# Trīs musketieri-1 un 2 daļa

Aleksandrs Dimā (tēvs)

Aleksandrs Dimā (tēvs)

Trīs musketieri

Romāns divās daļās

Jaunais un trūcīgais Gaskoņas muižnieks Šarls D'Artaņans dodas uz Parīzi lai kļūtu par musketieri. Ceļā viņam izdodas saķildoties ar grāfu Rošforu, kurš viņu apvaino, bet pēc tam ar trim karaļa labākajiem musketieriem Atosu, Portosu un Aramisu. Sava lepnā rakstura dēļ, ikvienu no viņiem D'Artanjans izaicina uz dueli. tomēr negaidīta sadursme ar kardināla gvardistiem samierina četrus varoņus un viņi kļūst draugi.

Bez tam viņiem gadās steidzams darbs: ir jāglābj pašas karalienes Annas gods, jādodas uz Londonu un jāatgūst briljanta karuļi, kurus karaliene neapdomīgi uzdāvinājusi savam mīļākajam lordam Bekingemam. Tomēr divus no šiem karuļiem Bekingemam nozog viltīgā kardināla spiedze milēdija Vintere.

Ar ko beigsies šis stāsts daudzi jau zina no daudzajām šī Dimā darba ekranizācijām. Esmu grāmatu papildinājis ar attēliem no citā valodā tulkotas grāmatas.

Kopoti raksti piecpadsmit sējumos

No franču valodas tulkojusi Jausma Ābrama

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Rīga 1994 Firma «Genmarin». Iespiesta tipogrāfijā «Rota»,

Aleksandrs Dimā (tēvs)

Kopoti raksti piecpadsmit sējumos


Trīspadsmitais sējums

## TRĪS musketieri


Romāns divās daļās

RIGA 1994


Alexandre Dumas LES TROIS MOUSQUETAIRES Paris

Calman-Levy, Ēditeurs

## Priekšvārds,

kurā tiek izskaidrots, ka romāna varoņiem, par kuriem mums būs tas gods vēstīt mūsu lasītājiem, nav nekā kopīga ar mitoloģiju, kaut arī šo varoņu vārdi beidzas ar galotnēm «iss» un «oss»

Apmēram pirms viena gada, karaliskajā bibliotēkā vākdams materiālus vēsturiskajam traktātam par Ludviķi XIV, es nejauši uzdūros «D'Artanjana kunga memuāriem», kas, tāpat kā vairums tālaika darbu, kuru autori, gribēdami pateikt patiesību un tai pašā laikā nevēlēdamies pēc tam īsāku vai ilgāku laiku uzkavēties Bas- tīlijā, bija iespiesti Amsterdamā pie Pjēra Ruža. Virsraksts mani savaldzināja, paņēmu šos memuārus, protams, ar bibliotēkas glabātāja atļauju līdzi uz mājām un aizrāvies iegrimu lasīšanā.

Neesmu nodomājis analizēt šo interesanto sacerējumu, varu vienīgi ieteikt ar to iepazīties tiem lasītājiem, kas ciena pagātnes notikumu aprakstus. Viņi šais memuāros atradīs meistariskus portretus; kaut gan šīs etīdes lielāko tiesu uzmestas uz kazarmju durvīm un krodziņu sienām, tomēr tanīs bez pūlēm var saskatīt Ludviķa XIII, Austrijas Annas, Rišeljē, Mazarini un daudzu citu tālaika galminieku attēlus, turklāt tie ir tikpat līdzīgi oriģināliem, cik Anketila [1] kunga vēsturē sniegtie.

Bet katram zināms, ka tas, kas dažkārt satrauc rakstnieka untumaino prātu, ne vienmēr saista plašas lasītāju aprindas. Tāpēc, apbrīnodami tāpat kā, bez šaubām, visi citi iepriekš minētās memuāros sastopamās īpatnības, mēs tomēr visvairāk ieinteresējāmies par kādu parādību, kurai, bez šaubām, neviens iepriekš nebija pievērsis uzmanību.

D'Artanjans stāsta, ka, pirmo reizi apmeklēdams de Trevila kungu, karaļa musketieru kapteini, viņš šīs cienījamās personas uzgaidāmajās telpās sastapis trīs jaunekļus, kas kalpojuši tai slavenajā pulkā, kurā viņš pats tīkojis tikt uzņemts.

Atzīstamies, ka šo triju jaunekļu svešzemnieciskie vārdi mūs pārsteidza un mums drīz vien ienāca prātā, ka tie ir tikai pseidonīmi, ar kuriem d'Artanjans maskējis šo personu īstos, varbūt slavenos vārdus, ja vien iesauku valkātāji paši nav tās izvēlējušies tai dienā, kad aiz kādas iegribas, vilšanās vai mantas trūkuma bija aplikuši ap pleciem vienkāršo musketieru apmetni.

Kopš tā brīža mēs vairs nevarējām rast mieru, meklēdami tālaika sacerējumos kaut kādus norādījumus uz šiem neparastajiem vārdiem, kas bija tik ļoti iekairinājuši mūsu ziņkārību.

Grāmatu saraksts vien, kuras mēs izlasījām šai nolūkā, aizpildītu veselu romāna nodaļu, un varbūt tas būtu itin pamācīgi, bet noteikti sniegtu maz prieka mūsu lasītājiem. Pateiksim tikai tik daudz, ka tai mirklī, kad mēs, daudzajos veltīgajos pūliņos zaudējuši drosmi, dzīrāmies pamest meklējumus, beidzot atradām, sekodami mūsu izcilā un augsti mācītā drauga Polēna Parisa padomiem, in-folio manuskriptu, apzīmētu ar Nr. 4772 vai 4773 — precīzi vairs neatceramies. Manuskripta virsraksts bija šāds:

«Grāfa de la Fera atmiņas par dažiem notikumiem, kas norisinājās Francijā ap Ludviķa XII valdīšanas laika beigām un Ludviķa XIV valdīšanas laika sākumu».

Nevienam nebūs grūti iedomāties, cik lielu prieku izjutām, kad, šķirstīdami šo manuskriptu, mūsu pēdējo cerību, divdesmitajā lappusē mēs uzgājām Atosa vārdu, divdesmit septītajā Portosa vārdu un trīsdesmit pirmajā Aramisa vārdu.

Pilnīgi nepazīstama manuskripta atklāšana laikmetā, kad vēstures zinātne sasniegusi tik augstu attīstības pakāpi, mums likās īsts brīnums. Tālab mēs steidzāmies izlūgties atļauju atrastā manuskripta iespiešanai, lai kādā jaukā dienā varētu ar cita cilvēka bagāžu ierasties Ierakstu un daiļdarbu akadēmijā, ja mums neizdotos — un tas ir ļoti iespējams — iekļūt Franču akadēmijā pašiem ar savu bagāžu. Uzskatām par savu pienākumu darīt zināmu, ka pieprasītā atļauja tika mums laipni piešķirta; mēs to šeit īpaši pieminam tādēļ, lai publiski atspēkotu ļaunprātīgu cilvēku melīgos apgalvojumus, ka mūsu valdība izturoties nelabvēlīgi pret literātiem.

Šobrīd mēs, restaurējuši vērtīgajam manuskriptam pienācīgu virsrakstu, sniedzam lasītājiem šī manuskripta pirmo daļu un apņemamies, ja pirmā daļa gūs pelnītos panākumus, par kuriem mēs nešaubāmies, nekavējoties publicēt arī otro daļu.

Tā kā patēvs ir tikpat kā otrs tēvs, tad uzaicinām lasītājus par savas patikšanas vai garlaikošanās avotu uzskatīt nevis grāfu de la Feru, bet mūs.

Un tagad mēs pārejam pie mūsu vēstījuma.

## PIRMĀ DAĻA

.

## I VECĀ d'ARTANJANA KUNGA TRĪS DĀVANAS


Mengas pilsētiņā, kur bija dzimis daiļdarba «Romāns par rozi» autors*, 1625. gada aprīļa pirmajā pirmdienā valdīja tāds satraukums, it ka hugenoti grasītos pārvērst miermīlīgo pilsētiņu par otru Larošelu. Vairāki Mengas iedzīvotāji, redzēdami, ka sievietes aizskrien uz Lielās ielas pusi, dzirdēdami bērnus klaigājam pie māju sliekšņiem, steigšus aplika bruņas, paķēra dažs mus- keti, dažs īsu durkli, lai atbalstītu savu ne visai drošo stāju, un devās uz «Krietnā dzirnavnieka» viesnīcu, kuras laukumā drūzmējās skaļš pūlis, kas ar katru minūti pieauga.

Toslaikus ļaudis bieži dabūja pārdzīvot izbailes, un gandrīz katru dienu viena vai otra pilsēta varēja ierakstīt savās annālēs kādu šāda veida notikumu. Lielkungi karoja cits ar citu: karalis karoja ar kardinālu; un spānieši karoja ar karali. Bez šiem kariem, kas tika vesti gan maskēti, gan klaji, gan slepeni, gan atklāti, bija vēl arī zagļi, ubagi, klaidoņi un sulaiņi, un tie karoja ar visiem. Pilsētu iedzīvotāji allaž bruņojās pret zagļiem, klaidoņiem un sulaiņiem, bieži vien pret diženajiem lielkungiem un hugenotiem, reizēm pat pret karali, bet nekad ne pret kardinālu un spāniešiem. Tāpēc arī minētajā 1625. gada aprīļa pirmajā pirmdienā Mengas iedzīvotāji, izdzirduši troksni un neredzēdami ne sarkandzelteno standartu, ne hercoga Rišeljē kalpotāju livrejas, pa kaklu pa galvu metās uz «Krietnā dzirnavnieka» viesnīcas laukumu.

Tur nonācis, katrs varēja redzēt un atskārst šis kņadas iemeslu.

Kāds jauneklis… Mēģināsim ar dažiem spalvas vilcieniem uzmest viņa portretu: iedomājieties donu Kihotu astoņpadsmit gadus vecu, donu Kihotu bez bruņām, bez bruņu krekla un gūžu aizsega, ģērbušos izbalējušā vilnas vamzī, kura zilums ieguvis nenotveramu nokrāsu starp tumšsarkanu un debeszilu. Seja garena, āda tumša; izcili vaigu kauli, kas norāda uz viltību; ārkar- tīgi attīstīti žokļu muskuļi — nemaldīga zīme, pēc kuras uzreiz var pazīt gaskonieti, pat ja tam nav galvā berete, bet mūsu jauneklis nēsāja bereti, izrotātu ar kaut ko līdzīgu spalvai; skatiens vaļsirdīgs un saprātīgs; deguns līks, toties smalki veidots; augumā viņš ne īsti jaunietis, ne nobriedis vīrs. Maz pieredzējis cilvēks varētu viņu uzskatīt par fermera dēlu, kas devies ceļojumā, ja vien jauneklim ādas portupejā nebūtu garš zobens, kas kulstījās gar sava īpašnieka stilbiem, kad viņš gāja kājām, un uzbužināja zirgam spalvu, kad viņš jāja.

Jebšu mūsu jauneklim bija zirgs, turklāt tik ievērojams, ka tas arī tika ievērots. Tas bija divpadsmit līdz četrpadsmit gadus vecs dzeltens Bearnes kleperis; aste tam bija gauži plāna, toties kāju skrumšļi pietūkuši. Soļodams viņš nokāra galvu zemu jo zemu, tā ka jātniekam nevajadzēja pievilkt laužņus, un tomēr ādenieks vēl spēja vienā dienā veikt savus astoņus ljē. Diemžēl zirga neparastā spalvas krāsa un neveiklā gaita pilnīgi aizsedza viņa labās īpašības, tāpēc laikmetā, kad jau katrs prata vērtēt zirgus, minētā klepera ierašanās Mengā, kur tas bija iejājis pa Božansī vārtiem apmēram pirms ceturtdaļstundas, modināja vispārēju ievērību, un ēna krita arī uz pašu jātnieku.

Jaunais d'Artanjans (tā sauca mūsu donu Kihotu, kas sēdēja savas Rosinantes mugurā) vispārējo ievērību izjuta jo sāpīgāk tāpēc, ka ļoti labi apzinājās, cik smieklīgam viņam vajag izskatīties šāda zirga mugurā, kaut arī viņš bija lielisks jātnieks. Tāpēc arī viņš bija smagi nopūties, pieņemdams sava tēva vecā d'Artanjana kunga dāvanu. Dēls zināja, ka šāds zirgs ir vērts augstākais divdesmit livru; toties vārdi, ar kuriem dāvana tika sniegta, bija nesamaksājami.

— Mans dēls, — vecais Gaskoņas muižnieks bija sacījis be- arniešu izloksnē, no kuras Indriķis IV nekad nebija varējis atradināties, — mans dēls, šis zirgs ir nācis pasaulē tava tēva mājās pirms trīspadsmit gadiem un visu laiku mums uzticīgi kalpojis, tāpēc tev vajag viņu mīlēt. Nekad nepārdod viņu, ļauj viņam mierīgi un godīgi nobeigties aiz vecuma. Un, ja tev kādreiz nāktos ar viņu doties karagājienā, izturies pret viņu saudzīgi, tāpat kā tu izturētos pret vecu kalpotāju. Galmā, ja tev būs tas gods tikt pieņemtam galmā, — vecais d'Artanjana kungs turpināja, — uz ko gan tavas dzimtas senā dižciltība tev dod tiesības, sevis paša un savu tuvinieku dēļ turi cieņā savu muižnieka vārdu, ko tavi senči godam valkājuši vairāk nekā piecsimt gadu. Ar taviem tuviniekiem es domāju tavus radus un draugus. Nekad nekā nepaciet ne no viena, atskaitot kardināla kungu un karali. Tikai ar drosmi, liec vērā, vienīgi ar savu drosmi dižciltīgs cilvēks šodien var izlauzt sev ceļu. Kas nodreb kaut mirkli, varbūt palaiž garām izdevību, ko tieši tai mirklī viņam sniedz laimes māte. Tu esi jauns, tev jābūt drošsirdīgam aiz diviem iemesliem: pirmkārt, tāpēc ka tu esi gaskonietis, otrkārt, — tu esi mans dēls. Nevairies nejaušību un meklē piedzīvojumus. Esmu tev licis iemācīties veikli rīkoties ar zobenu; tev ir dzelzs muskuļi un tēraudciets tvēriens. Duelējies pie katras izdevības, jo vairāk tāpēc, ka divkaujas ir aizliegtas un vajadzīga divreiz lielāka drosme, lai cīnītos divkaujā. Man nav, mans dēls, nekā cita, ko tev dot, kā tikai piecpadsmit ekiji, mans zirgs un padomi, kurus tu nupat dzirdēji. Tava māte tam pievienos brīnumziedes recepti, ko viņa dabūjusi no kādas čigānietes; ar šo ziedi var sadziedināt katru ievainojumu, kas nav skāris pašu sirdi. Liec to visu lietā un dzīvo laimīgs ilgus gadus. Varu vēl piebilst tikai vienu, proti, norādīt uz labu piemēru; ne uz sevi, jo es galmā nekad neesmu bijis, piedalījies esmu tikai ticības karos kā brīvprātīgais. Gribu tev pastāstīt par de Trevila kungu, kas agrāk bija mans kaimiņš un kam bija tas gods bērnībā rotaļāties ar mūsu karali Ludviķi XIII — lai Dievs dāvā viņam ilgu mūžu! Reizēm viņu rotaļas izvērtās par īstām kaujām, un šajās kaujās karalis ne vienmēr bija stiprākais. Saņemtie belzieni iedvesa karalim cieņu un draudzības jūtas pret de Trevila kungu. Pirmo reizi iebraucis Parīzē, de Trevila kungs cīnījās ar citiem piecas reizes; pēc nelaiķa karaļa nāves līdz jaunā karaļa pilngadībai, neskaitot karus un aplenku- mus, septiņas reizes un kopš karaļa pilngadības līdz šai dienai varbūt simt reižu! Ne velti viņš par spīti ediktiem, pavēlēm un rīkojumiem tagad ir musketieru kapteinis, cēzariskā leģiona priekšnieks, kuru karalis vērtē ļoti augstu un no kura bīstas pat kardināla kungs. Un katram zināms, ka viņš gan maz no kā bīstas. Turklāt de Trevila kungs saņem gadā desmit tūkstoš ekiju, tātad viņš ir varens lielkungs. Viņš iesāka savu gaitu tāpat kā tu. Aizej pie viņa ar šo vēstuli, seko viņa piemēram un rīkojies tāpat kā viņš.

Pēc šiem vārdiem vecais d'Artanjana kungs apjoza dēlam savu zobenu, maigi noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem un deva savu svētību.

Iziedams no tēva istabas, jauneklis ieraudzīja māti, kas viņu gaidīja ar izdaudzinātās ziedes recepti, kuru viņam, sekojot nupat minētajiem tēva padomiem, nāksies lietot diezgan bieži. Te atvadīšanās ieilga un bija sirsnīgāka nekā iepriekšējā, ne jau nu tāpēc, ka tēvs mazāk mīlētu savu dēlu, kas bija viņa vienīgais pēcnācējs, bet gan aiz tā iemesla, ka vecais d'Artanjana kungs bija vīrietis un viņš uzskatītu par vīrieša necienīgu rīcību ļaut vaļu savam saviļņojumam, turpretī d'Artanjana kundze bija sieviete un vēl turklāt māte. Viņa rūgti raudāja, un jaunajam d'Artanjana kungam par godu jāatzīst, ka arī viņš par spīti visām pūlēm saglabāt nākošajam musketierim pienācīgo stingrību nespēja apslāpēt savas jūtas un lēja karstas asaras, kuras apslēpt viņam izdevās tikai pa pusei.

Tai pašā dienā jauneklis ar visām trim tēva dāvanām, kas sastāvēja, kā jau sacījām, no piecpadsmit ekijiem, zirga un vēstules de Trevila kungam, devās ceļā; protams, vecāki nebija skopojušies arī ar padomiem.

Ar šādu ceļamaizi d'Artanjans kā miesīgi, tā garīgi bija pilnīga Servantesa varoņa kopija, ar kuru mēs viņu tik veiksmīgi salīdzinājām, kad stāstnieka pienākums lika mums uzmest viņa portretu. Dons Kihots uzskatīja vējdzirnavas par milžiem un aitu ganāmpulku par veselu armiju, d'Artanjans katru smīnu uzskatīja par apvainojumu un katru skatienu par izaicinājumu. Tāpēc no Tarbas līdz pašai Mengai jauneklim dūre vienmēr bija sažņaugta un reižu desmit dienā viņš ķērās pie zobena roktura; tomēr spēcīgā dūre netriecās ne pret vienu žokli, un zobens netika izvilkts no maksts. Protams, ieraugot nožēlojamo dzelteno kleperi, garāmgājēju sejas nereti atplauka smaidā; bet, tā kā gar ādenieka ribām kulstījās iespaidīga lieluma zobens un vēl augstāk zibsnīja drīzāk negantas nekā augstprātīgas acis, tad katrs steigšus apslāpēja savu jautrību, vai arī, ja līksme uzveica piesardzību, centās smaidīt tikai ar sejas vienu pusi kā antīkās maskas. Tā d'Artanjans, majestātiski sēdēdams zirga mugurā, ar neskartu ātro dusmu krājumu nokļuva līdz kļūmīgajai Mengas pilsētai.

Bet tur, pie «Krietna dzirnavnieka» durvīm nokāpdams no zirga (neviens, ne viesnīcas saimnieks, ne kalps, ne zirgu puisis nebija pienācis paturēt viņam kāpsli), d'Artanjans ieraudzīja pie otrā stāva pavērtā loga stāvam staltu, augstprātīga izskata muižnieku ar mazliet sapīkušu seju; tas kaut ko stāstīja diviem citiem, kuri, šķita, padevīgi klausījās. Uzticīgs savam paradumam, d'Artanjans, dabiski, nodomāja, ka runāts tiek par viņu, un tāpēc sasprindzināja dzirdi. Šoreiz jauneklis bija maldījies tikai pa pusei: runāts tika nevis par viņu pašu, bet par viņa zirgu. Nepazīstamais, likās, uzskaitīja tā īpašības, un, tā kā klausītāji, kā jau teicu, izturējās pret stāstītāju ļoti goddevīgi, tad viņi turpat vai pie katra vārda skaļi iesmējās. Bet pietika ar smaida ēnu, lai uzpūstu liesmās mūsu varoņa straujās dusmas, un tāpēc lasītāji sapratīs, kādu iespaidu uz viņu atstāja šī skaļā jautrība.

Tomēr d'Artanjans gribēja vispirms nopētīt bezkaunīgo jokotāju, kas atļāvās ņirgāties par viņu. Jaunekļa lepnās acis ieurbās svešiniekā: tas bija gadus četrdesmit līdz četrdesmit piecus vecs vīrietis ar melnām, vērīgām acīm, bālu sejas krāsu, palielu degunu, melnām, rūpīgi apcirptām ūsām. Nepazīstamais bija ģērbies violetā kamzolī un biksēs ar tādas pašas krāsas lentītēm, bez jebkādiem rotājumiem; parastajos kamzoļa iegriezumos vīdēja krekls. Kā bikses, tā arī kamzolis bija gan jauni, tomēr visai saburzīti, kā cejadrānas, kas ilgi gulējušas somā. D'Artanjans to visu pamanīja ātri kā visvērīgākais novērotājs; bez šaubām, viņš instinktīvi nojauta, ka šim svešiniekam būs liela ietekme uz viņa turpmākajām dzīves gaitām.

Tātad tai brīdī, kad d'Artanjans ar skatienu ieurbās violetajā kamzolī tērptajā svešiniekā, tas izteica par Bearnes rikšotāju vienu no savām dzēlīgākajām un dziļdomīgākajām piezīmēm; abi klausītāji smējās locīdamies, un pat runātājs pretēji savai ieražai mazliet pasmaidīja. Šoreiz vairs nevarēja būt šaubu: d'Artanjans tika apvainots. Juzdamies pilnīgi par to pārliecināts, viņš uzmauca bereti dziļāk uz acīm un, cenzdamies atdarināt Gaskoņā no ceļojošiem muižniekiem noskatītās manieres, devās uz priekšu, ar vienu roku satvēris zobena rokturi, otru iespiedis sānos. Diemžēl jaunekļa dusmas pieauga ar katru soli, tās viņu apstulboja, un galu galā lepno, augstprātīgo frāžu vietā, kādās viņš bija dzīries ietērpt izaicinājumu, spēja izmest tikai dažus rupjus vārdus, ko pavadīja ar niknu žestu.

—   Hei, mans kungs! — d'Artanjans uzsauca. — Jūs, tur, kas slēpjaties aiz slēģa! Esiet tik laipni un pasakiet man arī, par ko jūs smejaties, un tad smiesimies kopā!

Nepazīstamais muižnieks pārlaida skatienu no zirga uz jātnieku lēnām, it kā viņš nebūtu uzreiz sapratis, ka ērmīgie pārmetumi izteikti viņam. Bet, kad par to vairs nevarēja būt šaubu, viņš mazliet sarauca uzacis un pēc diezgan gara starpbrīža ironiskā un bezkaunīgā tonī atbildēja d'Artanjanam.

—  Mans kungs, es nerunāju ar jums.

—   Toties es runāju ar jums! — attrauca jauneklis, dziļi sašutis par šo bezkaunības un labu manieru, godbijības un nicināšanas maisījumu.

Nepazīstamais, viegli smaidīdams, vēl mirkli noskatījās uz d'Artanjanu, tad atgāja no loga, lēni iznāca pagalmā un nostājās pāris soļu attālumā no jaunekļa tieši pretī tā zirgam. Svešā muižnieka mierīgā savaldība un zobgalīgā sejas izteiksme kāpināja viņa sarunas biedru jautrību, kuri bija palikuši pie vaļējā loga.


Redzēdams viņu tuvojamies, d'Artanjans bija pavilcis pēdas garumā zobenu no maksts.

—   Sis zirgs patiesi ir vai, pareizāk sakot, savā jaunībā bijis zeltaini dzeltens, — nepazīstamais turpināja uzskaitīt savus pētījumus, vērsdamies pret klausītājiem, kas stāvēja pie loga, un nelikdamies ne zinis par d'Artanjana niknumu, kaut gan jaunais gaskonietis atradās starp viņu un viņa sarunas biedriem. — Botānikā šī krāsa ir plaši izplatīta, bet zirgiem līdz šim laikam sastopama ļoti reti.

—   Kas neuzdrošinās smieties par zirga saimnieku, smejas par zirgu! — trakās dusmās iesaucās de Trevila sekotājs.

—   Mans kungs, es smejos reti, — nepazīstamais atteica,— un to jus pats varat redzēt no manas sejas izteiksmes. Toties es vēlos paturēt tiesības smieties, kad man tīk.

—   Un es, — uzsauca d'Artanjans, — es neatjaušu kādam smieties, kad man tas nepatiks!

—   Vai patiesi? — iejautājās nepazīstamais vēl mierīgāk. — Tas jau ir gluži taisnīgi, — viņš piebilda un apgriezies dzīrās doties uz viesnīcas vārtu pusi, pie kuriem d'Artanjans ierazdamies bija ievērojis apseglotu zirgu.

Taču d'Artanjans nebija tas cilvēks, kas ļauj aiziet vīram, kurš uzdrošinājies viņu izsmiet. Jauneklis izvilka zobenu no maksts pavisam un metās pakaļ zobgalim, skaļi saukdams:

—   Griezieties atpakaļ, kungs, griezieties apkārt, lai man nebūtu jāuzbrūk jums no muguras!

—   Man uzbrukt? — ieteicās uzrunātais un strauji apgriezās, paskatīdamies uz jaunekli ar dziļu izbrīnu un nicinājumu. — Ko jūs sakāt? Jūs esat prātu zaudējis!

Pēc tam pusbalsī, it kā pats ar sevi runādams, svešinieks turpināja:

—   Cik žēl! Kāds lielisks atradums viņa majestātei, kas malu malās meklē drosmīgus vīrus, lai papildinātu savu musketieru rindas!

Viņš tikko paguva izteikt šos vārdus, te d'Artanjans deva viņam tik spēcīgu triecienu ar zobena smaili, ka, iespējams, nepazīstamais būtu jokojis pēdējo reizi savā mūžā, ja laikus neatlektu atpakaļ. Nu viņš redzēja, ka nav vairs nekādi joki, steigšus izrāva zobenu, pievērsās pretiniekam un dzīrās nopietni aizstāvēties. Bet tai pašā mirklī viņa abi klausītāji un viesnīcas saimnieks, apbruņojušies ar rungām, lāpstām un krāsns biguļiem, metās virsū d'Artanjanam. Negaidītais, straujais uzbrukums pilnīgi pārvērta divcīņu; kamēr d'Artanjans pagriezās pretī uzbrucējiem, lai mēģinātu atsist belzienu krusu, viņa pretinieks mierīgi iebāza zobenu atpakaļ makstī; no cīņas darbības personas viņš atkal pārvērtās par skatītāju un šo lomu tēloja ar parasto aukstasinību.

—   Sasodītie gaskonieši! — viņš tomēr nomurmināja. — Uzsēdiniet to karstgalvi viņa oranžkrāsas zirgā, un lai viņš taisās, ka pazūd.

—   Papriekš es tevi, gļēvuli, nogalināšu! — uzbļāva d'Artanjans, kā spēdams atgaiņādams uzbrucējus un ne soli neatkāpdamies, kaut arī tie vārda pilnā nozīmē viņu apbēra ar sitieniem.

—   Gaskoniešu lielība! — muižnieks nopurpināja. — Goda vārds, tie gaskonieši ir nelabojami! Nu tad turpiniet vien, ja jau viņš tā vēlas. Kad būs noguris, tad pats pateiks, ka ir diezgan.

Bet svešinieks vēl nezināja, ar kādu spītnieku viņam bija darīšana; d'Artanjans nebija tas vīrs, kas jebkad lūdz žēlastību. Cīņa turpinājās vēl dažas sekundes; galu galā d'Artanjans, galīgi zaudējis spēkus, izlaida no rokām zobenu, ko viens nūjas belziens pārlauza uz pusēm. Otrs belziens trāpīja viņam pa pieri un notrieca no kājām; viņš bija noplūdis asinīm un gandrīz bezsamaņā.

šai mirklī no malu malām uz notikuma vietu sāka steigties ļaudis. Baidīdamies no trača, saimnieks ar kalpu palīdzību ienesa ievainoto virtuvē, kur tam sniedza kaut kādu palīdzību.

Pa to laiku nepazīstamais muižnieks atkal bija atgriezies savā vietā pie loga un diezgan nepacietīgi vēroja aizvien pieaugošo pūli, kas acīm redzami sagādāja viņam lielu nepatiku.

—   Kā tad klājas tam neprātim? — viņš iejautājās, izdzirdis veramies durvis un pievērsdamies ienākošajam saimniekam, kas ieradās apvaicāties par viesa veselību.

—   Vai jūsu gaišība ir sveiks un vesels? — viesnīcnieks savukārt jautāja.

—  Jā, mīļais saimniek, esmu pilnīgi sveiks un vesels, bet es gribētu zināt, kas noticis ar mūsu jaunekli.

—  Viņam iet labāk, — saimnieks atbildēja. — Viņš pilnīgi zaudējis samaņu.

—  Vai patiesi? — muižnieks sacīja.

—   Bet pirms tam viņš vēl, saņēmis pēdējos spēkus, sauca pēc jums un prasīja gandarījumu.

—  Tad jau šis puisis ir gatavais velns! — nepazīstamais iesaucās.

—   Nē jel, jūsu gaišība, — saimnieks, nicīgi savilcis lūpas, atteica. — Kas nu tas par velnu! Kad viņš zaudēja samaņu, mēs apčamdījām viņu. Sainītī viņam ir tikai viens krekls un makā vienpadsmit ekiji, un tomēr viņš pat ģībdams vēl gvelza: ja tā kaut kas būtu atgadījies Parīzē, tad jums būtu vajadzējis uzreiz nožēlot savu rīcību, turpretī tagad jums nākšoties to nožēlot vēlāk.

—   Nu tad viņš laikam ir kāds pārģērbies princis, — nepazīstamais vienaldzīgi piezīmēja.

—   Stāstu jums, jūsu gaišība, to visu tādēļ, — saimnieks turpināja, — lai jūs piesargātos.

—   Vai viņš savās dusmās nepiesauca kādas personas vārdu?

—   Kā tad ne! Sizdams sev pa kabatu, viņš draudēja: «Redzēsim, ko darīs de Trevila kungs, kad dabūs zināt, kā te apvainots cilvēks, kas atrodas viņa aizbildniecībā.»

—   De Trevila kungs? — nepazīstamais, redzami ieinteresēts, pārjautāja. — Sizdams sev pa kabatu, viņš nosauca de Trevila kunga vārdu? … Labais saimniek, esmu pārliecināts, ka jūs ieskatījāties arī šajā kabatā, kad jauneklis bija zaudējis samaņu. Kas tur bija?

—  Musketieru kapteinim de Trevila kungam adresēta vēstule.

—  Tiešām?

—   Jūsu gaišība, viss ir tieši tā, kā man bija tas gods jums ziņot.

Saimniekam nebija sevišķi vērīga acs, tāpēc viņš nepamanīja, kā pie šiem vārdiem pārvērtās nepazīstamā muižnieka sejas izteiksme. Tas noraizējies sarauca uzacis, atiedams no palodzes, uz kuras visu laiku bija ar elkoni atbalstījies.

—   Pie joda! — nepazīstamais norūca caur zobiem. — Vai tiešām Trevils būtu man uzsūtījis šo gaskonieti? Puisis ir vēl tik jauns! Taču zobena cirtiens ir un paliek zobena cirtiens, lai arī cik vecs būtu cilvēks, kas to cērt, un pret tādu zēnu vismazāk mostas aizdomas. Bet reizēm pietiek ar mazu šķērsli, lai traucētu sasniegt lielu nodomu.

Nepazīstamais labu brīdi kaut ko pārdomāja. Tad viņš ierunājās:

—   Saimniek, vai jūs atbrīvosiet mani no šī neprātīgā puiša? Sirdsapziņa man neatļauj viņu nogalināt, un tomēr… — muižnieka seja pauda saltu nežēlību, — tomēr viņš mani traucē. Kur viņš pašreiz atrodas?

—  Augšējā stāvā, manas sievas istabā. Tur viņam pārsien ievainojumu.

—   Vai puiša mantas un soma arī uznestas augšā? Kamzoli viņš nav novilcis?

—   Kamzolis un soma palika lejā virtuvē. Bet ja šis jaunais neprātis jūs traucē …

—   Bez šaubām. Viņš saceļ jūsu viesnīcā tādu jandāliņu, kas kārtīgiem cilvēkiem nav paciešams. Ejiet sagatavot man rēķinu un brīdiniet manu sulaini.

—   Kā? Jūs jau pametīsiet mūs?

—   Tas jums jau bija zināms, jo tiku jums devis rīkojumu apseglot manu zirgu. Vai tas nav izdarīts?

—   Kā tad ne! Jūsu gaišība pats var pārliecināties: zirgs stāv apseglots pie vārtiem.

—   Labi, tad dariet, kā jums teicu.

«Gatavais joks!» saimnieks nodomāja. «Vai viņam būtu bail no šī puišeļa?»

Bet svešinieka valdonīgais skatiens apturēja saimnieka domu plūdumu. Viņš padevīgi palocījās un aizgāja.

«Sis karstgalvis nedrīkst ieraudzīt milēdiju,» nepazīstamais nodomāja. «Viņai drīz jāierodas. Viņa ir pat mazliet novēlojusies. Vislabākais būs, ja sēdīšos zirgam mugurā un jāšu viņai pretī… Kad tikai es varētu dabūt zināt, kas rakstīts Trevilam adresētajā vēstulē.»

Tā prātodams, nepazīstamais devās uz virtuves pusi.

Pa to laiku viesnīcnieks, ne brīdi nešaubīdamies, ka tieši jaunekļa klātbūtne vedina nepazīstamo tik steidzīgi aizceļot, uzkāpa savas sievas istabā. Tur d'Artanjans beidzot bija atguvis samaņu. Nu viesnīcnieks lika jauneklim manīt, ka policija varot tam piesieties par ķildas sākšanu ar tik varenu lielkungu, — jo, pēc viesnīcnieka domām, nepazīstamais varēja būt tikai varens lielkungs, — un tāpēc prātīgākais būšot, ja jauneklis, neraugoties uz savu vājumu, posīšoties un turpināšot savu ceļu. D'Artanjans, vēl pa pusei apstulbis, bez kamzoļa mugurā, ar dvieli apsietu galvu, piecēlās un, saimnieka bīdīts, sāka kāpt lejup, bet, nonācis virtuvē, viņš vispirms ieraudzīja pa logu cilvēku, kas viņu bija apvainojis — tas mierīgi tērzēja ar kādu, stāvēdams pie masīvas karietes kāpieniem, kurai priekšā bija aizjūgti divi spēcīgi Normandijas zirgi.

Viņa sarunas biedrene, kas bija izliekusi galvu pa karietes lodziņu, šķita gadus divdesmit vai divdesmit divus veca. Mēs jau tikām aizrādījuši, ka d'Artanjans spēja ļoti ātri uztvert cilvēka sejas īpatnības; viņš tātad uz pirmā acu uzmetiena redzēja, ka jaunā sieviete bija ļoti daiļa. D'Artanjanu viņas daiļums pārsteidza jo vairāk tāpēc, ka tas bija pilnīgi neparasts Francijas dienvidos, kur jauneklis līdz šim bija dzīvojis. Sieviete bija bāla, gaišmataina, garās cirtas gūlās viņai uz pleciem, zilās acis lūkojās sapņaini, lūpas bija sārtas, rokas baltas kā alabastrs. Viņa spraigi sarunājās ar nepazīstamo.

—  Tātad viņa gaišība man pavēl… — dāma sacīja.

—   Sai pašā mirklī griezties atpakaļ uz Angliju un no turienes nekavējoties ziņot, ja hercogs pamestu Londonu.

—  Un kādi būtu pārējie rīkojumi? — daiļā ceļiniece jautāja.

—  Tie ir ieslēgti šajā lādītē, ko jūs atvērsiet tikai viņpus Lamanša.

—  Labi. Un ko darīsiet jūs?

—   Došos atpakaļ uz Parīzi.

—  Nepārmācījis pārdrošo puišeli? — jautāja dāma.

Nepazīstamais dzīrās atbildēt, bet, tikko viņš atvēra muti,

d'Artanjans, kas visu bija dzirdējis, izskrēja uz lievenēm.

—   Pārdrošais puišelis pats kādu pārmācīs! — viņš iesaucās. — Un es gan ceru, ka šoreiz tas, kurš jāpārmāca, neizmuks tā kā pirmo reizi.

—   Neaizmuks? — nepazīstamais, uzacis saraukdams, atkārtoja.

—   Jā, es domāju, ka dāmas acu priekšā jūs neuzdrošināsieties bēgt.

—   Padomājiet, — iesaucas miledija, redzēdama, ka nepazīstamais ķeras pie sava zobena roktura, — padomājiet, ka mazākā aizkavēšanās var visu sabojāt.

—   Jums taisnība! — nepazīstamais piekrita. — Brauciet uz savu pusi, es došos uz savējo.

Ar galvas mājienu atvadījies no dāmas, viņš uzlēca seglos, bet karietes kučieris ņēmās pātagot zirgus. Tā abi sarunas biedri auļos aiztrauca katrs uz savu pusi.

—   Ei, un jūsu rēķins! — nelabi iebļāvās viesnīcnieks, kura bijāšana pret nepazīstamo viesi pārvērtās dziļā nicināšanā, līdzko viņš redzēja, ka tas aizjāj, nenokārtojis rēķinu.

—   Tūļa, samaksā! — jātnieks uzsauca sulainim, kas nometa viesnīcniekam pie kājām divas trīs sudraba monētas un aizauļoja pakaļ savam kungam.

—   Gļēvuli! Nožēlojamais nelieti! Viltus muižniek! — klaigāja d'Artanjans, savukārt mezdamies pakaļ sulainim.

Taču ievainotais vēl bija par vārgu, lai panestu šādu satricinājumu. Paskrējis tikko desmit soļu, viņš juta, ka ausīs sāk dūkt, galva reibst un asiņains mākonis aizklāj acis; pakritis ielas vidū, viņš vēl nebeidza kliegt:

—   Gļēvulis! Gļēvulis! Gļēvulis!

—   Patiesi, viņš ir īsts gļēvulis, — purpināja viesnīcnieks, tuvodamies d'Artanjanam un cenzdamies ar šādu iztapību pielabināties nabaga jauneklim tāpat kā fabulā gārnis gliemezim.

—   Jā, īsts gļēvulis, — d'Artanjans nomurmināja, — toties viņa ir īsta skaistule!

—   Kāda «viņa»? — viesnīcnieks brīnījās.

—  Milēdija, — d'Artanjans nočukstēja un otrreiz zaudēja samaņu.

«Nekā nevar darīt,» viesnīcnieks apsvēra, «divus esmu zaudējis, toties šis man paliek, un esmu pārliecināts, ka viņš uzkavēsies pie manis vismaz dažas dienas. Vienpadsmit ekijus man šā vai tā izdosies nopelnīt.»

Lasītājam ir zināms, ka vienpadsmit ekiji bija tieši tā summa, kas atlikusi d'Artanjana makā.

Viesnīcnieks cerēja, ka jauneklis noslimos vienpadsmit dienas un par katru dienu viņš varēs no tā noplēst vienu ekiju, bet blēdis nepazina savu viesi. Nākošajā rītā d'Artanjans piecēlās jau pulksten piecos, nokāpa lejā virtuvē un pieprasīja bez dažām citām sastāvdaļām, kuru saraksts nav nonācis mūsu rokās, vīnu, eļļu, rozmarīnu un, rokā turēdams mātes iedoto recepti, izgatavoja ziedi, ar kuru iezieda savus daudzos ievainojumus; viņš pats mainīja sev apsējus un neļāva pieaicināt nevienu ārstu. Bez šaubām, pateicoties ziedes dziednieciskai iedarbībai un varbūt arī tāpēc ka d'Artanjans iztika bez ārstu palīdzības, viņš jau tai pašā vakarā bija uz kājām un otrā dienā gandrīz pilnīgi vesels.

Bet, grasoties norēķināties par rozmarīnu, eļļu un vīnu — vienīgo, ko jauneklis bija patērējis, jo ieturēja stingru diētu, kur- pretī viņa dzeltenais zirgs, vismaz pēc viesnīcnieka vārdiem, bija aprijis trīsreiz vairāk nekā pēc kārnā lopiņa auguma varētu pieņemt, — d'Artanjans savā kabatā atrada tikai apdilušu samta maciņu un tanī glabājošos vienpadsmit ekijus, turpretī de Trevila kungam adresētā vēstule bija pazudusi.

Jauneklis ļoti pacietīgi sāka meklēt šo vēstuli, reižu divdesmit izvērsdams uz āru visas savas bikšu un vestes kabatas, cilādams un pārcilādams ceļasomas saturu, attaisīdams un aiztaisīdams maku. Bet, kad viņš bija galīgi nācis pie pārliecības, ka vēstule nav atrodama, viņu sagrāba tik negants niknums, ka gandrīz atkal radās vajadzība pēc vīna un smaržīgās eļļas, jo, redzot, ka jaunais karstgalvis iededzies dusmās un draud sadauzīt druskās visu mājvietas iekārtu, ja vēstule netikšot atrasta, viesnīcnieks jau sagrāba bozi, viņa sieva slotas kātu un kalpi tās pašas rungas, kuras bija likuši lietā pirms divām dienām.

—   Gādājiet man rokā manu ieteikšanas vēstuli! Manu vēstuli, piķis un zēvele, vai arī es jūs visus uzduršu uz iesma kā irbes! — d'Artanjans draudēja.

Diemžēl kāds apstāklis traucēja jauneklim izpildīt savus draudus: kā jau teicām, viņa zobens pirmajā cīniņā tika pārlauzts uz pusēm, un to viņš bija paguvis pilnīgi aizmirst. Tā nu iznāca, ka d'Artanjans, gribēdams izvilkt no maksts zobenu, īstenībā izrādījās bruņojies ar astoņu vai desmit collu garu zobena stumbeni, ko viesnīcnieks bija rūpīgi iebāzis atpakaļ makstī. Asmens galu gudrinieks bija pamanījies noslēpt, lai izgatavotu no tā speķo- jamo iesmu.

Domājams gan, ka šī vilšanās nebūtu atturējusi mūsu karstasinīgo jaunekli, ja viesnīcnieks neapsvēris, ka prasība, ar kuru viesis griezās pie viņa, ir pilnīgi pamatota.

—   Patiesi, — viņš ieteicās, nolaizdams sitienam pacelto bozi, — kur palikusi vēstule?

—   Jā, kur tā ir palikusi? — d'Artanjans neatlaidās. — Pirmkārt, es jūs brīdinu, šī vēstule bija adresēta de Trevila kungam, un tai jāatrodas. Vai arī, ja tā neatradīsies, tad viņš pats pratīs likt to saprast!

Šie draudi galīgi iebiedēja viesnīcnieku. Pēc karaļa un kardināla kunga de Trevila kungs bija cilvēks, kura vārdu pieminēja visbiežāk ne tikai karavīri, bet arī citi pilsētu iedzīvotāji. Bija gan vēl arī «Zozefa tēvs», taču viņa vārds allaž tika izrunāts pavisam klusu, jo «pelēkā gaišība», kā mēdza dēvēt šo kardināla intīmo draugu, iedvesa visiem lielas bailes.

Un tā nu, tālu aizmēzdams projām bozi, pavēlējis sievai darīt tāpat ar savu slotas kātu un kalpiem ar nūjām, viesnīcnieks pats pirmais rādīja piemēru, ķerdamies cītīgi pie pazudušās vēstules meklēšanas.

—   Vai tad tanī vēstulē atradās kaut kādas vērtības? — labu brīdi veltīgi nomeklējies, iejautājās viesnīcnieks.

—   Pie joda! Domāju gan! — atsaucās gaskonietis, kas ar šīs vēstules palīdzību bija cerējis izlauzt sev ceļu uz galmu. — Tanī bija visa mana manta.

—   Vai Spānijas vērtspapīros? — viesnīcnieks uztraukti jautāja.

—   Čekos naudas saņemšanai no viņa majestātes personīgās kases, — atbildēja d'Artanjans, kas bija cerējis ar nozudušās ieteikšanas vēstules palīdzību iekļūt karaļa kalpībā un tāpēc uzskatīja, ka ar savu diezgan pārdrošo atbildi nebūs neko samelojis.

—   Piķis un zēvele! — viesnīcnieks, pilnīgi izmisis, lādējās.

—   Bet tas nav svarīgi, — d'Artanjans ar gaskoniešiem rak- sturigo bramanību turpināja. — Nauda man ir nieks. Galvenais man ir pati vēstule. Labāk es būtu ar mieru pazaudēt tūkstoš pistoļu nekā šo vēstuli.

Tikpat labi viņš būtu varējis sacīt divdesmit tūkstoš pistoļu, bet viņu bija atturējusi jauneklīga kautrība.

Sirdīdamies un veltīgi rakņādamies pa malu malām, viesnīcnieks pēkšņi kaut ko iedomājās.

—  Tā vēstule nemaz nav pazudusi! — viņš iesaucās.

—   Kā tā? — d'Artanjans brīnījās.

—   Nē, tā jums ir paņemta.

—   Paņemta? Kas tad to būtu paņēmis?

—  Vakarējais muižnieks. Viņš nokāpa lejā virtuvē, kur atradās jūsu kamzolis. Viņš uzkavējās virtuvē viens pats. Varu saderēt, ka viņš jums to ir nozadzis.

—   Vai jūs tā domājat? — d'Artanjans neticīgi ieteicās, jo labāk par kuru katru zināja, ka šī vēstule var būt svarīga vienīgi viņam pašam, un nespēja iedomāties, kālab pēc tās būtu tīkojis kāds cits. Protams, neviens kalpotājs, neviens no viesnīcā esošajiem ceļotājiem nevarētu gūt sev nekādu labumu no šīs ieteikšanas vēstules.

—  Tātad jūs turat aizdomās bezkaunīgo muižnieku? — d'Artanjans vaicāja.

—   Esmu par to pārliecināts, — viesnīcnieks atbildēja. — Kad es viņam pateicu, ka jūsu augstdzimtība ir de Trevila kunga aizgādībā un ka jūs pat vedat šim godājamajam muižniekam adresētu vēstuli, nepazīstamais acīm redzami uztraucās, noprasīja man, kur šī vēstule atrodoties, un nekavējoties nokāpa lejā virtuvē, jo zināja, ka tur palicis jūsu vamzis.

—   Tad viņš noteikti ir tas, kas mani apzadzis, — d'Artanjans sacīja. — Sūdzēšos par to de Trevila kungam, un de Trevila kungs sūdzēsies karalim. — Pēc tam jauneklis cēli izvilka no kabatas divus ekijus, pasniedza tos viesnīcniekam, kas, cepuri rokā turēdams, pavadīja viņu līdz vārtiem. Te d'Artanjans uzkāpa mugurā dzeltenajam zirgam, kas viņu bez turpmākiem starpgadījumiem noveda līdz Parīzes Sent-Antuana vārtiem, kur nabaga lopiņa īpašnieks to pārdeva par trim ekijiem, un tas vēl bija labi samaksāts, jo d'Artanjans savu kleperi pēdējā ceļa posmā bija gaužām nodzinis. Zirgu tirgonis, kuram d'Artanjans savu lopiņu atdeva par augšminēto summu, aizrādīja jauneklim, ka šādu nedzirdēti lielu naudu tas maksājot tikai klepera īpatnējās krāsas dēļ.

Tā nu d'Artanjans, padusē nesdams nelielo mantu sainīti, kājām iesoļoja Parīzē un klaiņāja pa ielām, līdz atrada savam patukšajam makam piemērotu istabu. Šī istaba, mansardam līdzīga pažobele, bija Kapraču ielā, Luksemburgas parka tuvumā.

Iemaksājis rokasnaudu, d'Artanjans tūlīt ievācās savā mājoklī un uzreiz ķērās pie darba: viņš ņēmās apšūt savu kamzoli un bikses ar tresēm, kuras māte bija noārdījusi no d'Artanjana tēva kunga gandrīz pilnīgi jaunā kamzoļa un slepus iedevusi dēlam. Tad jauneklis aizgāja uz Lūžņu Piekrasti, kur uzdeva piekalt savam zobenam jaunu asmeni. Pēc tam viņš aizstaigāja uz Luvras pusi un pirmajam musketierim, ko sastapa ceļā, apjautājās, kur atrodoties de Trevila kunga māja. Izrādījās, ka tā bija Vjēkolom- bjē ielā, tātad pavisam netālu no d'Artanjana mītnes: jauneklis šo sagadīšanos uzskatīja par labu zīmi, kas vēstī panākumus.

Apmierināts ar savu izturēšanos Mengā, nejuzdams sirdsapziņas pārmetumus par pagātni, būdams pilns paļāvības par tagadni un cerību spārnots par nākotni, viņš cieši aizmiga krietna cilvēka miegā.

Kā kārtīgs provinciālis viņš nogulēja līdz pulksten deviņiem rītā, piecēlās un devās pie ievērojamā de Trevila kunga, kas, pēc vecā d'Artanjana kunga domām, bija trešā persona visā karalistē.

## II. De TREVILA KUNGA UZGAIDĀMĀ ISTABA

De Truavils, kā Gaskoņā viņa ģimene saucās vēl joprojām, vai de Trevils, kā viņš pats dēvējās Parīzē, bija iesācis savas gaitas gluži tāpat kā d'Artanjans, proti, bez viena sū kabatā, bet ar lielu drosmes, asprātības un atjautības krājumu, kas nereti pat visnabadzīgākajam Gaskoņas muižnieciņam palīdz piepildīt viņa tēva cerības un sasniegt mūžā vairāk nekā dažam labam bagātam Perigoras vai Berijas muižniekam ar visu savu lielo mantojumu. De Trevila kunga nekautrīgā drosme, viņa vēl nekautrīgākā veiksme laikos, kad zobena cirtieni bira kā krusa, bija viņu pacēluši augšā pa tām grūti uzkāpjamajām kāpnēm, kuras mēdz saukt par galma labvēlību, un viņš tās bija uzveicis, jožot pa četriem kāpieniem uzreiz.

Viņš bija karaļa draugs. Ikvienam ir zināms, cik lielā cieņā karalis turēja sava tēva Anrija IV piemiņu. De Trevila kunga tēvs bija tik uzticīgi kalpojis Anrijam IV karos pret Līgu, ka, trūkstot skaidrai naudai, — tās bearnietim bija par maz visu mūžu, un parādus viņš mēdza maksāt ar vienīgo, ko viņam nekad nevajadzēja aizņemties, proti, ar asprātību, — tātad, kā jau teicām, trūkstot skaidrai naudai, karalis bija atļāvis de Trevila kunga tēvam pēc Parīzes atgūšanas ieslēgt savā vapenī zelta lauvu ar devīzi: fidelis et fortis[2]. gods tas bija liels, taču ar to tikt pie turības nevarēja. Un tā nu iznāca, ka lielā Anrija slavenais līdzgaitnieks mirstot atstāja dēlam mantojumā vienīgi savu zobenu un devīzi. Pateicoties šim cildenajam mantojumam un neaptraipītajam vārdam, kas nāca tam līdzi, de Trevila kungs tika uzņemts jaunā prinča galmā, kur tik drosmīgi kalpoja ar savu zobenu un bija tik uzticīgs vapenī rakstītajai devīzei, ka Ludviķis XIII, viens no labākajiem paukotājiem visā karalistē, mēdza sacīt: ja kāds no viņa draugiem grasītos cīnīties divkaujā, tad viņš tam ieteiktu ņemt par sekundantiem, pirmkārt, viņu pašu un, otrkārt, Trevilu, varbūt pat pirms viņa.

Ludviķis XIII juta patiesu sirsnību pret Trevilu, protams, īsti karalisku, egoistisku sirsnību, un tomēr tā bija sirsnība. Tais grūtajos laikos augstdzimuši ļaudis centās pulcināt ap sevi Tre- vilam līdzīgus cilvēkus. Apzīmējumu «stiprs», otro vārdu de Trevilu vapeņa uzrakstā, būtu varējuši ņemt sev par devīzi daudzi, bet maz muižnieku varētu attiecināt uz sevi uzraksta pirmo epitetu «uzticīgs». Trevils bija viens no tiem retajiem, kas prot paklausīt bez spriedelēšanas, akli kā suns; acs viņam bija vērīga, roka strauja, un acis viņam kalpoja tikai, lai saskatītu, vai karalis nav ar kādu neapmierināts, bet roka — lai pārmācītu vaininieku: kaut kādu Bernu, Moreveru, Poletro de Merē vai Vitrī. Trevilam līdz šim tikai bija trūcis izdevības, taču viņš tai uzglūnēja un bija cieši apņēmies ķert to aiz čupra, tikko tā gadīsies pa tvērienam. Ne velti Ludviķis XIII bija iecēlis de Trevilu par musketieru kapteini, un tie ar savu padevību vai drīzāk ar fanātisko pakļaušanos bija Ludviķim XIII tas pats, kas savā laikā Indriķim III ordināri un Ludviķim XI skotu gvarde.

Kardināls savukārt šai ziņā nepalika iepakaļ karalim. Redzēdams, kādu varenu izlasi sapulcinājis ap sevi Ludviķis XIII, arī otrais vai, pareizāk sakot, pirmais Francijas valdonis bija vēlējies radīt sev īpašu gvardi. Tāpēc viņam tāpat kā Ludviķim XIII bija pašam savi musketieri, un varēja vērot, kā abi valdonīgie sāncenši vervēja savai gvardei visās Francijas provincēs un pat ārvalstīs vīrus, kas bija kļuvuši slaveni ar varoņdarbiem. Vakaros, spēlēdami šahu, Rišeljē un Ludviķis XIII nereti ķildojās par savu musketieru nopelniem. Katrs lielījās ar savu vīru stāju un drosmi; atklātībā nopeldami divkaujas un kautiņus, abi slepeni uzmudināja savus miesassargus uz plūkšanos un izjuta patiesu sāpinājumu vai dziļu prieku par savējo neveiksmēm vai uzvarām. Tā vismaz vēstī savos memuāros cilvēks, kas pats piedzīvojis dažas no šādām neveiksmēm un daudzas uzvaras.

Trevils bija uzodis sava pavēlnieka vājo pusi un, pateicoties šai veiklībai, iemantoja karaļa ilgstošu un nemainīgu labvēlību, kaut gan ir zināms, ka Ludviķis XIII nav bijis pastāvīgs savā draudzībā. Viņš tik izaicinoši dižojās ar saviem musketieriem kardināla Armana Diplesī Rišeljē priekšā, ka eminencei aiz dusmām saslējās sirmās ūsas. Trevils apbrīnojami labi izprata sava laika karu un, kad nevarēja dzīvot uz ienaidnieka rēķina, dzīvoja uz savu līdzpilsoņu rēķina; viņa karavīri bija nevaldāms velnu leģions, kas paklausīja vienīgi viņam pašam.

Nevīžīgi ģērbušies, ieskurbuši, saskrambājušies, karaļa vai drīzāk de Trevila kunga musketieri ālējās pa krodziņiem, pastaigas un ļaužu pilnām izpriecu vietām, skaļi klaigādami, ūsas skrullēdami, zobenus šķindinādami un ar īstu baudu iedunkādami kardināla kunga musketierus, kad vien tos sastapa. Tad ar tūkstoš zobgalībām kaut vai ielas vidū tika izvilkti zobeni no maksts. Gadījās, ka tika nogalināts kāds no viņiem, taču tas varēja mirt drošā pārliecībā, ka viņu apraudās un atriebs; biežāk nogalināja viņi paši, un tad viņi jutās pārliecināti, ka cietumā viņiem nebūs jāsmok, jo de Trevila kungs gādās, lai viņus atbrīvo. Sie ļaudis, kas de Trevila kungu pielūdza un skaļi dziedāja viņam slavas dziesmas, bija īsti karātavu putni, tomēr sava kapteiņa priekšā viņi drebēja kā skolēni sava skolotāja priekšā, paklausīja tam uz pirmā vārda un bija gatavi iet nāvē, lai nomazgātu no sevis kaut niecīgāko pārmetumu.

Šo vareno ieroci de Trevila kungs bija izmantojis sākumā karaļa un tā piekritēju, vēlāk arī sevis paša un savu draugu labā. Starp citu, nevienos to laiku memuāros, kuru saglabājies ļoti daudz, šo godājamo muižnieku neapvaino pat ne viņa ienaidnieki, un to viņam netrūka ne mācītu vīru, ne zobena varoņu vidū; kā jau teicām, nekur šo godājamo muižnieku neviens neapvaino, ka tas būtu ņēmis atlīdzību par savas gvardes sniegto palīdzību. Kaut arī de Trevilam piemita retas intriģēšanas spējas, kas viņu padarīja līdzvērtīgu visrūdītākajiem intrigantiem, viņš tomēr palika godīgs cilvēks. Vēl vairāk: par spīti nogurdinošajiem karagājieniem un grūtajām apmācībām viņš bija izvērties par vienu no sava laikmeta galantākajiem jautru dēku meklētājiem, par izsmalcinātu siržu lauzēju un divdomīgu asprātību teicēju. Par de Trevila veiksmi mīlestībā tenkoja tikpat daudz, kā pirms gadiem divdesmit bija tenkots par Basompjēra uzvarām, un tas kaut ko nozīmēja. Musketieru kapteinis tika apbrīnots, nīsts un mīlēts, tātad viņš bija sasniedzis laimes un panākumu kalngalus.

Ludviķis XIV ar savu spilgto starošanu aptumšoja visus mazākos spīdekļus galmā, turpretim viņa tēvs, saule pluribus impar[3], atstāja katram savam favorītam viņa spožumu, katram galminiekam viņa savdabīgo vērtību. Bez karaļa un kardināla rīta audiencēm Parīzē tolaik vairāk nekā divsimt augstmaņu mājās notika vairāk vai mazāk plašas rīta pieņemšanas. To vidū de Trevila pieņemšana pulcināja vai visvairāk apmeklētāju.

Viņa savrupmājas pagalms Vjē-Kolombjē ielā līdzinājās karaspēka nometnei jau no pulksten sešiem rītā vasaru un no pulksten astoņiem rītā ziemu. Piecdesmit līdz sešdesmit musketieru, kas acīm redzami tur cits citu nomainīja, lai viņu skaits allaž paliktu iespaidīgs, pastaigājās pa pagalmu, pilnīgi apbruņojušies un gatavi uz visu. Pa kāpnēm, kas bija tik platas, ka mūsu dienās arhitekts to aizņemtajā vietā uzceltu veselu māju, šaudījās augšā un lejā Parīzes lūdzēji, kas tīkoja pēc kaut kādas labvēlības, provinces muižnieki, kuri tiecās iestāties musketieros, un dažādu krāsu livrejās tērpti sulaiņi, kas atnesa de Trevila kungam vēstījumus no saviem kungiem. Uzgaidāmajā istabā uz gariem soliem, kas stiepās gar sienām, atpūtās izredzētie, proti, tie, kurus mājas saimnieks bija uzaicinājis ierasties. Te no rīta līdz vakaram skanēja troksnis, kamēr de Trevila kungs kabinetā, kas atradās līdzās uzgaidāmajai istabai, pieņēma apmeklētājus, uzklausīja sūdzības, deva rīkojumus un kā pats karalis uz sava balkona Luvrā varēja nostāties pie loga un pārskatīt savus ļaudis un viņu apbruņojumu.

Todien, kad d'Artanjans te atnāca pirmo reizi, burzma šķita sevišķi liela, it īpaši provinciālim, kas nupat ieradies no savas provinces. Ir gan tiesa, ka šis provinciālis bija gaskonietis, un tanīs laikos d'Artanjana puses ļaudis tika uzskatīti par tādiem, kurus nav viegli ar kaut ko pārsteigt. Ienācis pa masīviem vārtiem, kas bija apsisti ar garām naglām, kuru galvas veidoja četrstūrus, cilvēks uzreiz nokļuva karavīru vidū; tie staigāja pa sētsvidu sasaukdamies, ķildodamies un draiskuļodami. Šajos mutuļojošos musketieru viļņos ceļš varētu pavērties tikai kādam virsniekam, augstmanim vai daiļai sievietei.

Pa šo juceklīgo burzmu tad nu lauzās cauri ar drebošu sirdi mūsu jauneklis, ar vienu roku spiezdams pie kalsnajiem stilbiem garo zobenu, ar otru turēdams cepures malu; uz lūpām nabaga provinciālim bija savilkts mazs smaidiņš, ar kuru viņš centās apslēpt savu apjukumu. Ticis garām kādam pūlītim, viņš uzelpoja brīvāk, taču manīja, ka musketieri noskatās viņam pakaļ, un d'Artanjans, kas līdz šim bija par sevi diezgan augstās domās, pirmo reizi mūžā jutās smieklīgs.

Pie kāpnēm stāvoklis kļuva vēl ļaunāks: uz apakšējiem kāpieniem četri musketieri izklaidējās draiskā rotaļā, bet desmit vai divpadsmit viņu biedri drūzmējās kāpņu laukumiņā un gaidīja savu reizi, lai piedalītos rotaļā.

Viens no četriem, stāvēdams uz augstāka pakāpiena, ar atvāztu zobenu rokā kavēja vai vismaz centās aizkavēt pārējos trīs kāpt augšup. Sie trīs pārējie, veikli cilādami zobenus, mācās viņam virsū. Sākumā d'Artanjans nodomāja, ka tie cīnās ar rapieriem, taču drīz vien pēc skrambājumiem, kurus saņēma rotaļas dalībnieki, viņš noprata, ka, tieši pretēji, katrs ierocis ir lieliski uzasināts un uzsmailēts. Pie katra ieskrambājuma ne tikai skatītāji, bet arī paši cietušie smējās kā negudri.

Tobrīd uz augstākā pakāpiena stāvošais musketieris vareni atsita savu pretinieku uzbrukumus. Ap viņiem aplī bija sapulcējušies ļaudis. Pēc rotaļas noteikumiem katram, kas saņēma ieskrambājumu, vajadzēja izstāties no spēles un viņš par labu uzvarētājam zaudēja savu kārtu uz audienci. Piecās minūtēs visi lejāk stāvošie bija ieskrambāti: viens rokā, otrs zodā un trešais pie auss, turpretī tas, kurš aizstāvēja pakāpienu, ne reizes netika skarts. Pēc pieņemtajiem noteikumiem viņš ar savu veiklību bija pavirzījies rindā par trim vietām uz priekšu.

Kaut gan mūsu jauno ceļotāju bija visai grūti pārsteigt vai vismaz likt viņam izpaust savu pārsteigumu, taču šāds laika kavēklis viesa viņā dziļu izbrīnu. Savā dzimtajā malā, kur karstgalvju netrūka, viņš tomēr nebija piedzīvojis, ka divkaujā cīnītos bez mazākā pamata. So četru musketieru gaskonāde viņam šķita daudz neparastāka par visu, ko viņš bija redzējis un pat dzirdējis pašā Gaskoņā. D'Artanjanam likās, ka viņš pārcēlies slavenajā milžu zemē, kurā bija nokļuvis Gulivers un tur pārdzīvojis milzīgas izbailes. Un tomēr jauneklis vēl nebija galā: atlika kāpņu augšējais laukums un uzgaidāmā istaba.

Kāpņu laukumā necilāja zobenus, tur tenkoja par sievietēm, bet uzgaidāmajā istabā par galmu. Kāpņu laukumā d'Artanjans pietvīka, uzgaidāmajā istabā notrīsēja aiz bailēm. Jaunekļa možā un draiskā iztēle, kas Gaskoņā bija viņu darījusi bīstamu jaunām istabenēm un reizēm pat to jaunajām kundzēm, nekad, pat ne augstākā neprāta mirkļos, nebija varējusi izraisīt viņa sapņos ne pusi no mīlestības brīnumiem un ne ceturtdaļu no dēkainajiem varoņdarbiem, par kuriem šeit tika mēļots, turklāt saistot tos ar plaši pazīstamiem vārdiem un pilnīgi neaizplīvuroti minot dažādus sīkumus. Ja kāpņu laukumā tika aizskartas viņa tiklības jūtas, tad uzgaidāmajā istabā triecienu saņēma viņa cieņa pret kardinālu. Tur d'Artanjans sev par lielu pārsteigumu izdzirda skaļā balsī kritizējam politiku, no kuras drebēja visa Eiropa; netika saudzēta arī kardināla personīgā dzīve, kaut gan jauneklis zināja, ka par mēģinājumiem to izdibināt tikuši sodīti daudzi ievērojami un vareni augstmaņi. Šis izcilais cilvēks, ko tik dziļi cienīja d'Artanjana tēvs, de Trevila kunga musketieriem kalpoja par izsmiekla priekšmetu. Tie zobojās par kardināla līkajām kājām un kumpaino muguru. Daži dziedāja dziesmiņas par viņa mīļāko d'Egijona kundzi un māsas meitu de Kombalē kundzi, bet citi prātoja, kā izjokot kardināla pāžus un miesassargus, — tas viss d'Artanjanam šķita neiedomājami un neiespējami.

Taču, kad reizēm dzēlīgajās epigrammās par kardinālu nejauši tika pieminēts karaļa vārds, visiem zobgaļiem mutes uz mirkli palika gluži kā aizsietas. Mēlneši bažīgi palūkojās apkārt, it kā bīdamies, ka de Trevila kunga kabineta sienai varētu būt ausis. Bet tūlīt pat atkal kāds norādījums atvirzīja sarunu atpakaļ uz viņa eminenci, balsis ieskanējās no jauna, un neviens no lielā kardināla darbiem nepalika neapgaismots.

«Tie visi tiks iemesti Bastīlijā un pakārti,» d'Artanjans šausmās nodomāja, «un es kopā ar viņiem, jo tikšu uzskatīts par viņu līdzzinātāju, tāpēc ka esmu dzirdējis un uzklausījies šīs ķecerīgās runas. Ko teiktu mans godājamais tēvs, kas man tik ļoti lika pie sirds izturēties goddevīgi pret kardinālu, ja dabūtu zināt, ka atrodos šādu bendesmaisu sabiedrībā?»

Protams, kā jau lasītājs pats būs iedomājies, d'Artanjans neuzdrošinājās iejaukties sarunā, bet skatījās ar abām acīm un klausījās ar abām ausīm, kārīgi saspringdams visus piecus prātus, lai tikai nekā nepalaistu garām un par spīti bijībai pret tēva dotajiem padomiem tomēr juta, ka gaume un tieksme vedina viņu drīzāk uzteikt nekā nopelt nedzirdētās lietas, kas šeit norisinājās ap viņu.

Tā kā jauneklis de Trevila kunga piekritēju pūlī bija pilnīgi svešs un tika redzēts pirmo reizi, tad pie viņa pienāca sulainis un vaicāja, ko viņš vēloties, D'Artanjans pazemīgi nosauca savu vārdu, pateica, ka esot de Trevila kunga dzimtās puses cilvēks, un uzdeva sulainim izlūgties no mājastēva viņam īsu audienci.

Sulainis aizbildnieciskā tonī apsolīja savlaicīgi darīt zināmu jaunekļa lūgumu.

Pamazām d'Artanjans bija atguvies no pirmā pārsteiguma un nu viņam bija laiks atliku likām nopētīt apkārtējo cilvēku apģērbu un sejas.

Visskaļākās grupas viduspunkts bija gara auguma musketieris ar augstprātīgu seju, tērpies ļoti neparastā apģērbā, kas saistīja vispārēju uzmanību. Viņam tobrīd nebija mugurā mundieris, kas, starp citu, nebija obligāts tanīs laikos, kad cilvēkiem brīvības bija mazāk, toties neatkarība lielāka. Viņš bija ģērbies gaiši zilā, pamatīgi izbalējušā un apvalkātā kamzolī, virs kura dižojās krāšņa, ar zeltu izšūta zobena siksna, kas staroja kā ūdens vizma pusdienas saulē. Garš karmīnsarkans apmetnis viņam bija graciozi noslīdējis pār pleciem, atsegdams priekšā vienīgi grezno zobena siksnu, pie kuras karājās milzīgs zobens.

Šis musketieris patlaban bija nomainījies no sardzes, žēlojās, ka esot apaukstējies, un laiku pa laikam māksloti ieklepojās. Tāpēc arī esot aplicis apmetni, kā viņš paskaidroja apkārtējiem, un, kamēr viņš, nicīgi ūsas uzgriezdams, it kā no augšas izmeta vārdus, pārējie, un d'Artanjans vairāk par visiem, sajūsmināti apbrīnoja viņa izšūto zobena siksnu.

—   Jā, ko lai dara, — musketieris sacīja, — tās atkal nāk modē. Tā ir aplamība, skaidrs kā diena, bet mode paliek mode. Turklāt tēva krātā naudiņa kaut kur taču ir jāizlieto.

—   E, Portos, — iesaucās viens no apkārtstāvošajiem, — nemēģini nu mums iestāstīt, ka par šo zobena siksnu tev jāpateicas sava tētiņa devīgumam! Gan jau tev to būs uzdāvinājusi aizplīvurotā dāma, ar kuru tevi sastapu viņsvētdien pie Sent-Onorē vārtiem.

—   Nē, dodu muižnieka goda vārdu, ka esmu to pircis pats par savu naudu, — atbildēja tas, ko nupat iepriekšējais runātājs bija dēvējis par Portosu.

—   Jā, tāpat kā es nopirku šo jauno naudas maku par to naudu, ko mana mīļākā bija ielikusi vecajā, — ierunājās kāds cits musketieris.

—   Patiesi, es varu pierādīt, ka samaksāju par to divpadsmit pistoles, — Portoss nepiekāpās.

Apbrīnošana pieauga, kaut arī šaubas neizgaisa.

—   Vai nav taisnība, Aramis? — jautāja Portoss, pievērsdamies kādam citam musketierim.

Tas bija pilnīgs pretstats jautātājam, kas viņu bija nosaucis par Aramisu. Jauneklim bija tikko gadu divdesmit divi vai divdesmit trīs, vientiesīga, piemīlīga seja, melnas, liegas acis un vaigi sārti un samtaini kā firziķis rudenī. Plānās ūsiņas iezīmēja uz virslūpas pilnīgi taisnu līniju, šķita, ka viņš bīstas nolaist rokas gar sāniem, lai nepietūktu dzīslas. Laiku pa laikam viņš pa- knaibīja ausu ļipiņas, lai tās allaž būtu maigi sārtas. Viņš mēdza runāt maz un lēni, daudz sveicināt, smieties neskanīgi un rādīt skaistos zobus, kas, tāpat kā visa viņa āriene, šķita rūpīgi kopti. Uz drauga jautājumu viņš atbildēja ar apstiprinošu galvas mājienu.

Šis apstiprinājums acīm redzami galīgi novērsa visas šaubas par zobena siksnu. To joprojām apbrīnoja, bet par to vairs nerunāja. Saruna strauji novirzījās uz citu priekšmetu.

—   Kādas ir jūsu domas par to, ko stāsta Šalē staļļmeistars? — iejautājās viens musketieris, neuzrunādams nevienu tieši, bet pievērsdamies visiem.

—   Un ko tad viņš stāsta? — Portoss cienīgi jautāja.

—   Viņš stāsta, ka Briselē esot sastapis kardināla padevīgo kalpu Rošforu. Tas, nolādētais, bijis pārģērbies par kapucīnu mūku un, pateicoties šai maskarādei, apvedis ap stūri de Lega kungu kā īstu vientiesi.

—   Kā īstu vientiesi,— Portoss atkārtoja. — Bet vai tas ir droši zināms?

—   Dzirdēju par to no Aramisa, — musketieris atbildēja.

—   Patiešām?

—  Jūs taču, Portos, pats to labi zināt, — Aramiss sacīja. — Es jums jau vakar izstāstīju. Nerunāsim vairs par to.

—   Nerunāsim vairs par to! — Portoss atcirta. — Ak tad tā jūs domājat? Nerunāsim vairs par to! Sasodīts! Cik ātri jūs izlemjat! Kardināls liek izspiegot kādu muižnieku, liek kādam nodevējam, laupītājam, karātavu putnam nozagt šā muižnieka vēstules, liek ar šā spiega palīdzību un uz šo vēstuļu pamata nogriezt kaklu nelaimīgajam Šalē, aizbildinoties ar ieganstu, ka šalē esot gribējis nogalināt karali un apprecināt Orleānas hercogu ar karalieni! Neviens nekā nezināja par šo mīklaino notikumu, jūs vakar, mums visiem sagādādams lielu gandarījumu, paziņojāt tā atrisinājumu, un, kamēr mēs visi vēl esam gluži apstulbuši no šīs jaunās ziņas, jūs šodien ņemat un pasakāt: «Nerunāsim vairs par to!» *

—   Nu labi, tad runāsim, ja jūs tā vēlaties, — Aramiss lēnīgi atteica.

—   Ja es būtu nelaimīgā Šalē staļļmeistars, tad Rošforam būtu nācies pārdzīvot kopā ar mani visai nepatīkamu mirkli! — Portoss izsaucās.

—   Un jums nāktos pārdzīvot skumju stundas ceturksni ar Sarkano hercogu, — Aramiss piezīmēja.

—   O, Sarkanais hercogs! Bravo, bravo, Sarkanais hercogs! — Portoss jūsmoja, plaukšķinādams rokas un atzinīgi mādams ar galvu. — Sarkanais hercogs — tas ir lieliski! Es jūsu asprātību izplatīšu, mans dārgais, esiet bez raizēm. Mūsu Aramiss gan ir asprātīgs! Zēl, dārgais draugs, ka jums nav bijis iespējams sekot jūsu aicinājumam! No jums būtu iznācis burvīgs abats!

—   Ak, tas ir tikai uz kādu laiku atlikts, — Aramiss teica. — Kādreiz es būšu abats. Jūs, Portos, taču zināt, ka es turpinu teoloģijas studijas.

—   Viņš sasniegs, ko ir iecerējis, — sacīja Portoss, — agri vai vēlu viņš to sasniegs.

—  Agri, — teica Aramiss.

—   Viņš gaida tikai vienu, lai galīgi izšķirtos un atkal uzvilktu mugurā sutanu, kas viņam karājas skapī aiz uniformas, — kāds cits musketieris iemeta starpā.

—   Ko tad viņš gaida? — iejautājās kāds ziņkārīgais.

—  Viņš gaida, lai karaliene dāvātu Francijas tronim mantinieku.

—   Par šo jautājumu nejokosim, mani kungi! — Portoss apsauca. — Paldies Dievam, karaliene vēl ir tanī vecumā, ka var dāvāt troņmantnieku.

—   Stāsta, ka lords Bekingems esot Francijā, — Aramiss ieteicās ar šķelmīgu smīnu, kas šim šķietami vienkāršajam teikumam deva visai divdomīgu pieskaņu.

—   Aramis, mans draugs, šoreiz jūs maldāties, — Portoss viņu pārtrauca, — un jūsu dzīšanās pēc asprātībām vienmēr aizved jūs par tālu. Ja de Trevila kungs būtu jūs dzirdējis, jums par šiem vārdiem klātos plāni.

—   Portos, vai jūs gribat mani mācīt? — ieprasījās Aramiss, un viņa maigajā skatienā uzzibsnīja niknums.

—   Draugs, esiet musketieris vai abats. Esiet viens vai otrs, bet ne viens un otrs, — Portoss atteica. — Atcerieties, Atoss vēl vakar jums sacīja: jūs ēdat no visām silēm. Lūdzu, neskaistie- ties, tas būtu lieki, jo jūs labi zināt vienošanos, ko esam noslēguši — Atoss, jūs un es. Jūs taču ejat pie d'Egijona kundzes un lakstojaties ar viņu; jūs apmeklējat de Bua-Trasī kundzi, de Šev- reza kundzes māsīcu, un ļaudis runā, ka šī dāma jau izturoties pret jums ļoti laipni. Ak Dievs, neatzīstieties savā laimē, neviens negrib iztincināt jūsu noslēpumu, katrs zina, ka jūs protat smalkjūtīgi klusēt. Bet reiz jums piemīt šis tikums, tad, pie joda, neaizmirstiet to, kad runa ir par viņas majestāti. Lai trin mēles kas un kā grib par karali un par kardinālu, bet karaliene ir svēta, un, ja par viņu runā, tad lai runā tikai labu.

—   Portos, jūs esat pašpārliecības pilns kā Narciss, lieciet to aiz auss, — atbildēja Aramiss. — Un jūs zināt, es neciešu tikumības mācību, izņemot ja to sludina Atoss. Kas attiecas uz jums, mans draugs, tad jūsu zobena siksna ir pārāk grezna, lai jūs tikumības ziņā būtu kāds varonis. Kad man patiks, es kļūšu par abatu, bet pagaidām esmu musketieris un kā tāds runāju to, ko gribu, un pašreiz gribu jums sacīt, ka jūs man esat apnicis.

—  Aramis!

—   Portos!

—   Kungi! Kungi! — atskanēja no visām pusēm.

—   De Trevila kungs gaida d'Artanjana kungu, — viņus pārtrauca sulainis, atvērdams kabineta durvis.

Kad tika izrunāti šie vārdi, durvis palika vaļā, visi uzreiz apklusa, un šajā vispārējā klusumā jaunais gaskonietis visā garumā šķērsoja uzgaidāmo istabu un iegāja musketieru kapteiņa kabinetā, sirsnīgi nopriecādamies, ka īstajā laikā izdevies izvairīties no līdzdalības dīvainā strīda beigās.

## III. AUDIENCE

De Trevila kungs bija ļoti nelāgā omā, tomēr laipni saņēma jaunekli, kas paklanījās līdz pašai zemei. Musketieru kapteinis pasmaidīja, kad d'Artanjans teica apsveikuma vārdus, jo bear- niešu akcents atgādināja kapteinim jaunību un dzimto malu — šādas atmiņas izvilina smaidu cilvēkam katrā vecumā. Bet tūlīt pat, piegājis pie uzgaidāmās istabas durvīm un pamājis ar roku d'Artanjanam, it kā lūgdams atļauju vispirms nobeigt ar citiem, lai tad sāktu sarunu ar viņu, de Trevila kungs uzsauca trīs reizes, ar katru reizi kāpinādams balsi, tā ka tanī izskanēja visa intonāciju gamma no pavēlnieciskas līdz sadusmotai:

—  Atos! Portos! Aramis!

Divi mums jau pazīstamie musketieri, kas atsaucās uz abiem pēdējiem no trim nosauktajiem vārdiem, uzreiz pameta pulciņu, kurā bija stāvējuši, un iegāja kabinetā, bet durvis tūlīt aizvērās, tikko viņi bija pārkāpuši pār slieksni. Viņu izturēšanās, kaut arī abi nebija pilnīgi mierīgi, ar savu cieņas un reizē padevības pilno nepiespiestību sajūsmināja d'Artanjanu, kas šajos cilvēkos saskatīja pusdievus un viņu priekšniekā pašu Olimpa Jupiteru ar visiem viņa zibeņiem.

Kad abi musketieri bija ienākuši un durvis aiz viņiem aizvērušās, kad uzgaidāmajā istabā bija atsākusies sarunu čala, kurām musketieru iesaukšana, bez šaubām, bija devusi jaunu vielu, kad beidzot de Trevila kungs, klusēdams un uzacis saraucis, bija trīs četras reizes izstaigājis kabinetu visā garumā, ikreiz iedams garām Portosam un Aramisam, kas stāvēja stingi un mēmi kā parādē, viņš pēkšņi nostājās abiem pretī un, ar dusmīgu skatienu aplūkojis tos no galvas līdz kājām, izsaucās:

—   Vai zināt, kungi, ko man teica karalis vēl vakar vakarā? Vai zināt to?

—   Nē, — pēc mirkļa atbildēja abi musketieri. — Nē, kapteiņa kungs, mēs nezinām.

—   Bet es ceru, ka jūs pagodināsiet mūs un to pateiksiet, — piebilda Aramiss bijīgā balsī un graciozi paklanīdamies.

—   Viņš man teica, ka turpmāk savus musketierus izvēlēšoties no kardināla kunga gvardu vidus!

—   No kardināla kunga gvardu vidus? Kāpēc tad tā? — Portoss strauji iejautājās.

—   Viņš redz, ka viņam savs skāņais vīns jāuzlabo, piejaucot labu vīnu.

Abi musketieri nosarka līdz ausu galiem. D'Artanjans nezināja, kur dēties, un labprāt būtu atradies simt pēdu zem zemes.

—   Jā, jā, — de Trevila kungs iekaisdams turpināja, — un viņa majestātei ir taisnība, jo, goda vārds, musketieru kungi galmā sevi nostādījuši bēdīgā lomā. Kardināla kungs vakarvakarā, ar karali spēlēdams šahu, stāstīja līdzjūtīgā tonī, kas man nemaz nepatika, ka aizvakar sasodītie musketieri, šie velna zeļļi, — šos vārdus viņš ironiski uzsvēra, un tas man patika vēl mazāk, — šie galvu cirtēji, — viņš piebilda, skatīdamies uz mani ar plēsīga kaķa acīm, — esot aizkavējušies pēc aizliegtās stundas kādā krodziņā Ferū ielā, un viņa gvardu patruļa — te man likās, ka viņš iesmiesies man sejā, — esot bijusi spiesta aizturēt miera traucētājus. Piķis un zēvele! Jums tas ir zināms! Aizturēt musketierus! Arī jūs tur esat bijuši klāt, nemaz neliedzieties, jūs esat pazīti, un kardināls nosauca jūsu vārdus. Tā ir mana vaina, jā, tikai mana vaina, jo es pats izvēlos savus ļaudis. Kāda velna pēc jūs, Aramis, izlūdzāties no manis musketieru kamzoli, kad jums tik labi piedienētu sutana? Un jūs, Portos! Vai šī skaistā, ar zeltu šūdinātā zobensiksna jums aplikta tikai tādēļ, lai pie tās piekārtu salmu zobenu? Un Atoss? Es neredzu Atosu. Kur viņš ir?

—   Kapteiņa kungs, viņš ir slims, ļoti slims, — Aramiss bēdīgi atbildēja.

—   Slims, ļoti slims, jūs sakāt? Kas viņam kaiš?

—   Pastāv aizdomas, ka viņam ir bakas, — atbildēja Portoss, savukārt gribēdams iebilst kādu vārdu sarunā, — un tas būtu ļoti bēdīgi, jo šī slimība izmaitātu viņam seju.

—   Bakas? Kādus niekus jūs, Portos, man te atkal stāstāt? Viņa gados saslimt ar bakām? Nē jel! … Bet viņš, bez šaubām, ir ievainots, varbūt pat nogalināts. Ak, ja es to būtu zinājis!… Sasodīts! Musketieru kungi! Es to necietīšu, ka mani ļaudis apmeklē šaubīgus krogus, uzsāk ķildas uz ielas un uz katra krustceļa cilā zobenus. Es nevēlos, ka musketieri kļūst par izsmieklu kardināla kunga gvardiem, kas ir krietni, mierīgi un izveicīgi ļautiņi un nekad nenonāks tādā stāvoklī, ka viņus varētu aizturēt, turklāt viņi neļautos sevi aizturēt, par to es esmu pārliecināts. Drīzāk viņi uz vietas mirtu nekā atkāptos kaut soli. Glābties, laisties lapās, bēgt — tā ir karaļa musketieru cienīga rīcība!

Portoss un Aramiss aiz niknuma trīcēja. Viņi būtu labprāt nožņauguši de Trevila kungu, ja sirds dzijumos nejustu, ka tas tā runā tikai aiz mīlestības pret viņiem. Viņi mīņājās, kodīja lūpas līdz asinīm un ar visu spēku spieda savu zobenu rokturus.

Uzgaidāmajā istabā visi bija dzirdējuši saucam Atosu, Por- tosu un Aramisu un no de Trevila kunga balss nopratuši, ka viņš ir milzīgi noskaities. Desmit ziņkārīgas galvas bija pieplakušas pie durvīm un bālēja aiz niknuma, jo pie durvju spraugas piespiestās ausis nepalaida garām nevienu vārdu, kas tika teikts kabinetā, un lūpas atkārtoja citu pēc cita kapteiņa apvainojumus, kuri attiecās uz visiem klātesošajiem. Vienā mirklī visa māja no kabineta durvīm līdz pašiem vārtiem, pārvērtās par verdošu katlu.

—   Kauns, karaļa musketieri pieļauj, ka viņus aiztur kardināla gvardisti, — de Trevila kungs, kas bija tikpat stipri pārskaities kā viņa karavīri, turpināja, skaldīdams vārdus un ieurbdams tos kā dunča dūrienus savu klausītāju sirdīs. — Kāds negods! Seši viņa eminences gvardisti aiztur sešus viņa majestātes musketierus! Pie joda! Esmu izšķīries, ko darīt. Taisnā ceļā došos uz Luvru, atteikšos no musketieru kapteiņa pienākumiem un lūgšu iecelt mani par kardināla gvardistu leitnantu. Ja mani noraidīs — deviņi pērkoni! — tad kļūšu par abatu.

Pie šiem vārdiem apslāpētā murmināšana aiz sienas izvērtās vētrā: visur dzirdēja vairs tikai lāstus un zaimus. Gaisu tricināja izsaucieni: «Piķis un zēvele!», «Velns un elle!», «Sasodīts!». D'Artanjans ar acīm meklēja, kur varētu paslēpties, un juta ārkārtīgi lielu vēlēšanos palīst zem galda.

—   Labi, kapteiņa kungs, — iesaucās Portoss, galīgi zaudējis pašsavaldīšanos. — Mēs tiešām bijām seši pret sešiem, bet mums uzklupa nodevīgi, un, pirms mēs vēl paguvām izvilkt zobenus no maksts, divi mūsējie jau bija nodurti un Atoss tik smagi ievainots, ka vairs nespēja cīnīties. Jūs pazīstat Atosu, kapteiņa kungs: divas reizes viņš mēģināja piecelties, bet abas reizes atkrita atpakaļ zemē. Un tomēr mēs nepadevāmies, nē! Mūs aizveda ar varu. Pa ceļam mēs izglābāmies. Atosu viņi uzskatīja par mirušu un mierīgi atstāja kaujas laukā, domādami, ka nav vērts viņu staipīt līdzi. Tā tas bija, kapteiņa kungs. Pie joda, ne katrā kaujā var uzvarēt! Lielais Pompejs zaudēja kauju pie Farsalas, un karalis Fransuā I, kurš, kā esmu dzirdējis, arī bijis ko vērts, zaudējis pie Pavijas.

—   Un man ir tas gods jums paziņot, ka vienu no uzbrucējiem es nodūru ar viņa paša zobenu, — sacīja Aramiss, — jo manējais salūza pie pirmā izklupiena. Nodūru vai nogalināju, kā jums labāk patīk.

—   To es nezināju, — de Trevila kungs sacīja mazliet lēnīgāk. — Kā redzu, kardināla kungs ir pārspīlējis.

—   Bet, kapteiņa kungs, esiet žēlīgs, — turpināja Aramiss, kas, redzēdams, ka de Trevila kungs sāk nomierināties, uzdrošinājās izteikt kādu lūgumu, — esiet žēlīgs un neizpaudiet, ka Atoss ir ievainots. Viņš būtu izmisis, ja tas nonāktu līdz karaļa ausīm, un, tā kā ievainojums ir ļoti smags, — cauri plecam asmens iedūrās krūtīs —, tad var gadīties …

Šai pašā mirklī portjeras mala pacēlās, zem bārkstīm parādījās cildena un daiļa, bet ārkārtīgi bāla seja.

—  Atos! — iesaucās abi musketieri.

—  Atos! — atkārtoja arī de Trevila kungs.

—  Jūs pēc manis prasījāt, kapteiņa kungs, — Atoss sacīja de Trevila kungam vārgā, bet pilnīgi mierīgā balsī, — biedri man teica, ka jūs esot mani saucis, un es steidzos ierasties. Esmu jūsu rīcībā, kapteiņa kungs!

Ar šiem vārdiem musketieris, nevainojami apģērbies un kā vienmēr apjozies, stingriem soļiem ienāca kabinetā. Līdz sirds dziļumiem aizkustināts par šo vīrišķības pierādījumu, de Trevila kungs metās viņam pretī.

—   Es nupat dzīros aizrādīt šiem kungiem, — de Trevils sacīja, — ka es aizliedzu maniem musketieriem bez vajadzības riskēt ar dzīvību, jo varonīgi vīri karalim ir dārgi, un karalis zina, ka viņa musketieri ir varonīgākie vīri pasaulē. Sniedziet man roku, Atos.

Nenogaidījis, kamēr ienācējs atbild uz viņa draudzības apliecinājumu, de Trevils satvēra Atosa labo roku un spēcīgi to saspieda, nepamanīdams, ka Atoss par spīti lielajai pašsavaldībai un sāpēm sarāvās un kļuva vēl bālāks, kaut gan varēja domāt, ka tas ir neiespējami.

Durvis bija palikušas pusviru, jo visi zināja par Atosa ievainojumu, kaut arī tas tika turēts slepenībā, un tāpēc viņa ierašanās katru bija ārkārtīgi pārsteigusi. Pēdējie kapteiņa vārdi tika uzņemti' ar gandarījuma pilniem izsaucieniem, un durvju aizkara spraugās parādījās divas trīs sajūsmas aizrautas galvas. De Trevila kungs, bez šaubām, būtu itin skarbi aprājis par šādu etiķetes pārkāpumu, bet te viņš pēkšņi juta, ka Atosa roka krampjaini sažņaudzas — paskatījies uz musketieri, viņš redzēja, ka tas tūlīt zaudēs samaņu. Tai pašā mirklī Atoss, kas bija sasprindzinājis visus spēkus, lai uzveiktu sāpes, to pārvarēts, beidzot saļima uz parketa kā nopļauts.

—   Ārstu! — iesaucās de Trevila kungs. — Manējo vai karaļa, vislabāko! Ārstu, vai arī, — sasodīts! — mans varonīgais Atoss nomirs.

Uz de Trevila kunga saucieniem visi pa kaklu pa galvu iemetās kabinetā, un viņš arī nedomāja nevienu izraidīt. Visi rosījās ap ievainoto, bet šī rosība būtu bijusi veltīga, ja pieprasītais ārsts

nebūtu atradies de Trevila mājās. Izlauzies cauri drūzmai, ārsts piegāja pie Atosa, kas vēl joprojām nebija atguvis samaņu, un, tā kā troksnis un kņada viņu traucēja, viņš vispirms palūdza, lai ievainoto nekavējoties ienes blakusistabā. De Trevila kungs tūlīt atvēra kādas durvis un parādīja ceļu Portosam un Aramisam, kas uz rokām aiznesa savu draugu. Ārsts viņiem sekoja, un aiz ārsta durvis aizvērās.

Un tad de Trevila kunga kabinets, vieta, kas parasti iedvesa bijību, vienā mirklī pārvērtās par uzgaidāmās istabas nodaļu. Katrs te ko stāstīja, skaļi runāja, lādējās un dievojās, sūtīdams kardinālu ar visu viņa gvardi pie velna.

Pēc brīža atgriezās Portoss un Aramiss, pie ievainotā bija palikuši tikai ārsts un de Trevila kungs.

Beidzot atnāca arī de Trevila kungs. Ievainotais esot atguvis samaņu, un ārsts sakot, ka par musketiera stāvokli viņa biedriem neesot ko bažīties, jo vājuma iemesls esot gluži vienkārši lielais asins zaudējums.

Tad de Trevila kungs pamāja ar roku, un visi atstāja kabinetu, izņemot d'Artanjanu, kas vis nebija aizmirsis, ka viņam piešķirta audience, un ar īstu gaskoņa neatlaidību neatkāpās no savas vietas.

Kad visi bija izgājuši un durvis aizvērtas, de Trevila kungs atskatījās un ieraudzīja, ka palicis divatā ar jaunekli. Notikušais starpgadījums bija pārrāvis viņa domu pavedienu. Viņš apvaicājās, ko neatlaidīgais lūdzējs vēloties. D'Artanjans nosauca savu vārdu, un de Trevils uzreiz atcerējās visas savas tagadnes un pagātnes atmiņas un pašreizējo situāciju.

—   Piedodiet, — de Trevils pasmaidīdams sacīja, — piedodiet, dārgais tautiet, bet es biju pavisam jūs aizmirsis. Ko lai dara! Kapteinis nav nekas cits kā ģimenes tēvs, tikai viņam uzkrauta lielāka atbildība nekā parastam ģimenes tēvam. Kareivji ir pieauguši bērni, bet tā kā es prasu, lai tiek izpildītas karaļa un it īpaši kardināla pavēles …

D'Artanjans nespēja apslāpēt smaidu. No šī smaida de Trevila kungs secināja, ka viņa priekšā nav nekāds nejēga, un tāpēc uzsāka citu valodu bez kādiem aplinkiem:

—  Jūsu tēvs man bija ļoti mīļš, — viņš sacīja. — Ko es varētu darīt viņa dēla labā? Pasteidzieties, jo es neesmu kungs par savu laiku.

—   Godājamais kungs, — d'Artanjans ierunājās, — pamezdams Tarbas un dodamies uz šejieni, biju nodomājis tās draudzības vārdā, kuru jūs neesat aizmirsis, izlūgties no jums musketieru mundieri. Taču pēc visa tā, ko jūsu namā kopš pāris stundām esmu redzējis, es saprotu, ka tā būtu pārāk liela labvēlība, un baidos, ka neesmu to pelnījis.

—   Tā, jaunekli, patiesi ir labvēlība, — de Trevila kungs atbildēja, — bet varbūt tā jums nav tik neiespējama, kā jūs domājat vai vismaz šķietami domājat. Tomēr viņa majestātes lēmumā jau paredzēts šāds gadījums, un diemžēl man jums jāpaziņo, ka neviens netiek uzņemts musketieros, iekams nav pārbaudīts vairākās kaujās vai arī nokalpojis kādā citā, mazāk privileģētā pulkā.

D'Artanjans klusēdams palocījās. Viņš aizvien dedzīgāk alka ietērpties musketiera mundierī, kopš bija uzzinājis, cik grūti tas sasniedzams.

—   Bet aiz draudzības jūtām pret jūsu tēvu, — de Trevils turpināja, pievērsdams savam tautietim tik asu skatienu, it kā gribētu ieurbties viņā līdz sirds dziļumiem, — pret savu seno biedru, kā jau sacīju, gribu kaut ko darīt jūsu labā, jaunekli. Bearnes jaunekļi reti bijuši bagāti, un es šaubos, vai šai ziņā kas sevišķi mainījies, kopš esmu aizbraucis no dzimtās puses. Domāju, ka naudas, ko esat atvedis sev līdzi, tikko pietiks dzīvei.

D'Artanjans lepni saslējās, it kā gribēdams pateikt, ka nevienam nelūdz žēlastības dāvanas.

—   Labi jau labi, jaunekli, — Trevils turpināja, — šādu stāju es pazīstu. Es ierados Parīzē ar četriem ekijiem kabatā un būtu izaicinājis uz divkauju katru, kas uzdrošinātos pateikt, ka es nespēju nopirkt Luvru.

D'Artanjans izslējās aizvien staltāk: pateicoties zirga pārdošanai, viņš savu karjeru sāka ar četriem ekijiem vairāk, nekā de Trevila kungs savā laikā bija sācis.

—   Jums vajadzēs apieties taupīgi ar līdzi atvesto summu, lai arī cik liela tā būtu, — kapteinis turpināja, — bet jums vajadzēs arī papildināties vairākās muižniekam nepieciešamās mākslās. Šodien pat uzrakstīšu vēstuli Karaliskās akadēmijas direktoram, un jau rīt viņš jūs uzņems bez maksas. Neatraidiet šo mazo laipnību. Reizēm pēc tās tiecas veltīgi pat visdižciltīgāko un bagātāko muižnieku dēli. Jūs mācīsieties jāt, paukot un dejot. Tur jūs nodibināsiet labas pazīšanās un šad tad apmeklēsiet mani un pateiksiet, kā jums veicas un ko vēl varētu darīt jūsu labā.

Kaut gan d'Artanjanam galma paradumi bija gluži sveši, viņš tomēr atskārta, ka tiek uzņemts ļoti vēsi.

—   Ak vai! — viņš iesaucās. — Tagad es skaidri redzu, ka ļoti man šodien trūkst tēva uzrakstītās ieteikšanas vēstules.

—   Es patiesi brīnos, — atbildēja de Trevila kungs, — ka jūs esat devies tik tālā ceļā bez šīs parastās ceļamaizes, kas mums, bearniešiem, ir vienīgais palīgs.

—   Man tā bija, godātais kungs, un turklāt, paldies Dievam, uzrakstīta pilnīgi kā nākas, — d'Artanjans iesaucās, — bet man to nodevīgi nozaga.

3 - 161

Un viņš izstāstīja visu, kas bija noticis Mengā, sīki aprakstīdams nepazīstamo muižnieku un runādams tik dedzīgi un vaļsirdīgi, ka savaldzināja de Trevila kungu.

—  Tas ir pavisam dīvaini, — de Trevila kungs domīgi sacīja.

—  Tātad jūs balsī minējāt manu vārdu?

—  Jā, cienījamais kungs, es biju tik pārsteidzīgs, bet kā gan es būtu varējis rīkoties citādāk: tāds vārds kā jūsējais man ceļā noderēja par vairogu. Spriediet pats, cik bieži esmu ar to aizsargājies!

Glaimi tolaik bija modē, un de Trevila kungam šis vīraks patika tāpat kā ikvienam karalim vai kardinālam. Tāpēc viņš nespēja apslāpēt acīm redzami apmierinātu smaidu, tomēr šis smaids drīz vien nozuda no lūpām, jo viņš atgriezās pie notikuma Mengā.

—   Sakiet, — viņš turpināja, — vai šim muižniekam nebija uz vaiga neliela rēta?

—  Jā, it kā lodes ieskrambājums.

—  Vai viņš bija izskatīgs vīrietis?

—  Jā.

—  Gara auguma?

—  Jā.

—   Bals tumšmatis?

