Fransuā de Rabitēns* savā hronikā „Beļģu kari" to ir izdarījis pietiekami detalizēti.

5. un 6. janvārī abas karojošās puses — gan aplencēji, gan aplenktie, izrādīja apbrīnojamu vīrišķību un varonīgu neatlaidību.

Taču aplenkto angļu rīcību sasaistīja kāds neizskaidrojams apstāklis — maršals Strocijs, kurš vadīja aplencējus, šķiet, jau iepriekš zināja visus angļu nodomus, visas aizsardzības būves. Sasodīts, varētu domāt, ka pilsētas mūri ir caurspīdīgi!

Nebija šaubu, ienaidniekam rokās bija pilsētas plāns!

Fransuā de Rabitēns (miris 1582. gadā) — franču vēsturnieks, piedalījies Francijas karos pret Spāniju un katoļu cīņās ar hugenotiem.

Jā, hercogam de Gīzam tas patiešām bija, un mēs labi zinām, kurš to viņam sagādāja. Tādā veidā vikonts d'Eksmess, pat nebūdams klāt, deva lielu ieguldījumu franču karaspēka veiksmīgajā cīņā.

Tomēr piespiedu bezdarbība, kurai viņš bija pakļauts, smagi nomāca enerģisko jaunekli. Ieslodzīts Rizbanka fortā, viņš neko citu nevarēja uzsākt, vienīgi rūpēties par forta pienācīgu aizsardzību.

Pabeidzis sargposteņu apgaitu, Gabriels parasti apsēdās pie Martēna gultas un centās viņu uzmundrināt.

Brašais ieročnesējs pārvarēja savas ciešanas ar lielu dvēseles mieru un izturību. Viņu darīja bēdīgu tikai viens jautājums — kāpēc Pjērs Pekuā tik necilvēcīgi rīkojās? Tāpēc Gabriels nolēma tam beidzot izstāstīt viņa šķietamo dzīves gājumu, kāds tas izskatījās no malas. Kļuva acīmredzams, ka kāds blēdis, izmantojot neparasti lielo līdzību ar Martēnu un visnegaidītākās apstākļu sakritības, ir veicis veselu rindu neģēlīgu, taču neviena nesodītu noziegumu, pie tam pamanīdamies izsist no visa tā sev lielu labumu, lai pieminam kaut vai lielo naudas summu. Šo atmaskošanu Gabriels tīšām veica Žana Pekuā klātbūtnē, kurš bija godīgs un krietns cilvēks un kuru satrieca šī netīrā nelieša rīcība. Sevišķi viņam interesēja, kas tas ir par cilvēku, kurš bija spējis visus piekrāpt. Kas viņš ir? Vai ir precējies? Kur viņš slēpjas pašlaik?

Martēns arī bija satriekts. Protams, viņš bija laimīgs, ka no viņa sirdsapziņas bija novelta tik smagu noziegumu nasta, bet tajā pašā laikā viņš cieta no domas, ka viņa vārds ir tik daudzu nelietību aptraipīts.

Nu viņš saprata Pjēra nežēlīgo rīcību un ne tikai piedeva, bet pat attaisnoja to. Labsirdīgais Martēns pat aizmirsa, ka par nekrietneļa nedarbiem sodu saņem viņš pats.

Kad Gabriels ar smaidu viņam to atgādināja, Martēns teica:

— Vai nav vienalga! Es pat esmu priecīgs, ka tā iznāca! Cerams, ka es palikšu dzīvs un klibs, tad gan neviens mani nevarēs sajaukt ar blēdi un nodevēju.

Diemžēl, šī cerība bija visai nedroša. Vai viņš paliks dzīvs? Pilsētas sardzes ķirurgs to negarantēja. Bija nepieciešama laba ķirurga iejaukšanās, bet pašlaik atlika samierināties ar ikdienišķām pārsiešanām.

Ne tikai tas uztrauca Gabrielu. Bieži vien viņš uzmanīgi ieklausījās, cerot sadzirdēt raga pūtienu, kas darītu galu viņa bezdarbīgajai nīkšanai.

Tomēr viņš neko nevarēja saklausīt, izņemot angļu un franču lielgabalu šāvienus.

Beidzot, 6. janvāra vakarā, pēc Rizbankā pavadītām trīsdesmit sešām stundām, viņam šķita, ka viņš dzird neizprotamu troksni, dīvainas skaņas. Izrādās, pēc grūtām cīņām franči beidzot bija ielauzušies Vecajā cietoksnī.

Tomēr visu nākošo dienu angļi darīja visu iespējamo, lai noturētos svarīgajās pozīcijās un neatdotu ienaidniekam pēdējos atbalsta punktus. Tomēr jau visiem bija skaidrs, ka rīt pat pienāks gals angļu valdīšanai Kalē pilsētā.

Bija trīs pēcpusdienā, kad lords Ventvorss, bezbailīgi cīnījies šīs dienas pirmajās rindās, saprata, ka spēka pietiek ne vairāk kā vēl divām stundām.

Viņš pasauca lordu Derbiju un vaicāja tam:

—   Cik ilgi mēs vēl varam noturēties?

—   Ilgākais trīs stundas.

—   Bet vismaz divas droši?

Lords Derbijs domāja, tad atbildēja:

—  Ja nekas neparedzēts negadīsies, varu garantēt.

—   Tādā gadījumā, dārgais draugs, es jums uzticu vadību, bet pats dodos projām. Ja angļi šo divu stundu laikā negūs pārsvaru, par ko gan es ļoti šaubos, es jums atļauju, vēl vairāk, es pavēlu padoties!

—   Divas stundas mēs noturēsimies, milord.

Lords Ventvorss izklāstīja savam leitnantamm padošanās noteikumus, pret kuriem hercogam de Gīzam nevarēja būt nekādu iebildumu.

—   Tomēr jūs, milord, esat izlaidis vienu nosacījumu, — grāfs Derbijs piezīmēja. — Man ir jāpiedāvā de Gīzam par jums izpirkšanas maksa.

Drūmajās lorda Ventvorsa acīs uzzibsnīja liesmiņas.

—    Nē, nē, — viņš iebilda ar dīvainu smaidu, — par mani neko nesakiet. Es pats jau par visu esmu parūpējies… Dariet to, ko es esmu pavēlējis. Paziņojiet uz Angliju — es esmu darījis visu, kas bija cilvēka spēkos, lai nosargātu pilsētu, un padevos tikai likteņa lēmumam! Jūs cīnieties līdz pēdējai iespējai, bet neaizmirstiet, ka angļu asinis un gods ir jāsargā. Tas ir mans pēdējais vārds! Palieciet sveiks!

Klusējot viņš paspieda roku lordam Derbijam, kas vēl gribēja kaut ko teikt. Tad lords Ventvorss pameta kaujas lauku un devās taisnā ceļā uz savu tukšo savrupmāju.

Viņa rīcībā vēl bija veselas divas stundas. Par to viņš nešaubījās.

## XXI Atraidītā mīla

Lords Ventvorss labi zināja, ka viņa namā neviena nav, jo jau no paša rīta viņš bija aizraidījis visus kalpotājus uz vaļņiem. Andrē, de Kastro kundzes franču pāžs, pēc viņa pavēles bija ieslēgts. Diānai bija jābūt vienai vai, sliktākajā gadījumā, ar savu kalponi.

Iedams pa pilsētas izmirušajām ielām, lords Ventvorss devās taisnā ceļā uz de Kastro kundzes apartamentiem.

Neviens viņa ierašanos nemanīja, nebija kam prasīt atļauju, tāpēc viņš strauji iegāja Diānas istabā. Pat nepaklanījies pārsteigtajai gūsteknei, viņš pavēloši sacīja kalponei: .

—   Nekavējoties pazūdiet! Franči jau šovakar būs šeit,un es netaisos par jums nest atbildību. Dodieties pie sava tēva!

—   Bet, milord… — kalpone iebilda.

Gubernators nikni piespēra kāju:

—   Jūs dzirdējāt, ko es teicu? Es tā gribu!

—   Tomēr, milord… — Diāna mēģināja iejaukties.

—    Es teicu — es tā gribu, kundze! — lords Ventvorss pacēla galvu.

Pārbiedētā kalpone aizskrēja.

—   Es jūs nepazīstu, milord, — Diāna noteica pēc ilga klusuma brīža.

—    Tāpēc, ka jūs mani nekad neesat redzējusi uzvarētu, — lords Ventvorss nosmīnēja. — Jūs bijāt spoža pareģe manam apkaunojumam, bet es, muļķis, jums ne par ko negribēju ticēt! Es esmu sakauts, pilnīgi un galīgi, neatgriezeniski! Līksmojiet!

—  Tātad franči uzvar? — Diāna vaicāja, mēģinot apvaldīt savu prieku.

—   Uzvar? Njelas forts, Rizbanka forts, Vecais cietoksnis — viss ir viņu rokās. Viņi var ieņemt pilsētu kaut tūlīt! Priecājieties!

—  Ak, — Diāna iebilda, — ja pretinieks esat jūs, milord, pārāk agri nav ko priecāties.

—  Ak nav gan! Ha, ha… Vai tad jūs neredzat, ka es esmu pametis savu posteni? Es tur biju visu laiku, kamēr norisinājās kauja. Vai jūs nesaprotat, ka es negribu būt klāt padošanās brīdī? Pēc pusotras stundas lords Derbijs padosies. Priecājieties!

—   Bet jūs to visu sakāt tādā toni, ka man jums grūti noticēt, — Diāna sacīja, klusībā cerot uz drīzu atbrīvošanos.

—  Lai jūs pārliecinātu, es jums sacīšu citādi — hercogien, pēc pusotras stundas franči ienāks pilsētā, un kopā ar viņiem vikonts d'Eksmess. Bīstieties!

—  Ko nozīmē jūsu vārdi? — Diāna nobālēja.

—   Ko? Jūs vēl nesaprotat? — lords Ventvorss drudžaini iesmējās, pienācis tuvāk. — Tie nozīmē tikai vienu — pēc pusotrām stundām lomas būs mainītas. Jūs būsiet brīva, bet es būšu gūsteknis. Vikonts d'Eksmess jums atdos brīvību, mīlestību, laimi, bet mani iemetīs akas dibenā! Bīstieties!

— Kāpēc man būtu jābaidās? — Diāna vaicāja, atkāpjoties pie sienas lorda drūmi degošo acu nobiedēta.

—  Ak Dievs, vai tad to ir tik grūti saprast? Es vēl esmu valdnieks, bet gūsteknis kļūšu tikai pēc pusotrām stundām. Pēc stundas un piecpadsmit minūtēm, jo laiks skrien! Vēl pagaidām jūs esat manā varā. Vikonts drīz būs klāt, bet es jau esmu te. Tāpēc jums ir gan jāpriecājies, gan jābīstas!

—   Milord, milord, — Diāna šausmās atgrūda lordu Ventvorsu, — ko jūs no manis gribat?!

—   Ko es gribu? — viņš pārjautāja.

—  Nenāciet man klāt!.. Es kliegšu, saukšu palīgā un jūs kritīsiet negodā uz visu mūžu, nelieti!