—  Jā, jā, tas ir viņš. Kādā veidā jūs, cienījamais kungs, pazīstat šo cilvēku? Ak, ja es varētu viņu atrast, un es zvēru, ka atradīšu viņu, kaut vai' pašā peklē …

—  Vai viņš gaidīja kādu sievieti? — de Trevils tincināja tālāk.

—   Vismaz viņš aizjāja tikai pēc tam, kad brītiņu bija aprunājies ar to, ko gaidīja.

—  Vai jūs zināt, par ko viņi runāja?

—   Viņš tai iedeva lādīti, sacīdams, ka tanī atrodoties rīkojumi, un ieteica atvērt šo lādīti tikai Londonā.

—  Vai šī sieviete bija angliete?

—  Viņš to dēvēja par milēdiju.

—   Tas ir viņš! — Trevils nomurmināja. — Tas ir viņš. Un es domāju, ka viņš vēl ir Briselē!

—   O, mans kungs, ja jūs zināt, kas ir šis vīrietis, tad pasakiet man, kas viņš ir un no kurienes, un es jūs turpmāk atbrīvošu no visa, pat no solījuma palīdzēt iekļūt musketieros! Jo vairāk par visu es gribu atriebties.

—  Jaunekli, Dievs lai jūs no tā pasargā! — Trevils iesaucās.

—  Tieši pretēji: ja redzat viņu nākam pretī pa ielu, pārejiet otrā pusē! Neuzdurieties šai klintij — viņš jūs sadrupinās kā stiklu.

—   Vienalga, tas mani neaizkavēs, — d'Artanjans teica, — un ja tikai es viņu satikšu …

—   Vismaz pagaidām ieteicu jums viņu nemeklēt, — sacīja Trevils.

Pēkšņi viņš aprāvās, jo viņā modās kādas aizdomas. Dziļais ienaids, kādu jaunais ceļinieks tik augstprātīgi izpauda pret šo cilvēku, kas diezgan neticamā veidā it kā nolaupījis viņa tēva rakstīto vēstuli… Vai aiz šī ienaida neslēpjas kāda nodevība? Vai jaunekli nav uzsūtījis viņa eminence? Vai viņš nav šurp ieradies ar nolūku izlikt kādas lamatas? Varbūt jauneklis tikai uzdodas par d'Artanjanu un īstenībā ir kardināla rokaspuisis, ko mēģina iedabūt viņa, de Trevila, namā, lai iemantotu viņa uzticību un vēlāk viņu pazudinātu, kā tas darīts jau tūkstoš reižu! Viņš vēl vērīgāk ieskatījās jauneklī. Spraigā seja, kurā atspoguļojās viltus un mākslota pazemība, visai maz nomierināja de Trevilu.

«Es gan zinu, ka viņš ir gaskonietis,» de Trevils pārdomāja, «bet viņš var savas spējas likt lietā tikpat labi kardināla, kā manā labā. Pārbaudīsim viņu …»

—   Mans draugs, — viņš lēni ierunājās, — es gribu sava vecā drauga dēlam, — jo es turu par patiesu jūsu stāstījumu par pazudušo vēstuli, — lai izpirktu sākotnēji vēso uzņemšanu, kuru jūs pareizi uztvērāt, es gribu jums atklāt mūsu politikas noslēpumus. Karalis un kardināls ir labākie draugi. Viņu šķietamās nesaskaņas kalpo tikai lētticīgu cilvēku maldināšanai. Es nevēlos, ka mans tautietis, glīts kavalieris un jauks zēns, kas radīts panākumiem, ļautos apmuļķoties no šīs spēles un kā nejēga iekristu lamatās, kā tas noticis jau ar daudziem. Lieciet vērā, ka es esmu padevīgs abiem šiem visvarenajiem valdniekiem un katras manas rīcības mērķis ir tikai kalpot karalim un kardināla kungam, vienam no izcilākajiem ģēnijiem, kādus Francija radījusi. Tagad, jaunekli, vadieties no tā, ko jums sacīju, un, ja jums aiz ģimenes vai draudzības saitēm, vai pat gluži instinktīvi ir pret kardinālu naidīgas jūtas, kādas nereti redzam mostamies dažā labā muižniekā, tad sakiet man ardievas un mūsu ceļi šķirsies. Es jums palīdzēšu dažādi, bet tuvāk saistīt pie sevis nevarēšu. Ceru, ka ar savu vaļsirdību vismaz būšu iemantojis jūsos draugu, jo līdz šim jūs esat vienīgais jauneklis, ar kuru tik vaļsirdīgi runāju.

«Ja šo lapsēnu man uzsūtījis kardināls,» de Trevils nodomāja, «tad, zinādams, cik ļoti es viņu neieredzu, viņš bez šaubām būs pastāstījis savam spiegam, ka labākais ceļš kā man pielabināties ir sastāstīt par viņu diezin kādas nekrietnības. Viltīgais kūmiņš droši vien, neraugoties uz maniem apgalvojumiem, sāks man tūlīt klāstīt, ka neieredz ne acu galā viņa eminenci…»

Bet notika gluži citādi, nekā Trevils bija sagaidījis. D'Artanjans itin vienkārši atbildēja:

—   Mans kungs, esmu ieradies Parīzē tieši ar tādiem pašiem nodomiem. Tēvs man pieteica, lai es ne no viena cita nekā ne- paciešu, izņemot karali, kardināla kungu un jūs, kurus viņš uzskata par trim izcilākajiem cilvēkiem visā Francijā.

Kā redzams, d'Artanjans abiem pirmajiem pievienoja arī de Trevila kungu, uzskatīdams, ka tas neko nevar kaitēt.

—   Tātad es dziļi cienu kardināla kungu, — d'Artanjans turpināja, — un jūtu bijību pret viņa darbiem. Jo labāk, godājamais kungs, ja jūs esat runājis ar mani, kā teicāt, vaļsirdīgi, jo tad jūs pagodināsiet mani un cienīsiet manī līdzīgus uzskatus. Bet, ja jums būs bijusi pret mani zināma neuzticība, tas būtu gluži dabiski, tad es aptveru, ka pazudinu sevi, runādams patiesību. Tomēr vienalga, jūs vismaz atzinīgi novērtēsiet manu izturēšanos, un jūsu atzinība man ir dārgāka par visu.

De Trevila kungs jutās ārkārtīgi pārsteigts. Tik dziļa izpratne un tik liela vaļsirdība modināja apbrīnu, tomēr neiznīcināja pilnīgi šaubas. Jo šis jauneklis bija pārāks par citiem, jo vairāk vajadzētu no viņa piesargāties, ja de Trevils viņā maldītos. Un tomēr de Trevils spieda d'Artanjanam roku un sacīja:

—   Jūs esat godīgs zēns, taču pašreiz nevaru jūsu labā darīt nekā vairāk par to, ko jums jau piedāvāju. Manas mājas durvis jums būs vienmēr atvērtas. Vēlāk, tā kā jūs katrā laikā varēsiet pie manis ierasties un tātad izmantot izdevību, jūs droši vien sasniegsiet to, ko vēlaties.

—   Tas nozīmē, cienījamais kungs, ka jūs nogaidīsiet, kamēr pierādīšu, ka esmu jūsu uzticības cienīgs, — d'Artanjans sacīja. — Esiet bez bažām, — viņš piebilda ar gaskoņiem raksturīgo fa- miliaritāti, — jums nebūs ilgi jāgaida.

Viņš palocījās, grasīdamies iet projām, it kā turpmākais attiektos tikai uz viņu pašu.

—   Pagaidiet taču, — de Trevils viņu aizturēja, — es jums solīju uzrakstīt vēstuli Akadēmijas direktoram. Vai jūs, jaunekli, esat pārāk lepns, lai no manis to pieņemtu?

—   Nē, mans kungs, — d'Artanjans atbildēja. — Un es apsolu, ka ar šo neizies tā kā ar tēva vēstuli. So es tik labi uzglabāšu, ka tā, es zvēru, sasniegs adresātu. Tam, kas man mēģinātu to nozagt, labi neklāsies!

De Trevila kungs pavīpsnāja par pašapzinīgajiem vārdiem. Pametis savu tautieti vienu loga iedobumā, kur nupat abi bija sarunājušies, viņš atsēdās pie galda, lai uzrakstītu apsolīto ieteikšanas vēstuli. Tā kā d'Artanjanam pa to laiku nekā nebija ko darīt, tad viņš sāka bungot pa loga rūti kādu maršu, vērodams musketierus, kas cits pēc cita aizgāja. Viņš tiem sekoja ar skatienu līdz ielas pagriezienam, aiz kura tie pazuda.

Uzrakstījis vēstuli, de Trevila kungs to aizzīmogoja, piecēlās un devās pie jaunekļa, lai viņam pasniegtu aploksni, bet tai mirklī, kad d'Artanjans pastiepa roku, lai to saņemtu, de Trevils pārsteigts ieraudzīja, ka jauneklis sarāvās kā dzelts, aiz dusmām pietvīka un metās ārā no kabineta, kliegdams:

—   Deviņi pērkoni! Šoreiz viņš man neizbēgs!

—   Kas tad? — de Trevils jautāja.

—   Nu tas zaglis! — d'Artanjans atbildēja. — Nodevējs! — Un projām viņš bija.

—   Traks kas traks! — de Trevila kungs nomurmināja. — Ja tikai, — viņš piebilda, — tas nav veikls paņēmiens, kā aizlaisties lapās, redzot, ka nodoms nav izdevies.

## IV. ATOSA PLECS. PORTOSA ZOBENA SIKSNA UN ARAMISA MUTAUTIŅŠ

Dusmās kaisdams, d'Artanjans ar trim lēcieniem izdrāzās cauri uzgaidāmajai istabai un izmetās kāpnēs, pa kurām dzīrās no- triekties lejā pa četriem kāpieniem uzreiz, bet te pilnos auļos viņš ar nodurtu galvu uzbrāzās virsū musketierim, kas nupat bija iznācis no de Trevila kunga apartamenta pa sānu durvīm. D'Artanjans ar pieri bija uzgrūdies musketiera plecam, un nācējs skaļi iebļāvās vai drīzāk iekaucās aiz sāpēm.

—  Atvainojiet, — d'Artanjans sacīja, grasīdamies skriet tālāk, — atvainojiet, bet es ļoti steidzos.

Tikko viņš bija sasniedzis pirmo kāpņu laukumiņu, dzelžaina roka satvēra viņu aiz zobena siksnas un apturēja.

—   Jūs steidzaties! — uzsauca musketieris, bāls kā līķis.—Aiz šī iegansta jūs mani pagrūžat, pasakāt «Atvainojiet!» un domājat, ka ar to pietiek? Ne gluži tā, jaunais cilvēk. Vai tikai jūs neesat iedomājies, dzirdēdams, ka de Trevila kungs šodien parunāja ar mums paskarbāk, ka pret mums var tā izturēties, kā viņš runāja? Tad jūs, jaunais cilvēk, maldāties. Jūs neesat de Trevila kungs.

—   Nudien, man tas gadījās netīšām, — atcirta d'Artanjans, pazīdams Atosu, kas atgriezās mājup pēc tam, kad ārsts viņam bija apsējis ievainojumu, — un, tā kā es to nedarīju tīšām, tad pateicu «Atvainojiet!». Man šķiet, ka ar to pietiek. Tagad atkārtoju, un šoreiz tas varbūt jau ir par daudz: goda vārds, es steidzos, ļoti steidzos. Tāpēc laidiet mani vaļā, lūdzu, ļaujiet man doties turp, kurp man jāiet.

—   Mans kungs, jūs neesat pieklājīgs, — Atoss sacīja, palaizdams vaļā d'Artanjanu. — Tūlīt redzams, ka jūs esat ieradies no tālienes.

D'Artanjans jau bija nodrāzies trīs četrus pakāpienus zemāk, bet, dzirdēdams Atosa piezīmi, spēji apstājās.

—  Pie velna, mans kungs! — viņš izsaucās. — Lai es arī būtu no tālienes, tomēr jūs, es jūs brīdinu, nebūsiet tas, kas man mācīs labu uzvedību.

—  Varbūt tomēr, — atbildēja Atoss.

—  O, ja man nebūtu tik ļoti jāsteidzas, — d'Artanjans iesaucās, — un ja es nedzītos kādam pakaļ…

—   Steidzīgais kungs, mani jūs atradīsiet bez pakaļdzīšanās, vai dzirdat?

—  Un kur, lūdzu?

—   Pie baskāju karmelītu klostera.

—   Cikos?

—  Ap divpadsmitiem dienā.

—   Labi, ap divpadsmitiem es ieradīšos.

—   Pacentieties nelikt man gaidīt. Ceturksni pēc divpadsmitiem es jums, garām skrienot, nogriezīšu ausis.

—  Labi! — d'Artanjans atsaucās. — Ieradīšos desmit minūtes pirms divpadsmitiem.

Un viņš metās skriet kā plēsts, cerēdams vēl panākt nepazīstamo, kas savā mierīgajā gaitā nevarētu nekur tālu būt aizgājis.

Bet pie vārtiem Portoss tērzēja ar sargkareivi. Starp abiem tērzētājiem bija neliela sprauga, pa kuru varētu izspraukties viens cilvēks. D'Artanjans cerēja, ka viņam ar to pietiks, un metās uz priekšu, lai kā bulta izšautos cauri. Taču viņš nebija iedomājies par vēju. Tai mirklī, kad viņš atradās starp abiem tērzētājiem, vējš piepūta Portosa garo apmetni un d'Artanjans sapinās tanī. Bez šaubām, Portosam bija dibināts iemesls nešķirties no šīs svarīgās apģērba sastāvdaļas un tādēļ viņš nevis atlaida vaļā apmetņa malu, bet pievilka to ciešāk klāt, tā ka d'Artanjans, aiz Portosa stūrgalvīgās pretošanās izdarījis kādas riņķveidīgas kustības, pilnīgi ieritinājās apmetņa samtā.

Dzirdēdams musketieri lādamies, d'Artanjans gribēja atbrīvoties no apmetņa gūsta un kā akls sāka taustīties pa tā krokām. Vairāk par visu viņš baidījās kaut kā sabojāt jauno zobena siksnu, par kuru jau tikām stāstījuši. Bikli pavērdams acis, viņš ieraudzīja, ka viņa deguns iespiests starp Portosa plecu lāpstiņām, tātad tieši pret zobena siksnu.

Ak vai! Kā vairums šīspasaules lietu, kas spīd tikai no virspuses, arī zobena siksna mirdzēja zeltā tikai priekšpusē, bet aizmugurē tā bija no vienkāršas bifeļa ādas. Portoss bija īsts lie- lībnieks, un, tā kā viņam nebija iespējams iegādāties viscaur ar zeltu izšūdinātu zobena siksnu, tad vismaz puse tai bija tāda. Tā kļūst saprotama saaukstēšanās nepieciešamība un vajadzība nēsāt apmetni.

—    Deviņi pērkoni! — iebrēcās Portoss, ar visiem spēkiem pūlēdamies atbrīvoties no d'Artanjana, kas skrabinājās viņam gar muguru. — Vai jūs esat traks, ka tā skrienat virsū cilvēkiem!

—  Atvainojiet, — ieteicās d'Artanjans, uzpeldēdams zem milža paduses, — bet es ļoti steidzos, es dzenos kādam pakaļ un …

—   Vai jūs acis aizmirstat mājās, kad dzenaties kādam pakaļ? — Portoss jautāja.

—   Nē, — d'Artanjans aizvainots atteica, — un, pateicoties savām acīm, es redzu to, ko citi neredz.

Vai nu Portoss saprata, vai nesaprata, bet viņš ļāva vaļu savām dusmām:

—   Mans kungs, es jūs brīdinu: ja jūs piesiesieties musketieriem, jūs dabūsiet sukas.

—   Sukas! Mans kungs, tas ir par stipru teikts, — atcirta d'Artanjans.

—   Tas ir teikts tā, kā pieklājas sacīt vīram, kas pieradis skatīties ienaidniekiem vaigā.

—   Skaidrs, es gan zinu, ka muguru jūs nevienam negriežat!

Sajūsmināts par izteikto dzēlību, jauneklis, sirsnīgi smiedamies, devās tālāk.

Kaisdams niknumā, Portoss sakustējās, grasīdamies mesties virsū d'Artanjanam.

—  Vēlāk, vēlāk, — tas uzsauca, — kad jums vairs nebūs mugurā apmetnis!

—  Tātad pulksten vienos aiz Luksemburgas pils.

—   Lai notiek, pulksten vienos, — atbildēja d'Artanjans, iegriezdamies ielas līkumā. Bet ne tanī ielā, pa kuru viņš nupat bija skrējis, ne arī tanī, ko tagad varēja pilnīgi pārskatīt, jauneklis neredzēja neviena cilvēka. Kaut arī nepazīstamais bija gājis lēni, viņš tomēr jau bija paguvis pazust vai arī iegājis kādā mājā. D'Artanjans apjautājās par viņu katram pretimnācējam, aizgāja līdz pārceltuvei, atgriezās pa Sēnas un Sarkanā Krusta ielām — nekā, gluži nekā. Tomēr straujais gājiens viņam nāca par labu tai ziņā, ka, pakāpeniski pierei aprasojot ar sviedriem, sirds viņam kļuva aizvien vēsāka.

Viņš sāka pārdomāt par nesenajiem notikumiem. To bija daudz un visi nelaimīgi. Pulkstenis bija tikko vienpadsmit, bet viņš jau iemantojis de Trevila kunga nelabvēlību, kurš d'Artanjana pēkšņo aiziešanu nevarēja neuzskatīt par nepieklājīgu.

Tālāk — jauneklis bija iepinies divās divkaujās ar diviem cilvēkiem, kuri katrs spēja nogalināt trīs d'Artanjanus, divkaujās ar diviem musketieriem, tātad ar būtnēm, ko tik dziļi cienīja, ka savās domās un sirdī turēja augstāk par visiem citiem.

Stāvoklis bija neapskaužams. Būdams pārliecināts, ka Atoss viņu nogalinās, d'Artanjans par Portosu daudz neraizējās. Tomēr cerība ir pēdējais, kas izdziest cilvēka sirdī, un tā arī d'Artanjans pamazam saka cerēt, ka varētu palikt dzīvs, protams, ar smagiem ievainojumiem pēc abām divkaujām, un tādam gadījumam, pārdomādams par nākotni, strostēja sevi:

«Kas es esmu par nejēgu un lempi! Drošsirdīgajam un nelaimīgajam Atosam tieši tas plecs bija ievainots, kuram es uzdrāzos virsū kā auns. Brīnos vienīgi par to, ka viņš mani nenogalināja uz vietas — viņam uz to bija tiesības: droši vien es sagādāju viņam negantas sāpes. Kas attiecas uz Portosu, — oho! — tas nu bija jocīgāk.»

Jauneklis neviļus iesmējās, bet tad uzreiz paskatījās apkārt, vai viņa šķietami nepamatotie smiekli neaizvaino kādu garāmgājēju.

«Ar Portosu bija jocīgāk, un tomēr arī šeit es izturējos kā nožēlojams karstgalvis. Vai tā nu var bez brīdinājuma mesties virsū cilvēkam un skatīties tam zem apmetņa, lai redzētu to, kā tur nav! Viņš man droši vien būtu piedevis, viņš man būtu piedevis, ja es neierunātos par to nolādēto zobena siksnu. Protams, es izteicos netieši, bet cik dzēlīgi netieši! Esmu sasodīts gaskonis, es vēl dzīšu jokus, pat pekles katlā vārīdamies. D'Artanjan, draudziņ, liec aiz auss,» viņš turpināja pašsarunu, pats par sevi saprotams, draudzīgā noskaņā, «ja tu izkļūsi sveikā no šīm sprukām, kas gan maz ticams, tad turpmāk tev jākļūst daudz goddevīgākam. Tev jāpanāk, lai tevi apbrīno un min par paraugu. Būt laipnam un godbijīgam nenozīmē būt gļēvam. Paskaties uz Aramisu! Aramiss ir pats maiguma un laipnības iemiesojums, bet vai kādam jebkad ir nācis prātā apgalvot, ka Aramiss būtu gļēvulis? Protams, ka nē, un arī es turpmāk gribu ņemt viņu par paraugu. A, tur jau viņš ir!»

Iegrimis monologā, d'Artanjans bija soļojis uz priekšu un nu attapās dažu soļu attālumā no d'Egijonu savrupmājas, un tās priekšā stāvēja Aramiss, jautri sarunādamies ar trim karaļa gvar- distiem. Aramiss arī bija pamanījis d'Artanjanu, bet viņš nespēja aizmirst, ka šī jaunekļa klātbūtnē de Trevila kungs šorīt bija tik nikni ārdījies, un cilvēks, kam bijusi iespēja dzirdēt musketieriem izteiktos pārmetumus, Aramisam nekādā ziņā nebija patīkams, tāpēc viņš izlikās neredzam d'Artanjanu. Turpretī d'Artanjans, uzticīgs saviem nodomiem kļūt par godbijības un laipnības paraugu, tuvojās četriem jaunekļiem un tos sveicināja, dziļi palocīdamies un mīlīgi smaidīdams. Aramiss mazliet palocīja galvu, bet nepasmaidīja. Visi četri tūdaļ pat pārtrauca sarunu.

D'Artanjans nebija tik vientiesīgs, lai neaptvertu, ka ir šeit lieks, bet arī augstāko aprindu manierēs viņš vēl nebija iemanījies un neprata veikli izkļūt no nepatīkamā stāvokļa, kādā nokļūst cilvēks, kas pieiet pie tikko pazīstamiem ļaudīm un_ grib iejaukties sarunā, kura uz viņu neattiecas. Jauneklis pūlējās atrast ieganstu, lai atkāptos, nezaudējot savu cieņu, bet te pēk- šķi ievēroja, ka Aramisam izkritis mutautiņš un viņš, bez šaubām, aiz izklaidības uzminis tam virsū. D'Artanjans nodomāja, ka nu pienācis īstais brīdis, lai izlabotu savu neveiklību: viņš noliecās un, cik vien iespējams laipni smaidīdamas, izvilka mutautiņu no musketiera zābaka apakšas, kaut gan pēdējais cītīgi spieda kāju pie zemes. Pasniegdams Aramisam mutautiņu, d'Artanjans sacīja:

—  Man liekas, mans kungs, ka šo mutautiņu jums būtu žēl pazaudēt.

Mutautiņš tiešām bija bagātīgi izšūts un vienā stūrī tam bija kronis un ģerbonis. Aramiss dziļi pietvīka un drīzāk izrāva nekā paņēma mutautiņu no gaskoņa rokām.

—   Ehē! — iesaucās viens no gvardistiem. — Vai nu tu, noslēpumainais Aramis, vēl mēģināsi mums iegalvot, ka naidojies ar de Bua-Trasī kundzi, kad šī jaukā dāma ir tik laipna un aizdod tev savus mutautiņus?

Aramiss uzmeta d'Artanjanam tādu skatienu, no kura katrs saprastu, ka ir iemantojis nāvīgu ienaidnieku, bet tad ierunājās parastajā medainajā tonī:

—   Jūs maldāties, mani kungi, tas nav mans mutautiņš, un es nezinu, kāpēc šim kungam ienāca prātā pasniegt to tieši man, bet ne kādam no jums. Labākais pierādījums manu vārdu patiesīgumam ir tas, ka mans mutautiņš ir man kabatā.

Pie šiem vārdiem viņš izvilka savu mutautiņu, arī ļoti elegantu, smalka batista mutautu. Batists tanīs laikos gan bija visai dārgs, bet Aramisa mutauts bija bez izšuvumiem un ģerboņa, rotāts vienīgi ar īpašnieka monogrammu.

D'Artanjans vairs neteica ne vārda, jo bija aptvēris savu kļūdu, toties Aramisa draugus liegšanās nepārliecināja, un viens no tiem māksloti nopietni sacīja:

—   Ja ir tā, kā tu, dārgais Aramis, apgalvo, tad būšu spiests atprasīt no tevis šo mutautiņu, jo, kā tev zināms, Bua-Trasī ir man tuvs draugs, un es negribu, ka ar viņa sievas lietām kāds lielītos.

—   Tu savu prasību neizsaki labi, — Aramiss atbildēja. — Atzīstu, ka būtībā tā ir taisnīga, bet noraidu to formas dēļ, kurā tā ietērpta.

—   Patiešām es neredzēju, — bikli iejaucās d'Artanjans, — ka mutautiņš būtu izkritis no Aramisa kunga kabatas. Bet viņš bija uzminis uz tā, un es nodomāju, ka mutautiņš pieder viņam.

—  Un jūs maldījāties, mans kungs, — Aramiss salti atteica, negribēdams ņemt vērā d'Artanjana cenšanos izlabot savu vainu. Tad, pievērsdamies tam gvardistam, kas bija nosaucis sevi par Bua-Trasī draugu, turpināja:

—   Starp citu, ja es tā labi pārdomāju, mani ar de Bua-Trasī saista ne mazāk sirsnīga draudzība kā tevi, un mutautiņš būtu varējis izkrist tiklab no manas, kā no tavas kabatas.

—   Nē, zvēru pie sava goda! — viņa majestātes gvardists iesaucās.

—   Tu zvērēsi pie sava goda, un es došu goda vārdu, bet viens no mums acīm redzami melos. Vai zini, Montaran? Vislabāk pārdalīsim to uz pusēm.

—  Mutautiņu?

—   Jā.

—   Lieliski! — iesaucas abi parejie gvardisti. — īsts Zālamana spriedums. Aramis, tu patiešām esi gudrības aka.

Jaunekļi sāka sirsnīgi smieties, un, kā ikvienam skaidrs, ar to viss beidzās. Pēc brīža saruna pārtrūka, trīs gvardisti un musketieris, draudzīgi paspieduši cits citam roku, atvadījās un aizgāja — trīs gvardisti uz vienu, Aramiss uz otru pusi.

«Tagad nu ir pienācis īstais brīdis, lai noslēgtu mieru ar šo cēlo cilvēku,» nodomāja d'Artanjans, kas sarunas beigu daļā bija stāvējis nomaļus. Cildeno jūtu spārnots, viņš tuvojās Aramisam, bet tas nepievērsa viņam nekādu uzmanību un turpināja savu ceļu.

—   Mans kungs, — d'Artanjans teica Aramisam, — es ceru, ka jūs mani atvainosiet.

—   Atļaujiet, cienītais, jums aizrādīt, — Aramiss viņu pārtrauca, — ka jūs šajā gadījumā nerīkojāties tā, kā smalkjūtīgam cilvēkam pieklātos rīkoties.

—   Kā, mans kungs! — d'Artanjans iesaucās. — Jūs uzskatāt…

—   Es uzskatu, ka jus neesat muļķis un, kaut arī esat ieradies no Gaskoņas, tomēr zināt, ka bez iemesla neviens nemin virsū mutautiņam. Piķis un zēvele! Parīze taču nav bruģēta ar batistu.

—   Mans kungs, jūs velti pūlaties mani pazemot, — teica d'Artanjans, kurā iedzimtais ķildošanās gars sāka ņemt pārsvaru pār miermīlīgajiem nolūkiem. — Es tiešām esmu ieradies no Gaskoņas, un, ja jums tas ir zināms, tad man nebūs jums jāpaskaidro, ka gaskoņi ir visai neiecietīgi. Reiz atvainojušies kaut vai par izdarītu muļķību, viņi ir pārliecināti, ka jau izdarījuši divreiz vairāk, nekā būtu vajadzējis.

—   Mans kungs, to visu es jums sacīju ne lai meklētu ķildu, — Aramiss atbildēja. — Paldies Dievam, es neesmu nekāds rīkļurāvējs un, tā kā musketieris esmu tikai pagaidām, zobenu es cilāju vienīgi nepieciešamības gadījumā un arī tad ar lielu nepatiku, bet šis gadījums ir smags, jo jūs esat kompromitējis dāmu.

—  Mēs esam to darījuši, — d'Artanjans atcirta.

—   Kā jūs varējāt būt tik neveikls un atdot man mutautiņu?

—   Kā jūs varējāt būt tik neveikls un ļaut tam izkrist?

—  Mans kungs, es jau teicu un atkārtoju, ka šis mutautiņš neizkrita man no kabatas.

—  Tad nu jūs, mans kungs, melojat divreiz, jo es pats ar savām acīm redzēju, ka tas izkrita no jūsu kabatas!

—  Ak tad tādā tonī jūs, gaskoņa kungs, sākat runāt! Nu, pagaidiet, es jūs iemācīšu, kā vajag uzvesties!

—   Un es jūs aizsūtīšu atpakaļ teikt mesas, abata kungs! Lūdzu, velciet ārā zobenu, un tūlīt pat!

—   Nē, lūdzu, mans draugs, vismaz ne šeit. Vai tad jūs neredzat, ka mēs stāvam tieši pretī d'Egijonu savrupmājai, kas pilna ar kardināla spiegiem? Kas man galvos, ka jūs nav uzsūtījis viņa eminence, lai jūs viņam pagādātu manu galvu? Bet es to vērtēju ļoti augsti, varbūt tāpēc, ka tā, man šķiet, lieliski piestāv uz maniem pleciem. Esiet mierīgs, es gribu jūs nogalināt, bet tikai klusībā, kādā slepenā vietā, kur jūs nevarēsiet lielīties ar savu nāvi.

—- Var jau būt, tikai neesiet pārāk pašapzinīgs un ņemiet līdzi savu mutautiņu, vienalga, vai tas jums pieder vai nepieder. Varbūt jums tas drīz noderēs.

—  Vai jūs, mans kungs, esat gaskonis? — Aramiss jautāja.

—  Jā, un gaskoņi nemēdz aiz piesardzības atlikt satikšanos.

—   Es zinu, mans kungs, ka musketieriem piesardzība ir lieka, toties tā nepieciešama baznīcas kalpiem. Tā kā musketieris esmu tikai pagaidām, tad es esmu piesardzīgs. Pulksten divos man būs tas gods gaidīt jūs pie de Trevila kunga mājas. Tur es jums norādīšu divkaujai piemērotu vietu.

Abi jaunekļi atsveicinājās, Aramiss aizgāja pa ielu, kas veda uz Luksemburgas pils pusi, bet d'Artanjans, redzēdams, ka ir jau diezgan vēls, aizsoļoja uz baskāju karmelītu klostera pusi.

«Tur nu vairs nekā nevar grozīt,» viņš pa ceļam apsvēra, «bet vismaz viens mierinājums man paliek: ja arī tikšu nogalināts, tad mani nogalinās musketieris.»

## V KARAĻA MUSKETIERI UN KARDINĀLA KUNGA GVARDISTI

D'Artanjanam Parīzē nebija neviena paziņas. Tāpēc uz divkauju ar Atosu viņš devās bez sekundantiem, nolēmis apmierināties ar pretinieka izvēlētajiem sekundantiem. Starp citu, viņš bija cieši apņēmies, protams, neizrādot nekādu vājumu, izteikt varonīgajam musketierim visus pieļaujamos atvainošanās vārdus, jo baidījās, ka šai divkaujai var būt parastās sekas, kādas piemeklē šādas cīņas, kurās jauns un spēcīgs cilvēks stājas pretī ievainotam un novājinātam: uzveikts viņš divkāršo pretinieka uzvaras gaviles, bet uzvarējis izpelnās nievas par vieglu uzvaru.

Vai nu esam sava piedzīvojumu meklētāja raksturu vāji aprakstījuši, vai arī lasītājs jau būs pamanījis, ka d'Artanjans nebija parasts jauneklis. Tāpēc viņš, gan visu laiku sev iegalvodams, ka nāve ir neizbēgama, tomēr nemaz nebija samierinājies ar to un nedomāja padevīgi nomirt, kā mazāk drosmīgs un apdomīgs cilvēks būtu viņa vietā darījis. D'Artanjans pārdomāja par to cilvēku dažādajiem raksturiem, ar kuriem viņam būs jācīnās divkaujā, un sāka skaidrāk saskatīt savu stāvokli. Ar vaļsirdīgu atvainošanos viņš cerēja iemantot Atosa draudzību, jo šī vīra stingrā seja un cēlā stāja viņam ļoti patika. Atcerēdamies Portosu, viņš iedomājās, ka spēs to iebiedēt, jo varētu visiem pastāstīt par tā zobena siksnu, ja netiktu uz vietas nogalināts, un šis atgadījums, veikli izstāstīts, padarītu Portosu smieklīgu. Beidzot, no uzpūtīgā Aramisa d'Artanjans neko lielu nebaidījās un, pat pieņemot, ka nonāks līdz viņam, bija cieši noņēmies ar viņu tikt galā vai vismaz, cērtot viņam sejā, kā Cēzars bija ieteicis darīt ar Pompeja karavīriem, uz visiem laikiem sagandēt skaistumu, uz kuru Aramiss bija tik lepns.

D'Artanjanā mājoja nesatricināma apņēmība, kas dibinājās uz tēva dotajiem padomiem, no kuriem būtiskākais bija: «Ne no viena nekā nepaciest, izņemot karali, kardinālu un de Trevila kungu.» Un tā nu jauneklis drīzāk lidoja nekā gāja uz baskāju karmelītu Dešo klostera pusi. Tā bija pamesta ēka bez logiem, kurai apkārt pletās neauglīgas pļavas, it kā Prē-o-Klēras [4] filiāle, kur parasti norunāja divkaujas cilvēki, kam maz laika.

Kad d'Artanjans tuvojās nelielajam klajumam, kas pletās klostera pakājē, pulkstenis sita divpadsmit, un Atoss bija viņu gaidījis tikai piecas minūtes. Tātad d'Artanjans bija nevainojami precīzs, un pat visstingrākajam tiesnesim divkauju noteikumos nebūtu iemesla viņam ko pārmest.


Atoss, kam ievainojums vēl nežēlīgi sāpēja, kaut gan de Trevila kunga ārsts bija viņu par jaunu pārsējis, sēdēja uz akmens un gaidīja savu pretinieku mierīgs un cildenas cieņas pilns kā vienmēr. Ieraudzījis d'Artanjanu, viņš piecēlās un paspēra dažus soļus pretī nācējam. Jauneklis savukārt tuvojās, turēdams cepuri rokā tā, ka spalva vilkās pa zemi.

— Mans kungs, esmu paziņojis diviem maniem draugiem, tie būs mani sekundanti, — Atoss sacīja, — bet viņi vēl nav ieradušies. Brīnos, ka viņi kavējas, jo viņi tā nemēdz darīt.

—   Man sekundantu nav, — teica d'Artanjans, — jo es tikai vakar ierados Parīzē un vēl ne ar vienu neesmu iepazinies, izņemot de Trevila kungu, kam mani ieteica mans tēvs, jo viņam savā laikā bija tas gods būt de Trevila kunga draugam.

Atoss brīdi padomāja.

—   Jūs pazīstat tikai de Trevila kungu? — viņš jautāja.

—  Jā, mans kungs, pazīstu tikai viņu.

—   Muļķīga padarīšana! — sacīja Atoss, runādams pa pusei sev, pa pusei d'Artanjanam. — Ja nu es jūs nogalināšu, tad izskatīsies, ka es esmu kāds bērnu rijējs!

—   Ne gluži tā, mans kungs, — atbildēja d'Artanjans, cienīgi palocīdamies. — Ne gluži tā, jo jūs mani pagodināt, stādamies man pretī divkaujā, kaut gan ievainojums jūs droši vien stipri apgrūtina.

—   Ļoti apgrūtina, goda vārds, un jūs man sagādājāt velnišķīgas sāpes, nevaru noliegt. Bet es ņemšu zobenu kreisajā rokā, tā es daru vienmēr līdzīgos gadījumos. Nedomājiet, ka es jums tādā veidā parādīšu kādu žēlastību, jo es vienlīdz precīzi rīkojos ar abām rokām. Jums tas nāks pat par ļaunu, jo kreilis vienmēr sagādā grūtības, ja pretinieks nav uz to sagatavojies. Man žēl, ka jau agrāk nepaguvu jums paziņot šo apstākli.

—  Mans kungs, — d'Artanjans, atkal palocīdamies, sacīja,

—  jūs esat ārkārtīgi laipns, par ko esmu jums dziļi atzinīgs.

—   Jūs mani mulsināt, — Atoss atturīgi atteica. — Lūdzu, labāk runāsim par ko citu, ja tas jums nav nepatīkami. Jā, sasodīts, jūs gan sagādājāt man sāpes! Plecs man vēl tagad svilst.

—  Ja jūs atļautu … — d'Artanjans bikli ieteicās.

—   Ko, mans kungs?

—  Man ir kāda brīnumziede ievainojumu dziedināšanai, tās recepti dabūju no savas mātes, un pats esmu šo ziedi pārbaudījis.

—  Un tad?

—   Esmu pārliecināts, ka ilgakais trijās dienas šī ziede jus izdziedinātu, un pēc trim dienām, kad jūs būtu vesels, tad, mans kungs, es joprojām uzskatītu par lielu pagodinājumu krustot ar jums zobenus.

D'Artanjans pateica šos vārdus ar tādu vienkāršību, kas darīja godu viņa augstsirdībai, nedodot iemeslu apšaubīt viņa drosmi.

—   Dieva vārds, šis priekšlikums man patīk, — Atoss sacīja,

—  ne jau tāpēc, ka gribētu to pieņemt, bet no tā pa lielu gabalu dveš īsts muižnieka cildenums. Tā runāja un rīkojās Kārļa Lielā laika varoņi, kuru pēdās vajadzētu sekot katram kavalierim. Diemžēl mēs vairs nedzīvojam lielā imperatora laikos. Mēs dzīvojam kardināla kunga laikā, un pēc trim dienām mūsu noslēpums, lai arī cik rūpīgi mēs to glabātu, kļūtu citiem zināms. Zināmi ļaudis jau būtu uzoduši, ka mēs esam norunājuši cīnīties divkaujā, un mums to izjauktu. Bet kur tad palikuši mani blandoņas, vai viņi nemaz nenāks?

—  Mans kungs, ja jūs steidzaties, — d'Artanjans teica Atosam tikpat vienkārši, kā mirkli iepriekš bija piedāvājis atlikt divkauju uz trim dienām, — ja jūs steidzaties un jums labpatīk izbeigt ar mani tūlīt, tad, lūdzu, nekautrējieties.

—  To nu jūs atkal pateicāt lieliski, — Atoss atzinīgi pamāja ar galvu d'Artanjanam. — Tie ir ne tikai gudra, bet arī augstsirdīga cilvēka vārdi. Mans kungs, man patīk tādi cilvēki kā jūs, un, ja mēs viens otru nenogalināsim, tad man vēlāk būs ļoti patīkami ar jums patērzēt. Lūdzu, pagaidīsim manus draugus, laika man ir diezgan, un tā būs piedienīgāk. A, man liekas, tur jau viens nāk!

Tiešām, Vožirāra ielas galā parādījās milzīgais Portosa stāvs.

—  Kā? — d'Artanjans iesaucās. — Jūsu pirmais sekundants ir Portosa kungs?

—  Jā. Vai jums pret to kādi iebildumi?

—   Nē, nē.

—   Un tur jau ir arī otrais.

D'Artanjans pagriezās uz to pusi, kur bija norādījis Atoss, un ieraudzīja Aramisu.

—   Kā? — d'Artanjans iesaucās, un viņa balsī izskanēja vēl lielāka izbrīna nekā pirmo reizi. — Jūsu otrais sekundants ir Aramisa kungs?

—   Protams. Vai tad jūs nezināt, ka mūs nekad neredz citu bez cita un ka mūs gan musketieru, gan gvardistu vidū, gan galmā, gan pilsētā dēvē par Atosu, Portosu un Aramisu vai trim nešķiramajiem? Bet jūs gan tikai nupat esat ieradies no Daksas vai Po…

—   No Tarbas, — d'Artanjans paskaidroja.

—  Jums ir piedodams nezināt šos sīkumus, — Atoss sacīja.

—  Goda vārds, jūs esat iesaukti pareizi, — teica d'Artanjans, — un, ja arī notikums ar mani sacels kādu ievērību, tad vismaz tas pierādīs, ka jūsu draudzība nav dibināta uz pretišķībām.

Pa to laiku bija pienācis Portoss. Ar roku pamājis sveicienu Atosam, viņš pievērsās d'Artanjanam un sastinga aiz brīnumiem.

Starp citu, piezīmēsim, ka zobena siksnu viņš bija pārmainījis un apmetni noņēmis.

—   Hei, kas tad tas?

—  Ar šo kungu es cīnīšos divkaujā, — Atoss paskaidroja, norādīdams uz d'Artanjanu un ar to pašu rokas mājienu sveicinādams viņu.

—   Es ari, — Portoss sacīja.

—   Bet tikai pulksten vienos, — d'Artanjans piebilda.

—   Un es arī cīnīšos ar šo kungu, — teica Aramiss, pienākdams klāt.

—   Bet tikai pulksten divos, — d'Artanjans tikpat mierīgi sacīja.

—   Teic, Atos, kāpēc tu viņu izaicināji uz divkauju? — Aramiss jautāja.

—   Goda vārds, man tas nav visai skaidrs. Viņš uzgrūdās uz mana ievainotā pleca. Un tu, Portos?

—   Pie joda, es viņu izaicināju tāpēc, ka izaicināju, — Portoss pietvīkdams atcirta.

Atoss, kam nekas nepagāja garām nepamanīts, ievēroja, ka gaskoņa lūpām pārslīdēja ironisks smīns.

—   Mums iznāca domstarpības tualetes jautājumos, — jauneklis sacīja.

—   Un tu, Aramis? — Atoss jautāja tālāk.

—   Es cīnīšos dēļ nesaprašanās kādā teoloģijas jautājumā, — atbildēja Aramiss, ar zīmēm lūgdams d'Artanjanam, lai tas neizpauž patieso divkaujas iemeslu.

Atoss redzēja, ka d'Artanjana lūpās otrreiz pavīdēja smaids.

—   Patiešām? — Atoss vēlreiz iejautājās.

—   Jā, mēs nebijām vienis prātis par kādu vietu svētā Augustīna rakstos, — gaskonis atbildēja.

—   Patiesi gudrs cilvēks, — Atoss nomurmināja.

—   Mani kungi, kad nu jūs visi esat šeit sapulcējušies, — d'Artanjans ierunājās, — atļaujiet man jūsu priekšā atvainoties.

Pie vārda «atvainoties» Atosa piere sadrūma, pār Portosa lūpām pārslīdēja nicīgs smīns, bet Aramiss noraidoši papurināja galvu.

—   Mani kungi, jūs mani pārprotat, — d'Artanjans turpināja, paceldams galvu, ko tieši tobrīd apspīdēja saules stars, zeltīdams viņa smalkos un drosmīgos sejas vaibstus. — Lūdzu mani atvainot tai gadījumā, ja es nespētu sniegt gandarījumu jums visiem trim, jo Atosa kungam ir tiesības pirmām mani nogalināt, un līdz ar to ļoti mazinās Portosa kunga iespēja gūt no manis gandarījumu, bet jums, Aramisa kungs, nav gandrīz tikpat kā nekādu izredžu. Mani kungi, es atkārtoju: atvainojiet mani, bet tikai tāpēc. Un tagad —- sāksim!

Pie šiem vārdiem d'Artanjans bezbailīgi izvilka zobenu no maksts.


Jaunajam gaskonim asinis sakāpa galvā, šai mirklī viņš būtu ar mieru ar atvāztu zobenu rokā stāties pretī visiem karaļvalsts musketieriem tāpat, kā pašreiz bija nostājies pretī Atosam, Por- tosam un Aramisam.

Bija ceturksnis pāri divpadsmitiem. Saule stāvēja tieši virs galvām, un divkaujai izvēlētā vieta atradās pašā svelmē.

—   Ir ļoti karsti, — teica Atoss, ari izvilkdams zobenu, — bet es nevaru novilkt vamzi, jo vēl nupat jutu, ka mana brūce asiņo, un es baidos, ka manu pretinieku varētu mulsināt asinis, kuras viņš nav izlējis.

—   Tas tiesa, — d'Artanjans sacīja, — un varu jums apgalvot, ka vienmēr skatīšos ar nožēlu uz tik drošsirdīga muižnieka asinīm, vienalga, vai tās būs izlējis kāds cits vai es pats. Tāpēc es arī nevilkšu nost vamzi.

—   Pietiek apmainīties ar laipnībām, — teica Portoss. — Neaizmirstiet, ka arī mēs gaidām savu kārtu.

—   Runājiet tikai savā vārdā, kad sakāt tamlīdzīgas muļķības, — Aramiss viņu pārtrauca. — Kas attiecas uz mani, tad es uzskatu, ka abi kungi izsakās lieliski un viņu vārdi ir divu muižnieku cienīgi.

—  Mans kungs, esmu jūsu rīcībā, — teica Atoss, nostādamies savā vietā.

—   Gaidīju tikai jūsu norādījumu, — sakrustodams ar viņu zobenus, atbildēja d'Artanjans.

Bet, tikko abi zobeni saskardamies bija nošķindējuši, aiz klostera stūra parādījās viņa eminences gvardistu nodaļa, ko komandēja de Zisaka kungs.

—   Kardināla gvardisti! — Portoss un Aramiss reizē iesaucās. — Zobenus makstīs, kungi, zobenus makstīs!

Bet jau bija par vēlu. Abi duelanti bija ieraudzīti tādā pozā, ka par viņu nodomu vairs nevarēja šaubīties.

—   Holā! — uzsauca Zisaks, tuvodamies viņiem un pamādams saviem ļaudīm, lai tie seko. — Hē, musketieru kungil Tātad jūs te sarunājat divkaujas! Un kā paliek ar ediktiem?

—   Jūs, gvardistu kungi, esat pārāk laipni, — Atoss pikti atteica, jo Zisaks bija viens no aizvakardienas uzbrucējiem.—Varu jums galvot, ka mēs netraucētu jums cīnīties, ja kaut kur jūs ieraudzītu. Tāpēc ļaujiet arī mums brīvi rīkoties, un jūs bez pūlēm gūsiet patikšanu.

—   Kungi, diemžēl man jāpaziņo, ka tas ir gluži neiespējami, — Zisaks atbildēja. — Pienākumu mēs turam augstāk par visu. Tāpēc, lūdzu, bāziet zobenus makstīs un sekojiet mums.

—   Mans kungs, mēs ar lielāko prieku sekotu jūsu laipnajam uzaicinājumam, — izsmējīgi atdarinādams Zisaka toni, sacīja Aramiss, — ja tas būtu no mums atkarīgs, bet diemžēl tas ir neiespējami: de Trevila kungs ir mums to aizliedzis. Tāpēc ejiet savu ceļu, tas ir vislabākais, ko varat darīt.

Šī zobgalība saniknoja Zisaku.

—  Ja jūs mums neklausīsiet, tad mēs jums uzbruksim, — viņš brīdināja.

—  Viņu ir pieci, — Atoss pusbalsī teica, — un mēs esam tikai trīs. — Mūs atkal sakaus, un mums šeit būs jāmirst, jo es jums paziņoju: uzvarēts es kapteiņa acīs vairs nerādīšos.

Atoss, Portoss un Aramiss sastājās ciešāk kopā, bet Zisaks steidzās izkārtot savus ļaudis.

Šā mirkļa d'Artanjanam pietika, lai izšķirtos: šis bija viens no tādiem notikumiem, kas izšķir visu cilvēka mūžu. Jauneklim vajadzēja izvēlēties starp karali un kardinālu un, ko viņš tagad izvēlēsies, pie tā būs jāpaliek. Cīnīties nozīmēja nepaklausīt likumam, nozīmēja riskēt ar savu galvu, nozīmēja uzreiz iemantot sev par ienaidnieku ministru, kas bija varenāks par pašu karali. Jauneklis visu to aptvēra vienā mirklī, un viņam par godu jāatzīst, ka viņš ne sekundi nešaubījās. Pievērsdamies Atosam un viņa biedriem, d'Artanjans sacīja:

—   Kungi, atļaujiet man jūs pārlabot. Jūs teicāt, ka jūsu ir tikai trīs, bet man šķiet, ka mēs esam četri.

—  Jūs taču neesat musketieris, — Portoss iebilda.

—  Tas ir tiesa, — d'Artanjans piekrita, — man nav musketiera apģērba, tomēr savā sirdī es esmu musketieris. Es to jūtu, mans kungs, un no tā es vados.

—  Jaunekli, taisieties, ka tiekat projām, — uzsauca Zisaks, kas pēc d'Artanjana kustībām un sejas izteiksmes, bez šaubām, bija uzminējis viņa nodomu. — Jūs varat aiziet, mums nav iebildumu. Glābjiet savu ādu! Pasteidzieties!

D'Artanjans nekustējās no vietas.

—  Jūs patiesi esat krietns puisis, — sacīja Atoss, spiezdams viņam roku.

—   Drīzāk, drīzāk! Izšķirieties! — Zisaks mudināja.

—  Pasteigsimies, — sacīja Portoss un Aramiss, — mums kaut kas jāizlemj.

—  Jaunais cilvēk, jūs esat ļoti augstsirdīgs, — Atoss jūsmoja.

Taču visiem trim musketieriem radīja bažas tas, ka d'Artanjans bija ļoti jauns, viņi domāja, ka tam trūkst pieredzes.

—  Mēs tomēr būsim tikai trīs, turklāt viens no tiem ievainots, un vēl šis jauneklis, gandrīz vēl zēns, bet sacīs, ka mēs esam bijuši četri, — Atoss teica.

—   Jā, bet atkāpties! — iesaucās Portoss.

—   Tas ir neiespējami, — Atoss sacīja.

D'Artanjans saprata viņu vilcināšanās cēloni.

—  Kungi, pārbaudiet mani, — viņš sacīja. — Zvēru pie sava goda, ka neaiziešu no šejienes, ja mēs tiksim uzvarēti.

—   Kā jūs sauc, drošsirdīgais jaunekli? — Atoss jautāja.

—   D'Artanjans.

—   Lai notiek: Atos, Portos, Aramis un d'Artanjan, uz priekšu! — iesaucās Atoss.

—   Kungi, vai jums beidzot labpatiks ko izlemt? — Zisaks jautāja trešo reizi.

—   Kungs, esam jau izlēmuši, — Atoss atbildēja.

—   Un kāds ir jūsu nodoms? — Zisaks jautāja tālāk.

—   Mums būs tas gods uzbrukt jums, — atbildēja Aramiss, ar vienu roku paceldams cepuri, ar otru izraudams zobenu no maksts.

—  Tā, jūs pretosieties! — Zisaks iesaucās.

—   Sasodīts! Vai jūs par to šaubījāties?

Deviņi pretinieki metās cits citam virsū nikni, tomēr ar zināmu apdomu.

Atoss cīnījās ar kardināla favorītu Kaīsaku, Portoss ar Bikarā un Aramisam stājās pretī veseli divi kardināla gvardisti.

D'Artanjana pretinieks iznāca pats Zisaks.

Jaunajam gaskonim sirds krūtīs dauzījās kā putns krātiņā nevis aiz bailēm, — paldies Dievam, no tām nebija ne ēnas, — bet aiz cīņas degsmes. Viņš cīnījās kā saniknots tīģeris, šaudīdamies apkārt savam pretiniekam, reižu desmit mainīdams taktiku un vietu. Zisaks bija, kā tolaik mēdza sacīt, «zobena cienītājs», viņam bija liela pieredze. Un tomēr viņš tikai ar lielām pūlēm aizsargājās pret savu lunkano un kustīgo pretinieku, kas ik brīdi atkāpās no pieņemtajiem noteikumiem, uzbrukdams viņam no visām pusēm un tai pašā laikā veikli atgaiņādamies kā cilvēks, kas vērīgi sargā savu ādu.

Galu galā Zisaks zaudēja pacietību. Sašutis, ka netiek galā ar pretinieku, ko bija uzskatījis par zēnu, viņš iekaisa un sāka aizvien biežāk kļūdīties. D'Artanjanam pieredzes trūka, toties viņš bija pamatīgi iekalis teoriju un nu divkāršoja kustību straujumu. Nolēmis beidzot satriekt pretinieku, Zisaks straujā izklupienā zvēla briesmīgu cirtienu, bet d'Artanjans to veikli atvairīja, un, kamēr Zisaks paguva izslieties taisni, jaunais gaskonis, izslīdējis kā čūska zem viņa zobena asmens, iegrūda savu zobenu viņa ķermenī. Zisaks nogāzās gar zemi kā pelavu maiss.

Tad d'Artanjans strauji pārlaida nemierpilnu skatienu pār kaujas lauku.

Aramiss jau bija nogalinājis vienu savu pretinieku, toties otrs viņam neatlaidīgi uzbruka. Tomēr Aramiss bija diezgan labā stāvoklī un vēl varēja aizsargāties.

Bikarā un Portoss sirdīgi cīnījās. Portoss bija saņēmis dūrienu rokā, Bikarā gūžā, tomēr ne viens, ne otrs ievainojums nebija nopietns, un abi pretinieki cilāja zobenus aizvien negantāk.

Kaīsaks no jauna bija ievainojis Atosu, kas acīm redzami kļuva aizvien bālāks, taču neatkāpās ne soli. Tikai zobenu viņš bija paņēmis otrā rokā un tagad cīnījās ar kreiso.

Pēc tanīs laikos pieņemtajiem divkauju noteikumiem d'Artanjans drīkstēja iet kādam palīgā. Vērodams, kuram biedram vajadzīga palīdzība, viņš uztvēra Atosa skatienu. Tas bija ārkārtīgi daiļrunīgs. Atoss drīzāk mirtu nekā sauktu palīgā, bet viņš varēja skatīties un ar skatienu lūgt atbalstu. D'Artanjans to saprata, ar milzīgu lēcienu metās viņiem klāt un, uzbrukdams Kaīsakam no sāniem, uzsauca:

—   Griezieties šurp, gvardista kungs! Es jūs nogalināšu!

Kaīsaks pagriezās. Palīdzība bija pienākusi pēdējā brīdī.

Atoss, ko bija saturējusi vienīgi pārcilvēciskā vīrišķība, noslīga uz ceļgala.

—   Nolādēts! — viņš iesaucās. — Jaunekli, es jūs lūdzu, tikai nenogaliniet viņu, man ar viņu jānoslēdz veci rēķini, kad būšu atveseļojies. Tikai atbruņojiet viņu, izsitiet no rokas zobenu. Tāl Lieliski! — redzēdams, kā aizlido pa gaisu kādas pēdas divdesmit Kaīsaka zobens, Atoss uzgavilēja.

D'Artanjans un Kaīsaks reizē metās pakaļ zobenam: viens, lai to dabūtu atpakaļ, otrs — lai to aizkavētu. D'Artanjans bija veiklāks un, piesteidzies pirmais, uzlika uz zobena kāju.

Tad Kaīsaks pieskrēja pie gvardista, ko Aramiss bija nogalinājis, paķēra viņa ieroci un gribēja atgriezties pie d'Artanjana, bet ceļā sastapa Atosu. īsajā pārtraukumā, ko d'Artanjans viņam bija sagādājis, Atoss atvilka elpu un dzīrās atkal pats stāties cīņā, jo baidījās, ka jaunais, gaskonis varētu nogalināt viņa ienaidnieku.

D'Artanjans saprata, ka būtu nepieklājīgi neļaut Atosam tā rīkoties. Un tiešām, pēc dažām sekundēm Kaīsaks krita: Atosa zobens bija viņam ieurbies kaklā.

Tai pašā mirklī Aramiss pielika zobena smaili savam gar zemi notriektajam pretiniekam pie krūtīm un piespieda viņu izlūgties žēlastību.

Atlika vēl Portoss un Bikarā. Portoss visvisādi ālējās, jautāja pretiniekam, cik, pēc viņa domām, varētu būt pulkstenis, un apsveica ar rotu, ko nesen Bikarā brālis bija dabūjis Navarā. Taču ar šādām zobgalībām Portoss nekā nepanāca, jo Bikarā bija viens no tiem dzelžainajiem vīriem, kuri krīt tikai miruši.

Un tomēr bija laiks beigt. Varēja ierasties sardze un apcietināt visus divkaujas dalībniekus, gan' ievainotos, gan veselos, gan karaļa, gan kardināla piekritējus. Atoss, Aramiss un d'Artanjans sastājās ap Bikarā un uzaicināja viņu padoties. Viens pret visiem, turklāt ievainots gūžā, Bikarā atteicās. Zisaks, atbalstījies uz elkoņa, uzsauca, lai viņš padodas. Bet Bikarā tāpat kā d'Artanjans bija gaskonis, viņš izlikās kurls un tikai pasmējās. Cīņu turpinādams, viņš starp diviem izklupieniem paguva ar zobena smaili norādīt uz kādu vietu zemē un, parodējot kādu Bībeles pantu, sacīja:

—   Se mirs Bikarā, vienīgais no visiem, kas bija ar viņu.

—   Bet viņi ir četri pret tevi vienu. Beidz, es tev pavēlu!

—  Ja tu man pavēli, tas ir kas cits, — Bikarā teica. — Tu esi mans brigadieris, man tevi jāklausa.

Atlēcis atpakaļ, viņš pret ceļgalu salauza savu zobenu, lai tas nebūtu jāatdod, gabalus pārmeta pār klostera mūri un, svilpodams kādu kardinālistu dziesmas meldiju, sakrustoja rokas uz krūtīm.

Drosme tiek cienīta vienmēr, pat ja to izpauž ienaidnieks. Musketieri ar zobeniem sveicināja Bikarā un tad iebāza tos makstīs. D'Artanjans sekoja viņu piemēram un tad ar Bikarā palīdzību, kurš vienīgais bija palicis kājās, aiznesa uz klostera lie- venēm Zisaku, Kaīsaku un to no Aramisa pretiniekiem, kurš bija tikai ievainots. Ceturtais, kā jau sacījām, bija beigts. Paraustījuši zvanu pie klostera durvīm, gluži apreibuši aiz prieka, viņi devās uz de Trevila kunga savrupmāju, nesdami līdzi četrus zobenus no pieciem.

Saķērušies rokrokā, viņi soļoja, aizņemdami visu ielas platumu, un aicināja līdzi katru musketieri, ko sastapa ceļā, tā ka beidzot iznāca vesels uzvaras gājiens. D'Artanjana sirds pukstēja līksmi un laimīgi, viņš gāja starp Atosu un Portosu, sirsnīgi apskāvis abus.

—   Ja es arī vēl neesmu musketieris, — viņš sacīja saviem jaunajiem draugiem, pārkāpdams de Trevila kunga mājas slieksni, — tad vismaz esmu uzņemts par mācekli, vai ne?

## VI. VIŅA MAJESTĀTE KARALIS LUDVIĶIS TRĪSPADSMITAIS

Notikums sacēla lielu troksni. De Trevila kungs skaļi rāja savus musketierus un klusītēm apsveica viņus. Nedrīkstēja zaudēt laiku, vajadzēja nekavējoties ziņot par notikušo karalim, un tādēļ de Trevila kungs steidzās uz Luvru. Bet bija jau par vēlu: karalis bija ieslēdzies ar kardinālu, un de Trevila kungam tika pateikts, ka viņa majestāte strādājot un pašreiz nevarot pieņemt. Vakarā de Trevila kungs ieradās pilī, kad karalis spēlēja kārtis. Karalis laimēja, un, tā kā viņa majestāte bija ļoti skops, tad laimests sagādāja viņam lielisku garastāvokli. Jau iztālēm ieraudzījis Trevilu, karalis viņam uzsauca:

—   Nāciet šurp, kapteiņa kungs, nāciet šurp, lai es jūs norāju. Vai jūs zināt, ka viņa eminence bija ieradies pie manis sūdzēties par jūsu musketieriem, un turklāt viņš tā uztraucās, ka šovakar ir sasirdzis. Nudien, tie jūsu musketieri ir tīrie velni, īstie karātavu putni!

—   Nē, jūsu augstība, — Trevils protestēja, no karaļa pirmajiem vārdiem nojautis stāvokli, — tieši pretēji, viņi ir lāga radījumi, maigi kā jēri un, varu galvot, viņiem piemīt tikai viena vēlēšanās: izvilkt zobenu no maksts, vienīgi kalpojot jūsu majestātei. Bet ko lai dara: kardināla kunga gvardisti nemitīgi meklē strīdu ar viņiem, un nabaga jaunekļi ir spiesti aizsargāties, kaut vai lai uzturētu sava pulka godu.

—   Klausieties, de Trevila kungs! — karalis iesaucās. — Paklausieties! Jūs izsakāties tā, it kā runātu par kādu reliģisku apvienību! Nudien, mīļais kaptein, manī mostas vēlēšanās atņemt jums kapteiņa pakāpi un piešķirt to de Semro jaunkundzei, ko esmu apsolījis iecelt par klostera priekšniecj. Bet nedomājiet, ka es jums tā vienkārši ticēšu. De Trevila kungs, mani sauc par Lud- viķi Taisnīgo, un tūlīt mēs par to pārliecināsimies.

—  Tieši tāpēc, ka paļaujos uz jūsu taisnīgumu, majestāte, es pacietīgi un mierīgi gaidīšu jūsu majestātes lēmumu.

—   Pagaidiet vien, pagaidiet, — karalis sacīja, — es jums nelikšu ilgi gaidīt.

Tiešām, spēles veiksme mainījās, karalis sāka zaudēt laimēto, un viņam nebija nekas pretī atrast ieganstu, lai — lūdzu, piedodiet mums šo izteicienu — aizlavītos. Tātad karalis pēc brīža piecēlās un, bāzdams kabatā naudu, kas atradās viņa priekšā uz galda un kuras lielākā daļa bija laimēta, sacīja:

—   Vjevil, sēdieties manā vietā, man jāpārrunā ar de Trevila kungu kaut kas svarīgs. Ā, te man bija astoņdesmit luidoru. Lieciet galdā tikpat daudz, lai zaudētājiem nebūtu jāsūrojas. Taisnīgums stāv pāri visam.

Tad viņš pievērsās de Trevila kungam un, kopā ar to iedams uz loga pusi, turpināja:

—   Mans kungs, jūs apgalvojat, ka viņa eminences gvardisti uzsākuši ķildu ar jūsu musketieriem?

—  Jā, jūsu augstība, kā jau vienmēr.

—   Kā tad tas viss norisinājies? Pastāstiet! Jo jūs, dārgais kaptein, zināt, ka tiesnesim jāuzklausa abas puses.

—  Ak Dievs! Tas viss norisinājies pavisam vienkārši un dabiski. Trīs mani labākie karavīri, kurus jūsu majestāte vārda pēc pazīst un kuru padevību vairākkārt esat atzinīgi novērtējuši, tāpēc ka viņiem kalpošana karalim ir sirdslieta, — tātad trīs mani labākie karavīri, Atoss, Portoss un Aramiss, gribējuši doties pastaigā kopā ar kādu jaunu Gaskoņas muižnieka dēlu, ko es šo pašu rītu biju viņiem ieteicis. Ja nemaldos, viņi bija nodomājuši iet uz Senžermēnu un norunājuši satikties pie baskāju karmelītu klostera. Pēkšņi te uzradušies de Zisaka kungs ar Kaīsaka un Bikarā kungiem un vēl diviem gvardistiem, protams, ne bez ļauna nolūka pārkāpt ediktus, jo kādēļ gan citādi viņi būtu tik lielā skaitā.

—  Jā, jā, jūs pavedināt mani uz domām, ka viņi paši būs gribējuši duelēties, — karalis sacīja.

—   Es to neapgalvoju, bet jūsu majestāte var pats apsvērt: kādā nolūkā pieci apbruņojušies vīri var ierasties tik pamestā vietā kā baskāju karmelītu klosteris.

—  Jā, jums taisnība, Trevil, jums taisnība.

—   Ieraudzījuši manus musketierus, viņi atteicās no sava iepriekšējā nodoma un aiz ienaida pret pulku piemirsa personīgo ienaidu. Jūsu majestātei taču ir zināms, ka musketieri ir padevīgi karalim un tikai karalim, un tātad gluži dabiski ir kardināla kungam padevīgo gvardistu ienaidnieki.

—   Jā, Trevil, jā, — karalis bēdīgi piekrita, — ticiet man, ir ļoti skumji redzēt, ka Francija sašķēlusies divās nometnēs, karalistei ir divas galvas. Bet tas reiz beigsies, Trevil, tas beigsies. Tātad jūs sakāt, gvardisti esot sākuši ķildoties ar musketieriem?

—   Es saku, ka tā tas droši vien ir norisinājies, bet galvot par to es nevaru. Jūsu majestāte jau zina, cik grūti ir izdibināt patiesību, ja cilvēks nav apveltīts ar to apbrīnojamo gaišredzību, pateicoties kurai Ludviķis XIII iemantojis pievārdu «Taisnīgais»…

—   Jums taisnība, Trevil. Bet jūsu musketieri nebija vieni paši, viņiem līdzi bija kāds zēns?

—   Jā, jūsu majestāte, turklāt viens bija ievainots, tā ka trīs musketieri, no kuriem viens ievainots, un šis zēns ne vien spējuši noturēties pret pieciem visbīstamākajiem kardināla kunga gvardistiem, bet pat notriekuši četrus no tiem gar zemi.

—   Tā taču ir uzvara! — karalis, aiz prieka starodams, iesaucās. — Tā ir īsta uzvara!

—  Jā, jūsu majestāte, tikpat īsta kā pie Sē tilta.

—   Četri vīri, no kuriem viens ievainots, un viens vēl gluži zēns, tā jūs teicāt?

—   Viņu tikko var nosaukt par jaunekli, bet šajā gadījumā viņš izturējies tik varonīgi, ka atļaušos viņu ieteikt jūsu majestātei.

—   Kā viņu sauc?

—   D'Artanjans, jūsu majestāte. Viņš ir mana jaunības drauga dēls, tā vīra dēls, kurš kopā ar jūsu karalisko tēvu brīvprātīgi piedalījies daudzās cīņās.

—   Un jūs sakāt, šis jauneklis izturējies drosmīgi? Pastāstiet,

Trevil, man par to, jūs jau zināt, ka man patīk nostāsti par karu un cīņām.

Karalis Ludviķis XIII lepni izslējās, ūsas smailēdams.

—  Jūsu majestāte, kā jau tiku teicis, — Trevils sacīja, — d'Artanjana kungs ir vēl gandrīz zēns, un, tā kā viņam nav tas gods būt musketierim, tad viņš bija ģērbies parastā pilsētnieka apģērbā. Kardināla kunga gvardisti, redzēdami, ka viņš ir vēl ļoti jauns, turklāt nepieder pie pulka, uzaicināja viņu atkāpties pirms uzbrukuma.

—  Tad nu redziet, Trevil, ka uzbrucēji bijuši viņi, — karalis pārtrauca de Trevilu.

—   Pilnīgi pareizi, jūsu majestāte, par to vairs nav nekādu šaubu. Tātad viņi uzaicinājuši d'Artanjanu aiziet, bet jauneklis atbildējis, ka viņš sirdī esot musketieris un pilnīgi padevīgs jūsu majestātei, tāpēc palikšot kopā ar musketieru kungiem.

—  Cik drošsirdīgs jauneklis! — karalis nopriecājās.

—  Un viņš patiesi palika kopā ar musketieriem, turklāt jūsu majestāte līdz ar to ieguvusi varenu karotāju, tāpēc ka tieši d'Artanjans bija tas, kas deva Zisakam briesmīgo zobena cirtienu, kurš tā sadusmojis kardināla kungu.

—  Viņš ievainoja Zisaku? — karalis iesaucās. — Viņš? Šis zēns? Tas, Trevil, nav iespējams!

—   Un tomēr tas ir tā, kā man bija tas gods ziņot jūsu majestātei.

—  Zisaku, vienu no labākajiem paukotājiem visā karalistē!

—  Jūsu augstība, viņš uzdūries pretiniekam, kas viņu pārspēj.

—  Trevil, es gribu redzēt šo jaunekli, gribu viņu redzēt, un, ja kaut ko varēs darīt viņa labā, tad mēs to apsvērsim.

—   Kad jūsu majestātei labpatiks viņu pieņemt?

—   Rīt ap pusdienas laiku, Trevil.

—  Vai atvest viņu vienu?

—  Nē, atvediet man visus četrus kopā. Gribu pateikties viņiem visiem reizē. Trevil, padevīgi cilvēki sastopami reti, un tāpēc par padevību vajag atalgot.

—   Rīt ap pusdienas laiku mēs būsim Luvrā.

—  Tikai pa mazajām kāpnēm, Trevil, pa mazajām. Kardinālam nav jāzina …

—   Jā, jūsu majestāte.

—  Jūs saprotat, Trevil, edikts paliek edikts, un divkaujas galu galā ir aizliegtas.

—  Bet šī sadursme, jūsu augstība, nebija parasta divkauja, tas bija uzbrukums. Vislabāk to pierāda tas, ka pret maniem trim musketieriem un d'Artanjana kungu bija pieci kardināla gvardi.

—  Jums taisnība, Trevil, — karalis piekrita, — bet vienalga, nāciet tomēr pa mazajām kāpnēm.

Trevils pasmaidīja. Bet, tā kā jau tas bija ļoti daudz, ka viņam izdevās panākt, lai šis bērns saceļas pret savu skolotāju, tad viņš godbijīgi palocījās un ar karaļa atļauju atvadījās.

Tai pašā vakarā trim musketieriem un d'Artanjanam tika paziņots par viņiem piešķirto pagodinājumu. Tā kā musketieri jau sen pazina karali, tad nejutās sevišķi saviļņoti, bet d'Artanjans ar savu gaskoņa iztēli saskatīja šajā audiencē turpmāko panākumu atslēgu un visu nakti sapņoja par tiem. Jau pulksten astoņos no rīta viņš ieradās pie Atosa.

D'Artanjans sastapa musketieri jau apģērbušos un gatavu aiziešanai. Tā kā pie karaļa vajadzēja ierasties tikai ap pusdienas laiku, tad Atoss bija norunājis ar Portosu un Aramisu satikties krodziņā pie Luksemburgas staļļiem un tur spēlēt bumbu. Atoss uzaicināja d'Artanjanu pievienoties viņiem, un jauneklis, kaut gan neprata bumbu spēli, uzaicinājumu pieņēma, jo pulkstenis bija tikko deviņi, un viņš nezināja, kur dēties līdz pusdienas laikam.

Portoss un Aramiss jau bija ieradušies norunātajā vietā un tāpat vien svaidīja bumbu. Atoss, kas bija ļoti spēcīgs dažādos ķermeņa vingrinājumos, nostājās ar d'Artanjanu laukuma otrā pusē un izaicināja abus uz sacensību. Atoss svieda bumbu gan ar kreiso roku, taču jau pie pirmās kustības saprata, ka ievainojums vēl pārāk vārīgs šādam vingrinājumam. D'Artanjans palika viens, un, tā kā viņš paskaidroja, ka vēl esot pārāk neveikls, lai spēlētu pēc visiem likumiem, tad viņi turpināja tāpat vien svaidīt bumbu, neskaitīdami punktus. Taču viena bumba, ko bija raidījusi Portosa spēcīgā roka, aizlidoja d'Artanjanam tik tuvu gar vaigu, ka jauneklis neviļus nodomāja: ja bumba nebūtu aizšāvušies garām, bet trāpījusi sejā, tad viņš, bez šaubām, nespētu ierasties uz audienci, jo karalim tāds nevarētu rādīties. Bet no šīs audiences, kā d'Artanjans savā gaskoņa iztēlē bija iedomājies, bija atkarīga visa viņa nākotne, tāpēc viņš, pieklājīgi palocījies pret Portosu un Aramisu, pateica, ka spēli turpināšot tad, kad būšot ievingrinājies, lai spētu sacensties ar viņiem. Pēc tam viņš pameta laukumu un atsēdās galerijā.

D'Artanjanam par nelaimi skatītāju vidū atradās viens kardināla gvardists, kas, būdams vēl dziļi sašutis par savu biedru vakardienas neveiksmi, bija cieši noņēmies izmantot pirmo izdevību, lai atriebtos. Šis gvardists nu iedomājās, ka izdevība ir pienākusi, tāpēc sacīja savam kaimiņam:

— Nav ko brīnīties, ka šis jaunais cilvēks izbijās no bumbas. Viņš droši vien ir musketieru māceklis.

D'Artanjans pagriezās atpakaļ kā čūskas dzelts un cieši paskatījās uz gvardistu, kas nupat bija pateicis apvainojošos vārdus.

—  Pie joda! — tas turpināja, bezkaunīgi skrullēdams ūsas. — Skatieties vien, jaunkungs, cik jums tīk! Ko es teicu, pie tā palieku.

—  Un, tā kā jūs izsacījāties pārāk skaidri, tad paskaidrojumi ir lieki, — d'Artanjans klusu teica, — tāpēc lūdzu man sekot.

—   Kad tad? — gvardists tikpat izsmējīgi jautāja.

—  Lūdzu, tūlīt pat.

—  Jūs, bez šaubām, zināt, kas es esmu?

—  Es to nezinu, bet man tas arī ir vienalga.

—  Jūs maldāties, jo varbūt jūs tik ļoti nesteigtos, ja zinātu, kā mani sauc.

—   Kā tad jūs sauc?

—  Bernažū, gatavs pakalpot.

—   Labi, Bernažū kungs, gaidīšu jūs pie izejas, — d'Artanjans mierīgi sacīja.

—   Ejiet, mans kungs, es jums sekošu.

—   Nesteidzieties pārāk, lai kāds nepamanītu, ka aizejam kopā. Jūs taču sapratīsiet, ka lieku cilvēku klātbūtne mūs var tikai traucēt.

—   Labi, — gvardists piekrita, brīnīdamies, ka viņa vārds nav atstājis nekādu iespaidu uz jaunekli.

Bernažū vārds patiesi bija pazīstams katram, izņemot varbūt vienīgi d'Artanjanu, jo šis vārds figurēja visbiežāk sadursmēs un kautiņos, kas norisinājās gandrīz katru dienu par spīti visiem karaļa un kardināla ediktiem.

Portoss un Aramiss bija tā aizrāvušies ar bumbošanu un Atoss tik uzmanīgi viņus vēroja, ka neviens no visiem trim nepamanīja sava jaunā biedra aiziešanu. D'Artanjans apstājās pie izejas, kā bija teicis viņa eminences gvardistam, kas pēc brīža arī iznāca ārā. D'Artanjanam nebija daudz laika, jo tuvojās audiencei noteiktā stunda, tāpēc viņš, paskatījies apkārt un pārliecinājies, ka iela ir tukša, teica savam pretiniekam:

—   Goda vārds, kaut arī jūs sauc par Bernažū, jums tomēr ir laimējies, ka jūsu pretinieks ir tikai musketieru māceklis. Bet esiet bez bažām, es darīšu, ko spēšu. Aizsargājieties!

—  Man šķiet, ka neesat izvēlējies piemērotu vietu, — iebilda gvardists, ko d'Artanjans bija tā izaicinājis. — Mums būtu labāk kaut kur aiz Senžermēnas abatijas vai Prē-o-Klērā.

—   Jūsu vārdi ir ļoti saprātīgi, — d'Artanjans atbildēja, —bet, diemžēl, man ir maz laika, jo pulksten divpadsmitos man norunāta satikšanās. Tādēļ aizsargājieties, mans kungs, aizsargājieties!

Bernažū nebija tas vīrs, kam šādu izaicinājumu vajadzēja atkārtot. Tai pašā mirklī zobens iemirdzējās viņa rokā, viņš strauji uzbruka jauneklim, cerēdams to iebiedēt.

Taču d'Artanjans vakar bija daudz ko iemācījies. Vēl juzdams uzvaras gaviļu trīsas un jau lepodamies ar gaidāmo labvēlību, viņš bija cieši nolēmis neatkāpties ne soli: abi zobeni šķindēdami sakrustojās, un, tā kā d'Artanjans turējās stingri savā vietā, tad viņa pretinieks bija spiests soli atkāpties. Izmantodams šo mirkli, kad Bernažū zobens mazliet atvirzījās, d'Artanjans atbrīvoja savējo un, mezdamies uz priekšu, skāra ar zobena smaili pretinieka plecu. D'Artanjans nekavējoties savukārt atkāpās soli atpakaļ un izslēja zobenu, bet Bernažū uzsauca, ka viņam nekas nekaišot, un, strauji uzbrukdams pretiniekam, pats uzdūrās uz viņa zobena smailes. Tā kā Bernažū tomēr nekrita un arī neatzina sevi par uzveiktu, bet tikai lavījās prom uz de Tremuija savrupmājas pusi, kur kalpoja kāds viņa radinieks, tad d'Artanjans, nezinādams, cik nopietni ievainojis pretinieku, neatlaidās no viņa un droši vien ar trešo cirtienu būtu viņu nogalinājis, ja cīņas troksni nebūtu izdzirduši bumbotavā. Divi gvardista draugi, ievērojuši, ka tas bija pārmijis dažus vārdus ar d'Artanjanu un pēc tam aizgājis kopā ar to, steigšus izskrēja ārā un, izrāvuši zobenus, uzbruka uzvarētājam. Bet tūlīt parādījās arī Atoss, Portoss un Aramiss un, mezdamies virsū gvardistiem, kas uzbruka d'Artanjanam, piespieda viņus pagriezties. Sai mirklī Bernažū nogāzās, un gvardisti, palikuši divi pret četriem, sāka kliegt:

—   Palīgā, Tremuija ļaudis, palīgā!

Uz šiem kliedzieniem no savrupmājas izskrēja visi, kas tur bija atradušies, un metās virsū četriem draugiem, bet tie nu savukārt sāka kliegt:

—   Palīgā, musketieri, palīgā!

Šis kliedziens parasti atrada dzirdīgas ausis, jo ikvienam bija zināms, ka musketieri ir viņa eminences ienaidnieki, un tāpēc viņi bija iemīļoti. Šādās sadursmēs musketieru pusē nereti nostājās arī citu pulku gvardisti, kuri nekalpoja Sarkanajam hercogam, kā Aramiss bija nosaucis kardinālu. Tā arī šoreiz no trim dez Esāra kunga pulka gvardistiem, kas patlaban gāja garām, divi nāca palīgā četriem draugiem, bet trešais aizsteidzās uz de Trevila kunga māju, skaļi saukdams:

—   Palīgā, musketieri, palīgā!

De Trevila kunga mājas pagalmā musketieri drūzmējās kā parasti, un nu visi pa kaklu pa galvu metās palīgā saviem biedriem. Izcēlās īsts kautiņš, taču pārspēks bija musketieriem. Kardināla gvardisti un de Tremuija kunga ļaudis atkāpās savrupmājas pagalmā, tikko pagūdami aizslēgt vārtus, lai aizkavētu pretiniekus ielauzties gandrīz reizē ar viņiem pašiem. Ievainotais Bernažū smagā stāvoklī jau iepriekš bija ienests mājā.

Musketieri un viņu sabiedrotie bija ārkārtīgi satraukti un jau apspriedās, vai nevajadzētu pielaist uguni de Tremuija kunga namam par sodu, ka viņa kalpotāji uzdrošinājušies uzbrukt karaļa musketieriem. Šis priekšlikums tika izteikts un uzņemts ar sajūsmu, bet par laimi pulkstenis sita vienpadsmit. D'Artanjans un viņa biedri atcerējās par audienci un, bažīdamies, ka tāds varoņdarbs netiek izstrādāts bez viņu līdzdalības, papūlējās nomierināt karstgalvjus. Tad tikai daži akmeņi atsitās pret vārtiem. Taču vārti bija stipri. Uzbrucēju cīņas spars noplaka, turklāt tie, kurus viņi uzskatīja par saviem vadoņiem, pirms kāda brīža bija aizgājuši un steidzās pie de Trevila kunga, kas jau zināja par notikušo sadursmi un gaidīja viņus.

—   Ātrāk uz Luvru! — viņš sacīja. — Uz Luvru, nezaudējot ne mirkli, un centīsimies satikt karali, iekams kardināls pagūtu viņu brīdināt. Mēs karalim attēlosim šīsdienas sadursmi kā vakardienas notikuma turpinājumu un tā tiksim cauri ar abiem.

De Trevila kungs četru jaunekļu pavadībā aizsteidzās uz Luvru, bet tur viņam par lielu pārsteigumu paziņoja, ka karalis esot devies medīt briedi Senžermēnas mežā. Musketieru kapteinis lika divas reizes atkārtot šo ziņu, un viņa seja aizvien vairāk sadrūma.

—  Vai viņa majestāte jau vakar bija nolēmis doties medībās? — de Trevila kungs jautāja.

—   Nē, jūsu ekselence, — kambarsulainis atbildēja. — Šorīt medību pārzinis paziņoja, ka naktī esot ielenkts briedis. Papriekš karalis teica, ka nebraukšot, bet vēlāk, nespēdams apslāpēt mednieka kaislību, pēc maltītes aizbrauca.

—  Vai karalis satikās ar kardinālu? — de Trevils jautāja.

—   Domājams gan, ka jā, — atbildēja kambarsulainis, — jo šorīt, redzēdams pie lievenēm viņa eminences karieti, es prasīju, uz kurieni brauks, un man atbildēja: «Uz Senžermēnu.»

—   Mums aizsteigušies priekšā, — de Trevils sacīja. — Kungi, šovakar es satikšu karali, bet jums ieteicu nerādīties.

Padoms bija prātīgs, turklāt to izteica cilvēks, kas pārāk labi pazina karali, tāpēc četri jaunekļi ir nedomāja to apstrīdēt. De Trevila kungs teica, lai katrs ejot uz savām mājām un gaidot ziņu.

Arī pats atgriezies mājās, de Trevila kungs apsvēra, ka pareizākais būs, ja viņš pasteigsies un pirmais sūdzēsies. Viņš aizsūtīja pie de Tremuija kunga savu kalpotāju ar vēstuli, kurā lūdza, lai tas izraida no savas mājas kardināla gvardistu un izsaka rājienu saviem ļaudīm par pārdrošo uzbrukumu musketieriem. Bet de Tremuija kungu jau bija brīdinājis staļļmeistars, kam Bernažū, kā zināms, bija radinieks, tāpēc viņš atbildēja, ka jāsūdzas esot nevis de Trevila kungam un tā musketieriem, bet gan viņam, jo musketieri esot uzbrukuši viņa ļaudīm un gribējuši aizdedzināt viņa māju. Stīvēšanās starp abiem augstmaņiem varētu vilkties ilgi, jo katrs, gluži dabiski, paliktu pie sava ieskata, bet de Trevila kungs izgudroja izeju no šī stāvokļa: viņš nolēma pats aiziet pie de Tremuija kunga.

Viņš tūdaļ devās turp un lika sevi pieteikt.

Abi augstmaņi godbijīgi sasveicinājās. Kaut gan viņi nebija draugi, tomēr cienīja viens otru. Abi bija bezbailīgi goda vīri. De Tremuija kungs, būdams protestants, galmā ieradās reti, nepieslējās nevienai partijai un pret cilvēkiem izturējās bez sociāliem aizspriedumiem. Taču šoreiz viņš uzņēma de Trevilu gan pieklājīgi, tomēr vēsāk nekā parasti.

—   Cienījamais kungs, mēs abi uzskatām, ka varam viens par otru sūdzēties, tāpēc atnācu pats pie jums, lai mēs kopīgi noskaidrotu šo starpgadījumu.

—   Labprāt, — de Tremuija kungs piekrita. — Bet es jūs brīdinu, ka esmu labi informēts, un pie visa vainīgi ir jūsu musketieri.

—  Jūs esat pārāk taisnīgs un saprātīgs, — teica de Trevils, — lai noraidītu priekšlikumu, ar kuru esmu pie jums ieradies.

—   Runājiet, mans kungs, es klausos.

—   Kā jūtas jūsu staļļmeistara radinieks Bernažū kungs?

—   Ļoti slikti, mans kungs. Zobena dūriens plecā nav bīstams, bet otrs dūriens skāris plaušu, un ārsts ir ļoti nobažījies par ievainoto.

—   Bet vai ievainotais vēl ir pie samaņas?

—   Pilnīgi.

—  Vai viņš var parunāt?

—  Ar pūlēm, tomēr var.

—   Labi, mans kungs, tad dosimies pie viņa un lūgsim Dieva vārdā, kurš varbūt drīz sauks viņu savā priekšā, lai Bernažū mums pasaka patiesību. Lai viņš pats ir tiesnesis savā lietā, un es ticēšu tam, ko viņš sacīs.

De Tremuija kungs, brīdi padomājis, nolēma, ka grūti būtu izteikt saprātīgāku priekšlikumu, un tāpēc to pieņēma.

Abi iegāja istabā, kur gulēja ievainotais. Redzēdams, ka viņu nāk apmeklēt divi tik dižciltīgi augstmaņi, Bernažū mēģināja gultā piecelties sēdus, bet bija pārāk vārgs un atkrita atpakaļ, aiz piepūles gandrīz zaudēdams samaņu.

De Tremuija kungs piegāja pie viņa un deva viņam ieelpot ožamo sāli, Bernažū atguva samaņu. Tad de Trevila kungs, gribēdams izvairīties no iespējamiem pārmetumiem, ka viņš ietekmējis slimnieku, lūdza, lai de Tremuija kungs pats izjautā Bernažū.

Notika tā, kā bija paredzējis de Trevila kungs. Bernažū atradās starp dzīvību un nāvi, tāpēc viņam nenāca ne prātā kaut mirkli noklusēt patiesību. Viņš izstāstīja visu tieši tā, kā tas bija norisinājies.

De Trevila kungs tikai to bija gribējis. Novēlējis Bernažū drīzu atveseļošanos, viņš atvadījās no de Tremuija kunga, atgriezās mājās un lika paziņot četriem draugiem, ka gaidot viņus uz pusdienām.

De Trevila kunga namā sapulcējās ļoti laba sabiedrība, starp citu, visi bija kardināla pretinieki. Tāpēc pats par sevi saprotams, ka pa maltītes laiku sarunas risinājās tikai ap viņa eminences gvardistu abām sakāvēm. Tā kā d'Artanjans bija šo abu cīņu varonis, tad viņu apbēra ar apsveikumiem, kurus Atoss, Portoss un Aramiss viņam arī labprāt novēlēja ne tikai kā labi biedri, bet arī kā cilvēki, kas diezgan bieži tikuši tāpat cildināti un tāpēc šoreiz var atteikties no savas tiesas.

Ap pulksten sešiem Trevils paziņoja, ka esot laiks doties uz Luvru. Tā kā audiencei piešķirtais laiks bija pagājis, viņš vis negāja pa mazajām kāpnēm, bet kopā ar saviem četriem pavadoņiem ieņēma vietu uzgaidāmajā zālē. Karalis vēl nebija atgriezies no medībām. Iejaukušies galminieku pūlī, mūsu jaunekļi dabūja gaidīt tikko kādu pusstundu, kad atvērās visas durvis un tika paziņots par karaļa ierašanos.

Dzirdot šo paziņojumu, d'Artanjans notrīsēja pie visām miesām: domājams, ka nākošais mirklis izlems visu viņa nākotni. Nemierpilns viņš pievērsa acis durvīm, pa kurām vajadzēja ienākt karalim.

Uz sliekšņa parādījās Ludviķis XIII. Viņam mugurā bija vēl gluži putekļains medību tērps, kājās zābaki ar gariem stulmiem un rokā pātaga. No pirmā acu uzmetiena d'Artanjans saprata, ka viņa majestātes sirdī plosās vētra.

Kaut gan ikvienam bija skaidrs, ka Ludviķis XIII ir nelāgā omā, galminieki tomēr sastājās gar viņa ceļu, jo karaliskā uzgaidāmā zālē ir labāk tikt redzētam ar sadusmotu aci nekā vispār netikt uzskatītam. Arī trīs musketieri nevilcinādamies paspēra soli uz priekšu, turpretī d'Artanjans aizslēpās viņiem aiz muguras. Bet, kaut gan karalis pazina Atosu, Portosu un Aramisu, viņš pagāja tiem garām, neuzmezdams ne skatienu, nepateikdams ne vārda, it kā tos nekad nebūtu redzējis. Taču, kad karaļa acis uz brīdi apstājās pie de Trevila, tas viņa skatienu izturēja tik stingri, ka pats karalis novērsās. Pēc tam viņa majestāte, kaut ko īgni purpinādams, iegāja savos apartamentos.

—   Stāvoklis ir bēdīgs, — Atoss pasmaidīdams sacīja. — Šodien mūs vēl neiecels par ordeņa kavalieriem.

—   Gaidiet mani šeit desmit minūtes, — teica de Trevila kungs, un, ja es neiznākšu, tad atgriezieties uz manām mājām, jo ilgāk gaidīt būtu veltīgi.

Četri jaunekļi nogaidīja desmit minūtes, piecpadsmit, divdesmit. Redzēdami, ka de Trevila kungs nenāk, viņi, ļoti satraukti, aizgāja.

De Trevila kungs bija bezbailīgi iegājis karaļa kabinetā un atradis viņa majestāti pavisam nelāgā omā. Karalis sēdēja atzveltnes krēslā un ar pātagas kātu dauzīja sev pa zābaku stulmiem. De Trevils tomēr neapmulsa, bet visdziļākā mierā apjautājās par viņa majestātes veselību.

—  Man iet slikti, pavisam slikti, — karalis atbildēja. — Es garlaikojos.

Tā patiesi bija Ludviķa XIII smagākā kaite. Dažkārt viņš, aizvedis kādu galminieku sev līdzi pie loga, sacīja: «Pagarlaiko- simies kopā!»

—   Kā? Jūsu majestāte garlaikojas! — de Trevils iesaucās. — Vai tad medības šodien nesagādāja prieku jūsu majestātei?

—   Jauks prieks! Viss izdzimst, zvēru pie visiem svētajiem! Vai nu meža zvēri vairs neatstāj pēdas, vai arī suņi zaudējuši ožu. Mēs izcēlām briedi ar desmitžuburainiem ragiem, sešas stundas dzināmies tam pakaļ, un, kad tas mums bija tikpat kā rokā un Sensimons jau lika ragu pie lūpām, lai taurētu uzvaru, viss suņu bars pēkšņi metās sānis un aiztriecās pakaļ kādam viengadīgam briedēnam. Jūs redzēsiet, man būs jāatsakās no medībām ar suņiem, tāpat kā jau esmu atteicies no medībām ar piekūniem. Ak de Trevila kungs, es esmu gaužām nelaimīgs karalis! Man bija vēl palicis tikai viens medību piekūns, un tas pats aizvakar nobeidzās.

—  Jūsu augstība, es pilnīgi saprotu jūsu izmisumu, nelaime patiešām ir liela. Bet man šķiet, ka jums vēl palicis diezgan daudz dažādu vanagu un citu medību putnu.

—   Bet nav neviena, kas tos apmācītu. Medību lietpratēji izmirst, vienīgi es vēl pārvaldu medīšanas mākslu. Pēc manis visam būs beigas, tad medīs ar lamatām, cilpām un noklātām bedrēm. Ja es vēl pagūtu izaudzināt pēcnācējus šai mākslā! Bet man nav laika, man ne mirkli nedod miera kardināla kungs, viņš man stāsta par Spāniju, stāsta par Austriju, stāsta par Angliju! Ā, sakarā ar kardināla kungu man ienāca prātā: de Trevila kungs, esmu ar jums ļoti neapmierināts.

De Trevils to vien bija gaidījis. Viņš jau sen pazina karali un uzreiz bija sapratis, ka visa šī žēlošanās bijusi tikai ievads, kaut kas līdzīgs uzbudinošam līdzeklim, ar ko pašam sevi sasparot, un tikai tagad viņa majestāte runās par to, ko īstenībā bija gribējis.

—  Ar ko man bijusi nelaime izpelnīties jūsu majestātes neapmierinātību? — tēlodams visdziļāko izbrīnu, de Trevils jautāja.

—  Vai tā jūs, mans kungs, izpildāt savu pienākumu? — karalis turpināja, neatbildēdams tieši uz de Trevila jautājumu. —Vai ladēļ esmu jūs iecēlis par musketieru kapteini, lai tie nogalinātu cilvēku, saceltu kājās veselu kvartālu un grasītos nodedzināt vai visu Parīzi? Un jūs par to man nesakāt ne vārda! Bet es gan, bez šaubām, veltīgi steidzos jūs apvainot, — karalis turpināja,

miera grāvēji, bez šaubām, jau ir cietumā, un jūs atnācāt man paziņot, ka tie saņēmuši taisnīgu sodu.

—Jūsu augstība, tieši pretēji, — de Trevils mierīgi sacīja, - esmu atnācis izlūgties, lai jūs spriežat taisnīgu sodu.

—  Un kam tad? — karalis iesaucās.

—  Apmelotājiem, — de Trevila kungs atbildēja.

—  Tas nu ir kas jauns, — karalis teica. — Vai jūs sāksiet man stāstīt, ka jūsu sasodītie trīs musketieri, Atoss, Portoss un Aramiss, un vēl tas jaunais muižnieks no Bearnes nav uzklupuši nabaga Bernažū un to tā apstrādājuši, ka pašreiz šis nelaimīgais varbūt izlaiž garu! Varbūt mēģināsiet noliegt, ka pēc tam viņi aplenkuši hercoga de Tremuija namu un gribējuši to nodedzināt? Kara laikā tā nebūtu liela nelaime, jo šis nams ir īsts hugenotu perēklis, bet tagad, miera laikā, šāda rīcība dod ļoti sliktu piemēru. Lūdzu, atbildiet, — vai gribat visu to noliegt?

—   Kas jums, majestāte, pastāstīja šo jauko pasaciņu? — de Trevils mierīgi jautāja.

—   Kas man pastāstīja šo pasaciņu? Kas gan cits, ja ne tas, kurš ir nomodā, kad es guļu, kurš strādā, kad es uzjautrinos, kurš vada karalistes iekšējās un ārējās lietas Francijā un visā Eiropā?

—   Jūsu majestāte, bez šaubām, runā par Dievu to Kungu, — de Trevils teica, — jo cita es nezinu, kas stāvētu tik augstu pāri jūsu majestātei.

—   Nē, mans kungs, es runāju par karaļvalsts balstu, par manu vienīgo kalpu, vienīgo draugu kardināla kungu.

—  Viņa eminence nav vissvētākais tēvs.

—   Ko jūs, mans kungs, ar to gribat sacīt?

—   Ka vienīgi pāvests ir nemaldīgs, bet kardināliem šāda nemaldība nepiemīt.

—  Jūs gribat sacīt, ka viņš mani maldina, jūs gribat sacīt, ka viņš mani pieviļ. Tātad jūs viņu apsūdzat. Atzīstieties vaļsirdīgi, ka jūs viņu apsūdzat.

—   Nē, majestāte, bet es saku, ka viņš pats maldās, es saku, ka viņš pats ir nepareizi informēts. Es saku, ka viņš pārsteidzīgi apvaino jūsu majestātes musketierus, pret kuriem viņš ir netaisnīgs, un ka viņš ziņas nav smēlis no drošiem avotiem.

—- Apsūdzība nāk no paša hercoga de Tremuija kunga. Ko jūs uz to atbildēsiet?

—   Es varētu atbildēt, jūsu majestāte, ka hercogs ir pārāk ieinteresēts šajā jautājumā, lai varētu būt bezpartejisks liecinieks.

Bet es pat nedomāju tā atbildēt, jo pazīstu hercogu kā godprātīgu muižnieku un paļaušos uz viņa vārdiem, tikai ar vienu noteikumu.

—  Un kāds tas būtu?

—   Es vēlētos, lai jūsu majestāte uzaicinātu viņu pie sevis, bez lieciniekiem viņu iztaujātu un tad pieņemtu mani tūlīt pēc hercoga aiziešanas.

—   Lieliski! — teica karalis. — Un jūs pilnīgi paļausieties uz de Tremuija kunga vārdiem?

—  Jā, jūsu majestāte.

—  Jūs pieņemsiet viņa spriedumu?

—   Bez šaubām.

—   Un sniegsiet katru gandarījumu, kādu viņš pieprasīs?

—   Katrā ziņā.

—   Senē! — uzsauca karalis. — Šenē!

Ienāca Ludviķa XIII uzticamais kambarsulainis, kas vienmēr dežurēja pie viņa durvīm.

—  Šenē, lai šo pašu mirkli kāds aiziet pakaļ de Tremuija kungam, gribu ar viņu runāt vēl šovakar.

—   Vai jūsu majestāte dod man vārdu, ka pēc de Tremuija kunga pieņems tikai mani? — de Trevils jautāja.

—   Dodu muižnieka godavārdu.

—  Tādā gadījumā, jūsu majestāte, rīt es atļaušos ierasties.

—   Lūdzu.

—  Un cikos jūsu majestātei labpatiks mani pieņemt?

—   Kad jūs gribēsiet.

—   Ierazdamies pārāk agri, baidos uzmodināt jūsu majestāti.

—   Mani uzmodināt? Vai tad es guļu? Es vairs neguļu, mans kungs, es tikai reizēm sapņoju. Tāpēc nāciet, cik agri gribat, nāciet pulksten septiņos. Bet, ja jūsu musketieri izrādīsies vainīgi, tad piesargieties.

—   Ja mani musketieri izrādīsies vainīgi, tad vaininieki tiks nodoti jūsu majestātes rokās, un jūsu majestāte rīkosies ar viņiem pēc savas patikšanas. Vai jūsu majestātei būtu vēl kāda vēlēšanās? Lūdzu, runājiet, esmu gatavs paklausīt.

—   Nē, mans kungs, nē, mani ne veltīgi sauc par Ludviķi Taisnīgo. Tātad līdz rītam, mans kungs, līdz rītam.

—   Lai Dievs sargā jūsu majestāti!

Kaut gan karalis gulēja maz, tomēr de Trevila kungs tonakt gulēja vēl mazāk. Jau iepriekšējā vakarā viņš bija licis paziņot trim musketieriem un to jaunajam draugam, lai tie visi četri ierodas pie viņa pulksten pusseptiņos no rīta. Viņš paņēma tos līdzi uz pili, nekā tiem neapgalvodams, nekā nesolīdams un arī neslēpdams, ka viņu visu liktenis karājas mata galā.

Kad viņi nonāca pie mazajām kāpnēm, de Trevils lika četriem draugiem gaidīt. Ja karalis joprojām dusmotos uz viņiem, draugi

v.irētu nepamanīti aiziet. Ja karalis butu ar mieru viņus pieņemt, tad viņi tiktu nekavējoties pasaukti.

Karaļa personiskajā pieņemamā istabā de Trevila kungs sa- %!apa Senē, kas pastāstīja, ka vakar vakarā hercogs de Tremuijs neesot bijis mājās un atgriezies pārāk vēlu, lai varētu ierasties l.uvrā, un esot atnācis tikai tagad un pašreiz atrodoties pie karaļa.

Tas de Trevila kungam bija ļoti pa prātam, jo nu viņš varēja būt pārliecināts, ka neviens nepagūs ietekmēt karali pēc de Tremuija aiziešanas.

Patiešām, bija aizritējušas tikko desmit minūtes, kad atvērās karaļa kabineta durvis, un de Trevila kungs redzēja iznākam hercogu de Tremuiju, kas pienāca pie viņa un sacīja:

—   De Trevila kungs, viņa majestāte lika man ierasties, lai uzzinātu, kā tas viss vakar noticis manās mājās. Izstāstīju majestātei patiesību, proti, ka vainīgi ir mani ļaudis, un esmu ga- lavs jums atvainoties. Tā kā esmu jūs saticis, tad atļaujiet man lo izdarīt tagad un uzskatiet mani vienmēr par savu draugu.

—  Hercoga kungs, es tik ļoti paļāvos uz jūsu godprātību, — de Trevils atbildēja, — ka nevēlējos viņa majestātes priekšā citu aizstāvi kā vienīgi jūs. Redzu, ka neesmu maldījies, un pateicos jums par to, ka Francijā vēl ir tāds vīrs, par kuru droši var sacīt to, ko esmu teicis par jums.

—   Jauki, jauki! — ieteicās karalis, kas, stāvēdams durvīs, bija dzirdējis laipno sarunu. — Tikai pasakiet viņam, Trevil, ka arī es vēlētos būt viņa draugu skaitā, bet viņš mani pavisam aizmirsis. Drīz būs jau trīs gadi, kopš neesmu viņu redzējis, un redzu viņu tikai tad, kad aizsūtu viņam pakaļ. Pasakiet viņam visu to no manis, jo karalis pats par tādām lietām runāt nevar.

—   Pateicos, jūsu augstība, pateicos, — hercogs teica. — Bet es gribētu apgalvot jūsu augstībai, ka ne tie, — protams, tas neattiecas uz de Trevila kungu, — ka ne tie, kurus jūsu majestāte redz savā tuvumā diendienā un katru brīdi, ir jūsu majestātei vis-, padevīgākie.

—   Ā, jūs dzirdējāt manus vārdus?_Jo labāk, hercog, jo labāk! — sacīja karalis, pienākdams tuvāk. — Un jūs arī te esat, Trevil! Kur ir jūsu musketieri? Es jau aizkavar lūdzu, lai jūs viņus atvedat pie manis. Kāpēc neesat to izdarījis?

—  Viņi ir lejā, un ar jūsu majestātes atļauju Šenē viņus pasauks.

—  Jā, jā, lai viņi ierodas tūlīt. Drīz būs astoņi, un pulksten deviņos pie manis kāds atnāks. Varat iet, hercoga kungs, tikai katrā ziņā atgriezieties. Trevil, ienāciet pie manis.

5— 161

Hercogs palocījās un aizgāja. Tai mirklī, kad viņš vēra durvis, kāpņu augšējā laukumā parādījās trīs musketieri un d'Artanjans, kurus veda Senē.

—   Nāciet, mani drošsirdīgie, nāciet, — karalis aicināja. — Man jūs jā izbar.

Musketieri, dziji palocīdamies, tuvojās. D'Artanjans sekoja.

—   Pie joda! — karalis turpināja. — Kā jūs četri divās dienās izsitāt no ierindas septiņus viņa eminences gvardistus? Tas ir par daudz, mani kungi, tas ir par daudz! Ja tā turpināsies, tad viņa eminence būs spiests pēc trim nedēļām atjaunot savas rotas sastāvu un man vajadzēs ar vislielāko stingrību sekot, lai tiek ievēroti edikti. Nejauši pa vienam — tur es nekā nesaku, bet divās dienās septiņus — tas ir par daudz.

—   Tāpēc jau arī, kā jūsu majestāte redz, viņi gluži satriekti un dziļas nožēlas pilni ieradušies izlūgties piedošanu.

—   Satriekti un dziļas nožēlas pilni! Hm! — karalis norūca. — Es neticu viņu liekulīgajām sejām. It sevišķi tur aizmugurē tam gaskonim. Panāciet šurp, mans kungs!

Saprazdams, ka šie vārdi attiecas uz viņu, d'Artanjans tuvojās, savilcis izmisušu vaigu.

—   Ko jūs man stāstījāt, ka viņš ir jauneklis? Viņš taču ir vēl zēns, de Trevila kungs, patiesi, tīrais bērns! Un tas ir viņš, kas deva briesmīgo zobena cirtienu Zisakam?

—   Un divus pamatīgus cirtienus Bernažū.

—  Vai tiešām?

—   Turklāt, ja viņš nebūtu mani izglābis no Kaīsaka rokām, — Atoss piebilda, — tad man noteikti nebūtu tas gods šai mirklī izteikt jūsu majestātei savu visdziļāko padevību.

—   Tad taču šis bearnietis ir īsts velns! Piķis un zēvele, kā būtu teicis mans karaliskais tēvs. Tā darbojoties, gadās saplēst ne vienu vien kamzoli un salauzt dažu labu zobenu. Bet gaskoņi vēl joprojām ir trūcīgi, vai ne, de Trevila kungs?

—   Jūsu majestāte, man jāatzīstas, ka viņu kalnos zelta bedres vēl nav atrastas, kaut gan tam Kungam vajadzētu darīt šādu brīnumu, lai atlīdzinātu viņiem par dedzību, ar kādu viņi atbalstīja jūsu nelaiķa tēva centienus.

—   Tad jau iznāk, ka esmu karalis, pateicoties gaskoņiem, jo esmu sava tēva dēls. Lai tā būtu, es to neapstrīdu. Senē, ejiet un izkratiet visas manas kabatas, varbūt sagrabināsiet četrdesmit pistoles, tad atnesiet tās šurp. Un tagad, jaunekli, izstāstiet man pēc labākās sirdsapziņas, kā tas viss notika?

D'Artanjans sīki izstāstīja vakardienas notikumu: kā viņš, nevarēdams gulēt aiz prieka par gaidāmo audienci pie majestātes, ieradies pie saviem draugiem trīs stundas agrāk nekā vajadzējis; kā viņi visi aizgājuši uz krodziņu, kur Bernažū,- pamanījis, ka viņš baidās saņemt bumbu sejā, ņirgājies par viņu un par šo ņirgāšanos gandrīz samaksājis ar savu dzīvību, bet de Tremuija Kungs, kas ne pie kā nav bijis vainīgs, gandrīz zaudējis savu māju.

—  Tā tas ir bijis, — karalis klusu sacīja. — Jā, tāpat man stāstīja arī hercogs. Nabaga kardināls! Septiņi vīri divās dienās, lnrklāt paši mīļākie! Bet tagad pietiek, mani kungi, vai dzirdat? Tagad pietiek! Par notikumu Ferū ielā jūs esat atmaksājuši, un pat ar uzviju. Jūs varat būt apmierināti.

—  Ja jūsu majestāte ir apmierināts, — teica de Trevils, —tad arī mēs esam apmierināti.

—  Jā, tāds es esmu, — atteica karalis, paņemdams no Sēnē rokām riekšavu zelta un ielikdams to d'Artanjana rokā. - Un te ir manas apmierinātības pierādījums.

Tanīs laikos vēl nebija modē lepnuma jēdziens, kas tagad tik plaši izplatīts. Muižnieks saņēma no karaļa rokas naudu un nemaz nejutās pazemots. Tāpēc d'Artanjans bez kādas tielēšanās iebāza kabatā saņemtos četrdesmit pistolus, turklāt izteikdams viņa majestātei visdziļāko pateicību.

—   Labi jau, labi, — sacīja karalis un, paskatījies pulkstenī, turpināja: — Ir jau pusdeviņi, jūs tagad varat iet, jo, kā tiku teicis, deviņos pie manis kāds ieradīsies. Mani kungi, pateicos par jūsu padevību. Ceru, ka arī turpmāk varēšu uz jums paļauties?

—  Jūsu augstība! — četri draugi vienā balsī iesaucās. —Mūsu karaļa labā mēs ļautu sevi sacirst gabalos!

—   Labi, labi, tomēr labāk palieciet veseli. Tā būs labāk, un jūs man būsiet derīgāki. Trevil, — karalis pusbalsī piebilda, kamēr pārējie gāja projām, — tā kā musketieru pulkā nav brīvu vietu, turklāt mēs esam nolēmuši neuzņemt musketieros nevienu bez pārbaudījuma laika, tad ievietojiet šo jaunekli jūsu brālēna dez Esāra kunga gvardes rotā. Velns lai parauj! Trevil, es priecājos par to, kā saviebsies kardināls! Viņš būs briesmīgi nikns, bet man vienalga: esmu rīkojies taisnīgi.

Karalis pamāja sveicienu Trevilam, kas devās pie saviem musketieriem. Tie jau dalīja ar d'Artanjanu saņemtos četrdesmit pistolus.

Kā jau viņa majestāte karalis bija paredzejis, kardinals tiešām kļuva nikns, tik nikns, ka veselu nedēļu neieradās pie karaļa spēlēt šahu. Bet tas nemaz nekavēja karali rādīt kardinālam vislaipnāko seju pasaulē un satiekoties jautāt vismaigākajā balsī:

—   Kardināla kungs, kā iet jūsu uzticamajiem miesassargiem nabaga Bernažū un nabaga Zisakam?

## VII. MUSKETIERU MĀJAS DZĪVE

Kad, izgājis no Luvras, d'Artanjans jautāja saviem draugiem, ko tie ieteiktu darīt viņam ar savu daļu no četrdesmit pistoliem, Atoss deva padomu pasūtīt krietnu maltīti «Priežu čiekurā», Portoss — pieņemt kalpu, bet Aramiss — dabūt sev pienācīgu mīļāko.

Mielasts notika tai pašā dienā, un jaunais kalps pasniedza ēdienus. Maltīti bija pasūtījis Atoss, kalpu ieteicis Portoss. Slavenais musketieris šo pikardieti bija salīdzis tai pašā dienā uz Tur- nela tilta, kur tas bija stāvējis un spļāvis ūdenī, priecādamies par izplūstošajiem apļiem. Portoss bija apgalvojis, ka šī nodarbošanās liecinot par nosvērtu raksturu un vērīgu prātu, tāpēc kalpu pieņēma bez jebkādiem citiem ieteikumiem.

Muižnieka lepnā uzstāšanās bija savaldzinājusi Planšē, — tā sauca pikardieti, — kas domāja, ka tiek pieņemts viņam par kalpu. Tāpēc Planšē jutās mazliet vīlies, kad redzēja, ka šo vietu jau aizņēmis kāds viņa amata brālis vārdā Musketons. Portoss paskaidroja, ka viņa mājsaimniecība esot gan visai plaša, tomēr divu kalpu viņam nevajagot, un Planšē lai kalpojot d'Artanjanam. Būdams klāt pie mielasta, ko deva viņa jaunais saimnieks, un redzēdams, ka tas maksājot izvilka no kabatas pilnu sauju zelta naudas, Planšē nodomāja, ka viņa laime ir nodrošināta, un pateicās debesīm, ka viņš nokļuvis kalpībā pie tāda Krēza. Šādās domās pikardietis palika līdz mielasta beigām, ar kura atliekām apbalvoja sevi par ilgo gavēni. Bet vakarā, kad Planšē klāja gultu savam kungam, viņa sapņi izgaisa. Visā dzīvoklī, kas sastāvēja no priekšistabas un guļamistabas, bija tikai viena gulta. Planšē gulēja priekšistabā uz segas, kas bija noņemta no d'Artanjana gultas, un pats d'Artanjans turpmāk iztika bez segas.

Atosam arī bija sulainis, ko viņš bija īpatnēji iedīdījis. Sauca viņu par Grimo. Šis cienīgais kungs bija ļoti kluss. Mēs, protams, runājām par Atosu. Jau piecus sešus gadus viņš dzīvoja visciešākā draudzībā ar Portosu un Aramisu. Pa šo laiku draugi bija redzējuši viņu smaidām itin bieži, bet nekad nebija dzirdējuši smejamies. Viņš runāja allaž īsi un izteiksmīgi, pateikdams tieši to, ko gribēja, bet nekad nekā vairāk: nekādu izskaistinājumu, izrotājumu vai vizuļu. Viņš mēdza izteikt būtisko, nekavējoties pie sīkumiem.

Kaut gan Atoss bija tikko sasniedzis trīsdesmit gadus un daiļš kā miesīgi, tā garīgi, tomēr_neviens nezināja, ka viņam būtu kāda mīļaka. Viņš nekad nerunāja par sievietēm, bet neliedza citiem runāt par tām, taču no rūgtajiem vārdiem un drūmajiem vērojumiem, kurus viņš pa retam izteica, skaidri varēja redzēt, ka šāda veida sarunas viņam ir ļoti nepatīkamas. Viņa atturīgums, nesa- biedriskums un nerunība vērta viņu gandrīz par veci. Lai nebūtu jaatkāpjas no saviem ieradumiem, Atoss bija pieradinājis Grimo paklausīt uz vienkāršu mājienu vai vieglu lūpu kustību. Atoss runāja ar viņu tikai ārkārtējos gadījumos.

Grimo no sava kunga baidījās kā no uguns, tomēr bija viņam ļoti pieķēries, jo dziļi cienīja viņa gudrību. Reizēm Grimo, domādams, ka ir pilnīgi sapratis, ko kungs vēlas, steidzās izpildīt pavēli, bet izdarīja tieši otrādi. Tad Atoss paraustīja plecus un bez mazākām dusmām iepēra Grimo. Tādās dienās viņš mēdza būt runīgāks.

Portosam, kā lasītājs jau būs paguvis novērot, bija gluži pretējs raksturs. Viņš runāja ne tikai daudz, bet arī skaļi. Nevar noliegt, ka viņam gan bija vienalga, vai viņā kāds klausās vai ne. Viņš runāja sev par prieku un priecājās, dzirdēdams sevi. Viņš runāja par it visu, izņemot zinātnes, jo pret zinātniekiem, kā pats apgalvoja, jūtot dziļu naidu jau kopš bērnības. Viņš neizskatījās tik cildens kā Atoss, un viņu draudzības sākumā apziņa par Atosa pārākumu šai ziņā bieži vien bija ļoti kaitinājusi Portosu, kas tad pūlējās draugu pārspēt ar krāšņiem tērpiem. Bet Atosam, kas valkāja vienkāršu musketieru vamzi, pietika atmest galvu un paspert soli uz priekšu, lai viņš uzreiz ieņemtu sev pienācīgo vietu un atbīdītu grezno Portosu otrā plānā. Portoss smēlās mierinājumu, pieskandinādams de Trevila kunga uzgaidāmo istabu un Luvras sardzes telpu ar skaļiem stāstījumiem par savu veiksmi mīlestībā, par ko Atoss nerunāja nekad. No ievērojamu tiesnešu sievām pārgājis uz slavenu karavadoņu sievām, no pilsonības uz aristokrātiju, pēdējā laikā Portoss klaji runāja par kādu ārzemju princesi, kas esot viņā iemīlējusies līdz ausīm.

Ir kāda veca paruna: «Kāds kungs, tāds kalps». Tāpēc pāriesim no Atosa kalpa uz Portosa kalpu, no Grimo uz Musketonu.

Musketons bija normandietis, kura miermīlīgo vārdu «Bonifā- cijs» viņa kungs bija pārmainījis pret nesalīdzināmi skanīgāko «Musketons». Viņš bija iestājies Portosa dienestā ar noteikumu, ka saņems apģērbu un dzīvokli, bet abus greznus. Sev viņš pieprasīja dienā divas stundas brīva laika, lai varētu nodarboties ar kādu amatu un piepelnīties pārējiem izdevumiem. Portoss noteikumus bija pieņēmis, tie izrādījās pilnīgi pa viņa gaumei. Viņš pasūtīja Musketonam kamzoļus no savām vecajām drānām un apmetņiem. Novalkātās drēbes apgrieza uz otru pusi un pāršuva kāds izveicīgs drēbnieks, kura sieva tika turēta aizdomās, ka tā cenšoties atvirzīt Portosu no viņa aristokrātiskajiem ieradumiem.

Tada veida Musketons, pavadīdams savu kungu, aizvien izskatījās lepni.

Kas attiecas uz Aramisu, — kura raksturu, kā mums šķiet, esam jau diezgan plaši aprakstījuši un tā attīstībai, tāpat kā viņa draugu raksturu attīstībai, varēsim izsekot turpmāk, — viņa sulaini sauca par Bazēnu. Tā kā viņa kungs cerēja dienās kļūt par garīdznieku, tad sulainis allaž staigāja melnās drānās, kā pieklājas baznīcas vīra kalpam. Viņš bija kādus trīsdesmit piecus līdz četrdesmit gadus vecs, kluss, miermīlīgs, tukls berijietis. Vaļas brīžos viņš lasīja svētos rakstus un prata vajadzības gadījumā pagatavot pusdienas, gan nedaudzus ēdienus, toties lieliskus. Viņš bija mēms, akls un kurls, un viņa uzticība izturēja katru pārbaudījumu.

Iepazinušies, kaut vai pavirši, ar kungiem un kalpiem, pakavēsimies pie mājokļiem, kuros viņi mita.

Atoss dzīvoja Ferū ielā, pavisam netālu no Luksemburgas pils. Viņš īrēja spodri iekārtotu divistabu apartamentu mēbelētā mājā, kuras īpašniece, vēl jauna un tiešām vēl daiļa sieviete, velti raidīja Atosam maigus skatienus. Pieticīgajā mājoklī vietumis pie sienas bija redzamas bijušās greznības atliekas, piemēram, krāšņi izstrādāts zobens droši vien no Fransuā I laikiem. Dārgakmeņiem rotātais zobena rokturis vien bija vērts vismaz divsimt pistoļu, tomēr Atoss pat vissmagākajos brīžos nebija ar mieru zobenu ieķīlāt vai pārdot. Gadiem ilgi Portoss tīkoja pēc šī zobena. Lai to iegūtu, viņš būtu ar mieru atdot desmit gadus no savas dzīves.

Kādu dienu, kad viņam bija norunāta satikšanās ar kādu hercogieni, viņš pat mēģināja aizņemties no Atosa šo zobenu. Ne vārda nerunādams, Atoss iztukšoja savas kabatas, savāca kopā visas vērtslietas, naudasmakus, sprādzes un zelta važiņas un piedāvāja to visu Portosam. Bet zobens, — kā paskaidroja Atoss, — esot piekalts pie sienas un tikšot noņemts tikai tad, kad tā īpašnieks pats aiziešot no šā mājokļa. Atskaitot zobenu, bija vēl kāds portrets, kurā attēlots ļoti elegants Indriķa III laika augstmanis ar Svētā Gara ordeni pie krūts. Portretā redzamajam vīram bija zināma līdzība ar Atosu, kaut kādi radnieciski vaibsti, kas norādīja, ka varenais augstmanis, karaļa ordeņu kavalieris, bijis viņa sencis.

Un, beidzot, uz kamīna dzegas stāvēja lāde, lielisks juveliera izstrādājums, ar to pašu ģerboni, kas bija redzams uz zobena un portreta. Sis priekšmets spilgti izcēlās no pārējās istabas iekārtas. Lādes atslēgu Atoss vienmēr nēsāja līdzi. Bet kādu dienu viņš Portosa klātbūtnē bija atvēris lādi, un Portoss redzēja, ka tanī atrodas tikai vēstules un papīri — droši vien mīlestības vēstules un ģimenes dokumenti.

Portoss apdzīvoja ļoti plašu un pēc izskata greznu dzīvokli

Vjē-Kolombjē ielā. Ikreiz, iedams ar kādu draugu garām saviem logiem, pie viena no kuriem aizvien stāvēja parādes livrejā ietērptais Musketons, Portoss pacēla galvu un, norādīdams ar roku, sacīja: «Redziet, tur ir mans mājoklis!» Bet neviens nekad nevarēja viņu sastapt mājās, nevienu viņš neuzaicināja pie sevis, un tāpēc nevienam nebija ne jausmas, kādas bagātības īsti slēpjas aiz greznās ārienes.

Aramiss dzīvoja nelielā dzīvoklītī, kurā bija viesistaba, ēdamistaba un guļamistaba. Kā visas pārējās, ari guļamistaba atradās pirmajā stāvā, un tās logu aizēnoja neliels, kupli sazaļojis dārzs, kas to noslēpa no kaimiņu ziņkārīgiem skatieniem.

Par d'Artanjanu mums jau ir zināms, kur viņš dzīvoja, tāpat kā esam iepazinušies ar viņa sulaini Planšē.

D'Artanjans pēc dabas bija ļoti ziņkārīgs, kādi, starp citu, ir visi cilvēki, kuriem piemīt intriģēšanas spējas. Viņš par varītēm centās izdibināt, kas Atoss, Portoss un Aramiss ir īstenībā, jo aiz šiem pieņemtajiem vārdiem katrs no viņiem slēpa savu muižnieka vārdu, it īpaši Atoss, kurā jau pa gabalu varēja saskatīt īstu lielkungu. Tādēļ Portosu d'Artanjans izjautāja par Atosu un Aramisu, bet Aramisu par Portosu.

Diemžēl Portoss pats par sava atturīgā biedra dzīvi zināja tikai no ļaužu valodām. Stāstīja, ka Atoss esot pārdzīvojis nelaimi mīlestībā un dziļa vilšanās uz mūžu sagandējusi šā izcilā cilvēka dzīvi.

Kas attiecās uz Portosu, tad, izņemot viņa īsto vārdu, ko, tāpat kā viņa divu draugu vārdus, zināja vienīgi de Trevila kungs, viņa dzīvi nebija grūti izzināt. Sim godkārīgajam un pļāpīgajam vīram varēja redzēt cauri kā kristālam. Maldīgu priekšstatu par viņu varētu gūt vienīgi tad, ja noticētu visam cildinošajam, ko viņš pats par sevi stāstīja.

Toties Aramiss, kaut gan izskatījās, ka viņš nekā neslēpj, īstenībā bija ļoti noslēpumains. Skopi atbildēdams uz jautājumiem par citiem, viņš pilnīgi izvairījās atbildēt, ja ko jautāja par viņu pašu. Kādu dienu d'Artanjans, pēc ilgas tincināšanas par Portosu izdibinājis no Aramisa baumas, kuras piedēvēja Portosam panākumus pie kādas princeses, gribēja kaut ko uzzināt arī par sava sarunas biedra mīlas dēkām.

—   Un kā ir ar jums, dārgais draugs? — viņš jautāja.—Jūs stāstāt par citu baronesēm, grāfienēm un princesēm, bet kā ir ar jums pašu?

—   Piedodiet, runāju par tām tikai tāpēc, ka Portoss pats to visu klāsta uz katra ielas stūra, — Aramiss atcirta. — Bet varat man ticēt, mīļais d'Artanjana kungs, ja es būtu ko dabūjis zināt no cita avota vai arī viņš pats būtu man uzticējis, tad nerunīgāku biktstēvu par mani nevarētu atrast.

—    Par to es nešaubos, — d'Artanjans sacīja, — bet man šķiet, ka ari jums kāds ģerbonis ir diezgan tuvs, par ko liecina zināmais mutautiņš, kuram varu pateikties par iepazīšanos ar jums.

Aramiss šoreiz nesaskaitās, bet vienkārši un laipni atbildēja:

—   Mans dārgais, neaizmirstiet, ka mana vēlēšanās ir kļūt par baznīcas kalpu, un no pasaulīgām izpriecām es izvairos. Mutautiņš, ko jūs redzējāt, nebija man uzticēts, bet to pie manis bija aizmirsis kāds mans draugs. Man tas bija jānoslēpj, lai nesa- kompromitētu viņu un dāmu, ko viņš mīl. Par sevi varu sacīt, ka man nav un es ari negribu mīļākās. Sai ziņā es sekoju saprātīgajam Atosa piemēram, kuram ari nav iemīļotās.

—  Velns lai parauj! Jūs taču neesat abats, ja esat musketieris!

—   Musketieris pagaidām, mans dārgais! Kā sacījis kardināls — musketieris pret paša gribu, bet, ticiet man, sirdī esmu garīdznieks. Atoss un Portoss mani ievilka savā pulkā, lai es vismaz būtu nodarbināts. Tieši tad, kad mani vajadzēja iesvaidīt, man izcēlās nelielas nepatikšanas ar… Bet tas jūs nemaz neinteresē, es laupu jums dārgo laiku.

—   Tieši pretēji, tas mani ļoti interesē! — d'Artanjans iesaucās. — Man pašreiz nav it nekā ko darīt.

—   Toties man ir jānoskaita lūgšanas, — Aramiss atteica, — pēc tam jāsavārsmo daži panti, ko man lūdza d'Egijona kundze, un tad jāaiziet uz Sent-Onorē ielu nopirkt krāsuļus de Sev- reza kundzei: kā redzat, dārgais draugs, esmu ļoti aizņemts.

Aramiss laipni pasniedza roku savam jaunajam draugam un atvadījās.

Lai arī kā d'Artanjans nopūlējās, tomēr par saviem trim draugiem viņam neizdevās izdibināt nekā vairāk. Viņš nolēma tagadnē ticēt tam, ko ļaudis stāstīja par triju musketieru pagātni, un cerēja, ka nākotne sniegs drošākas un plašākas ziņas. Pagaidām viņa iztēlē Atoss bija kā Ahils, Portoss kā Ajaks un Aramiss kā Jāzeps.

Visumā četri draugi dzīvoja līksmi. Atoss spēlēja un vienmēr zaudēja. Tomēr viņš nekad neaizņēmās no draugiem ne vienu sū, kaut gan viņa paša maks tiem vienmēr bija atvērts. Kad viņš bija spēlējis uz goda vārda, tad otrā rītā jau pulksten sešos lika modināt savu kreditoru, lai tam samaksātu parādu.

Portoss spēlēja tikai reizēm. Tādās dienās, ja viņš laimēja, tad staigāja apkārt priekā starojošs un uzpūtīgs, turpretī, ja zaudēja, tad uz vairākām dienām pilnīgi pazuda un pēc tam uzradās bāls, ar garu seju, toties ar naudu kabatā.

Aramiss nespēlēja nekad. Viņš gan bija vissliktākais musketieris un garlaicīgākais galda biedrs, kāds jebkad redzēts. Pastāvīgi viņam vajadzēja strādāt. Gadījās, ka mielasta vidū, kad visi, 110 vīna iesiluši un sarunās aizrāvušies, dzīrās vēl stundas divas Irīs pasēdēt kopā, Aramiss, paskatījies pulkstenī, piecēlās un ar laipnu smaidu atvadījās no jautrās kompānijas, sacīdams, ka viņam norunāta satikšanās ar kādu teologu. Citreiz viņš steidzās uz mājām pastrādāt pie savas disertācijas un lūdza, lai draugi viņu netraucējot.

Tādās reizēs Atosa lūpās pavīdēja skumjais, valdzinošais smaids, kas tik ļoti piedienēja viņa cildenajai sejai, bet Portoss dzēra un lādēdamies apgalvoja, ka no Aramisa tik un tā nekas cits neiznākšot kā lauku mācītājs.

Kamēr gāja labi, d'Artanjana sulainis Planšē izturējās lieliski: viņš saņēma trīsdesmit sū dienā, veselu mēnesi atgriezās mājās jautrs kā putns un pret savu saimnieku bija mīlīgs un pakalpīgs. Kad Fosuajē ielas saimniecībai tuvojās nedienas, proti, kad Ludviķa XIII dāvātās četrdesmit pistoles bija noēstas vai gandrīz noēstas, Planšē sāka gausties. Atosam viņa gaudas šķita pretīgas,. Portosam — nepieklājīgas, Aramisam — smieklīgas. Atoss ieteica atlaist šo draņķi, Portoss gribēja, lai to papriekš iemizo, bet Aramiss izteicās, ka kungam no sava kalpa jāuzklausa vienīgi laipnības.

—   Jums viegli runāt, — d'Artanjans sacīja. — Jums, Atos, kas ar Grimo dzīvojat pilnīgi mēmi, jūs aizliedzat viņam runāt un tāpēc nekad nedzirdat no viņa ļaunus vārdus. Jums, Portos, kas dzīvojat greznībā un savam sulainim Musketonam esat dievs. Un, beidzot, jums, Aramis, kas vienmēr esat aizrāvies ar teoloģijas studijām un tāpēc iedvešat dziļu cieņu savam kalpam Bazē- nam, biklam un dievbijīgam cilvēkam. Bet man nav pamata zem kājām, neesmu musketieris, pat ne gvardists — kā lai es iedvešu Planšē mīlestību, bailes vai cieņu?

—   Stāvoklis ir grūts, — trīs draugi piekrita. — Visumā tā ir iekšēja lieta. Ar sulaiņiem ir tāpat kā ar sievietēm: tos uzreiz vajag nostādīt vēlamajā vietā. Par to padomājiet.

D'Artanjans padomāja, nolēma pagaidām iepērt Planšē un lēmumu izpildīja, kā parasts, pēc labākās sirdsapziņas. Pamatīgi noslānījis Planšē, d'Artanjans tam aizliedza bez viņa piekrišanas atstāt dienestu.

—   Jo nākotne mani nepievils, — viņš sacīja. — Es noteikti piedzīvošu labākus laikus. Tava laime būs nodrošināta, ja tu paliksi pie manis, un es esmu pārāk labs saimnieks, lai tev laupītu tavu laimi, atbrīvojot tevi, kā tu man lūdz.

Sāda rīcība iedvesa musketieriem cieņu pret d'Artanjana diplomāta spējām. Arī Planšē pārņēma bijāšana, un viņš vairs nerunāja par promiešanu.

Četru jaunekļu dzīves gaitas sāka ritēt kopīgi. D'Artanjans, kam nebija nekādu paradumu, jo viņš bija ieradies no provinces un nokļuvis pilnīgi svešā pasaulē, drīz vien piesavinājās savu draugu paradumus.

Ziemā viņi cēlās ap pulksten astoņiem, vasarā ap sešiem un tūlīt devās pie de Trevila kunga uzzināt paroli un vispār izostīt gaisu. Kaut gan d'Artanjans nebija musketieris, tomēr viņš ļoti apzinīgi izpildīja dienesta pienākumus. Viņš vienmēr bija sardzē, jo aizvien pavadīja to no saviem biedriem, kam pašreiz vajadzēja veikt sardzes dienestu. Musketieru namā visi viņu pazina un uzskatīja par labu biedru. De Trevila kungs viņu bija novērtējis no pirmā acumirkļa, ļoti iemīļoja viņu un aizvien uzlielīja karalim.

Arī trīs musketieri bija viņam sirsnīgi pieķērušies. Četrus jaunos vīriešus vienoja īsta draudzība. Tā kā viņiem pastāvīgi vajadzēja citam citu satikt vai trīs četras reizes dienā gan sakarā ar kādu divkauju, gan ar darīšanām, gan ar kopīgu izpriecu, tad viņi nemitīgi dzinās cits citam pakaļ kā ēnas. Nešķiramos draugus allaž varēja sastapt, meklējot citam citu un skrienot no Luk- semburgas pils uz Sensulpicija laukumu vai no Vjēkolombjē ielas uz Luksemburgas pils pusi.

Pamazām sāka piepildīties de Trevila kunga dotie solījumi. Kādā jaukā dienā karalis pavēlēja dez Esāram uzņemt savā gvardistu pulkā d'Artanjanu. D'Artanjans ar smagu nopūtu uzvilka mugurā gvardistu mundieri. Viņš būtu ar mieru atdot desmit gadus no savas dzīves, lai varētu šo mundieri apmainīt pret musketiera kamzoli. Bet de Trevila kungs šo labvēlību apsolīja tikai pēc diviem pārbaudījuma gadiem. Pārbaudījuma laiks varētu tikt saīsināts, ja d'Artanjanam rastos izdevība izdarīt karalim kādu pakalpojumu vai veikt kaut ko sevišķi ievērojamu. Sis solījums d'Artanjanu apmierināja, un jau nākošajā dienā viņš stājās pie savu pienākumu veikšanas.

Tagad Atoss, Portoss un Aramiss savukārt pavadīja d'Artanjanu, kad viņam vajadzēja stāvēt sardzē. Tā kavaliera dez Esāra pulks, uzņemdams savās rindās d'Artanjanu, īstenībā dabūja četrus vīrus.

## VIII. GALMA INTRIGA

Pa to laiku Ludviķa XIII dāvātajiem pistoliem, tāpat kā visam, kam ir savs sākums, pienāca ari gals, un tad mūsu četriem draugiem sāka uzmākties grūtības. Papriekš Atoss kādu laiku uzturēja visu kompāniju. Pēc tam viņa vietā stājās Portoss un, pateicoties īslaicīgai nozušanai, pie kādām draugi jau bija pieraduši, viņš gandrīz divas nedēļas palīdzēja apmierināt visu četru dienišķās vajadzības. Beidzot pienāca Aramisa kārta, un viņš sagādāja dažas pistoles, kā pats paskaidroja, pārdodams savas teoloģijas grāmatas.

Un tad, kā parasts, viņi meklēja glābiņu pie de Trevila kungar kas viņiem izsniedza uz atalgojuma konta nelielu avansu, bet ar to tālu nevarēja tikt trīs musketieri, kuriem bija uzkrājušies nesamaksāti rēķini, un gvardists, kam to vēl nebija.

Redzēdami, ka tuvojas pilnīgs trūkums, viņi pa visiem sagrabināja astoņas vai desmit pistoles, ar kurām Portoss aizgāja spēlēt. Diemžēl viņam neveicās: viņš zaudēja visu un vēl divdesmit piecas pistoles uz godavārda.

Nu trūkums izvērtās īstā postā. Izbadējušies draugi, sulaiņu pavadīti, skraidīja pa krastmalu un sardzes istabām, cerēdami sastapt kādu draugu, kas viņus ielūgs uz pusdienām. Jebšu, kā mēdza teikt Aramiss, labklājības laikos vajagot sēt maltītes pa labi un pa kreisi, lai kādas varētu ievākt, kad pienāks trūkuma dienas.

Atoss tika uzlūgts četras reizes un katru reizi ieradās ar visiem saviem draugiem un viņu sulaiņiem. Portoss saņēma sešus ielūgumus un arī neaizmirsa ņemt līdzi savus draugus. Aramiss saņēma astoņus ielūgumus. Kā jau lasītājs būs ievērojis, šis cilvēks maz runāja, bet daudz darīja.

D'Artanjanam galvaspilsētā vēl nebija paziņu, un viņam izdevās tikai reizi saņemt ielūgumu uz brokastīm pie savas dzimtās puses garīdznieka un uz pusdienām pie gvardistu karognesēja. Viņš aizveda visu savu armiju gan pie garīdznieka uz brokastīm, kuram aprija divu mēnešu pārtikas krājumus, gan pie karognesēja, kas viņus pamieloja bagātīgi. Bet, kā teica Planšē: «Ed, cik ēzdams, paēdis esi tikai tai reizē.»

D'Artanjans jutās neērti, ka varējis sagādāt saviem biedriem tikai pusotru maltīti,—jo brokastis pie garīdznieka varēja uzskatīt vienīgi par pusmaltīti, — turpretī Atoss, Portoss un Aramiss bija viņu daudzkārt vadājuši uz lepnām dzīrēm. Savā jauneklīgajā vientiesībā d'Artanjans piemirsa, ka veselu mēnesi bija barojis visu kompāniju. Viņam likās, ka viņš kļūst draugiem par nastu, un tāpēc savās raizēs sāka rosīgi pārdomāt. Viņš nāca pie slēdziena, ka četru jaunu, drošsirdīgu un sparīgu jaunekļu apvienībai jāizvēlas cits mērķis nekā tikai dīkas pastaigas, paukošanas stundas un vairāk vai mazāk asprātīgas nebēdnības.

Patiešām, četriem tādiem vīriem kā viņi, kas gatavi cits cita labā upurēt visu, sākot no maka un beidzot ar dzīvību, četriem vīriem, kas vienmēr cits citu atbalsta, nekad neatkāpjas un izpilda atsevišķi vai kopā katru kopīgi pieņemto lēmumu, četrām dūrēm, kas vēršas pret četrām debespusēm vai pagriežas pret vienu pusi, vajag spēt atklāti vai slepeni, taisnā vai aplinku ceļā, ar viltu vai ar spēku izlauzt sev ceļu uz mērķi, ko viņi gribētu sasniegt, lai ari cik tāls un grūti sasniedzams tas būtu. D'Artanjanu pārsteidza, ka viņa biedriem tas vēl nebija ienācis prātā.

Viņš sāka lauzīt galvu, lai atrastu ceļu, kurā ievirzīt šo vienreizējo, četrkārt palielināto spēku, ar ko varētu — par to viņš nešaubījās — kā ar Arhimeda sviru pagriezt pasauli, te pēkšņi kāds klusu pieklauvēja pie durvīm. D'Artanjans uzmodināja Planšē un lika viņam atvērt durvis.

Lai lasītājs no vārdiem «D'Artanjans uzmodināja Planšē» ne- secina, ka bija nakts vai vēl nebija uzaususi diena. Nē! Patlaban pulkstenis nosita četri pēcpusdienā. Pirms divām stundām Planšē bija prasījis savam saimniekam ēst, bet tas bija atbildējis ar teicienu: «Gulēt ir tikpat kā ēst.» Un tā Planšē bija gulēdams ēdis.

Viņš ieveda istabā vienkārši ģērbušos vīrieti, acīm redzami pilsētnieku.

Planšē saldēdiena vietā labprāt būtu noklausījies sarunu, bet atnācējs paskaidroja d'Artanjanam, ka vēloties runāt ar viņu zem četrām acīm, jo gribot viņam uzticēt svarīgu noslēpumu.

D'Artanjans izraidīja Planšē un uzaicināja apmeklētāju atsēsties.

Mirkli valdīja klusums. Abi saskatījās, it kā gribēdami iepriekš viens ar otru iepazīties, tad d'Artanjans palocījās, norādīdams, ka viņš klausās.

—   Esmu dzirdējis runājam par d'Artanjana kungu kā par ļoti drošsirdīgu jaunekli, — apmeklētājs sacīja, — un šī dibinātā slava pavedināja mani uzticēt viņam kādu noslēpumu.

—   Turpiniet, mans kungs, turpiniet, — instinktīvi nojauzdams ko izdevīgu, d'Artanjans mudināja.

Apmeklētājs atkal mirkli klusēja, bet tad turpināja:

—   Mana sieva ir karalienes veļas pārzinātāja, viņai netrūkst ne skaistuma, ne gudrības. Man viņu ieprecināja pirms gadiem trim. Kaut gan pūrs viņai nebija nekāds lielais, toties de Porta kungs, karalienes vecākais kambarsulainis, ir viņas krusttēvs un allaž atbalsta viņu …

—  Un tālāk, mans kungs? — d'Artanjans jautāja.

—  Tālāk! — apmeklētājs atkārtoja. — Tālāk ar tas, ka mana sieva vakarrīt nolaupīta, kad viņa izgājusi no savas darba istabas.

—   Kas tad nolaupījis jūsu sievu?

—  Droši es nekā nezinu, mans kungs, bet man ir aizdomas.

—  Uz ko jums ir aizdomas?

—  Uz kādu cilvēku, kas jau sen viņai sekojis.

—  Velns lai parauj!

—    Tomēr es atļaujos apgalvot, mans kungs, — apmeklētājs turpināja, — esmu pārliecināts, ka šeit vairāk iejaukta politika nekā mīlestība.

—  Vairāk politika nekā mīlestība, — d'Artanjans domīgi atkārtoja. — Ko tad jūs turat aizdomās?

—   Es nezinu, vai man vajadzētu jums teikt, ka turu aizdomās …

—   Cienītais kungs, atļaujiet aizrādīt, ka es neprasu no jums nekā, it nekā. Jūs pats atnācāt pie manis. Jūs pats man teicāt, ka gribat man uzticēt kādu noslēpumu. Dariet, kā jums tīk, vēl ir laiks atkāpties.

—   Nē, mans kungs, nē! Jūs izskatāties kā godavīrs, un es jums uzticos. Man šķiet, ka mana sieva nolaupīta nevis aiz viņas pašas mīlestības dēkas, bet aiz kādas daudz augstāk stāvošas dāmas mīlestības piedzīvojuma.

—   Tā? Varbūt te iejaukta de Bua-Trasī kundze? — iejautājās d'Artanjans, gribēdams atstāt iespaidu, ka ir labi informēts par galma aprindu dzīvi.

—  Augstāk, mans kungs, augstāk.

—   D'Egijona kundze?

—  Vēl augstāk.

—   De Sevrēza kundze?

—  Vēl augstāk, daudz augstāk!

—  Tad jau … — d'Artanjans aprāvās.

—  Jā, mans kungs, — apmeklētājs izbailēs atbildēja tik klusu, ka viņu tikko varēja dzirdēt.

—- Un ar ko?

—  Ar ko gan citu, ja ne ar hercogu …

—  Ar hercogu …

—  Jā, mans kungs, — apmeklētājs izmeta vēl neskanīgāk.

—   Bet kā jūs to zināt?

—   Kā es to zinu?

—   Jā, kā jūs to zināt? Nekādus pusvārdus, vai arī… jūs saprotat.

—  Man to pastāstīja mana sieva, mana paša sieva.

—   Un kas viņai to stāstījis?

—   De Porta kungs. Vai es jums neteicu, ka de Porta kungs, karalienes uzticības vīrs, ir sievas krusttēvs?_ Viņš pats iekārtoja manu sievu viņas augstības dienestā, lai mūsu nabaga karalienei būtu vismaz kāds cilvēks, kam uzticēties, jo karalis viņu ir pametis, kardināls izspiego un visi nodod.

—   Stāvoklis kļūst skaidrāks, — d'Artanjans piezīmēja.

—   Pirms četrām dienām mana sieva atnāca pie manis, jo viņai, mans kungs, ir atļauts divas reizes nedēļā mani apmeklēt, un man ir tas gods aizrādīt, ka mana sieva mani ļoti mīl. Tātad viņa atnaca un pastāstīja, ka mūsu karaliene pašreiz esot ļoti noraizējusies.

—  Vai patiesi?

—   Jā. Kardināla kungs viņu izspiegojot un vajājot vairāk nekā jebkad. Viņš nevar piedot karalienei notikumu ar sarabandu. Jūs taču zināt notikumu ar sarabandu?

—   Protams, ka zinu! — atbildēja d'Artanjans, kas nezināja nekā, bet gribēja atstāt iespaidu, ka zina visu.

—  Tā kā tagad tas jau vairs nav naids, bet atriebības kāre.

—  Vai tiešām?

—  Un karaliene domā …

—   Ko viņa domā?

—   Viņa domā, ka Bekingemas hercogam aizrakstīta vēstule viņas vārdā.

—   Karalienes vārdā?

—  Jā, lai ataicinātu hercogu uz Parīzi un te ievilinātu slazdos.

—   Pie joda! Bet kāds tam visam sakars ar jūsu sievu?

—  Visi zina, ka viņa ir ļoti padevīga un uzticīga karalienei, un tāpēc grib viņu vai nu aizdabūt projām no viņas pavēlnieces, vai iebiedēt un izvilināt viņas majestātes noslēpumus, vai arī uzpirkt un izmantot spiegošanai.

—   Tas ir iespējams, — d'Artanjans piekrita. — Bet vai jūs zināt, kas viņu nolaupījis?

—   Es jau jums sacīju: man liekas, ka zinu.

—   Kā viņu sauc?

—   To es nezinu. Zinu vienīgi to, ka viņš ir kardināla rokaspuisis, padevīgs kā suns.

—  Vai esat viņu redzējis?

—  Jā, sieva reiz man viņu parādīja.

—  Vai viņam piemīt kādas īpašības, pēc kurām viņu varētu pazīt?

—   Protams! Viņš izskatās milzīgi cienīgs, mati viņam melni, sejas krāsa tumša, acu skatiens ass, zobi balti un pie deniņiem rēta.

—   Rēta pie deniņiem! — d'Artanjans iesaucās. — Turklāt balti zobi, ass skatiens, melni mati un augstprātīgs izskats — tas taču ir mans nepazīstamais no Mengas!

—  Jūs teicāt, ka tas ir jūsu nepazīstamais?

—   Jā, jā, bet tas neko nemaina. Nē, es maldos, tieši pretēji: tas visu vienkāršo, ja jūsu nepazīstamais ir arī manējais, tad es vienā paņēmienā atriebšos par diviem. Bet kur viņu var satikt?

—  To es nezinu.

—  Vai jums nav nekādu ziņu par viņa dzīvesvietu?

—    Nekādu. Reiz, kad es pavadīju sievu atpakaļ uz Luvru, viņš no turienes iznāca tai mirklī, kad viņa dzīrās iet iekšā, un tad sieva man parādīja šo cilvēku.

—  Velna milti! — d'Artanjans lādējās. — Tas viss ir diezgan nenoteikti. Kas jums paziņoja, ka jūsu sieva nolaupīta?

—   De Porta kungs.

—  Vai viņš pastāstīja ko sīkāk?

—  Viņš pats nekā sīkāk nezināja.

—  Vai jūs nekā neesat dabūjis zināt no citas puses?

—  Jā gan, es saņēmu …

—   Ko?

—   Es tikai nezinu, vai neesmu pārsteidzīgs?

—   Atkal jūs atgriežaties pie tā paša. Bet tagad atļaujiet aizrādīt, ka šoreiz ir par vēlu atkāpties.

—   Sasodīts! Es jau neatkāpjos! — apmeklētājs iesaucās, lādēdamies un tā cenzdamies sasparoties. — Tik tiešām kā mani sauc Bonasjē…

—  Jūs sauc Bonasjē? — d'Artanjans viņu pārtrauca.

—  Jā, tā mani sauc.

—   Atvainojiet, ka es jūs pārtraucu, bet man jūsu vārds likās pazīstams.

—   Tas ir iespējams, cienījamais kungs. Esmu šīs mājas īpašnieks.

—   Ak tā! — ieteicās d'Artanjans, mazliet pieceldamies un palocīdamies pret Bonasjē. — Jūs esat šīs mājas īpašnieks?

—   Jā, mans kungs, jā. Un, tā kā jūs jau trīs mēnešus dzīvojat manā mājā un droši vien aizņemts ar svarīgiem darbiem, aiz izklaidības esat piemirsis man samaksāt īri, par ko ne reizi neesmu jums uzmācies ar atgādinājumu, tad es cerēju, ka jūs ņemsiet vērā manu laipnību.

—   Bez šaubām, dārgais Bonasjē kungs, — d'Artanjans sacīja. — Ticiet man, ka esmu dziļi atzinīgs par jūsu izturēšanos un, kā jau teicu, ja vien varu būt jums noderīgs …

—   Es jums ticu, mans kungs, es jums ticu un, tik tiešām kā mani sauc Bonasjē, es uz jums paļaujos.

—   Tādā gadījumā turpiniet un izstāstiet līdz galam.

Apmeklētājs izvilka no kabatas papīra lapu un pasniedza to

d'Artanjanam.

—   Vēstule! — jauneklis sacīja.

—  To es šorīt saņēmu.

D'Artanjans atlocīja vēstuli un, tā kā metās krēsla, piegāja pie loga. Bonasjē viņam sekoja.

«Nemeklējiet savu sievu,» d'Artanjans lasīja. «Viņa atgriezīsies, kad vairs nebūs vajadzīga. Ja sāksiet viņu meklēt, jums klāsies slikti.»

—  Tas vismaz ir skaidri, — d'Artanjans teica. — Bet galu galā tie ir tikai draudi.

—   Jā, tomēr šie draudi mani baida. Es, mans kungs, neesmu karavīrs, un es bīstos no Bastīlijas.

—   Hm! — d'Artanjans noņurdēja. — Arī es neilgojos nokļūt Bastīlijā. Ja runa būtu tikai par zobena dūrienu, tad mēs varētu vienoties.

—  Es tā biju cerējis uz jūsu palīdzību šajā gadījumā.

—  Vai tiešām?

—   Pastāvīgi redzēdams jūs brašo musketieru vidū un zinādams, ka tie ir de Trevila kunga musketieri un tātad kardināla ienaidnieki, biju cerējis, ka jūs un jūsu draugi, aizstāvēdami mūsu nabaga karalienes intereses, ar lielāko prieku iznerrosiet viņa eminenci.

—   Bez šaubām.

—   Un tad es domāju, ka jūs, būdams man trīs mēnešu īri parādā, par ko es jums nekad netiku atgādinājis …

—  Jā, jā, šo argumentu jūs jau minējāt, un es to uzskatu par ļoti svarīgu.

—   Un arī turpmāk, cik vien ilgi jūs pagodinātu manu māju ar savu klātbūtni, es nekad jums neatgādinātu par dzīvokļa maksu …

—   Lieliski!

—   Un pie visa vēl turklāt biju nodomājis piedāvāt jums piecdesmit pistoļu, ja jūs nejauši būtu pašreiz naudas grūtībās.

—   Brīnišķīgi! Bet tad taču jūs, Bonasjē kungs, esat bagāts cilvēks!

—   Esmu nodrošināts cilvēks, tas būs pareizais apzīmējums. Ar sīkpreču tirdzniecību esmu iekrājis nelielu kapitālu, kas man ienes gadā divus trīs tūkstošus ekiju rentes. Zināmu summu ieguldīju slavenā jūras braucēja Zana Mokē pēdējā ceļojumā, tā ka, jūs saprotat, mans kungs … Bet kas tad tas?

—   Kas?

—   Ko es tur redzu?

—   Kur?

—   Uz ielas, pretī jusu logiem, pie ieejas stāv apmetnī ietinies cilvēks.

—   Tas ir viņš! — reizē iesaucās d'Artanjans un Bonasjē, pazinuši savu ienaidnieku.

—   Šoreiz viņš man neizbēgs! — iesaucās d'Artanjans, mezdamies pie zobena.

Izraudams zobenu no maksts, viņš pa kaklu pa galvu izskrēja no istabas.

Kāpnēs viņš uzgrūdās virsū Atosam un Portosam, kas nāca viņu apmeklēt. Tie parāvās sānis, un d'Artanjans aizšāvās garām kā bulta.

—   Uz kurieni tu tā steidzies? — abi musketieri uzsauca.

—   Nepazīstamais no Mengasl — atbildēja d'Artanjans un pazuda.

D'Artanjans vairākkārt bija stāstījis saviem draugiem par notikumu ar nepazīstamo, kā arī par daiļās ceļinieces parādīšanos, kurai šis cilvēks bija uzticējis svarīgo ziņu.

Atoss uzskatīja, ka d'Artanjans tēva vēstuli bija pazaudējis kautiņā, jo domāja, ka augstmanis — pēc d'Artanjana apraksta viņš bija nācis pie slēdziena, ka nepazīstamais varēja būt tikai augstmanis —, tātad ka augstmanis nav spējīgs tik zemiski rīkoties kā nozagt vēstuli.

Portoss visā atgadījumā saskatīja tikai divu mīlnieku satikšanos, ko norunājuši dāma un kavalieris un ko d'Artanjans ar savu dzelteno zirgu izjaucis.

Aramiss bija izteicies, ka atgadījums esot noslēpumains un labāk nevajagot censties to izdibināt.

Tātad no nedaudzajiem vārdiem, kurus d'Artanjans pa ceļam bija izmetis, musketieri saprata, uz ko šie vārdi zīmējas. Nolēmuši, ka d'Artanjans, panācis nepazīstamo vai arī pazaudējis tā pēdas, beidzot tomēr atgriezīsies mājās, viņi turpināja savu ceļu.

Kad viņi iegāja d'Artanjana istabā, tā bija tukša: mājas īpašnieks, bažīdamies par sadursmes, kurai vajadzēja norisināties starp viņa īrnieku un nepazīstamo, sekām, bija uzskatījis par saprātīgāku aizlaisties lapās, tā pierādīdams, ka bija sevi pareizi noraksturojis d'Artanjanam.

## IX. IEZĪMĒJAS d'ARTANJANA RAKSTURS

Kā jau Atoss un Portoss bija paredzējuši, pēc pusstundas d'Artanjans atgriezās. Ari šoreiz viņam nebija laimējies notvert nepazīstamo, kas bija pazudis kā uz burvja mājienu. Ar zobenu rokā izskraidījis visas apkārtējās ielas, viņš nebija atradis nevienu, kas līdzinātos meklējamam, un beidzot izdarīja to, ar ko viņam varbūt būtu vajadzējis iesākt, proti: viņš pieklaudzināja pie durvīm, pret kurām nepazīstamais bija atbalstījies. Bet viņš velti desmit divpadsmit reizes pēc kārtas piedauzīja ar koka veserīti — neviens neatsaucās, un, trokšņa pievilinātie kaimiņi, izsteigušies uz savu durvju sliekšņa vai pabāzuši degunu pa logu, viņam

apgalvoja, ka šo māju, kurai visas durvis tiešām bija noslēgtas, jau pusgadu neviens neapdzīvojot.

Kamēr d'Artanjans skraidīja pa ielām un pēc tam dauzījās pie durvīm, tikmēr abiem musketieriem bija paguvis pievienoties arī Aramiss, tā ka, atgriezdamies savā istabā, d'Artanjans atrada visu sabiedrību pilnā skaitā.

—   Nu kā? — trīs musketieri reizē iejautājās, redzēdami ienākam d'Artanjanu, kam piere bija aprasojusi ar sviedriem un seja dusmās izvaikstīta.

—   Nu kā! — viņš atsaucās, nomezdams zobenu gultā. — Šim cilvēkam jābūt pašam velnam, viņš pazuda kā rēgs, kā ēna, kā gars.

—  Vai jus ticat parādībām? — Atoss jautaja Portosam.

—   Es ticu tikai tam, ko esmu redzējis, un, tā kā parādības neesmu redzējis, tad arī tām neticu.

—   Bībele mums liek tām ticēt, — sacīja Aramiss, — jebšu Zāmuela ēna parādījās Zaulam. Tas ir ticības dogmats, kuru es, Portos, uzskatu par neapšaubāmu.

—   Lai nu viņš būtu cilvēks vai velns, miesa vai ēna, ilūzija vai īstenība, bet viņš ir dzimis man par lāstu, jo ar savu bēgšanu izjaucis mums lielisku darījumu. Tādu darījumu, kurā, mani kungi, varētu nopelnīt simt pistoles un varbūt pat vēl vairāk.

—   Kā tā? — Portoss un Aramiss vienā balsī iejautājās.

Atoss, kā parasti izvairīdamies no vārdiem, tikai jautājoši paskatījās uz d'Artanjanu.

—   Planšē, — d'Artanjans sacīja savam kalpam, kas tieši tobrīd pabāza galvu pa durvju spraugu, cenzdamies kaut cik noklausīties sarunu, — noej pie manas mājas īpašnieka Bonasjē kunga un palūdz, lai viņš uzsūta mums pusduci pudeļu Božansī vīna. Es to cienu vairāk par visiem.

—   Kas tad tas! — iesaucās Portoss. — Vai tad jūsu mājas saimnieks jums atvēris kredītu?

—   Jā, — d'Artanjans atbildēja, — sākot no šodienas. Un esiet bez bažām, ja vīns nebūs labs, aizsūtīsim viņu pameklēt citu.

—   Izmantot vajag, bet ne ļaunprātīgi, — Aramiss pamācoši teica.

—   Es vienmēr esmu sacījis, ka d'Artanjans ir visgudrākais no mums četriem, — piebilda Atoss un, izteicis savu uzskatu, uz ko d'Artanjans atbildēja ar palocīšanos, atkal iegrima parastajā klusēšanā.

—   Izstāstiet jel beidzc^t, kas te īsti notika? — Portoss mudināja.

—   Jā, — Aramiss piekrita, — uzticiet mums, dārgais draugs, savu noslēpumu, ja tikai ar to netiek aizskarts kādas dāmas gods. Tādā gadījumā labāk neizpaudiet nekā.

—  Neraizējieties, — d'Artanjans sacīja. — Ar to, ko es jums pastāstīšu, netiks aizskarts neviena cilvēka gods.

Un viņš atstāstīja saviem draugiem vārdu pa vārdam sarunu, kas bija norisinājusies starp viņu un mājas saimnieku, aizrādīdams, ka godājamā mājsaimnieka sievas nolaupītājs esot tas pats nepazīstamais, ar kuru pašam d'Artanjanam iznākusi sadursme Mengā.

—   Darījums nav slikts, — teica Atoss, lietpratīgi nogaršojis vīnu un ar galvas mājienu norādījis, ka arī vīns viņam šķiet labs.

—  No šī krietnā vīra varēs izvilkt piecdesmit vai sešdesmit pistoles. Mums tikai jāizlemj, vai piecdesmit sešdesmit pistoļu dēļ ir vērts riskēt ar četrām galvām.

—   Bet neaizmirstiet, ka te runa ir par kādu sievieti, — d'Artanjans sacīja, — par nolaupītu sievieti, kura, bez šaubām, ir apdraudēta un varbūt pat tiek spīdzināta, un tas viss tikai tāpēc, ka viņa ir uzticīga savai pavēlniecei!

—   Uzmanīgāk, d'Artanjan, uzmanīgāk! — Aramiss brīdināja.

—  Manuprāt, jūs pārāk ņemat pie sirds šīs Bonasjē kundzes likteni. Sieviete ir radīta mums par postu, viņa ir visa ļaunuma avots.

Dzirdot šos Aramisa vārdus, Atoss sarauca uzacis un sāka kodīt lūpas.

—   Es neraizējos par Bonasjē kundzi, — d'Artanjans iesaucās,

—  bet par karalieni, ko karalis pametis, kardināls vajā un kurai jānoskatās, ka cita pēc citas krīt viņas piekritēju galvas.

—   Kāpēc viņa mīl tos, kurus mēs neieredzam vairāk par visiem — spāniešus un angļus?

—   Spānija ir viņas dzimtene, — d'Artanjans atbildēja, — un ir gluži dabiski, ka viņa mīl spāniešus, jo tie ir viņas dzimtās malas ļaudis. Kas attiecas uz jūsu otro pārmetumu, tad esmu dzirdējis, ka viņa mīlot nevis angļus, bet vienu angli.

—   Jā, un, goda vārds, — sarunā iejaucās Atoss, — ir jāatzīst, ka šis anglis ir mīlestības cienīgs. Nekad neesmu redzējis cilvēku, kas izskatītos cēlāks par viņu.

—   Turklāt viņš ģērbjas tā kā neviens cits, — Portoss jūsmoja.

—   Biju todien Luvrā, kad viņam izbira pērles. Es arī atradu divas un, pie joda, pārdevu tās par desmit pistolēm gabalā. Vai tu, Aramis, arī pazīsti viņu?

—   Tikpat daudz, cik jūs, mani kungi, jo es biju viens no tiem, kuri viņu aizturēja Amjēnas dārzā, kur mani bija ievedis karalienes staļļmeistars de Pitanža kungs. Toreiz es vēl biju seminārā un man likās, ka šis notikums var dziļi aizvainot karali.

—   Un tomēr, ja es zinātu, kur atrodas Bekinghemas hercogs, — d'Artanjans sacīja, — es būtu gatavs paņemt viņu aiz rokas un aizvest pie karalienes, kaut vai tikai tādēļ, lai nokaitinātu kardinālu. Jo mūsu īstenais, vienīgais un mūžīgais ienaidnieks, mani kungi, ir kardināls, un, ja mums rastos izdevība viņu nežēlīgi izjokot, es būtu ar mieru riskēt ar savu galvu.

—   Tātad sīkpreču tirgotājs jums, d'Artanjan, sacīja, ka Be- kingems esot ar viltotu vēstuli atvilināts uz Parīzi? — Atoss jautāja.

—   Karaliene baidoties, ka tā esot noticis.

—   Pagaidiet, — pēkšņi ieteicās Aramiss.

—   Kas noticis? — Portoss jautāja.

—  Turpiniet vien, es cenšos atcerēties dažus apstākļus.

—  Tagad esmu pārliecināts, — d'Artanjans sacīja, — ka šīs sievietes nolaupīšana saistās ar notikumiem, par kuriem mēs runājam, un varbūt pat ar Bekingema ierašanos Parīzē.

—   Tam gaskonim tik ir galviņa! — Portoss ar apbrīnu ieteicās.

—   Es labprāt klausos, kad viņš runā, — sacīja Atoss.—Man patīk viņa izruna.

—  Mani kungi, paklausieties! — Aramiss aicināja.

—   Klausāmies, ko teiks Aramiss! — trīs draugi iesaucās.

—   Vakar es atrados pie kāda mācīta teoloģijas doktora, pie kura reizēm konsultējos.

Atoss pasmaidīja.

—   Viņš dzīvo attālā, maz apdzīvotā kvartālā, — Aramiss turpināja, — jo tas atbilst viņa gaumei un profesijai. Tai mirklī, kad izgāju no viņa mājas …

Te Aramiss aprāvās.

—   Kas tad notika tai mirklī, kad jūs izgājāt no viņa mājas? — klausītāji jautāja.

Aramiss šķita cīnāmies ar sevi kā cilvēks, kas sācis tekoši melot un pēkšņi uzduras neparedzētam šķērslim. Bet trīs draugu acis neatlaidīgi raudzījās viņā un ausis kāri gaidīja turpinājumu — atkāpties vairs nevarēja.

—   Sim doktoram ir brāļameita, — Aramiss turpināja.

—  A-ā! Brāļameita! — Portoss novilka.

—   Ļoti cienījama dāma, — Aramiss paskaidroja.

Trīs draugi sāka smieties.

—   Ja jūs smiesieties vai apšaubīsiet manus vārdus, tad jūs vairāk nekā nedabūsiet zināt, — Aramiss brīdināja.

—   Mēs ticēsim kā muhamedāņi un būsim mēmi kā katafalki, — Atoss nosolījās.

—   Tad es turpināšu, — teica Aramiss. — Šī brāļameita reizēm apmeklē savu tēvoci. Vakar viņa nejauši bija ieradusies pie doktora tai pašā laikā, kad es, un man iznāca viņu pavadīt līdz karietei.

—    Ak tad viņai ir kariete, šai doktora brāļameitai? — Por- loss pārtrauca, jo viens no viņa lielākajiem trūkumiem bija nevaldāma mēle. — Jauka paziņa, mans draugs.

—  Portos, esmu jums jau vairākkārt aizrādījis, ka jūs esat ļoti nesmalkjūtīgs, un tas jums nāk par Jaunu pie sievietēm.

—   Kungi, kungi, lieta ir nopietna! — uzsauca d'Artanjans, kas nojauta notikuma būtību. — Tāpēc pacentīsimies nejokot. Turpiniet, Aramis, turpiniet.

—  Pēkšņi kāds gara auguma tumšmatis ar muižnieka manierēm… starp citu, d'Artanjan, tas atgādina jūsu nepazīstamo.

—   Varbūt viņš tas bija, — d'Artanjans atteica.

—   Iespējams… Viņš man tuvojās piecu sešu vīru pavadībā, kuri viņam sekoja desmit soļu atstatumā, un, pienācis klāt, Joti laipni sacīja: «Hercoga kungs un jūs, kundze,» — pievērsdamies dāmai, kas atbalstījās uz manas rokas …

—   Doktora brāļameitai?

—  Jel klusējiet, Portos! — Atoss apsauca. — Jūs esat neciešams.

—   «Esiet tik laipns un iekāpiet šajā karietē, nemēģiniet pretoties vai sacelt troksni.»

—  Viņš noturēja jūs par Bekingemu! — d'Artanjans iesaucās.

—   Laikam gan, — Aramiss piekrita.

—   Un dāmu? — jautāja Portoss.

—   Par karalieni! — sacīja d'Artanjans.

—   Pilnīgi pareizi, — Aramiss apstiprināja.

—   Sis gaskonis ir tīrais velns! — Atoss iesaucās. — Viņš visu pamana.

—   Patiešām, augumā un stājā Aramiss atgādina skaisto hercogu, — Portoss teica. — Bet man liekas, ka musketiera apģērbs…

—  Man bija mugurā garš apmetnis, — Aramiss paskaidroja.

—   Jūlija mēnesī, pie joda! — Portoss iesaucās. — Vai tad tavs doktors baidās, ka tevi kāds var pazīt?

—   Es vēl saprotu, ka spiegu varēja maldināt augums, — Atoss teica, — bet seja …

—   Man galvā bija liela platmale, — Aramiss sacīja.

—   Dievs tēvs! — Portoss iesaucās. — Cik liela piesardzība vajadzīga, lai studētu teoloģiju!

—   Kungi, — d'Artanjans viņus pārtrauca. — Nezaudēsim laiku ar blēņošanos. Izklīdīsim katrs uz savu pusi un meklēsim sīkpreču tirgotāja sievu, — tā ir visas intrigas atslēga.

—  Tik zemas kārtas sieviete! Vai tiešām jūs, d'Artanjan, tā domājat? — Portoss, nicīgi izstiepis lūpas, jautāja.

—   Viņa ir karalienes uzticības persona de Porta krustmeita. Vai es jums to nestāstīju? Turklāt iespējams, ka viņas majestāte šoreiz tīši meklēja atbalstu tik zemu. Augstmaņu galvas redzamas jau pa gabalu, un kardinālam ir laba redze.

—   Lai notiek! — Portoss sacīja. — Bet papriekš vienojieties ar sīkpreču tirgotāju par atlīdzību, turklāt par krietnu atlīdzību.

—   Tas būtu lieki, — d'Artanjans teica, — jo man šķiet, ja arī viņš mums neatlīdzinās, tad atlīdzību saņemsim no citas puses.

Sai mirklī kāpnēs atskanēja steidzīgu soļu troksnis, durvis brīkšķēdamas atvērās, un nelaimīgais sīkpreču tirgotājs ieskrēja istabā, kur draugi apspriedās.

—   Kungi! — viņš iesaucās. — Glābiet mani, debesu vārdā, glābiet! Četri vīri ieradušies mani apcietināt. Glābiet mani! Glābiet!

Portoss un Aramiss pietrūkās kājās.

—  Acumirkli! — iesaucās d'Artanjans un pamāja, lai viņi bāž atpakaļ makstī pa pusei izvilktos zobenus. — Šeit nav vajadzīga drosme, bet saprāts.

—   Bet mēs taču nevaram pieļaut… — Portoss pretojās.

—   Ļaujiet rīkoties d'Artanjanam, — Atoss pārtrauca. — Es vēlreiz atkārtoju: viņš ir gudrākais no mums visiem. Kas attiecas uz mani, tad paziņoju, ka es viņam paklausīšu. Rīkojies, d'Artanjan, kā uzskati par vajadzīgu.

Šai mirklī priekšistabas durvīs parādījās četri gvardisti, bet, ieraudzījuši stāvam četrus musketierus ar zobeniem pie sāniem, aprāvās un neuzdrošinājās iet tālāk.

—   Nāciet iekšā, kungi, nāciet iekšā! — d'Artanjans skaļi aicināja. — Šeit jūs esat manā mājoklī, un mēs visi esam uzticīgi karaļa un kardināla kunga kalpi.

—   Tātad jūs, kungi, nepretosieties, ja izpildīsim saņemtās pavēles? — jautāja viens no viņiem, acīm redzami nodaļas priekšnieks.

—  Tieši pretēji, kungi, — vajadzības gadījumā esam gatavi sniegt jums atbalstu.

—   Ko viņš tur runā? — Portoss nomurmināja.

—  Tu esi nejēga, — Atoss sacīja. — Ciet klusu!

—   Bet jūs man solījāt… — nelaimīgais sīkpreču tirgotājs klusu sūkstījās.

—   Mēs varam jūs izglābt tikai tad, ja paši paliekam brīvi, — d'Artanjans ātri un klusu teica. — Bet, ja mēs tagad mēģināsim jūs aizstāvēt, mūs apcietinās kopā ar jums.

—  Man tomēr liekas …

—   Nāciet, kungi, nāciet, — d'Artanjans skaļi sacīja. — Man nav iemesla aizstāvēt šo kungu. Redzēju viņu šodien pirmo reizi, un, lai viņš pats pastāsta, kādā sakarībā — viņš nāca pieprasīt no manis īres maksu. Vai tas tiesa, Bonasjē kungs? Atbildiet!

—   Tā ir skaidra patiesība, — uzrunātais atsaucās. — Bet musketiera kungs nepateica …

—    Ne vārda par mani, par maniem draugiem un it īpaši par karalieni, citādi jūs pazudināsiet visus un ari pats neizglābsieties, — d'Artanjans pačukstēja nelaimīgajam sīkpreču tirgotājam. — Rīkojieties, kungi, vediet projām šo vīru!

Un d'Artanjans iegrūda pilnīgi apjukušo tirgotāju sargiem rokās, sacīdams:

—  Jūs esat plukata, mans dārgais! Jūs nākat prasīt naudu 110 manis, no musketiera! Marš, uz cietumu! Kungi, es vēlreiz atkārtoju: vediet viņu uz cietumu un paturiet aiz atslēgas, cik vien ilgi iespējams, lai es pagūstu samaksāt īri.

Gūstītāji izplūda pateicības vārdos un dzīrās vest projām savu upuri.

Bet, kad viņi jau sāka iet lejā, d'Artanjans uzsita uz pleca viņu vadītājam un sacīja:

—  Vai jūs neiedzertu uz manu veselību un es uz jūsējo?

Un jauneklis pasteidzās piepildīt divas glāzes ar Božansī vīnu, par kuru varēja pateikties Bonasjē devīgajai rokai.

—  Tas man būs liels gods, — gūstītāju vadītājs sacīja.—Pieņemu ar pateicību.

—  Tātad uz jūsu veselību, cienītais … kā jūs sauc?

—   Buarenars.

—   Buarenara kungs!

—   Uz jūsējo, cienījamais kungs! Vai atjausiet jautāt, kā jūs sauc?

—   D'Artanjans.

—   Uz jūsu veselību, d'Artanjana kungs!

—   Un pāri visam — uz karaļa un kardināla veselību! — it kā dziļi saviļņots, iesaucās d'Artanjans.

Gūstītāju vadonis varbūt šaubītos par d'Artanjana vārdu patiesīgumu, ja vīns būtu slikts, bet vīns bija labs, un viņš noticēja.

—   Kādu nejēdzību jūs izstrādājāt? — Portoss sašutis sacīja, kad gūstītāju vadonis bija pievienojies saviem padotajiem un četri draugi palikuši vieni. — Kauns un negods! Četri musketieri atļauj arestēt nelaimīgu vīru, kas atsteidzies pie viņiem pēc palīdzības! Dižciltīgs muižnieks saskandina glāzi ar spiegu!

—   Portos, — teica Aramiss, — Atoss jau tev sacīja, ka tu esi nejēga, un es pievienojos viņa domām. D'Artanjan, tu esi izcils cilvēks, un, kad tu reiz tiksi de Trevila kunga vietā, tad lūgšu, lai tu man palīdzi kļūt par klostera priekšnieku.

—   Es nekā vairs nesaprotu! — Portoss iesaucās. — Tātad jūs atzīstat d'Artanjana rīcību par pareizu?

—   Pie joda, protams! — teica Atoss. — Ne tikai atzīstu par pareizu, bet pat apsveicu.

—   Un tagad, kungi, — d'Artanjans sacīja, nemaz nepūleda- mies Portosam izskaidrot savu rīcību, — visi par vienu un viens par visiem — tā būs mūsu devīze! Vai piekrītat?

—   Bet… — Portoss iesāka.

—   Pacel roku un zvēri! — Atoss un Aramiss reizē iesaucās.

Nespēdams nesekot viņu piemēram, gan klusu pie sevis lādēdamies, Portoss pacēla roku, un četri draugi vienā balsī atkārtoja d'Artanjana teiktos vārdus:

—  Visi par vienu, viens par visiem.

—   Labi. Un tagad katrs ejiet uz savām mājām, — d'Artanjans sacīja, it kā visu mūžu būtu tikai pavēlējis. — Un esiet uzmanīgi, jo kopš šī mirkļa mēs esam kara stāvoklī ar kardinālu.

## X. SLAZDS SEPTIŅPADSMITAJĀ GADSIMTĀ

Slazds nav mūsu dienu izgudrojums. Līdzko sabiedrība veidodamās izgudroja kaut kādu policiju, šī policija izgudroja slazdu.

Tā kā mūsu lasītājiem Parīzes policijas žargons varbūt ir svešs un mēs mūsu literārajā darbā, kam nododamies jau piecpadsmit gadus, lietojam pirmo reizi šo vārdu attiecībā uz šādu iestādījumu, tad centīsimies paskaidrot, ko tas īsti nozīmē.

Kad kaut kādā mājā tiek arestēta kāda aizdomās turēta persona, par arestu nevienam nekā neizpauž un dzīvokļa pirmā istabā uzrīko lamatas: atstāj četrus piecus policistus, kas ielaiž iekšā katru, kurš klauvē, bet,tad durvis aizver un ienācēju aiztur. Tā divās trīs dienās gandrīz visi attiecīgā dzīvokļa pastāvīgie apmeklētāji nokļūst aiz restēm.

Un to, lūk, sauc par slazdu.

Arī Bonasjē kunga dzīvoklī uzrīkoja slazdu, un katru, kas tur ieradās, kardināla kunga ļaudis aizturēja un nopratināja. Pats par sevi saprotams, ka d'Artanjana kunga apmeklētāji nepiedzīvoja nekādas nepatikšanas, jo viņa dzīvoklis atradās augšējā stāvā un uz to veda atsevišķa ieeja.

Viņu gan apmeklēja tikai viņa trīs draugi musketieri. Viņi visi nodevās meklējumiem, katrs savā veidā, bet līdz šim nebija nekā atraduši, nekā atklājuši. Atoss bija aizgājis pat tik tālu, ka izjautāja de Trevila kungu, un tas, ievērojot slavenā musketiera parasto nerunīgumu, ļoti pārsteidza kapteini. Bet de Trevila kungs nekā nezināja, izņemot to, ka tanī dienā, kad viņš pēdējo reizi bija redzējis kardinālu, karali un karalieni, kardināls izskatījies ļoti noraizējies, karalis uztraukts un karalienes piesarkušās acis skaidri norādījušas, ka viņa ir raudājusi vai slikti gulējusi. Tomēr šis pēdējais apstāklis de Trevilu maz pārsteidzis, jo karaliene kopš apprecēšanās bieži pavadīja bezmiega naktis un raudāja.

De Trevila kungs atkārtoti lika Atosam pie sirds, lai viņš padevīgi kalpojot karalim un it īpaši karalienei, un lūdza, lai musketieris to pašu atgādinot arī saviem biedriem.

D'Artanjans neizkustējās no mājām. Savu istabu viņš bija pārvērtis par observatoriju. Pa logu viņš novēroja tos, kurus sagaidīja arests. Tā kā viņš bija uzlauzis grīdu, izcēlis parketa dēlīšus, tad no apakšstāva istabas, kur notika nopratināšanas, viņu atdalīja tikai plānie griesti, un viņš sadzirdēja visu, kas tika runāts starp pratinātājiem un apsūdzētām personām.

Pratināšana, pirms kuras aizturēto cilvēku rūpīgi izkratīja, gandrīz vienmēr tika formulēta šādi:

—  Vai Bonasjē kundze jums uzdevusi nodot kaut ko viņas vīram vai kādai citai personai?

—   Vai Bonasjē kungs jums uzdevis nodot kaut ko viņa sievai vai kādai citai personai?

—  Vai viņi ir jums uzticējuši kādu noslēpumu?

«Ja viņi kaut ko zinātu, tad tā netincinātu,» d'Artanjans nodomāja. «Bet ko viņi grib izdibināt? Vai Bekingemas hercogs atrodas Parīzē un vai viņš jau saticies vai norunājis satikties ar karalieni?»

D'Artanjans apstājās pie šīs domas, un, spriežot pēc visa dzirdētā, šī doma bija diezgan ticama.

Pagaidām slazds darbojās nepārtraukti un d'Artanjana modrība neatslāba.

Otrā dienā pēc nabaga Bonasjē apcietināšanas, pulksten deviņos vakarā, kad Atoss nupat bija aizgājis, lai dotos pie de Trevila kunga, bet Planšē, kas vēl nebija uzklājis gultu, ķērās pie šī darba, pie apakšstāva durvīm atskanēja klauvējiens. Durvis tūlīt atvērās un atkal aizvērās: kāds bija iegājis slazdā.

D'Artanjans metās uz to vietu, kur grīda bija izlauzta, nogūlās uz vēdera zemē un klausījās.

Drīz vien atskanēja kliedzieni, tad vaidi, kurus, kā varēja saprast, kāds centās apslāpēt. Par pratināšanu nebija ne runas.

«Velns lai parauj! Šķiet, ka tā ir sieviete,» d'Artanjans nodomāja. «Viņa tiek izkratīta un pretojas… Tie rīkojas ar varu… Nelieši!»

D'Artanjans bija prātīgs jauneklis, tomēr viņam bija ļoti grūti savaldīties, lai neiejauktos apakšstāva istabā notiekošajā scēnā.

—   Bet es jums saku, ka esmu šīs mājas saimniece! Kungi, es jums saku, ka esmu Bonasjē kundze, esmu karalienes dienestā! — nelaimīgā sieviete kliedza.

—   Bonasjē kundze! — d'Artanjans nomurmināja. — Vai tiešām man būs laimējies atrast to, kuru visi meklē?

—  Tieši jūs mēs gaidījām, — pratinātāji sacīja.

Sievietes balss aizvien vairāk noslāpa. Lejā atskanēja trokšņaina kņada. Acīmredzot upuris pretojās, cik nu viena sieviete var pretoties četriem vīriešiem.

—   Laidiet mani… laid… — sievietes balss nomurmināja, un pēc tam bija dzirdamas tikai neartikulētas skaņas.

—   Viņi tai aizbāž muti, tūlīt viņi to aizvedīs! — iesaucās d'Artanjans, uzlēkdams kājās kā uz atsperēm. — Manu zobenu! A, tas ir,man pie sāniem. Planšē!

—  Jā, kungs?

—   Skrien ātri un uzmeklē Atosu, Portosu un Aramisu. Kāds no visiem trim droši vien būs mājās, varbūt pat būs atgriezušies jau visi. Lai viņi paņem ieroci un nāk šurp, lai viņi steidzas. Pagaidi, nupat atcerējos: Atoss ir pie de Trevila kunga.

—   Bet kurp jūs, kungs, pats dosieties?

—   Izkāpšu pa logu, lai drīzāk nokļūtu lejā, — d'Artanjans atbildēja. — Tu aizbāz caurumu parketā, noslauki grīdu, izej pa durvīm un skrien, kurp tev liku.

—   Kungs, ak vai, cienījamais kungs! Jūs nositīsieties! — Planšē gaudās.

—   Jel klusē, tu stulbeni! — d'Artanjans uzsauca. Un, pieķēries pie palodzes, nolēca no otrā stāva, kas par laimi nebija sevišķi augsts; viņš pat neieskrambājās.

Tūlīt pat viņš pieklauvēja pie durvīm, nočukstēdams:

—   Tagad es arī tikšu noķerts peļu slazdā, bet lai Dievs ir žēlīgs tiem kaķiem, kas uzdrošināsies pieskarties tādai pelei!

Tikko veseris bija noklaudzējis pie durvīm, troksnis iekšā norima, tuvojās soļi, durvis atvērās, un d'Artanjans ar atvāztu zobenu rokā iedrāzās Bonasjē kunga dzīvoklī. Durvis aizvērās, tās, bez šaubām, iedarbināja atspere.


Tad pārējie nelaimīgās Bonasjē mājas iedzīvotāji, kā arī tuvākie kaimiņi izdzirdēja negantu brēkšanu, mīdīšanos, zobenu šķindoņu un mēbeļu stumdīšanu. Un brīdi vēlāk tie, kas, trokšņa pārsteigti, bija piegājuši pie loga, lai paskatītos, kas tur īsti ir par traci, varēja redzēt, ka Bonasjē dzīvokļa durvis tika atrautas, pa tām nevis izgāja, bet izlidoja kā pārbiedēti kraukļi četri melnā ģērbušies tēvaiņi, pamezdami zemē un gar galda stūriem savu spārnu spalvas, ar citiem vārdiem sakot — apģērbu skrandas un apmetņu driskas.

Jāatzīst, ka d'Artanjans uzvarēja bez sevišķām pūlēm, jo tikai viens no policistiem bija bruņojies, un tas pats aizstāvējās vienīgi skata pēc. Trīs pārējie gan bija mēģinājuši jaunekli nosist, laizdami darbā krēslus, ķebļus un podus. Bet pietika gaskonim ar zobenu mazliet ieskrambāt šos varoņus, un dūša viņiem uzreiz saskrēja papēžos. Desmit minūšu laikā d'Artanjans viņus pilnīgi sakāva un kļuva par uzvarētāju kaujas laukā.

Kaimiņi, kas ar tanīs pastāvīgu kautiņu un sadursmju laikos parīziešiem raksturīgu aukstasinību bija atvēruši savus logus, aizvēra tos, tikko redzēja, ka četri melniei vīri aizmūk: viņi nojauta, ka pagaidām tracis beidzies.

Turklāt bija vēls, un toreiz, tāpat kā tagad, Luksemburgas pils apkaimē ļaudis mēdza agri doties pie miera.

Palicis divatā ar Bonasjē kundzi, d'Artanjans pievērsās viņai: nelaimīgā sieviete gandrīz nesamaņā gulēja atzveltnes krēslā. D'Artanjans ar ātru skatienu nopētīja Bonasjē kundzi.

Tā bija valdzinoša gadus divdesmit piecus vai divdesmit sešus veca sieviete, tumšmate ar zilām acīm, mazliet uzrauktu degun- tiņu, skaistiem zobiem un maigi rožainu sejas krāsu. Ar to tomēr izbeidzās īpašības, kuras varētu pavedināt uzskatīt viņu par augstāko aprindu dāmu. Rokas bija baltas, bet ne smalki veidotas. Tāpat arī kājas neliecināja, ka viņa būtu augstas kārtas sieviete. Par laimi d'Artanjans vēl nepaguva raizēties par šādiem sīkumiem.

Aplūkodams Bonasjē kundzi un, kā jau teicām, nonācis līdz viņas kājām, d'Artanjans ieraudzīja uz grīdas smalku batista mutautiņu, ko pēc sava paraduma pacēla. Mutautiņa stūrī bija tas pats ģerbonis, ko viņš bija redzējis uz tā mutautiņa, kura dēļ viņam ar Aramisu tikko nebija iznākusi cīņa uz dzīvību un nāvi.

Kopš tās reizes d'Artanjans skatījās ar neuzticību uz ģerboņiem rotātiem mutautiem, tāpēc, ne vārda neteikdams, viņš pacelto mutautiņu iebāza Bonasjē kundzei kabatā.

Tai mirklī Bonasjē kundze atguva samaņu. Viņa atvēra acis un šausmās paskatījās apkārt. Redzēdama, ka istaba ir tukša un viņa ir viena ar savu atbrīvotāju, Bonasjē kundze uzsmaidīdama sniedza jauneklim rokas. Viņas smaids bija ļoti valdzinošs.

—  Mans kungs, — viņa ierunājās, — jūs mani izglābāt. Atļaujiet jums pateikties.

—   Kundze, esmu darījis tikai to, ko manā vietā būtu darījis katrs muižnieks, — d'Artanjans sacīja. — Jums nav par ko man pateikties.

—   Nē, mans kungs, nē, un es ceru pierādīt, ka neesat sniedzis pakalpojumu nepateicīgai. Bet ko gribēja šie cilvēki, kurus es sākumā noturēju par zagļiem? Un kāpēc šeit nav Bonasjē kunga?

—   Šie cilvēki bija ne mazāk bīstami par zagļiem, jo viņi ir kardināla kunga aģenti. Kas attiecas uz jūsu laulāto draugu Bonasjē kungu, tad viņa šeit nav tāpēc, ka vakar tika arestēts un aizvests uz Bastīliju.

—  Mans vīrs Bastīlijā! — Bonasjē kundze iesaucas. — Ak

Dievs, ko tad viņš ir nodarījis? Nabaga cilvēks — viņš taču ir pati nevainība!

Pār jaunās sieviete izbiedēto seju pārslīdēja it kā smaids.

—   Ko viņš nodarījis, kundze? — d'Artanjans sacīja. — Es domāju, ka viņa vienīgais noziegums ir tas, ka viņam ir tā laime un reizē arī nelaime būt jūsu vīram.

—  Mans kungs, tātad jūs zināt…

—   Es zinu, kundze, ka jūs bijāt nolaupīta.

—   Bet vai jūs zināt, kas bija mani nolaupījis? O, ja jūs to zināt, tad pasakiet!

—   Kāds četrdesmit līdz četrdesmit piecus gadus vecs tumšma- tis ar rētu pie kreisajiem deniņiem.

—   Pareizi, pareizi! Bet kā viņu sauc?

—  Viņa vārdu es nezinu.

—   Un mans vīrs zināja, ka esmu nolaupīta?

—  Viņam ar vēstuli par to paziņoja pats nolaupītājs.

—   Un vai viņam bija kādas aizdomas par šā notikuma iemeslu? — Bonasjē kundze apmulsdama jautāja.

—  Man liekas, viņš uzskatīja, ka te iejaukta politika.

—   Sākumā es par to šaubījos, bet tagad domāju tāpat kā viņš. Tātad krietnais Bonasjē kungs ne mirkli nešaubījās par mani…

—   Nē, kundze, tieši pretēji: viņš ļoti lepojās ar jūsu saprātīgumu un it īpaši mīlestību.

Otrreiz tikko jaušams smaids pārslīdēja pār daiļās jaunās sievietes sārtajām lūpām.

—   Bet kā jums izdevās izbēgt? — d'Artanjans jautāja.

—   Izmantoju mirkli, kad mani atstāja vienu, un, tā kā kopš šā rīta man bija kļuvis skaidrs manas nolaupīšanas iemesls, tad ar palagu palīdzību nolaidos pa logu lejā. Cerēdama šeit sastapt savu vīru, steidzos uz šejieni.

—   Lai stātos viņa aizsardzībā?

—   Ak nē, es skaidri zināju, ka mans nabaga krietnais vīrs nespēj mani aizsargāt. Bet viņš varēja izdarīt mums citu pakalpojumu, tāpēc gribēju viņu brīdināt.

—   Par ko?

—  Tas nav mans noslēpums, tāpēc nevaru jums to atklāt.

—   Piedodiet, kundze, ka atļaušos jums aizrādīt: man šķiet, šeit nav izdevīga vieta vaļsirdīgai sarunai. Policisti, kurus es padzinu, atgriezīsies ar papildspēkiem. Ja viņi mūs šeit atradīs, tad esam pazuduši. Es gan aizsūtīju pakaļ trim saviem draugiem, bet nevar zināt, vai viņi ir mājās.

—   Jā, jā, jums taisnība! — Bonasjē kundze izbijusies iesaucās. — Bēgsim, glābsimies!

Pie šiem vārdiem viņa paņēma d'Artanjanu aiz rokas un strauji vilka uz durvīm.

—  Bet uz kurieni bēgt? — jautāja d'Artanjans. — Kur meklēt glābiņu?

—  Vispirms attālināsimies no šīs mājas un tad redzēsim.

Jaunā sieviete un jauneklis, pat neaizvēruši durvis, aizsteidzās

pa Fosuajē ielu, tad iegriezās Fosēmesjē le Prensa ielā un apstājās tikai Svētā Sulpīcija laukumā.

—  Un ko mēs tagad darīsim? — d'Artanjans jautāja. — Uz kurieni lai es jūs aizvedu?

—  Atzīšos, ka nezinu, ko jums atbildēt, — Bonasjē kundze sacīja. — Biju nodomājusi aizsūtīt savu vīru pie de Porta kunga, lai no viņa izzinātu, kas Luvrā norisinājies pēdējās trijās dienās un vai man nebūs bīstami tur ierasties.

—   Es taču arī varu aiziet pie de Porta kunga, — d'Artanjans teica.

—  Bez šaubām. Nelaime tikai viena: Bonasjē kungu Luvrā pazīst un viņu tur ielaistu, turpretī jūs nepazīst, un jums durvis būs slēgtas.

—  Blēņas! — d'Artanjans atteica. — Droši vien pie kādas Luvras ieejas jums ir padevīgs durvju sargs, kas uz paroli…

Bonasjē kundze cieši paskatījās uz jaunekli.

—  Ja es jums pateiktu šo paroli, — viņa sacīja, — vai jūs to tūlīt aizmirstu, tiklīdz būtu to izmantojis?

—  Goda vārds, muižnieka godavārds! — d'Artanjans apliecināja tik sirsnīgi, ka par viņa solījumu nevarēja šaubīties.

—  Labi, es jums ticu. Jūs droši vien esat krietns jauneklis. Varbūt jūsu nākotne atkarīga no jūsu uzticības un padevības.

—  Bez solījumiem es pēc labākās sirdsapziņas darīšu, ko spēšu, lai pakalpotu karalim un sagādātu patikšanu karalienei, — d'Artanjans sacīja. — Rīkojieties ar mani kā ar draugu.

—   Bet kur jūs mani pa to laiku noslēpsiet?

—  Vai jums nav neviena paziņas, pie kura de Porta kungs varētu jūs uzmeklēt?

—   Nē, es nevienam nevaru uzticēties.

—   Pagaidiet, — d'Artanjans ieteicās. — Mēs esam netālu no Atosa dzīvokļa. Jā, pareizi.

—   Kas ir šis Atoss?

—  Viens no maniem draugiem.

—   Bet ja viņš ir mājās un redzēs mani?

—  Viņš nav mājās. Ielaidīšu jūs viņa dzīvoklī un atslēgu paņemšu līdzi.

—   Un ja viņš pārnāks mājās?

—  Viņš nepārnāks tik drīz, un, ja arī pārnāktu, tad viņam pateiks, ka esmu atvedis kādu sievieti un šī sieviete atrodas viņa dzīvoklī.

—  Tas taču mani ļoti sakompromitēs!

_ — Vai jums nav vienalga? Jūs tur neviens nepazīst. Turklāt mēs atrodamies tādā stāvoklī, ka varam neievērot parasto pieklājību.

—   Labi, iesim pie jusu drauga. Kur viņš dzīvo?

—   Ferū ielā, pāris soļu no šejienes.

—   Ejam.

Abi atkal steidzās tālāk. Kā d'Artanjans bija paredzējis, Atoss nebija mājās. D'Artanjans paņēma atslēgu, ko viņam kā Atosa draugam aizvien deva bez iebildumiem, uzkāpa pa kāpnēm un ieveda Bonasjē kundzi dzīvoklītī, ko esam jau agrāk aprakstījuši.

—   Jūtieties kā mājās, — d'Artanjans sacīja. — Pagaidiet — kad aiziešu, ieslēdzieties un durvis atdariet tikai tad, ja dzirdēsiet šādus trīs klauvējienus. — Un viņš pieklauvēja trīs reizes: divas reizes pēc kārtas un diezgan skaļi, trešo reizi pēc brītiņa un klusāk. •

—   Labi, un tagad ir mana kārta dot norādījumus, — Bonasjē kundze teica.

—   Es klausos.

—   Dodieties uz Luvru pie ieejas no Ešela ielas puses un prasiet pēc Zermēna.

—   Labi. Un tālāk?

—   Viņš jums jautas, ko jūs vēlaties, un tad atbildiet divus vārdus: Tura un Brisele. Tad viņš uzreiz izpildīs jūsu pavēli.

—   Un ko lai viņam pavēlu?

—   Uzmeklēt de Porta kungu, karalienes kambarsulaini.

—   Un kad viņš to būs uzmeklējis un de Porta kungs ieradīsies?

—  Tad atsūtiet viņu pie manis.

—   Labi, bet kur un kad es jūs atkal redzēšu?

—  Vai jūs ļoti gribētu mani atkal redzēt?

—   Protams.

—   Tad atļaujiet man par to parūpēties un neraizējieties.

—   Paļaujos uz jūsu vārdu.

—   Paļaujieties droši.

D'Artanjans atvadījās no Bonasjē kundzes, uzmezdams viņai aizrautīgāko skatienu, kādā vien bija iespējams iekļaut piemīlīgās sievietes sīko augumiņu. Kāpdams lejā, d'Artanjans dzirdēja, ka viņa aizslēdza durvis. Kā vēja spārniem viņš aiztrauca uz Luvru. Kad viņš no Ešela ielas puses sasniedza pils ieeju, pulkstenis sita desmit. Visi nupat aprakstītie notikumi bija norisinājušies pusstundas laikā.

Viss notika tā, kā Bonašjē kundze bija paredzējusi. Izdzirdis paroli, Zermēns palocījās. Pēc desmit minūtēm Ports ieradās durvju sarga istabiņā. īsos vārdos d'Artanjans viņam visu izstās- lija un paziņoja, kur Bonasjē kundze atrodas. Ports divas reizes atkārtoja adresi un tad steidzās uz izeju, tomēr pēc soļiem desmit strauji atgriezās.

—   Jaunekli, — viņš uzrunāja d'Artanjanu, — došu jums vienu padomu.

—   Kādu?

—  Jums var rasties nepatikšanas sakara ar notikušo.

—  Jūs domājat?

—  Jā. Vai jums nav kāds draugs, kam pulkstenis ir vēlāks?

—   Un tad?

—   Apmeklējiet viņu, lai viņš varētu apliecinat, ka pusdesmi- tos esat bijis pie viņa. Juristi to sauc par «alibi».

D'Artanjanam padoms šķita saprātīgs. Viņš ņēma kājas pār pleciem un aizjoza pie de Trevila kunga, taču negāja vis kopā ar visiem viesistabā, bet lūdza atļauju ieiet kapteiņa kabinetā. Tā kā d'Artanjans bija pastāvīgs apmeklētājs, tad apkalpotājs viņa lūgumu izpildīja bez iebildumiem un devās paziņot de Trevila kungam, ka tā tautietim esot kas svarīgs sakāms un tādēļ viņš lūdzot audienci. Pēc minūtēm piecām de Trevila kungs ienāca kabinetā un jautāja d'Artanjanam, ar ko varot viņam pakalpot un kas viņu pavedinājis ierasties tik vēlā stundā.

—   Piedodiet, mans kungs! — sacīja d'Artanjans, kas bija izmantojis brīdi, kamēr palika viens kabinetā, lai atbīdītu atpakaļ pulksteņa rādītāju par trim ceturtdaļstundām. — Es domāju, ka pulksten deviņos un divdesmit piecās minūtēs vēl nav par vēlu ierasties pie jums.

—   Deviņi un divdesmit piecas minūtes! — iesaucās de Trevila kungs, paskatīdamies pulkstenī. — Tas taču nevar būt!

—   Raugieties pats, tad jūs pārliecināsieties, — d'Artanjans teica.

—   Pareizi, — de Trevila kungs piekrita. — Es domāju, ka ir vēlāks. Stāstiet, kas jums uz sirds.

D'Artanjans ņēmās plaši un gari stāstīt par karalieni, uzticēja de Trevilam savas bažas par viņas majestāti, paziņoja, ko bija dzirdējis par kardināla nodomiem pret Bekingemu, turklāt runādams tik mierīgi un pārliecināti, ka de Trevila kungs viņam pilnīgi noticēja, jo vairāk tāpēc, ka ari pats, kā jau savā laikā sacījām, bija pamanījis ko jaunu kardināla, karaļa un karalienes attiecībās.

Kad pulkstenis nosita desmit, d'Artanjans atvadījās no de Trevila kunga, kas pateicās viņam par sniegtajām ziņām, vēl lieku reizi piekodināja uzticīgi un padevīgi kalpot karalim un_karalienei un tad atgriezās salonā. Bet d'Artanjans, nokāpis lejā, pēkšņi atcerējās, ka aizmirsis savu spieķi, tāpēc ātri atkal uzkapa augša, iegāja kabinetā, pagrieza pulksteņa radītāju pareizaja vietā, lai nākošajā dienā neviens nekā nevarētu manīt, un tad, droši pārliecināts, ka tagad viņam būs liecinieks, kas varēs pieradīt viņa alibi, atkal nokāpa lejā un pēc brītiņa jau atradās uz ielas.

## XI. INTRIGA SAMEZGLOJAS

Pēc apmeklējuma_ pie de Trevila kunga d'Artanjans, domās iegrimis, devas uz mājām, mezdams lielu līkumu.

Par ko domāja jaunais gaskonis, ka viņš tā novirzījās no īsākā ceļa un, ik brīdi palūkodamies zvaigznēs, te nopūtās, te pasmaidīja?

Viņš domāja par Bonasjē kundzi. Musketieru māceklim jaunā sieviete šķita gandrīz vai ideāla iemīļotā. Viņa bija daiļa un noslēpumaina, zināja gandrīz visas galma intrigas, un tas viesa viņas jaukajos vaibstos valdzinošas nopietnības atspulgu. Turklāt viņa šķita ne pārāk nepieejama, un nepieredzējušu mīlētāju tas neatvairāmi vilina. Tālāk, d'Artanjans bija viņu atbrīvojis no baigajiem dēmoniem, kuri jauno sievieti gribēja varmācīgi izkratīt, un šis svarīgais pakalpojums bija modinājis Bonasjē kundzē dziļu atzinību, kas tik viegli pāraug daudz maigākās jūtās.

Sapņojumos, kas uz iztēles spārniem trauc ātri kā vējš, d'Artanjans jau redzēja, ka pie viņa pienāk jaunās sievietes sūtnis un nodod vēstulīti, kas aicina uz satikšanos, un piedevām zelta va- žiņu vai briljanta gredzenu. Mēs jau teicām, ka tanīs laikos jaunie kavalieri labprāt pieņēma dāvanas no karaļa. Piebildīsim, ka morāle toreiz nebija sevišķi stingra un arī attiecībā uz savām mīļākajām jaunekļi izturējās bez sevišķas kautrēšanās. Dāmas viņiem gandrīz vienmēr atstāja vērtīgas un paliekošas atmiņas, it kā vēlēdamās pielūdzēju nepastāvīgās jūtas iekarot ar savām pastāvīgajām dāvanām.