—  Kliedz, sauc, man viss ir vienalga, — lords Ventvorss nosmīnēja velnišķīgā mierā. — Māja ir tukša, ielas arī, uz taviem kliedzieniem vēl vismaz stundu neviens neatsauksies. Skaties — es pat neesmu papūlējies aizvērt slēģus.

—   Bet pēc stundas ieradīsies cilvēki un nositīs jūs!

—    Nē, — lords Ventvorss iebilda, — es pats sevi nogalināšu. Vai tad tu domā, ka es spēju pārdzīvot Kalē krišanu? Pēc stundas es padarīšu sev galu, tas ir izlemts, nerunāsim par to. Taču pirms tam es tevi atņemšu tam nolādētajam vikontam! Es tevi nelūdzu, es pavēlu!..

—    Bet es — mirstu! — Diāna iesaucās, izņemot no korsetes dunci.

Bet pirms viņa paspēja iedurt sev krūtīs, lords. Ventvorss metās pie viņas, paņēma viņu aiz rokas, izrāva dunci un nometa to zemē.

—   Vēl par agru! — viņš atkal pasmaidīja savu biedējošo smaidu. — Es neļaušu jums padarīt galu! Pēc tam dariet ko gribat ar sevi, bet šī pēdējā stunda pieder man!..

Viņš pastiepa rokas, un viņa, izmisuma dzīta, nokrita tam pie kājām.

—   Žēlojiet, miilord! Žēlojiet! Neaizmirstiet, ka jūs esat augstmanis!

—    Augstmanis! — lords Ventvorss iesaucās, purinādams galvu. — Jā, es tāds biju un atbilstoši izturējos, kamēr pārsvars bija manā pusē, kamēr es cerēju, kamēr dzīvoju! Bet tagad es vairs neesmu augstmanis, nē. Es esmu vienkāršs cilvēks, cilvēks, kurš gatavs iet nāvē, bet vispirms es gribu atriebties! — Ar strauju kustību viņš uzrāva Diānu kājās.

Viņai vairs nebija spēka ne lūgt, ne kliegt, ne saukt palīgā.

Šajā brīdī uz ielas atskanēja stiprs troksnis.

—    Ak! - iesaucās Diāna vārgā balsī, un viņas acīs atkal iedegās cerība.

—   Lieliski! — lords Ventvorss iesmējās ļaunā priekā. — Acīmredzot iedzīvotāji sākuši laupīt. Lai tā būtu! — viņš paņēma Diānu uz rokām.

Viņa spēja vienīgi izdvest:

—   Apžēlojieties!

—   Nē, nē! — lords atkārtoja. — Tu esi pārāk lieliska!

Diāna zaudēja samaņu.

Taču lordam neizdevās noskūpstīt viņas pamirušās lūpas, jo tajā pašā acumirklī durvis ar troksni atsprāga un uz sliekšņa parādījās vikonts d'Eksmess kopā ar abiem Pekuā un vairākiem kareivjiem.

Gabriels ar zobenu rokā vienā lēcienā bija blakus lordam.

—   Nelietis!

Tas, zobus sakodis, sagrāba savu zobenu, kas atradās uz krēsla.

—    Atpakaļ! — Gabriels atturēja savus ļaudis. — Man pašam viņš ir jāsoda!

Pretinieki pilnīgā klusumā krustoja zobenus.

Pjērs un Zans Pekuā kopā ar biedriem atkāpās, atbrīvojot viņiem vietu, un kā pārakmeņojušies vēroja divcīņu.

Taču mēs vēl neizstāstījām, kādā veidā, apsteidzot lorda Ventvorsa aprēķinus, bezpalīdzīgajai gūsteknei radās glābēji.

Pēdējo divu dienu laikā Pjērs Pekuā paspēja sagatavot un apbruņot tos, kuri kopā ar viņu slepus cerēja uz franču uzvaru. Tā kā par uzvaru vairs šaubu nebija, tādu pilsētnieku skaits krietni pieauga.

Ieroču meistars gribēja dot triecienu izšķirošajā brīdī, tāpēc gaidīja, kad angļu aizsardzība sašķobīsies, bet viņu pašu skaits vēl vairāk palielināsies. Viņam nebūt negribējās velti riskēt ar to cilvēku dzīvībām, kas viņam ir uzticējušies. Tikai pēc Vecā cietokšņa krišanas viņš nolēma rīkoties.

Kad atskanēja viņa raga signāls, no Rizbanka forta kā pēc burvju nūjiņas mājiena uzbrukumā nāca vikonts d'Eksmess un viņa vienība. Acumirklī viņi atbruņoja nedaudzos sardzes kareivjus un atvēra frančiem vārtus. *

Pēc tam visa vienība, saņēmusi papildinājumu un kļuvusi pārgalvīga pēc pirmās vieglās uzvaras, steidzās uz turieni, kur lords Derbijs nesekmīgi sev meklēja cienījamāku padošanās vietu.

Bet kas tad atlika lorda Ventvorsa leitnantam starp divām frontēm? Vikonts d'Eksmess jau ielauzies Kalē ar Francijas karogu rokā, bet pilsētas sargi sadumpojušies… Leitnants nolēma padoties. Viņš tikai paildzināja gubernatora nolikto termiņu, jo pretošanās bija kļuvusi bezjēdzīga un asinsizliešana nebija vajadzīga. Lords Derbijs aizsūtīja pie hercoga de Gīza parlamentāriešus.

Tieši to arī Gabriels un abi Pekuā vēlējās panākt.

Tomēr viņos bažas radīja lorda Ventvorsa prombūtne. Kopā ar pāris kareivjiem Gabriels izkļuva no kaujas vietas, kur vēl grandēja lielgabali un, nelabu nojautu mākts, tas steidzās uz gubernatora savrupmāju.

Visas durvis bija līdz galam vaļā, un tie bez pūlēm nonāca līdz hercogienes istabām.

Un tieši laikā!..

Vikonta d'Eksmesa zobens nozibēja Indriķa II meitai virs galvas…

Divcīņa bija saspringta. Abi pretinieki bija meistarīgi paukotāji un abiem bija apskaužama izturība. Zobeni zibēja gaisā kā čūskas un atgādināja zibeņus.

Tomēr jau pēc divām minūtēm ar spēcīgu triecienu vikonts d'Eksmess izsita lordam Ventvorsam no rokām viņa zobenu. Lords pieliecās, lai izvairītos no cirtiena, paslīdēja uz parketa un paklupa.

Naids, nicinājums un dusmas, kas trakoja Gabriela sirdī, bija nomā- kušas jebkuru augstsirdību. Viņš nekavējoties pielika sava zobena smaili nekrietnajam cilvēkam pie krūtīm.

Neviens no šīs ainas vērotājiem nemēģināja atturēt viņu no atriebības. Taču Diāna de Kastro, tikko atguvusi samaņu, saprata, kas par lietu, un metās pie Gabriela, iesaukdamās:

—   Apžēlojieties!

Cik pārsteidzoša sakritība! Viņa lūdza apžēlot to, kurš pirms neilga brīža nevēlējās žēlot viņu pašu.

Gabriels, ieraudzīdams Diānu un izdzirdējis viņas balsi, juta, ka maiguma un mīlestības vilnis pārņem to. Naids saplaka.

—   Vai jūs vēlaties, lai viņš paliktu dzīvs? — viņš vaicāja Diānai.

—   Es lūdzu, Gabriel, dodiet viņam iespēju nožēlot padarīto!..

—    Lai notiek, — jauneklis atbildēja un, ar celi spiežot saniknoto lordu pie zemes, mierīgi pasauca Pekuā un strēlniekus:

—   Panāciet šurp. Sasieniet viņu un iesviediet viņa paša mājas pagrabā. Lai viņa likteni izlemj hercogs de Gīzs.

—   Nē, nogaliniet mani, nogaliniet mani! — lords Ventvorss kliedza.

—   Dariet, kā es teicu, — Gabriels sacīja, nelaižot viņu vaļā. — Nu es saprotu, ka dzīve tam būs daudz lielāks sods nekā nāve.

Lai kā lords Ventvorss trakoja, vīri to sasēja, aizbāza tam muti ar vīkšķi un stiepa lejā.

Tad Gabriels vērsās pie Žana Pekuā, kurš stāvēja savam radiniekam blakus:

—   Mans draugs, es jūsu klātbūtnē izstāstīju Martēnam drūmo stāstu par viņa dubultnieku, un nu jūs zināt, ka viņš ne pie kā nav vainīgs. Jūs, droši vien, gribēsiet atvieglot viņa ciešanas. Esiet tik laipns, izdariet man kādu pakalpojumu…

—    Es visu sapratu, — Zans Pekuā viņu pārtrauca. — Jāsameklē dakteris Ambruāzs Parē, jo viņš spēj izglābt jūsu ieročnesēju. Es jau skrienu, bet lai tam nodrošinātu labāku kopšanu, likšu pārnest to uz mūsu māju.

Neko nesaprotošais Pjērs Pekuā kā ļaunā murgā skatījās gan uz Gab rielu, gan uz Zanu.

—   Ejam, Pjēr, — Žans sacīja, — man būs vajadzīga tava palīdzība. Redzu, ka tu neko nesaproti. Es tev pa ceļam visu paskaidrošu, tu man noteikti piekritīsi. Jālabo tas, kas izdarīts nezināšanas dēļ.

Paklanījies Diānai un Gabrielam, Žans aizgāja, aizvedot līdzi Pjēru.

Kad Diāna palika viena kopā ar Gabrielu, viņa jūtu uzplūdos nokrita ceļos un, pacēlusi rokas pret debesīm, sacīja:

—   Es tev pateicos, Visaugstākais! Pateicos par to, ka es esrau glābta un par to, ka to izdarījis viņš!

## XXII Dalītas jūtas

Diāna metās Gabriela apskāvienos:

—    Paldies, Gabriel, paldies!.. Es piesaucu jūs, savu sargeņģeli, un jūs ieradāties…

—   Ak, Diāna, — viņš iesaucās, — es tik ļoti ilgojos pēc jums! Cik sen es jūs neesmu redzējis!

—   Es arī, — Diāna nočukstēja.

It kā baidoties kaut ko nokavēt, viņi steidzās viens otram izstāstīt ar daudzām nevajadzīgām atkāpēm visu to, ko viņi pārdzīvojuši ilgās atšķirtības laikā.

Kalē un hercogs de Gīzs, uzvarētāji un uzvarētie — viss tika aizmirsts! Kaislības un satrukums, kas virmoja visapkārt, viņus vienkārši neskāra. Klīstot pa mīlestības un prieka valstību, viņi neredzēja un negribēja redzēt reālo pasauli, drūmu un skarbu.

Viņi sēdēja viens otram pretī. Viņu rokas nevilšus sastapās un sastinga maigā rokasspiedienā. Tuvojās nakts. Sasarkusi Diāna piecēlās.

—  Jūs jau pametat mani, — jauneklis skumji sacīja.

—  Ak nē, — Diāna piesteidzās pie viņa. — Kopā ar jums ir tik labi, Gabriel! Šī stunda ir brīnišķīga!.. Atdosimies tai. Atmetīsim bailes un kautrību. Es ticu, Dievs ir mums labvēlīgs, ne velti mēs tik daudz esam izcietuši!