Lauzdami sev dzīvē ceļu, jaunekļi nekaunēdamies izmantoja sieviešu palīdzību. Tās, kuras bija tikai skaistas, dāvāja savu skaistumu, un droši vien tad radās paruna, ka «pat visskaistākā meiča var dot tikai to, kas viņai ir». Tās, kuras bija bagātas, piedevām dāvāja daļu no savas naudas, un mēs varētu nosaukt labu tiesu šā galantā laikmeta varoņu, kas nebūtu tikuši ne vispirms pie uzplečiem, ne vēlāk pie uzvarām kaujas laukā, ja viņu mīļākās nebūtu piesējušas viņiem pie segliem vairāk vai mazāk piebāztus naudas zutņus.

D'Artanjana maks bija tukšs. Provinciāļa atturību, šo vieglo lako jumu, kuslo ziedu, šo dūnu aizpūta ne sevišķi tikumisko padomu vējš, kurus trīs musketieri izteica savam draugam. Pakļau- damies sava laika ērmīgajām ieražām, d'Artanjans Parīzē sāka justies kā kaujas laukā, turklāt ne citādi kā Flandrijā: viņā pusē pānieši, šajā — sieviete. Visur vajadzēja cīnīties pret naidnieku un uzlikt kontribūcijas.

Nevaram gan noliegt, ka šobrīd d'Artanjans bija cildenāku un nesavtīgāku jūtu varā. Sīkpreču tirgotājs bija viņam stāstījis, ka esot bagāts. D'Artanjanam nebija grūti aptvert, ka, dzīvojot ar lik vientiesīgu vīru, kāds bija Bonasjē kungs, sievai vajadzēja būt ģimenes galvai un noteicējai par naudasmaku. Bet tas viss nebija ietekmējis jūtas, kas modās d'Artanjanā, kad viņš bija ieraudzījis Bonasjē kundzi; mīlestības sākumam gandrīz nemaz nebija piejaukts savtīgums. Mēs sakām «gandrīz nemaz», jo apziņa, ka jauna, daiļa un gracioza sieviete ir arī bagāta, nevājina viņas iedvestās jūtas, bet spēcina.

Ar pārticību saistās daudz aristokrātisku sīkumu, kas izceļ skaistumu. Smalkas, baltas zeķītes, zīda kleita, mežģīņu apkaklīte, kājās glītas kurpītes, koša lente matos neglītu sievieti nepadarīs daiļu, toties daiļu padarīs skaistu, nemaz jau nerunājot par rokām, kas no visa tā daudz iegūst. Rokām, sevišķi sievietes rokām, jābūt bezdarbīgām, lai paliktu skaistas.

D'Artanjans, kā lasītājam labi zināms, jo mēs neesam slēpuši jaunā gaskoņa mantas stāvokli, tātad d'Artanjans nebija miljonārs. Viņš gan cerēja dienās par tādu kļūt, tomēr arī pats nedomāja, ka šī laimīgā pārvērtība varētu norisināties drīz. Pagaidām — cik šausmīgi būtu redzēt, ka iemīļotā ilgojas pēc tūkstoš niekiem, kas sagādā prieku sievietēm, un nespēt viņai uzdāvināt šos tūkstoš sīkos niekus. Ja sieviete ir bagāta, bet mīļākais nabags, tad vismaz viņa pati var sev nopirkt to, ko viņš nespēj uzdāvināt. Un, kaut gan parasti sieviete šos sīkos priekus sev sagādā ar vīra naudu, pateicību par tiem reti saņem viņš.

D'Artanjans bija kā radīts, lai kļūtu vismaigākais mīļākais, bet pagaidām viņš vēl bija padevīgs draugs. Viņa sapņojumos par nākotni līdzās iemīļotajai atradās vieta ari biedriem. Daiļā Bonasjē kundze bija tāda sieviete, ar kuru būtu glaimojoši pastaigāties pa Sendenī klajumu vai Senžermēnas gadatirgu Atosa, Portosa un Aramisa sabiedrībā, kuru priekšā viņš labprāt palielītos ar šādu iekarojumu. Pēc ilgākas pastaigas rodas ēstgriba; d'Artanjans jau labu laiku bija to pamanījis. Sad un tad varētu sarīkot omulīgas pusdienas, kuras ieturot vienā pusē saskaries ar drauga roku, otrā — ar iemīļotās kājiņu. Un, beidzot, d'Artanjans iedomājās, ka grūtos brīžos, kad stāvoklis kļūtu draudīgs, viņam būtu iespējams izglābt draugus no sprukām.

Un kā tad ar Bonasjē kungu, ko d'Artanjans bija iedzinis va- jātaju rokās, skaļā balsī atteikdamies no viņa un paklusām apsolīdamies viņu izglābt? Mums jāatzīstas lasītājiem, ka viņu d'Artanjans nemaz neatcerējās un, ja arī reizēm atcerējās, tad uzreiz nodomāja: cik labi, ka sīkpreču tirgotājs ir tur, kur viņš ir. Mīlestība ir visegoistiskākā no visām kaislībām.

Bet lai mūsu lasītāji neraizējas: ja arī d'Artanjans aizmirsis vai izliekas, ka ir aizmirsis savu mājsaimnieku, aizbildinādamies, ka nezinot, uz kurieni tas aizvests, tad mēs viņu neaizmirstam, mēs zinām, kur viņš atrodas. Tomēr pašreiz darīsim tāpat kā iemīlējies gaskonis — pie godājamā sīkpreču tirgotāja atgriezīsimies vēlāk.

Gremdēdamies sapņos par gaidāmajiem mīlas priekiem, sarunādamies ar naksnīgo debesi un uzsmaidīdams zvaigznēm, viņš devās uz augšu pa Seršmidi vai, kā to tanīs laikos sauca, pa Šasmidi ielu. Tā kā viņš atradās Aramisa mājas tuvumā, tad nodomāja, ka derētu iegriezties pie drauga, lai paskaidrotu, kādēļ sūtījis Planšē ar uzaicinājumu nekavējoties ierasties «slazdā». Ja Aramiss bija mājās, kad ieradās Planšē, tad droši vien aizsteidzās uz Fosuajē ielu, kur sastapa varbūt abus draugus, bet ne vieni, ne otri nevarēja zināt, ko tas viss nozīmē. D'Artanjans skaļi ieteicās:

— Man jādod paskaidrojums par traucējumu.

Bet klusībā viņš nodomāja, ka tā būs lieliska izdevība parunāt par mazo, glīto Bonasjē kundzi, kas jau bija piepildījusi ja ne viņa sirdi, tad vismaz domas. Ne jau no tā, kas iemīlējies pirmo reizi, var prasīt smalkjūtīgu klusēšanu. Pirmo mīlestību pavada tik vētrains prieks, ka tam jāļauj izlauzties uz āru, citādi tas noslāpētu mīlētāju.

Parīze jau kopš vairākām stundām bija iegrimusi tumsā, ielas kļuva aizvien tukšākas. Senžermēna priekšpilsētas torņos pulkstenis sita vienpadsmit. Laiks bija silts. D'Artanjans gāja pa ieliņu, kas veda pāri laukumam, kur tagad atrodas Asasa iela, dziļi ieelpodams smaržu piesātināto gaisu, ko naktsvējš atnesa no Vožirāra ielas apkaimes rasotajiem dārziem. No tālienes atplūda stingru slēģu apslāpētas dzērāju dziesmas, — tie dzīroja kādā nomales krodziņā. Nonācis ielas galā, d'Artanjans pagriezās pa kreisi. Māja, kurā dzīvoja Aramiss, atradās starp Kasēta un Ser- vandoni ielām.

Pārgājis pāri Kasēta ielai un jau saskatīdams drauga mājas durvis, virs kurām kļavas zari ar tanīs savijušos mežavīnu veidoja plašu nojumi, d'Artanjans pēkšņi ieraudzīja kaut ko līdzīgu ēnai, kas izslīdēja no Servandoni ielas Sis «kaut kas» bija ietinies apmetnī, un sākumā d'Artanjans nodomāja, ka nācējs ir vīrietis, bet drīz vien, spriežot pēc nelielā auguma, nedrošās gaitas un sīkajiem solīšiem, viņš saprata, ka tā ir sieviete. Turklāt šī sieviete šķita meklējam vajadzīgo māju, skatīdamās pacēla galvu, apstājās, gāja tālāk, atkal atgriezās. D'Artanjans jutās ieinteresēts.

«Kā būtu, ja es viņai piedāvātos pakalpot?» viņš nodomāja. « Spriežot pēc sievietes gaitas, viņa ir jauna, varbūt arī daija. Jā, l)ct sieviete, kas tik vēlā stundā viena pati iziet uz ielas, noteikti dodas pie sava iemīļotā. Sērga! Iztraucēt viņas satikšanos — tas būtu slikts pazīšanās sākums.»

Bet jaunā sieviete pa to laiku gāja tikai uz priekšu, skaitīdama mājas un logus. Starp citu, tas neprasīja ne daudz laika, ne pūļu. Tanī ielas daļā bija tikai trīs mājas un vienīgi divi logi ielas pusē. Viens no tiem bija nelielai piebūvei, kura stiepās paralēli Aramisa mājai, otrs bija paša Aramisa logs.

«Sasodīts!» nodomāja d'Artanjans, kas piepeši bija atcerējies par teoloģijas doktora brāļameitu. «Sasodīts, tas tikai būtu joks, ja šī novēlojusies dūjiņa meklētu mūsu drauga māju! Nudien, tieši tā izskatās. Mans draugs Aramis, šoreiz es uzzināšu patiesību.»

Un d'Artanjans, cik vien iespējams sarāvies, paslēpās vistumšākajā ielas kaktā līdzās akmens solam, kas atradās kādā iedobumā.

Jaunā sieviete tuvojās. Par to, ka viņa ir jauna, liecināja ne tikai vieglā gaita; sieviete ieklepojās, un d'Artanjans dzirdēja, ka viņas balss skanēja spirgti. Jauneklis nodomāja, ka klepus droši vien ir norunāta zīme.

Vai nu viņa bija ar līdzīgu signālu saņēmusi atbildi, vai arī bez citu palīdzības nākusi pie pārliecības, ka ir sasniegusi mērķi, bet pēkšņi jaunā sieviete noteiktiem soļiem piegāja pie Aramisa loga un trīs reizes ar vienādiem starplaikiem pieklauvēja ar saliektu pirkstu pie aizvirtņa.

—   Pie Aramisa loga! — d'Artanjans nomurmināja. — Ak jūs, svētuļa kungs! Te nu mēs redzam, kā jūs studējat teoloģiju!

Tikko bija atskanējuši trīs klauvējieni, logs iekšienē atvērās un aizvirtņu spraugās pavīdēja gaisma.

—   Tā, tā! — ieteicās d'Artanjans, kas noklausījās nevis pie durvīm, bet pie loga. — Apmeklējums bija gaidīts. Tūlīt aizvir- tņus atvērs, un dāma iekāps pa logu. Lieliski!

Bet viņam par lielu pārsteigumu, aizvirtņi palika aizvērti. Vēl vairāk: gaisma, uz mirkli pavīdējusi, izdzisa, un viss atkal ieslīga tumsā.

D'Artanjans nolēma, ka tā tas ilgi nevar palikt, un turpinaja vērīgi skatīties un klausīties.

Viņam bija taisnība: pēc dažām sekundēm iekšienē atskanēja divi īsi klauvējieni.

Jaunā sieviete no ielas atbildēja ar vienu klauvējienu, un tad aizvirtņi pavērās.

Varat iedomāties, kā d'Artanjans sasprindzināja redzi un dzirdi. Diemžēl gaismas avots bija ienests blakusistabā. Tomēr jaunekļa acis bija paguvušas pierast pie tumsas. Turklāt mēdz apgalvot, ka gaskoņi, tāpat kā kaķi, varot nakti redzēt.

Tā ari d'Artanjans saredzēja, ka jaunā sieviete izvilka no kabatas baltu vīstoklīti un strauji atritināja to. Izrādījās, ka tas bija mutautiņš. Atlocījusi to, viņa noradīja savam sarunas biedram uz mutautiņa stūri.

D'Artanjans atcerējās mutautiņu, ko bija atradis pie Bonasjē kundzes kājām, un tad to, ko bija atradis pie Aramisa kājām.

«Velns lai parauj, ko tie mutautiņi īsti nozīmē?»

No tas vietas, kur d'Artanjans stāvēja, viņš nevarēja saredzēt Aramisa seju,_ bet bija pārliecināts, ka ar dāmu, kas atradās uz ielas, sarunājās viņa draugs. Ziņkārība uzvarēja piesardzību, un, izmantodams to apstākli, ka abas aprakstītās scēnas darbojošās personas likās pilnīgi iegrimušas mutautiņa aplūkošanā, d'Artanjans pameta savu slēptuvi un strauji kā zibens, tomēr pavisam klusītēm, pārskrēja pāri ielai un pieplaka pie mājas sienas izliekuma, no kurienes varēja pilnīgi pārredzēt Aramisa istabu.

Tur ieskatījies, viņš tikko neiekliedzās aiz pārsteiguma: ar naksnīgo viešņu sarunājās nevis Aramiss, bet kāda sieviete. Diemžēl tumsā d'Artanjans varēja izšķirt tikai viņas auguma apveidu, bet ne sejas vaibstus.

Sai mirklī sieviete, kas atradās istabā, izvilka no kabatas citu mutautiņu un apmainīja pret to, ko bija rādījusi atnācēja. Tad abas sievietes pārmija savā starpā dažus vārdus. Pēc tam aizvirtņi atkal aizvērās. Sieviete, kas stāvēja uz ielas, pagriezās un trīs četru soļu attālumā pagāja garām d'Artanjanam, uzvilkdama dziļi pār seju kapuci. Bet bija jau par vēlu, d'Artanjans paguva ieraudzīt, ka tā ir Bonasjē kundze.

Bonasjē kundze! Aizdomas, ka tā ir viņa, d'Artanjanam bija modušās jau tad, kad viņa bija izvilkusi no kabatas mutautiņu. Bet bija šķitis pārāk neticami, ka Bonasjē kundze, aizsūtījusi pakaļ de Porta kungam, lai tas pavadītu viņu uz Luvru, pulksten pusdivpadsmitos naktī viena pati skraidītu pa Parīzes ielām, riskēdama no jauna krist gūstā.

Tātad te vajadzēja būt kādam ļoti svarīgam iemeslam. Un kas ir svarīgs divdesmit piecus gadus vecai sievietei? Mīlestība.

Bet vai viņa uzņēmās šādu risku sevis pašas vai kādas trešās personas labā? Šis jautājums tirdīja d'Artanjanu, kam greizsirdības dēmons jau krimta sirdi, it kā jauneklis būtu daiļās sievietes mīļākais.

Starp citu, bija kāds gluži vienkāršs ceļš, kā pārliecināties, kurp devās Bonasjē kundze: vajadzēja viņai sekot. Tas patiesi Inja tik vienkārši, ka d'Artanjans darīja to pavisam neapzinīgi un bez pārdomāšanas.

Bet Bonasjē kundze, pamanījusi jaunekli, kas atdalījās no sienas kā statuja no nišas, un ,dzirdēdama viņa soļus aiz muguras, klusu iekliedzās un metās bēgt.

D'Artanjans dzinās viņai pakaļ. Viņš bez grūtībām panāca sievieti, kuru garais apmetnis ļoti kavēja. Nelaimīgā bija kļuvusi pavisam bezspēcīga — ne aiz noguruma, bet aiz bailēm, un, kad d'Artanjans viņai uzlika roku uz pleca, viņa pakrita uz viena ceļgala un aizžņaugtā balsī izdvesa:

—   Nogaliniet mani, ja gribat, bet es nekā neteikšul

Apskāvis viņas augumu, d'Artanjans pacēla jauno sievieti un,

juzdams, ka viņa ir tuvu nesamaņai, steidzās nabadzīti nomierināt, apliecinādams viņai savu padevību. Šādus apliecinājumus viņa nevērtēja augsti, jo tos var izteikt arī ar visļaunāko nodomu, bet balss, kas tos izteica, bija viss. Jaunajai sievietei šī balss likās pazīstama. Viņa atvēra acis, paskatījās uz vīrieti, kas bija viņu tik ļoti pārbaidījis, un, pazinusi d'Artanjanu, aiz prieka iekliedzās.

—  O, tas esat jūs! — viņa sacīja. — Paldies Dievam!

—  Jā, tas esmu es, — atsaucās d'Artanjans. — Pats Dievs mani sūtījis būt nomodā par jums.

—  Vai tādēļ jūs man sekojāt? — koķeti pasmaidīdama, iejautājās jaunā sieviete, atguvusi savu parasto šķelmību. Viņas bailes bija izgaisušas tai pašā mirklī, kad viņa pazina draugu cilvēkā, ko bija uzskatījusi par ienaidnieku.

—  Nē, atzīšos, ka ne, — d'Artanjans teica. — Gadījums noveda mani jūsu ceļā. Redzēju kādu sievieti klaudzinām pie mana drauga loga …

—   Pie jūsu drauga loga? — Bonasjē kundze viņu pārtrauca.

—  Bez šaubām! Aramiss ir viens no maniem labākajiem draugiem.

—  Aramiss? Kas viņš ir?

—   Neizliecieties! Vai gribat apgalvot, ka nepazīstat Aramisu?

—   Pirmo reizi dzirdu šo vārdu.

—   Tātad jūs pirmo reizi ieradāties pie šīs mājas?

—   Protams.

—   Un jūs nezinājāt, ka tanī dzīvo kāds jauneklis?

—   Nē.

—   Kads musketieris?

—   Nezināju.

—  Tātad jūs nemeklējāt viņu?

—  Nekādā ziņā ne. Jūs taču pats skaidri redzējāt, ka es sarunājos ar sievieti.

—   Tas tiesa. Vai šī sieviete ir Aramisa draudzene?

—  To es nezinu.

—   Bet viņa taču dzīvo pie Aramisa?

—   Tā nav mana darīšana.

—   Kas viņa ir?

—   Piedodiet, bet tas nav mans noslēpums.

—   Dārgā Bonasjē kundze, jūs esat burvīga, bet tai pašā laikā visnoslēpumainākā sieviete…

—  Vai no tā ko zaudēju?

—   Nē, tieši otrādi, jūs esat valdzinoša.

—  Tad sniedziet man roku.

—   Labprāt. Un tālāk?

—  Tālāk, pavadiet mani.

—   Uz kurieni?

—   Uz turieni, kurp es eju.

—   Un kurp jūs ejat?

—  To jūs redzēsiet, jo aizvedīsiet mani līdz durvīm.

—  Vai man vajadzēs jūs uzgaidīt?

—  Tas būs lieki.

—  Jūs atgriezīsieties viena?

—  Varbūt jā, varbūt nē.

—  Vai cilvēks, kas jūs pavadīs, būs vīrietis vai sieviete?

—   Es vēl nezinu.

—   Bet es uzzināšu!

—   Kā tā?

—   Es pagaidīšu, lai redzētu, ar ko jūs iznāksiet.

—  Tādā gadījumā — ardievu!

—   Kā tā?

—  Jūs vairs neesat man vajadzīgs.

—   Bet jūs taču pati lūdzāt…

—   Godavīra palīdzību, nevis spiega uzraudzību.

—   Šis vārds ir par asu.

—   Kā tad lai nosauc cilvēku, kas seko kādam pret tā gribu?

—   Par ziņkārīgu.

—   Šis vārds ir par maigu.

—   Kundze, es redzu, ka man jāpadodas jūsu gribai.

—   Kāpēc jūs pats sev laupījāt nopelnu un nedarījāt tā uzreiz?

—  Vai nožēlošana nav nopelns?

—   Un jūs patiesi nožēlojat?

—   Es pats īsti nezinu. Bet vienu es zinu skaidri: apsolos darīt visu, ko vien vēlaties, ja atļausiet jūs pavadīt līdz turienei, uz kurieni ejat.

—   Un pēc tam jūs mani atstāsiet?

—  Jā.

—   Un nemēģināsiet novērot, ar ko es iznākšu?

—   Nē.

—  Goda vārds?

—  Muižnieka godavārds.

—  Tad atjaujiet man atbalstīties uz jūsu rokas, un iesim.

D'Artanjans piedāvāja Bonasjē kundzei roku, viņa atbalstījās

uz tās, pa pusei smaidīdama, pa pusei vēl trīsēdama aiz pārdzīvotajām izbailēm, un abi devās uz augšu pa Arpa ielu. Te jaunā sieviete atkal šķita vilcināmies, kā bija darījusi jau Voži- rāra ielā, bet tad acīmredzot pēc kādām zīmēm bija pazinusi vajadzīgās durvis. Pieiedama pie tām, viņa sacīja:

—   Tagad, mans kungs, esam galā. Tūkstoškārt pateicos par jūsu laipno palīdzību, kas mani paglāba no daudzām briesmām, kuras man vienai būtu draudējušas. Tagad ir pienācis mirklis, kad jums jāizpilda savs solījums, jo esmu sasniegusi mērķi.

—  Vai atgriežoties jums vairs nebūs ne no kā jābaidās?

—  Varbūt vienīgi no zagļiem.

—  Vai tad tas nav nekas?

—   Ko tie man varētu atņemt? Naudas man nav līdzi.

—  Jūs aizmirstat skaisto, izšūto mutautiņu.

—   Kuru?

—  To, ko atradu pie jūsu kajam un iebāzu jums kabatā.

—   Kļūsiet, nelaimīgais, jel kļūsiet! — jaunā sieviete iesaucās. — Vai gribat mani pazudināt?

—   Tagad jūs pati redzat, ka jums vēl draud briesmas, ja pat viens vienīgs vārds jūs jau biedē, un jūs atzīstat, ka jūs būtu pazudināta, ja kāds izdzirdētu šo vārdu. Patiesi, kundze, — d'Artanjans iesaucās, satverdams viņas roku un uzmezdams viņai dedzīgu skatienu, — esiet vajsirdīgāka un uzticieties man! Vai jūs neesat izlasījusi manās acīs, ka pret jums manā sirdī ir tikai padevība un līdzjūtība?

—   Tam es ticu, — Bonasjē kundze atteica. — Tāpēc es jums uzticētu katru savu noslēpumu, bet atklāt citu noslēpumus es nevaru.

—   Labi, tad es pats tos atklāšu, — d'Artanjans sacīja. — Tā kā šie noslēpumi var ietekmēt jūsu dzīvi, tad man tie jāizdibina.

—   Piesargieties to darīt! — jaunā sieviete iesaucās tik nopietni, ka d'Artanjans nevijus notrīsēja. — Neiejaucieties nekur, necentieties man palīdzēt veikt man uzliktos pienākumus. To es izlūdzos no jums simpātiju vārdā, kuras esmu jums iedvesusi, tā pakalpojuma vārdā, kuru esat man izdarījis un ko es nekad neaizmirsīšu. Ticiet maniem vārdiem. Nedomājiet vairs par mani, es jums vairs neeksistēju, izturieties tā, it kā mani nekad nebūtu redzējis.

—   Vai Aramisam jādara tāpat kā man, kundze? — d'Artanjans aizvainots jautāja.

—  Nu jau otro trešo reizi jūs minat šo vārdu, bet es jums sacīju, ka nepazīstu šādu cilvēku.

—  Jūs nepazīstat cilvēku, pie kura slēģa jūs klaudzinājāt? Piedodiet, kundze, tik lētticīgs es neesmu!

—  Atzīstieties, ka esat izgudrojis šo personu, lai pavedinātu mani uz vaļsirdību.

—   Es, kundze, nekā neesmu izgudrojis un runāju skaidru patiesību.

—   Un jūs apgalvojat, ka tanī mājā dzīvo kāds jūsu draugs?

—   Es to apgalvoju un atkārtoju trešo reizi: tanī mājā dzīvo mans draugs, un viņa vārds ir Aramiss.

—   Tas viss vēlāk noskaidrosies, — jaunā sieviete nomurmināja. — Bet tagad, mans kungs, lūdzu klusējiet.

—   Ja jūs varētu ieskatīties manā sirdī, — d'Artanjans sacīja, — jūs tanī redzētu tik lielu ziņkārību, ka apžēlotos par mani, un tik lielu mīlestību, ka šai pašā mirklī apmierinātu manu ziņkārību. No tiem, kas jūs mīl, nevajag baidīties.

—  Mans kungs, jūs pārāk ātri runājat par mīlestību! — galvu purinādama, teica jaunā sieviete.

—  Tāpēc, ka iemīlējos ātri un pirmo reizi mūžā, jo man vēl nav divdesmit1 gadu.

Jaunā sieviete slepus paskatījās uz d'Artanjanu.

—   Klausieties, esmu jau uz pēdām, — viņš sacīja. — Pirms trim mēnešiem man tikko neiznāca divkauja ar Aramisu tieši dēļ tāda paša mutautiņa kā tas, ko jūs rādījāt sievietei, kas atradās viņa istabā. Esmu pārliecināts, ka mutautiņā bija tas pats ģerbonis.

—  Mans kungs, zvēru jums, ka jūs mani nogurdināt ar saviem jautājumiem, — jaunā sieviete sacīja.

—   Bet padomājiet, kundze, jo jūs taču esat tik saprātīga: ja šis mutautiņš būtu atrasts pie jums, kad jūs bijāt aizturēta, — vai tas jūs nekompromitētu?

—   Kāpēc, vai tie nav mani iniciāļi? K. B. — Konstance Bonasjē.

—  Vai arī Kamilla de Bua-Trasī.

—   Klusējiet, mans kungs, vēlreiz jums lieku pie sirds: klusējiet! Ja jūs nebiedē briesmas, kas draud man, tad padomājiet, ka arī jums draud briesmas.

—  Man?

—  Jā, jums. Par to, ka jūs mani pazīstat, ir apdraudēta jūsu brīvība un pat dzīvība.

—  Tādā gadījumā es jūs vairs neatstāšu.

—  Mans kungs, — lūdzoši izstiepdama rokas pret d'Artanjanu, ierunājās Bonasjē kundze, — mans kungs, debesu vārdā, piesaukdama pie jūsu karavīra un muižnieka goda, lūdzu jūs, ejiet projām! Dzirdiet, pulkstenis jau sit divpadsmit — šajā stundā mani gaida.

—  Cienījamā kundze, — d'Artanjans palocīdamies sacīja,—ja ta lūdz, tad es nespēju atteikt. Neraizējieties, es aizeju.

—   Un jūs man nesekosiet, nenovērosiet?

—   Tūlīt pat atgriezīšos mājās.

—   Es zināju, ka jūs esat godavīrs! — iesaucās Bonasjē kundze, sniegdama viņam vienu roku, bet otru uzlikdama uz vese- līša, kas karājās pie nelielām, iedobumā iekļautām durvīm.

D'Artanjans satvēra pasniegto roku un to dedzīgi noskūpstīja.

—  Ak, kaut es jūs nekad nebūtu ieraudzījis! — d'Artanjans iesaucās rupjā vientiesībā, ko sievietes nereti vērtē augstāk par laipniem glaimiem, jo tā ļauj ieskatīties domu dziļumos un pierāda, ka jūtas ņem pārsvaru pār saprātu.

—   Nu nē, — Bonasjē kundze ieteicās gandrīz maigā balsī, paspiezdama roku d'Artanjanam, kurš vēl joprojām nebija palaidis vaļā viņas roku, — nē, es tā nevaru sacīt, jo, kas neizdevās šodien, var izdoties nākamībā. Varbūt kādā jaukā dienā, kad būšu atbrīvota no klusēšanas, es apmierināšu jūsu ziņkārību!

—   Un vai to pašu var cerēt arī mana mīlestība? — d'Artanjans sajūsmā iesaucās.

—   Šai ziņā nevēlos saistīties. Tas būs atkarīgs no jūtām, kādas jūs spēsiet man iedvest.

—  Tātad šodien, kundze …

—   Šodien, mans kungs, esmu vēl tikai pateicīga.

—  Jūs esat pārāk valdzinoša, — d'Artanjans skumji sacīja, — un manu mīlu noraidāt.

—   Nē, bet pagaidām pieņemu tikai jūsu cēlsirdību. Tomēr ticiet, ka ir cilvēki, kas neaizmirst savus solījumus.

—  O, jūs darāt mani par laimīgāko vīrieti pasaulē! Tikai neaizmirstiet šo vakaru, atcerieties savu solījumu.

—   Neraizējieties, kad pienāks laiks, es atcerēšos visu. Bet tagad ejiet, debesu vārdā, jel ejiet! Es tiku gaidīta tieši divpadsmitos, un nu jau esmu nokavējusies.

—   Piecas minūtes.

—   Jā, bet zināmos apstākļos piecas minūtes šķiet pieci gadsimti.

—   Kad cilvēks mīl.

—   Kāpēc jūs domājat, ka mani negaida kāds iemīlējies?

—  Jūs gaida kāds vīrietis? — d'Artanjans iesaucās.

—  Atkal sāksies ķilda, — ieteicās Bonasjē kundze, un viņas lūpās pavīdēja smaids, kas pauda arī nepacietību.

—    Nē, nē, es eju, es steidzos. Es jums ticu un vēlos, lai jūs ticētu manai padevībai, kaut arī šī padevība būtu līdzīga muļķībai. Palieciet sveika, kundze, ardievu!

Un, it kā nespēdams atlaist vaļā Bonasjē kundzes roku, viņš atrāvās no tās un skriešus aizsteidzās, bet jaunā sieviete satvēra veserīti un pieklauvēja pie durvīm tāpat kā iepriekš pie slēģiem: trīs reizes, lēni, ar vienādiem starplaikiem. Sasniedzis ielas krustojumu, d'Artanjans atskatījās: durvis atvērās, aizvērās, un sīkpreču tirgotāja daiļā sieva bija pazudusi.

D'Artanjans devās tālāk. Viņš bija solījies neizsekot Bonasjē kundzei un, kaut arī viņas dzīvība būtu atkarīga no tās vietas, kur viņa iegāja, vai no personas, kura viņu pavadīs, d'Artanjans tik un tā būtu steidzies uz mājām, jo bija devis vārdu, ka to darīs. Pēc piecām minūtēm viņš jau sasniedza Fosuajē ielu.

—   Nabaga Atoss, — jaunais gaskonis murmināja. — Viņš droši vien nesaprot, ko tas viss nozīmē. Viņš būs aizmidzis, mani gaidīdams, vai arī atgriezies savās mājās, kur viņam būs pastāstīts, ka viņa dzīvoklī bijusi sieviete. Atosa dzīvoklī sieviete! Kaut gan viena bija ari Aramisa dzīvoklī, — d'Artanjans turpināja. — Viss ir ļoti neparasti, un es labprāt gribētu zināt, kā tas beigsies.

—   Slikti, cienītais kungs, slikti, — atbildēja kāda balss, un d'Artanjans pazina, ka runātājs ir Planšē. Skaļi sarunādamies pats ar sevi, kā dažkārt atgadās, kad cilvēks ir par kaut ko ļoti noraizējies, d'Artanjans nemanot bija iegriezies koridorā, kura galā atradās kāpnes, kad veda uz viņa istabu.

—   Kā slikti? Ko tu, nejēga, ar to gribi sacīt? — d'Artanjans noprasīja. — Kas tad ir noticis?

—   Dažādas nelaimes.

—   Kādas?

—   Pirmkārt, arestēts Atosa kungs.

—  Atoss arestēts! Kāpēc?

—  Viņu atrada jūsu istabā un noturēja par jums.

—   Un kas viņu arestēja?

—   Sargi. Tos atveda melnie vīri, kurus jūs aiztrencāt.

—   Kāpēc tad Atoss nepateica savu vārdu? Kāpēc nepaskaidroja, ka nekā nezina par notikušo traci?

—   To viņš nedarīja. Tieši otrādi, cienītais kungs, pienācis pie manis, viņš pačukstēja: «Pašreiz brīvība vajadzīga tavam kungam, nevis man, jo viņš zina visu un es nezinu nekā. Tie iedomāsies, ka aizturējuši viņu, un tā viņam būs laiks rīkoties. Pēc trim dienām pateikšu, kas es esmu, un tiem vajadzēs mani atbrīvot.»

—   Bravo, Atos! Cēlā sirds, — d'Artanjans jūsmoja. — šāda rīcība viņam raksturīga. Ko tad tie spiegi darīja?

—     Četri aizveda Atosa kungu nezin uz kurieni, uz Bastīliju vai Forleveku. Divi palika šeit un kopā ar melnajiem vīriem izkratīja malu malas un paņēma visus papīrus. Un beidzot vēl divi pa visu kratīšanas laiku stāvēja pie ārdurvīm sardzē. Kad viņi bija savu padarījuši, visi aizgāja un pameta māju tukšu un durvis vaļā.

—   Bet Portoss un Aramiss?

—   Nesastapu viņus mājās, viņi neatnāca.

—   Bet viņi var kuru katru mirkli ierasties, jo tu taču liki pateikt, ka es viņus gaidu?

—  Jā, cienītais kungs.

—   Labi, tad nekusties ne soli no šejienes. Ja viņi atnāktu, lad izstāsti, kas te notika, un pasaki, lai viņi uzgaida mani «Priežu čiekurā». Seit uzkavēties būtu bīstami, jo iespējams, ka māja tiek novērota. Steigšos pie de Trevila kunga paziņot par notikušo un tad uzmeklēšu viņus krodziņā.

—   Labi, cienītais kungs.

—   Bet tu te paliksi? Vai tev nebūs bail? — d'Artanjans jautāja, gribēdams iedrošināt savu sulaini.

—   Esiet, kungs, bez bažām, — Planšē atbildēja. — Jūs mani vēl nepazīstat. Es esmu drošsirdīgs, kad saņemos. Galvenais man ir saņemties. Neaizmirstiet, ka esmu pikardietis.

—   Lieliski! Tātad norunāts: tu drīzāk mirsi, nekā pametīsi savu posteni, — d'Artanjans sacīja.

—   Jā, kungs, un nav nekā tāda, ko es nedarītu, lai pierādītu jums savu uzticību.

«Jauki!» d'Artanjans nodomāja. «Acīmredzot metode, kuru lietoju pret šo puisi, noteikti ir derīga. Vajadzības gadījumā tā būs atkal jāizmanto.»

Cik vien ātri jaudāja daudzajos skrējienos pagurušās kājas, d'Artanjans steidzās uz Kolombjē ielu.

De Trevila kungs nebija mājās. Viņa rota bija sardzē Luvrā. Viņš atradās kopā ar savu rotu Luvrā.

D'Artanjanam katrā ziņā vajadzēja satikt de Trevila kungu, lai paziņotu viņam par notikumiem. D'Artanjans nolēma mēģināt iekļūt Luvrā. Dez Esāra kunga gvardistu uniformai, kas jauneklim bija mugurā, vajadzēja noderēt par caurlaidi.

Viņš gāja pa mazo Augustīna ielu, tad nogriezās gar krastmalu uz Jaunā tilta pusi. Mirkli ienāca prātā doma pārcelties ar prāmi, bet, jau nokāpis lejā pie pārceltuves, viņš automātiski iebāza roku kabatā un attapās, ka nav naudas ar ko samaksāt pārcēlājam.

Sasniedzis Genego ielu, viņš ieraudzīja, ka no Dofena ielas iznāca divi cilvēki, kuru gaitā kaut kas pārsteidza d'Artanjanu. Viens no nācējiem bija vīrietis, otrs — sieviete.

Sieviete augumā ļoti atgādināja Bonasjē kundzi, un vīrietis bija pārsteidzoši līdzīgs Aramisam.

Turklāt sieviete bija ietinusies melnā apmetnī, kāds d'Artanjanam bija palicis atmiņā, redzēts uz loga aizvirtņu fona Vožirāra ielā un uz durvju fona Laharpa ielā.

Vīrietis bija ģērbies musketieru uniformā.

Apmetņa kapuci sieviete bija uzvilkusi virs acīm, un vīrietis turēja sejai priekšā mutautiņu. Sāda piesardzība norādīja, ka abi vēlējās palikt nepazīstami.

Viņi uzgāja uz tilta. Turpat vajadzēja iet arī d'Artanjanam, jo viņš devās uz Luvru. D'Artanjans viņiem sekoja.

Drīz vien d'Artanjans jutās pārliecināts, ka sieviete ir Bonasjē kundze, bet vīrietis Aramiss.

Uzreiz viņa sirdī uzliesmoja greizsirdības modinātās aizdomas.

Viņš jutās divkārt pievilts: no drauga un no tās, kuru jau mīlēja kā savu mīļāko. Bonasjē kundze bija viņam zvērējusi pie visiem svētajiem, ka nepazīstot Aramisu, un pēc ceturtdaļstundas viņš redz jauno sievieti ejot zem rokas ar Aramisu.

D'Artanjans ne mirkli neapdomāja, ka sīkpreču tirgotāja daiļo sievu pazīst tikai trīs stundas, ka viņa nav tam parādā nekā vairāk kā tikai mazliet pateicības par atbrīvošanu no melno vīru ķetnām un ka viņa nav tam nekā solījusi. Jauneklis jutās kā aizvainots mīļākais, pievilts un apsmiets. Aiz dusmām viņam iesitās sejā asinis, viņš noņēmās tūlīt pat visu noskaidrot.

Abi gājēji bija pamanījuši, ka viņiem tiek sekots, un viņi pielika soli. D'Artanjans gandrīz skriešus aizsteidzās viņiem garām, tad apgriezās, devās pretī un sadūrās ar abiem pie Samarietes statujas, ko apspīdēja laterna, kas apgaismoja visu šo tilta daļu.

D'Artanjans nostājās viņiem priekšā, un arī viņi bija spiesti apstāties.

—   Kungs, ko jūs vēlaties? — soli atkāpdamies, iejautājās musketieris, kura svešādā izruna pierādīja d'Artanjanam, ka sava pieņēmuma vienā daļā viņš maldījies.

—  Tas nav Aramiss! — d'Artanjans iesaucās.

—   Nē, mans kungs, nav Aramiss. Spriežot pēc jūsu izsauciena, jūs mani esat noturējis par kādu citu, tāpēc es jums piedodu.

—  Jūs man piedodat! — izsaucās d'Artanjans.

—   Jā, — nepazīstamais atteica. — Tāpēc laidiet mūs garām, jo mums nav nekā kopīga.

—   Jums taisnība, kungs, — d'Artanjans sacīja, — ar jums man nav nekā kopīga, toties ar jūsu dāmu.

—  Ar manu dāmu? Jūs viņu nepazīstat, — svešais teica.

—  Jūs maldāties, kungs, es viņu pazīstu.

—  Mans kungs, — Bonasjē kundze pārmetoši ierunājās,—jūs man devāt karavīra un muižnieka godavārdu, cerēju, ka varēšu uz to paļauties.

—   Un es, kundze, — d'Artanjans apjucis nomurmināja,—jūs

man solījāt…

—  Lūdzu, kundze, — svešais sacīja, piedāvādams Bonasjē kundzei atbalstam savu roku, — un iesim tālāk.

Apjucis, izbiedēts un nokaunējies par notikušo, d'Artanjans, rokas uz krūtīm sakrustojis, palika stāvot musketierim un Bonasjē kundzei ceļā.

Tad musketieris paspēra pāris soļu uz priekšu un nobīdīja d'Artanjanu pie malas.

D'Artanjans atlēca atpakaļ un izrāva zobenu. Tai pašā mirklī nepazīstamais strauji izrāva savējo.

—  Milord, debesu vārdā! — iesaucās Bonasjē kundze, mezdamās vidū starp abiem pretiniekiem un satverdama viņu zobenus.

—  Milords! — d'Artanjans atkārtoja, pēkšņi visu sapratis. — Milords! Piedodiet, kungs, bet vai jūs būtu …

—  Milords Bekingemas hercogs, — Bonasjē kundze klusu sacīja. — Un tagad jūs varat mūs visus pazudināt.

—  Milord un jūs, kundze, piedodiet, tūkstoškārt lūdzu, atvainojiet, bet es mīlu, milord, un biju greizsirdīgs. Jūs, milord, zināt, ko nozīmē mīlēt, tāpēc piedodiet man un sakiet, kā es varētu atdot savu dzīvību jūsu žēlastības labā.

—   Jūs esat drošsirdīgs jauneklis, — Bekingems teica, sniegdams d'Artanjanam roku, ko tas bijīgi paspieda. — Jūs piedāvājat man savus pakalpojumus, es tos pieņemu. Sekojiet mums soļu divdesmit attālumā līdz Luvrai un, ja kāds mums uzglūnētu, tad nogaliniet to!

D'Artanjans ar kailu zobenu rokā palaida Bonasjē kundzi un hercogu divdesmit soļus pa priekšu un tad sekoja viņiem, gatavs burtiski izpildīt Kārļa I dižciltīgā un elegantā ministra pavēli.

Par laimi jaunajam varonim tovakar neradās iespēja pierādīt hercogam savu padevību, un jaunā sieviete ar iznesīgo musketieri netraucēti iegāja pa Ešela ielas ieeju Luvrā.

D'Artanjans devās uz «Priežu čiekuru», kur sastapās ar Portosu un Aramisu, kas viņu gaidīja. Sīkāk nepaskaidrojis, kādēļ viņš tos traucējis, d'Artanjans tikai pateica, ka pats esot nokārtojis lietu, kuras veikšanai domājis, ka būšot vajadzīga draugu palīdzība.

Un tagad, aizrāvušies stāstījumā, ļausim mūsu trim draugiem atgriezties katram savās mājās un sekosim pa Luvras koridoriem Bekingemas hercogam un viņa vedējai.

## XII. ŽORZS VILJE, BEKINGEMAS HERCOGS

Bonasjē kundze un hercogs iekļuva Luvrā bez grūtībām. Bonasjē kundzi šeit pazina kā viņas augstībai padotu personu. Hercogs bija tērpies de Trevila kunga musketieru uniformā, kuri, kā jau teicam, tovakar pilī bija sardzē. Turklāt Zermēns bija akli padevīgs karalienei, un, ja kas atgadītos, Bonasjē kundze tiktu apvainota, ka ievedusi Luvrā savu mīļāko. Ar to viss izbeigtos. Bonasjē kundze uzņemtos vainu, viņas labā slava nenoliedzami būtu zudusi, bet ko gan nozīmē šīspasaules varenajiem kādas sīkas bodnieka sievas labā slava?

Nokļuvuši pagalmā, hercogs un jaunā sieviete gāja gar mūra sienu kādus pārdesmit soļus. Tad Bonasjē kundze pagrūda kādas kalpotāju durvis, kas parasti dienā bija vaļā, bet naktī tika aizslēgtas. Durvis atvērās. Abi iegāja iekšā. Viņi atradās pilnīgā tumsā, bet Bonasjē kundze pazina katru kaktiņu, katru eju šai Luvras daļā, kas bija domāta majestāšu svītai. Aizslēgusi aiz muguras durvis, viņa paņēma hercogu aiz rokas, taustīdamās paspēra dažus soļus, satvēra margas, ar kāju sameklēja pakāpienu un tad devās augšā pa kāpnēm. Hercogs saskaitīja divus stāvus. Pēc tam Bonasjē kundze pagriezās pa labi, gāja pa garu gaiteni, nokāpa stāvu zemāk, atslēdza kādas durvis, iebīdīja hercogu istabā, ko apgaismoja tikai naktslampiņa, un sacīja:

— Uzkavējieties šeit, milord hercog, pie jums atnāks.

Tad viņa pa tām pašām durvīm izgāja un aizslēdza tās, tā ka hercogs vārda pilnā nozīmēja bija sagūstīts.

Nevar nepieminēt, ka Bekingemas hercogs, būdams šeit gluži viens un atšķirts no visas pasaules, tomēr ne mirkli neizjūta bailes. Viena no viņa rakstura spilgtākajām īpašībām bija piedzīvojumu kāre un tieksme pēc romantikas. Ne pirmo reizi bezbailīgais, pārgalvīgais, uzņēmīgais vīrs riskēja savu dzīvību līdzīgos apstākļos. Uzzinājis, ka Austrijas Annas vēstule, kas bija pavedinājusi viņu atsteigties uz Parīzi, bijusi viltota, lai ievilinātu viņu lamatās, hercogs vis neatgriezās uz Angliju, bet, izmantodams radušos stāvokli, darīja zināmu karalienei, ka neaizbraukšot, pirms nebūšot redzējis viņas majestāti. Sākumā karaliene bija viņu noteikti noraidījusi, bet galu galā sākusi bažīties, ka hercogs, izmisis par noraidījumu, neizdara kādu neprātību. Tad viņa bija nolēmusi pieņemt hercogu, lai pierunātu nekavējoties aizbraukt, bet tai pašā vakarā, kad šis lēmums tika pieņemts, nolaupīja Bonasjē kundzi, kam bija uzdots uzmeklēt hercogu un Žfiz- vest to uz Luvru. Divas dienas neviens nekā nezināja, kas ar Bonasjē kundzi noticis, un karalienes nodoms netika īstenots. Tikko Bonasjē kundze bija atbrīvojusies un sazinājusies ar de Portu, viņa tūdaļ stājās pie bīstamā uzdevuma veikšanas, kas būtu izdarīts trīs dienas agrāk, ja viņa nebūtu tikusi aizkavēta.

Palicis viens, Bekingems piegāja pie spoguļa. Musketiera formas tērps viņam piedienēja brīnišķīgi.

Viņam bija trīsdesmit pieci gadi, un šai vecumā viņu pelnīti uzskatīja par skaistāko muižnieku un elegantāko kavalieri visā Francijā un Anglijā.

Divu karaļu mīlulis, daudzu miljonu īpašnieks, visvarens karalistē, kurā viņš pēc savas iedomas satrauca visu prātus un pēc savas patikas atkal nomierināja, Zoržs Viljē, Bekingemas hercogs, dzīvoja teiksmainu dzīvi, kāda spēj radīt izbrīnu nākamajās audzēs gadsimtiem ilgi.

Pašapzinīgs, savas varas apziņā pārliecināts, ka likumi, kas vada citus cilvēkus, uz viņu neattiecas, Bekingemas hercogs aizvien taisnā ceļā devās uz nodomāto mērķi, kaut arī tas būtu tik augsts un žilbinošs, ka jebkuram citam cilvēkam šķistu neprāts tādu pat iecerēt. Tā hercogam bija izdevies vairākkārt tuvoties daiļajai un augstprātīgajai Austrijas Annai, apžilbināt viņu un modināt viņā mīlestību.

Kā jau teicām, Zoržs de Viljē nostājās spoguļa priekšā, sakārtoja gaišās matu cirtas, ko smagā musketiera cepure bija mazliet pieplacinājusi, uzsmailēja ūsas un ar prieka pilnu sirdi, laimīgs un lepns, ka tuvojas sen ilgotais mirklis, cerību spārnots uzsmaidīja savam attēlam spogulī.

Šai mirklī atvērās sienas tapsējumā paslēptas durvis, un istabā ienāca kāda sieviete. Bekingems viņu ieraudzīja spogulī un iekliedzās — tā bija karaliene!

Austrijas Annai toreiz bija divdesmit seši vai divdesmit septiņi gadi, viņa bija pašā skaistuma plaukumā.

Viņai bija karalienes vai dievietes gaita. Viņas acis, kas meta smaragda atspulgus, bija pati pilnība, maigas un reizē valdonīgas.

Mute viņai bija maza, koši sarkana, apakšlūpa kā visiem Austrijas karaļnama pēctečiem mazliet pastiepusies uz priekšu; smaidā viņas mute bija neizteicami valdzinoša, toties dziļi nicinoša naidā.

Viņai bija liega, samtaina āda, ārkārtīgi daiļas rokas un pleci, ko apdziedāja visi tālaika dzejnieki.

Beidzot, viņas mati, agrā jaunībā bijuši pavisam gaiši, tagad kļuvuši kastaņbrūni, viegli sacirtoti un iepūderēti, apbrīnojami skaisti iekļāva seju, kurai pat visstingrākais_ kritiķis varētu vēlēties tikai drusciņ mazāk sārtuma un visprasīgākais tēlnieks — m<° sliet smalkāku deguna veidojumu.

Bekingems mirkli stāvēja kā apžilbis: vēl nekad, — ne ballēs, svētkos, ne izpriecu sarīkojumos Austrijas Anna viņam nebija šķitusi tik daiļa kā pašreiz, kad viņa, tērpusies vienkāršā baltā kleitā, bija ienākusi istabā donjas Estefanijas pavadībā, kuru vienīgo no visām spāniešu dāmām vēl nebija padzinuši karaļa greizsirdība un kardināla vajāšanas.

Austrijas Anna paspēra pāris soļu uz priekšu. Bekingems nokrita viņai pie kājām un, pirms karaliene paguva aizkavēt, noskūpstīja viņas tērpa malu.

—   Hercog, jūs jau zināt, ka es neliku jums rakstīt.

—   Jā, kundze, jā, jūsu majestāte! — hercogs atsaucās. — Es zinu, ka biju neprātīgs trakulis, ticēdams, ka sniegs var atkust, ka marmors var atdzīvoties. Bet, kad cilvēks mīl, viņš viegli tic pretmīlestībai. Turklāt neesmu velti veicis šo ceļojumu, jo redzu jūs.

—   Jā, — Anna atbildēja, — taču jūs zināt, kādēļ un kā es biju ar mieru ar jums redzēties. Jūs esat nejūtīgs pret manām mokām, jūs stūrgalvīgi atsakāties aizbraukt no šīs pilsētas, kur palikdams riskējat ar savu dzīvību un spiežat mani riskēt ar manu godu. Tiekos ar jums tādēļ, lai pateiktu, ka mūs šķir it viss: jūras dzelmes, naids starp mūsu karalistēm, doto zvērestu svētums. Cīnīties pret tik daudziem šķēršļiem, milord, būtu svētuma zaimošana. Satiekos ar jums tādēļ, lai pateiktu, ka mēs vairs nedrīkstam satikties.

—   Runājiet, kundze, runājiet, karaliene! — Bekingems lūdzās. — Jūsu balss maigums dzēš vārdu skarbumu. Jūs runājat par svētuma zaimošanu! Svētumu zaimot ir šķirt divas sirdis, kuras Dievs radījis vienu otrai.

—  Milord! — karaliene iesaucās. — Jūs aizmirstat, es nekad neesmu teikusi, ka jūs mīlu!

—   Bet jūs neesat arī teikusi, ka mani nemīlat, un patiesi, teikt man tādus vārdus būtu no jūsu majestātes puses pārāk nepateicīgi. Jo kur jūs atradīsiet tādu mīlestību kā manējā, mīlestību, ko nespēj nomākt ne laiks, ne prombūtne, ne izmisums? Mīlestību, kas apmierinās ar nokritušu lentīti, domīgu skatienu, ar neviļus izteiktu vārdu? Aizritējuši jau trīs gadi, kundze, kopš jūs redzēju pirmo reizi, un kopš trim gadiem es jūs tā mīlu. Vai gribat, lai pastāstu, kā bijāt ģērbusies, kad jūs redzēju pirmo reizi? Vai vēlaties, lai aprakstu katru sīkāko rotājumu jūsu tēpā? Tad klausieties, redzu jūs kā šodien: jūs sēdējāt uz spilveniem kā Spānijā, un mugurā jums bija zaļa atlasa tērps ar zelta un sudraba izšuvumiem. Platās piedurknes bija ar lieliem briljantiem uzspraustas virspus elkoņiem, atsedzot jūsu brīnumdaiļās rokas. Ap kaklu jums bija kruzuļotas mežģīnes, galvā maza cepurīte tādā pašā krāsā kā jūsu tērps, un pie cepurītes gārņa spalva. Aizveru acis un redzu, kāda jūs bijāt toreiz, atveru acis un redzu, kāda esat tagad, vēl simtreiz skaistāka!

—   Kāds neprāts! — Austrijas Anna nočukstēja, jo nespēja dusmot hercogam, ka tas tik skaidri uzglabājis savā sirdī viņas attēlu. — Kāds neprāts! Ar šādām atmiņām barot veltīgu kaislībul

—   No kā tad lai es dzīvoju? Man ir tikai atmiņas. Tās ir mana laime, mans dārgums, mana cerība. Katra tikšanās ar jums ir briljants, ko ieslēdzu savas sirds dārgumu krātuvē. Šis ir ceturtais, ko jūs nomētāt un es paceļu, jo triju gadu laikā esmu jūs, kundze, redzējis tikai četras reizes: par pirmo reizi nupat jau stāstīju, otrā bija pie de Sevreza kundzes, trešā Amjēnas dārzos.

—  Hercog, par to vakaru nerunājiet, — karaliene pietvīkdama sacīja.

—   Nē, kundze, tieši pretēji: runāsim par to! Tas bija laimīgākais, prieka pārpilnākais vakars manā mūžā. Vai atceraties, cik skaista bija nakts? Cik gaiss bija smaržīgs un liegs, cik debesis zilas un zvaigžņotas! O, toreiz, kundze, man laimējās īsu mirkli palikt ar jums divatā, toreiz jūs bijāt gatava atklāt man visu: savu vientulību un raizes, kas nomāca jūsu sirdi. Jūs bijāt atbalstījusies uz manas rokas, uz šīs rokas… Pieliecot galvu uz jūsu pusi, es jutu, ka jūsu pasakainie mati pieskaras manai sejai, un pie katra pieskāriena es notrīsēju no galvas līdz kājām. O, karalien, jūs neapjaušat, kādu debesu svētlaimi, kādu paradīzes prieku sniedz šāds mirklis! Visu savu mantu, bagātību un slavu, visas dienas, kuras man atlicis dzīvot, esmu ar mieru atdot par šādu mirkli, par tādu nakti! Jo tonakt, kundze, tonakt jūs mani mīlējāt, zvēru, ka tā bija!

—  Milord, tas ir iespējams, jā — brīnišķīgais dārzs, nakts burvība, jūsu valdzinošie skatieni un visi tūkstoš sīkumi, kas reizēm apvienojas, lai pazudinātu sievieti, tanī liktenīgajā vakarā saslēdzās ap mani. Bet jūs redzējāt, milord, karaliene nāca palīgā vājajai sievietei: pie pirmā vārda, ko jūs uzdrošinājāties sacīt, pie pirmās pārdrošības, uz kuru man vajadzēja atbildēt, es saucu savu pavadoni.

—   Jā, jā, jums taisnība, un neviena cita mīlestība nebūtu izturējusi šādu pārbaudījumu. Bet mana mīlestība, uzveikusi to, kļuva vēl dedzīgāka, uz mūžu tā iedegusies manā sirdī. Jūs domājāt, ka izbēgsiet no manis, atgriezdamās Parīzē, domājāt, ka es neuzdrošināšos pamest dārgumus, kurus mans pavēlnieks bija man uzdevis apsargāt. Bet ko man rūp visas pasaules dārgumi un visi karaļi zemes virsū! Pēc nedēļas es atgriezos. Tad jums, kundze, nebija man ko pārmest: biju riskējis ar sava karaļa labvēlību, pat ar savu dzīvību, lai tikai kaut mirkli jūs redzētu. Es pat nepieskāros jūsu rokai, un jūs man piedevāt, redzēdama, ka esmu jums tik padevīgs un pilns nožēlas.

—  Jā, bet mēlneši izmantoja šis neprātības, kurās es, kā jums, milord, labi zināms, nebiju nekādi vainojama. Kardināla kunga uzkūdīts, karalis ārkārtīgi noskaitās: de Vernē kundze tika padzīta, Pitanžs izsūtīts no Francijas, de Sevreza kundze krita nežēlastībā. Un, kad jūs gribējāt braukt uz Franciju kā sūtnis, pats karalis, — jūs, milord, atceraties —, pats karalis tam pretojās.

—  Jā, un Francija samaksās ar karu par karaļa pretošanos. Man laupīta iespēja jūs turpmāk redzēt, tad gribu vismaz, lai jūs katru dienu dzirdētu runājam par mani. Kā jūs domājat, kāds mērķis bija ekspedīcijai uz Rē salu un savienībai ar Larošelas protestantiem, kuru esmu ieplānojis? Prieks jūs redzēt! Protams, es zinu, ka man nav cerību ar ieroci rokā izlauzties līdz Parīzei. Bet šis karš novedīs pie miera, un, lai noslēgtu mieru, būs vajadzīgas pārrunas, kuras vadīšu es. Tad vairs neviens neuzdrošināsies mani noraidīt, es atgriezīšos Parīzē, atkal redzēšu jūs un kaut brīdi būšu laimīgs. Ir gan tiesa, ka par manu laimi tūkstošiem cilvēku samaksās ar savu dzīvību. Bet man vienalga, kaut tikai gūstu iespēju jūs atkal redzēt! Tas viss varbūt ir neprātīgi, varbūt gluži traki, bet sakiet, vai kādai sievietei ir dedzīgāks pielūdzējs? Kai kādai karalienei ir padevīgāks kalps?

—  Milord, milord, aizstāvēdamies jūs minat argumentus, kas jūs apsūdz vēl vairāk. Milord, jūsu mīlestības pierādījumi ir gandrīz noziegumi.

—  Tas jums tā liekas tāpēc, ka mani nemīlat. Ja jūs, kundze, mani mīlētu, jūs visu saskatītu citādāk. Ja jūs mani mīlētu, ak, bet, ja jūs mani mīlētu, es zaudētu prātu aiz laimes. Jā, de Sevreza kundze, ko jūs tikko pieminējāt, nebija tik cietsirdīga kā jūs. Holands viņu mīlēja, un viņa tam atbildēja ar pretmīlestību.

—  De Sevreza kundze nebija karaliene, — čukstēdama atbildēja Austrijas Anna, ko par spīti visam bija uzveikuši tik dziļas mīlestības izpaudumi.

—  Vai jūs mani mīlētu, ja nebūtu tā, kas esat? Sakiet, vai tad jūs mani mīlētu? Vai drīkstu ticēt, ka tikai jūsu augstais stāvoklis liek jums izturēties pret mani tik cietsirdīgi? Vai patiesi drīkstu ticēt, ka nabaga Bekingems varētu lolot cerības, ka jūs būtu de Sevreza kundze? Paldies par šiem saldajiem vārdiem, o, mana daiļā majestāte, simtreiz paldies!

—  Milord, jūs nepareizi sapratāt, nepareizi iztulkojāt manus vārdus. Es gribēju sacīt…

—   Kļūsiet, jel kļūsiet! — Hercogs pārtrauca. — Ja pārpratums darījis mani laimīgu, neesiet tik nežēlīga un nelaupiet man to. Jūs pati sacījāt, ka es esot ievilināts lamatās, varbūt tanīs zaudēšu dzīvību, jo, dīvaini, pēdējā laikā man uzmācas priekšnojauta, ka es drīz miršu. — Hercogs pasmaidīja skumji un valdzinoši.

—    Ak Dievs! — iesaucās Austrijas Anna, un viņas balsī izskanēja izbailes, kas liecināja, ka viņai pret hercogu ir daudz dziļākas jūtas nekā viņa vēlētos atzīties.

—   Kundze, es to nesaku tādēļ, lai jūs sabaidītu, nē! Ir pat smieklīgi, ka es jums to pateicu, jo, ticiet man, es par šādām iedomām neraizējos. Bet vārdi, kurus nupat dzirdēju no jūsu lūpām, cerība, ko jūs man gandrīz dāvājāt, atsver visu, kaut vai manu nāvi.

—   Labi, hercog, arī es jums atzīšos, ka mani tāpat vajā nojautas un sapņi, — Austrijas Anna sacīja. — Nesen redzēju jūs sapnī, jūs gulējāt zemē ievainots, asinīm noplūdis.

—   Ievainots kreisajos sānos ar dunci? — Bekingems pārtrauca.

—  Jā, milord, tieši tā, kreisajos sānos un ar dunci. Kas varēja jums pastāstīt, ka esmu tā sapņojusi? Savu sapni esmu uzticējusi tikai Dievam un vienīgi lūgšanās.

—  Vairāk nekā es nevēlos, kundze, jo jūs mani mīlat.

—   Es jūs mīlu?

—  Jā. Jo vai citādi Dievs sūtītu tos pašus sapņus jums un man, ja jūs mani nemīlētu? Vai mums būtu līdzīgas nojautas, ja siržu saites mūs nevienotu? Jūs mani mīlat, ak karalien, un apraudāsiet mani!

—  Ak Dievs, ak Dievs! — Austrijas Anna iesaucās.—Tas iet pāri maniem spēkiem. Hercog, debesu vārdā lūdzu jūs, ejiet, brauciet prom! Es nezinu, vai mīlu jūs vai nemīlu, bet es zinu, ka zvērestu nelauzīšu. Apžēlojieties par mani un ejiet! Ja jūs Francijā tiktu ievainots, ja jūs Francijā nomirtu, ja man būtu jādomā, ka jūsu mīlestība pret mani ir bijusi jūsu nāves cēlonis, es to nepārdzīvotu, es zaudētu prātu. Tādēļ brauciet projām, lūdzu jūs, brauciet prom!

—  Cik jūs tā esat daiļa! Kā es jūs mīlu! — Bekingems teica.

—   Brauciet, brauciet projām, lūdzu, un atgriezieties vēlāk. Atgriezieties kā sūtnis, kā ministrs, atgriezieties miesassargu pavadībā, kuri jūs aizstāvēs, atgriezieties ar kalpotājiem, kas būs par jums nomodā, tad man vairs nebūs jābaidās par jūsu dzīvību un tad es būšu laimīga jūs atkalredzēt.

—  Vai tā ir taisnība, ko jūs man sakāt?

—   Jā.

—   Tad sniedziet man savas labvēlības ķīlu, kadu priekšmetu, kas pieder jums un būtu man par pierādījumu, ka neesmu sapņojis. Kaut ko tādu, ko jūs esat nēsājusi, lai es to savukārt varētu nēsāt — gredzenu, kaklarotu, važiņu …

—   Un tad jūs aizbrauktu, ja es izpildītu jūsu lūgumu?

—   Jā.

—   Nekavējoties?

—   Jā.

—   Jūs pamestu Franciju un atgrieztos Anglijā?

—   Jā, zvēru jumsi

—   Labi, tad pagaidiet brītiņu.

Austrijas Anna iegāja savā apartamentā un gandrīz tūlīt pat atgriezās, nesdama rokā mazu rožkoka šķirstiņu, uz kura ar zelta inkrustāciju bija izveidota viņas monogramma.

—   Ņemiet, milord hercog, — viņa sacīja, — ņemiet to un paturiet par piemiņu no manis.

Bekingems paņēma šķirstiņu un atkal nometās viņai pie kājām.

—  Jūs man solījāt, ka aizbrauksiet, — karaliene teica.

—   Savu solījumu es turēšu. Jūsu roku, kundze, sniedziet man savu roku, un es iešu.

Karaliene Anna, acis aizvērdama, pasniedza viņam roku, bet ar otru atbalstījās pie Estafanijas, jo juta, ka viņai zūd spēki.

Bekingems uzspieda kvēlu skūpstu uz daiļās rokas, tad pieceldamies sacīja:

—  Ja nebūšu miris, tad ne vēlāk kā pēc pusgada es jūs atkal satikšu, kaut vai man vajadzētu visu pasauli apgriezt otrādi.

Un, uzticīgs dotajam solījumam, viņš izsteidzās no istabas.

Koi idorā viņu gaidīja Bonasjē kundze, kas tikpat piesardzīgi un tikpat veiksmīgi izveda viņu no Luvras.

## XIII. BONASJĒ KUNGS

Visā šajā notikumā, kā lasītājs būs varējis ievērot, bija kāda persona, par kuru, neraugoties uz viņas bēdīgo stāvokli, šķiet, neviens tikpat kā neinteresējās. Sī persona bija Bonasjē kungs, godājamais politisko un mīlestības intrigu upuris. Tanīs laikos, kas bija bagāti ar drosmīgiem varoņdarbiem un galantām dēkām, mīlestība un politika gāja rokrokā.

Par laimi mēs, — vai nu lasītājs atceras, vai arī jau piemirsis, — mēs apsolījām, ka nepametīsim sīkpreču tirgotāju no redzesloka.

Slepenpolicisti, kas viņu bija arestējuši, aizveda nelaimīgo taisnā ceļā uz Bastīliju. Tur viņš drebēdams gāja garām kareivju nodaļai, kuri pielādēja savas musketes.

Tālāk viņš tika ievests pazemes galerijā. Policisti, kas viņu bija atveduši, apgājās ar nabaga cilvēku rupji un cietsirdīgi, jo redzēja, ka viņš nav muižnieks, tāpēc izturējās pret viņu kā pret kādu vazaņķi.

Apmēram pēc pusstundas ieradās tiesas rakstvedis, kas darīja galu Bonasjē kunga mocībām, bet ne bažām, pavēlēdams ievest viņu pratināšanas istabā. Parasti apcietinātos pratināja viņu kamerās, bet ar Bonasjē kungu apgājās bez ceremonijām.

Divi sargi sagrāba sīkpreču tirgotāju, pārdzina viņu pāri pagalmam, iestūma gaitenī, kur stāvēja trīs sargkareivji, atvēra durvis un iegrūda istabā ar zemiem griestiem, kurā atradās tikai galds, krēsls un komisārs. Komisārs sēdēja uz krēsla un kaut ko rakstīja pie galda.

Abi sargi pieveda arestēto komisāram klāt un uz viņa mājienu attālinājās, lai netraucētu pratināšanu.

Komisārs, kas līdz tam bija nodūris galvu pār papīriem, pēkšņi pacēla acis un paskatījās, ar ko viņam būs darīšana. Komisārs izskatījās atbaidoši: deguns smails, vaigu kauli izspiedušies, sejas krāsa dzeltena, acis mazas, bet spriganas un glūnīgas. Viņa vaibsti atgādināja caunas vai lapsas purnu. No platās, melnās tiesneša mantijas izslējās garš, kustīgs kakls, kura galā galva līgojās kā bruņurupuča galva, kas to izbāzis no bruņu apakšas.

Vispirms viņš noprasīja Bonasjē vārdu, uzvārdu, vecumu, kārtu un dzīvesvietu.

Apvainotais atbildēja, ka viņu saucot Zaks Mišels Bonasjē, viņš esot piecdesmit vienu gadu vecs, bijušais sīkpreču tirgotavas īpašnieks un dzīvojot Fosuajē ielā Nr. 11.

Pēc tam komisārs vis neturpināja nopratināšanu, bet teica garu runu par to, cik bīstami esot nenozīmīgam, sīkam pilsētniekam iejaukties valsts lietās.

Tālāk komisārs plaši un gari stāstīja par kardināla kunga varenību un veikumiem, cildināja šo ne ar vienu nesalīdzināmo ministru, kas pārspējot visus bijušos ministrus un būšot par paraugu nākamajiem ministriem. Kardināla kunga spēkam un rīcībai neviens nevarot pretoties nesodīts.

Pēc runas otrās daļas, ieurbis vanaga skatienu nabaga Bonasjē, komisārs viņu uzaicināja apdomāt, cik smags esot viņa stāvoklis.

Bonasjē pārdomas nebija sarežģītas: viņš nolādēja to brīdi, kurā de Porta kungam bija ienācis prātā saprecināt viņu ar savu krustmeitu, un vēl vairāk to brīdi, kad šī krustmeita tika pieņemta par karalienes veļas pārzinātāju.

Bonasjē kunga raksturs dibinājās uz dziļa egoisma, kam pie- jaucās drausmīgs skopums un pie visa vēl turklāt ārkārtīga gļēvulība. Mīlestības jūtas, kuras viņā bija modinājusi jaunā sieva, bija sekundāras, tāpēc tās nespēja cīnīties pret tikko minētajām iedzimtajām īpašībām.

Bonasjē tiešām pārdomāja komisāra teiktos vārdus.

— Komisāra kungs, — viņš nosvērti ierunājās, — ticiet man, ka es vairāk par kuru katru pazīstu un cienu nesalīdzināmās eminences nopelnus, kuras pārvaldībā mums ir tas gods atrasties.

—  Vai patiesi? — jautāja komisārs, un viņa sejā izpaudās šaubas. — Bet, ja tā patiešām būtu, kā tad jūs atrastos Bastīlijā?

—   Kā es šeit atrodos, pareizāk, kāpēc es šeit atrodos, — Bonasjē sacīja, — nevaru jums nekādi paskaidrot, jo pats to nezinu. Bet skaidrs ir viens: ne tāpēc, ka es būtu, vismaz ne apzinīgi, noziedzies pret kardināla kungu.

—  Un tomēr jūs būsiet izdarījis kādu noziegumu, tāpēc ka tiekat apvainots par valsts nodevību.

—   Par valsts nodevību! — Bonasjē pārbijies iekliedzās. — Par valsts nodevību! Kā tas var gadīties, ka nabaga sīkpreču tirgotājs, kas ne acu galā neieredz hugenotus un necieš spāniešus, tiek apvainots par valsts nodevību? Komisāra kungs, padomājiet pats, ka tas ir gluži neiespējami.

—  Bonasjē kungs, — sacīja komisārs, paskatīdamies apsūdzētajā tik cieši, it kā spētu ar savām mazajām ačelēm lasīt pašos sirds dziļumos, — Bonasjē kungs, vai jums ir sieva?

—  Jā, kungs, — atbildēja sīkpreču tirgotājs, drebēdams aiz bailēm un juzdams, ka te nu sāksies sarežģījumi. — Tas ir… man bija sieva.

—   Kā tā? Jums bija? Kur tad jūs viņu likāt, ka jums viņas vairs nav?

—   Kungs, man viņu nolaupīja.

—  Jums viņu nolaupīja? A-ā! — novilka komisārs.

No šī «ā-ā!» Bonasjē nojauta, ka jautājums sarežģās arvien vairāk.

—  Jums viņu nolaupīja! — komisārs atkārtoja. — Vai jūs zināt, kas viņu nolaupīja?

—  Man liekas, ka zinu.

—   Kas viņu ir nolaupījis?

—  Ņemiet vērā, komisāra kungs, ka es nekā neapgalvoju, man ir tikai aizdomas.

—   Un ko jūs turat aizdomās? Atbildiet vaļsirdīgi.

Bonasjē kungs apjuka: noliegt visu vai pateikt visu? Ja viņš noliegs visu, komisārs var iedomāties, ka viņš, Bonasjē, zina pārāk daudz un neuzdrošinās atzīties. Pateikdams visu, Bonasjē pierādīs savu labo gribu. Tādēļ viņš nolēma izstāstīt visu.

—  Es turu aizdomās kādu gara auguma tumšmati, viņš izskatās dikti cienīgs, kā īsts muižnieks. Man likās, ka viņš mums vairākas reizes sekoja, kad sagaidīju savu sievu pie Luvras, lai pavadītu uz mājām.

Komisārs kļuva mazliet nemierīgs.

—   Kā viņu sauc? — viņš jautāja.

—    Viņa vārdu es nezinu, — Bonasjē atbildēja, — bet, ja es viņu satiktu, tad galvoju, ka uzreiz pazītu, kaut vai starp tūkstoš cilvēkiem.

Komisārs sarauca pieri.

—   Jūs sakāt, ka pazītu viņu starp tūkstoš cilvēkiem? … — komisārs tincināja tālāk.

—   Tas ir… — Bonasjē minstinājās, redzēdams, ka izrunājies neizdevīgi. — Gribēju teikt, ka …

—   Jūs atbildējāt, ka pazītu viņu, — komisārs sacīja, — un ar to šodien pietiek. Pirms ejam tālāk, man kādam jāpaziņo, ka jūs pazīstat savas sievas nolaupītāju.

—   Bet es taču neteicu, ka viņu pazīstul — Bonasjē izmisis iesaucās. — Tieši pretēji, es jums teicu …

—   Aizvediet apcietināto, — komisārs pavēlēja abiem sargiem.

—   Uz kurieni lai viņu ved? — rakstvedis jautāja.

—   Uz kameru.

—   Uz kuru?

—  Ak Dievs, vienalga uz kuru, kad tikai to var stingri aizslēgt! — komisārs atbildēja tik vienaldzīgi, ka nelaimīgo Bonasjē pārņēma šausmas.

«Ak vai! Ak vai! Nelaime uzbrukusi pār manu galvu!» Bonasjē zūdījās. «Droši vien mana sieva izdarījusi kādu briesmīgu noziegumu. Mani uzskata par viņas līdzzinātāju un sodīs kopā ar viņu. Viņa būs atzinusies un pateikusi, ka arī man visu izstāstījusi. Sievietes ir tik vājas! Uz kameru, vienalga uz kuru! Tā tas būs! Nakts paies drīz, un rīt — pie rata, pie karātavām! Ak Dievs, ak Dievs, esi man žēlīgs!»

Nepievērsdami ne mazāko uzmanību Bonasjē kunga vaimanām, pie kādām viņi, starp citu, droši vien jau sen bija pieraduši, abi sargi saņēma arestēto aiz rokām un aizveda, bet komisārs steigā uzrakstīja kādu vēstuli, ko rakstvedis gaidīja.

Bonasjē visu nakti neaizvēra acis, ne tāpēc, ka cietuma kamera būtu pārāk nepatīkama, bet gan tāpēc, ka viņa nemiers bija pārāk liels. Visu nakti viņš nosēdēja uz ķeblīša, saraudamies pie mazākā troksnīša. Un, kad kamerā ieslīdēja pirmie gaismas stari, viņam šķita, ka rītausmai ir līķauta krāsa.

Pēkšņi izdzirdis noskrapstam atslēgu, viņš salēcās aiz šausmām. Nelaimīgais domāja, ka viņu tūlīt vedīs uz ešafotu. Ieraudzījis durvīs nevis bendi, bet vienkārši vakardienas komisāru un rakstvedi, viņš aiz prieka tikko nemetās tiem ap kaklu.

—   Jūsu lieta kopš vakar vakara ļoti sarežģījusies, tādēļ ieteicu jums, draugs, atklāt mums patiesību, jo vienīgi nožēlošana var remdināt kardināla dusmas.

—   Esmu gatavs atklāt it visu, — Bonasjē steidzās atbildēt, — vismaz visu to, ko es zinu. Lūdzu, jautājiet.

—  Vispirms, kur ir jūsu sieva?

—   Es taču jums teicu, ka viņa ir nozagta.

—  Jā, bet vakar pulksten piecos pēc pusdienas viņa ar jūsu palīdzību ir izbēgusi.

—  Mana sieva izbēgusi! — Bonasjē iesaucās. — Nelaimīgā! Mans kungs, ja viņa ir izbēgusi, tad tā nav mana vaina, varu to apzvērēt.

—   Ko jūs darījāt pie jūsu kaimiņa d'Artanjana kunga, ar kuru jūs dienā ilgi apspriedāties?

—  Jā, komisāra kungs, jā, tas ir tiesa, un atzīstos, ka rīkojos nepareizi. Es biju pie d'Artanjana kunga.

—   Kāds bija jūsu apmeklējuma mērķis?

—  Lūgt man palīdzēt atrast manu sievu. Es uzskatīju, ka man ir tiesības prasīt viņu atpakaļ. Acīmredzot esmu maldījies un lūdzu piedošanu.

—   Un ko jums atbildēja d'Artanjana kungs?

—  D'Artanjana kungs man apsolīja palīdzēt, bet drīz vien pārliecinājos, ka viņš mani krāpj.

—  Jūs maldināt tiesu! Jūs ar d'Artanjana kungu esat noslēguši vienošanos, un uz šīs vienošanās pamata viņš izdzenājis policijas darbiniekus, kas bija arestējuši jūsu sievu, un pēc tam noslēpis to, tā ka visi meklējumi pagaidām ir veltīgi.

—  D'Artanjana kungs nozadzis manu sievu? Ko jūs man te stāstāt?

—  Par laimi d'Artanjana kungs ir mūsu rokās, jūs tiksiet konfrontēti.

—  Nudien, tas ir lieliski! — Bonasjē iesaucās. — Es labprāt redzēšu pazīstamu seju.

—  Ievediet d'Artanjana kungu, — komisārs sacīja abiem sargiem.

Tie ieveda Atosu.

—  D'Artanjana kungs, — komisārs uzrunāja Atosu, — izstāstiet, kas notika starp jums un šo kungu.

—  Bet tas taču nemaz nav d'Artanjana kungs! — Bonasjē pārsteigts ieteicās.

—   Kā! Tas neesot d'Artanjana kungs? — brīnījās komisārs.

—   It nemaz arī ne, — Bonasjē atbildēja.

—   Kā sauc šo kungu? — komisārs jautāja.

—  To es nevaru jums pateikt, jo nepazīstu viņu.

—  Jūs viņu nepazīstat?

—   Nē.

—  Vai nekad neesat viņu redzējis?

—   Esmu gan, bet nezinu, kā viņu sauc.

—  Jūsu vārds? — komisārs jautāja.

—  Atoss, — musketieris atbildēja.

—   Tas taču nemaz nav cilvēka vārds, tā var saukt kādu kalnul — iesaucās nabaga izmeklētājs, kam jau sāka griezties galva.

—   Tā mani sauc, — Atoss mierīgi atteica.

—   Bet jūs teicāt, ka jūs saucot par d'Artanjanu.

—   Es?

—  Jā, jus.

—   Piedodiet, man teica: «Jūs esat d'Artanjana kungs?» Es atbildēju: «Jūs tā domājat?» Sargi atsaucās, ka esot par to pārliecināti. Negribēju runāt viņiem pretī. Turklāt es jau varēju arī maldīties.

—   Kungs, jūs apvainojat tiesas cieņu.

—   Nekādā ziņā, — Atoss mierīgi atbildēja.

—  Jūs esat d'Artanjana kungs.

—   Redziet, nu jūs arī to apgalvojat.

—   Bet komisāra kungs, — Bonasjē savukārt iesaucās, — te nevar būt ne mazāko šaubu! D'Artanjana kungs ir mans īrnieks, tātad, kaut gan viņš nemaksā īri vai arī tieši tāpēc, es viņu pazīstu. D'Artanjana kungam ir gadu deviņpadsmit divdesmit, bet šim kungam ir vismaz trīsdesmit. D'Artanjana kungs ir dez Esāra kunga gvardu rotā, bet šis kungs ir de Trevila kunga musketieris: paskatieties taču uz viņa uniformu, komisāra kungs, paskatieties uz uniformu!

—   Taisnība, — komisārs nomurmināja. — Sasodīts, jums taisnība!

Sai mirklī durvis strauji atvērās, viens no Bastīlijas vārtsargiem ieveda vēstnesi, kas nodeva komisāram vēstuli.

—   Kāda neliete! — komisārs iesaucās, izlasījis vēstuli.

—   Kā? Ko jūs teicāt? Par ko jūs runājat? Ceru, ka ne par manu sievu?

—  Jā, tieši par viņu. Neko sacīt, jūsu lieta kļūst pavisam nelāga.

—   Kā tad tā? — sīkpreču tirgotājs izmisa. — Esiet tik laipns, mans kungs, un paskaidrojiet, kā mana lieta var pasliktināties no tā, ko dara mana sieva, kamēr es esmu cietumā?

—   Viņa rīkojas saskaņā ar iepriekš pieņemtu plānu, jūs esat kopīgi vienojušies par šo noziedzīgo rīcību!

—   Zvēru, komisāra kungs, ka jūs dziļi maldāties! Man nebija nekādas jēgas par manas sievas nodomiem, un man nav ne mazākā sakara ar to, ko viņa darījusi, un, ja viņa izdarījusi kādas muļķības, es atsakos no viņas, novēršos, nolādu viņu!

—   Komisāra kungs, ja es jums vairs neesmu vajadzīgs, — Atoss sacīja, — tad lieciet mani aizvest kur citur. Tas jūsu Bonasjē kungs man apnicis līdz kaklam.

—  Aizvediet abus arestētos uz viņu kamerām, — komisārs pavēlēja, norādīdams uz Atosu un Bonasjē, — un apsargājiet abus rūpīgi.

—  Ja jums ir kādas prasības pret d'Artanjana kungu, — Atoss iebilda, — tad man nav skaidrs, kādā ziņā es varētu viņu aizstāt.

—   Dariet, ko jums liek! — komisārs uzbrēca. — Un nekādas sazināšanās ar ārpasauli! Vai dzirdējāt?

Atoss sekoja sargiem, plecus paraustīdams, bet Bonasjē kungs visu ceļu vaimanāja tik žēli, ka pat tīģeris tiktu aizkustināts.

Sīkpreču tirgotāju ieveda tai pašā kamerā, kur viņš bija pavadījis nakti, un atstāja tur visu dienu. Visu dienu Bonasjē pinkšķēja kā īsts bodnieks, jo viņam, kā jau pats mums atzinās, nebija ne kripatiņas kareivīguma.

Vakarā ap pulksten deviņiem, kad viņš beidzot grasījās likties gultā, nelaimīgais izdzirdēja koridorā soļus. Soļi tuvojās viņa kamerai, durvis atvērās, uz sliekšņa parādījās sargi.

—   Sekojiet man, — sacīja policijas ierēdnis, kas bija ieradies reizē ar sargkareivjiem.

—   Jums sekot! — Bonasjē nelabi iesmilkstējās. — Jums sekot tik vēlā stundāl Ak Dievs, uz kurieni?

—   Uz turieni, kurp mums pavēlēts jūs aizvest.

—  Tā taču nav nekāda atbilde.

—   Tomēr tā ir vienīgā, kādu varam jums dot.

—  Ak Dievs, ak Dievs! — murmināja sīkpreču tirgotājs. — Nu es esmu pagalam!

Gluži automātiski un nepretodamies viņš sekoja sargkareivjiem, kas bija atnākuši viņam pakaļ.

Viņu veda pa to pašu koridoru, pa kuru bija šurp atnācis, tad viņi šķērsoja pagalmu, pēc tam izgāja cauri vēl kādai cietuma ēkai un beidzot sasniedza galvenos vārtus, pie kuriem gaidīja kariete, ko apsargāja četri jātnieki. Sīkpreču tirgotājam pavēlēja iekāpt karietē, policijas ierēdnis nosēdās viņam blakus, karietes durtiņas tika aizslēgtas, un tā nu abi atradās ripojošā cietumā.

Kariete sāka lēni kā ļīķrati virzīties uz priekšu. Pa aizrestoto lodziņu arestētais varēja redzēt tikai mājas un bruģi. Bet, būdams īsts parīzietis, Bonasjē pēc stūru akmeņiem, izkārtnēm un lākturiem pazina katru ielu, pa kuru viņi brauca. Kad viņi sasniedza svētā Paula baznīcu, pie kuras mēdza izpildīt nāvessodu Bastī- lijas cietumniekiem, Bonasjē tikko nezaudēja samaņu un divas reizes pārmeta krustu. Viņš domāja, ka te kariete apstāsies. Tomēr tā aizripoja tālāk.

Pēc kāda gabala Bonasjē atkal pārdzīvoja milzīgas izbailes. Viņi brauca gar svētā Jāņa kapsētu, kur tika aprakti valsts noziedznieki. Tikai viens apstāklis mazliet nomierināja Bonasjē: pirms aprakšanas tiem nocirta galvu, bet viņa galva vēl atradās uz pleciem. Taču, kad nelaimīgais redzēja, ka viņu kariete nogriezās uz Grēva laukuma pusi, kad ieraudzīja pilsētas valdes nama smailos tornīšus, viņš nodomāja, ka nu ir pavisam beigas, un gribēja izsūdzēt grēkus policijas ierēdnim. Kad tas atteicās pieņemt grēksūdzi, Bonasjē sāka žēli vaimanāt, un blakus sēdošais ierēdnis piedraudēja, ka aizbāzīšot viņam muti, ja viņš ne- rimšoties.

Sie draudi mazliet nomierināja sīkpreču tirgotāju, jo, ja būtu nodomāts Grēva laukumā viņam izpildīt nāvessodu, tad nebūtu vērts aizbāzt muti, jo viņi bija gandrīz sasnieguši nāvessodu izpildīšanas vietu. Tiešām, kariete aizbrauca garām liktenīgajam laukumam. Jābaidās bija vēl tikai no Traoaru krusta, bet kariete tieši uz turieni nogriezās.

Šoreiz vairs nevarēja būt šaubu: tieši pie Traoaru krusta mēdza pakārt zemas kārtas noziedzniekus. Bonasjē bija augstprātīgi iedomājies sevi par svētā Paula vai Grēva laukuma cienīgu. Nē, viņa ceļojums un dzīves gaita beigsies pie Traoaru krusta! Viņš vēl nevarēja saredzēt nelaimīgo krustu, bet viņam likās, ka tas jau pats nāk pretī. Soļus divdesmit no liktenīgā krusta viņš izdzirdēja pūļa čalu, un kariete apstājās. Tas sniedzās pāri nabaga Bonasjē spēkiem, viņu bija satriekuši jau iepriekšējie pārdzīvojumi. Viņš vārgi iekunkstējās, it kā izlaizdams pēdējo elpas vilcienu, un zaudēja samaņu.

## XIV. NEPAZĪSTAMAIS NO MENGAS

Ļaužu pūlis šeit bija sapulcējies nevis gaidīdams pakaramo cilvēku, bet gan aplūkodams jau pakārto.

Kariete, uz mirkli aizturēta, atkal turpināja savu ceļu, izbrauca cauri pūlim, iegriezās Sentonorē ielā, pēc tam Labo Bērnu iela un tur apstājās pie zema lieveņa.

Durvis atvērās, divi sargi saņēma savos apkampienos Bonasjē, ko atbalstīja policijas ierēdnis, kas bija sēdējis viņam blakus; viņu iebīdīja kādā gaitenī, tad lika kāpt augšā pa kāpnēm un beidzot atstāja uzgaidāmā istabā.

Bonasjē bija kustējies gluži automātiski.

Viņš bija soļojis kā sapnī, apakšējos priekšmetus redzējis it kā caur miglu. Viņa ausis bija uztvērušas skaņas, bet šo skaņu jēgu viņš nebija izpratis, šai mirklī viņu būtu varējuši pakārt, viņš ne ar vienu kustību nebūtu pretojies, nebutu iekliedzies, lai lūgtos žēlastību.

Tā viņš palika sēžot uz soliņa, ar muguru atbalstījies pret sienu un rokas nokāris, tai pašā vietā, kur sargi bija viņu nolikuši kā pelavu maisu.

Tomēr pamazām, skatīdamies apkārt un neredzēdams nekā draudoša, nekā bīstama, bet ievērodams, ka dīvāniņš, uz kura viņš sēž, ir mīksts un ērts, ka istabas sienas apvilktas ar smalku Kor- dovas ādu, ka smagie sarkana damasta aizkari pie loga sasieti ar zelta šņorēm, Bonasjē atskārta, ka bailes bijušas veltīgas, un sāka kustināt galvu pa labi un pa kreisi, uz augšu un uz leju.

Sīs kustības, kuras neviens neaizkavēja, viņu mazliet iedrošināja, viņš saņēmās un salieca vienu kāju, pēc tam otru un beidzot, atbalstījies ar rokām pret dīvāniņu, uz kura sēdēja, piecēlās.

Šai mirklī stalts virsnieks pavēra portjeras, turpinādams sarunu ar kādu personu, kas atradās blakusistabā, un tad pievērsās arestētajam:

—  Vai jūs esat Bonasjē? — viņš jautāja.

—   Jā, virsnieka kungs, — sīkpreču tirgotājs, ne dzīvs, ne miris, nomurmināja. — Esmu gatavs pakalpot.

—   Ienāciet, — virsnieks sacīja.

Viņš pavirzījās malā, lai palaistu garām sīkpreču tirgotāju. Tas paklausīja bez iebildumiem un iegāja istabā, kur acīmredzot tika gaidīts.

Bonasjē atradās plašā kabinetā, kura sienas bija nokārtas ar dažādiem ieročiem. Šeit no ārienes neieplūda neviena skaņa. Kamīnā kurējās uguns, kaut gan bija tikko septembra beigas. Telpas vidū bija liels, četrstūrains galds, piekrauts ar grāmatām un papīriem, virs kuriem bija izklāta milzīga Larošelas pilsētas karte.

Pie kamīna stāvēja vidēja auguma vīrietis, lepns, augstprātīgs, ar vērīgām acīm un augstu pieri. Kalsno seju vērta vēl garāku smailā ķīlbārdiņa, virs kuras izslējās ūsas. Kaut gan šim vīrietim bija tikai trīsdesmit seši vai trīsdesmit septiņi gadi, tomēr mati, ūsas un bārda jau metās sirmi. Zobena viņam nebija pie sāniem, bet viņš izskatījās kā karavīrs, un vēl mazliet apputējušie bifelādas zābaki liecināja, ka viņš šodien bija izjājis.

šis vīrietis bija Armans 2ans Diplesī, kardināls de Rišeljē, ne tāds, kādu pie mums pieņemts viņu attēlot, — ne vārgs sirmgalvis, cietējs, moceklis ar salauztu ķermeni, izdzisušu balsi, iegrimis dzijā atzveltnes krēslā kā priekšlaicīgā kapā, vīrs, kas dzīvoja vēl tikai ar savu gara spēku un izturēja cīņu pret visu Eiropu, nepārtraukti sasprindzinādams domu, — bet tāds, kāds viņš patiesībā bija tanīs gados, iznesīgs un laipns kavalieris, jau diezgan vārgs miesās, toties apveltīts ar asu prātu, kas viņu padarīja par vienu no izcilākajiem sava laikmeta cilvēkiem. Sniedzis atbalstu Neveras hercogam ta Mantujas hercogistē, ieņēmis Nimu,

Kastru un Izesu, kardināls gatavojās padzīt angļus no Rē salas un stāties pie Larošelas ieņemšanas.

Uz pirmā acu uzmetiena nekas nenorādīja, ka viņš ir kardināls, un cilvēki, kuri viņu nepazina vaigā, nekad nevarēja iedomāties, kas atrodas viņu priekšā.

Nabaga sīkpreču tirgotājs palika stāvot pie durvīm, bet tikko aprakstītā vīra acis ieurbās ienācējā, it kā vēlēdamās izdibināt pat tā pagātni.

—  Vai tas ir tas Bonasjē? — viņš pēc brītiņa jautāja.

—  Jā, monsinjor, — virsnieks atbildēja.

—   Labi, pasniedziet man viņa papīrus un atstājiet mūs vienus.

Virsnieks paņēma no galda pieprasītos papīrus, pasniedza tos

un, zemu palocījies, izgāja no istabas.

Bonasjē redzēja, ka šie papīri ir viņa nopratināšanas protokoli Bastīlijā. Laiku pa laikam pie kamīna stāvošais vīrs pacēla skatienu no papīriem un pievērsa to Bonasjē, un tad nelaimīgajam likās, ka divi dunči ieduras viņam līdz pašai sirdij.

Desmit minūtes lasījis protokolus un desmit sekundes vērojis sīkpreču tirgotāju, kardināls bija skaidrībā par šo vīru.

«Šinī galviņā nekad nav rosījušies sazvērestības plāni,» viņš nodomāja. «Tomēr papētīsim viņu.»

—  Jūs tiekat apvainots par valsts nodevību, — kardināls lēni sacīja.

—  Man jau to teica, monsinjor, — Bonasjē iesaucās, uzrunādams izjautātāju ar to pašu titulu, kādu bija dzirdējis no virsnieka mutes, — bet zvēru, ka nekā par to nezināju.

Kardināls apspieda smīnu.

—  Jūs ar savu sievu, de Sevreza kundzi un milordu hercogu Bekingemu esat kaldinājuši sazvērestību.

—  Tiešām, monsinjor, esmu dzirdējis, ka viņa piemin šos vārdus, — sīkpreču tirgotājs sacīja.

—   Un kādā sakarībā?

—  Viņa teica, ka kardināls Rišeljē esot atvilinājis hercogu Bekingemu uz Parīzi, lai viņu pazudinātu un reizē pazudinātu arī karalieni.

—  Viņa tā teica? — kardināls nikni iesaucās.

—   Jā, monsinjor, bet es viņai teicu, ka viņa runā blēņas un kardināla kungs nav spējīgs …

—   Kļūsiet! Jūs esat muļķis, — kardināls sacīja.

—   Tieši to pašu, monsinjor, man atbildēja mana sieva.

—  Vai jūs zināt, kas nolaupījis jūsu sievu?

—   Nē, monsinjor.

—  Vai jums tomēr ir kādas aizdomas?

—   Jā, monsinjor. Bet šīs aizdomas komisāra kungam nepatika, un es no tām atteicos.

—  Vai jūs zinājāt, ka jūsu sieva izbēgusi?

—  Nē, monsinjor. To es dabūju zināt tikai cietumā, atkal no komisāra kunga. Viņš gan ir laipns cilvēks!

Kardināls otrreiz apslāpēja smīnu.

—  Tātad jūs ari nezināt, kur jūsu sieva pēc bēgšanas palikusi?

—   It nemaz ne, monsinjor. Droši vien viņa būs atgriezusies Luvrā.

—   Pulksten vienos naktī viņas tur vēl nebija.

—  Ak Dievsl Bet kas tad ar viņu noticis?

—  Esiet bez raizēm: mēs to dabūsim zināt. Kardinālam nekas nepaliek apslēpts. Kardināls zina visu.

—  Tādā gadījumā, monsinjor, vai viņš būs ar mieru man pateikt, kur palikusi mana sieva?

—  Varbūt. Tomēr papriekš jums jāizstāsta viss, ko jūs zināt par savas sievas attiecībām ar Sevreza kundzi.

—  Monsinjor, es nekā no tā nezinu, nekad neesmu viņu redzējis.

—  Kad jūs gājāt pretī savai sievai uz Luvru, vai viņa tūlīt devās uz mājām?

—  Gandrīz nekad ne. Viņai bija darīšanas ar kādiem audeklu tirgotājiem, un es viņu pavadīju.

—   Cik bija šo audeklu tirgotāju?

—   Divi, monsinjor.

—   Kur viņi dzīvo?

—  Viens Vožirāra ielā, otrs Laharpa ielā.

—  Vai jūs gājāt sievai līdzi iekšā?

—   Nekad, monsinjor. Es arvien gaidīju pie durvīm.

—   Un ko viņa teica, kāpēc vēlējās iet iekšā viena?

—  Viņa nekā neteica. Lika man gaidīt, un es gaidīju.

—  Dārgais Bonasjē kungs, jūs esat ļoti iztapīgs vīrs! — kardināls sacīja.

«Viņš sauc mani par dārgo kungu!» sīkpreču tirgotājs nopriecājās. «Pie joda! Mans stāvoklis uzlabojas!»

—  Vai jūs pazītu durvis, pa kurām viņa iegāja?

—   Jā.

—  Vai atceraties māju numurus?

—   Jā.

—   Kadi tie ir?

—  Numurs divdesmit pieci Vožirāra ielā un numurs septiņdesmit pieci Laharpa ielā.

—   Labi, — kardināls sacīja.

Paņēmis sudraba zvaniņu, viņš pašķindināja. Ienāca virsnieks.

—  Aizejiet pakaļ Rošforam, — Rišeljē pusbalsī pavēlēja. — Lai viņš nekavējoties ierodas, ja ir atgriezies.

—   Grāfs ir ieradies, — virsnieks teica. — Viņš lūdz jūsu eminenci viņu pieņemt.

—   Lai viņš ienāk! Lai viņš nāk iekšā! — Rišeljē strauji sacīja. Virsnieks izgāja no istabas tādā steigā, ar kādu parasti visi

kardināla kalpotāji centās izpildīt viņa pavēles.

—   Jūsu eminenci! — Bonasjē, acis izvalbījis, murmināja. Neaizritēja ne piecas sekundes pēc virsnieka aiziešanas, kad

durvis atvērās un ienāca cits apmeklētājs.

—  Tas ir viņš! — Bonasjē iekliedzās.

—   Kāds viņš? — kardināls jautāja.

—  Tas, kas nolaupīja manu sievu.

Kardināls atkal pašķindināja zvaniņu. Ienāca virsnieks.

—   Nododiet šo cilvēku sargiem, un lai viņš gaida, kamēr atkal saukšu viņu.

—   Nē, monsinjor, nē! Tas nav viņš! — Bonasjē iesaucās. — Esmu pārskatījies! Viņu nolaupījis kāds cits, kas nemaz nelīdzinās šim kungam! Šis kungs ir godīgs cilvēks!

—  Aizvediet šo aitasgalvu! — kardināls pavēlēja. Virsnieks paņēma Bonasjē zem rokas un ieveda atpakaļ uzgaidāmajā istabā, kur jau atradās abi sargi.

Nupat ienākušais cilvēks bija nepacietīgi pavadījis ar skatienu Bonasjē, līdz tas izgāja, un, tikko durvis aiz arestētā bija aizvērušās, viņš strauji piegāja pie kardināla.

—  Viņi ir satikušies, — atnācējs sacīja.

—   Kas? — kardināls jautāja.

—   Viņa un viņš.

—   Karaliene un hercogs! — Rišeljē iesaucās.

—  Jā.

—   Un kur?

—   Luvrā.

—  Vai tas droši zināms?

—   Pilnīgi droši.

—   Kas jums to pateica?

—   De Lanua kundze, kas jūsu eminencei ir pilnīgi padevīga.

—   Kāpēc viņa par to nepaziņoja agrāk?

—  Vai aiz nejaušības, vai arī aiz neuzticības karaliene likusi de Siržī kundzei pārnakšņot viņas guļamistabā un pēc tam visu dienu paturējusi viņu pie sevis.

—   Nekā darīt, mēs esam cietuši neveiksmi. Mēģināsim gūt gandarījumu.

—   Monsinjor, varat būt pārliecināts, ka palīdzēšu jums cik spēdams.

—   Kā tas viss notika?

—   Pusvienos naktī karaliene sēdējusi ar savām galma dāmām …

—   Kur?

—   Sava guļamistaba.

—   Labi, tālāk.

—   Pēkšņi viņai pasniegts mutautiņš, ko sūtījusi veļas pārzinātāja …

—   Un tad?

—   Karaliene uzreiz manāmi uztraukusies, bijis redzams, ka viņa nobālusi, kaut arī viņai vaigi bijuši nokrāsoti…

—  Tālāk! Tālāk!

—  Viņa piecēlusies un pārvērstā balsī teikusi: «Manas dāmas, uzgaidiet mani desmit minūtes, es atgriezīšos.» Tad viņa atvērusi alkova durvis un izgājusi.

—   Kāpēc de Lanua kundze tai pašā mirklī nav nākusi mums to paziņot?

—   Vēl nekas nebijis droši zināms. Turklāt karaliene bija sacījusi: «Uzgaidiet mani,» — un viņa neuzdrošinājās pārkāpt karalienes rīkojumu.

—   Cik ilgi karaliene bijusi projām?

—  Trīs ceturtdaļstundas.

—  Vai neviena no dāmām viņu nav pavadījusi?

—  Vienīgi donja Estefanija.

—   Un pēc tam karaliene atgriezusies?

—  Jā, bet tikai tādēļ, lai paņemtu mazu, ar viņas vārdu rotātu rožkoka šķirstiņu. Pēc tam viņa atkal izgājusi.

—  Vai viņa šķirstiņu atnesa atpakaļ, kad atgriezās otrreiz?

—   Nē.

—  Vai de Lanua kundze zina, kas šķirstiņā atradās?

—  Jā. Briljanta karuļi, kurus viņa majestāte dāvinājis karalienei.

—   Un viņa atgriezās bez šķirstiņa?

—  Jā.

—   De Lanua kundze domā, ka šķirstiņu karaliene atdevusi Bekingemam?

—  Viņa ir pārliecināta par to.

—   Kāpēc?

—   Dienā de Lanua kundze kā karalienes kameriste meklējusi šķirstiņu, izlikusies noraizējusies, ka nevar to atrast un galu galā jautājusi karalienei, vai viņa zinot, kur tas palicis.

—   Un karaliene? …

—   Karaliene ļoti pietvīkusi un atbildējusi, ka iepriekšējā dienā salauzusi vienu karuli un tāpēc aizsūtījusi rotu pie juveliera izlabošanai.

—  Jāaiziet pie karaļa juveliera un jāpārbauda, vai tas ir tiesa.

—   Esmu jau bijis pie viņa.

—  Un ko juvelieris saka?

—  Viņš nekā par to nav dzirdējis.

—  Jauki, Rošfor, jauki! Vēl viss nav zaudēts, un varbūt… varbūt viss iznāks ļoti labi!

—  Es ne mirkli neesmu šaubījies, ka jūsu eminences ģeniālais prāts…

—   Spēs izlabot sava palīga kļūdas, vai ne?

—  Tieši tā es būtu sacījis, ja jūsu eminence būtu ļāvis man nobeigt teikumu.

—  Vai jums ir zināms, kur slēpušies hercogiene de Sevreza un hercogs Bekingems?

—  Nē, mani ļaudis nav varējuši sniegt nekādas noteiktas ziņas.

—   Bet es to zinu.

—  Jūs, monsinjor?

—  Ja, vai vismaz ta iedomājos. Viņi uzturējās viens Vožirara ielā Nr. 25, otrs Laharpa ielā Nr. 75.

—  Vai jūsu eminence vēlas, lai lieku abus arestēt?

—   Būs jau par vēlu, abi būs aizbraukuši.

—  Vienalga, mēs varam pārliecināties.

—  Ņemiet līdzi desmit manus gvardistus un izkratiet abas mājas.

—   Es eju, monsinjor.

Un Rošfors izsteidzās no istabas.

Palicis viens, kardināls brīdi padomāja, tad pašķindināja zvaniņu trešo reizi.

Ienāca tas pats virsnieks.

—   Ievediet arestēto, — kardināls sacīja.

Bonasjē kungs atkal tika ievests kabinetā, un uz kardināla mājienu virsnieks aizgāja.

—   Jūs esat mani krāpis, — kardināls bargi teica.

—   Es? — Bonasjē iesaucās. — Es lai krāptu jūsu eminenci?

—  Jūsu sieva Vožirāra ielā un Laharpa ielā neapmeklēja audeklu tirgotājus.

—   Bet ko tad?

—  Viņa apmeklēja hercogieni de Sevrezu un hercogu Bekingemu.

—   Jā, — piekrita Bonasjē, gremdēdamies atmiņās, — jā, jūsu eminencei taisnība. Es vairākkārt tiku teicis savai sievai: brīnums gan, ka tie audeklu tirgotāji dzīvo tādās mājās, kur nav nevienas izkārtnes, un viņa aizvien sāka smieties. Ak monsinjor, — Bonasjē turpināja, mezdamies pie viņa eminences kājām, — jūs patiesi esat kardināls, lielais kardināls, izcilais ģēnijs, ko godina visa pasaule!

Kaut arī uzvara pār tik nožēlojamu radījumu kā Bonasjē bija visai nenozīmīga, tomēr kardināls īsu brīdi izbaudīja uzvaras

9—161 prieku, bet tūlīt pat, it kā viņam būtu iešāvusies prātā kāda jauna doma, viņš pavīpsnāja un, sniegdams roku sīkpreču tirgotājam, sacīja:

—   Piecelieties, mans draugs! Jūs esat krietns cilvēks.

—   Kardināls pieskārās manai rokai! Es pieskāros izcilā cilvēka rokai! — Bonasjē iesaucās. — Izcilais cilvēks nosauca mani par savu draugu!

—   Jā, mans draugs, jā, — kardināls sacīja tēvišķīgā tonī, kādā viņš reizēm runāja, bet šis tonis varēja maldināt tikai tos cilvēkus, kuri nepazina kardinālu. — Tā kā jūs esat nepamatoti turēts aizdomās, tad jums pienākas atlīdzība. Ņemiet šo naudasmaku, tanī ir simt pistoles, un piedodiet man.

—   Lai es jums piedodu, monsinjor! — Bonasjē atteica, vilcinādamies pieņemt maku, jo, bez šaubām, baidījās, ka var tikt izjokots. — Jums bija brīv likt mani arestēt, jums ir brīv likt mani spīdzināt, likt mani pakārt, jo jūs esat mūsu valdnieks, un es neuzdrošinātos iepīkstēties. Lai es jums piedodot, monsinjor! Jūs to nedomājat nopietni?

—   Dārgais Bonasjē kungs, jūs esat ļoti cēlsirdīgs! To es redzu un pateicos jums par to. Tātad jūs pieņemsiet šo maku un aiziesiet ne pārāk neapmierināts?

—  Monsinjor, es aiziešu sajūsmināts.

—   Tad ardievu vai, pareizāk sakot, uz redzēšanos, jo es ceru, ka mēs vēl redzēsimies.

—   Kad vien monsinjors to vēlēsies, es vienmēr būšu viņa eminences rīcībā.

—   Mēs redzēsimies bieži, esiet bez raizēm, jo saruna ar jums man ļoti patika.

—   O monsinjor!

—   Uz redzēšanos, Bonasjē kungs, uz redzēšanos!

Kardināls viņam pamāja ar roku, un Bonasjē atbildēja uz šo

mājienu, palocīdamies līdz pašai zemei. Tad sīkpreču tirgotājs atmuguriski izgāja no istabas, un kardināls izdzirdēja, ka viņš priekšistabā sajūsmināts iebļāvās: «Lai dzīvo monsinjors! Lai dzīvo viņa eminence! Laī dzīvo lielais kardināls!»

Kardināls ar smaidu uz lūpām noklausījās skaļos Bonasjē kunga sajūsmas izpaudumus. Kad Bonasjē kliedzieni bija izgaisuši tālumā, kardināls nočukstēja:

—   Šis vīrs tagad būs ar mieru ļaut sevi nogalināt manā labā.

Tad kardināls Rišeljē iedziļinājās Larošelas kartes pētīšanā,

kura, kā jau teicām, bija izklāta uz viņa galda. Kardināls ievilka ar zīmuli kartē līniju, pa kuru vajadzēja stiepties slavenajam uzbērumam, kas pusotru gadu vēlāk noslēdza pieeju aplenktās pilsētas ostai. Viņš bija pilnīgi iegrimis stratēģiskos plānos, kad durvis atkal atvērās un ienāca Rošfors.

—   Ko jūs noskaidrojāt? — kardināls ieinteresēts jautāja, strauji pieceldamies, kas liecināja, ka grāfam uzticētais uzdevums bija Joti svarīgs.

—   Noskaidroju, ka tiešām divdesmit sešus līdz divdesmit astoņus gadus veca sieviete un gadus trīsdesmit piecus līdz četrdesmit vecs vīrietis uzturējušies jūsu eminences norādītajās mājas, vīrietis četras dienas, sieviete piecas, — grāfs atbildēja. — Bet sieviete aizbraukusi pagājušajā naktī un vīrietis šorīt.

—   Tie ir bijuši viņi! — iesaucās kardināls, paskatīdamies pulkstenī. — Un tagad, — viņš turpināja, — ir par vēlu dzīties viņiem pakaļ: hercogiene jau būs Tūrā, bet hercogs Buloņā. Mums viņi jānotver Londonā.

—   Kādi būs jūsu eminences rīkojumi?

—   Nevienam ne vārda par notikušo. Lai karaliene jūtas drošībā. Lai viņa nenojauš, ka mēs zinām viņas noslēpumu. Lai viņa domā, ka mēs dzenam pēdas kādiem sazvērniekiem. Atsūtiet pie manis zīmoga glabātāju Segjē.

—  Un ko jūsu eminence izdarīja ar šo cilvēku?

—  Ar kuru cilvēku? — jautāja kardināls.

—  Ar šo Bonasjē.

—   Izdarīju ar viņu vienīgo, ko ar viņu varēja darīt. Padarīju viņu par viņa sievas spiegu.

Grāfs Rošfors palocījās kā cilvēks, kas atzīst sava pavēlnieka lielo pārākumu, un aizgāja.

Palicis viens, kardināls atkal atsēdās pie galda, uzrakstīja kādu vēstuli, ko aizzīmogoja ar savu personīgo zīmogu, un pašķindināja zvaniņu.

—   Lai pie manis ierodas Vitrē, — kardināls sacīja ienākušajam virsniekam, — un paziņojiet viņam, lai viņš sagatavojas ceļojumam.

Pēc brīža cilvēks, ko kardināls bija aicinājis, jau stāvēja viņa priekšā pilnīgi saposies ceļojumam.

—   Vitrē, jums steigšus jādodas uz Londonu, — kardināls sacīja. — Ceļā nedrīkstat apstāties ne mirkli. Nododiet šo vēstuli milēdijai. Seit jums čeks par divsimt pistolēm, mans kasieris jums tās izmaksās. Tikpat daudz jūs saņemsiet, ja atgriezīsieties pēc sešām dienām un būsiet labi izpildījis uzdevumu.

Ne vārda neatbildējis, vēstnesis palocījās, paņēma vēstuli, čeku par divsimt pistolēm un aizgāja.

Vēstules saturs bija šāds: «Milēdij!

Ierodieties pirmajā ballē, kurā ieradīsies Bekingemas hercogs. Viņam pie vamža būs piesprausti divpadsmit briljanta karuļi. Divus no tiem jums jāmēģina nogriezt.

Tikko šie karuļi būs jūsu rokās, ziņojiet man.»

## XV. tiesneši un karavīri

Kad nākošajā dienā pēc šiem notikumiem d'Artanjans un Portoss redzēja, ka Atoss neatgriežas, viņi par to ziņoja de Trevila kungam.

Kas attiecas uz Aramisu, viņš bija izlūdzies piecas dienas atvaļinājuma un, kā runāja, aizbraucis uz Ruānu kārtot ģimenes lietas.

De Trevila kungs bija kā tēvs saviem kareivjiem. Visnenozīmīgākais un neievērojamākais no viņiem, tikko bija uzvilcis mugurā musketiera uniformu, varēja paļauties uz sava kapteiņa palīdzību un atbalstu tikpat droši, it kā būtu viņa īstais brālis.

Tā arī šoreiz de Trevils uz karstām pēdām devās pie krimināltiesas priekšnieka. Uzaicināja ierasties virsnieku, kas komandēja posteni pie Sārtā Krusta, un galu galā izdibināja, ka Atoss ievietots For-Levekā.

Atoss bija pārcietis tos pašus pārbaudījumus, kurus redzējām pārciešam Bonasjē.

Mēs jau piedalījāmies abu arestēto konfrontācijas scēnā. Atoss, kas līdz tam bija klusējis, bažīdamies par d'Artanjanu, lai tas netiktu apgrūtināts un iegūtu vajadzīgo laiku, tagad paskaidroja, ka viņa vārds ir Atoss, nevis d'Artanjans.

Viņš vēl piebilda, ka nepazīstot ne Bonasjē kungu, ne kundzi, ka nekad neesot runājis ne ar vienu, ne otru, ka esot ap pulksten desmitiem aizgājis apmeklēt savu draugu d'Artanjanu, bet līdz tam bijis pie de Trevila kunga, kur ēdis vakariņas. To varot apliecināt divdesmit personas. Atoss nosauca vairāku ievērojamu muižnieku vārdus, to vidū hercogu de Tremuiju.

Musketiera vienkāršais un noteiktais paskaidrojums apmulsināja otro komisāru tāpat, kā bija apmulsinājis pirmo, kaut gan tiesas vīrs kā parasti labprāt būtu guvis virsroku pār karavīru. Tomēr de Trevila kunga un hercoga de Tremuija vārdi viņam lika pārdomāt.

Arī Atosu aizveda pie kardināla, bet kardināls diemžēl bija aizbraucis uz Luvru pie karaļa.

Tas notika tieši tai brīdī, kad de Trevila kungs, neatradis Atosu, no krimināltiesas priekšnieka un no For-Levekas komandanta bija devies pie viņa majestātes.

De Trevila kungs kā musketieru kapteinis varēja ierasties pie karaļa katrā laikā.

Karalis pret karalieni, kā zināms, juta neuzticību, ko vienmēr veikli uzkurināja kardināls, kas sievietes uzskatīja par daudz bīs- lamākām intrigantēm nekā vīriešus. Viens no galvenajiem iemesliem aizspriedumam pret Austrijas Annu bija viņas draudzība ar de Sevreza kundzi. Sīs abas sievietes viņam sagādāja vairāk raižu nekā kari ar Spāniju, nekā ķildas ar Angliju un finansiālās grūtības. Pēc viņa domām un pārliecības, de Sevreza kundze sniedza pakalpojumus karalienei ne tikai politiskās intrigās, bet arī mīlas dēkās, un tas viņu uztrauca visvairāk.

Tikko kardināls ieminējās, ka uz Tūru izraidītā de Sevreza kundze, par ko domāja, ka viņa tur arī dzīvo, esot bijusi Parīzē un par spīti policijas modrībai uzturējusies galvaspilsētā piecas dienas, karalis iesvilās negantās dusmās. Būdams kaprīzs un neuzticīgs, šis karalis vēlējas, lai viņu sauc par Ludviķi Taisnīgo vai Ludviķi Šķīsto. Nākamajām paaudzēm šis raksturs būs grūti izprotams, tāpēc ka vēsture cenšas to izskaidrot tikai ar faktu palīdzību, bet neizdara nekādus secinājumus.

Un, kad kardināls vēl piebilda, ka de Sevreza kundze ne tikai ieradusies Parīzē, bet arī atjaunojusi sakarus ar karalieni noslēpumainās sazināšanās ceļā, kura tais laikos tika saukta par ka- balistisku; kad kardināls apgalvoja, ka esot dzīries atšķetināt šīs intrigas vissarežģītākos pavedienus, taču tai mirklī, kad viņš, bruņojies ar visiem pierādījumiem, grasījies notvert karalienes un trimdinieccs starpnieci tieši pārkāpuma vietā, kāds musketieris uzdrošinājies ar varu pārtraukt taisnās tiesas gaitu, ar zobenu rokā uzbrukdams godīgiem likuma kalpiem, kuriem bijis uzdots bezpartejiski izmeklēt šo lietu un tad ziņot par to karalim, — Ludviķis XIII vairs nespēja savaldīties. Viņu sagrāba mēms niknums, kas šo monarhu dažkārt noveda līdz saltai nežēlībai. Nobālis viņš jau paspēra soli uz karalienes apartamentu pusi.

Turklāt kardināls vēl ne ar vārdu nebija ieminējies par Bekingemas hercogu.

Šai brīdī ienāca de Trevila kungs, vēss, laipns, nevainojami pieklājīgs.

No kardināla klātbūtnes un karaļa dusmās izvaikstītās sejas musketieru kapteinis uzreiz noprata, kas te bija norisinājies, un jutās stiprs kā Samsons filistiešu priekšā.

Ludviķis XIII jau bija uzlicis roku uz durvju roktura, bet, izdzirdējis ienākošā de Trevila soļus, atskatījās.

—   Jūs, mans kungs, ierodaties īstajā laikā, — sacīja karalis, kas nespēja apslēpt savas dusmas, kad bija ļāvis tām vaļu. — Jaukas lietiņas man te stāsta par jūsu musketieriem.

—   Un es pastāstīšu jūsu majestātei jaukas lietiņas par jūsu tiesnešiem.

—  Un proti? — karalis augstprātīgi iejautājās.

—    Man ir tas gods darīt zināmu jūsu majestātei, — de Trevila kungs tādā pašā tonī turpināja, — ka grupa prokuroru, komisāru un policistu, kas visumā ir godājami ļaudis, bet, kā redzams, ļoti naidīgi noskaņoti pret karavīriem, atļāvušies arestēt privātā dzīvoklī, vest atklāti pa ielu un iemest For-Levekā — turklāt balstoties uz kādu pavēli, ko viņi atteicās man uzrādīt — vienu no maniem vai, pareizāk sakot, no jūsu musketieriem, majestāte, cilvēku ar nevainojamu uzvešanos un spožu reputāciju, kuru arī jūsu majestāte pazīst no vislabākās puses — Atosa kungu.

—   Atoss, — karalis automātiski atkārtoja, — patiešām, šis vārds man nav svešs.

—   Varbūt jūsu majestātei labpatiks atcerēties, — de Trevila kungs teica, — Atosa kungs ir tas musketieris, kam jums zināmajā nepatīkamajā divkaujā bija nelaime smagi ievainot de Ka- īsaka kungu. Starp citu, — turpinādams de Trevils pievērsās kardinālam, — vai Kaīsaka kungs jau pilnīgi atveseļojies?

—  Jā, pateicos! — atbildēja kardināls, aiz dusmām iekozdams lūpā.

—   Atosa kungs aizgāja apciemot savu draugu, — de Trevila kungs turpināja, — kādu jaunu bearnieti, jūsu majestātes gvardes, dez Esāra rotas kadetu, bet tas nebija mājās. Tikko Atosa kungs paguva atsēsties un paņemt grāmatu, lai gaidot palasītu, vesels bars policistu un zaldātu, sajaukušies kopā, ielenca māju un uzlauza vairākas durvis …

Kardināls ar mājienu paskaidroja karalim: «Tas bija sakarā ar notikumu, par kuru jums stāstīju.»

—   Tas viss mums jau ir zināms, — karalis sacīja, — jo tas notika mūsu interesēs.

—   Tad arī tas notika jūsu majestātes interesēs, ka nevainīgs musketieris tika arestēts un kā īsts ļaundaris divu sargu pavadībā vests pa pilsētas ielām, kur nekaunīgs pūlis ņirgājās par šo cildeno cilvēku, kas desmitām reižu izlējis savas asinis jūsu majestātes labā un ir gatavs ik brīdi darīt to pašu.

—   Ko jūs sakāt? — karalis pārsteigts jautāja. — Vai tiešām viss tā norisinājās?

—   De Trevila kungs aizmirst piebilst, — kardināls ar vislielāko aukstasinību sacīja, — ka šis nevainīgais musketieris, šis krietnais cilvēks stundu pirms tam bija ar zobenu rokā uzbrucis četriem tiesas komisāriem, kurus es biju sūtījis izmeklēt kādu ārkārtēji svarīgu lietu.

—   Lūgšu jūsu eminenci to pierādīt! — de Trevils iesaucās ar gaskoņa vaļsirdību un karavīra skarbumu. — Jo stundu pirms tam Atosa kungs, — uzticēšu jūsu majestātei, ka viņš ir augst- dzimis muižnieks, — bija mani pagodinājis ar ierašanos uz pusdienām un pēc tam tērzēja manas mājas viesistabā ar hercogu de Tremuiju un grāfu de Salī.

Karalis paskatījās uz kardinālu.

—  Manus vārdus apstiprina protokols, — kardināls, skaļi atbildēdams uz viņa majestātes mēmo jautājumu, sacīja. — Protokolu uzrakstījuši cietušie, un man ir tas gods to pasniegt viņa majestātei.

—  Vai tiesas vīru protokolam var ticēt vairāk nekā goda vārdam, ko devis karavīrs? — de Trevils lepni jautāja.

—   Rāmāk, Trevil, tā nerunājiet! — karalis sacīja.

—  Ja viņa eminencei ir aizdomas pret kādu no maniem musketieriem, — teica Trevils, — tad es pats lūdzu lietu izmeklēt, jo kardināla kunga taisnības mīlestība ir diezgan plaši pazīstama.

—  Mājā, kurā tika izdarīta kratīšana, dzīvo, ja nemaldos, — kardināls nesatricināmā mierā turpināja, — dzīvo kāds bearnietis, ši musketiera draugs?

—  Jūsu eminence domā d'Artanjana kungu?

—  Es domāju jaunekli, ko jūs, de Trevila kungs, protežējat.

—  Jā, jūsu eminence, tā tas ir.

—  Vai jūs neuzskatāt par iespējamu, ka šis jauneklis būtu devis sliktus padomus …

—  Atosa kungam? Cilvēkam, kas ir divas reizes vecāks par viņu? — de Trevils pārtrauca kardinālu. — Nē, monsinjor. Turklāt arī d'Artanjana kungs pavadīja vakaru pie manis.

—   Nudien traki! — kardināls iesaucās. — Tad jau iznāk, ka visi pavadījuši vakaru pie jums?

—  Vai jūsu eminence apšauba manus vārdus? — aiz dusmām pietvīcis, jautāja de Trevils.

—  Nē, Dievs lai pasargā! — kardināls steidzās atbildēt. — Bet kurā laikā viņš bija pie jums?

—   To varu pateikt jūsu eminencei pilnīgi precīzi, jo es paskatījos pulkstenī, kad viņš ienāca: bija pusdesmit, kaut gan man likās, ka ir jau vēlāks.

—   Un cikos viņš aizgāja no jūsu mājas?

—   Pusvienpadsmitos. Stundu pēc notikuma.

—   Bet galu galā, — ieteicās kardināls, kas ne mirkli nešaubījās par de Trevila godīgumu un juta, ka uzvara izslīd no pirkstiem, — galu galā Atoss ticis aizturēts tai pašā mājā Fosuajē ielā.

—   Vai tad draugam liegts apciemot savu draugu? Vai manas rotas musketieriem liegts draudzēties ar dez Esāra rotas gvardistu?

—  Jā, kad māja, kurā dzīvo šis draugs, tiek turēta aizdomās.

—   Jā, Trevil, šī māja ir aizdomīga, — teica karalis. — Varbūt jūs to nezinājāt?

—  Tiešām, jūsu augstība, to es nezināju. Var jau būt, ka tā ir aizdomīga, tikai ne tanī daļā, ko apdzīvo d'Artanjana kungs, jo varu jums apgalvot, ka šis jauneklis ir vispadevīgākais viņa majestātes kalps un vispatiesākais kardināla kunga cienītājs.

—   Vai tas nav tas pats d'Artanjans, kas ievainoja Zisaku nelaimīgajā sadursmē pie baskāju karmelītu klostera? — jautāja karalis, paskatīdamies uz kardinālu, kas pietvīka aiz īgnuma.

—   Un nākošajā dienā viņš uzveica Bernažū. Jā, jūsu augstība, tas ir tas pats jauneklis. Jūsu augstībai ir lieliska atmiņa.

—   Kā tad mēs izlemsim šo lietu? — karalis jautāja.

—  Tas attiecas vairāk uz jūsu augstību nekā uz mani, — kardināls atteica. — Es pastāvu uz to, ka Atoss ir vainīgs.

—   Bet es to noliedzu, — Trevils sacīja. — Viņa augstībai ir tiesneši, lai tie izlemj.

—   Pilnīgi pareizi, — karalis piekrita. — Nodosim šo lietu tiesnešiem: viņu pienākums ir spriest tiesu, un viņi to darīs.

—   Tikai ļoti žēl, ka mūsu bēdīgajos laikos visskaidrākā dzīve, visneapstrīdamākā tiklība nepasargā cilvēku no apkaunojumiem un vajāšanām. Tāpat arī armija — un to es varu droši apgalvot — nebūs sevišķi apmierināta, ka pret viņu vēršas ar tādu stingrību sakarā ar kādām policijas darīšanām.

Šie vārdi bija pārdroši, taču de Trevila kungs tos bija izteicis apzināti. Viņš gribēja izsaukt eksploziju, tāpēc ka to pavada uguns un uguns nes gaismu.

—  Ar policijas darīšanām! — iesaucās karalis, uztverdams de Trevila kunga vārdus. — Policijas darīšanas! Ko jūs no tām saprotat? Rūpējieties jūs par saviem musketieriem un nejauciet man galvu! Jūs izsakāties tā, it kā Francija nokļūtu briesmās, tikko nejauši tiktu arestēts kāds musketieris. Kāds tracis dēļ viena paša musketiera! Likšu arestēt desmit — pie joda! — pat simts musketierus, visu rotu! Un lai neviens pat neiepīkstas!

—   Tiklīdz jūsu majestātei ir pret musketieriem kādas aizdomas, viņi ir vainīgi. Arī es, jūsu majestāte, esmu gatavs atdot jums atpakaļ savu zobenu. Jo, vērsis apsūdzību pret maniem kareivjiem, kardināla kungs, es nešaubos, galu galā apsūdzēs arī mani pašu. Tad jau labāk man labprātīgi pievienoties Atosa kungam, kas jau ir arestēts, un d'Artanjana kungam, ko, bez šaubām, drīz arestēs.

—   Gaskoņas karstgalvi, vai jūs reiz beigsiet? — karalis sacīja.

—   Jūsu augstība, pavēliet, lai man atdod manu musketieri, — de Trevils turpināja tikpat skaļā balsī kā līdz šim, — vai arī lai viņu tiesā.

—  Viņš tiks tiesāts, — kardināls teica.

—   Jo labāk! Tādā gadījumā lūgšu viņa augstību atļaut man tiesā aizstāvēt manu musketieri.

Karalis sāka baidīties no skandāla.

—  Ja eminencei nebūtu personīgi iemesli, — viņš sacīja.

Kardināls saprata, uz kuru pusi karalis tiecas, un aizsteidzās

viņam priekšā:

—   Piedodiet, bet, ja jūsu majestāte uzskata, ka man kā tiesnesim var būt iepriekš pieņemts lēmums, tad es atsakos no līdzdalības.

—   Paklausieties, — karalis sacīja de Trevilam, — vai varat zvērēt pie mana tēva piemiņas, ka Atosa kungs notikuma laikā bija pie jums un tur nepiedalījās?

—   Zvēru pie jūsu slavenā tēva un pie jūsu majestātes, ko mīlu un cienu augstāk par visu pasaulē!

—   Apdomājiet, majestāte, — iejaucās kardināls. — Ja atbrīvosim arestēto, mēs nekad vairs nevarēsim izdibināt patiesību.

—  Atosa kungs katrā laikā būs gatavs atbildēt, — de Trevils steidzās paskaidrot, — kad vien tiesnešu kungiem labpatiks viņu pratināt. Viņš nekur nebēgs, kardināla kungs, neraizējieties. Es par viņu galvoju.

—  Patiešām, viņš nebēgs, — karalis teica. — Viņu katrā laikā varēs sameklēt, kā de Trevila kungs saka. Turklāt, — viņš piebilda, lūdzoši paskatīdamies uz kardinālu, — nevajag modināt viņos neapmierinātību: to prasa politika.

Kardināls Rišeljē pasmaidīja par šādu Ludviķa XIII politiku.

—   Pavēliet, majestāte. Jums ir apžēlošanas tiesības.

—  Jāapžēlo tikai vainīgie, — sacīja de Trevils, kas gribēja paturēt pēdējo vārdu, — bet mans musketieris ir nevainīgs. Jūs parādīsiet viņam nevis žēlastību, bet taisnīgumu.

—  Vai viņš atrodas For-Levekā? — karalis jautāja.

—   Jā, majestāte, turklāt vieninieka kamerā kā smagākais noziedznieks.

—   Pie joda! — karalis murmināja. — Kas tad nu būtu jādara?

—   Jāparaksta pavēle par atbrīvošanu, un viss būs kārtībā, — kardināls teica. — Esmu tais pašos ieskatos kā jūsu majestāte, ka de Trevila kunga apgalvojums ir pilnīgi pietiekošs.

Trevils godbijīgi palocījās, tomēr priekam, ko viņš izjuta, pie- jaucās bažas. Viņam būtu labāk paticis, ja kardināls būtu pretojies, nevis tik ātri un viegli piekāpies.

Karalis parakstīja atbrīvošanas pavēli, un Trevils ar to steidzās projām.

Kad de Trevils jau bija pie durvīm, kardinals viņam draudzīgi uzsmaidīja un sacīja karalim:

—   Majestāte, pie jūsu musketieriem valda lieliska saskaņa starp priekšnieku un karavīriem. Tas dienestam nāk par labu un dara godu visiem.

«Viņam droši vien ir padomā kas ļauns pret mani,» de Trevils nodomāja. «Ar tādiem cilvēkiem nekad nevar būt drošs. Man jāpasteidzas, jo karalis ik brīdi var mainīt savu lēmumu, bet atkal iesēdināt Bastīlijā vai For-Levekā cilvēku, kas nupat no turienes izlaists, galu galā ir grūtāk nekā paturēt cietumnieku, kas tur jau ieslodzīts.»

De Trevila kungs svinīgi iegāja For-Levekā, kur atbrīvoja savu musketieri, ko ne uz mirkli nebija pametusi viņam raksturīgā rāmā vienaldzība.

Tikko Atoss satikās ar d'Artanjanu, viņš tam sacīja:

—   Šoreiz jūs tikāt viegli cauri. Ar jums izrēķinājās par Zisaka ievainošanu. Bet atmaksa par Bernažū vēl nāks. Esiet uzmanīgs.

De Trevila kungs nebija maldījies, neuzticēdamies kardinālam un domādams, ka viss vēl nav galā, jo, tikko aizvērās durvis aiz musketieru kapteiņa, viņa eminence sacīja karalim:

—   Tagad esam palikuši divatā un, ja jūsu majestātei labpatiks, parunāsim nopietni. Jūsu augstība! Bekingemas hercogs uzturējās Parīzē piecas dienas un aizbraucis tikai šorīt.

## xvi. par to, kā valsts zīmoga glabātājs segjē kungs vairākkārt meklēja zvanu, lai to pašķindinātu tāpat kā agrāk

Grūti pat iedomāties, kādu iespaidu atstāja šie vārdi uz Ludviķi XIII. Viņš pamīšus sarka un bālēja, un kardināls uzreiz redzēja, ka vienā paņēmienā atguvis zaudēto.

—   Bekingemas hercogs Parīzē! — karalis iesaucās. — Un kādā nolūkā viņš bija šeit ieradies?

—   Bez šaubām, lai kaldinātu sazvērestību kopā ar jūsu ienaidniekiem hugenotiem un spāniešiem.

—   Nē, Dieva vārds, nē! Lai sazvērestībā ar de Sevreza kundzi, de Longvila kundzi un visiem Kondē aptraipītu manu godu!

—   Majestāte, tas nevar būt! Karaliene ir pārāk saprātīga, turklāt viņa pārāk mīl jūsu majestāti.

—   Kardināla kungs, sieviete ir vājš radījums, — karalis atteica. — Un attiecībā uz viņas mīlestību man ir savs ieskats.

—   Es tomēr neatkāpjos no tā, ka Bekingemas hercogs bija šeit ieradies politiskos nolūkos, — kardināls sacīja.

—    Bet es esmu pārliecināts, kardināla kungs, ka viņš bija ieradies gluži citos nolūkos. Taču, ja karaliene ir vainīga, tad lai viņa piesargās!

—   Patiesi, — ieteicās kardināls, — kaut gan man būtu ārkārtīgi smagi pieļaut tik zemiskas nodevības iespēju, tomēr jūsu majestāte mani uzvedināja uz kādām domām: de Lanua kundze, ko uz jūsu majestātes rīkojumu esmu vairākkārt iztaujājis, man

orīt pateica, ka iepriekšējā naktī viņas majestāte karaliene bijusi ļoti ilgi nomodā, šorīt daudz raudājusi un visu dienu kaut ko rakstījusi.

—  Tā tas ir! — karalis iesaucās. — Rakstījusi, bez šaubām, viņam. Kardināl, man jādabū karalienes vēstules!

—   Bet, majestāt, kā tās lai atņem? Man šķiet, ka ne es, ne jūsu majestāte var uzņemties šādu misiju.

—   Un kā rīkojās ar maršala d'Ankra sievu? — karalis neprātīgās dusmās iesaucās. — Izkratīja viņas skapjus un beidzot arī viņu pašu.

—  Maršala d'Ankra sieva bija tikai maršala d'Ankra sieva, piedzīvojumu meklētāja no Florences, turpretī jūsu majestātes laulātā draudzene ir Austrijas Anna, Francijas karaliene, viena no diženākajām valdniecēm pasaulē.

—   Tāpēc viņas vaina ir vēl smagāka! Hercog, jo vairāk viņa aizmirsusi savu augsto stāvokli, jo zemāk ir kritusi. Jau sen biju nolēmis reizi par visām reizēm izbeigt ar šīm sīkajām politikas un mīlestības intrigām. Viņas dienestā ir arī kāds de Ports …

—   Ko es, jāatzīstas, uzskatu par galveno mahinatoru, — kardināls iebilda.

—   Tātad jūs, tāpat kā es, domājat, ka mani krāpj? — karalis jautāja.

—   Es domāju un atkārtoju jūsu majestātei, ka mūsu karaliene piedalās sazvērestībā pret karaļa varu, bet nekad neesmu teicis, ka pret karaļa godu.

—   Bet es jums saku, viņa ir sazvērējusies pret vienu un pret otru. Karaliene mani nemīl. Viņa mīl kādu citu. Viņa mīl šo nelieti Bekingemu! Kāpēc jūs nelikāt viņu arestēt, kamēr viņš bija Parīzē?

—   Arestēt hercogu! Arestēt karaļa Kārļa I pirmo ministru! Majestāte, vai tas būtu bijis iespējams? Kāds tracis! Un, ja vēl izrādītos, par ko es gan joprojām šaubos, ka jūsu majestātes aizdomas bijušas dibinātas, tad saceltos briesmīgs tracis, apkaunojošs skandāls!

—   Bet, ja viņš pats izturējās kā vazaņķis vai zaglis, tad vajadzēja …

Ludviķis XIII aprāvās, izbijies no vārdiem, kurus tikko neizteica, bet Rišeljē, kaklu izstiepis, veltīgi gaidīja turpinājumu, kas bija palicis karalim mēles galā.

—  Vajadzēja? …

—   Neko, — karalis atteica, — it neko. Vai jūs neizlaidāt viņu no acīm visu laiku, kamēr viņš uzturējās Parīzē?

—   Nē, majestāte.

—   Kur viņš dzīvoja?

—  Laharpa ielā Nr. 75.

—   Kur tas ir?

—   Netālu no Luksemburgas pils.

—  Vai esat droši pārliecināts, ka viņš nesatikās ar karalieni?

—   Domāju, ka viņas majestāte karaliene ir pārāk uzticīga saviem pienākumiem.

—   Bet viņi sarakstās. Viņam karaliene rakstījusi visu dienu. Hercog, man vajag dabūt šīs vēstules!

—  Majestāte, tomēr …

—   Hercog, man tās jādabū, lai tas maksā ko maksādams!

—  Tomēr atļaušos aizrādīt jūsu majestātei…

—   Vai arī jūs, kardināla kungs, esat kopā ar nodevējiem, ka vienmēr pretojaties manai gribai? Varbūt esat vienojies ar spāniešiem un angļiem, ar de Sevreza kundzi un karalieni?

—   Majestāt, — kardināls nopūzdamies sacīja, — man likās, ka esmu pasargāts no šādām aizdomām.

—   Kardināla kungs, jūs dzirdējāt, ko es teicu: es gribu dabūt šīs vēstules.

—   Ir tikai viena iespēja.

—   Kāda?

—  Uzticēt šo uzdevumu valsts zīmogu glabatājam Segjē kungam. Tas pilnīgi ietilpst viņa kompetencē.

—   Lai tūlīt aizsūta viņam pakaļ!

—   Viņš laikam būs pie manis. Biju lūdzis viņu ierasties un, nākdams uz Luvru, atstāju rīkojumu, lai viņš mani uzgaida.

—  Lai viņu nekavējoties uzmeklē!

—  Jūsu majestātes pavēles tiks izpildītas, bet…

—   Kas «bet»?

—   Bet varbūt karaliene atteiksies paklausīt.

—  Manām pavēlēm?

—   Jā, jo viņa nebūs pārliecināta, ka tiešām jūs to esat pavēlējis.

—   Labi, lai viņai par to nebūtu šaubu, iešu pats viņai to pateikt.

—   Ceru, ka jūsu majestāte neaizmirsīs, ka esmu darījis visu iespējamo, lai novērstu šo incidentu.

—   Jā, hercog, es zinu, ka jūs esat ļoti iecietīgs pret karalieni, varbūt pat pārāk iecietīgs. Brīdinu jūs, ka vēlāk mēs pie šī jautājuma vēl atgriezīsimies.

—    Kad vien jūsu majestātei labpatiks. Es vienmēr būšu laimīgs un lepns, ja varēšu nest upurus, lai nodibinātu labu saskaņu starp jums un Francijas karalieni.

—  Labi, kardināl, labi. Bet pagaidām aizsūtiet pakaj zīmoga glabātājam, un es došos pie karalienes.

Ludviķis XIII atvēra durvis un izgāja koridorā, kas veda uz Austrijas Annas apartamentiem.

Karaliene sēdēja savu galma dāmu vidū. Seit bija de Gito kundze, de Sablē kundze, de Monbazona kundze un de Gemenē kundze. Kaktiņā bija iespiedusies donja Estefanija, kameriste, kas bija atbraukusi karalienei līdzi no Spānijas. Gemenē kundze kaut ko lasīja, un visas dāmas uzmanīgi klausījās, izņemot karalieni, kas bija ierosinājusi lasīšanu tikai tādēļ, lai varētu, izliekoties, ka viņa klausās, šķetināt savu domu pavedienu.

Sīs domas vēl zeltīja pēdējie mīlas atspīdumi, un tomēr tās bija skumjas. Austrijas Annai vīrs neuzticējās, Rišeljē naidīgi vajāja nelaimīgo karalieni, jo nevarēja viņai piedot, ka viņa bija atraidījusi kardināla maigās jūtas, allaž atcerēdamās karalieni māti, ko tas pats naids bija tirdījis visu mūžu, kaut gan, ja var ticēt tā laika memuāriem, Marija de Mediči sākumā bija kardinālam sniegusi laimi, kuru karaliene Anna viņam vienmēr liedza. Austrijas Anna bija pakāpeniski zaudējusi savus padevīgākos kalpus, savus sirsnīgākos draugus, savus sirdij tuvākos mīluļus. Kā tie nelaimīgie, kas apveltīti ar liktenīgu īpašību, viņa nesa nelaimi it visam, ar ko saskārās. Kam viņa dāvāja savu draudzību, to aizvien vajāja posts. De Sevreza kundze un de Vernē kundze jau bija izsūtītas trimdā, un pat de Ports neslēpa no savas pavēl- nieces, ka viņš ik mirkli var tikt arestēts.

Karaliene bija pilnīgi iegrimusi šajās drūmajās pārdomās, kad pēkšņi atvērās durvis un istabā ienāca karalis.

Lasītāja uzreiz aprāvās, dāmas piecēlās, iestājās dziļš klusums.

Karalis pat nesveicināja. Nostājies karalienes priekšā, viņš aiz dusmām pārvērstā balsī sacīja:

—  Kundze, tūlīt jūs apmeklēs kanclera kungs. Manā uzdevumā viņš jums darīs kaut ko zināmu.

Nelaimīgā karaliene, kurai pastāvīgi draudēja ar šķiršanos, ar trimdu un pat ar tiesāšanu, nobālēja. Nespēdama savaldīties, viņa iejautājās:

—  Majestāte, ko nozīmē šis apmeklējums? Ko man pateiks kanclera kungs, ko jūsu majestāte pats man nevarētu pateikt?

Karalis neatbildējis apgriezās, un tai pašā mirklī gvardes kapteinis de Gito pieteica kanclera kunga apmeklējumu.

Kad ienāca kanclers, karalis jau bija izgājis pa otrām durvīm.

Kanclers ienāca, pa pusei smaidīdams, pa pusei sarkdams. Tā kā mēs ar viņu sastapsimies, domājams, arī vēstījuma turpmākajā gaitā, tad nebūs lieki mūsu lasītājiem iepazīties ar viņu jau tagad.

Kanclers bija diezgan neparasts cilvēks. De Rošs le Mals, Dievmātes katedrāles kanoniķis, kādreizējais kardināla kambarsulainis, bija ieteicis de Segjē kungu viņa eminencei kā pilnīgi padevīgu cilvēku. Kardināls uzticējās ieteikumam un nejutās vīlies.

Par de Segjē kungu stāstīja daždažādas tenkas, starp citu, arī šādu.

Pēc vētraini pavadītas jaunības viņš iestājies klosterī, lai vismaz kādu laiku nožēlotu izdarītās trakulības.

Bet, ieiedams svētajā mājoklī, nabaga grēcinieks nebija paguvis laikā aiztaisīt durvis: pa tām iespraucās arī kaislības, no kurām viņš bija bēdzis. Tās viņam uzmācās nemitīgi, un dvēseļu gans, kam viņš uzticēja savas bēdas, ieteica, lai atgaiņātu dēmonu kārdinātāju, allaž ķerties pie zvana virves un zvanīt, cik jaudas. Izdzirduši zvana skaņas, mūki zināšot, ka vienam no brāļiem uzmācas kārdināšana, un visa draudze aizlūgšot par viņa glābšanu.

Šis padoms nākošajam kancleram patika. Viņš ņēmās apvaldīt ļauno garu ar lūgšanu straumēm, kas plūda no pārējo mūku mutes. Tomēr nav nemaz tik viegli izdzīt velnu no turienes, kur viņš reiz ieperinājies. Jo vairāk pret viņu cīnījās, jo spēcīgāk viņš kārdināja. Un tā dienu un nakti zvans dunēja vienā dunēšanā, vēstīdams par grēku nožēlotāja alkām iznīdēt miesas dzinuļus.

Mūkiem vairs ne mirkli nebija miera. Dienu viņiem bez atpūtas iznāca skraidelēt1 augšā un lejā pa kāpnēm, kas veda uz kapelu. Naktī, neskaitot parastās lūgšanas, viņiem reižu divdesmit nācās lēkt ārā no cisām un krist ceļos uz savas celles grīdas, lai pielūgtu to Kungu.

Nav zināms, vai galu galā velns atlaidās no sava laupījuma, vai arī mūki beidzot pagura, bet pēc trim mēnešiem grēku nožē- lotājs atkal parādījās laicīgajā sabiedrībā, ieguvis visbaigākā apsēstā slavu, kāds jebkad zemes virsū dzīvojis.

Iznācis no klostera, viņš sāka darboties tiesā, tad sava tēvoča vietā kļuva par priekšsēdētāju parlamentā, pievienojās kardināla piekritējiem, kas arī liecināja par viņa tālredzību, tika iecelts par kancleru, dedzīgi kalpoja viņa eminencei tā naidīgajā rīcībā pret karalieni māti un atriebības iedvesto plānu realizēšanā pret Austrijas Annu, uzkūdīja tiesnešus Šalē [5] lietā, atbalstīja de Lafemā kunga pasākumus un, beidzot, iemantojis pilnīgu kardināla uzticību, — uzticību, ko bija centīgi izpelnījies —, saņēma neparasto uzdevumu, kura veikšanai nupat bija ieradies pie karalienes.

Kad viņš ienāca istabā, karaliene vēl stāvēja kājās, bet, tikko ieraudzīja kancleru, uzreiz atsēdās savā sēdeklī un pamāja galma dāmām, lai arī tās atsēžas uz dīvāniem un taburetēm, un tad augstprātīgi jautāja:

—   Ko jūs vēlaties? Kādā nolūkā esat šeit ieradies?

—  Lai karaļa vārdā, neraugoties uz dziļo cieņu, kādu man ir las gods izjust pret jūsu majestāti, rūpīgi pārmeklētu jūsu korespondenci.

—   Kā, mans kungs! Kratīšana pie manis? Tas ir zemiski!

—   Laipni lūdzu mani atvainot, bet pašreiz esmu tikai ierocis viņa majestātes karaļa rokās. Vai karalis nupat neizgāja no šejienes? Vai viņš neuzaicināja jūs sagatavoties uz manu apmeklējumu?

—  Tad meklējiet, mans kungs. Kā redzams, mani šeit uzskata par noziedznieci. Estefanija, pasniedziet mana galda un sekretāra atslēgas.

Kanclers pārmeklēja atvilktnes tikai skata pēc, jo skaidri zināja, ka tur karaliene nebūs ielikusi svarīgo vēstuli, ko visu dienu bija rakstījusi.

Kad kanclers reižu divdesmit bija atvēris un atkal aizvēris sekretāra atvilktnes, viņam vajadzēja, kaut arī viņš jutās mazliet neērti, veikt uzdevumu līdz galam, proti, izkratīt pašu. karalieni. Viņš tuvojās Austrijas Annai un apmulsis, pat apjucis sacīja:

—  Tagad man atliek izdarīt galveno kratīšanu.

—   Kādu? — jautāja karaliene, kas nesaprata vai, drīzāk, nevēlējās saprast kanclera nodomu.

—  Viņa majestāte karalis ir pārliecināts, ka jūs šodien esat uzrakstījusi kādu vēstuli. Karalis zina, ka šī vēstule vēl nav aizsūtīta. Šī vēstule neatrodas ne jūsu galda, ne sekretāra atvilktnēs, un tomēr tai kaut kur jābūt.

—   Jūs uzdrošināsieties pieskarties savai karalienei? — sacīja Austrijas Anna, izsliedamās visā augumā un uzmezdama kancleram skatienu, kas bija kļuvis gandrīz draudīgs.

—   Esmu uzticīgs karaļa pavalstnieks, un, ko viņa majestāte karalis man pavēlēs, to es darīšu.

—   Jā, tā ir taisnība! — Austrijas Anna sacīja. — Un kardināla kunga spiegi ir viņam padevīgi kalpojuši. Es šodien uzrakstīju kādu vēstuli un tā vēl nav aizsūtīta. Šī vēstule ir šeit.

Un karaliene uzlika savu daiļo roku uz krūtīm.

—   Kundze, tad dodiet man šo vēstuli, — kanclers teica.

—   Kungs, es došu to tikai karalim, — Anna attrauca.

—   Ja karalis būtu vēlējies pats saņemt no jums šo vēstuli, tad viņš jums to būtu pateicis. Bet viņš, es atkārtoju, uzdeva man pieprasīt no jums šo vēstuli, un ja jūs to neatdotu …

—  Tad?

—  Viņš man uzdeva atņemt jums šo vēstuli.

—   Kā? Ko jūs ar to gribat sacīt?

—   Ka manas pilnvaras ir plašas un man atļauts, lai atrastu aizdomīgo vēstuli, izkratīt pat jūsu majestāti.

—   Cik zemiski! — iesaucās karaliene.

—  Tādēļ esiet tik laipna, kundze, un atviegliniet manu uzdevumu.

—  Jūsu rīcība ir nekrietna varmācība, vai jūs to saprotat?

—   Kundze, piedodiet: karalis tā pavēl.

—   Es to necietīšu, nē, nē! Tad labāk mirt! — iesaucās karaliene, kurā uzbangoja Spānijas un Austrijas valdnieku asinis.

Kanclers dziļi paklanījās, tad ar neslēptu nodomu neatkāpties ne soli no viņam uzticētā uzdevuma izpildīšanas viņš kā bende moku kambarī savam upurim tuvojās Austrijas Annai, kurai aiz niknuma sāka plūst asaras pār vaigiem.

Karaliene, kā jau teicām, bija ļoti skaista.

Uzticēt kādam šādu uzdevumu bija diezgan riskanti, bet karalis, apmāts savā greizsirdībā pret Bekingemu, ne pret vienu citu vairs nespēja just greizsirdību.

Bez šaubām, kanclers Segjē šai mirklī ar acīm meklēja jau zināmo zvana auklu, bet, to neatradis, saņēmās un stiepa roku uz to pusi, kur pēc pašas karalienes vārdiem atradās vēstule.

Austriļ-as Anna atkāpās vienu soli, kļuvusi bāla kā mirēja. Lai nepakristu, viņa ar kreiso roku atbalstījās pret aizmugurē novietoto galdiņu, ar labo izvilka no korsāžas vēstuli un pasniedza to valsts zīmoga glabātājam.

—   Te, saņemiet šo vēstuli! — karaliene uzsauca drebošā, aiz- lūztošā balsī. — Ņemiet to un atbrīvojiet mani no savas pretīgās klātbūtnes!

Kanclers, kas viegli saprotamā uztraukumā arī trīsēja, paņēma vēstuli, palocījās līdz zemei un aizgāja.

Tikko durvis bija aizvērušās, karaliene gandrīz nesamaņā atkrita galma dāmu rokās.

Pat neieskatījies vēstulē, kanclers aiznesa to karalim. Ar drebošu roku karalis paņēma vēstuli, ar acīm meklēja adresi, kuras nebija, ārkārtīgi nobālēja, lēnām atlocīja papīra lapu un, no pirmajiem vārdiem redzēdams, ka vēstule rakstīta Spānijas karalim, ļoti ātri izlasīja līdz beigām.

Tas bija pilnīgs uzbrukuma plāns kardinālam. Karaliene aicināja savu brāli un Austrijas imperatoru, ko aizvainoja Rišeljē politika, jo tas allaž tiecās pazemot Austrijas karaļnamu, piedraudēt Francijai ar kara pieteikumu un par miera saglabāšanas noteikumu izvirzīt kardināla atstādināšanu. Par mīlestību visā vēstulē nebija ne vārda.

Karalis, kļuvis gluži priecīgs, apvaicājās, vai kardināls vēl esot

Luvrā. Viņam atbildēja, ka eminence darba kabinetā gaidot viņa majestātes pavēles.

Karalis nekavējoties steidzās pie Rišeljē.

—   Patiešām, hercog, — viņš tam sacīja, — jums bija taisnība un es biju maldījies. Visai intrigai ir politisks raksturs, un šajā vēstulē nav ne runas par mīlestību. Toties tanī daudz runāts par jums.

Kardināls paņēma vēstuli un ļoti uzmanīgi izlasīja to, tad vēlreiz pārlasīja.

—   Redziet, majestāte, cik tālu aiziet mani ienaidnieki, — Rišeljē sacīja. — Jums piedraud ar diviem kariem, ja jūs mani ne- atstādināsiet. Nudien, majestāte, jūsu vietā es noteikti padotos un pieņemtu šīs neatlaidīgās prasības, un savukārt es patiesi justos laimīgs, ja tiktu atbrīvots no valdības rūpēm.

—   Hercog, ko jūs runājat?

—   Es saku, jūsu majestāte, ka mana veselība sabeidzas sasprindzinātajās cīņās un pastāvīgajā darbā. Es saku, ka acīm redzot neizturēšu Larošelas aplenkuma grūtības un labāk sūtiet uz turieni de Kondē kungu vai de Basompjēra kungu vai kādu citu spēcīgu vīru, kas ir paradis karot, nevis mani, jo es esmu baznīcas kalps. Mani nepārtraukti novērš no mana īstā aicinājuma un liek nodoties darbiem, kuru veikšanai man nav nekādu spēju. Ar to tiks nodrošināta jūsu laime ģimenes dzīvē un, es nešaubos, pieaugs arī jūsu slava ārvalstīs.

—   Hercoga kungs, — karalis teica, — es saprotu, esiet bez raizēm. Visas šai vēstulē minētās personas saņems pelnīto sodu, pat karaliene.

—   Majestāte, ko jūs runājat? Dievs lai mani pasargā, ka manis dēļ karaliene piedzīvotu kaut mazākās nepatikšanas! Viņa vienmēr uzskatījusi mani par ienaidnieku, kaut gan jūsu majestāte pati var apliecināt, ka aizvien esmu karalieni dedzīgi aizstāvējis, pat pret jums. Protams, ja viņa aizskartu jūsu majestātes godu, tad es pirmais teiktu: «Nekādu žēlastību vainīgajai!» Paldies Dievam, par to nav ne runas, un jūsu majestāte vēl lieku reizi varēja par to pārliecināties.

—   Jums taisnība, kardināla kungs, — karalis piekrita, —jums bija taisnība kā vienmēr. Un tomēr karaliene ir pelnījusi manas dusmas.

—   Bet iemantojis esat jūs viņas dusmas. Un tiešām, es pilnīgi saprastu, ja viņa būtu nopietni noskaitusies uz jūsu majestāti. Jūsu majestāte izturējās pret karalieni pārāk bargi! …

—   Tā es izturēšos vienmēr pret saviem un arī pret jūsu ienaidniekiem, hercog, lai arī tie ieņemtu ļoti augstu stāvokli un es daudz riskētu, izturēdamies pret tiem bargi.

—   Karaliene ir naidīga pret mani, bet ne pret jums, majestāte. Tieši pretēji, viņa jums ir uzticīga, padevīga un nevainojama laulātā draudzene, tāpēc atļaujiet man viņu aizstāvēt jūsu majestātes priekšā.

—   Lai tad viņa piekāpjas un pati sper pirmo soli uz izlīgšanu.

—   Gluži otrādi, jūsu majestāte, dodiet jūs labu priekšzīmi. Jūs papriekš bijāt netaisns, jo turējāt karalieni aizdomās.

—   Es lai sperot pirmo soli! — karalis iesaucās. — Nekad!

—  Majestāte, es jūs pazemīgi lūdzu.

—  Un kā tad lai es rīkojos?

—   Izdariet kaut ko tādu, kas viņai būtu patīkami.

—   Proti?

—   Sarīkojiet balli. Jus taču zināt, cik ļoti karalienei patīk dejas. Varu galvot, ka viņas dusmas norims, kad viņa redzēs šādu uzmanības pierādījumu.

—   Kardināla kungs, jūs taču zināt, ka man nepatīk šādas izpriecas.

—   Karaliene būs jums par to pateicīgāka, zinādama, ka jums nepatīk šīs izpriecas. Turklāt tā viņai būs lieliska izdevība izrotāties ar skaistajiem briljanta karuļiem, kurus jūs viņai nesen uzdāvinājāt uz dzimšanas dienu. Viņa vēl nav paguvusi ar tiem izgreznoties.

—   Redzēsim, kardināla kungs, gan jau redzēsim, — sacīja karalis iepriecināts, ka Austrijas Anna izrādījusies vainīga noziegumā, kas viņam sagādāja maz raižu, un nebija vainīga pārkāpumā, kas viņu bija ļoti biedējis. Ludviķim XIII nebija nekas pretī izlīgt ar karalieni. — Redzēsim, tomēr, goda vārds, jūs esat pārāk iecietīgs.

—   Majestāte, atstājiet bardzību ministriem, — kardināls atteica, — augstsirdība ir karaļu tikums. Izturieties augstsirdīgi un jūs redzēsiet, ka jutīsieties apmierināts.

Dzirdēdams, ka pulkstenis sit vienpadsmit, kardināls, dziļi palocīdamies, lūdza karalim atļauju atvadīties un vēlreiz izteica padevīgu lūgumu, lai viņa majestāte izlīgstot ar karalieni.

Austrijas Anna sagaidīja pārmetumus par viņai atņemto vēstuli un jutās ļoti pārsteigta, nākošajā dienā redzēdama, ka Ludviķis XIII izrāda vēlēšanos salabt. Sākumā karaliene izturējās noraidoši, jo sievietes lepnums un karalienes cieņa viņā bija tik dziļi aizvainoti, ka viņa nespēja to tik drīz aizmirst. Bet galu galā, sekodama galma dāmu padomiem, viņa izlikās, ka sāk aizmirst pāridarījumu. Karalis izmantoja pirmo izdevību, lai pateiktu viņai, ka esot nodomājis sarīkot drīzumā svinības.

Balles nabaga Austrijas Annai bija tāds retums, ka, dzirdot šo vēsti, kā jau kardināls bija paredzējis, izzuda pēdējās sapīkuma pēdas, ja ne viņas sirdī, tad vismaz sejā. Viņa apvaicājās, uz kādu dienu svinības noliktas, taču karalis atbildēja, ka par to vēl esot jāvienojas ar kardinālu.

Un tiešām karalis katru dienu jautāja kardinālam, kad tad īsti likšot sarīkotas svinības, bet kardināls aizvien aizbildinājās ar kādu ieganstu un tās atlika uz vēlāku laiku.

Tā aizritēja nedēļa.

Astotajā dienā pēc aprakstītā notikuma kardināls saņēma vēstuli no Londonas, kurā bija tikai dažas rindiņas:

«Es tos dabūju, bet nevaru izbraukt no Londonas tāpēc, ka man nav naudas. Atsūtiet man piecsimt pistoles, un četras vai piecas dienas pēc naudas saņemšanas būšu Parīzē.»

Tai pašā dienā, kad kardināls bija saņēmis šo vēstuli, karalis viņam izteica parasto jautājumu.

Rišeljē, uz pirkstiem skaitīdams, apsvēra:

«Viņa raksta, ka ieradīsies četras vai piecas dienas pēc naudas saņemšanas. Četras piecas dienas paies, kamēr nauda sasniegs Londonu, un piecas dienas, kamēr viņa atbrauks šurp, kopā tātad desmit dienas. Jāņem vērā, ka var gadīties kādi neparedzēti šķēršļi, aizkavēšanās, sievišķīgi vājumi, tāpēc rēķināsimies ar divpadsmit dienām.»

—   Hercog, vai nu būsiet izrēķinājis? — karalis jautāja.

—   Jā, jūsu majestāte. Šodien ir divdesmitais septembris. Trešajā oktobrī pilsētas vecākie rīko svētkus. Tas sakritīs lieliski. Un nemaz neizskatīsies, ka jūs cenšaties pielabināties karalienei.

Pēc brītiņa kardināls piebilda:

—   Starp citu, majestāte, neaizmirstiet svinību priekšvakarā pateikt karalienei, ka jūs vēlētos redzēt, kā viņai piedien briljanta karuļi.

## XVII laulātie draugi Bonasjē

Kardināls jau otru reizi sarunā ar karali bija ieminējies par briljanta karuļiem. Šāda neatlaidība pārsteidza Ludviķi XIII, un viņš nodomāja, ka aiz šī ieteikuma ir kāds noslēpums.

Karalis jau vairākkārt bija juties pazemots, ka Rišeljē, kam bija lieliska policija, — kaut arī tā vēl nebija sasniegusi mūsdienu policijas pilnību, — zināja par Ludviķa XIII mājas dzīvi vairāk nekā viņš pats. Tāpēc karalis cerēja sarunā ar Austrijas Annu izvilināt, kas aiz šī atkārtotā aizrādījuma slēpjas, un tad atgriezties pie kardināla ar tam zināmo vai nezināmo izdibināto noslēpumu. Kā vienā, tā otrā gadījumā karaļa cieņai kardināla acīs vajadzēja ievērojami celties.

Sai nolūkā viņš aizgāja pie karalienes un kā aizvien sarunu uzsāka ar draudiem pret viņas apkārtnē esošajiem cilvēkiem. Austrijas Anna nodūra galvu un, nekā neatbildēdama, ļāva izplūst draudu straumei, cerēdama, ka galu galā tā apsīks. Bet ne to bija gribējis panākt Ludviķis XIII. Karalis gribēja uzkurināt vārdu maiņu, kurā vajadzēja izšķilties kādam atklājumam, jo viņš bija pārliecināts, ka Rišeljē perina kādu slepenu nodomu un gatavo viņam nepatīkamu pārsteigumu, kādus kardināls sevišķi labi prata sagādāt. Ar neatlaidīgām apsūdzībām karalis sasniedza mērķi.

—  Jūsu augstība! — iesaucās Austrijas Anna, ko aplinku uzbrukumi bija izveduši no pacietības. — Kāpēc jūs man nepasakāt visu, kas jums ir uz sirds? Kādu pārkāpumu esmu nodarījusi? Ko esmu nogrēkojusies? Tas taču nevar būt, ka jūsu augstība sacēlusi šo traci vēstules dēļ, kuru uzrakstīju savam brālim.

Tiešais jautājums savukārt apmulsināja karali, un viņš uzreiz neattapās, ko atbildēt. Apsvēris viņš nolēma, ka nu būs īstā reize izteikt norādījumu, kam vajadzēja tikt izsacītam dienu pirms svinībām.

—   Kundze, tuvākajās dienās rātsnamā būs balle, — viņš valdonīgi ierunājās. — Uzskatu, ka jums, lai pagodinātu mūsu krietnos pilsētas vecākos, jāierodas šajā ballē parādes tērpā un noteikti ar briljanta karuļiem, kurus jums dāvināju uz dzimšanas dienu. Tā ir mana atbilde.

Sī atbilde bija briesmīga. Austrijas Anna nodomāja, ka Ludviķis XIII zina visu un kardināls viņu pierunājis šīs septiņas astoņas dienas izturēties noslēpumaini. Starp citu, noslēpumainība bija karalim raksturīga. Viņa kļuva bāla kā audekls, atbalstījās pret mazu galdiņu ar savu daiļo roku, kas pašreiz izskatījās kā no vaska veidota, un, ar izbiedētām acīm skatīdamās uz karali, neatbildēja ne vārda.

—  Jūs mani saprotat, kundze? — jautāja karalis, priecādamies par viņas apjukumu, kaut arī neizprata tā cēloni. — Jūs saprotat?

—  Jā, jūsu majestāte, es saprotu, — karaliene nočukstēja.

—  Jūs ieradīsieties ballē?

—  Jā.

—   Izgreznojusies ar karuļiem?

—  Jā.

Karaliene kļuva vēl bālāka. Karalis to pamanīja un tīksminājās par viņas satraukumu ar to salto nežēlību, kas bija viena no viņa rakstura sliktajām pusēm.

—  Tātad esam norunājuši, — karalis sacīja, — un tas ir viss, kas man bija jums sakāms.

—   Kurā dienā balle būs? — Austrijas Anna iejautājās.

Ludviķis XIII instinktīvi juta, ka nevajag atbildēt uz šo jautājumu, jo karaliene to bija izteikusi mirējas balsī.

—   Visai drīz, kundze, — viņš atbildēja. — Es tikai skaidri neatceros datumu, apvaicāšos kardinālam.

—   Tātad kardināls jums ieteica rīkot šos svētkus? — karaliene iesaucās.

—  Jā, kundze, — karalis izbrīnījies atbildēja. — Bet ko nozīmē šis jautājums?

—   Un viņš jums ieteica man atgādināt, lai ierodos ballē ar šiem karuļiem?

—   Tas ir, kundze …

—   Viņš, jūsu majestāte, tas bija viņš!

—   Vai nav vienalga, vai viņš vai es? Vai tad šis atgādinājums ir kas ļauns?

—   Nē, majestāte.

—   Tātad jūs ieradīsieties?

—   Jā, majestāte.

—   Labi, — karalis aiziedams sacīja. — Ceru, ka izpildīsiet savu solījumu.

Karaliene taisīja reveransu, ne tik daudz aiz etiķetes, cik tāpēc, ka viņa saļima ceļgalos.

Karalis aizgāja ļoti apmierināts.

—   Esmu pazudusi, — karaliene murmināja, — pazudusi, jo kardināls zina visu un kūda karali, kas vēl nekā nezina, bet drīz dabūs zināt visu. Esmu pazudusi! Ak Dievs, mans Dievs! Ak Dievs!

Ceļos nometusies uz spilvena, ar drebošajām rokām saņēmusi galvu, viņa lūdza Dievu.

Viņas stāvoklis tiešām bija briesmīgs. Bekingems bija atgriezies Londonā, de Sevreza kundze bija Tūrā. Karaliene tika uzraudzīta stingrāk nekā jebkad, viņa manīja, ka viena no galma dāmām viņu nodod, bet skaidri nezināja — kura. De Ports nevarēja atstāt Luvru. Viņai nebija neviena, kam varētu uzticēties.

Juzdamās dziļi nelaimīga un pilnīgi vientuļa savā nelaimē, karaliene sāka šņukstēt.

—  Vai es nevarētu kaut kā palīdzēt jūsu augstībai? — pēkšņi atskanēja maiga, līdzjūtīga balss.

Karaliene strauji pagriezās, jo balss noskaņa nevarēja maldināt: tā spēja runāt tikai draudzene.

Un tiešām: pie vienām no karalienes istabas durvīm stāvēja Bonasjē kundze. Viņa bija kārtojusi karalienes kleitas un veļu nelielā blakus istabā un nepaguva iziet, kad ienāca karalis. Tā viņa visu bija dzirdējusi.

Karaliene spalgi iekliedzās, redzēdama, ka tikusi pārsteigta, jo savā dziļajā apmulsumā uzreiz nepazina jauno sievieti, ko de Ports bija ieteicis.

—  O, nebaidieties, kundze, — sacīja jaunā sieviete, sažņaugdama rokas un pati sākdama raudāt, redzot karalienes izmisumu.

—  Esmu ar sirdi un dvēseli padevīga jūsu majestātei, un, lai gan stāvu tālu no jums un esmu zemas kārtas cilvēks, tomēr domāju, ka esmu atradusi ceļu, kā izpestīt jūsu majestāti no grūtībām.

—   Jūs? Ak debesis! Jūs! — karaliene iesaucās. — Bet paskatieties man sejā. Man visapkārt ir nodevēji. Vai drīkstu jums uzticēties?

—  Ak kundze! — iesaucās jaunā sieviete, nomezdamās ceļos.

—   Zvēru pie savas dvēseles glābiņa, ka esmu ar mieru mirt par jūsu majestāti!

Šis kliedziens bija izrāvies no sirds dziļumiem un par tā patiesīgumu nevarēja šaubīties.

—   Jā, — daiļā Bonasjē kundze turpināja, — šeit tiešām ir nodevēji. Bet zvēru jums pie svētās jaunavas, ka jūsu majestātei nav padevīgākas kalpones par mani. Karuļus, ko tagad karalis prasa, jūs atdevāt Bekingemas hercogam, vai ne? šie karuļi atradās mazajā rožkoka šķirstiņā, ko viņš turēja padusē? Vai tā ir? Vai arī es maldos?

—   Ak Dievs! Ak Dievs! — murmināja karaliene, un zobi viņai klabēja aiz šausmām.

—   Šos karuļus tagad vajag dabūt atpakaļ, — Bonasjē kundze turpināja.

—  Jā, bez šaubām, ka vajag! — karaliene atbildēja. — Bet kā lai to izdara?

—  Vajag kādu aizsūtīt pie hercoga.

—   Bet ko? … Kam es varu uzticēties?

—   Paļaujieties uz mani, kundze. Pagodiniet mani ar savu uzticību, un es atradīšu vēstnesi!

—   Bet tad vajadzēs rakstīt!

—   Jā. Tas ir nepieciešami. Pāris vārdus ar jūsu majestātes roku un jūsu personīgo zīmogu.

—   Bet šie pāris vārdi var nest man tiesas spriedumu, laulības šķiršanu, trimdu!

—  Jā, ja tie nonāktu neliešu rokās! Bet es galvoju, ka tie tiks nodoti tam, kam tie domāti.

—  Ak Dievs! Tad man jānodod mana dzīvība, mans gods un labā slava jūsu rokās!

—  Jā, majestāt, tas jums jādara, un es to visu izglābšu!

—   Bet kā? Vismaz pasakiet man to!

—   Mans vīrs pirms divām trim dienām ir atbrīvots. Neesmu vēl paguvusi ar viņu satikties. Viņš ir vienkāršs un godīgs cilvēks, kas nevienu ne mīl, ne ienīst. Viņš darīs to, ko es gribēšu. Kad es viņam likšu, viņš dosies ceļā, nezinādams, ko ved, un nodos jūsu majestātes vēstuli, arī nezinādams, ka tā ir no jūsu majestātes, jūsu norādītajā vietā.

Karaliene sajūsmā strauji satvēra jaunās sievietes rokas un paskatījās viņā tā, it kā gribētu izlasīt, kas slēpjas viņas sirds dziļumos. Redzēdama Bonasjē kundzes skaistajās acīs tikai sirsnību, karaliene maigi noskūpstīja jauno sievieti.

—  Dari tā! — Austrijas Anna iesaucās. — Un tu izglābsi manu dzīvību, tu izglābsi manu godu!

—   Nepārspīlējiet pakalpojumu, ko man būs laime jums sniegt. Man nekas nav jāglābj, jo jūsu majestāte ir tikai nodevīgu intrigu upuris.

—  Tas ir tiesa, mans bērns, — karaliene sacīja, — tev taisnība.

—   Kundze, dodiet man vēstuli, jo laiks nestāv uz vietas.

Karaliene piesteidzās pie maza galdiņa, uz kura atradās tinte,

papīrs un spalvas. Uzrakstījusi pāris rindiņas, viņa uzspieda vēstulei savu zīmogu un pasniedza Bonasjē kundzei.

—   Bet mēs esam piemirsušas vienu svarīgu lietu, — karaliene teica.

—   Kādu?

—   Naudu.

Bonasjē kundze pietvīka.

—  Jā, tas tiesa, — viņa piekrita, — un man jāatzīstas jūsu majestātei, ka mans vīrs …

—  Tavam vīram naudas nav? Tā tu gribēji sacīt?

—   Nē, nauda viņam ir, bet viņš ir ļoti skops, un tas ir viņa galvenais trūkums. Tomēr neraizējieties, majestāte, gan jau mēs atradīsim iespēju …

—   Man arī nav naudas, — karaliene sacīja. (Tos, kas būs lasījuši de Motvila kundzes memuārus, šī atbilde nepārsteigs.) — Bet pagaidi!

Austrijas Anna pieskrēja pie savas rotaslietu lādītes.

—   Ņem šo gredzenu, — viņa teica. — Stāsta, ka tas esot ļoti dārgs. Man šo gredzenu dāvināja mans brālis Spānijas karalis, tā ka tas pieder man un es ar to varu rīkoties pēc savas patikas. Ņem šo gredzenu, pārvērt to naudā, un lai tavs vīrs dodas ceļā.

—  Stundas laikā jūsu vēlēšanās būs izpildīta.

—   Tu redzi adresi, — karaliene piebilda, runādama tik klusu, ka tikko varēja dzirdēt, ko viņa saka. — Milordam Bekingemas hercogam Londonā.

—  Vēstule tiks nodota viņam personīgi.

—  Augstsirdīgais bērns! — iesaucās Austrijas Anna.

Bonasjē kundze noskūpstīja karalienei roku, aizbāza vēstuli aiz

ņiebura un aizsteidzās viegla kā putns.

Pēc desmit minūtēm viņa bija mājās. Kā jau viņa bija teikusi karalienei, savu vīru pēc atbrīvošanas viņa nebija satikusi. Bonasjē kundze nezināja, kā viņas vīrs bija pārvērties attiecībā pret kardinālu. Šo pārvērtību bija veicinājuši divi trīs grāfa de Roš- fora apmeklējumi, kurš bija kļuvis par Bonasjē kunga labāko draugu. Grāfs bez sevišķām pūlēm bija iestāstījis kādreizējam sīkpreču tirgotājam, ka viņa sieva nolaupīta ne aiz kādām grēcīgām jūtām, bet tikai aiz politiskas piesardzības.

Vīru Bonasjē kundze atrada mājās vienu: nabaga cilvēks ar lielām pūlēm kārtoja dzīvokli, kurā viņš bija atradis gandrīz visas mēbeles salauztas, atvilktnes iztukšotas, jo taisnīgā tiesa nav viena no tām trim lietām, par kurām ķēniņš Zālamans teicis, ka tās neatstājot pēdas. Bonasjē kalpone bija aizmukusi, līdzko mājastēvs tika arestēts. Nelaimīgā meiča bija tā pārbijusies, ka neapstādamās kājām aizgāja no Parīzes līdz savai dzimtenei Burgundijai.

Tikko pārnācis mājās, godājamais sīkpreču tirgotājs bija paziņojis sievai par laimīgo atgriešanos, un sieva bija atbildējusi ar apsveikumu un solījumu, ka pirmajā brīdī, kad izdošoties atrauties no saviem pienākumiem, viņa steigšoties apmeklēt vīru.

šo pirmo brīvo brīdi iznāca gaidīt piecas dienas, kas citos apstākļos Bonasjē kungam būtu šķitis ilgi. Taču satikšanās ar kardinālu un Rošfora apmeklējumi viņam sagādāja bagātīgu vielu pārdomām, un, kā zināms, ne ar ko laiks neaizrit tik ātri kā ar pārdomām.

Turklāt Bonasjē kunga pārdomas bija pavisam rožainas. Roš- fors sauca viņu par savu draugu, par dārgo Bonasjē un nebeidza kladzināt, ka eminence kardināls esot ļoti labās domās par viņu. Sīkpreču tirgotājam likās, ka viņam pavēries ceļš uz godu un mantu.

Arī Bonasjē kundze bija pārdomājusi, taču viņas pārdomās godkārei nebija vietas. Gluži neviļus viņas domas pastāvīgi atgriezās pie skaistā jaunekļa, kas bija tik drošsirdīgs un šķita ļoti iemīlējies. Astoņpadsmit gadus veca apprecējusies ar Bonasjē kungu, pastāvīgi dzīvojusi sava vīra draugu vidū, kuri nespēja modināt nekādas jūtas jaunajā sievietē, kam dvēsele bija daudz cildenāka nekā citiem viņas vides cilvēkiem, Bonasjē kundze bija palikusi nejūtīga pret lētajiem kārdinājumiem. Bet muižnieka titulam, it īpaši tanī laikā, bija liela ietekme uz parastajiem pilsētas iedzīvotājiem, un d'Artanjans bija muižnieks. Turklāt viņš valkāja gvardistu uniformu, kurai pēc musketieru uniformas bija vislielākā piekrišana dāmu vidū. Atkārtosim, ka viņš bija skaists, jauns un uzņēmīgs. Par mīlestību viņš runāja kā cilvēks, kas mīl un alkst pretmīlestības. Tas viss bija vairāk nekā pietiekami, lai sagrozītu galviņu divdesmit trīs gadus vecai sievietei, un Bo- nasjē kundze pašreiz bija sasniegusi šo laimīgo mūža laika posmu.

Laulātie draugi nebija redzējušies vairāk nekā nedēļu, un pa so laiku abi bija pārdzīvojuši smagus notikumus, tāpēc satieko- lies katrs bija aizņemts ar savām raizēm. Bonasjē kungs tomēr izpauda patiesu prieku un atplestām rokām nāca pretī sievai.

Bonasjē kundze sniedza viņam pieri skūpstam.

—  Aprunāsimies mazliet, — viņa sacīja.

—   Par ko tad? — Bonasjē pārsteigts iejautājās.

—  Man jums jāpastāsta kas ļoti svarīgs.

—  Jā, arī man jānoskaidro daži ļoti nopietni jautājumi. Lūdzu, pastāstiet man, kādēļ jūs tikāt nolaupīta.

—   Pašreiz nav vērts par to runāt, — Bonasjē kundze sacīja.

—   Par ko tad? Par manu apcietināšanu?

—   Par to es dabūju zināt tai pašā dienā. Bet, tā kā man bija skaidrs, ka jūs neesat izdarījis nekādu noziegumu, neesat iejaukts nevienā intrigā un ka jūs nezināt nekā tāda, kas varētu kompromitēt jūs vai kādu citu, tad es par to sevišķi neuztraucos.

—   Jums, kundze, viegli runāt! — atcirta Bonasjē, kas jutās aizvainots, ka sieva izrāda par viņu tik maz intereses. — Vai jūs zināt, ka es veselu dienu un nakti biju ieslodzīts Bastīlijas cietumā?

—   Viena diena un nakts aizrit ātri. Nerunāsim par jūsu apcietināšanu. Labāk atgriezīsimies pie tā, kādēļ esmu šurp atnākusi.

—   Kā tā! Kādēļ esat atnākusi? Vai tad ne tādēļ, lai redzētos ar vīru, ko neesat satikusi vairāk nekā nedēļu? — sīkpreču tirgotājs jutās aizskarts.

—   Protams, vispirms tādēļ. Bet ir vēl kāda lieta.

—   Runājiet!

—  Ārkārtīgi svarīga lieta, no kuras varbūt atkarīga visa mūsu

nākotne.

—   Bonasjē kundze, mūsu stāvoklis ļoti mainījies, kopš mēs pēdējo reizi redzējāmies, un es nebūšu pārsteigts, ja pēc dažiem mēnešiem mūs daudzi apskaudīs.

—  Jā, sevišķi, ja jūs cieši sekosiet maniem norādījumiem.

—   Es?

—  Ja, jūs. Ir jāveic labs, svēts darbs, un reize ar to varēs nopelnīt daudz naudas.

Bonasjē kundze zināja, ka nauda ir viņas vīra vājā puse. Bet cilvēks, kaut arī tas būtu sīkpreču tirgotājs, desmit minūtes parunājies ar kardinālu Rišeljē, vairs nepaliek tas pats cilvēks.

—   Nopelnīt daudz naudas! — lūpas izstiepdams, novilka Bonasjē kungs.

—  Jā, daudz.

—   Cik tad tas apmēram būtu?

—  Varbūt tūkstoš pistoles.

—  Tad jau jūs prasīsiet no manis ko ļoti nopietnu.

—  Jā.

—   Kas man būs jādara?

—  Jums tūdaļ jādodas ceļā. Jūs saņemsiet no manis vēstuli, kas jums jāglaba kā acuraugs un jānodod tieši tai personai, kurai tā adresēta.

—   Uz kurieni man jābrauc?

—   Uz Londonu.

—  Man uz Londonu! Nē, jūs jokojat! Man Londonā nav nekas darāms.

—   Bet kādiem citiem ir vajadzīgs, lai jūs turp aizbrauktu.

—  Kas tie par citiem? Lieciet vērā, ka turpmāk es vairs nekā nedarīšu bez apdoma, un es gribu zināt ne tikai, ar ko es riskēju, bet arī, kā labā riskēju.

—  Jūs sūta kāda ievērojama persona, un jūs sagaidīs ievērojama persona. Atlīdzība pārsniegs jūsu vēlēšanos — tas ir viss, ko varu jums apsolīt.

—  Atkal intrigas! Pastāvīgi intrigas! Pateicos! Tagad es uz to vairs neielaidīšos, jo kardināla kungs man daudz ko izskaidroja.

—  Kardināls! — iesaucas Bonasjē kundze. — Jus esat saticies ar kardinālu?

—  Viņš uzaicināja mani ierasties, — sīkpreču tirgotājs lepni paskaidroja.

—   Un jūs bijāt tik neapdomīgs, ka aizgājāt pie viņa?

—  Jāatzīstas, ka man nebija izvēles iet vai neiet, jo mani aizveda divi sargi. Patiesības labā jāsaka arī, ka, iekams iepazinos ar viņa eminenci, es būtu bijis ļoti priecīgs, ja varētu izvairīties no šī apmeklējuma.

—  Viņš apgājās ar jums rupji? Viņš jums draudēja?

—  Viņš man sniedza roku un sauca mani par savu draugu. Vai dzirdat, kundze? Par savu draugu! Es esmu lielā kardināla draugs!

—   Lielā kardināla!

—  Varbūt jūs gribat apstrīdēt viņam šo godu?

—  Nekā negribu apstrīdēt, bet tikai saku jums, ka ministra labvēlība ir nepastāvīga un tikai muļķis var uz to paļauties. Ir vara, kas stāv augstāk par viņu, vara, kura nebalstās uz kāda cilvēka iegribas vai kāda notikuma iznākumu, un vajag kalpot šādai varai.

—  Man ļoti žēl, kundze, bet es atzīstu tikai šī lielā cilvēka varu, kuram man ir tas gods kalpot.

—  Vai jūs kalpojat kardinālam?

—    Jā, kundze, un kā viņa kalpotājs ne nepieļaušu, ka jūs piedalāties sazvērestībās pret valsts drošību un kalpojat šai sievietei. Viņa nav francūziete, viņas krūtīs pukst spānietes sirds. Tā ir laime, ka par mums stāv nomodā lielais kardināls, viņa skatiens iespiežas cilvēka pašos sirds dzijumos.

Bonasjē vārdu pa vārdam atkārtoja no Rošfora dzirdētu frāzi. Nabaga sieviete, kas bija paļāvusies uz vīra palīdzību un šajās cerībās galvojusi par viņu karalienei, notrīsēja, iedomādamās briesmas, kurās tikko nebija iekļuvusi, un apzinādamās savu nevarību. Bet, pazīdama vīra vājo raksturu un it īpaši viņa mantkārību, Bonasjē kundze vēl cerēja panākt, ka viņš veic tās nodomu.

—  Ak tā! Jūs esat kardinālists! — viņa iesaucās. — Jūs kalpojat tiem, kuri izturas varmācīgi pret jūsu sievu un apvaino jūsu karalieni!

—  Atsevišķa cilvēka intereses nav nekas, salīdzinot ar visu interesēm. Es stāvu par tiem, kas glābj valsti, — Bonasjē uzpūtīgi paskaidroja.

Arī šo no grāfa Rošfora dzirdēto teikumu viņš bija paturējis prātā un nu atradis izdevību paspīdēt ar to.

—   Vai jūs maz zināt, kas ir valsts, par kuru jūs runājat? — plecus paraustīdama, sacīja Bonasjē kundze. — Labāk palieciet vienkāršs pilsētas iedzīvotājs un pievērsieties tiem, kas jums vairāk maksā.

—   Ehē! — novilka Bonasjē, ar plaukstu paplikšķinādams pa blīvi piebāztu ādas maišcli, kurā iešķindējās sudrabs. — Cienījamā pareģone, ko jūs teiksiet uz šito?

—   No kā jūs dabūjāt šo naudu?

—  Vai nevarat iedomāties?

—   No kardināla?

—   No viņa un no mana drauga grāfa de Rošfora.

—   No grāfa de Rošfora! Bet viņš taču ir tas, kas mani nolaupīja!

—  Tas ir iespējams.

—  Jūs pieņemat naudu no šā cilvēka?

—   Vai jūs pati man neteicāt, ka tikāt nolaupīta aiz tīri politiskiem iemesliem?

—   Jā, bet ar to mani gribēja piespiest nodot manu pavēlnieci, ar spīdzināšanu izraut no manis atzīšanos, kas varētu kompromitēt manas visaugstākās pavēlnieces godu un varbūt pat apdraudētu viņas dzīvību.

—   Kundze, jūsu visaugstākā pavēlniece ir nodevīga spāniete, un kardināls dara labi ko darīdams, — Bonasjē atcirta.

—   Es zināju, ka jūs esat gļēvs, skops un dumjš, bet, ka jūs esat arī nekrietns, to es nezināju, — jaunā sieviete sacīja.

—   Cienītā, — ieteicās Bonasjē, kas nekad nebija redzējis savu sievu tik dusmīgu un nobijās no ģimenes skandāla, — cienītā, ko jūs runājat?

—   Es saku, jūs esat nelietis! — turpināja Bonasjē kundze, redzēdama, ka atkal gūst zināmu ietekmi uz vīru. — Jūs sākat nodarboties ar politiku, jūs! Turklāt jūs esat kļuvis par kardināla piekritēju! Jūs ar miesu un dvēseli pārdodaties pašam velnam, par naudu pārdodaties!

—   Ne velnam, bet kardinālam.

—   Tas ir viens un tas pats! — jaunā sieviete iesaucās. — Kas saka «Rišeljē», saka «sātans».

—   Kļūsiet, kundze, jel kļūsiet! Kāds var jūs izdzirdēt!

—  Jā, jums taisnība, un man būtu kauns par jūsu gļēvulību.

—   Ko tad jūs no manis prasāt?

—   Es jums jau teicu: lai jūs nekavējoties dodaties ceļā un pēc labākās sirdsapziņas izpildāt uzdevumu, ar kuru es jūs pagodinu. Tad esmu ar mieru jums visu piedot un aizmirst, vēl vairāk, — un jaunā sieviete sniedza viņam roku, — dāvāšu jums kā agrāk savu draudzību.

Bonasjē bija gļēvs un skops, bet savu sievu viņš mīlēja: viņš jutās saviļņots. Turklāt piecdesmit gadus vecs vīrs nespēj ilgi dusmot uz sievu, kurai tikai divdesmit trīs gadi. Bonasjē kundze redzēja, ka viņš sāk svārstīties.

—   Par ko jūs izšķirsieties?

—   Bet, dārgā draudzene, apdomājiet, ko jūs no manis prasāt. Londona ir tālu, ļoti tālu no Parīzes, un uzdevuma veikšana varbūt saistīta ar briesmām.

—  Vai nav vienalga, ja jūs no tām izvairīsieties?

—   Nē, Bonasjē kundze, — sīkpreču tirgotājs sacīja, — nē, es noteikti atsakos! Intrigas mani biedē. Es esmu redzējis Bastīliju. Brrr! Bastīlija ir baiga. Kad par to iedomājos vien, man uzreiz uzmetas zosāda. Man piedraudēja ar spīdzināšanu. Vai jūs zināt, kas ir spīdzināšana? Koka ķīļus dzen starp kāju pirkstiem, līdz kamēr kauli pārlūst! Nē, es noteikti nebraukšu. Kāpēc tad, pie joda, jūs nevarat braukt pati? Jo patiesi, man sāk likties, ka esmu maldījies par jums: šķiet, ka jūs esat vīrietis, turklāt viens no pārgalvīgākajiem!

—   Un jūs — jūs esat sieviete, nožēlojama, stulba un aprobežota sieviete. Es redzu, jums ir bail! Labi, ja jūs šo pašu mirkli nedosieties ceļā, tad es uz karalienes rīkojumu likšu jūs apcietināt, likšu jūs iemest tai pašā Bastīlijā, no kuras jūs tik ļoti baidāties.

Bonasjē iegrima dziļās pārdomās. Viņš pamatīgi apsvēra, kas ir bīstamāks: karalienes vai kardināla dusmas. Protams, kardināla dusmas ir daudz bīstamākas.

—  Lieciet mani arestēt karalienes vārdā, — Bonasjē sacīja,

—  un es atsaukšos uz viņa eminenci.

Bonasjē kundze šausmās atskārta, ka aizgājusi par tālu. Brīdi viņa ieskatījās vīra stulbajā sejā, kurā atspoguļojās sabijušās muļķa nesatricināmā apņēmība.

—   Labi, lai paliek tā, — viņa teica. — Varbūt jums galu galā ir taisnība. Vīrietis politikā vienmēr ir tālredzīgāks nekā sieviete un sevišķi jūs, Bonasjē kungs, tāpēc ka jūs esat sarunājies ar pašu kardinālu. Un tomēr man ir sāpīgi, — viņa piebilda, — ka mans laulātais draugs, cilvēks, uz kura jūtām es, šķiet, varēju paļauties, izturas pret mani tik nelaipni un nevēlas izpildīt manu iegribu.

—  Tāpēc ka jūsu iegribas var aizvest pārāk tālu, — Bonasjē pašapzinīgi sacīja, — un tas mani biedē.

—  Tad es atteikšos no savas iedomas, — jaunā sieviete nopūzdamās teica. — Lai paliek, un nerunāsim vairs par to.

—   Ja jūs man vismaz pasacītu, kas man Londonā būtu bijis jādara, — Bonasjē atsāka, atcerēdamies, gan mazliet pavēlu, ka Rošfors bija viņam piekodinājis censties izdibināt sievas noslēpumus.

—   Kam jums tas jāzina? — jaunā sieviete, instinktīvi juzdama neuzticību, izvairīgi sacīja. — Runa bija par kādu sīkumu, sievietes nereti pēc tādiem tīko. Būtu bijis jāizdara kāds iepirkums, uz kuru daudz varētu nopelnīt.

Taču, jo vairāk jaunā sieviete centās izklaidēt vīra aizdomas, jo stingrāk Bonasjē kungā nostiprinājās pārliecība, ka noslēpums, ko viņa atsakās tam uzticēt, ir svarīgs. Tāpēc viņš nolēma uz karstām pēdām aizsteigties pie grāfa de Rošfora un pastāstīt tam, ka viņas majestāte karaliene meklē vēstnesi, ko sūtīt uz Londonu.

—  Atvainojiet, dārgā, bet man jūs jāatstāj, — Bonasjē teica.

—    Nezinādams, ka jūs ieradīsieties, biju norunājis satikties ar vienu draugu. Es drīz atgriezīšos, un, ja jūs brītiņu uzgaidītu mani, es aprunātos ar savu draugu un, tā kā metas jau pavēls, pavadītu jūs atpakaļ uz Luvru.

—   Pateicos, mans kungs, — Bonasjē kundze atbildēja. — Jūs neesat pietiekoši drošsirdīgs, lai varētu mani aizstāvēt, tāpēc aiziešu uz Luvru viena pati.

—   Kā jums tīk, mana dārgā, — atteica kādreizējais sīkpreču tirgotājs. — Vai drīz jūs atkal redzēšu?

—   Bez šaubām. Ceru, ka nākošajā nedēļā būšu brīvāka. Tad atnākšu sakārtot mūsu lietas, tās laikam ir mazliet izsvaidītas.

—   Labi, es jūs gaidīšu. Vai neesat uz mani dusmīga?

—   Es? It nemaz.

—  Tad uz drīzu redzēšanos?

—  Uz redzēšanos.

Bonasjē noskūpstīja sievai roku un aizsteidzās.

—   Nejēga! — Bonasjē kundze sašutusi ierunājās, kad vīrs bija aizvēris ārdurvis un viņa palika viena. — Tas tikai vēl trūka, nu viņš izvērties par kardināla piekritēju! Un es par viņu galvoju karalienei, es apsolīju savai nelaimīgajai pavēlniecei… Ak Dievs, ak Dievs! Nu viņa arī mani uzskatīs par vienu no zemiskajiem radījumiem, kuri ložņā pa pili un nolikti viņas tuvumā, lai viņu izspiegotu! Bonasjē kungs! Es nekad neesmu jūs sevišķi mīlējusi, bet tagad es jūs ienīstu! Goda vārds, jūs man par to samaksāsiet!

Tikko viņa bija izteikusi šos vārdus, pie griestiem kāds pieklauvēja. Viņa pacēla galvu.

—   Dārgā Bonasjē kundze, — caur griestiem atskanēja balss, — atveriet mazās durtiņas uz kāpņu telpu, es tūlīt noiešu pie jums.

## XVIII mīļākais un virs

—   Kundze, atļaujiet jums pateikt, — sacīja d'Artanjans, ienākdams pa durvīm, kuras atvēra Bonasjē kundze, — ka jums nudien ir nožēlojams vīrs.

—   Vai tad jūs dzirdējāt mūsu sarunu? — jaunā sieviete strauji jautāja, nemierīgi skatīdamās uz d'Artanjanu.

—  Visā pilnībā.

—  Ak Dievs, kā tad tā?

—   Tāpat kā pirms neilga laika dzirdēju jūsu visai spraigo sarunu ar kardināla spiegiem.

—  Un ko jūs sapratāt no mūsu šīsdienas sarunas?

—   Ļoti daudz ko. Vispirms to, ka jūsu vīrs par laimi ir nejēga un stulbenis. Tālāk, ka jūs esat nonākusi grūtībās, un tas mani ļoti iepriecina, jo man rodas iespēja piedāvāt jums savus pakalpojumus, un Dievs ir mans liecinieks, ka esmu gatavs jūsu labā mesties ugunī. Un, beidzot, ka viņas majestātei karalienei vajadzīgs drosmīgs, attapīgs un uzticams cilvēks, kas viņas uzdevumā aizceļotu uz Londonu. Vismaz divas no šīm trim īpašībām man piemīt, tāpēc esmu jūsu rīcībā.

Bonasjē kundze uzreiz neatbildēja, bet sirds viņai priekā pukstēja un acīs iedzirkstījās cerība.

—   Un kādu drošību jūs man dosiet, ja būšu ar mieru uzticēt jums šo uzdevumu? — viņa jautāja.

—  Drošība būs mana mīlestība pret jums. Runājiet, pavēliet! Kas man jādara?

—  Ak Dievs, ak Dievs! — jaunā sieviete čukstēja. — Vai patiesi lai uzticu jums šādu noslēpumu? Jūs taču vēl esat gandrīz zēns!

—   Redzu, ka jūs vēlaties, lai kāds par mani galvotu.

—   Atzīšos, ka tad es būtu mierīgāka.

—  Vai jūs pazīstat Atosu?

—   Nē.

—   Un Portosu?

—   Nē.

—  Varbūt Aramisu?

—  Arī nē. Kas ir šie kungi?

—   Karaļa musketieri. Varbūt pazīstat viņu kapteini de Trevila kungu?

—  Jā, viņu es pazīstu, protams, ne personīgi, bet esmu vairākkārt dzirdējusi karalieni sakām, ka viņš esot krietns un godīgs muižnieks.

—   Cerams, ka par viņu jums nebūs bažu, ka viņš jūs varētu nodot kardinālam?

—   Protams, ka ne.

—   Labi. Tad atklājiet viņam savu noslēpumu un jautājiet, vai varat man to uzticēt, lai arī cik svarīgs, vērtīgs un briesmīgs tas būtu.

—   Bet tas nav mans noslēpums, un es to nedrīkstu atklāt.

—   Bet Bonasjē kungam jūs to gandrīz uzticējāt, — d'Artanjans pārmetoši sacīja.

—   Tāpat kā uztic vēstuli koka dobumam, baloža spārnam vai suņa kaklasaitei.

—  Jūs taču redzat, kā es jūs mīlu.

—  Jā, jūs man to sakāt.

—   Esmu godīgs cilvēks!

—   To es ticu.

—   Esmu drošsirdīgs!

—   Par to es nešaubos.

—   Tad pārbaudiet mani.

Vēl mazliet šaubīdamās, Bonasjē kundze paskatījās uz jaunekli. Bet viņa acīs bija tik daudz kvēles, viņa balsī tāds pārliecības spēks, ka jaunā sieviete juta neuzveicamu vēlēšanos uzticēties viņam. Turklāt viņas stāvoklī citas izejas nebija, vajadzēja riskēt. Pārliecīga piesardzība karalienei bija tikpat bīstama, cik pārliecīga uzticēšanās. Neslēpsim arī to, ka neapzinātās jūtas, kas Bonasjē kundzē bija modušās pret jaunekli, vedināja runāt.

—   Tad klausieties, — viņa sacīja d'Artanjanam. — Padodos jūsu apgalvojumiem un uzticēšos jums. Bet zvēru Dieva priekšā, kurš dzird visu: ja jūs mani nodosiet, tad es, pat ja mani ienaidnieki man piedotu, es nonāvēšos, vainodama jūs manā nāvē.

—   Un es zvēru, — d'Artanjans teica, — ka drīzāk miršu, ja, veicot jūsu uzticēto uzdevumu, es tiktu sagūstīts, nekā darīšu vai sacīšu ko tādu, kas varētu kādam cilvēkam kaitēt.

Tad jaunā sieviete atklāja viņam noslēpumu, ko viņš pa daļai jau bija nejauši uzzinājis uz tilta pie «Samarietes».

Tā viņi atklāja viens otram mīlestību.

D'Artanjans staroja aiz līksmes un lepnuma. Atklātais noslēpums, sieviete, ko viņš mīlēja, paļāvība un mīlestība iedvesa viņam milža spēku.

—   Es nekavējoties dodos ceļā, — viņš sacīja.

—   Kā tad tā! — Bonasjē kundze iesaucās. — Un jūsu pulks, jūsu kapteinis?

—   Ak debesis! To visu jūs, dārgā Konstance, likāt man aizmirst! Jums taisnība, man jādabū atvaļinājums.

—  Atkal šķērslis, — Bonasjē kundze apbēdināta nočukstēja.

—  Neraizējieties! — mirkli padomājis, iesaucās d'Artanjans.

—  šo šķērsli es viegli uzveikšu.

—   Kā?

—   Šovakar pat aiziešu pie de Trevila kunga un lugšu, lai viņš aprunājas ar manu kapteini dez Esāra kungu un izgādā man vajadzīgo atvaļinājumu.

—  Tas vēl nav viss.

—   Kas tad vēl? — jautāja d'Artanjans, redzēdams, ka Bonasjē kundze kautrējas turpināt.

—  Varbūt jums nav naudas?

—   Vārdiņš «varbūt» ir lieks, — d'Artanjans smaidīdams atbildēja.

—  Ja tā, — sacīja Bonasjē kundze, atvērdama skapi un izņemdama no turienes maišeli, ko pirms pusstundas tik maigi bija glāstījis viņas vīrs, — ņemiet šo maisiņu.

—   Kardināla naudas maiss! — skaļi iesmiedamies, iesaucās d'Artanjans, kas, kā jau lasītājs atcerēsies, pateicoties uzlauztajai grīdai, bija dzirdējis vārdu pa vārdam sīkpreču tirgotāja sarunu ar sievu.

—  Jā, kardināla, — Bonasjē kundze apstiprināja. — Kā redzat, tas izskatās diezgan iespaidīgs.

—   Deviņi pērkoni! — d'Artanjans iesaucās. — Izglābt karalieni ar viņa eminences naudas palīdzību — tas tik būs jautri!

—  Jūs esat laipns un jauks jauneklis, — Bonasjē kundze teica.

—   Varat man ticēt, ka viņas majestāte nepaliks jums pateicību parādā.

—  Ak, man jau ir bagātīgi atlīdzināts! — d'Artanjans atteica.

—   Es jūs mīlu, jūs atjaujat man runāt par manu mīlestību — tā jau ir tik liela laime, par kādu neuzdrošinājos sapņot.

—   Klusu! — pēkšņi notrīsēdama, ieteicas Bonasjē kundze.

—   Kas noticis?

—   Uz ielas sarunājas.

—   Sī balss …

—  Tā ir mana vīra balss. Jā, tas ir viņš!

D'Artanjans pieskrēja pie durvīm un aizbīdīja bultu.

—   Kamēr neesmu aizgājis, viņš nedrīkst ienākt, — jauneklis sacīja. — Kad būšu projām, tad atveriet viņam durvis.