Ar maigu kustību, tieši tāpat kā bērnībā, viņa atbalstīja galvu pret Gabriela plecu. Viņas lielās samtainās acis lēni aizvērās, bet mati skāra jaunekļa lūpas.

Samulsis viņš drebēdams pielēca kājās.

—   Kas noticis? — Diāna pārsteigta atvēra acis.

Bāls kā krīts viņš nokrita tai pie kājām.

—   Es tevi mīlu, Diāna! — viņam izlauzās.

—   Es arī tevi mīlu, Gabriel, — viņa atsaucās, paklausot savai nepārvaramajai sirdsbalsij.

Neviens nezin, neviens nemanīja, kā sakļāvās viņu lūpas, kā savienojās viņu dvēseles, šajā brīdī viņi paši nedomāja neko.

Tomēr Gabriels, jūtot, ka no laimes viņš zaudē veselo saprātu, pēkšņi atrāvās no Diānas.

—   Diāna, atstājiet mani! Man ir jābēg!.. — viņš šausmās iesaucās.

—  Jābēg! Kāpēc? — viņa nesaprata.

—   Diāna, Diāna! Bet ja nu jūs esat mana māsa!

—   Māsa? — Diāna bija apstulbināta.

Gabriels sastinga, izbijies pats no saviem vārdiem un novilka ar roku pār sakarsušo pieri.

—  Ak Dievs, ko es esmu pateicis?!

—    Patiešām, ko jūs teicāt? Kā lai es to saprotu? Vai tas ir tas briesmīgais noslēpums? Mans Dievs, vai patiešām es esmu jūsu māsa?

—  Māsa? Vai tad es tā teicu? — Gabriels drudžaini pārvaicāja.

—   Ak, tad jau tā ir taisnība! — Diāna iesaucās.

—    Nē, tā tas nav! Lai es labāk neuzzinu patiesību, bet tā tas nav… Es jums nedrīkstu par to neko teikt. Jo tas ir manas dzīvības vai nāves jautājums, es esmu zvērējis to glabāt noslēpumā. Ak Dievs, kā es varēju izpļāpāties!

—   Gabriel, — Diāna stingri sacīja, — jūs zināt, es neesmu ziņkārīga. Bet jūs pateicāt pārāk daudz, lai nepasacītu visu līdz galam. Jums nav tiesību no manis to slēpt!

—   Tā ir! — Gabriels murmināja. — Bet ja šis smagums ir nobrucis pār mani, es negribu jūs velti satraukt!

—    Nē, es gribu, es pieprasu savu daļu! — Diāna uzstāja. — Visbeidzot, es lūdzu jūs! Vai jūs man spējat atteikt?

—   Bet es zvērēju karalim, — Gabriels izspieda.

—   Karalim? — Diāna pārvaicāja. — Tad turieties, nestāstiet to nevienam. Bet… bet vai to var noklusēt no manis, kas arī pati ir iejaukta šajā noslēpumā? Vai tiešām jūs domājat, ka es nepratīšu nosargāt man atklāto noslēpumu, ja tas piederēs mums abiem!

Jūtot, ka Gabriels vēl šaubās, Diāna turpināja:

—   Redziet, Gabriel, ja jūs spītīgi klusēsiet, es sacīšu tos vārdus, kuri jums sagādās tik lielas bailes, un es pat nezinu kāpēc! Vai tad jums nolemtā nedrīkst jums teikt, ka mīl jūs?

—   Nē, nē, — Gabriels iekliedzās, — saudzējiet man, Diāna! Es lūdzu jūs! Jūs patiešām gribat par katru cenu uzzināt drausmīgo noslēpumu? Lai notiek! Diāna, jums ir jāsaprot burtiski tas, ko es nejauši izteicu. Ir aizdomas, ka jūs esat grāfa Montgomerija, mana tēva, meita. Tas nozīmē, ka jūs esat mana māsa!

—   Svētā Marija! — hercogiene de Kastro nočukstēja, šīs vēsts apstulbināta. — Kā tas ir iespējams?

—    Ak, cik ļoti man gribētos, lai jūs nekad neko par šo traģisko notikumu neuzzinātu! Bet nu jau atkāpšanās nav, es jums visu izstāstīšu.

Gabriels Diānai izstāstīja visu, ko zināja pats. Kā viņa tēvs iemīlēja de Puatjē kundzi, kā troņmantnieks, tagadējais karalis, kļuva par tēva sāncensi, kā grāfs Montgomerijs reiz pazuda un kāpēc Aloīzei izdevās visu uzzināt un izstāstīt viņa dēlam, kas bija noticis… Vēl vairāk, audžumāte neko tieši nezināja, de Puatjē kundze nevēlējās ar Gabrielu runāt par šo tēmu, tāpēc grāfs Montgomerijs, ja vien viņš ir dzīvs, vienīgais varētu atklāt Diānas izcelsmes noslēpumu…

Kad Gabriels bija beidzis savu drūmo stāstu, Diāna iesaucās:

—   Tas ir šausmīgi! Lai kāda nebūtu patiesība, liktenis mums nekad nebūs labvēlīgs! Ja es esmu grāfa Montgomerija meita — esmu jūsu māsa. Ja esmu karaļa meita — jūs esat mana tēva niknākais ienaidnieks. Jebkurā gadījumā mēs nevarēsim palikt kopā!

—   Diāna, — Gabriels sacīja, — mūsu nelaime, no Dieva žēlastības, nav gluži bezcerīga. Ja es esmu sācis, tad pateikšu visu līdz galam!

Gabriels izstāstīja Diānai par briesmīgo vienošanos, kas noslēgta starp viņu un Indriķi II, par karaļa zvērestu atbrīvot grāfu de Mont- gomeriju, ja vikonts de Montgomerijs, kurš aizstāvēja Senkantēnu no spāņiem, pratīs atņemt angļiem Kalē…

Un nu jau veselu stundu Kalē ir franču rokās, bet viņš — Gabriels, šīs lielās uzvaras īstenais iedvesmotājs!

Kamēr Gabriels runāja, cerība kliedēja Diānas skumjas, tāpat kā rīta ausma kliedē nakts tumsu. Kas Gabriels visu bija pateicis, viņa uz mirkli aizdomājās, bet tad, pastiepjot viņam roku, stingri sacīja:

—    Mans nabaga Gabriel, mēs vēl daudz dabūsim ciest. Taču mēs nedrīkstam apstāties! Mēs nedrīkstam padoties jūteklībai. Es pacentīšos būt tik pat stipra un drosmīga kā jūs! Pats galvenais — rīkoties,un tā vai citādi, bet noskaidrot mūsu likteni. Es ticu, ka mūsu nedienas drīz beigsies. Uzvara jums jau ir rokā — jūs izpildījāt savu solījumu, ko devāt karalim, un viņš katrā ziņā izpildīs savējo. Bet ko jūs domājat darīt tūlīt?

—   Hercogs de Gīzs ir iepazīstināts ar maniem plāniem. Es zinu, ka bez viņa es nespētu neko panākt, un bez manis viņš nebūtu šo uzvaru izcīnījis. Viņš, tikai viņš var karalim apliecināt manus nopelnus šīs uzvaras kaldināšanā! Es varu atgādināt hercogam to, paņemt no viņa vēstuli karalim un tūlīt doties uz Parīzi…

Diāna uzmanīgi klausījās viņa kaismīgo, enerģisko runu, un viņas acīs mirdzēja cerība. Taču pēkšņi atvērās durvis, un iesteidzās bāls un satraukts Žans Pekuā.

—  Kas noticis? — Gabriels vaicāja. — Vai Martēnam kļuvis sliktāk?

—   Nē, vikonta kungs. Martēnu pārnesa pie mums, pie viņa jau bija Ambruāzs Parē. Viņš nolēma amputēt kāju, taču viņš apgalvo, ka jūsu kalps spēs pārciest operāciju.

—   Ļoti labi! — Gabriels nopriecājās. — Vai Ambruāzs Parē vēl ir pie viņa?

—   Monsenjor, — Pekuā skumji sacīja, — viņam nācās pamest Martēnu cita, augstākstāvoša slimnieka dēļ…

—  Kas viņš ir? — Gabriels ar aizdomām vaicāja. — Maršals Strocijs? Vai hercogs de Nevērs?

—   Hercogs de Gīzs ir tuvu nāvei…

Gabriels un Diāna reizē iekliedzās.

—   Un es nupat sacīju, ka mūsu ciešanas drīz būs galā! — Diāna novaidējās. — Mans Dievs, mans Dievs!

—  Nepieminiet Dievu! — Gabriels ar skumju smaidu sacīja Diānai. — Dievs ir atzinīgs, viņš soda mani par patmīlību. Es iekaroju Kalē sava tēva un jūsu dēļ, bet Dievam ir tīkami tikai tie varoņdarbi, kas veikti Francijas labā.

## XXIII. „lezlmētais"*

Mūsu mīlētāji tomēr cerēja uz labāko, jo hercogs de Gīzs vēl elpoja. Jo visi taču zin, ka nelaimīgie nereti cer uz visneiespējamāko un, līdzīgi grimstoša kuģa pasažieriem, ķeras pie pēdējā salmiņa.

Vikonts d'Eksmess atstāja Diānu un gribēja pats uzzināt, no kurienes nācis jauns likteņa trieciens, kas viņu sasniedzis tieši tajā brīdī, kad šķita, ka visas grūtības jau ir pārvarētas. Pa ceļam Zans Pekuā viņam izstāstīja, kas bija noticis.

Kā zināms, lords Derbijs bija spiests padoties pirms laika, ko noteica lords Ventvorss. Viņš aizsūtīja hercogam de Gīzam parlamentāriešus. Tomēr šur tur kaujas vēl turpinājās.

Fransuā de Gīzs apvienoja sevī bezbailīgu karavīru un stingru karavadoni. Viņš bija sastopams visbīstamāko cīņu vietās.

Tādā nelaimīgā brīdi viņš piejāja pie roba pilsētas mūrī un metās cīņas mutulī, ar savu klātbūtni iedvesmojot karavīrus.

Fransuā de Gīza iesauka.

Pēkšņi viņš pa aizsargmūra robu pamanīja balto karogu, kuru nesa angļu parlamentārieši. Lepns smaids apmirdzēja viņa seju — tātad viņš bija uzvarējis!

—   Stāviet! — viņš sauca, cenšoties pārkliegt kaujas troksni. — Kalē ir padevusies!

Un nenolaižot acis no šī miera simbola, viņš jāja uz priekšu.

Tad kāds angļu kareivis, acīmredzot nepamanījis parlamentāriešus un nedzirdējis hercoga saucienu, sagrāba viņa zirgu aiz pavadas. Kad priecīgais hercogs nepievērsa kareivim uzmanību, anglis tam dūra ar pīķi sejā.

—   Man tikai nepateica, — Žans Pekuā piebilda, — kur tieši hercogs ir ievainots, bet brūcei ir jābūt šausmīgai. Pīķa uzgalis nolūza un palika ievainojumā! Hercogs, pat neieliedzies, nokrita ar seju uz leju. To angļi, man šķiet, saplosīja gabalos, bet tas taču hercogam neko nepalīdz! Hercogu tūlīt aiznesa projām,un kopš tā brīža viņš nav nācis pie samaņas.