—  Man jau arī vajadzēja būt aizgājušai. Un, ja es palikšu šeit, kā tad lai izskaidroju naudas pazušanu?

—  Jums taisnība, mums jāiet projām abiem.

—   Jāiet projām, bet kā? Viņš taču mūs ieraudzīs, ja iziesim uz ielas.

—  Tad mums jāuzkāpj augšā manā istabā.

—   O, kādā tonī jūs to sakāt? — Bonasjē kundze iesaucās.

—  Jūs man iedvešat bailes!

Bonasjē kundzes acīs iemirdzējās asaras. D'Artanjans tās pamanīja. Apjucis un saviļņots viņš nometās jaunajai sievietei pie kājām.

—  Manā istabā jūs varēsiet justies tikpat droši kā baznīcā, dodu muižnieka godavārdu.

—  Tad iesim, — viņa sacīja. — Mans draugs, es jums uzticos.

D'Artanjans uzmanīgi atvilka durvju aizbīdni, un abi pa iekšējām durvīm kā ēnas izslīdēja koridorā, tad uzkāpa augšstāvā un iegāja d'Artanjana istabā.

Drošības pēc jauneklis aizbarikādēja durvis. Abi piegāja pie loga un pa aizvirtņu spraugu ieraudzīja uz ielas Bonasjē kungu, kas sarunājās ar kādu apmetnī ietinušos vīrieti.

Ieskatījies šajā vīrietī, d'Artanjans sarāvās un, pa pusei izvilcis zobenu no maksts, metās uz durvīm.

Lejā stāvēja nepazīstamais no Mengas.

—   Ko jūs gribat darīt? — Bonasjē kundze iesaucās. — Jūs pazudināsiet mūs abus.

—   Esmu devis zvērestu nogalināt šo cilvēku! — d'Artanjans attrauca.

—   Pašreiz jums sava dzīve jāziedo citam mērķim, jūsu dzīvība nepieder jums. Karalienes vārdā aizliedzu jums doties citās briesmās kā tikai tanīs, kas jūs sagaida_ ceļā.

—  Un pati savā vārdā jūs man nekā nepavēlēsiet?

—   Savā vārdā? — Bonasjē kundze aizkustināta sacīja. — Savā vārdā es jūs lūdzu to pašu. Bet paklausīsimies, man šķiet, ka viņi runā par mani.

' D'Artanjans piegāja pie loga un ieklausījās.

Bonasjē kungs jau bija atvēris sava dzīvok|a durvis un, redzēdams, ka istaba ir tukša, atgriezās pie apmetnī ietinušās cilvēka, ko uz bridi bija pametis vienu.

—  Viņa ir aizgājusi, — Bonasjē sacīja, — droši vien atgriezusies Luvrā.

—  Vai esat pārliecināts, ka viņai nebija nekādu aizdomu par jūsu aiziešanas nolūku? — nepazīstamais jautāja.

—  Nē, — Bonasjē pašapzinīgi atbildēja. — Viņa ir pārāk vieglprātīga, lai tā kaut ko iedomātos.

—  Vai jaunais gvardists ir mājās?

—  Liekas, ka ne. Jūs jau redzat, ka slēģi ir aizvērti un gaisma arī nespīd cauri spraugām.

—   Vienalga, vajadzētu tomēr pārliecināties.

—   Kā to lai izdara?

—  Jāpieklauvē pie dzīvokļa durvīm.

—   Pajautāšu viņa kalpam.

—   Jā, ejiet.

Iegājis dzīvoklī, Bonasjē devās tālāk pa tām pašām durvīm, pa kurām bija aizsteigušies abi bēgļi, uzkāpa augšstāvā un pieklauvēja pie d'Artanjana durvīm.

Neviens neatsaucās. Kalpu Planšē uz šo vakaru bija aizņēmies Portoss, gribēdams padižoties. Kas attiecas uz d'Artanjanu, tad viņam nenāca ne prātā parādīt dzīvības zīmes.

Tai mirklī, kad Bonasjē ar pirkstu bija dauzījis pa durvīm, jaunajai sievietei un d'Artanjanam likās, ka sirds viņiem izlēks no krūtīm.

—   Pie viņa nav neviena mājās, — Bonasjē, nonācis lejā, teica.

—  Vienalga, labāk tomēr ieiesim iekšā. Tur būs drošāk nekā uz ielas.

—   Cik žēl! — Bonasjē kundze nomurmināja. — Nu mēs nekā vairs nedzirdēsim.

—  Tieši otrādi, — d'Artanjans sacīja, — mēs dzirdēsim vēl labāk.

D'Artanjans izcēla no grīdas trīs četrus parketa dēlīšus, pārvērzdams savu istabu par kaut ko līdzīgu Dionisija «ausij», noklāja zemē segu, nometās uz ceļiem un pamāja Bonasjē kundzei, lai tā seko viņa piemēram, un ari noliecas pie spraugas.

—  Vai esat pārliecināts, ka neviena nav mājās? — nepazīstamais jautāja.

—   Es par to galvoju, — Bonasjē atbildēja.

—   Un jūs domājat, ka jūsu sieva? …

—   Ir atgriezusies Luvrā.

—   Un ir sarunājusies tikai ar jums?

—   Esmu par to pārliecināts.

—  Vai jūs saprotat? Ir ļoti svarīgi to zināt.

—  Tātad vēsts, ko jums paziņoju, ir vērtīga …

—   Ļoti vērtīga, dārgais Bonasjē! Es jums to neslepšu.

—   Kardināls būs apmierināts ar mani?

—   Par to man nav ne mazāko šaubu.

—   Lielais kardināls!

—   Vai skaidri atceraties, ka jūsu sieva sarunā neminēja nevienu personu vārdā?

—   Liekas, ne …

—   Vai viņa nenosauca de Sevreza kundzi, Bekingemas hercogu vai de Vernē kundzi?

—   Nē, viņa man teica tikai, ka gribot mani sūtīt uz Londonu, lai izdarītu pakalpojumu kādai augsti stāvošai personai.

—   Nodevējs! — Bonasjē kundze nomurmināja.

—   Klusu! — d'Artanjans sacīja, satverdams viņas roku, un viņa, domās nogrimusi, to neatrāva.

—   Lai nu vai kā, — apmetnī tērptais risināja sarunu tālāk, — bet jūs nerīkojāties īsti saprātīgi. Jums vajadzēja izlikties, ka uzņematies veikt uzdevumu, un tad vēstule tagad būtu jūsu rokās. Apdraudētā valsts būtu glābta, un jūs …

—   Un es?

—   Un jūs … Jums kardināls dāvātu muižnieka titulu …

—  Vai viņš jums tā teica?

—   Jā, es zinu, ka viņš dzīrās jums sagādāt šo pārsteigumu.

—   Neraizējieties, — Bonasjē sacīja. — Mana sieva mani dievina, un vēl ir laiks kļūdu izlabot.

—   Nejēga! — Bonasjē kundze nomurmināja.

—   Kļūsiet! — d'Artanjans čukstēja un vēl ciešāk paspieda viņas roku.

—   Kā tā? Vēl ir laiks? — cilvēks apmetnī brīnījās.

—   Došos uz Luvru, lūgšu pasaukt Bonasjē kundzi, pateikšu viņai, ka esmu pārdomājis un gribu uzņemties braucienu, saņemšu vēstuli un steigšos ar to pie kardināla.

—   Labi! Ejiet ātri, un es drīz atgriezīšos, lai dabūtu zināt, kā jums veicies.

Nepazīstamais aizgāja.

—   Nelietis! — sacīja Bonasjē kundze, apveltīdama ar šo epitetu savu vīru.

—   Klusu! — d'Artanjans atkārtoja, arvien ciešāk spiezdams viņas rociņu.

Baigs rēciens izrāva d'Artanjanu un Bonasjē kundzi no pārdomām. Viņas vīrs bija uzgājis, ka pazudis naudas maiss, un nu sāka nelabi brēkt.

—   Dievs žēlīgais! — Bonasjē kundze iesaucās. — Viņš uz- tramdīs visu kvartālu.

Bonasjē vaimanāja ilgi, bet, tā kā šādas vaimanas Fosuajē ielā atskanēja bieži, tad neviens tām nepievērsa sevišķu uzmanību, turklāt sīkpreču tirgotāja māja kopš kāda laika bija kritusi neslavā. Redzēdams, ka neviens nenāk palīgā, Bonasjē, joprojām kliegdams, izgāja uz ielas, un varēja dzirdēt, ka viņa balss attālinājās Baka ielas virzienā.

—   Viņš nu ir projām, un arī jums tagad jāiet, — Bonasjē kundze sacīja. — Esiet drošsirdīgs un, galvenais, apdomīgs, neaizmirstiet, kas jums jāveic karalienes labā.

—   Neaizmirsīšu viņu un jūs! — d'Artanjans iesaucās. — Neraizējieties, daiļā Konstance, es atgriezīšos, nopelnījis viņas atzinību, bet vai nopelnīšu arī jūsu mīlestību?

Jaunā sieviete neatbildēja, tikai viņas vaigi tumši pietvīka. Pēc brītiņa d'Artanjans savukārt izgāja uz ielas, arī ietinies platā mētelī, gar kura apakšmalu stalti rēgojās gara zobena maksts.

Bonasjē kundze pavadīja viņu ar ilgu, mīlestības pilnu skatienu, ar kādu sieviete pavada vīrieti, kas viņā modinājis maigas jūtas. Bet, kad jauneklis bija pazudis aiz ielas stūra, viņa nometās ceļos un, rokas sažņaugusi, lūdzās:

—   Augstais Dievs, sargā karalieni, sargā mani!

## XIX. karagājiena plāns

D'Artanjans taisnā ceļā devās pie de Trevila kunga. Jauneklis bija apsvēris, ka jau pēc dažām minūtēm kardināls visu dabūs zināt no sasodītā svešinieka, kurš acīm redzami bija viņa eminences spiegs, tāpēc nedrīkstēja zaudēt ne minūti.

D'Artanjanam sirds aiz prieka vai gavilēja. Viņam bija pavērusies iespēja iegūt slavu un reizē arī naudu, turklāt jau tagad šī izdevība viņu bija tuvinājusi sievietei, ko viņš pielūdza. Liktenis vienā paņēmienā sniedza viņam vairāk, nekā viņš jebkad bija uzdrošinājies cerēt.

De Trevila kungs atradās salonā parastajā dižciltīgu draugu lokā. D'Artanjans, ko visi kalpotāji pazina, iegāja kabinetā un lūdza paziņot mājastēvam, ka vēloties ar viņu runāt kādā ļoti svarīgā jautājumā.

Neaizritēja ne piecas minūtes, kad ienāca de Trevila kungs. No jaunekļa priekā starojošās sejas godājamais kapteinis uzreiz saprata, ka tiešām atgadījies kas jauns.

Visu ceļu, šurp nākdams, d'Artanjans bija prātojis: vai uzticēt de Trevila kungam noslēpumu, vai arī tikai izlūgties rīcības brīvību kādā slepenā lietā? Bet de Trevila kungs vienmēr bija izturējies pret viņu tik cildeni, tik padevīgi kalpoja karalim un karalienei un tik dziļi ienīda kardinālu, ka jauneklis nolēma izstāstīt kapteinim visu.

—  Jaunais draugs, jūs esot vēlējies ar mani runāt? — de Trevila kungs sacīja.

—  Jā, kapteiņa kungs, — d'Artanjans atbildēja, — un es ceru, ka jūs man piedosiet par traucējumu, kad dabūsiet zināt, cik svarīgs uzdevums atvedis mani pie jums.

—   Runājiet, es klausos.

—  No šī uzdevuma veikšanas atkarīgs, — d'Artanjans runāja aizvien klusāk, — karalienes gods un varbūt pat dzīvība.

—   Ko jūs sakāt? — ieteicās de Trevila kungs, bažīgi paskatīdamies apkārt, vai viņi tiešām ir vieni, un tad atkal pievērsdams jautājošu skatienu d'Artanjanam.

—   Gluži nejauši esmu atklājis kādu noslēpumu …

—  Ko jūs, jaunais cilvēk, glabāsiet, pat ja tas maksātu jums dzīvību.

—   Bet jums man tas jāuztic, kapteiņa kungs, jo jūs vienīgais varat man palīdzēt veikt uzdevumu, ko esmu saņēmis no viņas majestātes.

—  Vai šis noslēpums attiecas uz jums?

—   Nē, mans kungs, tas ir karalienes noslēpums.

—  Vai viņas majestāte atļāva jums to man uzticēt?

—   Nē, tieši pretēji: man cieši piekodināts to neizpaust.

—   Kādēļ tad jūs gribat to man atklāt?

—  Tādēļ, ka bez jūsu palīdzības es nekā nevarēšu izdarīt un baidos, ka jūs noraidīsiet manu lūgumu, ja nezināsiet, kādā nolūkā to izsacīšu.

—  Jaunekli, neizpaudiet jums uzticēto noslēpumu un sakiet, ko jūs vēlaties.

—  Es vēlos, lai jūs man izgādātu no dez Esāra kunga divas nedēļas atvaļinājuma.

—   Kad?

—   Sakot ar šo nakti.

—  Vai jūs aizbrauksiet no Parīzes?

—   Došos veikt man uzticēto uzdevumu.

—  Vai varat man pateikt, uz kurieni?

—   Uz Londonu.

—  Vai kāds ir ieinteresēts, lai jūs nesasniegtu mērķi?

—  Man šķiet, kardināls atdotu visu pasaulē, lai mani aizkavētu.

—  Vai dosieties ceļā viens?

—  Jā, viens.

—   Tadā gadījuma jūs netiksiet tālāk par Bondī, tik tiešam kā mani sauc Trevilu.

—   Kā tā?

—  Jums uzsutīs slepkavu.

—  Tad es miršu, veikdams pienākumu.

—   Bet jūsu uzdevums paliks neveikts.

—  Tas tiesa, — d'Artanjans piekrita.

—   Ticiet man, — Trevils turpināja, — šāda veida pasākumos jadodas četriem, lai galā nokjūtu viens.

—   Jums taisnība, kapteiņa sungs, — d'Artanjans sacīja. — Bet jūs pazīstat Atosu, Portosu un Aramisu, jūs zināt, ka viņi neatteiksies man palīdzēt.

—  Arī ja neatklāsiet viņiem noslēpumu, ko es negribēju uzzināt?

—   Mēs reizi par visām reizēm esam zvērējuši akli uzticēties cits citam un visos pārbaudījumos sniegt palīdzību. Turklāt jūs varat pateikt viņiem, ka pilnīgi uzticaties man, tad ari viņi paļausies uz mani.

—   Varu katram no viņiem piešķirt divas nedējas atvaļinājuma: Atosam, kura ievainojums vēl joprojām nav sadzijis, lai viņš varētu aizbraukt uz Foržu dziedniecības avotiem, bet Portosam un Aramisam, lai tie pavadītu savu draugu, ko nevar pamest vienu tik smagā stāvoklī. Atvaļinājuma zīme būs pierādījums, ka es viņiem atļauju aizceļot.

—   Pateicos, kapteiņa kungs, jūs esat neizmērojami laipns.

—   Tūlīt pat steidzieties pie viņiem, lai jau šonakt varētu doties ceļā. Jā, papriekš uzrakstiet lūgumu dez Esāra kungam. Iespējams, ka jums jau kāds spiegs ir uz pēdām un jūsu apmeklējums, par kuru šādā gadījumā kardinālam tiks ziņots, tādā veidā būs attaisnots.

D'Artanjans uzrakstīja pieprasīto lūgumu, un de Trevila kungs, saņēmis to no viņa rokām, apsolīja, ka pirms pulksten diviem no rīta atvaļinājuma zīmes visiem četriem ceļotājiem tikšot pienestas mājās.

—   Esiet tik laipns un manējo aizsūtiet uz Atosa dzīvokli, — d'Artanjans lūdza. — Baidos, ka, atgriežoties savās mājās, man var iznākt kāda nepatīkama satikšanās.

—   Par to neraizējieties. Ardievu un laimīgu ceļu! Pagaidiet! — de Trevila kungs atsauca atpakaļ aizejošo d'Artanjanu.

Jauneklis atgriezās.

—  Vai jums nauda ir?

D'Artanjans pašķindināja kabatā naudas maišeli.

—   Pietiekoši? — de Trevila kungs jautāja.

—   Trīssimt pistoles.

—   Lieliski, ar to var aizbraukt līdz pasaules galam!

D'Artanjans atvadīdamies palocījās, un de Trevila kungs sniedza viņam roku. Jaunais gaskonis godbijīgā pateicībā paspieda šo roku. Kopš ierašanās Parīzē viņš varēja tikai teikt un slavēt šo lielisko cilvēku, kas aizvien bija cildens, godīgs un augstsirdīgs.

Vispirms d'Artanjans sameklēja Aramisu; pie šī drauga viņš nebija iegriezies kopš tā nozīmīgā vakara, kad bija sekojis Bonasjē kundzei. Vēl vairāk: pēdējā laikā viņš pat reti satikās ar jauno musketieri un ik reizi, kad redzēja Aramisu, bija saskatījis tā sejā dziļas skumjas.

Arī šovakar Aramiss bija vēl nomodā, drūms un sapņains. D'Artanjans mēģināja iztincināt, kāpēc draugs iegrimis tik dziļā melanholijā. Aramiss izvairīgi aizbildinājās, ka viņam vajagot uz nākošo nedēļu uzrakstīt latīņu valodā komentārus svētā Augustīna rakstu astoņpadsmitajai nodaļai un tas viņam sagādājot raizes.

Abi draugi bija kādu brīdi sarunājušies, kad ieradās de Trevila kunga kalpotājs un pasniedza Aramisam aizzīmogotu vēstuli.

—   Kas tur ir? — Aramiss jautāja.

—  Atvaļinājuma zīme, kuru jūs, kungs, lūdzāt, — atbildēja sulainis.

—  Es neesmu lūdzis piešķirt man atvaļinājumu, — Aramiss sacīja.

—   Nerunājiet un ņemiet, — teica d'Artanjans. — Un te jums, draugs, puspistoles par pūlēm. Pasakiet de Trevila kungam, ka Aramisa kungs sirsnīgi pateicās. Varat iet.

Sulainis palocījās līdz zemei un aizgāja.

—   Ko tas nozīmē? — Aramiss jautāja.

—  Paņemiet, kas jums vajadzīgs divu nedēļu ilgam ceļojumam, un nāciet man līdzi.

—   Bet es pašreiz nevaru aizbraukt no Parīzes nezinādams… Aramiss aprāvās.

—   Kas noticis ar viņu, vai ne? — d'Artanjans turpināja.

—   Ar ko?

—  Ar to sievieti, kas šeit bija. Viņai bija izšūts mutautiņš.

—   Kas jums teica, ka šeit bijusi kāda sieviete? — kļuvis bāls kā nāve, jautāja Aramiss.

—   Es viņu redzēju.

—  Vai jūs zināt, kas1 viņa ir?

—  Vismaz iedomājos.

—  Paklausieties, — Aramiss teica, — reiz jūs zināt tik daudz ko, varbūt tad jūs zināt arī, kas noticis* ar šo sievieti?

—   Domāju, ka viņa atgriezusies Tūrā.

—  Tūrā? Jā, tas var būt. Jūs viņu pazīstat. Bet kādēļ viņa atgriezās Tūrā, man nekā nesacījusi?

—  Viņa baidījās, ka netiek arestēta.

—   Kāpēc viņa man neraksta?

—   Tāpēc, ka baidās jūs kompromitēt.

—   D'Artanjan, jūs atdodat man dzīvību! — Aramiss iesaucās. — Es domāju, ka tieku nicināts un pievilts. Biju tik laimīgs, kad atkal tikos ar viņu! Nevarēju ticēt, ka viņa riskēja ar savu brīvību manis dēļ, bet kādēļ īsti viņa bija atgriezusies Parīzē?

—  Aiz tā paša iemesla, kādēļ mēs šodien dosimies uz Angliju.

—   Un tas būtu? — Aramiss jautāja.

—   Draugs, kādreiz jūs to dabūsiet zināt, bet pašreiz es izturēšos tikpat noslēpumaini kā jūs attiecībā uz «doktora brāļameitu».

Aramiss pasmaidīja, atcerēdamies pasaciņu, ko kādā vakarā bija stāstījis saviem draugiem.

—   Ja jau viņa aizbraukusi no Parīzes un jūs par to esat pārliecināts, d'Artanjan, tad mani te nekas neattur, un esmu gatavs jums sekot. Jūs teicāt, ka mēs dosimies …

—   Vispirms pie Atosa, un, ja gribat nākt līdzi, tad aicinu jūs pat pasteigties, jo esam zaudējuši jau daudz laika. Starp citu, brīdiniet arī Bazēnu?

—   Bazēns mūs pavadīs? — Aramiss jautāja.

—   Varbūt. Vismaz pašreiz būs labi, ja viņš atnāks mums līdzi pie Atosa.

Aramiss pasauca Bazēnu un lika tam ierasties pie Atosa.

—   Nu tad iesim, — viņš teica, paņemdams mēteli, zobenu un trīs pistoles; velti viņš pavēra trīs četras atvilktnes, meklēdams kādu nejauši ieklīdušu pistoli. Pārliecinājies, ka meklējumiem nav panākumu, viņš devās pakaļ d'Artanjanam, nodomādams, kā tas var būt, ka jaunais gvardists zina tikpat labi kā viņš pats, kas bijusi jaunā sieviete, kura izmantojusi viņa viesmīlību, un turklāt zina labāk par viņu, kas ar šo sievieti noticis.

Sasniedzis durvju slieksni, Aramiss uzlika roku d'Artanjanam uz pleca un, cieši paskatīdamies uz viņu, jautāja:

—  Vai jūs nevienam neesat stāstījis par šo sievieti?

—   It nevienam pašam.

—   Pat ne Atosam un Portosam?

—   Neesmu viņiem bildis ne vārdiņa.

—  Tad ir labi.

Nomierinājies par šo jautājumu, Aramiss devās līdzi d'Artanjanam. Drīz vien viņi sasniedza Atosa dzīvokli.

Kad viņi tur iegāja, Atoss turēja vienā rokā atvaļinājuma zīmi, otrā de Trevila kunga vēstuli.

—  Vai jūs varat man izskaidrot, ko nozīmē šis atvaļinājums un šī vēstule, ko nupat saņēmu? — Atoss izbrīnā jautāja.

«Mans mīļais Atos, tā kā tas nepieciešams jūsu veselības labā, lad es piekritu, ka jūs pāris nedēļas atpūšaties. Dodieties uz Foržu dziedniecības avotiem vai uz citu peldvietu, kas jums būtu piemērota. Vēlu drīzu izveseļošanos.

Jūsu Trevils.»

—  Atvaļinājuma zīme un vēstule nozīmē to, ka jums, Atos, vajag man sekot.

—  Uz Foržu dziedniecības avotiem?

—  Turp vai citur.

—   Karaļa uzdevumā?

—   Karaļa vai karalienes. Vai tad mēs neesam viņu majestāšu kalpi?

Šai mirklī ienāca Portoss.

—  Sasodīts! — viņš iesaucās. — Kopš kura laika musketieriem piešķir atvaļinājumu, kad viņi to nemaz neprasa?

—   Kopš viņiem ir draugi, kas to pieprasa viņu vietā, — atteica d'Artanjans.

—  Ahā, — novilka Portoss, — te, kā redzams, kaut kas notiek?

—  Ja, mes dodamies ceļa, — Aramiss paskaidroja.

—   Uz kurieni? — Portoss jautāja.

—   Nudien, skaidri es nezinu, — Atoss atbildēja. — Pavaicā d'Artanjanam.

—   Uz Londonu, mani kungi, — d'Artanjans sacīja.

—   Uz Londonu? — Portoss iesaucās. — Un ko mēs darīsim Londonā?

—   To, mani kungi, es nedrīkstu izpaust. Jums būs man jāuzticas.

—   Bet, lai dotos uz Londonu, ir vajadzīga nauda, — Portoss iebilda, — un man tās nav.

—  Man arī ne, — Aramiss teica.

—  Man arī ne, — sacīja Atoss.

—   Toties man ir, — teica d'Artanjans, izvilkdams no kabatas savu bagātību. — Šajā maišelī ir trīssimt pistoles. Paņemsim katrs septiņdesmit piecas, ar to pietiks ceļam līdz Londonai un atpakaļ. Un nomierinieties, mēs visi netiksim līdz Londonai.

—   Kāpēc tad tā?

—  Tāpēc ka, domājams, daži no mums paliks ceļā.

—  Vai tad mēs dosimies karagājienā?

—  Turklāt ļoti bīstamā, brīdinu jūs.

—   Pie joda! — iesaucās Portoss. — Bet, ja mēs dodamies briesmās un pat varam tikt nogalināti, tad es vismaz gribētu zināt, kālab?

—  Vai tev no tā tiks labāk? — Atoss sacīja.

—  Jāatzīstas, es arī piekrītu Portosam, — teica Aramiss.

—    Vai karalis paradis dot jums norēķinus? Nē. Viņš jums vienkārši pasaka: Gaskoņā vai Flandrijā kaujas, ejiet ari jūs cīnīties, un jūs aizejat. Jūs pat neuztraucaties par to.

—   D'Artanjanam taisnība, — sacīja Atoss. — Te mums ir trīs atvaļinājuma zīmes no de Trevila kunga un trīssimt pistoles nezin no kā. Iesim mirt tur, kur mūs sūta. Vai dzīvība ir tā vērts, lai tik daudz jautātu? D'Artanjan, es iešu tev līdzi.

—  Es arī, — Portoss teica.

—   Un es arī, — sacīja Aramiss. — Es gluži labprāt atstāšu Parīzi. Man vajag izklaidēties.

—   Par izklaidēšanos neraizējieties, kungi! Tās jums netrūks,— d'Artanjans teica.

—   Un kad tad mēs dosimies ceļā? — Atoss jautāja.

—   Tūlīt pat, — atbildēja d'Artanjans. — Nedrīkstam zaudēt ne minūti.

—   Hei! Grimo, Planšē, Musketon, Bazēn! — četri jaunekļi uzsauca saviem sulaiņiem. — Ieziediet mūsu stulmu zābakus un atvediet zirgus.

Tanīs laikos musketieri turēja galvenajā mītnē gluži kā kazarmā savu un sava sulaiņa zirgu.

Planšē, Grimo, Musketons un Bazēns aizjoza pa kaklu pa galvu.

—   Tagad vienosimies par karagājiena plānu, — Portoss sacīja. — Uz kurieni mēs dosimies vispirms?

—   Uz Kalē, — atbildēja d'Artanjans. — Tas ir īsākais ceļš uz Londonu.

—  Tādā gadījumā manas domas būtu šādas, — Portoss sacīja.

—   Runā!

—   Četri vīri, kas ceļotu kopā, varētu modināt aizdomas. Lai d'Artanjans dod mums katram norādījumus. Es izjāšu pirmais uz Buloņu, lai izlūkotu ceļu; pēc divām stundām izjās Atoss caur Amjēnu; Aramiss mums sekos caur Nuajonu. D'Artanjans varēs jāt, pa kuru ceļu vēlēsies, tikai ģērbies Planšē drānās, bet Planšē sekos mums kā d'Artanjans, ģērbies gvardistu uniformā.

—   Kungi, — ierunājās Atoss, — es uzskatu, ka šādā pasākumā sulaiņus nevajag ņemt līdzi. Muižnieks var kādreiz aiz pārsteidzības izpaust noslēpumu, bet sulainis to gandrīz vienmēr pārdos.

—   Portosa plāns man liekas nepieņemams, — d'Artanjans teica. — Vispirms, es pats nezinu, kādus norādījumus varētu jums dot. Es vedu vēstuli, un tas ir viss. Man nav un es arī nevaru dabūt trīs norakstus no šīs vēstules, jo tā ir aizzīmogota. Tādēļ, pēc manām domām, mums jādodas ceļā visiem kopā. Vēstule atrodas, lūk, šajā kabatā. — Un viņš parādīja, kurā kabatā ielicis vēstuli. — Ja es tikšu nogalināts, viens no jums paņems vēstuli, un jūs turpināsiet ceļu. Ja tiks nogalināts nākošais, vēstuli paņems trešais un tā tālāk. Kaut vai viens nonāk līdz galam, ar to pietiek.

—   Bravo, d'Artanjan! — iesaucās Atoss. — Esmu gluži tavās domās. Tikai mums jābūt konsekventiem. Es dodos uz peldvietu, un jūs mani pavadāt. Bet Foržu ūdeņu vietā es izvēlos jūras peldes, jo varu rīkoties brīvi. Ja mūs aizturēs, es uzrādīšu de Trevila kunga vēstuli un jūs uzrādīsiet savas atvaļinājuma zīmes. Ja mums uzbruks, mēs aizstāvēsimies. Ja mūs tiesās, mēs neparko neatkāpsimies no apgalvojuma, ka gribējām vienu otru reizi pa- mērcēties jūrā. Ar četriem atsevišķiem cilvēkiem viegli tikt galā, turpretī četri kopā jau ir maza kaujas nodaļa. Mūsu četrus sulaiņus ari apbruņosim ar pistolēm un musketēm. Ja mums pretī izsūtīs armiju, mēs cīnīsimies, un tas, kas paliks dzīvs, kā d'Artanjans teica, aiznesīs vēstuli.

—   Labi teikts, — Aramiss sacīja. — Atos, tu nerunā bieži, bet, kad tu runā, tad ne sliktāk par 2anu Zeltamuti. Es pievienojos Atosa plānam. Un tu, Portos?

—   Es arī, ja tas ir pa prātam d'Artanjanam, — Portoss atbildēja. — D'Artanjans, kam vēstule uzticēta, protams, ir pasākuma vadītājs. Lai viņš izlemj, un mēs paklausīsim.

—   Lai notiek! — d'Artanjans sacīja. — Es izlemju, ka mēs pieņemam Atosa plānu un dosimies ceļā pēc pusstundas.

—   Pieņemts! — Trīs musketieri reizē iesaucās.

Katrs izstiepa roku un paņēma no maišeļa septiņdesmit piecas pistoles un steidzās saposties ceļam, lai varētu izjāt norunātajā stundā.

## XX ceļojums

Pulksten divos no rīta mūsu četri dēkaiņi pa Senklū vārtiem izjāja no Parīzes. Kamēr valdīja tumsa, viņi jāja klusēdami; gribot negribot nakts viņus ietekmēja, it visur viņiem rēgojās kādas lamatas.

Tikko svīda gaismiņa, mēles atraisījās, un reizē ar sauli atgriezās parastā jautrība. Gluži kā kaujas priekšvakarā sirds viņiem pukstēja strauji, acis staroja, katrs juta, ka dzīve, no kuras varbūt vajadzēs šķirties,, ir varen jauka.

Starp citu, kolonna izskatījās visai draudīga: musketieru melnie zirgi, to kareivīgā stāja, eskadronā iegūtie paradumi, aiz kuriem šie cildenie kareivja biedri rikšoja vienmērīgā gaitā, tas pats par sevi atklātu visstingrāko inkognito.

Aizmugurē jāja mūsu draugu sulaiņi, apbruņoti līdz zobiem.

Viss gāja labi līdz Šantijī, ko viņi sasniedza pulksten astoņos no rīta. Vajadzēja ieturēt brokastis. Viņi nolēca no zirgiem pie mājvietas, ko ieteica izkārtne, uz kuras svētais Mārtiņš deva pusi no sava mēteļa kādam nabagam. Sulaiņiem viņi piekodināja nenoņemt zirgiem seglus un būt gataviem nekavējoties atkal doties ceļā.

Draugi iegāja kopējā istabā un atsēdās pie galda.

Kāds muižnieks, kas arī nupat bija ieradies pa ceļu, kas veda no Damartēnas, bija atsēdies pie tā paša galda un ēda brokastis. Viņš sāka runāt par šo un to. Mūsu ceļinieki viņam atbildēja. Tad viņš uzdzēra uz mūsu draugu veselību un tie savukārt uz viņa veselību.

Bet tai mirklī, kad ienāca Musketons un paziņoja, ka zirgi ir gatavībā, un četri draugi cēlās no galda, nepazīstamais uzaicināja Portosu uzdzert uz kardināla veselību. Portoss atbildēja, ka viņš to labprāt darīšot, ja nepazīstamais savukārt uzdzeršot uz karaļa veselību. Nepazīstamais iesaucās, ka viņš cita karaļa nepazīstot kā tikai viņa eminenci. Portoss nosauca viņu par žūpu. Nepazīstamais izvilka zobenu.

—   Jūs izdarījāt muļķību, — Atoss teica, — bet nekā darīt, atkāpties vairs nevar. Nogaliniet šo cilvēku un centieties mūs panākt.

Visi trīs uzlēca zirgiem mugurā un aizaulekšoja, turpretī Portoss palika, solīdams pamielot savu pretinieku ar visiem zobenu cīņās pazīstamajiem dūrieniem.

—   Tas bija pirmais, — Atoss pēc kādiem piecsimt soļiem sacīja.

—   Bet kāpēc šis cilvēks piesējās tieši Portosam un ne kādam citam no mums? — Aramiss jautāja.

—  Tāpēc, ka Portoss runāja skaļāk par mums visiem un nepazīstamais noturēja viņu par vadītāju, — d'Artanjans teica.

—   Es vienmēr esmu sacījis, ka šis jaunais gaskonis ir īsta gudrības aka, — Atoss nomurmināja.

Ceļotāji devās uz priekšu.

Bovē viņi apstājās uz pāris stundām, gan lai atpūtinātu zirgus, bet arī cerēdami sagaidīt Portosu. Bet, tā kā Portoss neieradās un par viņu nebija nekādu ziņu, tad draugi devās tālāk.

Kādu ljē aiz Bovē, vietā, kur ceļš bija iežņaugts starp diviem stāviem pakalniem, viņi sastapa astoņus vai desmit vīrus, kas, izmantodami to apstākli, ka ceļš šeit nebija bruģēts, izlikās to labojam. īstenībā viņi raka bedres un padziļināja dubļainās grambas.

Negribēdams aptašķīt stulmu zābakus šajā mākslīgi radītajā dubļu dangā, Aramiss viņus asi apsauca. Atoss gan dzīrās viņu apturēt, bet jau bija par vēlu. Strādnieki sāka ņirgāties par ceļotājiem, turklāt tik bezkaunīgiem vārdiem, ka pat vēsais Atoss iekaisa un trieca savu zirgu virsū vienam no tiem.


Tad šie ļaudis atkāpās līdz grāvim un katrs paķēra tur noslēpto musketi. Tā mūsu septiņiem ceļotājiem iznāca jāt vārda tiešā nozīmē cauri apšaudei. Aramisu viena lode ievainoja plecā, bet Musketonam lode ieurbās mīkstumos, kas atrodas zemāk par krustiem. No zirga nokrita vienīgi Musketons un nevis tāpēc, ka būtu smagi ievainots, bet, tā kā nevarēja saskatīt savu ievainojumu, tad, bez šaubām, nodomāja, ka ir ievainots bīstamāk, nekā bija patiesībā.

—   Tās ir lamatas! — d'Artanjans iesaucās. — Nešausim pretī! Uz priekšu!


Kaut gan Aramiss bija ievainots, tomēr viņš ieķērās zirgam krēpēs, un tas aiznesa viņu līdzi pārējiem. Musketona zirgs pievienojās viņiem un bez jātnieka ieņēma savu vietu ierindā.

—   Tagad mums būs zirgs, ko pārmainīt,,— Atoss sacīja.

—   Man vairāk būtu derējusi cepure, — teica d'Artanjans, —jo manējo notrieca lode. Laime vēl, ka vēstule, ko es vedu, nebija aizbāzta aiz cepures malas.

—   Jā, jā, bet viņi nogalinās nabaga Portosu, kad tas jās garām, — bažījās Aramiss.

—   Ja Portoss būtu uz kājām, viņš jau būtu mūs panācis, — Atoss teica. — Manuprāt, žūpa, nostājies cīņas pozīcijā, būs at- skurbis.

Viņi aulekšoja vēl pāris stundas, kaut gan zirgi bija tā nodzīti, ka modās bažas, vai tie vēl ilgi jaudās viņus nest.

Ceļinieki bija nogriezušies kādā sānceļā, cerēdami, ka te viņi izvairīsies no sadursmēm. Krevkerā Aramiss paskaidroja, ka nespējot doties tālāk. Patiesi, lai nokļūtu līdz šejienei, bija vajadzīga visa viņa vīrišķība, ko viņš slēpa zem iznesīgas uzvedības un izsmalcinātām manierēm. Ar katru mirkli viņš kļuva aizvien bālāks, biedriem jau vajadzēja viņu atbalstīt, lai viņš noturētos seglos. Pie kāda krodziņa durvīm pārējie ceļinieki nocēla viņu no zirga, atstāja pie viņa Bazēnu, kas kautiņā varēja drīzāk apgrūtināt nekā būt derīgs, un devās tālāk, cerēdami Amjēnā atrast naktsmājas.

—   Deviņi pērkoni! — lādējās Atoss, kad nelielā nodaļa, kura tagad ietilpa vairs tikai divi kungi un divi kalpi, Grimo un Planšē, atkal trauca tālāk. — Pie joda! Mani viņiem vairs neizdosies piemuļķot! Es varu galvot, ka no šejienes līdz pašai Kalē viņi vairs nepiespiedīs mani atvērt muti vai izvilkt zobenu. Zvēru…

—   Nezvērēsim, bet labāk aulekšosim, — sacīja d'Artanjans, — ja vien zirgi vēl jaudās.

Ceļinieki piecirta piešus, un zirgi no spēcīgā pamudinajuma atguva jaunus spēkus, Amjēnu viņi sasniedza ap pusnakti un apstājās pie mājvietas «Zelta lilija».

Mājvietas saimnieks, kas izskatījās kā godīgākais cilvēks pasaulē, saņēma ceļiniekus, turēdams vienā rokā svečturi, otrā kokvilnas naktscepuri. Viņš gribēja abus ceļiniekus novietot katru ļoti jaukā istabā, tikai diemžēl istabas atradās katra savā mājas galā. D'Artanjans un Atoss atteicās no tām. Saimnieks sacīja, ka viņam neesot citu istabu, kas būtu cienījamo viesu cienīgas, bet ceļinieki paskaidroja, ka gulēšot kopīgajā istabā katrs uz sava matrača, ko lai noliekot uz grīdas. Saimnieks negribēja tam piekrist, bet ceļinieki neatlaidās no savas prasības, un galu galā saimniekam vajadzēja vien padoties.

Viņi tikko bija uzklājuši gultas un aizbarikādējuši durvis no iekšpuses, kad pēkšņi kāds pieklauvēja pie slēģiem. Viņi jautāja, kas tur ir, pēc balss pazina savus kalpus un atvēra logu.

Tie tiešām bija Planšē un Grimo.

—   Grimo viens pats var apsargāt zirgus, — Planšē sacīja. — Ja kungi atļautu, es nogultos šķērsām priekšā durvīm. Tad kungi varēs būt droši, ka neviens netiks viņiem klāt.

—  Uz kā tad tu gulēsi? — d'Artanjans jautāja.

—   Te ir mana gulta, — Planšē atbildēja, rādīdams uz salmu kūli.

—   Nac vien, — d'Artanjans teica, — tev taisnība: saimnieka seja man nepatika, tā ir pārāk mīlīga.

—  Man arī viņš nepatīk, — Atoss sacīja.

Planšē iekāpa pa logu istabā un nogūlās šķērsām priekšā durvīm, turpretī Grimo devās uz stalli, nosolījies, ka pulksten piecos no rīta visi četri zirgi būs gatavi ceļam.

Nakts aizritēja diezgan mierīgi. Ap pulksten diviem gan kāds mēģināja atvērt durvis, taču Planšē, uzreiz atmodies, uzsauca: «Kas tur ir?» Traucētājs atbildēja, ka esot pārskatījies, un aizgāja.

Pulksten četros no rīta no staļļiem atskanēja milzīgs troksnis. Grimo bija gribējis uzmodināt staļļu puišus, un tie viņu piekāva. Atvēruši logu, mūsu draugi ieraudzīja, ka nelaimīgais Grimo guļ sētsvidū bez samaņas. Viņam ar sekumiem bija iebelzts pa galvu.

Planšē izgāja pagalmā un gribēja apseglot zirgus, bet tie kliboja. Vienīgi Musketona zirgs, kas vakar piecas sešas stundas bija rikšojis bez jātnieka, būtu varējis turpināt ceļu, bet aiz gluži neizskaidrojama pārpratuma lopu dakteris, kas esot atsaukts, it kā lai nolaistu asinis saimnieka zirgam, bija tās nolaidis Musketona zirgam.

Tas viss sāka likties aizdomīgi; nelaimīgie pārpratumi, kas sekoja cits citam, varēja būt radušies aiz nejaušības, bet tikpat labi tie varēja būt sazvērestības auglis. Atoss un d'Artanjans izgāja ārā, bet Planšē devās apjautāties, vai apkaimē nav pārdodami trīs zirgi. Pie mājvietas durvīm stāvēja divi apsegloti, moži un spēcīgi zirgi. Tie būtu ļoti piemēroti mūsu ceļotājiem. Planšē vaicāja, kur atrodoties zirgu īpašnieki. Tie esot nakti pārgulējuši mājvietā un pašreiz maksājot saimniekam rēķinu.

Atoss arī gāja samaksāt par naktsguļu, turpretī d'Artanjans ar Planšē palika stāvot pie durvīm.

Mājvietas saimnieks atradās kādā dibenistabā ar zemiem griestiem. Atosu lūdza ieiet.

Iegājis istabā un nejuzdams nekādas aizdomas, Atoss pasniedza saimniekam divas pistoles. Saimnieks sēdēja pie rakstāmgalda, kam viena atvilktne bija pusvirus. Paņēmis Atosa pasniegto naudu, viņš to grozīja rokās un tad pēkšņi iekliedzās, ka monēta esot viltota, viņš likšot apcietināt Atosu un viņa biedru, jo tie esot naudas viltotāji.

—   Gatavais ērms! — Atoss iesaucās, tuvodamies saimniekam.

—  Es tev nogriezīšu ausis!

Tai pašā mirklī pa sāndurvīm istabā iedrāzās četri līdz zobiem apbruņojušies vīri un metās virsū Atosam.

—  Esmu iekritis lamatās, — Atoss kliedza, cik skaļi spēdams.

—  Jāj prom, ātrāk, ātrāk! — Un viņš izšāva divas reizes.

D'Artanjans un Planšē nelika divreiz atkārtot mudinājumu.

Viņi atraisīja abus apseglotos zirgus, uzmetās tiem mugurā, piespieda piešus un aizauļoja kā vējš.

—   Vai tu redzēji, kas notika ar Atosu? — d'Artanjans, gaitu nepalēninādams, jautāja Planšē.

—   Kungs, es redzēju, ka divi krita no viņa šāvieniem, — Planšē atbildēja, — un, cik varēju saskatīt caur stiklotajām durvīm, šķiet, viņš ar zobenu cīnījās pret pārējiem.

—   Drošsirdīgais Atoss! — d'Artanjans nomurmināja. — Šausmīgi iedomāties, ka mums vajadzēja viņu pamest! Bet varbūt pēc nedaudziem soļiem mūs gaida tas pats liktenis. Uz priekšu, Planšē, uz priekšu! Tu esi krietns puisis.

—   Es jau jums, kungs, to teicu, — Planšē atbildēja. — Pikardieti var iepazīt tikai pamazām. Un te ir mana dzimtā puse, tas ari dod sparu.

Abi, piecirzdami piešus, vienā laidienā aizauļoja līdz Sentome- rai. Tur viņi Jāva zirgiem atvilkt elpu, tomēr, baidīdamies no starpgadījumiem, neizlaida pavadu no rokām un, tāpat ielas vidū stāvēdami, steigā iekoda un steidzās tālāk.

Kādus simt soļus šaipus Kalē vārtiem d'Artanjana zirgs nogāzās gar zemi un nebija vairs iespējams viņu piecelt: nodzītajam lopam pa nāsīm un acīm plūda asinis. Atlika vēl Planšē zirgs, bet ari tas bija apstājies un vairs nekustējās no vietas.

Par laimi, kā mēs jau teicām, līdz pilsētai bija atlikuši tikai kādi simt soļi. Pametuši zirgus uz lielceļa, viņi paši kājām steidzās uz ostu. Planšē vērsa d'Artanjana uzmanību uz kādu muižnieku, kas acīmredzot arī nupat bija ieradies ar savu sulaini un gāja soļus piecdesmit viņiem pa priekšu.

Viņi panāca šo muižnieku, kas šķita ļoti aizņemts. Zābaki tam bija apputējuši. Piegājis pie kāda burinieka īpašnieka, nepazīstamais muižnieks jautāja, vai tas varētu viņu nekavējoties pārvest pāri uz Angliju.

—   Tas būtu vieglāk par vieglu, bet šorīt pienākusi pavēle neizlaist nevienu bez īpašas kardināla atļaujas.

—   Man ir tāda atļauja, redziet, — muižnieks sacīja, izvilkdams no kabatas papīra lapu.

—   Tad lai to apstiprina ostas pārzinis, — burinieka īpašnieks teica, — un citu kuģi nemeklējiet.

—   Kur es varu sastapt pārzini?

—  Viņš ir savās lauku mājās.

—   Un kur tās atrodas?

—   Ceturtdaļjūdzi aiz pilsētas. Raug, no šejienes jau var saskatīt viņa mājas dakstiņu jumtu, tur, tā paugura pakājē.

—   Labil — muižnieks noteica un, sava sulaiņa pavadīts, devās uz norādīto ostas pārziņa ārpilsētas māju.

D'Artanjans un Planšē piecsimt soļu attālumā viņiem sekoja.

Tiklīdz viņi bija izgājuši no pilsētas, d'Artanjans sāka iet straujāk un panāca muižnieku nelielas birztalas malā.

—   Mans kungs, — d'Artanjans uzrunāja nepazīstamo,—man šķiet, ka jūs ļoti steidzaties?

—  Ārkārtīgi.

—   Man ļoti žēl, — d'Artanjans turpināja, — bet arī es ārkārtīgi steidzos un gribēju lūgt jūs izdarīt man vienu pakalpojumu.

—   Kādu?

—   Laist mani pa priekšu.

—   Tas ir neiespējami, — muižnieks atbildēja. — Esmu četrdesmit četrās stundās veicis sešdesmit ljē, un man vajag rīt ap pusdienas laiku nokļūt Londonā.

—   Es esmu veicis to pašu attālumu četrdesmit stundās, un man jābūt Londonā rīt pulksten desmitos no rīta.

—   Man ļoti žēl, mans kungs, bet es pirmais ierados un neiešu kā otrais.

—   Man ļoti žēl, mans kungs, bet es ierados otrais un iešu kā pirmais.

—   Karaļa uzdevumā! — iesaucās muižnieks.

—   Savā personīgā uzdevumā! — d'Artanjans atcirta.

—   Man liekas, mans kungs, jūs tīši meklējat ķildu.

—   Pie joda! Kā gan citādi?

—   Ko jūs vēlaties?

—  Vai gribat to zināt?

—   Protams.

—   Labi! Es vēlos dabūt no jums atļauju, kas jums ir un kuras man nav, jo man tā ir vajadzīga.

—  Man šķiet, jūs jokojat.

—   Es nejokoju.

—   Ļaujiet man iet!

—   Jūs netiksiet tālāk ne soli.

—   Jaunais cilvēk, es jums sašķaidīšu galvu. Libēn, manas pistoles!

—   Planšē, tev jātiek galā ar sulaini, — d'Artanjans sacīja, — es tikšu galā ar viņa kungu.

Pēc saviem pirmajiem varoņdarbiem kļuvis drošsirdīgs, Planšē metās virsū Libēnam un, būdams spēcīgs un veikls, notrieca viņu gar zemi un uzlika celi viņam uz krūtīm.

—   Kungs, dariet savu darbu, — Planšē teica, — es savējo esmu padarījis.

To redzēdams, muižnieks izrāva zobenu no maksts un uzbruka d'Artanjanam. Bet viņš bija uzdūries stipram pretiniekam.

Trijās sekundēs d'Artanjans viņu trīs reizes ievainoja, pie katra dūriena sacīdams:

—   Tas par Atosu! Tas par Portosu! Tas par Aramisu!

Pēc trešā dūriena muižnieks nogāzās gar zemi kā maiss.

Domādams, ka viņš ir miris vai vismaz zaudējis samaņu, d'Artanjans piegāja pie viņa, lai paņemtu atļauju. Bet, tikko jaunais gaskonis izstiepa roku, lai pārmeklētu muižnieku, ievainotais, kas nebija izlaidis no rokas zobenu, iedūra viņam ar zobena smaili krūtīs, sacīdams:

—   Un tas jums!

—   Un tas par mani! Pēdējai uzkodai! — d'Artanjans saniknots iesaucās, ar ceturto dūrienu vēderā pienaglodams pretinieku pie zemes.

Šoreiz muižnieks aizvēra acis un zaudēja samaņu.

D'Artanjans iztaustīja kabatu, kurā muižnieks bija iebāzis atļauju, un izņēma to. Atļauja bija izsniegta uz grāfa de Varda vārda.

Pēdējo reizi uzmezdams skatienu skaistajam jauneklim, kam varēja būt tikko divdesmit pieci gadi un kuru viņš šeit atstāja guļam bez samaņas un varbūt pat mirušu, d'Artanjans nopūtās, iedomādamies, cik dīvains gan ir liktenis, kas liek vīriem citam citu iznīcināt gluži svešu, tālu stāvošu cilvēku labā.

Bet itin drīz d'Artanjanu izrāva no šīm pārdomām Libēns, kas neganti bļāva un ar visu spēku sauca pēc palīdzības.

Planšē aizžņaudza viņam rīkli.

—   Kungs, kamēr es viņu tā turēšu, tikmēr viņš nekliegs, tas ir skaidrs, — Planšē teica, — bet, tikko palaidīšu viņu vajā, viņš atkal brēks kā negudrs. Redzu, ka viņš ir normandietis, un nor- mandieši ir stūrgalvīgi.

Patiesi, kaut gan Planšē bija viņam stipri sažņaudzis kaklu, tomēr Libēns mēģināja vēl izgrūst kādas skaņas.

—   Pagaidi! — d'Artanjans sacīja.

Un, paņēmis mutautu, viņš ar to aizbāza kliedzējam muti.

—  Tagad piesiesim viņu pie koka, — Planšē teica.

Tas tika izdarīts pēc labākās sirdsapziņas. Pēc tam viņi pievilka grāfu de Vardu pie Libēna. Tā kā sāka tumst un ievainotais ar savu sasieto kalpu palika mežā kādu gabaliņu nost no ceja, tad bija gandrīz drošs, ka viņiem tur būs jāsagaida rīts.

—   Un tagad pie ostas pārziņa! — d'Artanjans sacīja.

—  Man liekas, ka jūs esat ievainots, — Planšē aizrādīja.

—   Nieki! Tagad darīsim to, kas ir steidzamākais, un vēlāk apskatīsim manu ievainojumu. Starp citu, man liekas, tas nav sevišķi bīstams.

Abi strauji sojoja uz godājamā ierēdņa māju.

Viņam tika pieteikts grāfs de Vārds.

D'Artanjanu ieveda kabinetā.

—   Vai jums ir kardināla parakstīta atjauja? — ostas pārzinis jautāja.

—  Jā, mans kungs, — d'Artanjans atbildēja. — Šeit tā būs.

—   Jauki, atļauja ir pilnīgā kārtībā, turklāt pievienots arī norādījums sniegt jums iespējamo atbalstu, — ostas pārzinis sacīja.

—   Tas ir gluži dabiski, jo es esmu viņa eminences uzticams kalps, — d'Artanjans paskaidroja.

—   Šķiet, ka viņa eminence grib kādu aizkavēt nokļūt Anglijā.

—   Jā, kādu d'Artanjanu, Bearnes muižnieku, kas ar saviem trim draugiem aizceļojis no Parīzes un grib doties uz Londonu.

—  Vai jūs viņu pazīstat? — ierēdnis jautāja.

—   Ko?

—   šo d'Artanjanu.

—   Pat ļoti labi.

—  Tad pasakiet man viņa pazīmes.

—   Labprāt.

Un d'Artanjans sīki jo sīki aprakstīja grāfu de Vardu.

—  Vai viņu kāds pavada?

—  Jā, sulainis, vārdā Libēns.

—   Mēs noteikti raudzīsim viņus notvert, un, ja viņi nonāks mūsu rokās, tad kardināla kungs var būt mierīgs: viņi stingrā apsardzībā tiks nosūtīti atpakaļ uz Parīzi.

—   Ar to jūs izdarīsiet kardinālam lielu pakalpojumu, — d'Artanjans teica.

—   Grāfa kungs, vai jūs pēc atgriešanās satiksieties ar viņa eminenci?

—   Bez šaubām.

—  Tad, lūdzu, pasakiet viņam, ka esmu viņa padevīgs kalps.

—   Katrā ziņā pateikšu.

Ar šo apsolījumu iepriecināts, ostas pārzinis parakstīja atļauju un atdeva to d'Artanjanam.

D'Artanjans neizšķieda laiku ar veltīgiem laipnības apliecinājumiem. Palocīdamies viņš pateicās ostas pārzinim un devās projām.

Iznākuši uz ceļa, viņš un Planšē teciņiem vien apmeta lielu līkumu, lai nebūtu jāiet caur birzi, un atgriezās pilsētā pa citiem vārtiem.

Burinieks bija gatavs aizbraukšanai, kuģa saimnieks stāvēja krastā un gaidīja.

—  Vai nokārtojāt? — viņš jautāja, ieraudzījis d'Artanjanu.

—   Te ir mana atļauja ar ostas pārziņa parakstu, — d'Artanjans atbildēja.

—  Un tas otrs muižnieks?

—  Viņš šodien nebrauks, bet nebēdājiet, — d'Artanjans sacīja, — es samaksāšu braucienu par mums abiem.

—  Tad nav ko kavēties: brauksim! — kuģa īpašnieks teica.

—   Brauksim! — d'Artanjans piekrita.

Viņš un Planšē ielēca laiviņā, un pēc piecām minūtēm viņi jau bija uz burinieka klāja.

Un bija arī pēdējais laiks, jo, kad viņi atradās apmēram pusljē jūrā, d'Artanjans ieraudzīja krasta uzplaiksnījām uguntiņu, un tūlīt pēc tam atskanēja šāviena dārds.

Tas bija lielgabala šāviens, ar ko tika paziņots, ka osta tiek slēgta.

Tagad varēja aplūkot ievainojumu. Par laimi tas, kā jau d'Artanjans bija domājis, nebija sevišķi bīstams: zobena smaile, atdū- rusies pret ribu, bija noslīdējusi gar kaulu. Krekls tūlīt bija pielipis pie brūces, un viņš tikpat kā nebija zaudējis asinis.

D'Artanjans jutās kā salauzts aiz pārguruma. Uz kuģa klāja viņam nolika matraci, viņš nokrita uz tā un tūlīt aizmiga.

' Otrā rītā, gaismai austot, viņi atradās no Anglijas krastiem vairs tikai trīs četrus ljē; visu nakti bija pūtis neliels vējš, un burinieks gāja samērā lēnām.

Pulksten desmitos kuģis izmeta enkuru Duvras ostā.

Pusvienpadsmitos d'Artanjans spēra kāju uz Anglijas zemes un iesaucās:

—   Beidzot esmu galā!

Bet tas vēl nebija viss: vajadzēja nokļūt Londonā. Anglijā zirgu pasts strādāja diezgan labi. D'Artanjans un Planšē paņēma katrs pa zirgam. Pastnieks jāja viņiem pa priekšu. Pēc četrām stundām viņi sasniedza galvaspilsētas vārtus.

D'Artanjans nepazina Londonu, neprata ne vārda angliski, bet viņš uzrakstīja uz papīra lapiņas Bekingema vārdu, un katrs viņam norādīja ceļu uz hercoga pili.

Hercogs bija Vindzorā, kur kopā ar karali medīja.

D'Artanjans lika pasaukt hercoga pirmo kambarsulaini, kas bija pavadījis savu kungu visos ceļojumos un ļoti labi prata runāt franciski. Šim kambarsulainim jaunais gaskonis paskaidroja, ka esot ieradies no Parīzes kādā ārkārtēji svarīgā lietā un viņam nekavējoties vajagot satikt hercogu.

Lielā paļāvība, ar kādu d'Artanjans bija runājis, pārliecināja Patrisu, kā sauca šo ministra ministru. Viņš lika apseglot divus zirgus un pats uzņēmās aizvest jauno gvardistu. Par Planšē jāsaka, ka nabaga puisis bija galā ar saviem spēkiem: viņu izcēla no segliem stīvu kā mietu. Turpretī d'Artanjans šķita kā no dzelzs.

Kad viņi nonāca Vindzoras pilī, Patriss dabūja zināt, ka Bekingems ar karali devušies medīt putnus kādā purvājā, kas atradās divu trīs ljē attālumā no pils.

Divdesmit minūtēs viņi sasniedza norādīto vietu. Drīz vien Patriss izdzirda sava kunga balsi, kas sauca vanagu.

—   Ko lai piesaku milordam hercogam? — Patriss jautāja.

—  To jaunekli, kas kādu vakaru uzsāka ar viņu ķildu uz Jaunā tilta pretī «Samarietei».

—   Diezgan neparasts pieteikums!

—  Jūs redzēsiet, ka tas ir tikpat daudz vērts kā jebkurš cits.

Patriss aizauļoja pie hercoga un pieteica vēstnesi, kā tas bija

licis.

Bekinghems uzreiz saprata, ka ieradies d'Artanjans un, aptverdams, ka Francijā kaut kas noticis, par ko viņam gribēts paziņot, paprasīja tikai, kur vēstnesis esot. Jau iztālēm ieraudzījis gvardista uniformu, hercogs aulēkšoja tieši pie d'Artanjana. Patriss smalkjūtīgi palika nomaļus.

—  Vai karalienei nav noticis kas ļauns? — Bekingems iesaucās, un šajā jautājumā izskanēja visas viņa domas un jūtas.

—  Domāju, ka ne, tomēr uzskatu, ka viņai draud lielas briesmas, no kurām viņu var pasargāt vienīgi jūsu gaišība.

—   Es? — Bekingems brīnījās. — Vai man patiesi būs tā laime viņai kaut kādā veidā palīdzēt? Runājiet, runājiet!

—   Lūdzu, te ir vēstule, — d'Artanjans sacīja.

—  Vēstule? No kā?

—   No viņas augstības, ja nemaldos.

—  No viņas augstības! — ieteicās Bekingems un kļuva tik bāls, ka d'Artanjans izbijās.

Hercogs atplēsa zīmogu.

—  Kas tas par plīsumu? — viņš jautāja, rādīdams d'Artanjanam caurumu vēstulē.

—  A-ā! — d'Artanjans novilka. — To es nebiju pamanījis. Laikam gan to būs izurbis grāfa de Varda zobens, iedurdamies man krūtīs.

—  Jūs esat ievainots? — Bekingems jautāja, atlocīdams vēstuli.

—   Nieks! Tikai ieskrambajums, — d'Artanjans atbildēja.

—  Augstais Dievs! Kāda vēsts! — iesaucās hercogs, izlasījis vēstuli. — Patris, paliec šeit, nē, labāk uzmeklē karali, lai arī kur viņš būtu, un pasaki viņa majestātei, ka es padevīgi lūdzu mani atvainot, bet ārkārtīgi svarīgu darīšanu dēļ man neatliekami jāatgriežas Londonā. Steigsimies, mans kungs, steigsimies!

Un abi aulēkšiem aiztrauca uz galvaspilsētas pusi.

## XXI grāfiene Vintere

Pa ceļam hercogs iztaujāja d'Artanjanu, ja ne par visu notikušo, tad vismaz par to, ko jaunais gaskonis zināja. Papildinādams jaunekļa stāstījumu ar savām atmiņām, Bekingemas hercogs guva diezgan pareizu priekšstatu par karalienes stāvokli, uz kura nopietnību norādīja arī viņas vēstule, kaut gan tā bija īsa un diezgan neskaidra. Hercogu pārsteidza tikai tas, ka viņa eminencei kardinālam, kas bija ieinteresēts, lai šis jauneklis nesasniegtu Angliju, nebija izdevies aizturēt viņu ceļā. Tikai tagad, atbildēdams uz hercoga izpausto izbrīnu, d'Artanjans izstāstīja, kā bija devies ceļā un, pateicoties savu trīs draugu pašaizliedzībai, kurus viņam nācies pamest bīstamā stāvoklī kur kuro, pašam laimējies izkulties cauri, saņemot tikai zobena dūrienu, kas ieplēsis karalienes vēstuli un par kuru viņš tik briesmīgi atmaksājis grāfam de Vardam. Klausīdamies d'Artanjanā, kas visu to stāstīja pavisam vienkārši, hercogs šad tad izbrīnījies paskatījās uz jaunekli, it kā nespēdams aptvert, kā tik dziļš saprāts, drosme un padevība varēja saistīties ar šo gandrīz vēl zēnisko seju, kas liecināja, ka tās īpašniekam nav vēl ne divdesmit gadu.

Zirgi joņoja kā vējš, un nedaudzās minūtēs viņi sasniedza Londonas vārtus. D'Artanjans bija domājis, ka pilsētā hercogs jās lēnāk, bet tā vis nenotika: viņš auļoja tai pašā ātrumā, ne nieka nebēdādams par gājējiem, kas trāpījās ceļā. Jādams pa iekšpilsētu, Bekingems notrieca gar zemi divus trīs gājējus, bet pat neatskatījās uz nelaimīgajiem. D'Artanjans sekoja viņam, kaut gan visapkārt atskanēja kliedzieni, kas ļoti atgādināja lāstus.

Pils pagalmā Bekingems nolēca no zirga un, neraizēdamies par to, uzmeta tam pavadu uz kakla, tad strauji uzskrēja pa kāpnēm. D'Artanjans sekoja hercoga piemēram, tomēr mazliet juzdams nemieru par tīrasiņu zirgiem, kuru labās īpašības nupat bija varējis novērtēt. Bet viņš nomierinājās, paguvis ieraudzīt, ka trīs četri kalpotāji izsteidzās no virtuves un staļļiem un metās pie zirgiem.

Hercogs soļoja tik ātri, ka d'Artanjans tikko spēja viņam sekot. Viņi izgāja cauri vairākiem saloniem, kas bija iekārtoti ar tādu krāšņumu, par kādu Francijas augstmaņi pat nesapņoja, un beidzot iegāja guļamistabā. Tā bija labas gaumes un bagātības kalngals. Alkovā atradās ar sienas tapsējumu nosegtas durvis, kuras hercogs atslēdza ar zelta atslēdziņu, ko valkāja tā paša dārgmetāla važiņā ap kaklu. D'Artanjans bija smalkjūtīgi palicis iepakaļ, bet Bekingems, kāpdams pāri slieksnim, atskatījās un, redzēdams, ka jauneklis vilcinās, sacīja:

—   Nāciet un, ja jums būs tā laime sastapt viņas majestāti, tad pastāstiet viņai, ko šeit redzēsiet.

Aicinājuma iedrošināts, d'Artanjans sekoja hercogam, kas durvis aiz muguras aizvēra.

Abi atradās nelielā kapelā, kurai sienas bija apvilktas ar zeltā šūdinātu Persijas zīdu. Telpu spilgti apgaismoja daudzas sveces. Virs altārim līdzīga galdiņa, zem zila samta baldahina, kas bija rotāts ar baltu un sarkanu spalvu vainagu, stāvēja Austrijas Annas portrets dabiskā lielumā, tik līdzīgs oriģinālam, ka d'Artanjans aiz pārsteiguma iekliedzās; likās, karaliene tūlīt sāks runāt.

Uz altāra, portreta pakājē, bija uzlikts šķirstiņš ar briljanta karuļiem.

Hercogs piegāja pie altāra, nometās ceļos kā garīdznieks Jēzus Kristus attēla priekšā; tad viņš atvēra šķirstiņu.

—   Redziet, — viņš sacīja, izņemdams platu, zilu lenti, kurā zaigoja briljanti, — te ir tie nesalīdzināmi dārgie karuļi. Biju zvērējis, ka mani guldīs kapā ar tiem. Karaliene man tos dāvāja, karaliene tos atprasa: viņas prāts, tāpat kā tā Kunga prāts, lai notiek visās lietās.

Tad hercogs sāka skūpstīt citu pēc cita šos karuļus, no kuriem viņam vajadzēja šķirties. Pēkšņi viņš šausmās iekliedzās.

—   Kas noticis? — d'Artanjans uztraukts jautāja. — Milord, kas jums kait?

—  Viss zaudēts! — Bekingems iesaucās, kļuvis bāls kā līķis. — Divu karuļu trūkst, to ir vairs tikai desmit.

—  Vai milords tos pazaudējis vai arī domā, ka tie nozagti?

—    Tie man ir nozagti, — hercogs atbildēja, — un tas ir kardināla darbs. Redziet, skatieties: lentītes, pie kurām tie turējās, pārgrieztas ar šķērēm.

—  Ja milordam būtu kādas aizdomas… Varbūt karuļi vēl atrodas vainīgās personas rokās.

—   Pagaidiet, pagaidiet! — hercogs iesaucās. — Ar šiem karuļiem rotājos tikai vienu vienīgu reizi, tas bija pirms kādas nedējas, karaļa ballē, Vindzorā. Grāfiene Vintere, ar kuru biju sanī- dies, tovakar izturējās pret mani ļoti laipni. Bet šķietamā salab- šana ir bijusi tikai greizsirdīgas sievietes atriebšanās. Kopš tās dienas neesmu viņu vairs redzējis. Sī sieviete ir kardināla spiegs.

—  Vai patiesi viņam ir spiegi visā pasaulē? — d'Artanjans brīnījās.

—  Jā, viņš ir bīstams pretinieks, — sacīja Bekingems, dusmās sakozdams zobus. — Un tomēr: kad ballei jānotiek?

—   Nākošajā pirmdienā.

—   Nākošajā pirmdienā! Vēl piecas dienas, laika vairāk nekā vajadzīgs. Patris! — iesaucās hercogs, atvēris kapelas durvis. — Patris!

Parādījās hercoga kambarsulainis.

—  Manu juvelieri un manu sekretāru!

Kambarsulainis izgāja no istabas, ne vārda neteicis un tādā ātrumā, kas liecināja, ka viņš pieradis paklausīt akli un bez iebildumiem.

Kaut gan hercogs pirmo bija minējis juvelieri, tomēr papriekš ieradās sekretārs. Tas bija gluži dabiski, jo viņš dzīvoja pašā pilī. Kad ienāca sekretārs, Bekingems sēdēja guļamistabā pie galda un rakstīja kādas pavēles.

—   Džeksona kungs, — hercogs sacīja sekretāram, — jūs nekavējoties dosieties pie lorda kanclera un pateiksiet, ka es uzdodu viņam izpildīt šīs pavēles. Es vēlos, lai tās tiktu nevilcinoties izsludinātas.

—   Bet, monsinjor, — izlasījis pavēles, sekretārs sacīja, — ko lai atbildu, ja lords kanclers man jautātu, kas pamudinājis jūsu žēlastību rīkoties tik ārkārtēji?

—   Atbildiet, ka es tā vēlos un man par manu rīcību nevienam nav jāsniedz norēķini.

—  Vai lai lords kanclers tāpat atbild arī viņa majestātei, ja pēkšņi viņa majestāte izpaustu vēlēšanos uzzināt, kāpēc neviens kuģis nedrīkst vairs atstāt Lielbritānijas ostas? — sekretārs smaidīdams jautāja.

—   Jums taisnība, — Bekingems atbildēja. — Lai lords kanclers karalim pasaka tad, ka esmu nolēmis pieteikt karu un šī rīcība ir mans pirmais naidīgais akts pret Franciju.

Sekretārs palocījās un aizgāja.

—    No šīs puses varam būt mierīgi, — Bekingems, pieversda- mies d'Artanjanam, sacīja. — Ja karuļi vel nav aizvesti uz Franciju, tad tie nokļūs tur tikai pēc jūsu atgriešanās.

—   Kā tā?

—   Es nupat noliedzu visiem kuģiem, kas pašreiz atrodas viņa majestātes ostās, izbraukt jūrā, un bez sevišķas atļaujas neviens neuzdrošināsies pacelt enkuru.

D'Artanjans izbrīnā paskatījās uz šo cilvēku, kas neaprobežoto varu, ko viņam dāvāja karaļa uzticība, izlietoja savas mīlestības kalpībai. No jaunekļa sejas izteiksmes hercogs izprata, kas norisinājās tā dvēselē.

—   Jā, — viņš sacīja, — mana īstenā karaliene ir Austrijas Anna. Ja viņa pateiktu kaut vārdu, es nodotu savu tēvzemi, savu karali un Dievu. Viņa lūdza, lai es nesniedzu Larošelas protestantiem palīdzību, ko biju solījis, un es izpildīju viņas lūgumu. Es pārkāpu solījumu, bet vienalga: izpildīju viņas vēlēšanos. Un, sakiet, vai neesmu bagātīgi atalgots par paklausību? Jo viņas attēls ir šīs paklausības alga!

D'Artanjanā modās izbrīna: pie cik nestipra pavediena reizēm karājas veselas tautas un daudzu cilvēku liktenis.

No šīm pārdomām viņu iztraucēja zeltkaļa ierašanās. Sis vīrs bija īrs, prasmīgs sava amata meistars, kas pats atzinās, ka uz hercoga Bekingema pasūtījumiem nopelnot gadā simt tūkstoš livru.

—   O'Reili kungs, — hercogs, ievezdams viņu kapelā, sacīja, — apskatiet šos briljanta karuļus un pasakiet, cik tie maksā gabalā.

Zeltkalis ar vienu acu uzmetienu novērtēja krāšņo ietvaru, aprēķināja katra atsevišķa briljanta vērtību un bez vilcināšanās atbildēja:

—  Milord, tūkstoš pieci simti pistoļu gabalā.

—   Cik dienās jūs varētu izstrādāt divus šādus karuļus? Jūs redzat, ka divu trūkst.

—   Nedēļas laikā, milord.

—   Maksāšu jums trīstūkstoš pistoļu gabalā, man tie vajadzīgi parīt.

—  Milords tos varēs dabūt.

—   O'Reili kungs, jūs esat zelta cilvēks! Bet tas vēl nav viss: šos karuļus es nevienam nevaru uzticēt, un tie jāizstrādā tepat pilī.

—   Milord, tas ir neiespējami, jo vienīgi es spēju veikt šo darbu tā, lai jaunie karuļi neatšķirtos no vecajiem.

—   Un tāpēc jūs, O'Reili kungs, esat mans gūsteknis. Ja arī jūs gribētu tagad iziet no pils, jums tas neizdotos. Samierinieties ar to. Pasakiet, kuri palīgi jums vajadzīgi un kādus darbarīkus lai jums atnes.

Zeltkalis labi pazina hercogu un saprata, ka pretoties būtu veltīgi, tāpēc uzreiz padevās.

—   Vai man būtu atļauts paziņot par to manai sievai? — viņš jautāja.

—   Protams, dārgais O'Reili kungs, jums būs atļauts pat satikties ar viņu. Neraizējieties, jūsu gūstniecība nebūs stingra. Un, tā kā par katru apgrūtinājumu pienākas atlīdzība, tad saņemiet virs norunātās summas par karuļiem vēl čeku par tūkstoš pistolēm, lai jūs aizmirstu neērtības, kuras jums sagādāju.

D'Artanjans nevarēja vien beigt brīnīties par šo ministru, kas tik neredzēti brīvi rīkojās ar cilvēkiem un ar miljoniem.

Zeltkalis uzrakstīja sievai vēstuli, pievienodams tai čeku par tūkstoš pistolēm un uzdodams atsūtīt visveiklāko mācekli ar briljantiem, kuru svaru un skaitu apzīmēja, un nepieciešamos darba rīkus.

Tad Bekingems ieveda zeltkali viņam paredzētajā istabā, kas pusstundas laikā tika pārvērsta par darbnīcu. Pie katrām istabas durvīm nolika sargus un stingri noteica, lai tie nelaiž iekšā nevienu, izņemot hercoga uzticamo kambarsulaini Patrisu. Lieki piezīmēt, ka arī zeltkalim O'Reili un viņa māceklim bija aizliegts iziet no istabas.

To visu norīkojis, hercogs atkal pievērsās d'Artanjanam.

—  Tagad, mans jaunais draugs, — viņš sacīja, — Anglija pieder mums abiem. Ko jūs gribētu, ko vēlētos?

—   Gultu, — d'Artanjans atbildēja. — Atzīšos, ka pašreiz tā man vajadzīga vairāk par visu.

Bekingems lika ierādīt d'Artanjanam istabu līdzās savējai. Hercogs gribēja, lai jaunais gaskonis atrastos viņa tuvumā, un ne jau tāpēc, ka tam neuzticētos, bet lai varētu pastāvīgi sarunāties par karalieni.

Pēc stundas Londonā izsludināja pavēli, ka no Anglijas ostām neviens kuģis nedrīkst izbraukt uz Franciju, pat ne pasta kuģis. Visi uzskatīja, ka tas nozīmē kara pieteikumu starp abām kara- listēm.

Aiznākošajā dienā pulksten vienpadsmitos abi briljanta karuļi bija gatavi, turklāt tie bija tik precīzi atdarināti, tik pilnīgi līdzīgi, ka Bekingems nevarēja atšķirt jaunos no vecajiem un pat cilvēki ar lielu pieredzi varēja tikt maldināti.

Hercogs tūlīt lika atsaukt d'Artanjanu.

—   Te nu ir briljanta karuļi, pēc kuriem jūs ieradāties, — viņš sacīja. — Esiet mans liecinieks, ka es darīju visu, kas vien bija cilvēka spēkos.

—   Neraizējieties, milord, izstāstīšu it visu, ko redzēju. Bet jūsu žēlastība atdos man karuļus bez šķirstiņa?

—    Tas jūs ceļā tikai apgrūtinātu. Un man šķirstiņš tagad ir jo vērtīgāks tāpēc, ka tas ir vienīgais, kas man paliek. Tāpēc pasakiet, ka es to paturēju.

—  Milord, es visu to darīšu zināmu vārdu pa vārdam.

—  Un tagad, — hercogs, cieši paskatīdamies uz jaunekli, ierunājās, — kā lai es jums nolīdzinu savu parādu?

D'Artanjans kļuva sarkans kā biete. Viņš saprata, ka hercogs meklē iespēju, kā viņam ko iedāvināt, taču iedoma, ka par viņa draugu un paša asinīm samaksās ar angļu zeltu, šķita neparasti derdzīga.

—  Milord, lai nerastos pārpratumi, apsvērsim apstākļus un mēģināsim saprasties. Es kalpoju Francijas karalim un karalienei, esmu dez Esāra kunga gvardistu rotā, kas, tāpat kā dez Esāra kungs, ir dziļi padevīga viņu majestātēm. Vēl vairāk: varbūt es nemaz nebūtu visu to darījis, ja nebūtu gribējis izpatikt kādai būtnei, kas man ir tikpat dārga kā jums karaliene.

—  Jā, un man liekas, — hercogs pasmaidīdams sacīja, — ka es pat pazīstu šo personu, tā ir …

—  Milord, es nevienu neesmu nosaucis vārdā, — jauneklis viņu strauji pārtrauca.

—   Taisnība, — hercogs piekrita. — Tātad šai personai man jābūt pateicīgam par jūsu uzupurēšanos.

—  Tā tas ir, milord, jo pašreiz, kad runa ir par karu, atzīstos, ka saskatu jūsu gaišībā tikai angli, tātad ienaidnieku, ar ko man labāk patiktu satikties kaujas laukā nekā Vindzoras parkā vai Luvras koridoros. Tomēr tas mani nekavēs veikt man uzticēto uzdevumu un pat atdot dzīvību, ja tas būs nepieciešams. Bet atkārtoju, ka jūsu gaišībai nav man ko pateikties ne par to, ko esmu veicis šoreiz, ne ari par to, ko veicu jūsu labā, kad tikāmies pirmo reizi.

—  Mēs mēdzam sacīt: «Lepns kā skots,» — Bekingems nomurmināja.

—  Un mēs sakām: «Lepns kā gaskonis,» — d'Artanjans atteica. — Gaskoņi ir Francijas skoti.

D'Artanjans palocīdamies atvadījās no hercoga un dzīrās aiziet.

—  Paklausieties! Jūs jau ejat? Bet kādā ceļā? Kā jūs izkļūsiet no Anglijas?

—   Jums taisnība.

—   Dievs sodi! Tie franči ne nieka nebīstas!

—   Biju piemirsis, ka Anglija ir sala un jūs esat tās valdnieks.

—  Dodieties uz ostu, paprasiet, kur stāv briga «Zunds», un nododiet šo vēstuli tās kapteinim. Viņš jūs aizvedīs uz mazītiņu ostu Francijas piekrastē, kur neviens jūs negaidīs, jo tur mēdz piestāt tikai zvejnieku kuģi.

—   Kā sauc šo ostu?

—   Sentvalerī. Bet tas vēl nav viss. Tur nokļuvis, jūs ieiesiet nožēlojamā krodziņā, kam nav ne izkārtnes, ne nosaukuma, īstā matrožu dzertuvē. Pārskatīties jūs nevarēsiet, jo tur tikai viens tāds krogs ir.

—   Un tālāk?

—   Iegājis prasiet pec saimnieka un pasakiet viņam: «Forward.»

—   Ko tas nozīmē?

—   «Uz priekšu», tā ir parole. Viņš jums iedos apseglotu zirgu un norādīs pareizo ceļu. Tā jūs četrās vietās varēsiet nomainīt zirgu. Ja vēlēsieties, tad katrā stacijā varēsiet atstāt savu Parīzes adresi un visi četri zirgi tiks jums tur nogādāti. Divus no tiem jūs jau redzējāt un kā lietpratējs varējāt novērtēt: ar tiem mēs jājām šurp no Vindzoras. Varat paļauties uz mani, ka arī pārējie nebūs sliktāki. Sie četri zirgi būs apgādāti ar visu, kas vajadzīgs, dodoties karā. Lai arī cik lepns jūs būtu, es ceru, ka neatteiksieties pieņemt vienu zirgu un lūgsiet, lai jūsu trīs draugi arī pieņem katrs pa vienam. Starp citu, zirgi jums noderēs, kad vajadzēs doties karā pret mums. Mērķis attaisno līdzekļus, — kā jūs, franči, sakāt, vai ne?

—   Labi, milord, es pieņemu jūsu piedāvājumu, — d'Artanjans teica. — Ja Dievs dos, mēs labi izlietosim jūsu dāvanas.

—   Un tagad, jaunekli, sniedziet man roku. Varbūt mēs drīz satiksimies kaujas laukā, bet pagaidām, es ceru, šķirsimies kā draugi.

—  Jā, milord, bet es palieku cerībā, ka drīz kļūsim pretinieki.

—  Neraizējieties, to es jums apsolu.

—   Paļaujos uz jūsu vārdu, milord.

D'Artanjans atvadījās un aizsteidzās uz ostu.

Norādīto kuģi viņš atrada pretī Londonas Tornim, nodeva kapteinim vēstuli, kurš to lika aiznest ostas priekšniekam parakstīt, un tad nekavējoties uzvilka buras.

Piecdesmit kuģi, sagatavoti aizceļošanai, stāvēja ostā un gaidīja.

Kad «Zunds» slīdēja garām vienam no tiem, d'Artanjanam šķita, ka uz tā atradās Mengā sastaptā dāma, tā pati, ko nepazīstamais muižnieks bija godinājis par milēdiju un kas d'Artanjanam bija likusies ļoti daiļa. Bet upes straume un labais ceļavējš tik strauji aizdzina brigu garām noenkurotajam kuģim, ka tas pēc mirkļa jau izgaisa skatienam.

Otrā dienā ap pulksten deviņiem no rīta kuģis izmeta enkuru Sentvalerī ostā.

D'Artanjans nekavējoties devās uz norādīto krogu, ko pazina pēc dzērāju klaigām, kas no tā plūda. Tur visi sarunājās par gaidāmo karu starp Franciju un Angliju, kurš esot neatvairams. Jautrie matroži dzīroja.

D'Artanjans izspiedās cauri pūlim, piegāja pie krodzinieka un tam pateica: <rForward.» Krodzinieks pamāja, lai d'Artanjans viņam seko, un, izgājis pagalmā, ieveda jaunekli stallī, kur stāvēja jau apseglots zirgs. Tad krodziņa īpašnieks apjautājās, vai ceļinieks vēl ko vēloties.

—   Es vēlētos zināt, pa kuru ceļu man jāt, — d'Artanjans atteica.

—   No šejienes dodieties uz Blanžī un no Blanžī uz Nefšatelu. Nefšatelā ieejiet mājvietā «Zelta sirpis», pasakiet saimniekam paroli un jus tāpat kā šeit atradīsiet apseglotu zirgu.

—  Vai man jums kas jāmaksā? — d'Artanjans jautāja.

—  Viss ir samaksāts, un bagātīgi, — krodzinieks atbildēja. — Laimīgu ceļu, lai Dievs jums stāv klāt!

—  Āmen! — atbildēja jauneklis aizaulekšodams.

Pēc četrām stundām viņš sasniedza Nefšatelu.

Viņš rūpīgi ievēroja saņemtos norādījumus. Nefšatelā, tāpat kā Sentvalerī, viņu atkal gaidīja apseglots zirgs. Kad jaunais gaskonis gribēja pirmā zirga seglos atrastās pistoles pārlikt jaunajos seglos, viņš ieraudzīja, ka tanīs jau atradās tieši tādas pašas pistoles.

—   Kāda ir jūsu adrese Parīzē?

—   Gvardistu mītne, dez Esāra rota.

—   Pateicos, — mājvietas īpašnieks sacīja.

—   Pa kuru ceļu lai es jāju? — d'Artanjans jautāja.

—   Pa to, kas ved uz Ruānu, bet, neaizjājot līdz pilsētai, nogriezieties pa kreisi. Ekuī ciemā, kur jums jāapstājas, ir tikai viena mājvieta: «Francijas vairogs». Nevērtējiet to pēc izskata. Ari tur jūs stallī atradīsiet zirgu, kas nebūs sliktāks par šo.

—  Vai parole tā pati?

—  Tā pati.

—  Ardievu, saimniek!

—   Laimīgu ceļu, mans kungs! — mājvietas īpašnieks novēlēja. — Vai jums vēl kas būtu vajadzīgs?

D'Artanjans noraidoši papurināja galvu un aizjoņoja. Ekuī ciemā atkārtojās tas pats: viņš atrada laipnu saimnieku, spirgtu, atpūtušos zirgu. Tāpat kā iepriekšējās vietās viņš atstāja savu adresi un tikpat ātri aiztrauca uz Pontuazu. Pontuazā viņš pēdējo reizi pārmainīja zirgu un pulksten deviņos vakarā ieauļoja de Trevila kunga savrupmājas pagalmā.

Sešdesmit ljē viņš bija veicis divpadsmit stundās.

De Trevila kungs d'Artanjanu saņēma tā, it kā būtu ar viņu ticies vēl šorīt, tikai mazliet sirsnīgāk nekā parasti paspieda viņam roku un paziņoja, ka dez Esāra kunga rota pašreiz esot sardzē Luvrā, tāpēc jauneklis varot doties uz savu posteni.

## XXII. MERLEZONAS BALETS

Nākošajā dienā Parīzē neviens ne par ko citu vairs nerunāja kā tikai par balli, ko pilsētas domnieki rīkoja par godu karalim un karalienei un kurā viņu majestātes dejošot slaveno Merlezonas baletu, kas viņa majestātei karalim patika vairāk par visiem.

Patiešām, pilsētas valdes namā jau veselu nedēļu rosīgi gatavojās uz šo svinīgo vakaru. Pilsētas galdnieks uzcēla īpašus paaugstinājumus, kur uzturēties ielūgtajām dāmām. Pilsētas tirgotāji izgreznoja zāles ar divsimt baltām vaska svecēm, kas tanīs laikos bija neredzēts krāšņums. Beidzot, bija nolīgti divdesmit vijolnieki, kuriem noteica divkāršu atlīdzību, jebšu, kā tika minēts ziņojumā, viņiem vajadzēja spēlēt visu nakti.

Pulksten desmitos no rīta de Kosta kungs, karaļa gvardistu karodznieks, divu policijas ierēdņu un vairāku pulka strēlnieku pavadībā ieradās pie pilsētas valdes rakstveža Klemana kunga un pieprasīja atslēgas no visiem pilsētas valdes nama vārtiem, istabām un dienesta telpām. Atslēgas tika nekavējoties viņam nodotas; katrai no tām bija piekārta zīmīte, ar kuras palīdzību tās varēja atšķirt citu no citas. Kopš šī brīža de Kosta kungs uzņēmās atbildību par visa nama vārtu un eju apsardzību.

Pulksten vienpadsmitos savukārt ieradās gvardistu kapteinis Dialjē ar piecdesmit strēlniekiem, kurus tūlīt izvietoja pa visu māju, katru pie viņam norādītām durvīm.

Pulksten trijos atnāca divas gvardistu rotas, viena franču, otra šveiciešu. Franču gvardistu rotā ietilpa Dialjē un dez Esāra vīri.

Pulksten sešos vakarā sāka ierasties ielūgtie viesi. Tiem ierādīja vietas uz iepriekš sagatavotajiem paaugstinājumiem lielajā zālē.

Pulksten deviņos ieradās prezidenta sieva. Tā kā viņa šajas svinībās bija pēc karalienes ievērojamākā persona, tad viņu sagaidīja pilsētas domnieki un aizvadīja līdz ložai, kas atradās pretī karalienei paredzētajai ložai.

Pulksten desmitos mazajā zālē, kas bija svētā Jāņa baznīcas pusē, iepretim bufetei, kurā glabājās sudraba galda piederumi, tika uzklāts karalim galds ar vieglām uzkodām, ko apsargāja četri strēlnieki.

Ap pusnakti atskanēja klaigas un apsveikumu saucieni: pa ielām, kas veda no Luvras uz pilsētas valdes namu un bija izrotātas ar krāsainām laternām, brauca karalis.

Vadmalas mantijās tērpušies pilsētas domnieki, kuriem pa priekšu gāja seši seržanti ar degošām lāpām rokā, devās pretī karalim, ko sagaidīja uz pilsētas valdes nama kāpnēm, un tirgotāju kārtas vecākais pateicās viņa augstībai par ierašanos. Uz apsveikumu karalis atbildēja ar atvainošanos, ka esot ieradies tik vēlu, bet pie tā vainīgs esot kardināla kungs, kas viņu aizturējis līdz pulksten vienpadsmitiem, pārrunādams par valsts lietām.

Karalis bija uzposies svinību tērpā. Viņu pavadīja viņa karaliskā augstība Orleānas hercogs, grāfs de Suasons, lielpriors, hercogs de Longvils, hercogs d'Elbefs, grāfs d'Arkurs, grāfs de Roš-Gijons, de Liankura kungs, de Baradā kungs, grāfs de Kra- maijs un kavalieris de Suverē.

Visi ievēroja, ka viņa majestāte karalis izskatījās sadrūmis un noraizējies.

Viena istaba bija sagatavota karalim, otra viņa brālim Orleānas hercogam. Katrā no tām bija nolikti maskarādes kostīmi. Arī karalienei un prezidenta kundzei bija tāpat sagatavotas telpas. Viņu augstību svītas kungiem un dāmām vajadzēja pārģērbties pa divām kopā šim nolūkam iekārtotajās istabās.

Pirms ieiešanas savā ģērbistabā karalis pavēlēja, lai viņam tūlīt ziņojot, kad atbraucot kardināls.

Pusstundu pēc karaļa ierašanās atkal atskanēja ielās apsveicinājumu saucieni: tie vēstīja karalienes tuvošanos. Domnieki tāpat kā iepriekš ar seržantiem pa priekšu izsteidzās sagaidīt augsto viešņu.

Karaliene iegāja zālē, un visi redzēja, ka viņa, tāpat kā viņas augstais laulātais draugs, izskatījās noskumusi un sagurusi.

Tai mirklī, kad Austrijas Anna ienāca zālē, pavērās kādas nelielas ložas aizkari, kas līdz tam bija aizvērti, un spraugā parādījās kardināla bālā seja. Viņš bija ģērbies spāniešu granda tērpā. Viņa acis ieurbās karalienes acīs un lūpas savilkās ļaunā priekā: Austrijas Anna nebija rotājusies ar briljanta karuļiem.

Kādu brīdi karaliene uzkavējās zālē, uzklausīdama pilsētas domnieku padevības apliecinājumus un atņemdama dāmu sveicienus.

Pēkšņi pa vienām zāles durvīm ienāca karalis ar kardinālu. Kardināls viņam kaut ko klusu stāstīja, un karalis bija ļoti bāls.

Ludviķis XIII bija bez maskas, kamzoļa lentes viņam bija sasietas nevērīgi. Izspraucies cauri pūlim, viņš pienāca pie karalienes un aiz uztraukuma pārvērstā balsī sacīja:

—   Kundze, sakiet, lūdzu, kāpēc jūs neesat rotājusies ar briljanta karuļiem? Jūs taču zinājāt, ka man tas būtu bijis patīkami.

Karaliene pavērās apkārt un ieraudzīja kardinālu, kam seja bija savilkusies velnišķīgā smīnā.

—   Majestāte, es baidījos, ka šajā drūzmā tiem varētu notikt kas ļauns.

—   Jūs rīkojāties nepareizi! Esmu jums, kundze, tos dāvinājis, lai jūs ar tiem greznotos. Atkārtoju, ka jūs esat rīkojusies aplami.

Karalim balss aiz dusmām drebēja. Visi skatījās un klausījās ar izbrīnu, jo nesaprata, ko tas viss nozīmē.

—   Majestāte, karuļi ir Luvrā, — karaliene teica, — es varu aizsūtīt tiem pakaļ, un tā jūsu augstības vēlēšanās būs izpildīta.

—   Dariet tā, kundze, dariet tā cik vien ātri iespējams, jo pēc stundas sāksies balets.

Apliecinādama padevību, karaliene palocīja galvu un tad sekoja dāmām, kurām vajadzēja viņu aizvest uz viņai nodomāto ģērbistabu.

Arī karalis atgriezās savējā.

Zālē mirkli valdīja apjukums un satraukums.

Visi bija ievērojuši, ka starp karali un karalieni bija kaut kas norisinājies, taču abi sarunājās tik klusu, ka neviens nekā nevarēja sadzirdēt, jo aiz cieņas visi bija atkāpušies dažus soļus. Vijolnieki spēlēja, cik jaudāja, bet neviens viņos neklausījās.

Karalis pirmais atkal izgāja zālē. Viņam bija mugurā švītīgs mednieka tērps, un Orleānas hercogs, kā arī pārējie augstmaņi bija ģērbušies tāpat kā viņa augstība karalis. Sis tērps karalim piedienēja vislabāk, un tanī viņš tiešām izskatījās kā viscildenākais muižnieks savā karalistē.

Kardināls piegāja pie karaļa un pasniedza viņam kādu kārbiņu. Karalis to atvēra un ieraudzīja divus briljanta karuļus.

—   Ko tas nozīmē? — viņš jautāja kardinālam.

—   Neko, — Rišeljē atbildēja. — Tikai, ja karaliene būs izrotājusies ar briljanta karuļiem, par ko gan es šaubos, tad saskaitiet tos, majestāte, un, ja izrādīsies, ka to ir tikai desmit, tad pajautājiet viņas augstībai, kas gan varējis viņai nozagt šos divus.

Karalis jautājoši paskatījās uz kardinālu, bet neatlika laika jautāšanai, jo no visām mutēm atskanēja apbrīna pilni izsaucieni. Ja karalis izskatījās kā cildenākais muižnieks savā karalistē, tad karaliene noteikti bija visdaiļākā sieviete Francijā.

Mednieces tērpā viņa izskatījās pasakaini: galvā velūra cepure ar zilām spalvām, mugurā pērļu pelēks ņieburs ar briljanta sprādzēm un zila atlasa svārki, viscaur izšūti ar sudrabu. Uz kreisā pleca dzirkstīja karuļi, uzvērti tādas pašas krāsas lentē, kādā bija spalvas un svārki.

Karalis notrīsēja aiz prieka un kardināls aiz dusmām; tomēr viņi abi atradās pārāk tālu no karalienes, lai varētu saskaitīt karuļus. Karalienei tie bija, bet vai to bija desmit vai divpadsmit?

Vijoles sāka spēlēt aicinājumu uz deju. Karalis piegāja pie prezidenta kundzes, ar ko viņam pienācās dejot, un viņa augstība Orleānas hercogs piegāja pie karalienes. Visi nostājās vietās, un balets sākās.

Karalis dejoja pretī karalienei, un ikreiz, virzīdamies tai garām, viņš ar acīm vai aprija karuļus, tomēr nepaguva tos saskaitīt. Kardinālam izspiedās uz pieres salti sviedri.

Balets ilga veselu stundu, tam bija sešpadsmit dažādi gājieni.

Kad balets beidzas, visā zālē atskanēja aplausi, un kungi veda savas dāmas uz vietām, bet karalis, izmantodams savas privilēģijas, pameta savu dāmu un steigšus devās pie karalienes.

—   Pateicos, kundze, par manas vēlēšanās laipno izpildīšanu, — viņš sacīja, — bet, man šķiet, jums trūkst divu karuļu, un es tos jums atdodu.

Ar šiem vārdiem karalis pasniedza viņai abus kardināla iedotos karuļus.

—   Kā, jūsu augstība! — iesaucās jaunā karaliene, tēlodama pārsteigumu. — Jūs man dāvājat vēl divus? Tad taču man būs četrpadsmit!

Karalis pārskaitīja: patiesi, viņas augstībai pie pleca bija visi divpadsmit karuļi.

Karalis pasauca kardinālu:

—   Kardināla kungs, sakiet, ko tas nozīmē? — viņš bargi jautāja.

—   Jūsu augstība, — kardināls atbildēja, — tas nozīmē, ka es vēlējos pasniegt viņas majestātei šos divus karuļus un, neuzdrīkstēdamies pats to izdarīt, izmantoju šādu ceļu.

—   Esmu jūsu eminencei par tiem jo pateicīgāka tāpēc, ka, šķiet, šie divi karuļi jums maksājuši tikpat daudz, cik viņa majestātei visi divpadsmit, — Austrijas Anna atbildēja ar smaidu uz lūpām, kurš liecināja, ka viņu kardināla asprātīgā izdoma nepieviļ.

Palocījusies pret karali un kardinālu, karaliene devās atpakaļ uz istabu, kurā bija uzvilkusi mednieces kostīmu un kur atkal vajadzēja pārģērbties.

Sīs nodaļas sākumā mēs bijām spiesti veltīt uzmanību augstām personām, par kurām šeit stāstījām, tāpēc uz brīdi novērsāmies no tā cilvēka, kuram Austrijas Annai vajadzēja pateikties par nedzirdēto uzvaru, ko viņa guva pār kardinālu; šis cilvēks, apmulsis, neviena nepazīts, iejucis drūzmā, stāvēja pie vienām durvīm un nolūkojās tikko aprakstītajā aina, kas bija saprotama tikai četriem: karalim, karalienei, kardinālam un viņam.

Karaliene atgriezās savā ģērbistabā, un d'Artanjans grasījās iet projām, te pēkšņi viņš juta, ka viņam kāds viegli pieskaras pie pleca. Viņš atskatījās un ieraudzīja jaunu sievieti, kas ar mājienu aicināja tai sekot. Sievietei seju sedza melna samta maska, bet par spīti šai piesardzībai, kas gan vairāk bija domāta pret citiem nekā pret d'Artanjanu, jauneklis uzreiz pazina savu parasto vadoni, mundro un asprātīgo Bonasjē kundzi.

Iepriekšējā dienā viņi bija īsu brīdi redzējušies pie durvju sarga Zermēna, kam d'Artanjans bija lūdzis pasaukt Bonasjē kundzi. Jaunā sieviete tik ļoti steidzās paziņot karalienei priekpilno vēsti par viņas vēstneša atgriešanos, ka abi mīlētāji bija paguvuši pārmīt tikai dažus vārdus. Tā nu d'Artanjans, mīlestības un ziņkārības dzīts, sekoja Bonasjē kundzei. Pa ceļam gaiteņi kļuva aizvien tukšāki, un d'Artanjans centās aizturēt jauno sievieti, satvert viņu, kaut mirkli paraudzīties viņā, bet viņa, tramīga kā putns, aizvien izslīdēja no jaunekļa rokām, un, kad viņš dzīrās ko sacīt, Bonasjē kundze ar pavēlošu un valdzinošu kustību pielika pirkstu pie lūpām, tā atgādinādama, ka jaunais gaskonis tagad pakļauts varai, kurai viņam vajag akli paklausīt un kura aizliedz izteikt jebkādu sūdzēšanos. Galu galā, izvadājusi d'Artanjanu pa līkloču koridoriem un ejām, Bonasjē kundze atvēra kādas durvis un ieveda viņu pilnīgi tumšā istabā. Tur viņa vēlreiz ar mājienu norādīja, lai viņš klusē, un, atvērusi kādas citas, aizdrapētas durvis, pa kuru spraugu telpā ielija gaismas šalts, jaunā sieviete pazuda.

D'Artanjans mirkli stāvēja nekustēdamies un domās sev jautāja, kur gan viņš nokļuvis, bet drīz vien gaisma un siltais, smaržām piesātinātais gaiss, kas ieplūda no blakusistabas, kā ari divu trīs sieviešu balsis, kuras izteica godbijīgus un izsmalcinātus vārdus, un vairākkārt atkārtotā uzruna «jūsu majestāte» nepārprotami norādīja, ka viņš atrodas telpā, kas ir blakus karalienes istabai.

Jauneklis palika stāvot ēnā un gaidīja.

Karaliene šķita līksma un laimīga, kas acīmredzot ļoti pārsteidza klātesošās dāmas, jo tās bija pieradušas redzēt viņu gandrīz vienmēr skumju un noraizējušos. Savu līksmi karaliene izskaidroja ar to, ka šie svētki esot sevišķi skaisti un balets sagādājis viņai lielu prieku; tā ka nav ļauts runāt pretī karalienei, vienalga, vai viņa smaida vai lej asaras, tad dāmas, cita citu pārspēdamas, uzteica Parīzes domnieku laipnību un izdomas bagātību.