—   Tas nozīmē, ka pilsēta vēl nav mūsu? — Gabriels jautāja.

—   Ko jūs! Hercogs de Nevērs pieņēma parlamentāriešus un piedāvāja tiem visizdevīgākos noteikumus. Tomēr pat tādas pilsētas atgūšana nespēj aizvietot Francijai hercoga zaudējumu.

—  Ak Dievs, jūs par viņu runājat kā par mirušu, — Gabriels sabozās.

—   Neko darīt! — audējs tikai nogrozīja galvu.

—   Bet kurp jūs mani tagad vedat? Uz kurieni viņu aiznesa?

—    Uz Jauno cietoksni, tā vismaz dakterim Ambruāzam Parē sacīja tas cilvēks, kas mums šo vēsti atnesa. Dakteris uzreiz aizgāja uz turieni, bet es steidzos pie jums…

Lūk, mēs jau esam klāt. Šis te ir Jaunais cietoksnis.

Satrauktie pilsētnieki un karavīri piepildīja visas telpas. Jautājumi, piezīmes, versijas lidinājās gaisā virs tūkstošgalvainā pūļa kā svaigs vējiņš virs jaunaudzes.

Vikonts d'Eksmess un Žans Pekuā ar pūlēm izlauzās līdz kāpnēm, kas veda uz durvīm, pie kurām stāvēja sardze.

Dažiem sargiem rokās bija degošas .lāpas, tās meta sarkanīgu blāzmu uz satraukto pūli.

Gabriels sarāvās, kad pēkšņi lāpu gaismā ieraudzīja Ambruāzu Parē. Drūms, norūpējies, ar rokām, sakrustotām uz krūtīm, viņš stāvēja kā sastindzis uz kāpnēm. Asaras tam bija aizmiglojušas acis. Aiz muguras tam mīdījās Pjērs Pekuā. Arī viņš bija drūms un nomākts.

—    Jūs esat šeit, dakter! — Gabriels iesaucās. — Ko jūs te darāt? Ja hercogs ir dzīvs, vai tad jūsu vieta nav pie viņa?

—   Vai jums man tas jāsaka, vikont! — ķirurgs atsaucās, pazinis Gabrielu. — Ja spējat, iestāstiet to šiem cietpauriem sargiem.

—   Kā? Jūs nelaiž? — Gabriels bija pārsteigts.

—   Pat negrib dzirdēt! — Ambruāzs Parē sacīja. — Padomājiet, kādu muļķīgu aizspriedumu dēļ mēs varam zaudēt tik vērtīgu cilvēku!

—    Bet jums taču ir jātiek pie hercoga! Jūs vienkārši nepratāt to izdarīt…

—    Mēs lūdzāmies, pēc tam draudējām, — viņu pārtrauca Pjērs Pekuā. - Uz mūsu lūgumiem viņi atbildēja ar izsmieklu, uz draudiem — ar dūrēm. Dakteris Parē gribēja izlauzties ar spēku, bet viņu krietni pa- mīcīja.

—   Kā tad, man taču nav ne titulu, ne zelta ķēdes… — Ambruāzs Parē ar rūgtumu balsī noteica.

—   Pagaidiet, — Gabriels teica. — Es izdarīšu tā, ka jūs ielaidīs.

Viņš uzkāpa pa kāpnēm, taču durvju sargs aizšķērsoja tam ceļu.

—    Piedodiet, — viņš ar cieņu sacīja. — Taču mums ir pavēle nevienu nelaist iekšā.

—    Jocīgais! — Gabriels apstājās un teica. — Vai tad šī pavēle ir attiecināma uz vikontu d'Eksmesu, viņa majestātes gvardes kapteini un hercoga de Gīza personīgo draugu? Kur ir tavs priekšnieks? Es gribu ar viņu parunāt.

—   Viņš apsargā iekšējās durvis, — sargs kļuva pielaidīgāks.

—   Es iešu pie viņa, — vikonts sacīja, — bet jūs, dakter, nāciet man līdzi.

—   Jiis, monsenjor, ejiet, ja uzstājat, bet šis cilvēks gan netiks kopā ar jums iekšā.

—   Kāpēc tā? Kāpēc dakteris nevar iet pie ievainotā?

—   Visi ārsti, kam ir tiesības, sen jau ir pie hercoga. Vairāk neviens ārsts tur nav nepieciešams, tā mums teica.

—   Tas mani biedē visvairāk, — nosmīnēja Ambruāzs Parē.

—   Bet šim te nav nekādu dokumentu. Es viņu labi pazīstu. Viņš ir izglābis daudzus karavīrus, tiesa, taču tādi neārstē hercogus.

—   Tu par daudz pļāpā! Es pieprasu, lai dakteris Parē nāktu kopā ar mani! — Gabriels kļuva nepacietīgs.

—   Tas nav iespējams, vikonta kungs.

—   Es to pieprasu!

—   Es nevaru jums pakļauties. Tāda ir pavēle.

Ambruāzs sašutis iesaucās:

—   Šo bezjēdzīgo strīdu laikā hercogs var nomirt!

Šis izsauciens kliedēja Gabriela pēdējās šaubas.

—   Jūs tātad gribat, lai es jūs noturu par angļiem? — Gabriels iesaucās. — Jo sliktāk jums! Lai glābtu hercoga dzīvību, nebūtu žēl nogalināt divdesmit tādus kā jūs. Paskatīsimies, vai jūsu šķēpi būs pretinieki manam zobenam?

Viņš zibenīgi izrāva savu zobenu. Viņš to augstu pacēla un, vedot sev līdzi Ambruāzu Parē, kāpa pa kāpnēm uz augšu.

Viņa stājā, skatienā bija tik patiesi draudi, bet ārsta uzvedībā — tik liels spēks un pārliecība, ka sargi viņus palaida.

—   Hei! Laidiet viņus! — iesaucās kāds no pūļa. — Viņiem ir tāds izskats, it kā tos pats Dievs būtu sūtījis izglābt hercogu de Gīzu!

Šaurā gaitenī lielās zāles priekšā Gabriels un Ambruāzs Parē ieraudzīja virsnieku — sardzes priekšnieku. Vikonts d'Eksmess nekavējās, tikai uzsauca tam balsī, kas necieta iebildumus:

—   Es viņa augstībai vedu jaunu ķirurgu.

Virsnieks klusējot atdeva godu un palaida tos garām.

Gabriels un Parē iegāja. Neviens tiem nepievērsa uzmanību.

Istabas vidū uz nestuvēm nekustīgi gulēja hercogs de Gīzs. Viņa galva

bija asinīs, seja — šķērsām pāršķelta. Šķēpa smaile bija ietriekusies virs labās acs, sadragājusi vaigu un iznākusi ārā pie kreisās auss. Uz brūci bija briesmīgi skatīties.

Apkārt ievainotajam bija sapulcējies ducis visādu ārstu. Apmulsuši, uztraukti, tie neko nedarīja, tikai saskatījās un paklusām sarunājās.

Kad Gabriels un Ambruāzs Parē ienāca, viens no viņiem ar svarīgu sejas izteiksmi teica:

—    Mēs tātad esam nonākuši pie kopīga slēdziena, ka hercoga de Gīza ievainojums, mums visiem par lielu nelaimi, ir jāatzīst par nāvīgu, bezcerīgu, un tas nav pakļauts nekādai ārstnieciskai ietekmei. Lai iegūtu mazāko cerību uz izglābšanos, vispirms ir jāizņem no brūces uzgaļa atlūza, bet tāda iejaukšanās novedīs pie letāla iznākuma…

—    Pēc jūsu domām, labāk viņam ļaut nomirt? — Ambruāzs Parē nikni iesaucās, stāvēdams aiz muguras nīgrajiem ārstiem.

Cildenais orators pacēla galvu, lai paskatītos uz nekauņu, kurš uzdrošinājās viņu pārtraukt un, nevienu neieraudzījis, vaicāja:

—    Vai atradies varonis, kurš uzdrošināsies pieskarties šai izcilajai galvai, nebaidoties saīsināt hercoga mūžu?

—   Atradies! — Ambruāzs Parē atsaucās un, lepni izslējies, piegāja pie kolēģiem.

Nepievēršot uzmanību pārsteigto ķirurgu kurnēšanai, viņš pārliecās pār hercogu un sāka apskatīt viņa ievainojumu.

—   Ak, tas ir dakteris Ambruāzs Parē, — nevērīgi izmeta galvenais ārsts, kurš beidzot bija pazinis kolēģi, kurš atļāvās nepiekrist kopīgajam viedoklim. — Acīmredzot Parē kungs aizmirsis, ka viņam nav tas gods būt hercoga de Gīza ārstu sarakstā.

—   Labāk sakiet, — Ambruāzs indīgi nosmējās, — ka es esmu viņa vienīgais ārsts, jo visi pārējie no viņa ir atteikušies. Pirms dažām dienām hercogs de Gīzs, būdams klāt brīdī, kad es operēju, paziņoja man, ka nepieciešamības gadījumā rēķinās ar manu palīdzību. Tur bija arī vikonts d'Eksmess, viņš to vaf apstiprināt.

—   Jā, tā tas patiešām bija! — Gabriels atsaucās.

Ambruāzs Parē klusēdams turpināja savu darbu.

—    Nu? — galvenais ārsts ironiski pasmaidīja. — Pēc apskates jūs vēl joprojām uzstājat, ka šķemba ir jāizņem?

—   Pēc apskates uzstāju, — Ambruāzs Parē stingri teica.

—   Kādu neparastu instrumentu jūs grasāties izmantot operācijā?

—   Savas paša rokas.

—   Ko? Es protestēju! — ķirurgs iespiedzās.

—   Mēs arī esam pret, — piesteidzās pārējie mediķi.

—   Vai jums ir cits paņēmiens, kā glābt hercogu? — Parē vaicāja.

—   Nav, bet viņu glābt nemaz nav iespējams, — ārsti pretojās.

—  Tad viņš ir mans! — Ambruāzs izstiepa roku pār nekustīgi gulošo ķermeni, it kā ņemdams to savā aizgādībā.

—   Bet mēs ejam projām, — galvenais ārsts augstprātīgi paziņoja, it kā gatavojoties aiziet.

—   Ko jūs gribat darīt? — Ambruāzu tincināja pārējie.

—   Ja hercogs jums visiem skaitās jau miris, es apiešos ar viņu kā ar līķi. — Un, nometis apmetni, viņš uzrotīja piedurknes.

—   Ak Dievs! Tādi eksperimenti ar viņa augstību! Viņš taču vēl elpo! — sašutis iesaucās kāds vecs ķirurgs.

—    Bet kā jūs domājat! — caur zobiem novilka Ambruāzs, no hercoga nenolaižot skatienu. — Man viņš tagad nav cilvēks, un pat ne dzīva būtne, bet tikai objekts! Skatieties!

Viņš droši uzlika kāju hercogam uz krūtīm. Šausmu un izbaiļu vilnis pāršalca telpu.