D'Artanjans nepazina karalieni, tomēr drīz vien atšķīra viņas balsi no pārējām gan pēc mazliet svešādās izrunas, gan pēc pa- vēlnieciskā toņa, kāds valdnieku runā ieskanas gluži dabiski. Jaunais gaskonis dzirdēja, ka reizēm viņa tuvojās, reizēm attālinājās no pavērtajām durvīm, un pāris reizes jauneklis pat redzēja, ka viņas stāva ēna aizsedza gaismu. Un pēkšņi kāda brīnumdaiļi veidota roka, balta kā marmors, izspraucās cauri durvju drapē- rijām; d'Artanjans saprata, ka tā ir atlīdzība — nometies ceļos, viņš satvēra šo roku un bijīgi pieskārās pie tās ar lūpām; tad roka atrāvās, atstādama viņam plaukstā kādu priekšmetu, tas bija gredzens; durvis tūlīt aizvērās, un d'Artanjans atradās pilnīgā tumsā.

D'Artanjans uzmauca gredzenu pirkstā un atkal sāka gaidīt, jo droši vien visam vēl nebija beigas. Pēc atalgojuma par padevību vajadzēja nākt balvai par mīlestību. Turklāt, kaut arī balets jau bija nodejots, tomēr vakara svinības tikko sākās, jo mielasts bija noteikts uz pulksten trim, bet pulkstenis svētā Jāņa baznīcas tornī nupat nosita divi un trīs ceturkšņus.

Patiesi, balsu čala blakusistabā kļuva klusāka, tad attālinājās un izgaisa, pēc tam atvērās istabas durvis, kurā stāvēja d'Artanjans, un atkal iesteidzās Bonasjē kundze.

—   Beidzot jūs! — d'Artanjans iesaucās.

—   Kļūsiet! — pavēlēja jaunā sieviete, ar plaukstu aizspiez- dama viņam muti. — Kļūsiet un ejiet atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru atnācāt.

—   Bet kur un kad es jūs atkal redzēšu? — d'Artanjans jautāja.

—   To jūs uzzināsiet no zīmītes, ko atradīsiet, kad atgriezīsie- ties mājās. Tagad ejiet, ejiet!

Ar šiem vārdiem viņa atvēra durvis uz koridoru un izbīdīja d'Artanjanu no istabas.

D'Artanjans paklausīja kā bērns nepretodamies un bez iebildumiem, un tas pierāda, ka viņš bija patiesi iemīlējies.

## XXIII satikŠanĀs

D'Artanjans teciņiem vien atgriezās mājup un, kaut gan pulkstenis bija pāri trim no rīta un viņam vajadzēja šķērsot visbīstamākos Parīzes kvartālus, tomēr negadījās neviena bīstama sastapšanās. Visiem ir zināms, ka žūpām un mīlētājiem ir savs sargeņģelis.

Ārdurvis d'Artanjans atrada pusvirus; uzkāpis augšstāvā, viņš klusu, kā bija norunājis ar savu sulaini, pieklauvēja pie durvīm. Planšē, ko d'Artanjans priekš divām stundām bija aizsūtījis no pilsētas valdes nama uz mājām, likdams viņam gaidīt, atvēra durvis.

—   Vai kāds atnesis man vēstuli? — tikko pārkāpis pari slieksnim, d'Artanjans jautāja.

—   Vēstuli neviens nav atnesis, — Planšē atbildēja, — bet tā atnākusi pati.

—   Ko tu, stulbā galva, ar to gribi sacīt?

—   Gribu sacīt to, ka, atgriezdamies mājās, kaut gan jūsu dzīvokļa atslēga visu laiku bija man kabatā, atradu vēstuli jūsu guļamistabā uz galda.

—  Un kur tā vēstule ir?

—   Kungs, atstāju to turpat1 . Vai tas kur redzēts, ka tādā veidā pienāk vēstules! Es nekā neteiktu, ja logs būtu bijis vaļā vai vismaz pusvirus. Bet nē, tas bija cieši aizvērts. Piesargieties, kungs, te noteikti darbojas pats nelabais.

Nenoklausījies līdz galam, jauneklis iesteidzās guļamistabā un atplēsa vēstuli — tā bija no Bonasjē kundzes:

«Man jums jāizsaka un jānodod sirsnīga pateicība. Ierodieties šovakar pulksten desmitos Senklū, pretī paviljonam, kas atrodas pie d'Estrē kunga mājas.

K. B.»

Lasīdams vēstuli, d'Artanjans juta, ka sirds viņam te izplešas, te sažņaudzas liegās trīsās, kādas tirda un glāsta mīlnieku sirdis.

Tā bija pirmā mīlestības vēstule, ko viņš saņēma, tā bija pirmā satikšanās, uz kuru tika aicināts. Sirds viņam līksmes skurbumā draudēja vai pušu plīst uz šīszemes paradīzes sliekšņa, kuru dēvē par mīlestību.

—   Vai nav tiesa, kungs? — iejautājās Planšē, redzēdams, ka viņa saimnieks te sarkst, te bālē. — Vai neesmu pareizi uzminējis? Tur rakstīts kas nelāgs?

—   Tu maldies, Planšē, — atbildēja d'Artanjans, — un par pierādījumu ņem šo ekiju un nodzer to uz manu veselību.

—   Paldies, kungs, par ekiju, ko jūs man dāvājat, un es apsolu, ka stingri sekošu jūsu norādījumam, bet viens nu ir tiesa: vēstules, kas šādā ceļā nokļūst aizslēgtos dzīvokļos …

—   Krīt no debesīm, mans draugs, krīt no debesīm.

—  Tad jūs, kungs, esat apmierināts? — Planšē jautāja.

—   Dārgais Planšē, esmu laimīgākais cilvēks pasaulē.

—  Vai drīkstu izmantot kunga laimi un likties uz auss?

—  Jā, dari to.

—   Lai Dievs jūs svētī, mans kungs, bet tomēr šī vēstule…

Planšē aizgāja, galvu purinādams, taču viņa izskats liecināja,

ka viņa šaubas nebija izkliedējis pat d'Artanjana devīgums.

Palicis viens, d'Artanjans neskaitāmas reizes pārlasīja zīmīti, tad reižu divdesmit noskūpstīja daiļās iemīļotās rakstītās rindiņas. Beidzot viņš likās gulēt, aizmiga un iegrima pasakainos sapņos.

Pulksten septiņos no rīta viņš piecēlās un sāka saukt Planšē; uz otro saucienu tas pavēra durvis, un sulaiņa sejā vēl izpaudās vakardienas nemiers.

—   Planšē, es aizeju varbūt uz visu dienu, — d'Artanjans sacīja, — tu esi brīvs līdz septiņiem vakarā. Bet pulksten septiņos ierodies ar diviem zirgiem.

—   A-ā, — Planšē novilka. — Laikam atkal dosimies saņemt caurumus ādā!

—   Paņem līdzi musketi un pistoles.

—   Nu, ko es teicu? — Planšē izsaucās. — Tā jau es domāju: sasodītā vēstule!

—   Nomierinies, aitasgalva, mēs vienkārši dosimies izjādē.

—   Oho! Tādā pašā izpriecas ceļojumā kā viņudien, kad lodes bira kā krusa un lamatas bija izliktas uz katra soļa.

—   Ja jūs, Planšē kungs, bīstaties, — d'Artanjans sacīja, —tad jāšu viens. Man labāk ceļot vienam nekā ar ceļabiedru, kas trīc un dreb.

—   Kungs, jūs man darāt pāri, — Planšē iebilda. — Liekas, jūs redzējāt, kads esmu, kad draud briesmas.

—   Jā, bet es domāju, ka tu ar vienu reizi esi izlietojis visu savu drosmi.

—   Gan jau jūs, kungs, redzēsiet, ka drusciņ vēl ir atlikusi, tikai, lūdzu, neesiet ar to pārāk izšķērdīgs, ja gribat, lai man tās pietiktu ilgākam laikam.

—   Un kā tu domā, vai šim vakaram tev vēl būtu drosme?

—   Ceru gan, kungs.

—   Labi, tad es uz tevi paļaujos.

—   Noteiktajā stundā būšu gatavs. Bet es domāju, kungs, ka jums gvardistu staļļos ir tikai viens zirgs.

—   Varbūt pagaidām ir tikai viens, bet šovakar būs četri.

—  Tad jau mēs laikam būsim ceļojuši, lai iepirktu zirgus?

—   Pareizi, — d'Artanjans atteica.

Vēlreiz pamājis ar roku Planšē, viņš aizgāja.

Bonasjē kungs stāvēja uz durvju sliekšņa. D'Artanjans gribēja aiziet viņam garām, nepārmijot ne vārda, bet godājamais sīkpreču tirgotājs sveicināja tik laipni un vēlīgi, ka īrniekam nācās ne tikai atņemt sveicienu, bet arī uzsākt sarunu.

Kā gan lai nav mazliet iecietīgs pret vīru, kura sieva nolikusi jums satikšanos tai pašā vakarā Senklū, pretī d'Estrē kunga paviljonam! D'Artanjans sataisīja cik vien spēdams mīlīgu seju.

Saruna gluži dabiski novirzījās uz nelaimīgā Bonasjē kunga apcietināšanu. Nezinādams, ka d'Artanjans dzirdējis viņa sarunu ar nepazīstamo no Mengas, sīkpreču tirgotājs sāka stāstīt savam jaunajam īrniekam par briesmoņa Lafemā cietsirdību, saukdams šo cilvēku tikai par kardināla bendi. Plaši un gari cietušais klāstīja par Bastīliju, durvju aizšaujamajiem, par maziem lodziņiem, restēm un moku rīkiem. Vērīgi noklausījies Bonasjē zūdīšanos, d'Artanjans beidzot iejautājās:

—   Bet sakiet, vai jūs dabūjāt zināt, kas nolaupīja Bonasjē kundzi? Neesmu aizmirsis, ka, tieši pateicoties šim bēdīgajam gadījumam, man bija laime iepazīties ar jums.

—  Ak vai! — Bonasjē kungs nopūtās. — To viņi man, protams, nepateica, un mana sieva savukārt zvērēja pie visiem svētajiem, ka viņa to nezinot. Bet kā tad jums pašam pēdējā laikā ir gājis? — Bonasjē ieprasījās pavisam vientiesīgi. — Neesmu redzējis ne jūs, ne jūsu draugus un domāju, ka ne jau Parīzes ielās uzkrājušies uz jūsu zābakiem putekļi, kurus Planšē vakar tīrīja.

—  Jums taisnība, mīļais Bonasjē kungs, mani draugi un es bijām mazliet aizceļojuši.

—  Vai tālu?

—  Ne, tikai kadas četrdesmit ljē no Parīzes. Pavadijam Atosa kungu uz Foržas dziedniecības avotiem, un mani draugi tur palika.

—   Bet jūs atgriezāties? — Bonasjē turpināja, šķelmīgi pavīpsnādams. — Tik glītam jauneklim kā jums iemīļotā nedod uz ilgu laiku atvaļinājumu, un jūs tikāt nepacietīgi gaidīts Parīzē, vai ne?

—  Goda vārds, Bonasjē kungs, es atzīšos, — d'Artanjans smiedamies sacīja, — jo vairāk tāpēc, ka no jums, kā redzu, nekā nevar noslēpt. Jā, es tiku gaidīts, turklāt nepacietīgi, ticiet man.

Bonasjē sejai pārslīdēja ēna, tik viegla, ka d'Artanjans to nepamanīja.

—  Un mēs tiksim atalgoti par uzcītību? — sīkpreču tirgotājs turpināja mazliet pārvērstā balsī, bet arī to d'Artanjans nepamanīja, tāpat kā pirms mirkļa nebija ievērojis, ka godājamā mājas saimnieka seja bija mazliet sadrūmusi.

—  No jūsu mutes Dieva ausī! — d'Artanjans smiedamies atteica.

—  Es par to runāju tāpēc, — Bonasjē paskaidroja, — ka gribētu zināt, vai jūs vakarā pārnāksiet mājās vēlu.

—  Mīļais saimniek, ko nozīmē šāds jautājums? — d'Artanjans brīnījās. — Vai jūs gribat mani sagaidīt?

—  Nē, bet kopš manas arestēšanas un zādzības, kas izdarīta manā dzīvoklī, es ikreiz satrūkstos, kad dzirdu veramies durvis, sevišķi naktī. Sasodīts! Nekā nevar darīt, es neesmu karavīrs!

—   Labi, tad nesatrūkstieties, ja es atgriezīšos vienos, divos vai trijos no rīta. Un nesatrūkstieties arī tad, ja es nemaz neat- griezīšos.

Šoreiz Bonasjē kļuva tik bāls, ka d'Artanjans nevarēja to nepamanīt un iejautājās, kas viņam noticis.

—   Nekas, — Bonasjē atbildēja, — it nekas. Tikai esmu mazliet savārdzis, kopš mani piemeklējušas daudzās nelaimes, un man reizēm uznāk tādi kā drebuļi, tā kā nupat. Neievērojiet to, jums jādomā tikai par to, lai jūs būtu laimīgs.

—   Kas tur ko domāt? Es esmu laimīgs!

—  Vēl ne, jūs tak teicāt, ka tikai vakarā.

—  Ja, bet, paldies Dievam, vakars pienāks! Un varbūt jūs to gaidāt tikpat nepacietīgi kā es. Varbūt šovakar Bonasjē kundze apmeklēs sava laulātā drauga mājokli.

—   Bonasjē kundze šovakar nav brīva, — vīrs svinīgi sacīja. — Dienesta pienākumi aiztur viņu Luvrā.

—   Man jūs žēl, mīļais saimniek, patiesi žēl. Kad esmu laimīgs, tad veļos, lai visi butu laimīgi, bet tas, šķiet, ir neiespējami.

Un jauneklis devām projām, skaļi smiedamies par izteikto joku, kas, pēc viņa domām, bija saprotams viņam vienam.

—   Uzjautrinieties labi! — Bonasjē drūmi nosauca pakaļ d'Artanjanam.

Taču jauneklis jau bija par tālu, lai sadzirdētu šos vārdus un, ja arī būtu sadzirdējis, tad pašreizējā omā droši vien nebūtu pievērsis tiem uzmanību.

Viņš devās pie de Trevila kunga, jo vakardienas apmeklējums, kā lasītājs atcerēsies, bija ļoti īss, un jauneklis nebija paguvis nekā izstāstīt musketieru kapteinim.

De Trevila kungu d'Artanjans atrada lieliskā garastāvoklī. Karalis un karaliene vakar ballē bija izturējušies pret de Trevila kungu ļoti laipni. Nevar noliegt, kardināls gan bijis gaužām sapīcis. Aizbildinādamies ar neveselību, viņš aizbraucis no balles jau vienos naktī. Toties viņu majestātes atgriezušās Luvrā tikai sešos no rīta.

—   Un tagad, — de Trevila kungs ierunājās klusu un vērīgi ieskatīdamies visos istabas kaktos, lai pārliecinātos, ka viņi ir vieni, — tagad, jaunais draugs, parunāsim par jums, jo ir vairāk nekā skaidrs, ka jūsu laimīgā atgriešanās ir veicinājusi karaļa līksmi, karalienes uzvaras gaviles un viņa eminences pazemojumu. Tagad jums būs jāpiesargās.

—   No kā man bīties, kamēr man būs laime baudīt viņu majestāšu labvēlību? — d'Artanjans jautāja.

—   No it visa, ticiet man. Kardināls nav tas vīrs, kas aizmirsīs, ka ticis izjokots, kamēr viņš nebūs izrēķinājies ar izjokotāju, un, man šķiet, ka šis izjokotājs ir kāds gaskonis, ko es arī pazīstu.

—  Vai jūs domājat, ka Rišeljē ir tikpat labi informēts kā jūs un arī zina, ka Londonā esmu bijis es?

—   Velns lai parauj! Vai jūs bijāt Londonā? Un no Londonas jūs esat atvedis skaisto briljantu, kas mirdz jums uz pirksta? Uzmanieties, dārgais d'Artanjan, jo ienaidnieka dāvana nenes laimi. Par to ir pat kāda latīņu vārsma … Pagaidiet…

—   Jā, bez šaubām, — apstiprināja d'Artanjans, kas nekad nebija varējis iekalt galvā pat ne latīņu valodas pamatus un ar to bija iedzinis izmisumā savu skolotāju, — tādai vārsmai jābūt.

—    Tā noteikti ir, — teica de Trevila kungs, kam bija kāda jēga par literatūru, — de Benserada kungs man to nesen nolasīja … Pagaidiet… Ā, atcerējos!

… Timeo Danaos et dona ferentes. [6]

Tas nozīmē: «Neuzticieties ienaidniekam, kas jums sniedz dāvanas.»

—  šo briljantu neesmu saņēmis no ienaidnieka, — d'Artanjans sacīja. — Gredzenu man dāvināja karaliene.

—   Karaliene! Oho! — de Trevila kungs novilka. — Jā, tā ir patiesi karaliska dāvana! Gredzens maksā ne mazāk par tūkstoš pistolēm. Kam karaliene bija uzticējusi nodot jums šo dāvanu?

—  Viņa pati man to pasniedza.

—   Kur?

—   Kabinetā, kas atradas blakus istabai, kurā viņa pārģērbās.

—   Kā viņa to izdarīja?

—   Sniegdama man roku skūpstam.

—  Jūs esat skūpstījis karalienes roku! —iesaucās de Trevila kungs, pārsteigts paskatīdamies uz d'Artanjanu.

—   Viņas majestāte pagodināja mani ar šo žēlastību.

—  Turklāt liecinieku klātbūtnē? Neuzmanīgā, trīskārt neuzmanīgā!

—  Nē, mans kungs, nomierinieties! Neviens to neredzēja, — d'Artanjans sacīja un izstāstīja de Trevila kungam, kā tas viss bija norisinājies.

—  Ak sievietes, sievietes! — iesaucās vecais karavīrs. — Viņas aizvien aizrauj romantiska iztēle. Viņas valdzina noslēpumainība. Tātad jūs redzējāt roku un vairāk nekā. Un, ja jūs sastaptu karalieni, jūs viņu nepazītu. Sastapdama jūs, viņa nezinātu, kas jūs esat.

—   Nē, bet pēc šī briljanta … — jauneklis iebilda.

—  Paklausieties, — de Trevila kungs sacīja. — Vai gribat, lai dodu jums padomu, labu padomu, īstu drauga padomu?

—   Jūs mani ar to pagodinātu, — d'Artanjans atbildēja.

—   Labi, tad aizejiet pie pirmā zeltkaļa, kas jums gadīsies pa ceļam, un pārdodiet viņam šo briljantu par katru cenu, kādu viņš jums piedāvās. Lai arī cik sīksts viņš būtu, mazāk par astoņsimt pistolēm jūs nedabūsiet. Pistolēm, jaunekli, nav uzrakstīts vārds, bet šim gredzenam ir vārds, briesmīgs vārds, kas var pazudināt gredzena valkātāju.

—   Pārdot gredzenu, ko man dāvinājusi mana valdniece! Nekad! — d'Artanjans iesaucās.

—    Nabaga neprāti, tad vismaz pagrieziet akmeni uz iekšpusi, jo katram zināms, ka trūcīgs Gaskoņas muižnieks tādus dārgumus neatrod savas mātes rotaslietu šķirstiņā.

—   Jūs domājat, ka man draud briesmas? — d'Artanjans jautāja.

—  Jaunais cilvēk, es jums saku: tas, kas aizmidzis uz mīnas ar aizdegtu degli, salīdzinot ar jums, var uzskatīt sevi pilnīgi drošība.

—   Velns lai parauj! — d'Artanjans ieteicās, jo de Trevila kunga pārliecinātais tonis sāka darīt viņu nemierīgu. — Velns lai parauj, kas tad man būtu jādara?

—   Vienmēr un visur jāuzmanās. Kardinālam ir lieliska atmiņa, un viņa roka sniedzas tālu. Ticiet man, viņš ar jums izrēķināsies.

—   Bet kā?

—   E, kā lai es to zinu? Vai viņš nerīkojas ar visvelnišķīgāko viltību? Mazākais Jaunums, kas jums var gadīties, būtu tas, ka jūs arestētu.

—   Kā tā! Vai patiesi kāds uzdrošinātos arestēt cilvēku, kas ir viņa majestātes dienestā?

—   Sasodīts! Vai ar Atosu ievēroja kādas ceremonijas? Lai nu vai kā, mans jaunais draugs, bet ticiet man kā cilvēkam, kas trīsdesmit gadus nodzīvojis pie galma: jūs būsiet pazudis, ja dzīvosiet vienā mierā. Tieši pretēji, un to es jums saku noteikti: saskatiet it visur ienaidniekus. Ja kāds ar jums meklē ķildu, izvairieties no tās, kaut arī ķildas ierosinātājs būtu desmitgadīgs bērns; ja jums kāds uzbrūk dienu vai nakti, bez mazākās kautrēšanās atkāpieties; ja ejat pāri tiltam, tad iepriekš pārbaudiet tilta dē- Jus, jo kāds no tiem var iebrukt jums zem kājām; iedams garām jaunceļamai mājai, paskatieties uz augšu, tāpēc ka jums var uzkrist uz galvas akmens; ja atgriežaties mājās vēlu, tad lieciet, lai sulainis jūs pavada,, un lai jūsu sulainis ir apbruņots, protams, ja jūs vispār varat paļauties uz savu sulaini. Esiet piesardzīgs pret visiem: pret draugu, pret brāli, pret mīļāko, it īpaši pret mīļāko.

D'Artanjans pietvīka.

—   Pret mīļāko… — viņš mehāniski atkārtoja. — Kāpēc pret mīļāko it īpaši?

—   Tāpēc, ka mīļākā ir viens no kardināla iecienītākajiem līdzekļiem, kas turklāt iedarbojas ļoti ātri, jo sieviete jūs pārdos par desmit pistolēm. Pierādījums tam ir Dalila. Jūs taču atceraties svētos rakstus?

D'Artanjanam ienāca prātā satikšanās, ko Bonasjē kundze viņam bija nolikusi uz šo pašu vakaru, tomēr mūsu varonim par godu jāpiebilst, ka de Trevila kunga nosodošais spriedums par sievietēm vispār neiedvesa jauneklim ne mazākās aizdomas pret daiļo mājas saimnieci.

—   Bet pastāstiet taču, kas noticis ar jūsu trim draugiem? — de Trevila kungs iejautājās.

—   Dzīros vaicāt jums, vai neesat saņēmis no viņiem kādas ziņas.

—   Nekādas.

—   Es viņus pametu ceļā: Portosu Šantiljī ar divkauju deguna galā, Aramisu Krevkērā ar lodi plecā un Atosu Amjēnā, kur viņš palika, apsūdzēts par viltotas naudas izplatīšanu.

—   Redziet nu! — de Trevila kungs sacīja. — Un kā jums pašam laimējās izkļūt sveikā?

—   Jāatzīstas, mans kungs, ka mani pasargāja brīnums. Saņēmis zobena dūrienu krūtīs, es ceļā uz Kalē pienagloju grāfu de Vardu pie zemes kā mēdz piespraust tauriņu pie tapetēm.

—   Nu ko es jums teicu! Grāfu de Vardu, kardināla uzticības vīru, de Rošfora brālēnu! Pagaidiet, mans draugs, man ienāca prātā kāda doma.

—  Jel runājiet, cienījamais kungs!

—  Jūsu vietā es kaut ko uzsāktu.

—   Un ko?

—   Kamēr viņa eminence liktu mani meklēt Parīzē, es ne čiku ne grabu atgrieztos uz Pikardiju, lai izdibinātu, kas noticis ar maniem trim draugiem. Pie joda! Viņi ir pilnīgi izpelnījušies šo nelielo uzmanību no jūsu puses.

—   Padoms ir labs, mans kungs, un, rīt es došos ceļā.

—   Rīt! Un kāpēc ne šovakar?

—   šovakar mani aiztur Parīzē neatliekamas darīšanas.

—  Ai jaunekli, jaunekli! Mīlestības dēka? Es atkārtoju: esiet piesardzīgs! Jo sieviete mūs visus aizvien ir pazudinājusi un pazudinās arī turpmāk. Klausiet mani, labāk aizceļojiet šovakar.

—   Diemžēl tas nav iespējams.

—  Jūs esat devis vārdu?

—  Jā, mans kungs.

—   Tad nekā nevar darīt. Bet apsoliet vismaz, ka rīt aizceļosiet, ja šonakt netiksiet nogalināts.

—  To es apsolu.

—  Vai jums vajadzīga nauda?

—   Man vēl ir piecdesmit pistoles. Domāju, ka ar tām man pietiks.

—   Bet jūsu draugiem?

—   Šķiet, ka arī viņiem netrūks. Kad izjājām no Parīzes, mums katram bija kabatā septiņdesmit piecas pistoles.

—  Vai vēl redzēšu jūs pirms aizceļošanas?

—   Domāju, ka ne, mans kungs, ja vien nebūs gadījies kas jauns.

—   Tad laimīgu ceļu!

—   Paldies, cienījamais kungs.

D'Artanjans atvadījās no de Trevila kunga, kura tēvišķīgā gādība par musketieriem dziļi aizkustināja jaunekli.

Viņš iegriezās pēc kārtas Atosa, Portosa un Aramisa dzīvoklī. Neviens no tiem nebija atgriezies mājās. Nebija arī draugu sulaiņu, un ne no vieniem, ne no otriem nebija saņemtas nekādas ziņas.

D'Artanjans būtu apjautājies par draugiem viņu mīļākām, bet diemžēl nepazina ne Aramisa, ne Portosa sirdsdāmas, un Atosam vispār tādas nebija.

Iedams garām gvardistu mītnei, viņš ieskatījās stallī: trīs zirgi no četriem jau bija atvesti. Planšē, gluži mēms aiz brīnumiem, patlaban apkopa zirgus; divi bija izsukāti.

—   O, cienītais kungs! — Planšē iesaucās, ieraudzījis d'Artanjanu. — Esmu priecīgs, ka jūs satieku!

—  Vai tu man gribēji ko sacīt? — jaunais gaskonis jautāja.

—  Vai jūs uzticaties mūsu saimniekam Bonasjē kungam?

—   Es? It nemaz ne.

—   Un tas, kungs, ir pareizi.

—   Bet kāpēc tu to jautāji?

—   Tāpēc, ka novēroju viņu, kad jūs abi sarunājāties. Nedzirdēju ne vārda no jūsu sarunas, bet redzēju, ka viņa seja divas trīs reizes pārvērtās.

—   Patiesi?

—   Jūs, kungs, to neievērojāt, jo domājāt par saņemto vēstuli. Turpretī mani bija satraucis neparastais veids, kādā šī vēstule bija nokļuvusi istabā, un es nenolaidu acis no viņa ģīmja.

—   Un kāds tas tev likās?

—   Nodevēja purns.

—   Vai tiešām?

—   Vēl vairāk: tikko jūs, kungs, bijāt pazudis aiz stūra, Bonasjē paķēra cepuri, aizslēdza durvis un aizmetās projām pa ielu uz pretējo pusi.

—   Planšē, tev taisnība, tas viss šķiet ļoti aizdomīgi, bet neraizējies, mēs ātrāk nemaksāsim viņam īri, kamēr nebūsim visu pamatīgi noskaidrojuši.

—   Jums labpatīk jokot, bet gan jau jūs pats redzēsiet.

—   Nekā darīt, Planšē, kas nolemts, tam jānotiek!

—   Tātad jūs nedomājat atteikties no šīvakara izjādes?

—   Gluži otrādi, Planšē, jo vairāk man iemesla dusmoties uz Bonasjē kungu, jo lielāku prieku man sagādās satikšanās, uzkuru mani aicina šī vēstule, kas tevi tā uztrauc.

—  Ja nu kungs tā nolēmis …

—   Galīgi, mans draugs. Tātad pulksten deviņos esi gatavs un gaidi mani šeit. Atnākšu tev paka].

Redzēdams, ka nav nekādas cerības pierunāt kungu atteikties no viņa nodoma, Planšē dziļi nopūtās un ņēmās sukāt trešo zirgu.

Turpretī d'Artanjans, kas būtībā bija ļoti saprātīgs jauneklis, neatgriezās vis mājās, bet aizgāja paēst pusdienas pie gaskoņu garīdznieka, pie tā paša, kas četrus draugus nestundā bija pamielojis brokastīs ar šokolādi.

## XXIV paviljons

Pulksten deviņos d'Artanjans ieradās gvardistu mītnē un atrada Planšē pilnā gatavībā. Bija atvests arī ceturtais zirgs.

Planšē bija bruņojies ar musketi un pistoli.

D'Artanjans bija apjozis zobenu un aizbāza aiz jostas divas pistoles. Abi uzkāpa zirgiem mugurā un bez trokšņa aizjāja. Bija melna nakts, un neviens neredzēja, kurp viņi devās. Planšē sekoja savam kungam soļus desmit nopakaļ.

D'Artanjans šķērsoja krastmalu, izjāja pa Konferences vārtiem un tad devās projām pa ceļu, kas veda uz Senklū. Tanīs laikos šis ceļš bija daudz skaistāks nekā tagad.

Pilsētā Planšē bija bijīgi ievērojis attālumu, ko pats sev bija noteicis, bet, kad ceļš kļuva tukšāks un tumšāks, viņš attālumu pakāpeniski samazināja, tā ka, iejājot Buloņas mežā, jau atradās blakus savam kungam. Mēs neslēpsim, ka milzīgo koku šūpas un mēnesnīcas atspulgi tumšajā biezoknī iedzina viņam bailes. D'Artanjans manīja, ka ar viņa sulaini nav vairs labi.

—   Planšē kungs, kas ar jums notiek? — viņš iejautājās.

—  Vai jums, kungs, neliekas, ka mežs ir tāds pats kā baznīca?

—   Kā tad tā?

—   Ne tur, ne te nedrīkst runāt skaļi.

—   Kāpēc tad tu nedrīksti runāt skaļi? Planšē, vai tev bail?

—  Jā, kungs, man bail, ka mūs kāds var izdzirdēt.

—   Kas tur ko bīties? Mīļais Planšē, mēs taču nerunājam nekā ļauna, un neviens nevarētu mums neko pārmest.

—   Ak cienītais kungs, šim Bonasjē uzacīs ir kaut kas tik viltīgs, — Planšē atgriezās pie savām galvenajām bažām, — un lūpu kustībās kaut kas tik pretīgs!

—   Kāda velna pēc tu atkal sāc domāt par Bonasjē?

—  Kungs, katrs doma par to, ko var, nevis par to, ko gribētu domāt.

—  Tāpēc, ka tu, Planšē, esi zaķapastala.

—  Kungs, nesajauciet piesardzību ar gļēvulību, jo piesardzība ir tikums.

—   Un tu esi tikumīgs, vai ne?

—   Kungs, kas tur krūmos iemirdzējās? Vai tas nav musketes stobrs? Varbūt labāk pielieksim galvas?

—  Nudien, — nomurmināja d'Artanjans, kam iešāvās prātā de Trevila kunga pamācības, — nudien, šis lops galu galā iedzīs arī man bailes.

Un viņš palaida zirgu rikšos.

Planšē atkārtoja sava kunga kustības, it kā būtu viņa ēna, un nu rikšoja viņam blakus.

—   Kungs, vai mēs tā jāsim visu nakti? — Planšē pēc brītiņa iejautājās.

—   Ne, Planšē, tu jau esi galā.

—   Kā, esmu galā? Un jūs, kungs?

—   Es vēl došos mazliet tālāk.

—   Un pametīsiet mani šeit vienu?

—  Vai tu baidies?

—  Nē, bet es tikai atļaušos aizrādīt, ka nakts būs auksta un no aukstuma var dabūt reimatismu, un sulainis, kam ir reimatisms, nav vairs nekāds labais kalpotājs, sevišķi tik kustīgam kungam kā jūs.

—  Labi, Planšē, ja tev sāks salt, tad ieej vienā no krodziņiem, kuri tur redzami, un gaidi mani pie durvīm pulksten sešos no rīta.

—  Kungs, es padevīgi nodzēru un noēdu ekiju, ko jūs man šorīt iedevāt, tā ka man nav atlicis kabatā neviena sū, ja man sāktu salt.

—   Te tev būs puspistole. Līdz rītam!

D'Artanjans nokāpa no zirga, pameta pavadu Planšē un, ciešāk ietīdamies apmetnī, straujā gaitā aizgāja.

—  Tētīt žēlīgais, kā man salst! — nopurpināja Planšē, tikko saimnieks vairs nebija saredzams, un, steigdamies sasildīties, nevilcinoties pieklauvēja pie kādas mājeles durvīm, kuru greznoja visi priekšpilsētas krodziņa atribūti.

D'Artanjans pa to laiku, iegriezies šaurā lauku ceļā, devās uz Senklū; tur viņš negāja vis pa galveno ielu, bet apmeta līkumu ap pili, sasniedza nomaļu šķērsieliņu un pa to drīz vien nokļuva līdz norādītajam paviljonam. Tas atradās ļoti klusā vietā. Ieliņas vienā pusē stiepās augsta mūra sēta, kuras stūrī bija paviljons, bet otrā pusē žogs aizsedza gājēja skatienam nelielu dārziņu, kura galā pacēlās nabadzīga būdiņa.

D'Artanjans bija ieradies satikšanās vietā, un, tā kā viņam nebija teikts, lai viņš kaut kā ziņo par savu ierašanos, jauneklis sāka gaidīt.

Nebija dzirdams ne mazākais troksnis, šķita, ka viņš atrodas simt ljē attālumā no galvaspilsētas. Apskatījies apkārt, d'Artanjans atspiedās pret žogu. Aiz šī žoga, aiz dārziņa un būdas bieza migla ietina savās krokās bezgalīgo plašumu, kur gulēja Parīze, tukšs, vaļējs bezdibenis, kurā zaigoja daži gaiši punkti, šīs pekles drūmās zvaigznes.

Bet d'Artanjanam viss redzamais ietērpās valdzinošos apveidos, katra doma viņam uzsmaidīja un bieza tumsa šķita caurspīdīga. Tuvojās norunātā satikšanās stunda.

Patiesi, pēc dažiem mirkļiem zvans Senklū tornī lēni izspļāva no savas kaucošās rīkles desmit sitienus.

Bronzas balss, kas dobji gaudās nakts klusumā, bija drūma un baiga.

Taču jaunekļa sirdī katrs sitiens — daļiņa no ilgotās satikšanās stundas — atbalsojās līksmi.

Viņa acis bija pievērstas mazajam paviljonam pie mūra sētas, kuram visi logi bija aizvērti ar slēģiem, izņemot vienu, kas atradās otrajā stāvā.

Šajā logā spīdēja maiga gaisma, kas sidraboja divu trīs liepu trīsošo lapotni, kuras auga aiz mūra sētas. Droši vien aiz šī mājīgi apgaismotā loga viņu gaidīja daiļā Bonasjē kundze.

Tīksmās domas ieaijāts, d'Artanjans bez mazākās nepacietības nogaidīja vēl pusstundu, acis nenolaizdams no jaukā mājokļa; viņš varēja saskatīt daļu griestu ar zeltītām karnīzēm, kas liecināja par ļoti gaumīgu iekārtojumu.

Zvans Senklū tornī nosita pusvienpadsmit.

Šoreiz d'Artanjans juta, ka viņam nezin kāpēc pārskrēja pa kauliem tirpas. Varbūt viņam vienkārši sāka salt, un viņš tīri fizisku izjūtu uztvēra par dvēselisku.

Tad viņam iešāvās prātā, ka varbūt viņš maldījies, lasīdams vēstulīti, un satikšanās nolikta tikai uz vienpadsmitiem.

Viņš piegāja tuvāk logam, nostājās gaismā, izvilka no kabatas vēstulīti un vēlreiz to pārlasīja; viņš nebija maldījies: satikšanās bija nolikta uz pulksten desmitiem.

Jauneklis atgriezās vecajā vietā; klusums un vientulība sāka darīt viņu nemierīgu.,

Tornī pulkstenis nosita vienpadsmit.

D'Artanjans sāka nopietni bažīties, vai tikai Bonasjē kundzei nav noticis kas ļauns.

Viņš trīs reizes paplaukšķināja — tas bija mīlētāju parastais signāls; taču neviens neatbildēja, pat ne atbalss.

Tad viņš mazliet sapīcis iedomājās, ka varbūt jaunā sieviete aizsnaudusies, viņu gaidīdama.

Viņš piegāja pie mūra sētas un mēģināja tai pārkāpt, bet tā bija nesen par jaunu apmesta, un viņš veltīgi aplauza nagus.

Sai mirklī viņa skatiens apstājās pie kokiem, kuru lapotni joprojām sidraboja no loga krītošā gaisma; viens no tiem bija pārkāries pāri ceļam, un d'Artanjans nodomāja, ka, uzrāpies kokā, viņš noteikti varētu ieskatīties paviljona iekšienē.

Domāts — darīts. Turklāt d'Artanjanam bija tikko divdesmit gadu, tātad viņš vēl nebija paguvis aizmirst skolnieka niķus. Vienā mirklī viņš sasniedza koka zarus un pa caurspīdīgajiem stikliem ieskatījās istabā.

No baigās ainas, ko d'Artanjans ieraudzīja, viņam asinis dzīslās sastinga: maigā gaisma, rāmā spuldze apgaismoja šausmīgu postažu — viens no loga stikliem bija izdauzīts, pa pusei izgāztās istabas durvis karājās eņģēs; galds, uz kura acīmredzot bijušas uzklātas izmeklētas vakariņas, bija apgāzts, uz parketa izsvaidītas pudeļu šķembas, samīti augļi; viss liecināja, ka šinī istabā norisinājusies nikna, izmisuma pilna cīņa; d'Artanjanam likās pat, ka neparastajā juceklī vietumis rēgojās apģērba stērbeles un uz galdsegas un aizkariem asiņu plankumi.

Sirds viņam krūtīs neganti dauzījās, viņš steigšus nokāpa no koka, lai apskatītos, vai neatradīs vēl kādas vardarbības pēdas.

Maigā, patīkamā gaisma plūda vēl arvien nakts klusumā. Un d'Artanjans pamanīja, to, ko iepriekš nebija ievērojis, jo nekas nebija viņu pamudinājis ielūkoties vērīgāk: zemē, kas vietumis bija izbradāta, vietumis it kā uzrakņāta, bija iespiedušās cilvēku un zirgu pēdas. Arī kāda ekipāža, kas bija atbraukusi laikam no Parīzes, mīkstajā zemē bija ievilkusi dziļas grambas, kas sniedzās līdz paviljonam un tad atgriezās uz Parīzes pusi.

Beidzot d'Artanjans, turpinādams meklējumus, pie mūra sētas atrada saplēstu sievietes cimdu. Cimds tais vietās, kur nebija aptašķīts ar dubļiem, izskatījās nevainojami tīrs. Tas bija viens no tiem sasmaržotajiem cimdiem, kādas mīlētāji tīko novilkt no daiļas rociņas.

Jo ilgāk d'Artanjans pētīja apkaimi, jo vairāk aprasoja viņa piere ar saltiem baiļu sviedriem, sirdi viņam sažņaudza baigs nemiers, aizrāvās elpa; viņš gan centās sev iestāstīt, ka paviljonam varbūt nav nekas kopīgs ar Bonasjē kundzi, jo jaunā sieviete bija uzaicinājusi viņu ierasties pie paviljona, nevis pašā paviljonā; varbūt iemīļoto aizturējuši Parīzē dienesta pienākumi un varbūt pat vīra greizsirdība.

Bet visus šos prātojumus satrieca, apgāza un iznīcināja nepārvarama sāpīga nojauta, kāda reizēm sagrābj visu mūsu būtni, uzmācīgi, neatlaidīgi brīdinot, ka notikusi liela nelaime.

D'Artanjans kjuva gluži neprātīgs: viņš metās pa lielceļu atpakaļ līdz pārceltuvei un izvaicāja pārcēlāju.

Ap pulksten septiņiem vakarā tas esot pārcēlis kādu melnā apmetnī ietinušos sievieti, kas acīmredzot ļoti vēlējusies, lai neviens viņu nepazītu, bet tieši tāpēc pārcēlājs aplūkojis viņu jo vērīgāk un redzējis, ka šī sieviete bijusi jauna un daiļa.

Tanīs laikos tāpat kā mūsu dienās uz Senklū brauca daudzas jaunas un daiļas sievietes, kas vēlējās palikt nepazītas, un tomēr d'Artanjans ne mirkli nešaubījās, ka sieviete, ko bija ievērojis pārcēlājs, bijusi Bonasjē kundze.

Izmantodams lampas gaismu, kas dega pārcēlāja būdelē, d'Artanjans vēlreiz pārlasīja Bonasjē kundzes vēstulīti, lai pārliecinātos, ka patiešām nav maldījies un satikšanās nolikta Senklū, nevis citur, pie d'Estrē kunga paviljona un ne citā ielā.

Visi šie apstākļi pārliecināja d'Artanjanu, ka nojauta nav viņu maldinājusi un ir notikusi liela nelaime.

Jauneklis teciņiem devās atpakaļ uz pili; viņam likās, ka varbūt pa prombūtnes laiku paviljonā atgadījies kas jauns un viņš dabūs ko zināt.

Ieliņa joprojām bija tukša, un pa logu plūda tā pati maigā, rāmā gaisma.

Tad d'Artanjana domas pievērsās mēmajai, aklajai būdai aiz žoga, kura, bez šaubām, būs kaut ko redzējusi un varbūt varētu kaut ko pastāstīt.

Dārza vārtiņi bija aizslēgti, bet d'Artanjans pārlēca pāri žogam un, neievērodams ķēdē piesietā suņa nikno riešanu, piegāja pie būdas.

Viņš pieklauvēja pie durvīm, taču neviens neatsaucās. Būdā valdīja tāds pats nāves klusums kā paviljonā. Bet šī būda bija d'Artanjana pēdējā cerība, tāpēc viņš neatlaidās un klaudzināja vēl un vēl.

Un pēkšņi viņam šķita, ka aiz durvīm atskan viegls troksnis, bailīgs troksnis, it kā tur kāds bažītos, ka to var izdzirdēt.

DArtanjans mitējās klaudzināt un sāka lūgties, un viņa balsī izskanēja tik daudz nemiera un solījuma, tik liels izmisums un padevība, ka tā varētu nomierināt pat visbailīgāko cilvēku. Beidzot atvērās — pareizāk sakot, pavērās — vecs, ķirmju izgrauzts slēģis un tūlīt atkal aizcirtās, tikko mazas, istabas kaktā degošas lampeles vājā gaismiņa bija apspīdējusi d'Artanjana ieroču siksnu, zobena rokturi un pistoles. Kaut arī tas viss bija norisinājies ātri, tomēr d'Artanjans paguva saskatīt veca vīra sirmo galvu.

— Debesu vārdā! Uzklausiet mani! — jauneklis lūdzās. — Es gaidīju kādu cilvēku, bet viņš nenāk. Es mirstu aiz bažām. Jel pasakiet, vai šeit tuvumā nav atgadījusies kāda nelaime?

Logs lēni atvērās, un atkal parādījās tā pati seja, tikai tagad tā bija vēl bālāka nekā pirmo reizi.

D'Artanjans vaļsirdīgi izstāstīja it visu, neminēdams vienīgi vārdus. Viņš pateica, ka viņam pie paviljona bijusi norunāta satikšanās ar jaunu sievieti un ka, nevarēdams to sagaidīt, uzrāpies liepā un pa logu ieraudzījis šausmīgo nekārtību istabā.

Vecis uzmanīgi klausījās, laiku pa laikam apstiprinoši pamādams: kad d'Artanjans bija beidzis, vecais bēdīgi pakratīja galvu.

—   Ko tas nozīmē? — d'Artanjans iesaucās. — Debesu vārdā lūdzos: paskaidrojiet man to!

—   Nudien, kungs, labāk neprasiet man neko, — sirmgalvis atteica, — jo, ja es jums izstāstīšu, ko esmu redzējis, tad man slikti klāsies.

—   Tātad jūs kaut ko esat redzējis? — d'Artanjans neatlaidās. — Tādā gadījumā, debesu vārdā, — viņš turpināja, pamezdams vecajam vienu pistoli, — runājiet, izstāstiet man, ko esat redzējis, un es dodu jums muižnieka godavārdu, ka neviens vārds no dzirdētā nenāks pār manām lūpām.

Sirmgalvis lasīja d'Artanjana sejā tik dziļas sāpes un tādu godīgumu, ka beidzot pamāja, lai jauneklis klausās, un sāka klusu stāstīt:

—  Ap pulksten deviņiem izdzirdēju uz ielas troksni. Gribēju paskatīties, kas tur notiek, un izgāju pa durvīm, un tad ieraudzīju, ka pa maniem vārtiem kāds grib ienākt. Esmu nabags, un man nav ko baidīties, ka mani varētu apzagt, tāpēc atvēru. Ieraudzīju trīs vīrus. Tālāk tumsā saskatīju aizjūgtu karieti un vairākus jājamzirgus. Tie acīm redzami piederēja šiem trim vīriem, kas bija ģērbušies kā jātnieki.

«Labie kungi, ko jūs vēlaties?» es jautāju.

«Tev droši vien ir kādas kāpnes?» noprasīja tas, kas man likās esam pulciņa vadītājs.

«Jā, kungs, tās, ar kurām es novācu augļus.»

«Tad iedod mums tās un ej atpakaļ savā būdā. Par traucējumu tu dabūsi ekiju. Tikai liec aiz auss: ja tu kādam izstāstīsi kaut vienu vārdu no tā, ko tu redzēsi un dzirdēsi, — jo esmu pārliecināts, ka tu skatīsies un klausīsies, lai arī kā mēs tev piedraudētu, — tad ar tevi būs beigas.»

Ar šiem vārdiem viņš man pasvieda ekiju, ko es pacēlu, un paņēma manas kāpnes.

Aizslēdzis sētas vārtiņus, izlikos, ka ieeju mājā, bet tūdaļ pat pa pakaļējām durvīm izgāju atkal ārā un pa tumsu aizlavījos līdz tam tur pliederkrūmam, aiz kura stāvēdams, varēju visu redzēt un pats palikt nepamanīts.

Kariete klusu piebrauca tuvāk, un trīs jātnieki, kas bija man prasījuši kāpnes, izvilka no karietes mazu, druknu, iesirmu vīreli, kas bija ģērbies apvalkātās tumšās drānās; vīrelis uzmanīgi uzkāpa pa kāpnēm, piesardzīgi paglūnēja pa logu istabā, klusītēm kā pelīte nokāpa zemē un pačukstēja:

«Tā ir viņa!»

Tūlīt tas, kas bija ar mani runājis, piegāja pie paviljona durvīm un, izņēmis no kabatas atslēgu, atslēdza tās un iegāja iekšā; tai pašā laikā abi pārējie vīri kāpa augšā pa pieslietajām kāpnēm. Mazais večuks palika pie karietes durtiņām, kučieris sēdēja uz bukas, un viens sulainis turēja jājamzirgus aiz pavadām.

Pēkšņi paviljonā atskanēja skaļi kliedzieni, kāda sieviete pieskrēja pie loga un atrāva to vaļā, it kā gribēdama mesties ārā. Taču tūdaļ viņa ieraudzīja abus vīrus un atrāvās no loga, bet tie ierāpās istabā.

Tad es vairs nekā neredzēju, bet dzirdēju, ka iekšā tika lauztas mēbeles. Sieviete kliedza un sauca pēc palīdzības. Bet drīz vien kliedzieni apklusa. Visi trīs vīri pienāca pie loga; divi no viņiem, nesdami sievieti, nokāpa pa kāpnēm un iecēla viņu karietē, kur pēc tam iesēdās mazais večuks. Trešais, kas bija palicis paviljonā, aizvēra logu un pēc mirkļa iznāca pa durvīm, pārbaudīja, vai sieviete ievietota karietē, un tad uzlēca zirgam mugurā; pārējie divi jau bija seglos; sulainis nosēdās blakus kučierim uz bukas; kariete trīs jātnieku pavadībā strauji aizripoja, un tas bija viss. Kopš tā brīža vairs nekā neesmu ne redzējis, ne dzirdējis.

Šausmīgā vēsts bija satriekusi d'Artanjanu, viņš stāvēja kā sastindzis, bet sirdī viņam plosījās dusmu un greizsirdības dēmoni.

—  Labais kungs, — ierunājās sirmgalvis, ko šis mēmais izmisums aizkustināja vairāk nekā to būtu panākušas vaimanas un asaras, — nekrītiet izmisumā, jo viņi nav to nogalinājuši, un tas ir galvenais.

—  Vai jūs vismaz zināt, kas tas bija par cilvēku, kurš vadīja šo neģēlīgo uzbrukumu? — d'Artanjans jautāja.

—   Es viņu nepazinu.

—   Bet jūs ar viņu sarunājāties, tātad jūs viņu redzējāt.

—  Ak tā! Jūs man jautājat viņa pazīmes?

—  Jā.

—  Garš, kalsns, melnīgsnējs, ar melnām ūsām, melnām acīm, pēc skata muižnieks.

—   Skaidrs! — d'Artanjans iesaucās. — Atkal viņš! Vienmēr viņš! Viņš ir mans ļaunais gars! Un tas otrs?

—   Kurš otrs?

—  Tas mazais.

—   E, tas nebija nekāds lielkungs, par to es galvoju. Viņam nebija zobena pie sāniem, un pārējie pret viņu izturējās nevērīgi.

—   Droši vien kāds sulainis, — d'Artanjans nomurmināja. — Nelaimīgā sieviete! Nabadzīte! Diezin ko tie ar viņu izdarījuši?

—  Jūs solījāt nevienam nekā neizpaust, — sirmgalvis sacīja.

—   Savu solījumu es pildīšu, par to neraizējieties, jo es esmu muižnieks. Muižniekam ir godavārds, un savējo esmu jau devis.

Ar smagu sirdi d'Artanjans devās atpakaļ uz pārceltuvi. Brīžam viņš nespēja ticēt, ka tā bijusi Bonasjē kundze, un cerēja viņu satikt nākošajā dienā Luvrā; brīžam nelaimīgajam jauneklim uzmācās bažas, ka iemīļotajai bijusi mīlas intriga ar kādu citu un tas aiz greizsirdības viņu nolaupījis. D'Artanjans mocījās šaubās un minējumos, krita izmisumā.

—   Ja mani draugi būtu šeit! — viņš iesaucās. — Tad man vismaz būtu cerība viņu atrast. Bet diezin kas noticis ar viņiem pašiem!

Bija ap pusnakti; tagad vajadzēja uzmeklēt Planšē. D'Artanjans izstaigāja visus krodziņus, kuros spīdēja kāds gaismas stars; nevienā viņš neatrada Planšē.

Sestajā krodziņā d'Artanjans apsvēra, ka meklējumi būs veltīgi. Viņš bija licis sulainim gaidīt pulksten sešos no rīta, un, lai arī kur Planšē būtu aizklīdis, puisim bija tiesības tā darīt.

Turklāt jauneklim iešāvās prātā, ka, palikdams notikuma vietas tuvumā, viņš varētu dabūt kādas ziņas, kas palīdzētu noskaidrot noslēpumaino atgadījumu. Tātad sestajā krodziņā, kā jau teicām, d'Artanjans apstājās, paprasīja pudeli labākā vīna, nosēdās pie galda vistumšākajā kaktā un nolēma tā sagaidīt rītu. Taču arī šoreiz viņa cerības tika pieviltas, un, kaut gan viņš klausījās ar abām ausīm, tomēr starp lāstiem, rupjajiem jokiem un lamām, ko pārmija savā starpā amatnieki, sulaiņi un ormaņi, kas veidoja godājamo sabiedrību, kurā jauneklis bija nokļuvis, viņš neizdzirdēja nekā tāda, kas norādītu uz nelaimīgās nolaupītās sievietes pēdām. Dīkā sēdēdams un lai nevērstu uz sevi uzmanību, viņš iztukšoja pudeli un galu galā, pēc iespējas ērtāk atlaidies savā kaktā, sāka snaust. Atcerēsimies, ka d'Artanjanam bija divdesmit gadu un šajā vecumā miegam ir neapstrīdamas tiesības, no kurām tas neatkāpjas, pat ja jaunā sirds ir izmisusi.

Pulksten sešos no rīta d'Artanjans atmodās ar to nepatīkamo sajūtu, kāda parasti pavada dienas sākumu pēc slikti pavadītas nakts. Saposās viņš ātri; viņš aptaustīja sevi, lai pārbaudītu, vai kāds nav viņu miegā apzadzis, un, atradis briljanta gredzenu pirkstā, maku kabatā un pistoles aiz jostas, piecēlās, samaksāja par pudeli vīna un izgāja ārā, cerēdams, ka no rīta izdosies tas, kas nebija izdevies naktī — ka viņš atradīs savu sulaini. Un patiešām, pirmais, ko viņš, ieraudzīja cauri miklajai, pelēcīgajai miglai, bija krietnais Planšē, kas, turēdams abus zirgus aiz pavadas, gaidīja viņu pie maza, noplukuša krodziņa durvīm, kuram d'Ar- lanjans vakarnakt bija pagājis garām, pat nenojauzdams tā esību.

## XXV Portoss

D'Artanjans neatgriezās vis taisni mājās, bet nokāpa no zirga pie de Trevila kunga durvīm un strauji uzsteidzās augšā pa kāpnēm. Šoreiz viņš bija nolēmis izstāstīt kapteinim it visu, kas bija noticis. Bez šaubām, de Trevila kungs varēs dot viņam labus padomus, kā rīkoties; turklāt musketieru kapteinis gandrīz diendienā tikās ar karalieni, tātad varēja izdibināt no viņas majestātes kādas ziņas par nelaimīgo sievieti, kurai acīmredzot tagad bija jācieš par padevību savai pavēlniecei.

De Trevila kungs noklausījās jaunekļa stāstījumu ar tādu nopietnību, kas liecināja, ka viņš šajā notikumā saskata vairāk nekā parastu mīlestības intrigu. Kad d'Artanjans bija beidzis, de Trevila kungs norūca:

—   Hm! Te jau pa gabalu redzams, ka ir darbojusies viņa eminence.

—   Bet ko man darīt? — d'Artanjans jautāja.

—   Neko, pagaidām it neko. Jums tikai, kā jau teicu, pēc iespējas ātrāk jāatstāj Parīze. Es redzēšos ar karalieni, pastāstīšu viņai par nelaimīgās sievietes pazušanu, ko viņa droši vien nemaz nezina. Gan karaliene spēs atrast kādu pavedienu, un, kad jūs at- griezīsieties, varbūt varēšu jums pateikt labas vēstis. Paļaujieties uz mani.

D'Artanjans zināja, ka de Trevils, kaut gan bija gaskonis, tomēr nemēdza mētāties ar solījumiem, un, ja reiz ko apsolīja, tad darīja vairāk, nekā bija solījis. Jauneklis, pilns pateicības gan par pagātni, gan par nākotni, atsveicinājās no godājamā kapteiņa, kas savukārt, juzdams dziļas simpātijas pret drošsirdīgo un noteikto jaunekli, sirsnīgi spieda viņam roku un novēlēja laimīgu ceļu.

Nolēmis nekavējoties izpildīt de Trevila kunga ieteiktos padomus, d'Artanjans devās uz Fosuajē ielu, lai pieskatītu ceļasomas sakārtošanu. Tuvodamies mājai, viņš ieraudzīja Bonasjē kungu, kas rītasvārkos stāvēja uz durvju sliekšņa. D'Artanjans pēkšņi atcerējās visu, ko piesardzīgais Planšē vakar bija viņam teicis par mājas saimnieka blēdīgo raksturu. Jauneklis ieskatījās Bonasjē kungā vērīgāk nekā līdz šim. Un patiesi, d'Artanjans ievēroja ne tikai dzeltenīgo, slimīgo bālumu, kam par cēloni varēja būt žults izplūdums, bet arī kaut ko viltīgu un nodevīgu vecīgās sejas grumbās. Blēdis smejas citādāk nekā godavīrs, liekulis nelej tādas asaras, kādas lej patiess un vaļsirdīgs cilvēks. Viltība vienmēr ir maska, un, kaut arī cik labi tā būtu veidota, vērīgāk ielūkojoties cilvēkā, aizvien atklājas viņa patiesā seja.

Arī d'Artanjanam likās, ka Bonasjē valkā masku, turklāt ārkārtīgi pretīgu masku.

Juzdams neuzveicamu riebumu pret šo cilvēku, jauneklis dzīrās paiet viņam garām, nesakot ne vārda, bet Bonasjē kungs tāpat kā iepriekšējā dienā pats uzrunāja d'Artanjanu:

—   Ei, ei, jaunais cilvēk! Kā rādās, jūs uzdzīvojat pa naktīm? Ir jau septiņi, sasodīts! Jūs sākat rīkoties ačgārni: jūs nākat mājās, kad citi jau iet projām no mājām.

—   Jā, jums, Bonasjē kungs, gan to nevar pārmest, — atcirta jauneklis, — jūs esat priekšzīmīgi kārtīgs. Bet cilvēkam, kuram ir jauna un daiļa sieviņa, nav jādzenas pakaļ laimei — tādam laime pati nāk mājās, vai ne, Bonasjē kungs?

Sīkpreču tirgotājs kļuva bāls kā nāve, tomēr pūlējās savilkt sejā smaida grimasi.

—   Ha, ha! Jums patīk jokot, — Bonasjē sacīja. — Bet kur jūs, jaunskungs, šonakt esat blandījies? Kā redzams, neesat staigājis pa taisniem ceļiem.

D'Artanjans paskatījās uz saviem dubļainajiem zābakiem, bet pie tās pašas reizes viņa skatiens pārslīdēja uz sīkpreču tirgotāja kājām: tā kurpes un zeķes bija notraipītas ar gluži līdzīgiem dubļu plankumiem, it kā viņi abi būtu bradājuši tais pašās peļķēs.

Tad d'Artanjana prātu pēkšņi apskaidroja kāda doma. Mazais, iesirmais resnis, sulainim līdzīgais, apvalkātās drānās ģērbies večuks, pret kuru bruņotie jātnieki, kas pavadīja karieti, bija izturējušies nevērīgi — ir bijis pats Bonasjē. Vīrs ir vadījis savas sievas nolaupīšanu.

D'Artanjanu sagrāba briesmīga dziņa mesties nožēlojamajam vīrelim pie rīkles un nožņaugt viņu; bet, kā jau sacījām, jaunais gaskonis bija saprātīgs zēns, viņš savaldījās. Tomēr milzīgais saviļņojums acīm redzami atspoguļojās d'Artanjana sejā, jo Bonasjē pārbijās un grasījās atkāpties, bet viņš stāvēja pie pašām durvīm, kas bija aizvērtas, un šis šķērslis spieda viņu palikt uz vietas.

—   Cienītais, jūs te jokojat, bet man šķiet, ka jātīra ir ne tikai mani zābaki, — d'Artanjans teica. — Nebūtu lieki apstrādāt ar suku arī jūsu kurpes un zeķes. Vai tad jūs, godājamais saimniek, arī būtu meklējis piedzīvojumus? Velns lai parauj, tas nebūtu piedodams cilvēkam jūsu vecumā, kuram turklāt ir tik jauna un daiļa sieva.

—  Dievs pasargi, nē, — Bonasjē sacīja, — es vakar biju devies uz Senmendē ievākt ziņas par kalponi, kas man ir nepieciešama, un, tā kā ceļi ir ļoti slikti, tad es sabridu apavus un neesmu vēl paguvis tos notīrīt.

Vieta, ko Bonasjē bija nosaucis par sava gājiena mērķi, vēl vairāk apstiprināja d'Artanjana aizdomas. Bonasjē bija minējis Senmendē tāpēc, ka tā atrodas pilnīgi pretējā virzienā nekā Senklū.

Sis pieņēmums bija d'Artanjanam pirmais mierinājums. Ja Bonasjē zināja, kur novietota viņa sieva, tad arvien bija iespējams atrast līdzekļus, ar kuriem piespiest sīkpreču tirgotāju atdarīt muti un izpaust noslēpumu. Vajadzēja tikai pārliecināties, vai šis pieņēmums ir dibināts.

—   Piedodiet, mīļais Bonasjē kungs, gribu izmantot jūsu laipnību, — d'Artanjans teica. — Bezmiega nakts mani nogurdinājusi, man drausmīgi slāpst, tāpēc atļaujiet iedzert pie jums glāzi ūdens. Jūs taču to neliegsiet savam kaimiņam.

Nenogaidījis saimnieka piekrišanu, d'Artanjans strauji iegāja Bonasjē dzīvoklī un pārlaida skatienu gultai. Tā bija neskarta. Tātad Bonasjē nemaz nebija licies gulēt. Viņš bija atgriezies mājās pirms stundas vai divām; Bonasjē bija pavadījis sievu līdz tai vietai, kur viņa bija ieslodzīta, vai vismaz līdz pirmajai pasta stacijai.

—   Pateicos, Bonasjē kungs, — d'Artanjans sacīja, tukšodams glāzi, — tas ir viss, ko no jums gribēju. Tagad iešu augšā un likšu Planšē nospodrināt man zābakus, un, kad viņš būs beidzis, ja vēlaties, nosūtīšu viņu pie jums, lai viņš notīra arī jūsu apavus.

Ar šiem vārdiem d'Artanjans pameta sīkpreču tirgotāju, ko neparastā atvadīšanās bija dziļi pārsteigusi; Bonasjē jau sāka apsvērt, vai tikai nav sevi kaut kā nodevis.

Kāpņu galā d'Artanjanu sagaidīja Planšē, kas bija gaužām nobijies.

—   Cienījamais kungs! — sulainis iesaucās, ieraudzījis savu saimnieku. — Kā es jūs gaidīju! Atkal jauna ziņa!

—   Kas noticis? — d'Artanjans jautāja.

—  Varu saderēt, uz ko vien vēlaties, ka jūs neuzminēsiet, kas bija pie jums ieradies, kamēr jūs nebijāt mājās.

—   Kad tas notika?

—   Priekš pusstundas, kad jūs bijāt pie de Trevila kunga.

—   Kas tad te bija atnācis? Runā ātrāk!

—  De Kavuā kungs.

—   De Kavuā kungs?

—   Pats personiski.

—  Viņa eminences gvardistu kapteinis?

—  Viņš pats.

—  Vai viņš nāca mani arestēt?

—   Tā man likās, kaut gan viņš izskatījās dikti mīlīgs.

—  Tu saki, viņš izskatījās mīlīgs?

—  Jā, kungs, salds kā medus.

—  Vai patiešām?

—  Viņš teica, ka esot atnācis viņa eminences uzdevumā un kardināla kungs vēlot jums labu un aicinot jūs ierasties Palē- Ruajalā.

—   Ko tu viņam atbildēji?

—   Ka tas ir neiespējami, jo jūs neesat mājās, kā viņš pats redzēja.

—   Un ko tad viņš sacīja?

—   Lai jūs šodien katrā ziņā aizejot pie viņa, un viņš vēl pavisam klusu piebilda: «Pasaki savam kungam, ka viņa eminence noskaņots ļoti labvēlīgi pret viņu un no šīs satikšanās varbūt atkarīga visa viņa nākotne.»

—  Kardināla kungs šoreiz slazdus izlicis diezgan neveikli, — d'Artanjans pavīpsnāja.

—  Arī es saskatīju šos slazdus un tāpēc atbildēju, ka jūs būsiet satriekts, kad atgriezīsieties.

«Uz kurieni viņš aizceļojis?» de Kavuā kungs jautāja.

«Uz Truā, Sampaņā,» es atbildēju.

«Kad viņš aizceļoja?»

«Vakar vakarā.»

—  Planšē, mans draugs, — d'Artanjans viņu pārtrauca, — tu patiesi esi krietns puisis.

—  Jūs saprotat, kungs, es nodomāju, ka vienmēr pagūsiet apmeklēt de Kavuā kungu, ja vēlēsieties to darīt, jo varēsiet pateikt, ka nemaz neesat aizceļojis. Tādā gadījumā izrādītos, ka es esmu melojis, bet, tā kā neesmu muižnieks, tad varu melot.

—  Nomierinies, Planšē, tev nebūs jāzaudē godīga cilvēka slava, jo pēc ceturtdaļstundas mēs aizceļosim.

—  Es jau gribēju to ieteikt, kungs. Un uz kurieni mēs dosimies, ja atļauts jautāt?

—  Deviņi pērkoni! Protams, pilnīgi pretējā virzienā, nekā tu norādīji de Kavuā kungam. Vai tad tu arī negribēji pēc iespējas ātrāk dabūt ko zināt par Grimo, Musketonu un Bazēnu tāpat kā es par to, kas noticis ar Atosu, Portosu un Aramisu?

—  Protams, ka gribu, — Planšē atbildēja, — un esmu ar mieru doties ceļā, kad vien vēlēsieties. Manuprāt, provinces gaiss mums tagad būs noderīgāks nekā Parīzes gaiss. Tātad…

—  Tātad savāc mūsu lietas, un jāsim projām. Es iešu pa priekšu ar tukšām rokām, lai nevienam nerastos aizdomas. Satiksimies gvardistu mītnē. Starp citu, Planšē, man šķiet, ka at- liecībā uz mūsu saimnieku tu neesi maldījies: viņš ir drausmīgs neģēlis.

—  Nu redziet, kungs! Ticiet man, kad es ko saku: es protu lasīt cilvēku sejās!

Kā bija vienojušies, d'Artanjans aizgāja pirmais. Lai nebūtu sev ko pārmest, viņš vēl pēdējo reizi iegriezās draugu dzīvokļos, bet no tiem nebija saņemtas nekādas ziņas; vienīgi Aramisam bija pienākusi sasmaržota vēstulīte, uzrakstīta ar glītu, smalku rokrakstu. D'Artanjans uzņēmās nogādāt vēstuli adresātam. Pēc desmit minūtēm Planšē ieradās pie viņa gvardistu mītnes stallī. Lai nebūtu veltīgi jāzaudē laiks, d'Artanjans jau pats bija apseglojis savu zirgu.

—   Labi, — viņš teica Planšē, kad tas bija piesējis pie segliem ceļasomu, — tagad apseglo trīs pārējos zirgus, un dosimies ceļā.

—  Vai jūs domājat, ka mēs tiksim ātrāk uz priekšu, jādami katrs ar diviem zirgiem? — Planšē, draiski pasmīnēdams, jautāja.

—   Nē, tu jokugaili, — d'Artanjans atbildēja, — bet ar četriem zirgiem varēsim atvest atpakaļ trīs draugus, ja vien atradīsim viņus dzīvus.

—   Tā būtu liela veiksme, — Planšē atteica, — tomēr nekad nevajag šaubīties par Dieva žēlastību.

—  Āmen! — sacīja d'Artanjans, kāpdams zirgam mugurā.

Izjājuši no gvardistu mītnes, viņi katrs devās uz savu pusi,

jo bija norunājuši, ka viens atstās Parīzi pa Vileta vārtiem, otrs pa Monmartras vārtiem, lai satikos aiz Sendenī. So stratēģisko manevru abi izpildīja vienlīdz precīzi un guva lieliskus panākumus: d'Artanjans un Planšē Pjerfitā iejāja reizē.

Jāatzīst, ka dienā Planšē bija drošsirdīgāks nekā naktī.

Tomēr iedzimtā piesardzība neatstāja viņu ne uz mirkli; viņš nebija piemirsis nevienu pirmā ceļojuma starpgadījumu un visos pretimnācējos saskatīja ienaidniekus. Tā nu iznāca, ka viņš gandrīz pastāvīgi turēja cepuri rokā, par ko d'Artanjans viņu bargi strostēja, jo bažījās, ka ļaudis varētu uzskatīt Planšē aiz tā pārmērīgās pieklājības par kāda nieka vīra sulaini.

Vai nu tiešām pretimnācējus aizkustināja Planšē laipnā izturēšanās, vai arī neviens nebija izsūtīts aizsprostot d'Artanjanam ceļu, bet abi mūsu ceļinieki laimīgi sasniedza Santijī un nokāpa no zirgiem pie svētā Mārtiņa viesnīcas, kur bija apstājušies arī pirmajā ceļojumā.

Viesnīcas saimnieks, redzēdams ierodamies jaunekli, kam sekoja sulainis ar diviem zirgiem pie pavadas, godbijīgi saņēma viņus, iznācis pretī uz lievenēm. Tā kā mūsu ceļinieki bija veikuši jau vienpadsmit ljē, tad d'Artanjans nolēma, ka pienācis laiks atpūsties, vienalga, vai Portoss šeit vēl atrastos vai ne. Turklāt jauneklim likās, ka būtu pārsteidzīgi uzreiz bez aplinkiem jautāt, kas noticis ar musketieri. Visu šo apsvērumu rezultātā d'Artanjans, ne par vienu nekā nejautādams, nokāpa no segliem, zirgus atstāja sulaiņa gādībā, iegāja nelielā viesu istabā, kas bija domāta apmeklētājiem, kuri vēlējās palikt vieni, un lika, lai saimnieks atnes pudeli sava vislabākā vīna un vislepnākās brokastis. Ar to saimnieka cieņa pret viesi, kuru viņš bija izjutis jau no pirmā mirkļa, pieauga vēl vairāk.

D'Artanjans tika apkalpots apbrīnojami ātri.

Gvardistu pulks rekrutējās no izcilākajiem karalistes muižniekiem, un tāpēc d'Artanjans, kas ceļoja sulaiņa pavadībā, turklāt ar četriem lieliskiem zirgiem, kaut arī bija ģērbies vienkāršā uniformā, tomēr radīja lielu ievērību. Viņu apkalpoja pats saimnieks. To redzēdams, d'Artanjans lika atnest divas glāzes un uzsāka šādu sarunu:

—   Mīļais saimniek, es lūdzu, lai jūs man pasniedzat savu labāko vīnu, — pieliedams abas glāzes, sacīja d'Artanjans, — un, ja nu jūs būsiet mani piekrāpis, tad sodīsiet pats sevi, jo man, goda vārds, nepatīk dzert vienam, un jūs dzersiet līdz ar mani. Ņemiet glāzi, un iedzersim. Uz ko mēs iedzersim, lai nevienu neaizvainotu? Dzersim uz jūsu viesnīcas zelšanu.

—   Jūsu gaišība mani ļoti pagodina, — saimnieks atteica, — es padevīgi pateicos par laipno novēlējumu.

—   Tikai nepievilieties, — d'Artanjans brīdināja, — manā vēlējumā varbūt ir vairāk egoisma, nekā jūs domājat. Tikai plaukstošos uzņēmumos viesi tiek labi uzņemti. Viesnīcās, kuras nīkuļo, viss iet juku jukām, un tur ceļotājs kļūst saimnieka grūtību upuris. Es bieži ceļoju, it sevišķi pa šo ceļu, tāpēc vēlos, lai visiem viesnīcniekiem labi klātos.

—   Patiesi, man šķiet, ka ne pirmo reizi man ir gods redzēt jūsu gaišību, — viesnīcnieks sacīja.

—   Kā tad ne! Esmu ceļojis caur Santiji varbūt reižu desmit un no tām vismaz trīs četras reizes apmeties pie jums. Pagaidiet … biju šeit pirms desmit vai divpadsmit dienām. Pavadīju savus draugus, musketierus. Vienam no viņiem, varbūt vēl atceraties, iznāca sadursme ar kādu svešinieku, kas nezin kādēļ meklēja ar viņu ķildu.

—   Jā, jā, nudien! — atsaucās saimnieks. — Atceros skaidri. Vai jūsu gaišība runā par Portosa kungu?

—   Tieši tā sauca manu ceļabiedru. Dievs pasarg, mīļais saimniek, runājiet: vai ar viņu noticis kas ļauns?

—  Jūsu gaišībai vajadzēja ievērot, ka Portosa kungs nevarēja doties tālāk.

—   Pareizi, viņš apsolīja mums ceļā pievienoties, bet tā mēs viņu arī vairs nesatikām.

—  Viņš pagodināja mūs un palika šeit.

—   Kā! Viņš palika šeit?

—  Jā, kungs, šai pašā viesnīcā. Un, patiesību sakot, mēs esam visai noraizējušies.

—   Par ko?

—   Par zināmiem izdevumiem, ko viņš mums sagādājis.

—  Viņš jums atlīdzinās par visu.

—  Kungs, jūs patiesi lejat balzamu uz manām rētām! Mēs esam snieguši viņam diezgan lielu kredītu, un vēl šorīt ķirurgs inums paziņoja, ka piedzīšot no mums vajadzīgo summu, ja Por- losa kungs viņam to nesamaksāšot, jo es taču esot sūtījis viņam paka].

—  Vai Portosa kungs ir ievainots?

—  Diemžēl nevaru jums to pateikt.

—   Kā tā? Jums tas būtu jāzina labāk par jebkuru citu.

—   Tas tiesa, cienījamais kungs, bet mūsu stāvoklī mēs neizpaužam visu, ko zinām, it īpaši, kad mums ir aizrādīts, ka par mēles palaišanu varam samaksāt ar savām ausīm.

—   Sakiet, vai es varu apmeklēt Portosu?

—   Protams, cienījamais kungs. Uzkāpiet otrajā stāvā un pieklauvējiet pie pirmā numura durvīm. Tikai brīdiniet, ka tas esat jūs.

—   Brīdināt, ka tas esmu es?

—  Jā, jo citādi jums var atgadīties kas ļauns.

—   Kas tad man varētu ļauns atgadīties?

—   Portosa kungs varētu uzskatīt jūs par kādu no maniem mājas ļaudīm un ātrās dusmās izdurt jums cauri zobenu vai iešaut lodi galvā.

—   Ko tad jūs viņam esat nodarījuši?

—  Mēs lūdzām, lai viņš samaksā.

—   Pie joda! To es saprotu. Šādu lūgumu Portoss uzklausa ļoti nelabprāt, kad viņam ir tukša kabata. Bet, cik man zināms, viņam ir nauda.

—   Kungs, arī mēs tā bijām domājuši. Tā kā mūsu uzņēmums tiek vadīts ļoti kārtīgi, mēs katru nedēļu taisām norēķinus, un tāpēc nedēļas beigās pasniedzām viņam rēķinu, bet acīmredzot izdarījām to nelāgā mirklī, jo, tikko ieminējāmies par naudu, viņš mūs aizsūtīja pie velna. Iepriekšējā vakarā viņš gan bija spēlējis kārtis.

—   Spēlējis kārtis? Ar ko tad?

—   Dievs viņu zina! Ar kādu lielkungu, kas, garām braucot, bija te apmeties. Portosa kungs uzaicināja viņu uz kāršu partiju.

—   Skaidrs! Nelaimīgais būs visu zaudējis.

—   Un pat savu zirgu, jo mēs redzējām, kad nepazīstamais ceļotājs taisījās doties tālāk, viņš lika savam sulainim apseglot Portosa kunga zirgu. Mēs nepazīstamajam to aizrādījām, bet viņš atcirta, lai mēs nebāžot degunu citu darīšanās, un zirgs piederot viņam. Nekavējoties mēs brīdinājām ari Portosa kungu, bet viņš mums atteica, ka mēs esot zemiski ļautiņi, ja apšaubot muižnieka vārdus, un, reiz tas esot teicis, ka zirgs piederot viņam, tad tā arī esot.

—   Es Portosu pazīstu, — d'Artanjans nomurmināja.

—  Tad es sacīju, — viesnīcnieks turpināja, — ka mēs acīm redzami nevaram saprasties attiecībā uz rēķina maksāšanu, un tāpēc es ceru, ka viņš būs vismaz tik laipns, ka turpmāk pagodinās ar savu klātbūtni manu kaimiņu, «Zelta ērgļa» īpašnieku. Bet Portosa kungs man atbildēja, ka mana viesnīca esot labāka un viņš vēloties palikt šeit. Atbilde bija pārāk glaimojoša, lai es neatkāptos no prasības, ka viņam jāizvācas. Aprobežojos tikai ar to, ka lūdzu viņu atbrīvot manu labāko numuru un pārvākties uz ļoti jauku istabiņu trešajā stāvā. Bet uz to Portosa kungs atbildēja, ka viņš ik mirkli gaidot ierodamies savu iemīļoto, kas esot viena no izcilākajām dāmām galmā, un man jāsaprotot, ka pat tā istaba, ko viņš apdzīvo, esot pārāk nožēlojama tādai personai. Neapstrīdēdams viņa vārdu patiesīgumu, es tomēr uzskatīju par vajadzīgu neatkāpties no savām prasībām, bet tad viņš, pat nepūlēdamies ielaisties sarunā ar mani, izņēma savu pistoli, nolika to uz naktsgaldiņa un paskaidroja, ka pirmajam, kas būšot tik neprātīgs un bildīšot kaut vārdu par pārkravāšanos uz citurieni vai tepat mājas iekšienē, viņš sašķaidīšot galvaskausu. Kopš tā laika, kungs, neviens neiet viņa istabā iekšā, izņemot viņa paša sulaini.

—  Musketons arī ir šeit?

—  Jā, kungs. Viņš bija aizceļojis un pēc piecām dienām atgriezās savukārt visai sapīcis; šķiet, ka ari viņam ceļā gadījušās nepatikšanas. Nelaimīgā kārtā kalps ir manīgāks par savu saimnieku un viņa dēļ apgriež otrādi visu māju; iedomādamies, ka viņam varētu atteikt to, ko viņš prasa, viņš neprasīdams pats paņem visu vajadzīgo.

—  Jā, es vienmēr esmu novērojis, ka Musketons ir izcili padevīgs un saprātīgs puisis.

—   Cienījamais kungs, tas var būt, bet, ja man nāktos kaut tikai četras reizes gadā saskarties ar tik izcilu padevību un saprātību, tad es būtu izputināts cilvēks.

—   Nē, jo Portoss jums samaksās.

—   Hm! — viesnīcnieks šaubīgi nokrekstēja.

—  Viņš ir kādas ievērojamas dāmas iemīļotais, un tā nepametīs viņu grūtībās dēļ tik sīkas summas, kādu viņš ir jums parādā.

—  Ja es drīkstētu sacīt, ko par to domāju …

—   Ko jūs domājat?

—   Teikšu vēl vairāk: ko es zinu.

—   Ko jūs zināt?

—   Un pat esmu par to droši pārliecināts.

—   Par ko jūs esat pārliecināts? Runājiet!

—   Es teiktu, ka pazīstu šo ievērojamo dāmu.

—  Jūs?

—  Ja, es.

—   No kurienes jūs viņu pazīstat?

—   Cienījamais kungs, ja es varētu paļauties uz jūsu klusēšanu …

—   Runājiet! Dodu jums muižnieka godavārdu, ka jums nebūs jānožēlo, ka uzticējāties man.

—   Labi, kungs! Jūs jau sapratīsiet, ka nemiers liek darīt daudz ko.

—   Un ko jūs darījāt?

—   Protams, neko tādu, kas pārsniegtu kreditora tiesības.

—   Ko tad īsti?

—   Portosa kungs nodeva mums vēstuli, adresētu šai hercogienei, un lika to aizsūtīt pa pastu. Viņa paša kalpotājs vēl nebija atgriezies. Tā kā Portosa kungs nevarēja atstāt istabu, tad viņam gribot negribot vajadzēja uzticēt mums šo uzdevumu.

—   Un tālāk?

—   Es vēstuli nenodevu vis pasta, jo tas nekad nav pilnīgi droši, bet izmantoju gadījumu, ka viens no maniem ļaudīm brauca uz Parīzi, un liku viņam nodot vēstuli pašai hercogienei. Tas taču nozīmēja izpildīt Portosa kunga vēlēšanos, jo viņš bija mums cieši piekodinājis vēstuli aizsūtīt, vai ne?

—   Gandrīz vai.

—   Sakiet, kungs, vai jūs zināt, kas ir šī ievērojamā dāma?

—   Nē, esmu par viņu tikai dzirdējis no Portosa, un tas ir viss.

—  Vai jums zināms, kas ir šī iedomātā hercogiene?

—  Atkārtoju, ka es viņu nepazīstu.

—   Tā ir Šatlē prokurora sieva, sauc viņu par Koknara kundzi; viņai ir vismaz savi piecdesmit gadi uz muguras, bet viņa vēl tēlo greizsirdīgo. Man jau uzreiz likās savādi: kas tā var būt par princesi, kura dzīvo Lāču ielā.

—   Kā jūs visu to zināt?

—   Vienkārši tā, ka, saņēmusi vēstuli, viņa esot kļuvusi milzīgi nikna un teikusi, ka Portosa kungs esot vējagrābslis un sadurts ticis droši vien dēļ kādas sievietes.

—  Vai viņš ir sadurts?

—   Dievs tēvs! Nu gan es izmuldējos.

—  Jūs sacījāt, ka Portoss esot sadurts.

—  Jā, bet viņš man stingri aizliedza kādam to izpaust.

—   Kāpēc tā?

—   Pie joda! Nu tāpēc, ka viņš bija izlielījies sadurstīt kā sietu svešinieku, ar kuru bija saķildojies, kad jūs aizjājāt, bet iznāca pavisam otrādi — lai arī kā Portosa kungs bija plātījies, svešinieks nogāza viņu gar zemi. Tā kā Portosa kungs ir ļoti iedomīgs pret visiem, izņemot šo hercogieni, ko viņš gribēja aizkustināt, izstāstīdams par savu piedzīvojumu, tad negrib nevienam atzīties, ka ir sadurts.

—  Tātad šis zobena dūriens nolicis viņu gultā?

—  Turklāt pamatīgs dūriens, varat man ticēt. Jūsu draugam ir varen sīksta dzīvība.

—  Vai jūs bijāt klāt pie divkaujas?

—   Kungs, ziņkārības dzīts, es sekoju viņiem un redzēju cīņu, bet cimtaji mani neredzēja.

—   Un kā cīņa norisinājās?

—   Strauji, ticiet man. Abi nostājās viens otram pretī, nepazīstamais izdarīja izklupienu un dūra, viss norisinājās tik ātri, ka Portosa kungam, kamēr viņš taisījās atvairīt dūrienu, jau bija trīs collu dzelzs krūtīs. Viņš nokrita uz muguras. Nepazīstamais uzreiz pielika viņam pie rīkles zobena smaili, un Portosa kungs, redzēdams, ka ir pilnīgi atkarīgs no pretinieka žēlastības, atzina sevi par uzvarētu. Tad nepazīstamais paprasīja, kā viņu sauc, un, uzzinājis, ka viņš ir Portoss, nevis d'Artanjans, paņēma viņu zem rokas, atveda uz viesnīcu, tad uzlēca zirgam mugurā un aizau- lēkšoja.

—   Tad jau iznāk, ka nepazīstamais gribējis cīnīties ar d'Artanjana kungu?

—  Tā rādās.

—  Vai jūs zināt, kas ar viņu tālāk noticis?

—   Nē. Nekad agrāk nebiju viņu redzējis un arī pēc tam vairs neesmu redzējis.

—   Lieliski. Tagad es zinu visu, ko gribēju uzzināt. Jūs teicāt, ka Portosa istaba ir otrajā stāvā, numurs viens?

—  Jā, kungs, tā ir skaistākā istaba manā viesnīcā, es jau desmit reizes būtu varējis to izdot.

—   Nomierinieties! — d'Artanjans smiedamies sacīja. — Portoss jums samaksās ar hercogienes Koknaras naudu.

—   Cienītais kungs, ja viņa attaisītu maku, tad būtu vienalga, vai viņa ir prokurora sieva vai hercogiene. Bet viņa esot pilnīgi noteikti atbildējusi, ka viņai apnikušas pastāvīgās Portosa kunga prasības un neuzticība, tāpēc viņa nesūtīšot tam ne plika sū.

—  Vai jūs savam viesim paziņojāt šo atbildi?

—   Dievs pasargi, nē! Tad jau viņš būtu sapratis, kādā veidā mēs izpildījām viņa uzdevumu.

—  Tātad viņš vēl aizvien gaida šo naudu?

—  Nūja, ka gaida! Vēl vakardien viņš tai aizrakstīja otrreiz, bet šoreiz vēstuli nodeva pastā viņa kalpotājs.

—   Jūs sakāt, ka tā sieviete ir veca un neglīta?

—  Vismaz piecdesmit gadus veca un, spriežot pēc Pato izteicieniem, gaužām neglīta.

—   Tad esiet bez raizēm, gan viņai sirds iežēlosies. Un Portoss jau nevar būt jums parādā diezin cik daudz.

—   Kā, ne daudz? Veselas divdesmit pistoles, neskaitot ārstu. Oho, viņš ne no kā neatsakās, var redzēt, ka viņš pieradis labi dzīvot.

—  Ja arī mīļākā pamestu viņu, gan viņam atradīsies draugi, par to es galvoju. Tāpēc nomierinieties un izturieties arī turpmāk pret viņu rūpīgi, kā to prasa viņa stāvoklis.

—   Kungs, jūs man solījāt, ka nerunāsiet par prokurora sievu un neteiksiet ne vārda par ievainojumu.

—  To mēs jau norunājām, esmu jums devis godavārdu.

—  Viņš mani nogalinātu, ja dabūtu zināt! ■

—   Nebaidieties, viņš nav tik negants, kā izskatās.

Tad d'Artanjans devās augšup uz otro stāvu, mazliet nomierinājis viesnīcnieku attiecībā uz divām lietām, kuras tam nepārprotami stāvēja ļoti tuvu pie sirds: maku un dzīvību.

Kāpņu galā uz izskatīgākajām durvīm visā koridorā bija ar melnu tinti uzvilkts milzīgs cipars «1». D'Artanjans pieklauvēja pie šīm durvīm un, kad no iekšienes atskanēja uzaicinājums iet pie velna, iegāja istabā.

Portoss gulēja gultā un, lai ievingrinātu roku, spēlēja ar Mus- ketonu kārtis; virs uguns uz iesma čurkstēja irbe, katrā kamīna stūrī uz ogļu poda kūpēja pa kastrolim, no viena plūda truša frikasē, no otra vīna mērcē sutinātas zivs smarža, tīksmi kairinādama ožu. Rakstāmpults un kumodes marmora virsa bija piekrauta ar iztukšotām pudelēm.

Ieraudzījis draugu, Portoss aiz prieka iekliedzās. Musketons godbijīgi piecēlās, atdodams savu vietu d'Artanjanam, un gāja apraudzīt kastroļus, kas acīm redzami atradās viņa ziņā.

—   Velns lai parauj! Jūs tas esat! — Portoss sacīja d'Artanjanam. — Esiet sveicināts un piedodiet, ka neeju jums pretī. Bet, — viņš piebilda, ar zināmu nemieru paskatīdamies uz d'Artanjanu, — vai jūs zināt, kas ar mani notika?

—   Nē.

—   Saimnieks jums neka nestāstīja?

—   Prasīju pēc jums un taisnā ceļā kāpu augšā.

Portoss atviegloti uzelpoja.

—   Kas tad ar jums, mīļais Portos, notika? — d'Artanjans jautāja.

—    Uzbrūkot pretiniekam, ko jau biju pacienājis ar trim zobena dūrieniem un ar ceturto gribēju galīgi nožmiegt, es paklupu pret akmeni un izmežģīju celi.

—  Tiešām?

—   Goda vārds! Tam blēdim laimējās, jo es galvoju, ka būtu viņu uz vietas nobeidzis.

—   Un kur viņš palika?

—   To es nezinu. Bet viņam pietika, un, vairāk neprasīdams, viņš aizlaidās lapās. Taču stāstiet, kā jums, d'Artanjan, ir klājies?

—   Tātad, dārgais Portos, jūs gultā aiztur izmežģītais celis? — d'Artanjans neatlaidās.

—   Jā, iedomājieties, tāds nieks! Bet pēc pāris dienām es būšu uz pekām.

—   Kāpēc nelikāt sevi aizvest atpakaļ uz Parīzi? Te jūs laikam ellīgi garlaikojaties.

—   Biju nodomājis tā darīt. Bet man, dārgais draugs, jāatzīstas kādā lietā.

—   Proti?

—   Ta ka es, ka jūs pats teicat, ellīgi garlaikojos un man kabatā bija no jums dabūtās septiņdesmit piecas pistoles, tad, gribēdams izklaidēties, uzaicināju pie sevis istabā kādu muižnieku, kas te garāmbraukdams bija apmeties, saspēlēt uz kauliņiem. Viņš bija ar mieru, un, pie joda, manas septiņdesmit piecas pistoles pārceļoja viņa kabatā, nemaz nerunājot par zirgu, ko viņš dabūja piedevām. Bet stāstiet, mīļais d'Artanjan, kā jums ir gājis?

—   Ko jūs gribat, dārgais Portos! Visur nevar veikties. Jūs taču zināt sakāmvārdu: «Kam laime mīlestībā, tam nav laimes spēlē». Jūs mīlestībā esat pārāk laimīgs, lai spēle jums neatriebtos. Bet ko jums nozīmē laimes untumi! Vai jums, laimes lutekli, nav jūsu hercogiene, kas jums katrā ziņā izlīdzēs?

—   Protams. Un, tā kā man neveicās spēlē, — Portoss rotaļīgi sacīja, — tad aizrakstīju viņai, lai viņa man atsūta piecdesmit luidoru, kas man pašreizējā stāvoklī pilnīgi nepieciešami…

—   Nu, un?

—   Nu, un laikam viņa aizceļojusi uz saviem lauku īpašumiem, jo atbildi neesmu vēl saņēmis.

—  Tiešām?

—   Jā. Tāpēc vakar aizrakstīju viņai otru vēstuli, vēl pārliecinošāku nekā pirmo. Bet nu jūs, mans mīļais draugs, esat ieradies, parunāsim par jums. Atzīšos, ka sāku mazliet uztraukties pārjums.

—   Spriežot pēc tā, ko es šeit redzu, viesnīcas saimnieks izturas pret jums labi, — d'Artanjans sacīja, norādīdams uz pilnajiem kastroļiem un iztukšotajām pudelēm.

—   Lēnām pa tiltu! — Portoss atteica. — Pirms dienām trim vai četrām šis nekauņa ienāca pie manis ar rēķinu, un es viņus izsviedu pa durvīm, saimnieku un rēķinu, tā ka savā ziņā esmu te kā uzvarētājs, kā iekarotājs. Kā redzat, esmu apbruņojies no galvas līdz papēžiem, jo man pastāvīgi jābaidās no uzbrukumiem.

—  Man tomēr šķiet, ka reizēm jūs pats dodaties uzbrukumos,— d'Artanjans smiedamies sacīja un norādīja uz pudelēm un kastroļiem.

—  Diemžēl, ne es! — Portoss atbildēja. — Sasodītais izmežģījums saista mani pie gultas, bet Musketons dodas izlūkgājienos un atnes proviantu. Musketon, mans draugs, — Portoss turpināja, — kā redzat, mums ieradies pastiprinājums, tāpēc vajadzēs papildināt pārtikas krājumus.

—   Musketon, jums jāizdara mans kāds pakalpojums, — d'Artanjans teica.

—   Kāds, cienītais kungs?

—   Jāiepazīstina ar saviem paņēmieniem Planšē. Arī es kādreiz varu nokļūt aplenkumā, un tad man nekas nebūtu pretī, ja viņš sagādātu man tādas pašas ērtības, kādas tu sniedz savam kungam.

—  Ak Dievs! Nekas nav vieglāk, — Musketons pieticīgi atbildēja. — Jābūt veiklam, un tas ir viss. Esmu uzaudzis uz laukiem, un vaļas brīžos mans tēvs nodevās malumedniecībai.

—   Un ar ko viņš nodarbojās pārējā laikā?

—  Ar amatu, ko es vienmēr esmu uzskatījis par visai ienesīgu.

—  Ar kādu?

—   Tas bija katoļu un hugenotu kara laikos. Redzēdams, ka hugenoti iznīcina katoļus un katoļi hugenotus un tas viss notiek ticības vārdā, mans tēvs izgudroja sev jauktu ticību, kas viņam atļāva būt reizēm katolim, reizēm hugenotam. Ar medību bisi pār plecu viņš pastaigājās aiz ceļmalas dzīvžogiem, un, kad redzēja, ka tuvojas kāds vientuļš katolis, tad protestantu ticība uzreiz ņēma virsroku viņa prātā. Viņš pavērsa bises stobru pret nācēju un, kad tas bija vairs tikai soļu desmit attālumā, uzsāka ar ceļinieku sarunu, kas parasti beidzās ar to, ka nelaimīgais katolis atdeva savu maku, lai glābtu dzīvību. Pats par sevi saprotams, ka, redzot tuvojamies vientuļu hugenotu, mans tēvs juta sirdī uzliesmojam tik kvēlu mīlestību uz katoļu baznīcu, ka pats nesaprata, kā pirms stundas ceturkšņa bija varējis šaubīties par mūsu svētās ticības pārākumu. Man jums, cienījamais kungs, jāpaskaidro, ka es esmu katolis, bet manu vecāko brāli tēvs, būdams uzticīgs saviem principiem, uzaudzinājis par hugenotu.

—   Un kādu galu ņēma šis godājamais cilvēks? — d'Artanjans jautāja.

—   Ļoti nelaimīgu, mans kungs. Kādu dienu viņš uz šauras takas nokļuva starp hugenotu un katoli, ar kuriem viņam jau agrāk bijušas darīšanas; tie abi viņu pazina un vienotiem spēkiem pakāra pie tuvākā koka. Pēc tam abi par savu varoņdarbu lielījās tuvējās sādžas krodziņā, kur tieši tobrīd mēs ar brāli sēdējām pie glāzes vīna.

—  Un ko jūs darījāt? — d'Artanjans jautāja.

—   Mēs ļāvām, lai viņi izrunājas, — Musketons atbildēja. — Pēc tam kad, izgājuši no krodziņa, viņi devās katrs uz savu pusi, mans brālis steidzās uzglūnēt ceļā katolim, bet es hugenotam. Pēc pāris stundām viss bija galā, mēs abi bijām veikuši savu, apbrīnodami mūsu nelaimīgā tēva gudrību, ka viņš tik saprātīgi bija uzaudzinājis mūs katru savā ticībā.

—   Patiesi, Musketon, kā redzams no tā, ko jūs stāstāt, jūsu tēvs ir bijis ļoti saprātīgs cilvēks. Un jūs sakāt, ka vaļas brīžos viņš nodevies malumedniecībai?

—   Jā, kungs, un tieši viņš man iemācīja izmest cilpas un izlikt naktsšņores. Redzēdams, ka mūsu lempīgais saimnieks baro mūs ar dažādiem smagiem ēdieniem, kas varbūt der lauciniekiem, bet ne mūsu smalkajiem vēderiem, es paklusām sāku piekopt savu veco amatu. Pastaigādamies pa prinča kunga mežiem, es izliku cilpas meža zvēru tekās; gulšņādams viņa augstības dīķu malā, izmetu naktsšņores. Un tagad, paldies Dievam, mums nekā netrūkst, kā jūs pats, godātais kungs, varat pārliecināties. Mums ir irbes un truši, karpas un zuši, viegla un veselīga barība, kāda noder slimniekiem.

—   Un kā ar vīnu? — d'Artanjans tincināja. — Kas jums piegādā vīnu? Vai jūsu viesnīcnieks?

—   Gan jā, gan nē.

—   Kā tad tas ir?

—   Protams, viņš mums to piegādā, bet nezina, ka viņam ir tas gods to darīt.

—   Paskaidrojiet, Musketon, jūsu vārdi ir ļoti izglītojoši.

—   Labprāt, cienījamais kungs. Liktenim labpatika, lai es savos klaiņājumos satiktos ar kādu spānieti, kas bija daudz ceļojis, starp citu, viņš bija apmeklēļis arī Jauno pasauli.

—   Kāds sakars var būt Jaunajai pasaulei ar pudelēm, kuras redzu šeit uz rakstāmpults un kumodes?

—   Pacietību, cienījamais kungs! Viss nāks savā reizē.

—  Jums taisnība, Musketon. Paļaujos uz jums un klausos.

—   Šim spānietim bija sulainis, kas viņu bija pavadījis ceļojumā pa Meksiku. Sulainis bija mans sābris, un mēs drīz vien sadraudzējāmies, jo vairāk tāpēc, ka arī raksturā mēs bijām diezgan līdzīgi. Mēs abi vairāk par visu mīlējām medības, un viņš izstāstīja man, kā iezemieši plašajos zālājos medījot tīģerus un mežonīgus vēršus, vienkārši uzmezdami kaklā briesmīgajiem zvēriem cilpu, kas savelkas. Sākumā negribēju ticēt, ka iespējams sasniegt tādu veiklību un uzmest cilpu divdesmit līdz trīsdesmit soļu attālumā, kur vien vēlas. Taču mans draugs pierādīja, ka viņš stāstījis patiesību. Viņš nolika trīsdesmit soļu attālumā pudeli un katru reizi uzmeta pudeles kaklam cilpu. Arī es sāku vingrināties šajā mākslā, un, tā kā daba mani apveltījusi ar zināmām • pējām, tad šodien es metu laso tikpat veikli kā jebkurš meksikānis. Nu, vai tagad sākat saprast? Mūsu viesnīcniekam ir lielisks vina pagrabs, bet tā atslēgu viņš vienmēr nēsā sev līdzi. Bet pagrabam ir vēdlodziņš. Pa to es metu laso; tā kā tagad esmu uzodis, kur ir īstais kakts, tad es no tā smeļos. Redziet, kungs, kāds sakars ir Jaunajai pasaulei ar pudelēm, kuras jūs redzat uz kumodes un rakstāmpults. Un vai tagad vēlaties nogaršot mūsu vīnu un bez aizspriedumiem izteikt par to savas domas?

—   Paldies, mans draugs, paldies. Diemžēl es tikko paēdu brokastis.

—   Labi, Musketon, klāj galdu! — Portoss teica. — Un, kamēr mēs ieturēsim brokastis, d'Artanjans mums izstāstīs, kā viņam pašam gājis šais dienās, kopš neesam tikušies.

—   Labprāt, — d'Artanjans piekrita.