—    Piesargieties, kungs! — hercogs de Nevērs pieskārās Ambruāza plecam. — Piesargieties! Ja jūs kļūdīsieties, es par jums nevarēšu atbildēt hercoga draugu un padoto priekšā.

Ambruāzs pagriezās un skumji pasmaidīja.

—   Jūs riskējat ar savu galvu! — kāds iesaucās no telpas dziļuma.

Tad Ambruāzs Parē svinīgi sacīja:

—   Lai notiek! Es riskēšu ar savu galvu, mēģinot izglābt, lūk, šo! Bet tagad gan, — viņš enerģijas uzplūdā piebilda, — lai mani neviens netraucē!

Visi pagāja nost, izrādīdami cieņu jaunā speciālista gara stiprumam.

Saspringtajā klusumā bija dzirdama vienīgi uztraukto vērotāju saraustītā elpa.

Ambruāzs, atspiedies ar celi pret hercoga krūtīm, pieliecās, uzmanīgi paņēma šķembas galu un sāka lēni, bet tad arvien straujāk kustināt to. Hercogs noraustījās. Lielas sviedru lāses izspiedās tam uz pieres. Ambruāzs Parē uz mirkli apstājās, bet tad turpināja iesākto.

Pēc minūtes, kas visiem šķita mūžības garumā, šķēpa uzgaļa atlūza bija izņemta no brūces. Ambruāzs aizmeta to un noliecās pār vaļējo brūci. Kad viņš pacēla galvu, viņa sejā mirdzēja laimīgs smaids.

It kā tikko apzinājies visa notikušā svarīgumu, viņš nokrita ceļos, pacēla rokas pret debesīm, un prieka asaras ritēja tam pār vaigiem.

Neviens nesacīja ne vārda, visi gaidīja, ko teiks viņš. Beidzot atskanēja viņa satrauktā balss:

—   Nu es varu garantēt, ka hercogs de Gīzs dzīvos!

Patiešām, vēl pēc dažām stundām hercogs atguva samaņu un pat runas spējas…

Ambruāzs beidza pārsiešanu, bet Gabriels stāvēja pie gultas, kur bija pārnests slavenais pacients.

—   Gabriel, — hercogs teica, — es jums esmu pateicīgs ne tikai par Kalē atgūšanu, bet par manu dzīvību arī. Jūs gandrīz vai ar spēku esat izcīnījis daktera Parē tiesības piekļūt pie manis.

—    Jā, jūsu gaišība, — Ambruāzs apstiprināja, — ja ne vikonts d'Eksmess, mēs pie jums nebūtu tikuši klāt.

—   Jūs abi mani izglābāt!

—   Nerunājiet tik daudz, jūsu gaišība, — ārsts viņu pārtrauca.

—   Vēl vienu jautājumu.

—   Kādu, jūsu 'gaišība?

—   Dakter, vai manu veselību ietekmēs šis briesmīgais ievainojums?

—   Nekādā ziņā. Paliks vienīgi rēta, var sacīt — zīme!

—    Rēta, un tikai? — hercogs bija pārsteigts. — Rētas piestāv karotāja sejai. Lai mani sauc par «Iezīmēto", man nekas nav pretī. «Iezīmētais", tas neskan slikti.

Visiem ir zināms, ka arī laikabiedri un pēcteči pievienojās viņa domām, un hercogs de Gīzs iegāja vēsturē ar vārdu «Iezīmētais".

## XXIV. Negaidītais atrisinājums

Tagad pārcelsimies uz Pekuā ģimenes ēdamistabu, kurp Žans lika aizvest Martēnu.

7. janvāra vakarā Ambruāzs Parē ar viņam raksturīgo veiksmīgumu nabaga Martēnam izdarīja amputāciju, kuru uzskatīja par nepieciešamu. Trauslā cerība, ka Martēns paliks dzīvs, tika nomainīta ar pārliecību, ka viņš, lai arī sakropļots, bet noteikti dzīvos.

Ir grūti aprakstīt Pjēra Pekuā nožēlu vai, pareizāk sakot, sirdsapziņas mokas, kas tam uznāca tad, kad viņš no Žana uzzināja patiesību.

Būdams krietns vīrs, Pjērs Pekuā sev nevarēja piedot savu šausmīgo kļūdu. Nu viņš lūdzās, lai Martēns izmanto visu, ko vien ieročmeistars spēj dot. Pilnīgi saprotams, ka Martēns jau sen bija piedevis viņam.

Tāpēc nevajag brīnīties, ja mēs tagad ieraudzīsim Martēnu ģimenes padomē, līdzīgu tai, kas notika pirms Jaunā gada.

Vikonts d'Eksmess, kurš tajā pašā vakarā gatavojās doties uz Parīzi, arī piedalījās šajā savdabīgajā sanāksmē, kura nebija tik mokoša kā iepriekšējā.

Patiešām, atgūt Pekuā dzimtas godu vairs nešķita tik neiespējami, īstais Martēns bija precējies, taču tas nenozīmēja, ka ir precējies arī viņa dubultnieks. Bija tikai jāatrod vainīgais.

Tātad, šobrīd Pjērs Pekuā bija mierīgs un nopietns, Žans — skumjš, bet Babete — nomākta.

Gābriels klusuciešot skatījās uz viņiem, bet Martēns centās tos uzmundrināt, stāstot viņiem miglainus un nekonkrētus faktus no sava dubultnieka biogrāfijas.

Pjērs un Žans Pekuā tikko bija atgriezušies no hercoga de Gīza. Hercogs gribēja pēc iespējas ātrāk pateikties drosmīgajiem patriotiem par veiklību un varonību, ko viņi parādīja pilsētas atbrīvošanas laikā. Gabriels, izpildot viņa lūgumu, bija azvedis tos pie hercoga.

Priecīgi satrauktais Pjērs Pekuā ar lepnumu stāstīja Babetei, kā viņiem gājis.

—    Jā, māsiņ, d'Eksmesa kungs izklāstīja hercogam de Gīzam visu, ko mēs bijām šajā sakarā ieplānojuši un izdarījuši. Viņš, protams, visu stipri pārspīlēja un glaimoja mums. Un tad šis cildenais cilvēks no visas sirds mums pateicās un piebilda, ka arī viņam gribētos kaut ko darīt mūsu labā… Tad es nolēmu… Vārdu sakot, ja mums izdosies sameklēt to, kurš tev nodarījis pāri, es lūgšu, lai hercogs piespiež viņu tevi apprecēt…

Viņš apklusa lepns uz sevi, bet kad attapās, pārsteigts manīja, ka Babete raud.

—   Kas tev ir, māsiņ?

—   Cik es esmu nelaimīga! — Babete rija asaras.

—   Nelaimīga? Kāpēc? Man šķiet, ka viss nokārtosies…

—   Nekas nenokārtosies!

—   Nomierinies, gan būs labi… Tavs iemīļotais atgriezīsies, un tu būsi viņa sieva.

—   Bet ja nu es pati to nemaz negribu? — Babete iesaucās.

Gabriels pamanīja, cik ļoti šī vēsts iepriecina Žanu Pekuā.

—   Pati negribi? — Pjērs bija neizpratnē. — Bet tu taču viņu mīlēji?

—   Es mīlēju to, kas bija maigs, labs un kas, kā man šķita, mīlēja mani. Bet es neieredzu to, kurš mani piekrāpa, slēpjoties zem sveša vārda!

—   Bet ja viņš tomēr tevi precētu?

—   Viņš to darītu piespiedu kārtā un dotu man savu vārdu vai nu no bailēm, vai aprēķina. Nē, to es negribu!

Tad Pjērs Pekuā kļuva drūms un bargi teica:

—   Tu nedrīksti sacīt „negribu"!

—  Saudzējiet mani, neatdodiet mani tam, ko paši uzskatāt par gļēvuli un nelieti!

—   Bet tavam bērnam nebūs tēva!

—   Labāk lai nav tēva, kurš to neieredzēs, nekā nav mātes, kura to mīl, jo apprecoties ar tādu neģēli es nomiršu no kauna un no bēdām!

—    Manuprāt, labāk būt nelaimīgai nekā krist negod.ā! — Pjērs iekarsa. — Kā vecākais brālis un ģimenes galva es gribu, vai dzirdi? — gribu, lai tu ar viņu precētos, jo tikai viņš var tev iedot savu vārdu. Es pratīšu tevi piespiest!

—    Jūs mani piespiedīsiet mirt, mans brāli, — gandrīz nedzirdami Babete nočukstēja. — Labi, es samierināšos… tāds ir mans liktenis. Neviens mani neaizstāvēs.

Sakot šos vārdus, viņa nenovērsa skatu no Gabriela un Žana Pekuā, taču abi klusēja. Beidzot Zans neizturēja un uzsāka ironisku tirādi, nemitīgi skatīdamies uz Pjēru.

—    Kas gan lai tevi aizstāv, Babete? Vai tad brāļa spriedums nav pietiekami gudrs un taisnīgs? Jo viņš taču mums ir nepārspējams šādu jautājumu risināšanā. Viņš no sirds rūpējas par mūsu dzimtas labo slavu un tā dēļ gatavs… Ko?.. Ar varu tevi apprecināt ar nelieti! Brīnišķīga ideja! Lai tu vai mirsti aiz bēdām, bet dzimtas gods būs glābts. Neko teikt, saprātīga rīcība!..

Zans Pekuā runāja tik kaismīgi un aizrautīgi, ka pārsteigta bija par Babete.

—   Es tevi vairs nepazīstu, Zan, — arī Pjērs brīnījās. — Tu, kas parasti esi tik mierīgs un līdzsvarots, pēkšņi sāc tā runāt!

—   Es tā runāju tāpēc, ka labi redzu to strupceļu, kurā tu savas muļķības dēļ dzen Babeti un mūs.

—   Jā, stāvoklis patiešām ir sarežģīts, — Pjērs piekrita. — Bet vai es tur esmu vainīgs? Tu iebilsti — labi. Piedāvā mums citu izeju. Vai tev tāda ir?

—   Ir! — Zans klusi noteica.

—   Kāda? — Pjērs un Babete iesaucās abi reizē.

Arī vikonts d'Eksmess saausījās.

—   Vai tiešām neatradīsies godīgs cilvēks, kurš visu saprastu, piedotu un ņemtu Babeti par sievu?

Pjērs neuzticīgi nogrozīja galvu:

—   Tie ir tikai tukši vārdi… To var izdarīt tikai nekrietns vai arī iemīlējies vīrietis.

—   Es nemaz nekrietnu nepiedāvāju. Bet vai tad otrs variants ir tik neiespējams? Vai nevar iemīlēt Babeti un miera un nākotnes laimes labā aizmirst pagātni? Ja tā notiktu, ko tu sacītu, Babete? Un tu, Pjēr?

—   Ak, tas ir iespējams tikai sapnī! — Babete iesaucās, bet acīs tai iedzirkstījās cerība.

—   Vai tu tādu cilvēku zini, Žan? — Pjērs vaicāja tieši.

Žans pēkšņi samulsa, sakautrējās un noburkšķēja kaut ko nesaprotamu. Viņš nemanīja, cik ārkārtīgi vērīgi Gabriels seko katram viņa vārdam, katrai kustībai, jo viņš pats izmisīgi vēroja Babeti, kura, acis nodūrusi, alkaini uzsūca katru sava attālā radinieka vārdu, kurš skaisti runāt nebija mācījies. Beidzot Zans, dziļi ievilcis elpu, sacīja:

—   Jā, varbūt tas tiešām ir tikai sapnis… Jo lai tas piepildītos, vajag ne tikai, lai šis cilvēks ļoti mīlētu Babeti, bet lai arī viņa pati to mīlētu… kaut mazliet… Pilnīgi iespējams, ka viņš palūgs, lai pret viņu tā ir iecietīga, jo viņš nav vairs jauns un arī ne skaists… Un arī Babete pati varbūt nemaz negribēs… Tāpēc es domāju, ka tas laikam tiešām ir tikai sapnis un vairāk nekas…

—   Tiesa, tikai sapnis, — Babete skumji piekrita viņam, — taču pilnīgi citu iemeslu dēļ nevis to, ko jūs, Žan, pieminējāt. Šis krietnais cilvēks vienmēr man šķitīs jauns, skaists un vēlams, jo ar savu rīcību būs man sniedzis vispatiesāko mīlestības pierādījumu, kādu vien sieviete var vēlēties. Mans pienākums ir tādu cilvēku iemīlēt uz visu mūžu… Bet nē, tāds cilvēks nevar rasties, bet ja arī radīsies, tad labi apdomājis un izsvēris visu, viņš vienalga pēdējā brīdī atkāpsies… Lūk kāpēc, mīļais Zan, tas ir tikai sapnis.

—   Bet ja nu tomēr tā ir īstenība? — Gabriels pēkšņi piecēlies pavaicāja.

—   Ko jūs teicāt? — Babete samulsa.

—   Es saku, Babete, ka tāds cilvēks — uzticams un godīgs, eksistē.

—   Vai jūs viņu pazīstat? — Pjērs sāka uztraukties.

—    Pazīstu! — jauneklis pasmaidīja. — Viņš jūs patiešām mīl, Babete, un jūs bez visādām atrunām varat viņa upuri pieņemt. Arī tāpēc, ka jūs dosiet pretī ne mazāk, kā saņemsiet pati. Jūs viņam dāvāsiet laimi, bet iegūsiet viņa labo vārdu. Vai tad tā nav, Zan Pekuā?

—   Vikonta kungs… Es nezinu… — Zans apmulsa.

—   Jūs, Zan, tikai vienu neesat ņēmis vērā, — Gabriels smaidot turpināja, — Babete pret jums jūt ne tikai dziļu cieņu un sirsnīgu pateicību, bet arī īstu maigumu. Pamanījusi jūsu mīlestību, viņa sajuta lepnumu, prieku, bet pēc tam jutās laimīga. Tieši tajā laikā viņa sāka neieredzēt nekrietno cilvēku, kurš viņu ir piekrāpis. Tieši tāpēc viņa lūdz, lai brālis nespiež viņu precēt to, kurš kļuvis viņai dziļi pretīgs. Vai es pareizi saku, Babete?

—  Taisnību sakot, jūsu augstība… es pati nezinu, — Babete bija bāla kā sniegs.

—   Viņa nezin, viņš arī, — Gabriels sadusmojās. — Kā tad tā, Babete? Zan? Vai jūs nedzirdat savu sirdsbalsi? Tas nav iespējams. Vai man jums jāsaka, Babete, ka Zans jūs mīl? Vai varbūt jūs, Zan, šaubāties par Babetes jūtām?

—   Vai tas var būt? — Pjērs Pekuā iesaucās. — Nē, tā būtu pārāk liela laime!

—   Paraugieties uz viņiem! — Gabriels sacīja.

Babete un Žans skatījās viens uz otru, bet tad, gluži negaidīti, metās viens otra apskāvienos.

Priecīgais Pjērs, it kā būtu zaudējis valodu, vēlāk klusējot paspieda Žanam roku. Šis ciešais rokasspiediens bija daiļrunīgāks par jebkuriem vārdiem.

Kad sajūsmas izpausmes noklusa, Gabriels paziņoja:

—    Darīsim tā. Žans Pekuā pēc iespējas ātrāk apprecēs Babeti, bet pirms viņš pārvācas dzīvot uz sava radinieka namu, viņi kādu laiku padzīvos pie manis Parīzē. Tādā veidā Babetes noslēpums — šīs laimīgās laulības bēdīgais iemesls, tiks aprakts to piecu cilvēku sirdīs, kas mēs te esam klāt. Mani labie, dārgie draugi, kopš šī brīža jūs varat dzīvot mierīgi un priecīgi un bez bažām raudzīties nākotnē!

—   Milzīgs jums paldies, augstsirdīgais viesi! — Pjērs Pekuā iesaucās un noskūpstīja Gabrielam roku.

—   Tikai jums mēs esam pateicību parādā par savu laimi! — Žans piebilda.

—   Katru dienu no rīta un vakarā, — Babete noteica, — mēs lūgsim Dievu par jums, mūsu glābēju!

—   Ari es jums pateicos, Babete, — Gabriels aizkustināts atbildēja, — par šo domu. Lūdziet Dievu, lai jūsu glābējs pats būtu glābts.

## XXV Labā zīme

—   Sasodīts! — Žans Pekuā iesaucās. — Jūs citiem esat sagādājis tik lielu laimi, ka katrā ziņā sasniegsiet savējo!

—    Jā, cerēsim, ka jūsu vēlējums man būs laba zīme, — Gabriels sacīja. — Tomēr jūs paši redzat, ka man jūs ir jāpamet… Bet kāpēc? Varbūt, ka asaru un bēdu dēļ. Nerunāsim vairs par to, bet labāk apspriedīsim to, kas interesē mūs visus.

Norunāja kāzu dienu, kurā, sev par lielu nožēlu, Gabriels nevarēs piedalīties, un tad arī Babetes un Žana aizbraukšanas dienu uz Parīzi.

—   Pilnīgi iespējams, ka es pats nevarēšu jūs uzņemt savā namā, — Gabriels skumīgi sacīja. — Man acīmredzot nāksies uz kādu laiku izbraukt no Parīzes. Bet jūs brauciet. Aloīze, mana audžumāte, jūs sagaidīs ar atplestām rokām.

Kas attiecas uz Martēnu, viņam pagaidām bija jāpaliek Kalē. Ambruāzs Parē paziņoja, ka viņš varēs izveseļoties pēc diezgan ilga laika pie ļoti labas kopšanas.

—    Tikko tev kļūs labāk, mans uzticamais draugs, atgriezies arī tu Parīzē. Lai kas ar mani notiktu, savu solījumu es izpildīšu, — sacīja vikonts d'Eksmess, — es atbrīvošu tevi no ēnas, kas tevi ir mocījusi. Nu es esmu divtik šajā lietā ieinteresēts.

—   Jūsu gaišība, domājiet par sevi, nevis par mani, — Martēns sacīja.

—    Parādiem jātiek samaksātiem. Man ir laiks iet. Palieciet sveiki, mani draugi. Man ir jāatgriežas pie hercoga de Gīza.

Pēc stundas ceturkšņa Gabriels jau bija pie hercoga.

—   Beidzot! — Fransuā de Gīzs pasmaidīja. — Godkārīgais Gabriels ir klāt!

—   Visa mana godkārība aprobežojas ar to — palīdzēt jums, cik pietiek spēka, jūsu augstība, — Gabriels atbildēja.

—   Nē, tā vēl nav godkārība, — hercogs iebilda. — Es to tā saucu tādēļ, — viņš jokojot piebilda, — ka jūs esat pie mans vērsies ar tik daudziem tik ļoti neparastiem lūgumiem, ka es, taisnību sakot, nezinu, vai spēšu tos visus izpildīt.

—   Kad es tos lūdzu, tad domāju ne tik daudz par saviem nopelniem, monsenjor, cik par jūsu augstsirdību.

—   Jūs gan esat ļoti labās domās par manu augstsirdību, — hercogs nosmīnēja. — Spriediet pats, marķīz de Vodemon, — viņš griezās pie augstmaņa, kas sēdēja pie viņa gultas, — vai drīkst apgrūtināt augstas personas ar tik neizpildāmām prasībām? Jūs tikai paklausieties, kādas nedzirdētas balvas no manis grib saņemt šis vikonts d'Eksmess!

—   Es jau iepriekš paredzu, — iebilda marķīzs de Vodemons, — ka tas nemaz nebūs par daudz tik lieliskam karotājam, kāds ir vikonts. Taču es paklausīšos.

—    Pirmkārt, — hercogs de Gīzs sacīja, — d'Eksmesa kungs vēlas, lai es paturu viņa nelielo kaujas vienību, kuru viņš ir nolīdzis pats par savu naudu. Viņš pats ņem līdzi tikai četrus cilvēkus. Un šie brašuļi, kurus viņš man uzspiež, ir tīrie velni, kas kopā ar vikontu ieņēma nepieejamo Rizbanka fortu. Kurš no mums abiem — es vai vikonts d'Eksmess, ir ieguvējs?

—   Jādomā, ka jūs gan, — marķīzs de Vodemons pasmaidīja.

—   Nu labi, es uzņemšos šo pienākumu, — hercogs jautri iesmējās. — Es neļaušu tiem stāvēt dīkā, Gabriel. Tikko es tikšu uz kājām, es ņemšu tos līdzi jaunā karagājienā. Mēs neatstāsim angļiem ne pēdu franču zemes! Arī Malmors ar visiem viņa ievainojumiem, arī viņš nāks. Dakteris Parē man apsolīja Malmoru salāpīt.

—   Viņš būs ļoti laimīgs, monsenjor! — Gabriels teica.

—    Tā ir pirmā laipnība… Nākošā ir tāda — d'Eksmesa kungs man atgādina, ka šeit, Kalē, uzturas Diāna de Kastro, karaļa meita. Kā jūs jau zināt, de Vodemona kungs, viņa bija angļu gūstā. Vikonts vēlas lai es blakus ikdienas darīšanām neaizmirstu arī par šo karaļa atvasi. Kas tad tas ir — pienākums vai laipnība, kuru man izrāda vikonta kungs?

—   Protams, laipnība, — atbildēja marķīzs de Vodemons.

—   Tātad arī otrais punkts būtu nokārtots. Lai arī es neskaitos pārāk labs galminieks, tomēr es zinu, kā muižniekam pieklājās izturēties pret dāmu un man ir skaidri mani pienākumi pret de Kastro kundzi. Viņa tiks nogādāta Parīzē, kad un kā pati vēlēsies.

Gabriels klusēdams paklanījās hercogam, nevēlēdamies izrādīt, cik liela nozīme viņa acīs ir šim solījumam.

—    Treškārt. Lords Ventvorss, šīs pilsētas bijušais gubernators tika saņemts gūstā. To izdarīja vikonts personīgi. Kapitulācijas laikā mēs vienojāmies ar angļiem atbrīvot viņu pret izpirkšanas maksu. Taču d'Eksmesa kungs iesaka mums parādīt vēl lielāku augstsirdību. Viņš lūdz aizsūtīt lordu Ventvorsu uz Angliju atpakaļ bez nekādas kompensācijas. Vai tāda rīcība, apliecinot mūsu augstsirdību, neceļ mūsu prestižu jūras šauruma otrā krastā? Tādā veidā vikonts atkal mums ir izdarījis pakalpojumu.

—   Turklāt viscildenākajā veidā! — marķīzs apstiprināja.

—    Tātad, Gabriel, varat būt mierīgs, de Terma kungs jau ir devies atbrīvot lordu Ventvorsu un atdot viņam zobenu. Viņš varēs aizbraukt jebkurā tam vēlamā laikā.

—   Esmu jums ļoti pateicīgs, bet nedomājiet, ka es esmu tik sevišķi augstsirdīgs. Es tikai uzskatu par nepieciešamu norēķināties ar viņu par to laipnību, ko viņš man parādīja, kamēr biju viņa gūstā, kā arī dot tam godprātības paraugstundu — to viņš sapratīs bez vārdiem.

Viss ritēja lieliski, tomēr Gabriels bija nemierīgs — kāpēc hercogs neko nesaka par pašu galveno? Viņš sadūšojās un sacīja:

—   Monsenjor, man gribētos jums atgādināt par solījumu, ko jūs man devāt pirms Rizbanka forta ieņemšanas.

—   Pagaidiet, nepateicīgais jaunekli! Pēc trīs tik svarīgiem lūgumiem arī man ir tiesības lūgt jums izdarīt kādu pakalpojumu! De Vodemona kungs to var apstiprināt. Es jūs lūdzu aizvest un pasniegt karalim Kalē pilsētas atslēgas…

—   Ak, jūsu gaišība! — Gabriels iesaucās.

—    Domāju, ka tas jūs pārlieku neapgrūtinās. Šāda veida uzdevumu jums jau ir gadījies pildīt. Vai atceraties, jūs taču bijāt tas, kas veda karalim mūsu iekaroto itāļu pilsētu karogus… Kopā ar atslēgām jūs viņa majestātei nodosiet kapitulācijas akta kopiju un šo vēstuli, kurā ir izstāstīts par to, kā tika ieņemta Kalē. Es šorīt pat to uzrakstīju, neraugoties uz Ambruāza Parē aizliegumu. Ceru, ka jūs būsiet ar mani apmierināti. Lūk, te būs vēstule un atslēgas. Par to, ka tās ir jāglabā, šķiet, pat lieki minēt.

—    Arī man ir lieki sacīt, jūsu gaišība, ka nu es uz visu mūžu būšu jūsu parādnieks! — Gabriels iesaucās lielā satraukumā.

Viņš apņēma izrakstīta koka lādīti un aizzīmogoto vēstuli no hercoga rokām. Kas to lai zin, varbūt tieši šajos dārgajos talismanos ir apslēpta Gabriela tēva brīvība un viņa paša laime!

—   Nu es jūs vairs neaizturu, — hercogs sacīja. — Jūs laikam pats steidzaties?

—   Palieciet sveiks, jūsu gaišība, un vēlreiz liels paldies! — Gabriels sacīja.

Tajā brīdī istabā iesteidzās de Terma kungs, tas pats virsnieks, kuru hercogs sūtīja pēc lorda Ventvorsa.

—    Nu vai tad mūsu uzvaras sūtnis var aizbraukt, nesaticies ar sakāves sūtni! — hercogs iesmējās, ieraudzīdams virsnieku. — Ko teiksiet, de Term? Izskatāties apbēdināts…

—   Ļoti apbēdināts, jūsu augstība.

—   Jā? Kas tad ir noticis? Kur ir lords Ventvorss?

—   Pēc jūsu norādījuma es paziņoju lordam Ventvorsam, ka viņš ir brīvs, un atdevu tam viņa zobenu. Viņš uzņēma šo labvēlības izpausmi ļoti vēsi un pilnīgi neko nesacīja. Šāda atturība mani nedaudz pārsteidza. Tikko es biju izgājis, skaļi kliedzieni mani atsauca atpakaļ — lords Ventvorss, izmantojot savu brīvību, tūlīt pat ietrieca sev krūtīs zobenu, ko es tam nupat biju atdevis. Viņš nomira tajā pašā brīdī.

—   Sasodīts! — hercogs de Gīzs iesaucās. — Viņš nespēja pārdzīvot pilsētas zaudējumu! Vai ne, Gabriel?

—    Nē, jūsu augstība, — Gabriels cieti noteica. — Nē, ne pilsētas krišana noveda lordu Ventvorsu nāvē.

—   Kā? Ir kāds cits iemesls?

—    Par to es neko negribētu teikt, monsenjor. Es glabātu šo lorda noslēpumu, ja viņš būtu dzīvs, bet pēc viņa nāves vēl jo vairāk. Tomēr, — Gabriels klusāk sacīja, — varu jums atzīties, ka viņa vietā es būtu darījis tieši tāpat. Jā, lords Ventvorss rīkojās pareizi! Ir lietas, kuras godīgs cilvēks var izpirkt tikai ar nāvi.

—   Es jūs saprotu, Gabriel, — hercogs domīgs sacīja. — Mēs varam atdot lordam Ventvorsam pēdējo godu, tas ir viss.

—   Nu viņš ir tā cienīgs, — Gabriels vēsi noteica.

Nedaudz minūtes vēlāk hercogs de Gīzs atlaida Gabrielu, un tas devās tieši uz bijušā gubernatora savrupmāju, kur vēl joprojām mitinājās hercogiene de Kastro.

Viņš nebija redzējis Diānu kopš vakardienas, bet viņa jau zināja par Ambruāza Parē veiksmīgo iejaukšanos un par hercoga de Gīza izglābšanu. Gabriels to sastapa pilnīgi nomierinājušos.

Iemīlējušies tic priekšnojautām — Diānas miers nevilšus iedvesa pārliecību Gabrielam, ka viss būs labi.

Kad vikonts atstāstīja viņai sarunu ar hercogu un parādīja vēstuli un lādīti, kas iegūtas, pārvarot milzīgas grūtības, Diāna priecājās. Taču pat šajā laimīgajā brīdī viņa rūgti nožēloja lorda Ventvorsa bēdīgo galu. Viņš, kaut arī veselu stundu nemitējās viņu apvainot, tomēr pirms tam trīs mēnešus izturējās pret Diānu kā īsts džentlmenis.

Tad Gabriels stāstīja par Martēnu, par Pekuā ģimeni, par to aizbildniecību, ko pār Diānu uzņēmies hercogs de Gīzs…

Vārdu sakot, Gabriels varētu atrast vēl tūkstoš lietas, par ko pastāstīt Diānai, lai tikai nebūtu no viņas jāšķiras. Tomēr doma par atgriešanos Parīzē satrauca Gabrielu arvien vairāk. Viņu plosīja pretrunīgas jūtas. Gribējās palikt kopā ar Diānu un gribējās ātrāk sastapt karali.

Beidzot pienāca brīdis, kad Gabrielam bija jāceļas.

—   Jūs brauksiet, Gabriel? Jo labāk! — Diāna atsaucās. — Jo ātrāk jūs aizbrauksiet, jo mazāk man būs jāmokās gaidot. Brauciet, mans draugs, lai ātrāk atrisinās mūsu liktenis.

—   Lai Dievs jūs svētī! Jūsu drošsirdība stiprina arī mani.

—    Gabriel, klausoties jūs, man kļūst neērti… Un jums, šķiet, arī… Mēs runājām par visu ko, tikai ne par pašu galveno — mūsu nākotni. Bet ja jau jūs pēc dažām minūtēm braucat, mēs varam atklāti parunāt par vienīgo, kas mūs patiešām uztrauc…

—   Jūs lasāt manā dvēselē kā grāmatā!..

—    Klausieties. Kopā ar hercoga vēstuli jūs karalim nodosiet vēl otru — no manis. Te tā ir. Es viņam uzrakstīju, kā jūs mani izglābāt un atbrīvojāt. Ar to pašu būs skaidrs, ka jūs ne tikai atdevāt Francijai tās pilsētu, bet arī tēvam viņa meitu! Esmu pārliecināta, ka Indriķa II tēva jūtas nepievils to un ka man ir tiesības viņu saukt par tēvu.

—   Dārgā Diāna! Ak, ja tas tiešām tā būtu! — Gabriels iesaucās.

—   Tagad par kaut ko citu… Es gribu zināt, kā jums veiksies Parīzē. Lai kāds laiku pa laikam man par to paziņo. Jūs esat spiests savu ieročnesēju atstāt šeit. Ņemiet līdzi Andrē, manu franču pāžu… Andrē ir tīrais bērns, viņam ir tikai septiņpadsmit gadu, bet viņš būtībā ir vēl jaunāks par saviem gadiem. Tomēr viņš man ir uzticams, krietns un varēs jums būt noderīgs. Ņemiet viņu līdzi, Gabriel.

—   Esmu pateicīgs jums par rūpēm, — Gabriels teica, — taču man ir jābrauc tūlīt pat…

Diāna viņu pārtrauca:

—   Andrē ir brīdināts. Viņš jau ir sagatavojies ceļam, man tikai viņam jādod pēdējie norādījumi. Kamēr jūs atvadīsieties no Pekuā, Andrē jūs panāks.

—   Jā, es ar prieku viņu ņemšu līdzi, — Gabriels smaidīja. — Man pa ceļam būs ar ko parunāt par jums!

—   Man tas ienāca prātā, — hercogiene de Kastro nosarka. — Palieciet sveiks! Ir laiks!

—   Ak nē! Tas ir pārāk skumjš vārds. Labāk sakiet „Uz redzēšanos"! Jūs man vēl nepateicāt, kā lai es jums paziņoju par to, kā man veiksies Parīzē..,

—   Pagaidiet…

Viņa noņēma no pirksta zelta gredzenu un no lādes izņēma mūķenes galvassegu — to pašu, ko nēsāja Senkantēnas klosterī.

—    Ņemiet, Gabriel, — viņa svinīgi sacīja. — Pilnīgi iespējams, ka viss noskaidrosies vēl pirms manas atgriešanās. Lai tad Andrē izbrauc no Parīzes man pretī. Ja Dievs ir mūsu pusē, Andrē šo gredzenu pasniegs vikontesei de Montgomerijai. Ja cerības mūs ir pievīlušas, viņš man iedos šo mūķenes aubi. Esiet stiprs, Gabriel! Noskūpstiet mani kā brālis — uz pieres, es darīšu to pašu, lai stiprinātu jūsu gribu un jūsu ticību.

Viņi apmainījās ar skumjajiem skūpstiem.

—   Bet tagad šķirsimies, mans draugs! Tā vajag! Uz redzēšanos!

—    Uz redzēšanos, Diāna! — Gabriels nočukstēja un izskrēja no zāles.

Pēc pusstundas vikonts d'Eksmess jau brauca ārā no Kalē, no pilsētas, kuru viņš pats bija atdevis Francijai. Viņu pavadīja pāžs Andrē un četri algotņi — Piltruss, Ambrozio, Ivonne un Laktancijs.

Pjērs, Zans un Babete pavadīja visus sešus jātniekus līdz Parīdzes ceļam. Tur viņi šķirās. Gabriels pēdējo reizi spieda tiem roku, un drīz vien mazā procesija pazuda ceļa līkumā.

Gabriels bija nopietns un sapņains, taču nebūt ne bēdīgs. Viņš dzīvoja ar cerībām.

Reiz jau tā bija, ka viņš no Kalē devās uz Parīzi cerībā uz sava likteņa noskaidrošanu, taču tad apstākji nebija tik labvēlīgi kā pašlaik. Viņam bija jāuztraucas par Martēnu, par Babeti, par brāļiem Pekuā, viņš uztraucās par Diānu, kas palika namā pie sava pielūdzēja lorda Ventvorsa. Galu galā viņš zemapziņā juta, ka nekas labs nav gaidāms…

Tagad it kā nekādu sliktu priekšnojautu nebija. Abi ievainotie — virspavēlnieks un ieročnesējs ārstējās, Babete taisījās precēties ar mīļoto cilvēku, hercogiene de Kastro bija brīva un ne no viena neatkarīga.

Pats Gabriels, kas bija iecerējis un realizējis Kalē ieņemšanu, nu bija, kā sacīt, zirgā. Kalē atdota Francijas karalim, bet tāda uzvara ir jebkura apbalvojuma vērta. Jo vairāk tāpēc, ka godīgi nopelnīta!

Jā, Gabriels bija cerību spārnots!

Viņš steidzās uz Parīzi, steidzās pie karaļa. Viņa drošsirdīgie karavīri jāja tam blakus. Viņam priekšā, piestiprināta pie segliem, bija redzama lādīte ar Kalē atslēgām. Apmetnī bija noslēpts vērtīgais kapitulācijas akts un ne mazāk vērtīgās hercoga de Gīza un de Kastro kundzes vēstules. Diānas dotais gredzens mirdzēja tam pirkstā. Cik daudz priekšnoteikumu nākotnes laimei! Pat debesis — zilas un tīras, tam atgādināja par cerībām, gaiss, dzidrs un svaigs, lika asinīm straujāk ritēt dzīslās, lauki, pilni pievakares trokšņu, elpoja dziļi un rāmi. Arī saule, kas rietēja aiz horizonta, nevilšus iedvesa mieru.

Jā, bija grūti iedomāties vēl vairāk labu zīmju ceļā uz iecerēto mērķi. Taču paskatīsimies, kas notika tālāk!

## XXVI Četrrinde

1558. gada 12. janvāra vakarā pie karalienes Katrīnas Mediči bija viena no tām pieņemšanām, uz kurām, kā jau mēs zinām, pulcējās visi augstmaņi. Šoreiz pieņemšana bija īpaši grezna un lieliska, lai arī daudzi no galminiekiem atradās ziemeļos, hercoga de Gīza karapulkā, un cīnījās par Kalē.

Dāmu vidū bez Katrīnas — likumīgās karalienes, bija faktiskā karaliene Diāna de Puatjē, nākošā karaliene Marija Stjuarte un skumīgā princese Elizabete, kurai bija lemts vēlāk kļūt par Spānijas karalieni.

Vīriešu vidū izcēlās Burbonu nama galva, Navarras karalis Antuāns, kurš bija pakļāvies savas enerģiskās sievas, drošsirdīgās Zannas d'Ambrē prasībai un ieradies pie franču monarha, lai lūgtu palīdzību Indriķim II atgūt Navarras zemes, ko sagrābuši spāņi.

Tur bija arī viņa brālis, princis Kondē, kuru ne pārāk mīlēja, taču cienīja gan. Princis Kondē bija vēl pārliecinātāks hugenots, nekā Navarras karalis. Ne velti viņu uzskatīja par dumpinieku slepeno vadītāju. Viņš lieliski jāja uz zirga, pilnībā pārvaldīja zobenu, bija asprātīgs un galants.

Pilnīgi saprotams, kāpēc Navarras karali un princi Kondē ielenca personas, kas atklāti vai slepus bija Reformācijas piekritēji — Koliņī, Larenodi, barons Kastelno…

Sabiedrība, kā paši redzat, visai raiba un liela. Taču uz vispārējās jautrības, trokšņa un vieglas uzbudinātības fona asi izcēlās divi izklaidīgi, norūpējušies un pat drūmi īgņas. Tas bija karalis un konetabls de Monmoransī.

Visas Indriķa II domas grozījās ap Kalē. Bija pagājušas trīs nedēļas kopš hercoga de Gīza aizbraukšanas, un visu šo laiku viņš domāja tikai par šo drausmīgo avantūru, kas var uz visiem laikiem patriekt angļus aiz Francijas karalistes robežām, taču var arī pamatīgi iedragāt Francijas prestižu.

Indriķis ne reizi vien pārmeta sev, ka atļāvis Gīzam uzņemties šo riskanto pasākumu. Bet ja nu neizdodas? Kāds tas būs kauns visas Eiropas priekšā! Ar ko varēs nolīdzināt tādu neveiksmi?

Karalis, kam jau trīs dienas nepienāca ziņas par aplenkuma gaitu, bija drūmu domu nomākts un gandrīz neklausījās Lotringas kardinālā, kurš, stāvot pie viņa krēsla, centās uzturēt viņa jau gandrīz zudušās cerības.

Diāna de Puatjē lieliski redzēja, ka lielais karalis ir sliktā noskaņojumā. Taču, pamanījusi nomaļus stāvošo bēdīgo Monmoransī, gāja pie tā, nevis pie karaļa.

Arī konetabls uztraucās par Kalē, tomēr pilnīgi citu iemeslu dēļ.

Patiesi, Kalē atgūšana neapšaubāmi izvirzīs hercogu de Gīzu pirmajā vietā, bet konetablu atmetīs otrajā plānā. Ja Francija būs glābta, konetabls — pazudis. Jāpiezīmē, ka mīlestība pret sevi pašu bez grūtībām ņēma virsroku pār mīlestību pret dzimteni. Lūk, kādēļ viņš tik nelaipni saņēma smaidošo Diānu de Puatjē.

—   Kas noticis vecajam karotājam? — viņa maigi vaicāja.

—   Lūk, kā? Arī jūs izsmejat mani! — Monmoransī nikni norūca.

—   Mans draugs, jūs nesaprotat, ko runājat!

—   Saprotu gan! — konetabls turpināja niknoties. — Jūs godājat mani par veco karotāju! Vecs? Jā, tā tas ir… Hm… Neesmu jau nekāds divdesmitgadīgs gailēns. Bet karotājs? Nu nē! Vai tad jūs neredzat, ka mani uzskata par spējīgu vienīgi rotāt Luvras pieņemšanas.

—    Nerunājiet tā, — Diāna maigi aizrādīja* — Vai tad jūs neesat konetabls?

—   Padomā tik! Tagad taču ir visa franču karaspēka virspavēlnieks!

—   Bet tas taču ir tikai uz laiku. Bet jūsu amats, pirmā valsts karotāja amats, ir uz visu mūžu!

—   Viss ir pagājis! — konetabls rūgti nosmējās.

—    Kāpēc jūs tā runājat? Jūs taču neesat savu varenību zaudējis un joprojām iedvešat bailes mūsu kopīgajiem ienaidniekiem — gan šeit, gan aiz robežas.

—   Parunāsim nopietni, Diāna, nav ko mānīt vienam otru. Jūs sakāt, ka ārējie ienaidnieki baidās no manis. Bet ko sūta cīnīties? Gados jaunāku un krietni veiksmīgāku karavadoni nekā es. Un šis putniņš savu veiksmi izmantos personīgos nolūkos!

—   Pēc kā jūs spriežat, ka de Gīzam patiešām veiksies?

—   Viņa sakāve, — konetabls divkosīgi sacīja, — nestu ārkārtīgi lielu triecienu visai Francijai, un es to rūgti nožēlotu… bet es baidos, ka viņa uzvara karalim nesīs vēl vairāk nelaimju nekā zaudējumus!

—   Vai jūs domājat, ka de Gīza kunga godkārība…

—   Ak, viņa godkārība ir neizmērojama! — nopūtās skaudīgais galminieks. — Ja neparedzētu apstākļu dēļ notiktu varas maiņa, varat iedomāties pati, ko uzdrošinātos šis godkārīgais cilvēks! Gīzi grib valdīt pat pār karaļiem!

—   Tomēr tāda nelaime, paldies Dievam, ir ļoti tāla un pārāk neiespējama, — Diāna iebilda, pārsteigta par to vieglumu, ar kādu sešdes- mitgadīgais konetabls pareģo krišanu četrdesmitgadīgajam karalim.

—    Mums draud arī citas briesmas… un tās ir daudz tuvākas par iepriekšminētajām, — konetabls neatlaidās.

—   Kas par briesmām, mans draugs?

—   Vai jūs atmiņa nav pievīlusi? Vai tad jūs nezināt, kas aizbrauca uz Kalē kopā ar hercogu, kas, pēc visa spriežot, uztiepa viņam to pārdrošo, nolādēto ideju, kas var atgriezties kā uzvarētājs un vēl pamanīties pierakstīt sev visus panākumus?!

—   Jūs runājat par vikontu d'Eksmesu?

—   Par ko gan vēl, kundze? Jūs varbūt esat aizmirsusi viņa murgaino solījumu, bet viņš to neaizmirsīs, nē! Jo vairāk tādēļ, ka pienācis tik parocīgs gadījums! Viņš ir spējīgs savu solījumu izpildīt un pieprasīt, lai karalis pilda savējo.

—   Tas ir neiespējami! — Diāna iesaucās.

—    Kas ir neiespējami? Ka vikonta kungs turēs vārdu? Vai neiespējami, ka karalis savu neturēs?

—   Gan viens, gan otrs izklausās pilnīgi absurdi.

—   Hm… Bet ja pirmais tomēr notiks, otrs tam sekos gluži pamatoti. Karalim ir vājība pret goda jautājumiem, un pilnīgi iespējams, ka bruņnieciskas uzticības dēļ viņš ir spējīgs ienaidniekiem atklāt mūsu noslēpumu.

—  Nē, tas nav iedomājams! — Diāna nobāla.

—  Labi, bet ja piepildīsies neiedomājamais, ko tad jūs sacīsiet?

—  Nezinu… Neko nezinu… Ir jāmeklē, jādomā, jārīkojas! Jābūt gatavam uz visu! Pat ja karalis mūs neatbalstīs, mēs iztiksim bez viņa! Mēs varam izmantot savu varu un paši savu ietekmi.

—   Tieši to es gaidīju, — konetabls noteica. — Mūsu vara, mūsu ietekme! Runājiet taču pati par savu ietekmi, kundze! Kas attiecas uz manu, tā ir pārvērtusies par tukšu skaņu… Palūkojieties, kāds tukšums ir ap mani… Kam patīk palīdzēt nežēlastībā kritušajam! Arī jūs, kundze, negaidiet palīdzību no sava bijušā pielūdzēja, kam tagad nav ne cieņas, ne draugu, ne ietekmes, pat ne naudas!..

—  Arī ne naudas? — Diāna neuzticīgi pārvaicāja.

—  Jā, sasodīts, pat naudas! Un tas ir man