Kamēr Portoss un Musketons ar atveseļojošos cilvēku ēstgribu ieturēja brokastis brālīgā sirsnībā, kāda tuvina ļaudis nelaimē, d'Artanjans izstāstīja, kā Aramiss ticis ievainots un nevarējis tikt tālāk par Krevkeru, kā Atoss palicis Amjēnā, atvairot četru vīru uzbrukumu, kuri viņu apvainojuši viltotas naudas izplatīšanā, un kā pats d'Artanjans bijis spiests uzšķērst grāfam de Vardam vēderu, lai tiktu pāri uz Angliju.

Taču ar to d'Artanjana vaļsirdība izbeidzās; viņš pateica tikai vēl to, ka atvedis četrus lieliskus zirgus, vienu sev un pārējos katram draugam pa vienam. Nobeigdams d'Artanjans paziņoja Portosam, ka viņam nolemtais zirgs jau atrodoties viesnīcas stallī.

Ienāca Planšē un pateica savam kungam, ka zirgi jau esot pietiekami atpūtušies, līdz vakaram viņi varēšot sasniegt Kler- monu un tur pārgulēt nakti.

Tā kā par Portosa likteni d'Artanjans tagad bija gandrīz nomierinājies un gribēja ātrāk dabūt zināt kaut ko par abiem pārējiem draugiem, tad viņš sniedza slimniekam roku, sacīdams, ka došoties tālāk un turpināšot meklējumus. Starp citu, viņš cerot atgriezties pa šo pašu ceļu apmēram pēc nedēļas, un, ja Portoss vēl būšot svētā Mārtiņa viesnīcā, tad viņi varēšot kopīgi doties uz Parīzi.

Portoss atbildēja, ka droši vien nevarēšot ātrāk aizbraukt, izmežģītais celis diezin vai tik drīz būšot vesels. Turklāt viņam jāpaliekot Šantijī, kamēr sagaidīšot atbildi no savas hercogienes.

D'Artanjans novēlēja viņam drīz saņemt labu atbildi, vēlreiz piekodināja Musketonam rūpēties par Portosu un, samaksājis viesnīcniekam rēķinu, devās ceļā kopā ar Planšē, kas no viena jājam- zirga tagad jau bija atbrīvojies.

## XXVI ARAMISA DISERTĀCIJA

D'Artanjans nebija ieminējies Portosam ne par viņa ievainojumu, ne par prokurora sievu. Kaut gan mūsu bearnietis bija gados jauns, tomēr viņam jau piemita dziļš saprāts. Tāpēc viņš bija izlicies, ka notic visam, ko stāstīja lielīgais musketieris, jo bija pārliecināts, ka neviena draudzība neizturētu noslēpuma atklāšanu, it īpaši ja tā aizskartu drauga pašlepnumu. Turklāt d'Artanjans saprata, ka cilvēkam vienmēr ir zināms morāls pārākums pār tiem, kuru dzīve viņam ir zināma. Gudrodams turpmāko intrigu plānus, d'Artanjans bija nolēmis izmantot savus trīs draugus, lai gūtu panākumus, un tāpēc viņam bija īsti pa prātam jau tagad sākt vākt savās rokās neredzamus pavedienus, ar kuru palīdzību cerēja vadīt savus draugus.

Ceļā d'Artanjanu māca dziļas skumjas: viņš domāja par jauno un daiļo Bonasjē kundzi, kas bija solījusies viņu apbalvot par padevību. Steigsimies gan piebilst, ka jauneklis skuma ne tik daudz aiz nožēlas par zudušo laimes mirkli, cik aiz bažām, ka nabaga sievieti varētu piemeklēt liela nelaime. Viņš nešaubījās, ka Bonasjē kundze kļuvusi kardināla atriebības upuris, un katram zināms, ka viņa eminences atriebība ir briesmīga. D'Artanjans nesaprata, kādā veidā bija atradis žēlastību šā ministra acīs; droši vien gvardistu kapteinis de Kavuā kungs būtu viņam to atklājis, ja atrastu mājās.

Nekad laiks neaizrit tik ātri un ceļš neliekas tik īss kā tad, kad cilvēku pilnīgi pārņēmusi kāda doma. Esība kļūst līdzīga snaudam, un šī doma ir kā sapnis. Tā ietekmē laiks zaudē mēru, telpa — attālumu. Cilvēks dodas projām no kādas vietas un nonāk citā — tas ir viss. No veiktā ceļa gabala atmiņā paliek tikai neskaidra migla, kurā vīd izplūduši koku, kalnu un līdzenumu tēli. Šādas halucinācijas varā d'Artanjans, ļaudams zirgam iet, kā tam pašam tīk, nojāja sešas vai astoņas ljē, kas atdala Santijī no Krevkeras, un, sasniedzis šo ciemu, neatcerējās nekā no ceļā redzētā.

Tikai Krevkerā viņš atģidās, papurināja galvu, iztālēm ieraudzīja krodziņu, kur bija atstājis Aramisu, un, piecirtis piešus, rikšiem piejāja pie krodziņa durvīm.

Šoreiz viņu saņēma nevis krodzinieks, bet krodziniece. D'Artanjans prata novērtēt cilvēkus pēc sejām; uzmetis skatienu kroga saimnieces tuklajam, apmierinātajam vaigam, viņš saprata, ka ar šo sievieti nav vajadzīgs izlikties, no tik mīlīga radījuma nav ko bīties.

—  Labā saimniec, vai varat man pateikt, kur tagad atrodas viens no maniem draugiem, ko pirms dienām divpadsmit mums nācās šeit atstāt? — d'Artanjans jautāja.

—  Skaists jauneklis, gadus divdesmit trīs vai divdesmit četrus vecs, kluss, laipns un stalts?

—  Jā, un bez tam vēl ievainots plecā.

—   Zinu, zinu.

—   Pareizi?

—  Jā, kungs, viņš vēl joprojām ir šeit.

—  Lieliski, saimniecīt! — iesaucās d'Artanjans, nolēkdams zemē un pasviezdams zirga pavadu Planšē. — Jūs man atdodat dzīvību! Kur ir mans dārgais Aramiss, lai ātrāk varu viņu apskaut?

—  Atvainojiet, kungs, bet es šaubos, vai viņš pašreiz varēs jūs pieņemt.

—   Kā tā? Vai pie viņa ir kāda sieviete?

—   Kungs Jēzus! Ko jūs runājat! Nabaga jauneklis! Nē, kungs, sieviete nav pie viņa.

—   Bet kas tad?

—  Mondidjē kirē un Amjēnas jezuītu klostera priors.

—   Augstais Dievs! — d'Artanjans iesaucās. — Vai ar nabaga jaunekli ir tik ļauni?

—  Nē, kungs, tieši otrādi. Pēc slimošanas pār viņu izplūda Dieva žēlastība, un viņš nolēma kļūt par garīdznieku.

—   Pareizi, — d'Artanjans sacīja. — Biju piemirsis, ka viņš tikai pagaidām ir musketieris.

—  Un jūs, kungs, tomēr vēlētos viņu satikt?

—  Vairāk nekā jebkad.

—   Tad, kungs, ejiet tikai augšā, pagalmā pa labi, trešais stāvs, numurs pieci.

D'Artanjans steigšus devās norādītajā virzienā un atrada ārējās kāpnes, kādas sastopamas vēl šobrīd senatnīgās mājvietās. Taču pie nākošā abata nebija tik viegli piekļūt: ieeja Aramisa istabā tika apsargāta ne mazāk stingri kā Armīdas dārzi. Bazēns stāvēja koridorā sardzē un aizsprostoja d'Artanjanam ceļu jo bez- bailīgāk tāpēc, ka pēc daudziem pārbaudījumu gadiem beidzot redzēja tuvojamies ilgi tīkoto mērķi.

Patiešām, nabaga Bazēns aizvien bija ilgojies kalpot baznīckungam un nepacietīgi gaidījis to mirkli, kad Aramiss beidzot nometīs no sevis musketiera apmetni un ietērpsies sutanā. Vienīgi ik dienu atkārtotais Aramisa solījums, ka šis mirklis neesot tālu_, bija atturējis Bazēnu atteikties no kalpošanas musketierim, jo šajā kalpībā — kā Bazēns dažkārt izteicās — viņš pazudināšot savu dvēseli.

Pašreiz Bazēns jutās svētlaimīgs. Domājams, ka šoreiz viņa kungs neatkāpsies no sava solījuma. Fizisku un dvēseles sāpju apvienojums bija radījis sencerēto ietekmi; Aramiss, ciezdams miesīgi un garīgi, beidzot bija pievērsis savas acis un domas reliģijai; divkārtējo nelaimi — iemīļotās pēkšņo pazušanu un ievainojumu plecā — viņš bija uzskatījis par augstākās varas brīdinājumu.

Tagad kļūst saprotams, ka Bazēnam pašreizējā noskaņojumā nekas nevarēja būt nepatīkamāks par d'Artanjana ierašanos, kurš viņa kungu varēja atkal ievilkt pasaulīgo interešu virpulī, jo tās Aramisu jau tik ilgi bija saistījušas. Tāpēc Bazēns cieši noņēmās drošsirdīgi aizsargāt durvis. Pateikt, ka Aramisa nav mājās, viņš nevarēja, jo viesnīcniece jau bija atklājusi patiesību, tāpēc nabaga sulainis mēģināja pierādīt atnācējam, ka būtu ārkārtīgi nepieklājīgi traucēt Aramisa kungu dievbijīgas apspriedes laikā, kura sākusies jau no rīta un beigšoties tikai vakarā.

Bet d'Artanjans nepievērsa ne mazāko uzmanību Bazēna daiļrunībai un, nevēlēdamies sākt ķildu ar sava drauga sulaini, vienkārši ar vienu roku atbīdīja viņu pie malas un ar otru pagrieza durvju rokturi, uz kurām bija uzrakstīts Nr. 5.

Durvis atvērās, un d'Artanjans iegāja istabā.

Aramiss, ģērbies platā, melnā uzsvārcī, ar apaļu, plakanu galvassegu uz pakauša, kura stipri vien bija līdzīga garīdznieka cepurītei, sēdēja pie garena galda, kas bija piekrauts ar papīra ruļļiem un milzīgiem foliantiem. Viņam pa labi sēdēja jezuītu klostera priors, pa kreisi Mondidjē kirē. Logu aizkari bija pa pusei nolaisti, tā ka telpā valdīja noslēpumains mijkrēslis, kas ir kā radīts svētlaimīgiem sapņojumiem. Visi pasaulīgie priekšmeti, kas varētu durties acīs, ieejot jaunekļa istabā, it īpaši, ja šis jauneklis ir musketieris, bija pazuduši kā uz burvja mājienu; Bazēns droši vien aiz bailēm, ka šie priekšmeti varētu uzvedināt viņa kungu uz šīspasaules domām, bija nogādājis pie malas zobenu, pistoles, ar spalvām rotāto platmali, daždažādos izšuvumus un mežģīnes.

To vietā d'Artanjans ieraudzīja patumšā istabas kaktā pie sienas uz naglas karājamies ko līdzīgu pātagai, ar kādu mēdz izdzīt miesīgās iegribas.

Izdzirdējis veramies durvis, Aramiss pacēla galvu un pazina savu draugu. Bet d'Artanjanam par lielu pārsteigumu viņa ierašanās neatstāja nekādu sevišķu iespaidu uz musketieri, kura gars šķita atraisījies no šīspasaules.

—  Labdien, mīļais d'Artanjan, — Aramiss sveicināja. — Priecājos jūs atkal redzēt.

—   Es arī tāpat, — d'Artanjans teica, — tikai neesmu pilnīgi pārliecināts, ka manā priekšā ir Aramiss.

—  Viņš pats, mīļais draugs, viņš pats. Bet kas jūsos modināja šīs šaubas? …

—   Es izbijos, ka varbūt esmu pārskatījies ar durvīm un iegājis kāda garīdznieka istabā, bet pēc tam, ieraudzījis jūs šo kungu sabiedrībā, atkal kritu maldos, jo nodomāju, ka varbūt jūs esat smagi saslimis.

Abi melnie vīri, nopratuši d'Artanjana nodomu, draudīgi paskatījās uz viņu, bet jaunais gaskonis par to nemaz neuztraucās.

—  Dārgais Aramis, varbūt es jūs traucēju, — d'Artanjans turpināja, — jo, spriežot pēc tā, ko es te redzu, jūs laikam sūdzat grēkus šiem kungiem.

Aramiss mazliet pietvīka.

—  Jūs, mani traucēt? Dārgais draugs, zvēru jums, ka ne! Un tam par pierādījumu atļaujiet man izteikt prieku, ka redzu jūs sveiku un veselu.

«Beidzot attapās gan!» d'Artanjans nodomāja. «Tad jau vēl nav tik ļauni.»

—   Sis kungs, kas ir mans draugs, nesen izglābās no lielām briesmām, — Aramiss medainā balsī paskaidroja abiem garīdzniekiem, norādīdams uz d'Artanjanu.

—   Slavējiet to Kungu, — abi, reizē palocīdamies, sacīja.

—   Cienījamie tēvi, to es nekavējoties darīju, — atbildēja d'Artanjans, savukārt palocīdamies.

—   Dārgais d'Artanjan, jūs ierodaties īstajā laikā, — Aramiss teica. — Piedalīdamies mūsu diskusijā, jūs mums palīdzēsiet ar savām atziņām. Amjēnas klostera priors, Mondidjē kirē kungs un es, mēs iztirzājam dažus teoloģijas jautājumus, kas mūs saista jau sen. Man būs liels prieks dzirdēt jūsu domas.

—   Karavīra domas nav sevišķi svarīgas, — atbildēja d'Artanjans, sākdams uztraukties par šādu sarunas virzienu, — un, ticiet man, jūs pilnīgi varat paļauties uz šo kungu zināšanām.

Abi melnie vīri atkal paklanījās.

—   Gluži otrādi, — Aramiss pretojās, — jūsu domas mums būs vērtīgas. Paklausieties, par ko mēs strīdamies: priora kungs uzskata, ka manai disertācijai jābūt dogmatiskai un didaktiskai.

—  Jūsu disertācijai! Jūs gatavojat disertāciju?

—   Protams, — jezuīts atbildēja, — pirms ordinācijas jāiztur pārbaudījums, kurā disertācija nepieciešama.

—   Ordinācija! — iesaucās d'Artanjans, kas nebija varējis ticēt tam, ko bija stāstījusi papriekš krodziniece un pēc tam Bazēns. — Ordinācija!

Gluži apstulbis aiz izbrīna, d'Artanjans pārlaida skatienu pār viņa priekšā sēdošajiem trim cilvēkiem.

—   Tātad, — ierunājās Aramiss, atlaizdamies atzveltnes krēslā tik iznesīgi, it kā atrastos rīta pieņemšanā kādas daiļas dāmas guļamistabā, un ar labpatiku aplūkodams savu balto, maigo, sievišķīgo roku, ko turēja izslietu gaisā, lai no tās atplūstu asinis,

—   tātad, kā jūs, d'Artanjan, dzirdējāt, priora kungs gribētu, lai rakstu dogmatisku disertāciju, turpretī man pašam gribētos rakstīt spekulatīvu. Priora kungs tādēļ piedāvāja man tematu, kuru vēl neviens nav izstrādājis un kurā, es atzīstu, ir bagātīga viela plašiem iztirzājumiem: «Utraque manus iri becedicendo clericis inferioribus necessaria est.»


D'Artanjana erudīciju mēs jau pazīstam; šo citātu viņš noklausījās ar tikpat vienaldzīgu sejas izteiksmi, kā bija klausījies, kad de Trevila kungs, domādams, ka jaunais gaskonis gredzenu saņēmis no Bekingema, bija izteicis citātu par dāvanām.

—   Tas nozīmē: «Zemākajiem garīdzniekiem, dodot svētību, vajadzīgas abas rokas,» — Aramiss turpināja, gribēdams atvieglināt d'Artanjana uzdevumu.

—  Apbrīnojams temats! — jezuīts iesaucās.

—   Apbrīnojams un dogmatisks! — apstiprināja ari kirē, kas latīniski prata apmēram tikpat daudz, cik d'Artanjans, un vērīgi sekoja katram jezuīta vārdam, lai pagūtu mīt viņa pēdās un kā atbalss atkārtot viņa izteicienus.

D'Artanjanu neaizrāva abu melno vīru sajūsma.

—  Jā, apbrīnojams! Prorsus admirabile![7] — aramiss turpināja. — Bet tas prasa dziļas baznīcas tēvu un svēto rakstu studijas. Visā pazemībā esmu jau atzinies augsti mācītajiem garīdzniekiem, ka aiz naktsdežūrām sardzē un karaļa dienesta nereti esmu studijas atstājis novārtā. Tāpēc man būtu ērtāk, facilius natatis[8], apstrādāt tematu pēc manas izvēles, kura attieksme pret šiem ļoti nopietnajiem teoloģijas jautājumiem būtu tāda, kāda ir morāles attieksme pret metafiziku un filozofiju.

D'Artanjans šausmīgi garlaikojās, kirē tāpat.

—   Kāds ievads! — jezuīts iesaucās.

—  Exordium[9], — atkārtoja kirē, lai būtu ko sacīt.

—   Ģuemadmodum inter coelorum immensitatem.[10]

Aramiss pameta acis uz d'Artanjanu un ieraudzīja, ka draugs

žāvādamies tikko neizmežģīja žokļus.

—   Mans tēvs, runāsim franciski, — Aramiss teica jezuītam,

—  tad d'Artanjana kungs gūs vairāk no mūsu pārrunas.

—  Jā, — d'Artanjans piekrita, — esmu ceļā noguris, un šie latīņu vārdi man aizslīd garām.

—   Esmu ar mieru, — mazliet apjucis, atbildēja jezuīts, toties kirē jutās ļoti apmierināts un pievērsa d'Artanjanam atzinības pilnu skatienu. — Tad nu palūkosimies, ko mums sniegtu šī teksta iztirzājums … Mozus, Dieva kalps … viņš ir tikai kalps, neaizmirstiet to! Mozus svētījis ar abām rokām. Viņš licis atbalstīt savas rokas, kad ebreji sakāvuši savus ienaidniekus, tātad viņš svētījis ar abām rokām. Turklāt evaņģēlijā rakstīts: «Imponite manus», nevis «manum» — «uzlieciet rokas», nevis «roku».

—  Uzlieciet rokas, — kirē atkārtoja, izdarīdams attiecīgo kustību.

—  Turpretī svētajam Peterim, — jezuīts turpināja, — kura pēcteči ir pāvesti, bija teikts: «Porrige digitos» — «izstiepiet pirkstus». Vai tagad saprotat?

—   Protams, — atbildēja Aramiss, kam saruna sagādāja prieku, — bet tas viss ir ļoti sarežģīti.

—   Pirkstus! — jezuīts atkārtoja. — Svētais Pēteris ir svētījis ar pirkstiem. Tātad arī pāvests svētī ar pirkstiem. Un ar cik pirkstiem viņš svētī? Ar trim: Dieva tā Tēva, Dieva tā Dēla un Svētā Gara vārdā.

Visi pārmeta krustu, un d'Artanjans nodomāja, ka arī viņam jāseko pārējo piemēram.

—   Pāvests ir svētā Pētera pēctecis un pārstāv svētās trīsvienības varu; pārējie, baznīcas hierarhijas ordinēs inferiores[11], svētī svēto ercenģeļu un eņģeļu vārdā. Viszemākie baznīcas kalpi, kā diakoni un sakristiāņi, svētī ar svētāmo otu, kas atveido bezgalīgi daudzus svētījošus pirkstus. Tāds ir šis temats vienkāršotā veidā. Argumentum omni denudatum ornamento.[12] es no tā izveidotu, — jezuīts turpināja, — divus šādus sējumus.

Sajūsmā aizrāvies, viņš uzsita ar roku pa svētā Jāņa Zelta- mutes foliantu, zem kura smaguma galds bija gandrīz vai ieliecies.

D'Artanjans sarāvās.

—   Protams, — Aramiss piekrita, — es pilnīgi atzīstu, ka šāda disertācija būtu ļoti vērtīga, bet tai pašā laikā apzinos, ka tā sniedzas pāri maniem spēkiem. Esmu izvēlējies citu tekstu. Sakiet, mīļais d'Artanjan, — vai tas atbilst arī jūsu gaumei? «Non inutile est desiderium in oblatione» jeb arī: «Mazliet nožēlas pieklājas tam, kas nes upuri Dievam».

—   Stāt! — jezuīts iebrēcās. — Šis teksts ir tikpat kā ķecerība. Gandrīz tādu pašu atzinumu izsaka ķeceris Jansenijs grāmatā «Augustīns», kuru agri vai vēlu bendes roka uzmetīs uz sārta. Esiet uzmanīgs, mans jaunais draugs, jums piemīt tieksme uz viltus mācībām. Jūs pazudināsiet sevi!

—  Jūs pazudināsiet sevi, — abats atkārtoja, bēdīgi pakratīdams galvu.

—  Jūs pieskaraties izdaudzinātajam jautājumam par gribas brīvību, kas ir bīstama klints. Jūs tuvojaties pelagiešu un pus- pelagiešu ķecerībai.

—   Bet, svētais tēv.-.. — centās iebilst Aramiss, gluži apjucis no pierādījumu krusas, kas bira pār viņa galvu.

—   Kā jūs pierādīsiet, — jezuīts turpināja, nelaizdams Aramisu pie vārda, — ka cilvēkam vajag nožēlot pasauli, kad viņš upurējas Dievam? Paklausieties šo dilemmu: Dievs ir Dievs, bet pasaule ir velns. Nožēlot pasauli nozīmē nožēlot velnu. Tas ir mans slēdziens.

—   Un arī manējais, — kirē sacīja.

—   Bet apžēlojieties! … — Aramiss atkal ieteicās.

—  Desideras diabolum[13], nelaimīgais! — jezuīts iesaucās.

—   Viņš nožēlo velnu! O, mans jaunais draugs, nenožēlojiet velnu, sirsnīgi lūdzu jūs, — kirē, dziļi nopūzdamies, sacīja.

D'Artanjans jutās kā apstulbis, viņam šķita, ka viņš nonācis trakomājā un drīz vien kļūs tikpat traks kā tie, ar kuriem sēž pie viena galda. Taču viņš bija spiests klusēt, jo nesaprata ne vārda no tā, ko viņi runāja.

—   Uzklausiet jel mani, — Aramiss teica godbijīgi, tomēr jau mazliet nepacietīgi, — es nesaku, ka nožēloju. Nē, es nekad neizrunāšu šādus vārdus, jo tie neatbilst īstenai ticībai…

Jezuīts pacēla rokas pret debesīm, un kirē taisīja viņam pakaļ.

—   Bet atzīstiet vismaz, ka neklājas upurēt tam kungam to, kas pašam ir galīgi apriebies. D'Artanjan, vai man taisnība?

—   Sasodīts, domāju gan, ka jā! — uzrunātais atsaucās.

Kirē un jezuīts šausmās salēcās uz saviem sēdekļiem.

—  Mans izejas punkts ir siloģisms: pasaulē netrūkst jaukumu, es pametu pasauli, tātad nesu upuri; un svētajos rakstos ir teikts: «Nesiet upurus tam kungam.»

—  Tas ir tiesa, — pretinieki piekrita.

—   Un tad vēl, — Aramiss turpināja, iekniebdams sev auss ļipiņā, lai tā kļūtu sārta, gluži tāpat kā viņš reizēm papurināja gaisā rokas, lai tās kļūtu baltas, — esmu par to sacerējis rondo, ko pagājušajā gadā parādīju Vuatira kungam, un šis izcilais cilvēks izteica man daudz atzinīgu vārdu.

—   Rondo! — jezuīts nicinoši novilka.

—   Rondo! — kirē automātiski atkārtoja.

—   Nolasiet, nolasiet mums to! — iesaucās d'Artanjans, — tas mūs mazliet izklaidēs.

—  Nē, jo tas ir reliģioza rakstura, — Aramiss atbildēja,—tā ir teoloģija vārsmās.

—  Velns lai parauj! — d'Artanjans noņurdēja.

—  Tas skan šādi, — Aramiss sacīja pieticīgi, tomēr viņa sejā mazliet atspoguļojās liekulība.

Ko raudat jūs par seno dienu rotu, Ko cerat sagaidīt no ļaunās pasaules? Jums bēdu krustu nepienāktos nest, Ja katru asaru tik Dievam dotu.

Ko raudat jūs?…

D'Artanjans un kirē šķita sajūsmināti. Bet jezuīts neatkāpās 110 savām domām:

—  Neievazājiet teoloģiskā stilā pasaulīgu gaumi. Ko par to saka svētais Augustīns? Severus sit clericorum sermo[14]

—  Jā, klerikālai gaumei jābūt! — kirē sacīja.

—  Jūsu disertācija varbūt patiks dāmām,.— jezuīts steidzās pārtraukt savu amata brāli, redzēdams, ka tas aizmaldījies no pareizā ceļa, — un tas ir viss. Tā gūs tādus pašus panākumus kā maģistra Patrī aizstāvēšanas runa.

—   Lai Dievs dod! — Aramiss ielīksmots iesaucās.

—   Redziet nu, — jezuīts teica, — pasaule jūsos vēl runā skaļā balsī, altissima voce [15] . jūs sekojat pasaulei, mans jaunais draugs, un es baidos, vai Dieva žēlastība iedarbosies uz jums.

—   Svētais tēv, nomierinieties! Es atbildu par sevi.

—   Pasaulīga pašapmierinātība!

—   Mans tēvs, es sevi pazīstu, un mans lēmums ir neatsaucams.

—  Tātad jūs stūrgalvīgi paliekat pie šīs disertācijas?

—   Es jūtu aicinājumu izstrādāt tieši šo tematu un nevienu citu, tāpēc darbu turpināšu un ceru, ka rītdien jūs būsiet apmierināts ar labojumiem, kurus izdarīšu pēc jūsu norādījumiem.

—   Strādājiet lēnām, — kirē teica, — mēs atstājam jūs lieliskā garastāvoklī.

—   Jā, — jezuīts piekrita, — lauks ir apsēts, un mums nav ko bažīties, ka daļa sēklas būtu kritusi uz klints, cita izbirusi pa ceļu un pārējo apēdīs debesu putni, aves coeli comederunt illam.

—   Kaut tu aizrītos ar savu latīņu mēli! — d'Artanjans nopurpināja, juzdams, ka ir galā ar saviem spēkiem.

—  Ardievu, mans dēls, — kirē sacīja, — rīt atkal tiksimies.

—   Rīt tiksimies, jaunais karstgalvi, — jezuīts sacīja. — Jūs varat izvērsties par vienu no baznīcas spīdekļiem. Lai debesis stāv nomodā, ka šis spīdeklis nekļūst par iznīcinošu liesmu!

D'Artanjans, aiz nepacietības jau veselu stundu grauzis nagus, tagad sāka grauzt pirkstus.

Abi melnie vīri piecēlās, atsveicinājās no Aramisa un d'Artanjana un devās uz durvīm. Bazēns, kas visu laiku bija stāvējis un ar dievbijīgām gavilēm sirdī noklausījies mācīto vīru strīdu, pakalpīgi metās viņiem klāt, paņēma kirē lūgšanu grāmatu, jezuīta Bībeli un cienīgi soļoja viņiem pa priekšu, lai atbrīvotu ceļu.

Aramiss novadīja viņus lejā pa kāpnēm un tūlīt steidzās atpakaļ pie d'Artanjana, kas vēl bija gluži kā apmāts.

Palikuši vieni, abi draugi sākumā jutās neērti un klusēja. Tomēr vienam no viņiem vajadzēja uzsākt sarunu, un, tā kā d'Artanjans šķita cieši noņēmies atstāt šo godu savam draugam, tad Aramiss sacīja:

—   Kā redzat, esmu atgriezies pie savas senlolotās ieceres.

—   Jā, Dieva žēlastība ir iedarbojusies uz jums, kā tas melnā tērptais kungs nupat teica.

—  Manī jau sen brieda nodoms atteikties no pasaules, un jūs, mans draugs, esat šad un tad dzirdējis, ka runāju par to, vai ne?

—  Protams, bet atzīstos, es domāju, ka jūs jokojat.

—   Par tādām lietām! O, d'Artanjan!

—   Sasodīts, arī par nāvi mēs jokojam.

—   Un rīkojamies nepareizi, d'Artanjan, jo nāve ir vārti, kas ved uz pazušanu vai glābiņu.

—   Piekrītu, bet, lūdzu, Aramis, izbeigsim šīs teoloģiskās sarunas. Domāju, ka jums šai dienai pietiks. Kas attiecas uz mani, tad atzīšos, ka esmu gandrīz pilnīgi aizmirsis to pašu mazumiņu no latīņu valodas, ko nekad neesmu īsti pratis. Kopš pulksten desmitiem no rīta neesmu nekā ēdis un jūtos izsalcis kā vilks.

—  Mīļais draugs, tūlīt ēdīsim pusdienas. Tikai neaizmirstiet, ka šodien ir piektdiena un es ne tikai neēdu gaļu, bet pat nedrīkstu uz to skatīties. Ja vēlaties apmierināties ar manām pusdienām, tās sastāv no vārītiem tetragoniem un augļiem.

—   Ko jūs saucat par tetragoniem? — d'Artanjans bažīgi jautāja.

—   Spinātus, — Aramiss atbildēja, — bet jums es likšu pievienot arī olas, kaut gan tas ir smags noteikumu pārkāpums, jo olas ir tikpat kā gaļa — no tām rodas cāļi.

—   Maltīte nebūs nekāda lepnā, bet, lai paliktu kopā ar jums, es samierināšos.

—   Pateicos par uzupurēšanos, — Aramiss teica, — taču, ja arī šī maltīte nenāks par labu jūsu miesai, tad dvēselei gan, to jūs varat man ticēt.

—  Tātad jūs, Aramis, esat noteikti nolēmis iestāties garīdznieku kārtā? Ko teiks jūsu draugi, ko teiks de Trevila kungs? Brīdinu jūs, ka viņi jūs uzskatīs par dezertieri.

—   Es neiestāšos garīdznieku kārtā, bet atgriezīšos tanī. Pasaulīgas dzīves dēļ es pametu baznīcu. Jūs taču zināt, ka musketieru mundieri es uzvilku mugurā nelabprāt.

—   Es no tā nekā nezinu.

—  Vai jūs nezināt, kā es izstājos no semināra?

—   Nē.

—  Tad klausieties, kā tas notika. Arī svētos rakstos ir sacīts: «Izsūdziet viens otram savus grēkus.» Un es jums, d'Artanjan, izsūdzēšu savējos.

—   Un es jau iepriekš jums tos piedodu. Redziet, cik man laba sirds.

—  Mans draugs, ar svētām lietām nejokojiet.

—  Labi, runājiet, es klausos.

—   Iestājoties seminārā, man bija deviņi gadi. Kad tuvojos divdesmit gadiem, man drīz vajadzēja kļūt par abatu, un viss būtu galā. Bet vienu vakaru, kad es kā parasti atrados kādā mājā, ko apmeklēju ar lielu prieku, — biju jauns un, ko tur var darīt, man piemita vājības, — kāds virsnieks, kas allaž bija greizsirdīgi vērojis, kā es lasu mājasmātei svēto dzīves aprakstus, pēkšņi ienāca bez pieteikšanas istabā. Tieši tovakar biju pārtulkojis epizodi no Judītes dzīves un lasīju daiļajai dāmai savas vārsmas, par kurām viņa mani ļoti uzslavēja un, noliekusi galvu uz mana pleca, vēlreiz tās pārlasīja kopā ar mani. Atzīstos, ka mūsu poza bija diezgan nepiespiesta, un virsnieku tā aizkaitināja. Viņš nekā neteica, bet, kad gāju projām, viņš iznāca man pakaļ.

«Abata kungs,» mani panācis, viņš sacīja, «vai jums patīk, ka jūs sit ar spieķi?»

«Nevaru jums to pateikt,» es atbildēju, «jo neviens nekad nav uzdrošinājies to darīt.»

«Uzklausiet mani, abata kungs: ja jūs vēlreiz ieradīsieties tanī mājā, kur jūs šovakar satiku, tad es to uzdrošināšos.»

Laikam gan es izbijos, kļuvu ļoti bāls un jutu, ka man kājas ļodzījās. Meklēju atbildi, bet nespēju atrast un klusēju.

Virsnieks gaidīja atbildi un, redzēdams, ka es klusēju, iesmējās, pagrieza muguru un iegāja atpakaļ mājā. Es atgriezos seminārā.

Es esmu īsts muižnieks, un asinis man ir karstas, kā jūs, mīļais d'Artanjan, būsiet jau novērojis. Apvainojums bija briesmīgs, un, kaut arī neviens par to nezināja, tomēr es jutu, ka tas nežēlīgi kremt manu sirdi. Paziņoju svētajiem tēviem, saviem audzinātājiem, ka nejūtos pietiekami sagatavots iesvētīšanai amatā, un uz manu lūgumu ceremoniju atlika uz vienu gadu.

Uzmeklēju labāko paukošanas meistaru Parīzē, sarunāju katru dienu vienu stundu mācīties pie viņa cīnīties ar zobenu un veselu gadu katru dienu mācījos. Kad apritēja tieši gads kopš tās dienas, kad biju saņēmis smago apvainojumu, es pakāru uz naglas savu sutanu, apģērbos kā īsts kavalieris un devos uz balli pie kādas pazīstamas dāmas, kur vajadzēja ierasties arī manam apvainotājam. Tas bija Fran-Buržuā ielā, netālu no Forša cietuma.

Patiešām, virsnieks tur bija. Piegāju pie viņa, kad viņš, maigi skatīdamies acīs kādai dāmai, dziedāja mīlas dziesmu; es pārtraucu viņu otrā panta vidū.

«Kungs,» es uzrunāju virsnieku, «vai jums vēl joprojām nepatiks, ka es atgriezīšos kādā jums zināmā dzīvoklī Paijena ielā? Vai jūs vēl aizvien domājat mani pamielot ar spieķi, ja iedomāšos jums nepaklausīt?»

Virsnieks pārsteigts paskatījās uz mani un tad jautāja:

«Ko jūs vēlaties? Es jūs nepazīstu.»

«Esmu jaunais abats,» es atbildēju, «kas lasa svēto dzīves aprakstus un atdzejo «Judīti».»

«Ahā, atceros,» virsnieks pavīpsnādams atteica. «Bet ko jūs no manis vēlaties?»

«Es vēlos, lai jūs veltītu nedaudz laika kopīgai pastaigai ar mani.»

«Rīt no rīta, ja vēlaties, turklāt ar lielāko prieku.»

«Ne rīt no rīta, bet, lūdzu, tūlīt pat.»

«Ja jūs noteikti prasāt…»

«Jā, es prasu.»

«Tad iesim. Cienījamās kundzes,» virsnieks turpināja, pievērsdamies dāmām, «neļaujaties traucēties. Tikai nogalināšu šo kungu un tūlīt pat atgriezīšos nodziedāt pēdējo pantu.»

Mēs aizgājām.

Aizvedu viņu uz Paijena ielu, tai pašā vietā, kur tieši pirms gada, tai pašā stundā viņš bija izteicis man laipnības, par kurām jums stāstīju. Bija pasakaini skaista mēnesnīca. Mēs atvāzām zobenus, un pie pirmā izklupiena es viņu uz vietas nodūru.

—  Velns lai parauj! — d'Artanjans izmeta.

—   Tā kā dāmas nesagaidīja savu dziedātāju, — Aramiss turpināja, — un viņš tika atrasts Paijena ielā, nogalināts ar zobena dūrienu, visi saprata, ka tas bijis mans darbs, un izcēlās liels tracis. Biju spiests uz kādu laiku atteikties no sutanas. Atoss, ar ko tanī laikā iepazinos, un Portoss, kas man bija ierādījis dažus īpašus paukošanas paņēmienus, pierunāja mani, lai lūdzu uzņemt mani musketieros. Karalis bija ļoti cienījis manu tēvu, kas krita pie Arasas aplenkšanas, un tāpēc es tiku uzņemts musketieros. Jūs sapratīsiet, ka šodien ir pienācis mirklis, lai es atgrieztos baznīcas klēpī.

—   Kāpēc šodien, nevis vakar vai rīt? Kas tad jums pašreiz noticis, ka esat nācis uz tik ļaunām domām?

—   Šis ievainojums, dārgais d'Artanjan, man bija zīme no debesim.

—   Ievainojums plecā? Ha-ha! Tas jau ir tikpat kā sadzijis, un esmu pārliecināts, ka ne šī rēta jums pašreiz sagādā sāpes.

—   Kura tad? — Aramiss pietvīkdams jautāja.

—  Tā, kas jums asiņo sirdī, Aramis, un kuru jums uzplēsusi sieviete.

Aramisam acis neviļus iemirdzējās.

—  Blēņas! — viņš iesaucās, slēpdams satraukumu aiz liekuļotas vienaldzības maskas. — Par tādiem niekiem nerunājiet! Es lai domātu par tādiem sīkumiem! Mīlestības sāpes? Vanitas vani- tatum![16] jums šķiet, ka esmu zaudējis prātu? Kādēļ gan? Kādas grizetes, kādas istabenes dēļ, ar kuru lakstojos, kad biju garnizonā … Pē!

—   Piedodiet, dārgais Aramis, es domāju ka jūs skatījāties augstāk.

—  Augstāk? Kas tad es esmu, lai varētu būt augstprātīgs? Nabaga musketieris, nožēlojams un neievērojams, kas ienīst atkarību un pasaulīgajā dzīvē jūtas kā no laivas izmests.

—  Aramis, Aramis! — d'Artanjans iesaucās, neuzticīgi uzlūko- dams savu draugu.

—   Pīslis esmu un atgriežos pīšļos. Dzīve ir pilna pazemojumu un sāpju, — Aramiss sadrūmis turpināja, — un pavedieni, kas to saista ar laimi, cilvēka rokās pārtrūkst cits pēc cita, it īpaši zelta pavediens. O, dārgais d'Artanjan, — un Aramisa balsī ieskanējās sarūgtinājums, — klausiet mani, slēpiet savas brūces, kad būsiet tās saņēmis. Klusēšana ir nelaimīgo pēdējais prieks. Nevienam neatklājiet savas skumjas, jo ziņkārīgie dzer mūsu asaras, tāpat kā mušas izsūc ievainota brieža asinis.

—   Ak vai! — d'Artanjans smagi nopūtās. — Tas, ko jūs sakāt, ar mani jau ir noticis.

—   Kā tā?

—  Jā. Sieviete, ko es mīlēju, ko pielūdzu, man ar varu nolaupīta. Nezinu, kur viņa atrodas, uz kurieni ir aizvesta. Varbūt viņa ir sagūstīta, varbūt jau mirusi.

—   Bet jums vismaz ir tas apmierinājums, ka viņa pati nav jūs pametusi. Ja nesaņemat ziņas no viņas, tad tāpēc, ka viņai aizliegts jums rakstīt, turpretī…

—  Turpretī? …

—  Nekas, — Aramiss attrauca, — nekas.

—   Tātad jūs uz visiem laikiem atsakāties no pasaules? Vai esat to nolēmis pilnīgi un galīgi?

—    Uz visiem laikiem. Šodien jus vēl esat mans draugs, rīt jus man būsiet vairs tikai ēna, jūs vispār man vairs neeksistēsiet. Sī pasaule ir tikai kaps un nekas vairāk.

—   Pie joda! Tas, ko jūs sakāt, ir ļoti bēdīgi.

—   Nekā nevar darīt! Tāds ir mans aicinājums, tas mani pacilā.

D'Artanjans pasmaidīja, bet nekā neatbildēja. Aramiss turpināja:

—   Un tomēr, kamēr es vēl turos pie šīs pasaules, es labprat aprunātos ar jums par mūsu draugiem.

—   Es labprāt aprunātos par jums pašu, — d'Artanjans sacīja, — bet redzu, ka jūs jau esat no visa atraisījies: mīlestību jūs nicināt, draugi jums ir vairs tikai ēnas un pasaule — kaps.

—   Gan jau jūs pats par to pārliecināsieties, — Aramiss nopūzdamies teica.

—   Tad nerunāsim vairs par to un sadedzināsim vēstuli, kas, bez šaubām, nes tikai ziņu par jūsu grizetes vai istabenes jaunu neuzticību.

—   Kādu vēstuli? — Aramiss strauji iejautājās.

—  Vēstuli, kas jūsu prombūtnes laikā pienākusi un kuru man uzticēja jums nodot.

—   No kā ir šī vēstule?

—   Nezinu. Varbūt no kādas raudulīgas kalpones, no izmisušas grizetes, varbūt no de Sevreza kundzes istabenes, kurai būs vajadzējis kopā ar kundzi atgriezties Tūrā un kura, gribēdama padižoties, būs paņēmusi sasmaržotu papīru un aizzīmogojusi savu vēstuli ar hercogienes zīmogu.

—   Ko jūs runājat?

—   Te nu bija! Laikam būšu to pazaudējis, — jauneklis viltīgi sacīja, izlikdamies, ka meklē vēstuli. — Laime vēl, ka pasaule ir kaps, cilvēki, tātad arī sievietes — ēnas un mīlestība ir jūtas, par kurām jūs sakāt «pē!».

—   D'Artanjan, d'Artanjan, tu dzen mani nāvē! — Aramiss iesaucās.

—   Beidzot, te tā ir! — d'Artanjans sacīja.

Un viņš izvilka no kabatas vēstuli.

Aramiss palēkdamies pakampa vēstuli, izlasīja vai, pareizāk sakot, aprija to ar acīm; seja viņam staroja.

—   Laikam šai istabenei ir labs stils, — vēstnesis nevērīgi noteica.

—   Paldies, d'Artanjan! — Aramiss neprātīgā priekā iesaucās. — Viņai vajadzējis nekavējoties atgriezties Tūrā. Viņa nav kļuvusi man neuzticīga, viņa mani vēl aizvien mīl. Nāc, mans draugs, ļauj, lai es tevi noskūpstu! Aiz laimes es zaudēju prātu!

Un abi draugi sāka diet ap godājamo Jāni Zeltamuti, braši mīdīdami ar kājām no galda noripojušās disertācijas lapas.

Šai mirklī ienāca Bazēns, nesdams spinātus un olu sacepumu.

—   Bēdz, nelaimīgais! — Aramiss uzsauca, sviezdams viņam sejā savu apaļo cepurīti. — Ej, no kurienes esi nācis, aizvāc pretīgās saknes un nožēlojamo omleti! Pasūti speķotu zaķi, treknu tītaru, jēra cisku ar ķiplokiem un četras pudeles veca burgundieša.

Skatīdamies uz savu saimnieku un nespēdams izprast pēkšņo pārvērtību, Bazēns melanholiski ļāva olu sacepumam ieslīdēt spinātos un spinātiem noplūst uz grīdas.

—  Tagad nu ir pienācis īstais mirklis upurēt savu dzīvi ķēniņu ķēniņam, — d'Artanjans teica, — ja vēlaties viņam sagādāt patikšanu. «Non inutile desiderium in oblatione.»

—   Pie joda ar visiem latīņu penteriem! Mīļais d'Artanjan, dzersim, iedzersim krietni, dzersim daudz, un izstāstiet man, kas notiek pasaulē.

## XXVII Atosa SIEVA

—   Tagad tikai jādabū vēl zināt, kā klājas Atosam, — d'Artanjans sacīja spriganajam Aramisam, kad bija tam izstāstījis, kas noticis galvaspilsētā kopš viņu aizceļošanas; lieliskās pusdienas bija likušas aizmirst vienam savu disertāciju, otram nogurumu.

—   Vai domājat, ka viņam gadījies kas ļauns? — Aramiss jautāja. — Atoss taču ir tik nosvērts, drošsirdīgs, un viņš ļoti veikli rīkojas ar zobenu.

—   Jā, bez šaubām. Es vairāk par jebkuru katru atzīstu Atosa drosmi un izmaņu, bet man šķiet, ka ir labāk zobenu krustot ar šķēpu nekā ar rungu. Baidos, vai Atosu nebūs piekāvuši kroga kalpi, kas sit stipri un kaujas ilgi. Atzīšos, ka tieši tādēļ es gribētu doties tālāk, cik vien drīz iespējams.

—   Centīšos jūs pavadīt, — Aramiss teica, — kaut gan nemaz vēl nejūtos spējīgs noturēties zirgam mugurā. Vakar mēģināju šaustīties ar pātagu, ko redzat tur pie sienas, taču sāpes neļāva man turpināt šo dievbijīgo vingrinājumu.

—   Mīļais draugs, nekad nav pieredzēts, ka šāviena brūci kāds būtu izdziedinājis ar pletnes šaustu brūci, bet jūs bijāt slims, un slimība vājina saprātu, tāpēc es jūs atvainoju.

—   Kad jūs dosieties ceļā?

—   Rīt, gaismai austot. Centieties šonakt labi atpūsties, un rītdien, ja varēsiet, tad jāsim kopā.

—   Tātad līdz rītam, — Aramiss sacīja, — jo, kaut arī jūs esat kā no dzelzs, atpūta jums tomēr nepieciešama.

Kad d'Artanjans nākošajā dienā iegāja Aramisa istabā, musketieris stāvēja pie loga.

—   Ko jūs tur skatāties? — d'Artanjans jautāja.

—  Apbrīnoju trīs lieliskos zirgus, kurus staļļa puiši vadā aiz pavadas. Nudien, jāt ar šādiem zirgiem būtu īsti karalisks prieks.

—   Dārgais Aramis, jūs baudīsiet šo prieku, jo viens no šiem zirgiem pieder jums.

—   Nevar būt! Kurš tad?

—   Tas, kuru no visiem trim jūs izvēlēsieties. Es esmu ar mieru ņemt kuru katru.

—   Un bagātīgais apseglojums arī pieder man?

—   Bez šaubām.

—   D'Artanjan, jūs mani izsmejat.

—- Kopš jūs runājat franciski, es vairs nesmejos.

—   Zeltītās pistoļu makstis, samta apsegs, ar sudrabu apkaltie segli — vai tas viss ir mans?

—   Jūsu, tāpat kā tas zirgs, kas tur pašreiz mīņājas, ir manējais, un tas, kurš rikšo, — Atosa.

—   Piķis un zēvele! Tie taču ir pasakaini lopiņi.

—  Jūtos glaimots, ka tie jums patīk.

—  Vai karalis jums tos dāvināja?

—   Protams, ne jau nu kardināls. Vispār, neraizējieties par to, no kurienes tie nākuši, bet atcerieties, ka viens no tiem ir jūsu īpašums.

—   Es ņemšu to, kuru tura sarkanmatainais kalps.

—   Lieliski!

—   Zvēru pie visiem svētajiem! — Aramiss iesaucās. — Man aiz prieka pāriet visas sāpes. Ar tādu zirgu es jātu, pat ja man būtu iešautas trīsdesmit lodes. Goda vārds, nu paskatieties, cik krāšņi kāpšļi! Ei, Bazēn, nāciet šurp! Kustieties ātrāk!

Bazēns parādījās uz sliekšņa drūms un sapīcis.

—   Nospodriniet manu zobenu, sakārtojiet platmali, izsukājiet apmetni un pielādējiet pistoles! — Aramiss sacīja.

—   Pēdējais rīkojums ir lieks, — d'Artanjans viņu pārtrauca, — jo seglu makstīs ir pielādētas pistoles.

Bazēns nopūtās.

—   Apmierinieties, Bazēn, — d'Artanjans teica, — debesu valstību var iemantot visu kārtu cilvēki.

—  Mans kungs jau bija tik labs teologs! — Bazēns sērīgi sūkstījās. — Viņš būtu varējis kļūt par bīskapu, varbūt pat par kardinālu.

—   Paklausies, mīļais Bazēn, un apdomā pats: kālab man kļūt par garīdznieku? Ar to es neizvairītos no karošanas. Gan tu redzēsi, ka mūsu kardināls dosies jau nākošajā karagājienā ar bruņu cepuri galvā un pīķi rokā. Un ko tu teiksi par Nogarē de Va-

Ieta kungu? Viņš ari ir kardināls, bet paprasi viņa sulainim, cik reižu tas ir pārsējis savam kungam ievainojumus?

—  Ak vai! — Bazēns nopūzdamies atteica. — Es jau zinu, kungs, ka mūsu dienās pasaulē viss ir apgriezies otrādi.

Sarunādamies abi jaunekļi un nelaimīgais sulainis bija nokāpuši lejā.

—   Bazēn, paturi man kāpsli, — Aramiss sacīja.

Seglos Aramiss uzlēca kā parasti iznesīgi un viegli, taču jau pēc pāris līkumiem, ko apmeta tīrasiņu rikšotājs, jātnieku sagrāba neciešamas sāpes, viņš nobālēja un sagrīļojās. Jau paredzēdams šādu varbūtību, d'Artanjans bija vērīgi sekojis draugam un uzreiz piesteidzās viņam palīgā, atbalstīja viņu un aizveda atpakaļ uz istabu.

—   Lai paliek, mīļais Aramis! Jums sevi vēl jāsaudzē, — viņš sacīja. — Došos viens pats meklēt Atosu.

—  Jūs esat nesalaužams, — Aramiss teica d'Artanjanam.

—   Nē, man vienkārši laimējas, un tas ir viss. Bet kā jūs dzīvosiet, kamēr atgriezīšos? Nespriedelēsiet vairs par pirkstiem un svētībām?

Aramiss pasmaidīja.

—   Es dzejošu, — viņš atbildēja.

—   Jā, tikpat smaržīgas vārsmas kā de Sevreza kundzes istabenes vēstulīte. Māciet arī Bazēnam dzejošanas mākslu, tas viņam sniegs mierinājumu. Neaizmirstiet katru dienu mazliet izjāt, lai jūs atkal pierastu pie segliem.

—   Par to neraizējieties, — Aramiss sacīja. — Kad atgriezīsie- ties, es varēšu jums sekot.

Abi atvadījās, un d'Artanjans, uzticējis savu draugu Bazēna un viesnīcnieces gādībai, pēc desmit minūtēm rikšoja jau Amjē- nas virzienā.

Kādā stāvoklī viņš atradīs Atosu un vai vispār atradīs?

D'Artanjans bija atstājis draugu kritiskā situācijā, nebija izslēgts, ka viņš gājis bojā. Pie šīs domas jaunā gaskoņa vaigs apmācās; viņš vairākkārt smagi nopūtās un klusībā nozvērējās atriebt Atosu.

No visiem d'Artanjana draugiem Atoss bija gados vecākais, un tāpēc varētu likties, ka viņu gaume un tieksmes bija atšķirīgas. Tomēr d'Artanjanam viņš noteikti bija tuvāks par pārējiem. Atosa cildenais, izsmalcinātais izskats, gara diženuma uzliesmojumi, kas reizēm izkliedēja mijkrēsli, kādā viņš labprātīgi ieslēdzās, nemainīgi izlīdzinātā oma, aiz kuras viņa sabiedrība allaž bija ļoti patīkama, viņa dzēlīgā jautrība, viņa drosme, ko varētu nosaukt par aklu, ja tā nebūtu neparastas aukstasinības rezultāts, — visas šīs īpašības bija modinājušas d'Artanjanā vairāk nekā cieņu, vairāk nekā draudzību: tās bija sajūsminājušas jauno gaskoni.

Patiešām, kad Atoss bija labā noskaņojumā, viņš droši varēja stāties līdzās pat tik iznesīgam un dižciltīgam galminiekam kā de Trevila kungam. Atoss bija vidēja auguma, bet viņa stāvs tik vijīgs un labi veidots, ka ne reizi vien, spēkodamies ar Portosu, viņš uzveica šo milzi, kura fiziskais spēks musketieru vidū bija izvērties par parunu. Seja ar vērīgajām acīm, taisno degunu, aso Bruta zodu pauda valdonīgumu un reizē lēnību; rokas, kurām viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību, dzina izmisumā Aramisu, kas savējās cītīgi kopa ar mandeļu ziepēm un smaržīgu eļļu; viņa balss bija skaļa un tai pašā laikā melodiska. Taču visvairāk Atosā pārsteidza tas, ka viņš, aizvien cenzdamies palikt neievērots malā, ārkārtīgi labi pazina pasauli un visspožāko aprindu paradumus, un katrā viņa rīcībā, pat visniecīgākajā, neviļus izpaudās ļoti laba audzināšana.

Ja runa bija par kādu mielastu, tad Atoss to prata izkārtot labāk par jebkuru augstāko aprindu cilvēku, ierādīdams katram viesim pienācīgo vietu saskaņā ar stāvokli, kādu viņam bija sagādājuši senči vai viņš pats. Ja runa bija par heraldiku, Atoss pazina visas karaļvalsts dižciltīgās ģimenes, viņu ģenealoģiju, radniecības saites, ģerboņus un šo ģerboņu izcelšanos. Galma ceremoniālā neviens sīkums viņam nebija svešs; viņš zināja, kādas ir zemes lielīpašnieku tiesības, līdz pamatiem pārzināja medības ar suņiem un medības ar vanagiem un kādreiz, sarunādamies par šo lielo mākslu, bija pārsteidzis pat pašu karali Ludviķi XIII, kas skaitījās tanī īsts meistars.

I<ā visi tālaika augstmaņi Atoss bija lielisks jātnieks un paukotājs. Vēl vairāk, viņa izglītība bija tik vispusīga pat sholastis- kās zinātnēs, ko tanīs laikos muižnieki mācījās reti, ka viņš reizēm pavīpsnāja par latīņu valodas druskām, kuras reizēm padižodamies mēdza pabārstīt Aramiss un kuras Portoss izlikās saprotam. Divas trīs reizes pat, kad Aramisam gadījās kāda gramatiska kļūda, Atoss, draugiem sagādādams lielu pārsteigumu, pārlaboja darbības vārdu vajadzīgajā laikā un lietvārdu locījumā. Un, beidzot, viņš bija nevainojami godīgs, un tas bija tai gadu simtenī, kad karavīri tik viegli tika galā ar savu ticību un sirdsapziņu, mīlētāji ar mūsdienas valdošo smalkjūtību un nabagi ar septīto bausli. Atoss bija ļoti neparasts cilvēks.

Tomēr varēja vērot, ka šis lieliskais raksturs, skaistais radījums, izsmalcinātais gars pamazām ieslīga ikdienas pelēcībā, tāpat kā sirmgalvji nemanot kļūst fiziski un morāli bērnišķīgi. Savās smagajās stundās — un tādas gadījās bieži — viss gaišais, kas mita Atosā, apdzisa, viņa spožās īpatnības it kā iegrima dziļā tumsā.

Tad pusdievs izgaisa un tikko palika cilvēks. Galvu nokāris, ar mokām izrunādams pa atsevišķam vārdam, Atoss stundām ar izdzisušām acīm vērās pudelē vai glāzē, vai arī sulainī Grimo, kas bija pieradis paklausīt katram sava kunga mājienam un izlasīja viņa trulajā skatienā ikvienu vismazāko vēlēšanos, ko nekavējoties izpildīja. Ja četri draugi sapulcējās vienā no tādiem brīžiem, tad Atosa daļa kopīgajā sarunā bija divi trīs vārdi, kurus viņš izteica negribīgi, ar lielu piepūli. Toties dzert Atoss dzēra viens pats par četriem, bet tas uz viņu neatstāja nekāda sevišķa iespaida, varbūt tikai uzacis saraucās vēl vairāk, viņš kļuva vēl drūmāks.

D'Artanjanam, kura zinātkāro garu mēs labi pazīstam, līdz šim nebija izdevies, lai arī kā viņš to vēlējās, apmierināt savu ziņkāri par drauga dziļās apātijas cēloņiem. Atoss nekad nesaņēma vēstules, nekad nedarīja nekā tāda, ko visi viņa draugi nezinātu.

Nevarēja teikt, ka Atosu darītu skumju vīns, jo, tieši pretēji, viņš dzēra, lai nomāktu skumjas, taču šīs zāles, kā jau teicām, darīja viņu vēl drūmāku. Arī spēle nebija viņa drūmā garastāvokļa cēlonis, jo, pretēji Portosam, kas katru veiksmi vai neveiksmi pie zaļā galda pavadīja ar gavilēm vai lāstiem, Atoss laimēdams palika tikpat vienaldzīgs cik paspēlēdams. Kādu vakaru, sēdēdams musketieru pulciņā, viņš bija laimējis tūkstoš pistoles, tad paspēlēja tās līdz ar savu zeltā šūdināto svinību zobensaiti un pēc tam atvinnējis visu un vēl simt luidoru, bet viņa skaistās, melnās uzacis ne reizi nebija saraukušās, rokas nebija zaudējušas perlamutra nokrāsu, un saruna, kas tovakar risinājās patīkami, ne mirkli nebija zaudējusi rāmo plūdumu.

Ar atmosfēras ietekmi, kāda izpaužas pie mūsu kaimiņiem angļiem, arī nevarēja izskaidrot satumsumu Atosa sejā, jo viņa skumjas kļuva vēl smeldzīgākas tieši skaistākajā gadalaikā; jūnijs un jūlijs Atosam bija vissmagākie mēneši.

Pašreiz viņam nebija nekādu bēdu un, kad tika runāts par nākotni, viņš vienaldzīgi paraustīja plecus; tātad viņa skumju cēlonis, kā d'Artanjans bija izlobījis no neskaidrām baumām, slēpās pagātnē.

Noslēpumainība, kas ietina Atosu, darīja šo cilvēku vēl valdzi- nošāku, un pat vīna skurbumā ne viņa mute, ne acis nekā neizpauda, lai arī cik veikli kāds centās viņu iztincināt.

—   Un tagad nabaga Atoss varbūt ir beigts, — d'Artanjans izteica balsī savas pārdomas, — miris manas vainas dēļ, jo es viņu ievilku šajā dēkā; viņš nezināja tās cēloni, nezinās iznākumu un necerēja gūt no tās kādu labumu.

—   Kungs, neaizmirstiet arī to, — Planšē piebilda, — ka droši vien viņš izglāba mums dzīvību. Atcerieties, kā viņš uzsauca: «Jāj prom, d'Artanjan! Esmu iekritis lamatās!» Un cik briesmīgi viņš šķindināja zobenu, kad bija izšāvis abas pistoles! It kā tur cīnītos divdesmit vīru vai, pareizak sakot, divdesmit satracinatu velnu!

Šie vārdi uzkurināja d'Artanjana skubu, un viņš trieca vēl ātrāk savu zirgu, kas jau tāpat jātnieku nesa aujiem.

Ap vienpadsmitiem no rīta ceļinieki ieraudzīja tālē Amjēnu; pusdivpadsmitos viņi sasniedza nolādētās mājvietas durvis.

D'Artanjans bija daudzkārt pārdomājis, kā pienācīgi atriebties nodevīgajam mājvietas saimniekam, un jau iepriekš izbaudījis atriebības prieku. Tagad, cepuri uzvilcis uz acīm, kreiso roku uzlicis uz zobena roktura, labajā vicinādams jājampātagu, viņš iegāja mājvietas krogā.

—  Vai jūs mani pazīstat? — viņš noprasīja krodziniekam, kas klanīdamies nāca viņu saņemt.

—   Man nav bijis tas gods, jūsu gaišība, — atbildēja krodzinieks, ko d'Artanjana lepnā stāja bija pilnīgi apžilbinājusi.

—  Ak tā! Jūs mani nepazīstat?

—   Nē, jūsu gaišība.

—   Labi, ar pāris vārdiem atgādināšu jums par sevi. Ko jūs esat izdarījis ar muižnieku, ko pirms pāris nedēļām uzdrošinājāties apvainot viltotas naudas izplatīšanā?

Krodzinieks nobāla, jo d'Artanjans ieņēma ļoti draudīgu pozu, un Planšē visā pilnībā atdarināja savu kungu.

—   Jūsu gaišība, nerunājiet par to! — krodzinieks raudulīgi atbildēja. — Dievs žēlīgais, cik dārgi esmu samaksājis par savu kļūdu. Ak, es nelaimīgais!

—  Es jums prasu, kas noticis ar šo muižnieku!

—   Jūsu gaišība, esiet žēlīgs un uzklausiet mani. Dieva dēļ, jel atsēdieties!

Aiz dusmām un bažām nespēdams parunāt, d'Artanjans atsēdās, bargs kā tiesnesis. Planšē lepni nostājās viņam aiz muguras.

—   Tas viss, jūsu gaišība, notika tā, — krodzinieks drebēdams sāka stāstīt. — Tagad es jūs pazīstu. Jūs aizjājāt, kad man sākās nelaimīgā ķilda ar muižnieku, par kuru jūs runājat.

—   Jā, tas esmu es. Nu jūs redzat, ka nevarat cerēt uz žēlastību, ja neteiksiet man visu patiesību.

—  Esiet žēlīgs un uzklausiet mani, es nekā neslēpšu.

—   Es klausos.

—   Man no augstākās valdīšanas paziņoja, ka manā mājvietā apmetīšoties kāds slavens naudas pakaļtaisītājs ar vairākiem līdzzinātājiem, visi būšot ģērbušies gvardistu vai musketieru uniformās. Jūsu zirgi, jūsu sulaiņi, jūsu gaišību izskats — viss man bija norādīts.

—  Tālāk, tālāk, — mudināja d'Artanjans, kas drīz vien bija atskārtis sīkā apraksta avotu.

—  Man atsūtīja palīgā sešus vīrus, un saskaņā ar pavēli es rīkojos tā, kā uzskatīju par vajadzīgu, lai aizturētu iedomātos naudas viltotājus.

—   Jau atkal! — iesaucās d'Artanjans, kam no vārda «naudas viltotājs» svila ausis.

—   Piedodiet, jūsu gaišība, ka stāstu jums to visu, bet tieši tas ir mans attaisnojums. Varas vīri mani iebiedēja, un jūs taču zināt, ka krodziniekam vajag padoties valdīšanai.

—   Es jums prasu vēlreiz: kur palicis tas muižnieks? Kas ar viņu noticis? Vai viņš miris? Vai dzīvs?

—   Pacietību, jūsu gaišība, tūlīt jums pateikšu. Kā tas sākās, jūs jau zināt… un jūsu pēkšņā aizjāšana it kā apstiprināja aizdomas, — krodzinieks viltīgi piebilda, un d'Artanjans to pamanīja. — Šis muižnieks, jūsu draugs, aizstāvējās neganti. Viņa sulainis nelaimīgā kārtā bija saķildojies ar atsūtītajiem vīriem, kuri, pārģērbušies par staļļa puišiem …

—   Nelieti! — d'Artanjans iesaucās. — Jūs visi esat bijuši uz vienu roku, un es nudien nezinu, kāpēc nenogalinu jūs!

—   Ai nē, jūsu gaišība, mēs nebijām uz vienu roku, un tūlīt jūs pats to redzēsiet. Jūsu drauga kungs — piedodiet, ka nesaucu viņu vārdā, bet diemžēl nezinu viņa godājamo vārdu, — tātad jūsu drauga kungs, ar diviem pistoles šāvieniem noguldījis divus vīrus, atkāpās, aizstāvēdamies ar zobenu, ar ko sakropļoja vēl vienu no maniem ļaudīm, un mani ar plakanisku zobena sitienu apdullināja.

—  Vai tu reiz beigsi, gatavais bende! — d'Artanjans uzkliedza. — Kur ir Atoss? Kas ar viņu noticis?

—  Atkāpdamies — kā jau teicu jūsu gaišībai — viņš nonāca līdz pagraba durvīm un, tā kā tās bija vaļā, viņš izņēma atslēgu un ieslēdzās pagrabā. Visi bija pārliecināti, ka no turienes viņš nevar izmukt, tāpēc neviens necentās viņu aizkavēt.

—   Skaidrs, nebija vajadzīgs vinu nogalināt, bet tikai ieslodzīt.

—   Taisnais Dievs! Ieslodzīt viņu? Zvēru jums, ka viņš pats sevi ieslodzīja. Pirms tam viņš bija dūšīgi pastrādājis: viens vīrs bija uz vietas beigts, divi smagi ievainoti. Kā mirušo, tā ievainotos viņu biedri aiznesa, un neesmu par viņiem vairs nekā dzirdējis. Nācis pie samaņas, devos pie gubernatora kunga, izstāstīju viņam visu notikušo un jautāju, ko man darīt ar gūstekni. Bet gubernatora kungs izskatījās kā no mākoņiem nokritis; viņš teica, ka nesaprotot, ko es gribot sacīt; pavēles, kuras es esot saņēmis, viņš neesot devis, un, ja es sev par nelaimi uzdrošināšoties kādam ieminēties, ka viņam esot kāds sakars ar šo nejēdzīgo lietu, viņš likšot mani pakārt. Kā nopratu, jūsu gaišība, tad es biju kļūdījies un aizturējis ne to, ko vajadzēja, un īstais bija izglābies.

—   Bet Atoss? — iesaucās d'Artanjans, kura sašutums auga augumā, dzirdot, cik vienaldzīgi izturējies gubernators pret šo lietu. — Kas noticis ar Atosu?

—   Tā kā es steidzīgi dzīros izlabot gūsteknim nodarīto pārestību, — krodzinieks teica, — devos uz pagrabu, lai viņu atbrīvotu. Ak vai, kungs, tas vairs nebija cilvēks, tas bija īsts sātans. Kad pateicu, ka viņš ir brīvs, viņš atcirta, ka tās esot lamatas un vispirms viņš gribot izsacīt savus noteikumus. Skaidri saprazdams, kādā stāvoklī esmu sevi nostādījis, paceldams roku pret viņa majestātes musketieri, es pazemīgi atbildēju, ka esmu gatavs pieņemt viņa noteikumus.

«Vispirms,» viņš sacīja, «es prasu, lai man atdod manu sulaini, turklāt pilnīgi apbruņotu.»

Mēs steigšus izpildījām viņa pavēli, jo, paši sapratīsiet, kungs, ka mēs bijām ar mieru darīt visu, ko jūsu draugs vēlētos. Grimo kungs (viņš pateica savu vārdu, kaut arī nemaz nav no runīgajiem), tātad Grimo kungs, būdams smagi ievainots, tika nonests pagrabā. Līdzko jūsu draugs saņēma savu sulaini, viņš tūlīt atkal aizbarikādēja durvis un pavēlēja mums palikt tur, kur esam.

—   Bet sakiet taču beidzot, kur ir Atoss?

—   Pagrabā, jūsu gaišība.

—   Ko, nelieti, tu viņu līdz šim laikam turi pagrabā?

—   Augstais Dievs! Nē, mans kungs. Mēs lai viņu turētu pagrabā! Ja jūs tikai zinātu, ko viņš tur dara! Cienījamais kungs, ja jūs varētu viņu no turienes izvilināt, es jums būtu pateicīgs visu mūžu, es jūs pielūgtu kā savu aizgādni.

—  Tātad viņš tur ir? Es viņu tur atradīšu?

—   Bez šaubām, cienījamais kungs. Viņš ir iecirties un neparko nenāk ārā. Katru dienu mēs pa pagraba lodziņu pasniedzam viņam uz dakšām uzdurtu maizi un, kad viņš pieprasa, tad arī gaļu. Diemžēl ne maizi un ne gaļu viņš patērē visvairāk. Reiz es ar diviem saviem puišiem mēģināju nokāpt pagrabā, bet viņš kļuva nikns kā velns. Dzirdēju, ka viņš pielādēja pistoles, bet viņa kalps musketi. Kad mēs viņiem jautājām, ko viņi nodomājuši darīt, jūsu draugs atbildēja, ka viņam un viņa kalpam esot četrdesmit šāviņu un viņi drīzāk izšaušot tos līdz pēdējam, nekā ļaušot kādam no mums spert kāju pagrabā. Tad, godāts kungs, devos pie gubernatora sūdzēties, bet viņš man atbildēja, ka es saņemot to, ko esot pelnījis, un tagad es būšot pārmācīts par to, ka uzdrošinājos apvainot godājamus augstmaņus, kas apmetušies manā mājvietā.

—   Un tā, kopš tā laika? … — d'Artanjans iesāka, bet nespēja savaldīt smieklus, redzot mājvietas saimnieka sērīgo seju.

—   Kopš tā laika, godājamais kungs, — saimnieks turpināja,

—  mums klājas gaužām bēdīgi, jo jums jāzina, ka visi mūsu pārtikas krājumi atrodas pagrabā. Vīns pudelēs un vīns mucās, alus, eļļa un garšvielas, speķis un desas, viss ir pagrabā, un, tā kā mēs nedrīkstam tur ieiet, tad esam spiesti atteikt ēdienu un dzērienu ceļiniekiem, kuri pie mums apmetas, un mājvieta katru dienu cieš zaudējumus. Ja jūsu draugs vēl vienu nedēju uzkavēsies pagrabā, tad mēs būsim izputināti.

—   Tā tev, blēdi, vajadzēja. Vai tad no mūsu sejām nevarēja redzēt, ka mēs esam godavīri, nevis kaut kādi naudas viltotāji?

—   Jā, kungs, jums taisnība, — krodzinieks piekrita. — Bet klausieties, viņš atkal sāk trakot.

—   Droši vien viņu kāds būs traucējis, — d'Artanjans teica.

—   Mums viņu jātraucē! — krodzinieks iesaucās. — Pie mums nupat ieradušies divi angļu augstmaņi.

—   Un tad?

—   Un tad! Angļi, ka jus, kungs, zināt, ciena labu vīnu. Arī šie pieprasīja vislabāko. Mana sieva droši vien būs lūgusi Atosa kungam, lai viņš atļauj ieiet pagrabā pēc vīna, ko pasniegt šiem ceļiniekiem; un viņš kā parasti būs atteicis. Augstais Dievs! Atkal sākas jandāliņš!

D'Artanjans tiešām dzirdēja, ka no pagraba puses atskan milzīgs troksnis. D'Artanjans piecēlās, krodzinieks, rokas lauzīdams, gāja pa priekšu, un viņi devās uz notikuma vietu; Planšē, turēdams musketi šaušanas gatavībā, sekoja savam kungam.

Abi angļi bija nikni: pēc garā ceļa viņi mira aiz izsalkuma un slāpēm.

—   Tā taču ir varmācība! — viņi izsaucās skaidrā franču valodā, tikai ar nelielu svešzemniecisku akcentu. — Šis trakulis neļauj labajiem ļaudīm rīkoties ar viņu vīnu. Mēs ielauzīsim durvis, un, ja viņš pārāk plosīsies, tad mēs viņu vienkārši nogalināsim!

—   Rāmāk, mani kungi! — d'Artanjans brīdināja, izvilkdams pistoles. — Piedodiet, bet te jūs nevienu nenogalināsiet.

—   Nekas, nekas, — aiz durvīm atskanēja Atosa mierīgā balss,

—  ļaujiet, lai šie lielības gaiļi ienāk, un tad redzēsim.

Lai gan likās, ka abi angļu augstmaņi nemaz nav nekādi zaķ- pastalas, viņi tomēr vilcinādamies saskatījās, it kā pagrabā mājotu kāds izbadējies cilvēkēdājs, teiksmains spēkavīrs, kura alā neviens nevar iekļūt, nesaņemot sodu.

Mirkli visi klusēja, bet galu galā angļiem bija kauns atkāpties, un ķildīgākais no abiem, nokāpis piecus sešus kāpienus, kas veda uz pagrabu, spēra ar kāju pa durvīm, tā ka sienas nodrebēja.

—    Planšē, — d'Artanjans ierunājās, uzvilkdams pistolēm gaiļus, — es cīnīšos ar to, kas ir augšā, tev jātiek galā ar to, kurš nokāpis lejā. Kungi, jūs vēlaties cīnīties! Lieliski, tad cīnīsimies!

—  Mans Dievs! — no pagraba atskanēja Atosa dobjā balss,

—  Man šķiet, ka dzirdu d'Artanjana balsi.

—   Pareizi, — d'Artanjans skaļi atsaucās, — tas esmu es, mans draugs.

—   Jauki! — Atoss sacīja. — Tad sadosim pa ādu šiem iebrucējiem.

Angļi ķērās pie zobena, bet viņi atradās starp divām ugunīm. Atkal viņi mirkli vilcinājās, bet tad tāpat kā pirmo reizi uzvarēja viņu pašlepnums — pagraba durvis nokrakšķēja no otra kājas spēriena.

—   Paej pie malas, d'Artanjan, paej nost! — uzsauca Atoss.

—  Es šaušu.

—   Kungi, apsveriet mazliet, — teica d'Artanjans, kas nekad nezaudēja spriešanas spējas. — Pacietību, Atos! Kungi, jūs uzsākat bīstamu dēku, jūs tiksiet sašauti lupatu lupatās. Mans sulainis un es pamielosim jūs ar trim šāvieniem, tikpat daudz jūs saņemsiet no pagraba. Un tad mums vēl ir zobeni, ar kuriem mans draugs un es, ticiet man, protam rīkoties. Ļaujiet man visu nokārtot, un es dodu goda vārdu, ka pēc brītiņa jums tiks pasniegts vīns.

—   Ja tikai kas būs palicis pāri, — Atosa zobgalīgā balss norūca.

Krodzinieks juta, ka viņam plūst auksti sviedri pār muguru.

—   Kā? Ja kas būs palicis pāri! — viņš nomurmināja.

—   Pie joda, gan jau kaut kas būs, — d'Artanjans atteica.

—   Neuztraucieties, pa diviem viņi nebūs izdzēruši visu pagrabu. Kungi, bāziet zobenus atpakaļ makstīs.

—   Labi, bet tad jūs bāziet atpakaļ pistoles.

—  Labprāt.

D'Artanjans deva priekšzīmi. Pēc tam, pievērsies savam sulainim, pamāja, lai arī tas nolaiž musketei gaili.

Nomierinājušies angļi arī iebāza zobenus makstīs. D'Artanjans izstāstīja viņiem, kā Atoss ieslodzīts. Būdami īsti muižnieki, viņi atzina, ka pie visa vainīgs krodzinieks.

—  Tagad, kungi, ejiet savās istabās, — d'Artanjans sacīja,

—  un es galvoju, ka pēc desmit minūtēm jums tiks pasniegts viss, ko būsiet vēlējušies.

Angļi palocījās un aizgāja.

—  Mīļais Atos, tagad esmu viens, — d'Artanjans teica, — lūdzu, atveriet durvis.

—  Tūlīt, — Atoss atsaucās.

Varēja dzirdēt, ka krita žagaru saišķi, vēlās baļķi: tie bija Atosa vaļņi un bastioni, kurus aplenktais tagad pats izpostīja.

Pēc mirkļa durvis pavērās, un spraugā parādījās Atosa bālā seja; viņš pārlaida ātru, pētījošu skatienu pār apkārtni.

D'Artanjans metās draugam ap kaklu un sirsnīgi apskāva viņu. Tikai, kad jaunais gaskonis gribēja izvest Atosu no mitrā mitekļa, viņš pamanīja, ka musketieris grīļojas.


—  Vai esat ievainots? — d'Artanjans jautāja.

—   Es? Ne kripatiņas! Esmu tikai nāvīgi piedzēries, tas ir viss, un vēl neviens cilvēks nav tik cītīgi pūlējies, lai to panāktu. Nudien, saimniek, es viens pats būšu izdzēris ne mazāk par simt piecdesmit pudelēm.

—   Dievs lai ir žēlīgs! — krodzinieks iesaucās. — Ja kalps izdzēris pusi no tā, ko viņa kungs, tad es esmu izputināts.

—   Grimo kalpo kārtīgā mājā, viņš nekad neatļautos dzert to pašu šķirni, ko es. Viņš dzēra tikai no mucas. Pag, man šķiet, ka viņš piemirsis aizbāzt tapu. Vai dzirdat? Tek.

D'Artanjans skaļi iesmējās, un saimniekam no šiem smiekliem salto tirpu vietā pārskrēja drudžains karstums pa kauliem.

Sai mirklī aiz sava kunga muguras parādījās Grimo ar mus- keti pār plecu; galva viņam trīsēja kā apskurbušajiem satīriem Rubensa gleznās. Viņš no galvas līdz kājām bija nolaistīts ar kādu taukainu šķidrumu, un krodzinieks redzēja, ka šis šķidrums ir viņa labākā olīveļļa.

Procesija izgāja cauri lielajai istabai un apmetās labākajā mājvietas numurā, ko d'Artanjans ieņēma patvaļīgi.

Pa to laiku krodzinieks ar sievu, paķēruši lampas, metās lejā pagrabā, kur viņiem tik ilgi bija liegts ieiet; te viņus sagaidīja šaušalīgs skats.

Aiz nocietinājumiem, kurus Atoss bija izveidojis pēc visiem stratēģiskās mākslas likumiem no žagaru saišķiem, dēļiem un tukšām mucām un kuros iziedams bija izlauzis spraugu, varēja redzēt šur tur eļļas un vīna peļķēs peldam apēsto šķiņķu kaulus, bet viss kreisais kakts bija piegāzts ar sasistām vīna pudelēm; no mucas, kurai krāns bija palicis neaizgriezts, tecēja pēdējie sulas pilieni. Izsakoties ar kāda senatnes dzejnieka vārdiem, te valdīja posts un nāve, gluži kā kaujas laukā.

No piecdesmit desām, kas bija pakārtas pie griestu sijām, atlikušas vairs tikko desmit.

Pagraba velvēs skaļi atbalsojās krodzinieka un viņa sievas vaimanas, tā ka pat d'Artanjanam kļuva viņu žēl. Atoss pat nepagrieza galvu.

Taču žēlabām sekoja niknums. Izmisumā kā prātu zaudējis, krodzinieks pakampa cepamo iesmu un iedrāzās istabā, kur bija apmetušies abi draugi.

—  Vīnu! — Atoss, ieraudzījis krodzinieku, sacīja.

—    Vīnu! — krodzinieks pārsteigts iebrēcās. — Vīnu! Bet jūs taču man esat nodzēruši jau vairāk nekā par simt pistolēm! Es esmu izputināts,, pazudināts, beigts!

—  Hē, mūsu slāpes vēl nav remdinātas, — Atoss atteica.

—   Ja jūs būtu tikai dzēruši, tad vēl nekas, bet jūs esat sasituši visas pudeles

—  Jūs pats mani uzgrūdāt tām virsū. Tā ir jūsu vaina.

—  Visa mana eļļa pagalam!

—   Eļļa lieliski dziedina ievainojumus, un nabaga Grimo vajadzēja sadziedēt no jums dabūtās brūces.

—  Visas manas desas apgrauztas!

—  Jūsu pagrabā ir milzums žurku.

—   Jūs man par to visu samaksāsiet, — krodzinieks ārprātīgās dusmās kliedza.

—   Trīskārtējais nelieti! — Atoss sacīja, mēģinādams piecelties, bet atkrita atpakaļ krēslā: viņa spēki bija galā. D'Artanjans nāca viņam talkā un pacēla jājampātagu.

Krodzinieks soli atkāpās un sāka raudāt.

—   Tā jūs iemācīsieties apieties laipnāk ar viesiem, — d'Artanjans teica, — kurus Dievs jums sūta.

—  Dievs! Sakiet labāk velns!

—  Mīļais draugs, ja jūs mums te vēl džinkstēsiet ausīs, tad mēs visi četri ieslēgsimies jūsu pagrabā un pārbaudīsim, vai postījumi patiešām ir tik lieli, kā jūs sakāt.

—   Piekrītu, kungi, es piekrītu, — krodzinieks nobijās. — Atzīstu, ka esmu bijis vainīgs, bet katru vainu var piedot. Jūs esat lieli kungi, es — nabaga krodzinieks, jūs par mani apžēlosieties.

—   A, ja tu tā runā, — Atoss sacīja, — tad mana sirds kļūst mīksta kā vasks un asaras plūdīs man pa acīm tāpat kā vīns no tavām mucām. Mēs nemaz neesam tik nikni kā izskatāmies. Nāc šurp, aprunāsimies.

Krodzinieks piesardzīgi pienāca tuvāk.

—   Nāc, es tev saku, un nebīsties, — Atoss turpināja. — Tai mirklī, kad gribēju tev maksāt rēķinu, biju uzlicis savu maku uz tava galda.

—  Jā, kungs.

—  Makā bija sešdesmit pistoles. Kur ir maks?

—   Nodots tiesas kancelejā, jūsu gaišība, jo man tika teikts, ka tā esot viltota nauda.

—   Labi, tad pieprasi atpakaļ maku un paturi sev šīs sešdesmit pistoles.

—   Bet jūsu gaišībai taču būs zināms, ka tiesas vīri neatdod, ko reiz dabūjuši savās rokās. Ja nauda būtu viltota, tad vēl varētu cerēt to atgūt, bet diemžēl tā bija īsta naudiņa.

—   Ar tiesu tiec pats galā kā proti, uz mani tas neattiecas, turklāt man vairs nav neviena sū pie dvēseles.

—   Paklau, kur ir Atosa zirgs? — d'Artanjans iejaucas saruna.

—   Stallī.

—   Cik viņš butu vērts?

—  Augstākais piecdesmit pistoles.

—  Zirgs ir vērts savas astoņdesmit pistoles. Paturi viņu, un mēs būsim norēķinājušies.

—   Kā? Tu pārdod manu zirgu? — Atoss brīnījās. — Tu pārdod manu Bažazē? Un uz kā es jāšu karā? Uz Grimo kamiešiem, vai?

—  Atvedu tev citu zirgu, — d'Artanjans paskaidroja.

—  Citu?

—  Un lielisku! — krodzinieks iesaucas.

—   Labi, ja otrs ir skaistāks un jaunāks, tad vari paturēt manu veco, un atnes mums vīnu!

—   Kādu? — apvaicājās krodzinieks, kas nu bija pavisam nomierinājies.

—  To, kas ir pagraba dibenā, pie latām. Tur vēl palika divdesmit piecas pudeles, pārējās saplīsa, kad es kritu. Uznes mums sešas.

—   Tas tik ir velna pulveris, — krodzinieks paklusām nomurmināja. — Nudien, ja viņš te paliktu kaut vai pāris nedēļu un samaksātu par visu, ko nodzertu, es atkal tiktu uz zaļa zara.

—   Un neaizmirsti uznest četras tādas pašas pudeles abiem angļu kungiem, — d'Artanjans aizrādīja.

—   Kamēr gaidīsim vīnu, — Atoss sacīja, — izstāsti man, d'Artanjan, kas noticis ar pārējiem.

D'Artanjans izstāstīja viņam, kā bija atradis Portosu guļam gultā ar izmežģītu ceļgalu un Aramisu sēžam pie galda ar diviem teologiem. Kad jaunais gaskonis beidza stāstījumu, ienāca krodzinieks, nesdams pieprasītās pudeles un šķiņķi, kas par laimi bija palicis ārpus pagraba.

—   Jauki, — ieteicās Atoss, pieliedams glāzi sev un d'Artanjanam, — tas nu būtu par Portosu un Aramisu. Bet kas jums, mans draugs, pašam ir noticis? Man rādās, ka jūs esat tāds sa- drūmis.

—   Diemžēl, jā, — d'Artanjans atbildēja. — Es esmu visnelaimīgākais no mums visiem.

—   D'Artanjan! Tu un nelaimīgs! — Atoss iesaucās. — Kas tevi darījis nelaimīgu? Izstāsti!

—  Vēlāk, — d'Artanjans atrunājās.

—   Vēlāk? Kāpēc vēlāk? Tu domā, draugs, ka esmu piedzēries? Liec to aiz auss: man nekad tik skaidri nedarbojas domas kā tad, kad esmu piesūcies vīna. Tāpēc runā, es uzmanīgi klausīšos.

D'Artanjans izstāstīja notikumu ar Bonasjē kundzi.

Klausīdamies Atoss nepamirkšķināja ne aci. Kad draugs bija beidzis, viņš iesaucās:

—   Blēņas, tas viss ir blēņas!

Atoss aizvien tā mēdza sacīt.

—   Jūs, mīļais Atoss, visu saucat par blēņām, — d'Artanjans teica. — Jums viegli tā runāt, jo jūs nekad neesat mīlējis.

Atosa izdzisušais skatiens pēkšņi iedegās, bet tas bija mirkļa uzliesmojums, tūlīt pat viņa acis atkal kļuva nedzīvas un stingas.

—   Jums taisnība, — viņš mierīgi sacīja, — es nekad neesmu mīlējis.

—   Jums sirds ir kā akmens, — d'Artanjans teica, — un tāpēc jūs nespējat saprast mūs, kuriem ir jūtīga sirds.

—  Jūtīga sirds — saplosīta sirds.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? — d'Artanjans jautāja.

—   Gribu sacīt, ka mīlestība ir loterija, kurā tas, kas laimē, gūst nāvi. Ticiet man, dārgais d'Artanjan, jums ir veicies, ka zaudējāt. Un varu dot jums tikai vienu padomu: zaudējiet arvien.

—  Man likās, ka viņa mani ļoti mīl!

—  Jums tikai likās.

—   Nē, viņa mani mīlēja.

—   Bērns! Nav tāda vīrieša, kas nebūtu ticējis tāpat kā jūs, ka viņa iemīļotā mīl viņu, un nav neviena, kuru iemīļotā nebūtu pievīlusi.

—   Izņemot jūs, Atos, jo jums nekad nav bijis iemīļotās.

—   Jums taisnība, — Atoss pēc īsa mirkļa atbildēja, — man nekad nav bijis iemīļotās. Iedzersim!

—   Jūs esat filozofs, — d'Artanjans sacīja, — tad pamāciet mani, sniedziet man atbalstu, es meklēju padomu un mierinājumu.

—  Mierinājumu? Kādu mierinājumu?

—  Manā nelaimē.

—   Jūsu nelaime ir smieklīga, — Atoss, plecus paraustīdams, teica. — Es gribētu zināt, ko jūs sacītu, ja izstāstītu jums kādas mīlestības stāstu.

—   Ko esat pārdzīvojis jūs?

—  Vai arī kāds no maniem draugiem … vai nav vienalga?

—   Stāstiet, Atos, stāstiet.

—   Labāk iedzersim.

—   Iedzersim, un tad stāstiet.

—   Patiešām, — piekrita Atoss, iztukšodams un atkal pieliedams glāzi, — to var lieliski savienot.

—   Es klausos, — d'Artanjans sacīja.

Atoss gremdējās domās, un, jo tālāk viņš aizslīdēja atmiņās, jo bālāks kļuva viņa vaigs. Viņš jau bija sasniedzis to reibuma pakāpi, kad parasti dzērāji nokrīt zem galda un krāc. Bet viņš sapņoja nomoda. Sajā skurbuma somnambulismā bija kaut kas biedējošs.

—  Vai jūs noteikti gribat, lai stāstu? — viņš jautāja.

—   Ļoti lūdzu jūs, — d'Artanjans atbildēja.

—  Tad lai notiek, kā jūs vēlaties. Kāds mans draugs — mans draugs, saprotiet! — nevis es, — Atoss, drūmi pavīpsnādams, pats pārtrauca savu stāstījumu, — kāds grāfs no manas dzimtās puses, no Berijas provinces, dižciltīgs kā Dandolo vai Monmoransī, divdesmit piecu gadu vecumā iemīlējās sešpadsmitgadīgā meitenē, kas bija skaista kā dieviete. Viņas gadiem raksturīgajai naivitā- tei cauri vīdēja vērsmains gars, ne sievietes, bet dzejnieka gars; viņa ne tikai patika, viņa reibināja. Šī meitene dzīvoja nelielā miestā kopā ar savu brāli, kas bija kirē. Abi viņi bija ienācēji tai apvidū, un neviens nezināja, no kurienes ieradušies, bet, tā kā meitene bija ļoti daiļa un viņas brālis ļoti dievbijīgs, tad nevienam nenāca ne prātā viņus iztaujāt. Klīda valodas, ka viņi cēlušies no labas ģimenes. Mans draugs, kam tai apvidū piederēja lēņu muižas, viegli būtu varējis meiteni savaldzināt vai paņemt ar varu, jo viņš tur bija kungs un pavēlnieks, un kas gan būtu aizstāvējis divus svešus ienācējus? Diemžēl viņš bija godīgs cilvēks un apprecēja daiļavu. Muļķis, nejēga, nelga!

—   Kāpēc tad tā? Viņš taču meiteni mīlēja? — d'Artanjans jautāja.

—  Pagaidiet, gan redzēsiet, — Atoss atbildēja. — Viņš aizveda jauno sievu uz savu pili un padarīja par pirmo dāmu visā provincē. Nevar noliegt, ka viņa lieliski prata noturēties šajā stāvoklī.

—   Un tālāk? — d'Artanjans jautāja.

—  Tālāk? Kādu dienu viņa kopā ar vīru izjāja medībās, — Atoss turpināja klusi, bet ļoti ātri, — viņa nokrita no zirga un zaudēja samaņu. Grāfs steidzās viņai palīgā, un, tā kā apģērbs jaunajai sievietei apgrūtināja elpošanu, viņš ar dunci pārgrieza ņieburu un neviļus atsedza plecu. Vai zināt, d'Artanjan, kas viņai bija uz pleca? — Atoss, iesmiedamies pilnā kaklā, jautāja.

—   Kā lai es to zinu? — d'Artanjans atvaicāja.

—  Lilijas zieds, — atbildēja Atoss. — Viņai bija iededzināta kauna zīme.

Atoss vienā paņēmienā iztukšoja glāzi, ko bija turējis rokā.

—  Kādas šausmas! — d'Artanjans iesaucās. — Vai tas var būt?

—  Tā ir patiesība. Mīļais draugs, izrādījās, ka eņģelis ir sātans. Jaunā meiča bija zagle.

—   Ko grāfs darīja?

—   Grāfs bija pilntiesīgs valdnieks savās muižās, viņam bija brīv spriest tiesu un taisnību; galīgi saplēsis grāfienes apģērbu, viņš tai sasēja rokas aiz muguras un pie pirmā koka pakāra viltnieci.

—  Dievs žēlīgais! Atos, tā taču ir slepkavība! — d'Artanjans

iesaucās.

—  Jā, slepkavība, nekas vairāk, — Atoss, bāls kā nāve, atbildēja. — Bet, kā rādās, man nav vairs vīna.

Paķēris pēdējo pudeli, viņš pielika pie lūpām tās kaklu un izdzēra pudeli neatraudamies, it kā tā būtu parasta glāze.

Tad viņš nolaida galvu uz rokām. D'Artanjanu bija pārņēmušas šausmas.

—   Tas mani izdziedināja no skaistām, dzejiskām, mīlā kaistošām sievietēm, — Atoss sacīja izsliedamies; acīm redzami viņš nedomāja nobeigt grāfa mīlestības stāstu. — Vēlu ari jums to pašu! Iedzersim!

—   Un tā viņa nomira? — d'Artanjans nomurmināja.

—   Pie joda! — norūca Atoss. — Dodiet savu glāzi. Šķiņķi šurp, tu dīkdieni! — viņš uzsauca. — Mēs vairs nevaram dzert!

—  Un viņas brālis? — d'Artanjans bikli turpināja.

—  Viņas brālis? — Atoss atkārtoja.

—  Jā, garīdznieks?

—   Ak tas! Aizsūtīju viņam pakaļ, lai arī viņu pakārtu, bet viņš bija aizsteidzies man priekšā un jau iepriekšējā dienā pazudis no savas draudzes.

—  Vai jūs vismaz dabūjāt zināt, kas šis nelietis bijis?

—   Bez šaubām, daiļavas pirmais mīļākais un līdzzinātājs, godavīrs, kas tēlojis kirē varbūt tikai tādēļ, lai izprecinātu savu mīļāko un nodrošinātu viņas likteni. Ceru, ka viņš tika saraustīts gabalos.

—   Ak Dievs, ak Dievs! — iesaucās d'Artanjans, ko briesmīgais notikums bija pavisam satriecis.

—   Ēdiet šķiņķi, d'Artanjan, — Atoss mudināja, nogriezdams šķēli, ko uzlika jauneklim uz šķīvja, — tas ir ļoti garšīgs. Gatavais posts, ka man nebija četri tādi kā šis pagrabā! Es būtu izdzēris piecdesmit pudeles vairāk.

D'Artanjans vairs nespēja turpināt šo sarunu, viņam šķita, ka viņš zaudēs prātu. Viņš ļāva galvai noslīdēt uz rokām un izlikās, ka iemieg.

Jaunie ļaudis tagad vairs neprot dzert, — Atoss noteica, līdzjūtīgi skatīdamies uz viņu, — un šis vēl ir viens no labākajiem! …

## XXVIII atgrieŠanĀs

Atosa briesmīgais stāstījums bija satriecis d'Artanjanu, taču viņam vēl daudz kas palika neskaidrs; turklāt šo pusatzīšanos bija izteicis pilnīgi piedzēries cilvēks klausītājam, kas arī bija pa pusei piedzēries. Un tomēr, atmozdamies nākošajā rītā, d'Artanjans, kaut arī viņam galva bija smaga pēc izdzertajām divām trim pudelēm burgundieša, atcerējās tik skaidri katru Atosa vārdu, it kā tie būtu iespiedušies smadzenēs. Šaubas tikai iededzināja d'Artanjanā vēlēšanos gūt skaidrību, un viņš devās pie drauga, cieši apņēmies turpināt vakardienas sarunu. Bet Atoss jau bija pilnīgi atguvis līdzsvaru, proti, viņš atkal bija visnoslēgtākais un visnoslēpumainākais cilvēks pasaulē.

Starp citu, musketieris, spiezdams draugam roku, it kā uzminējis viņa domas, pats ierunājās:

—   Mīļais d'Artanjan, vakar gan es biju laikam stipri piedzēries. To es manīju šorīt, juzdams, ka mēle man tikko kustas un pulss ir vēl stipri paātrināts. Varu saderēt, ka esmu jums sastāstījis dažādus briesmu stāstus.

To sacīdams, viņš tik cieši paskatījās uz d'Artanjanu, ka tas gluži apmulsa.

—   Nemaz arī ne, — d'Artanjans atteica, — cik varu atcerēties, jūs nekā ārkārtīga nestāstījāt.

—   Patiešām? Jūs mani pārsteidzat! Man likās, ka izstāstīju kādu visai bēdīgu notikumu.

Un viņš atkal palūkojās uz jadnekli, it kā gribēdams ieskatīties viņam pašos sirds dziļumos./

—   Goda vārds! Laikam esmu bijis vēl vairāk piedzēries nekā jūs, — d'Artanjans sacīja, — jo neatceros it nekā.

Atosu šie vārdi neapmierināja, un viņš turpināja:

—   Droši vien jūs, mīļais draugs, būsiet ievērojis, ka ikvienam ir īpatnējs skurbuma veids: dažs kļūst skumjš, cits jautrs. Es, kad iedzeru, kļūstu skumjš, un skurbumā es allaž stāstu par baigiem notikumiem, kurus mana vientiesīgā aukle bērnībā iekalusi man smadzenēs. Tas ir mans trūkums, es atzīstos, liels trūkums, bet citādi es esmu varens dzērājs.

Atoss visu to pateica tik nemāksloti, ka d'Artanjana pārliecība sašķobījās.

—  Jā, pareizi, — teica jauneklis, cenzdamies satvert aizslīdošo patiesību, — tagad kā pa sapņiem atceros, ka mēs runājām par pakārtiem.

—    Redziet nu, — Atoss, nobālēdams un tomēr pūlēdamies pasmaidīt, sacīja, — es par to biju pārliecināts, jo pakārtie ir murgs, kas mani pastāvīgi vajā.

—  Jā, jā, nu atceros skaidri, — d'Artanjans turpināja, — jūs stāstījāt… pagaidiet… jūs stāstījāt par kādu sievieti.

—   Skaidrs, — Atoss teica, kļūdams nāvīgi bāls, — tas ir mans iemīļotais stāstījums par gaišmataino sievieti, un, kad es to stāstu, tad tas nozīmē, ka esmu piedzēries līdz nāvei.

—  Jā, par gaišmatainu, staltu, daiļu sievieti ar zilām acīm.

—  Viņa tikusi pakārta.

—   Un to izdarījis viņas vīrs, kāds jūsu paziņa, ievērojams augstmanis, — d'Artanjans turpināja, nenolaizdams acis no Atosa.

—   Nu jūs redzat, kā var sakompromitēt kādu cilvēku, kad vairs neapzinies, ko runā, — Atoss sacīja, plecus paraustīdams un it kā pats sevi nožēlodams. — D'Artanjan, es noteikti vairs nepiedzeršos, tas ir pārāk slikts ieradums.

D'Artanjans klusēja.

Tad Atoss pēkšņi ierunājās par ko citu:

—   Pateicos jums par zirgu, ko man atvedāt.

—  Vai viņš atbilst jūsu gaumei? — d'Artanjans jautāja.

—  Jā, bet tas nav izturīgs zirgs.

—  Jūs maldāties. Nojāju ar viņu desmit ljē nepilnās pusotrās stundās, un viņš izskatījās tā, it kā būtu apjājis tikai apkārt Sen-Silpica laukumam.

—  Tad man sāk mesties viņa žēl.

—   Kāpēc žēl?

—  Viņš man vairs nepieder.

—   Kā tā?

—   Pavisam vienkārši: šorīt atmodos pulksten sešos, jūs gulējāt kā nosists, un es nezināju, ko darīt. Nebiju vēl īsti attapies no vakardienas sviķošanas. Nokāpu lejā, iegāju lielajā istabā un ieraudzīju vienu no mūsu angļiem; tas runājās ar zirgu tirgotāju par zirga pirkšanu, jo viņa paša kumeļš vakar bija nosprādzis. Piegāju tuvāk un izdzirdu, ka anglis piedāvāja tirgonim simt pistoles par tumši rūsganu zirgu. «Vai zināt, kungs,» es viņam sacīju, «man arī ir pārdodams zirgs.»

«Un pat ļoti skaists,» viņš atteica, «vakar redzēju, ka jūsu drauga sulainis veda to aiz pavadas.»

«Vai domājat, ka zirgs ir vērts simt pistoles?»

«Jā. Vai gribat viņu man pārdot par šo cenu?»

«Nē, bet esmu ar mieru spēlēt uz viņu.»

«Jūs gribat spēlēt uz viņu?»

«Jā.»

«Un ko?»

«Uz kauliņiem.»

Sacīts — darīts, un es zirgu paspēlēju. Toties seglu segu pēc tam atvinnēju.

D'Artanjanam savilkās diezgan skāba seja.

—   Jums tas nepatīk? — Atoss jautāja.

—  Atzīstos, ka ne visai, — d'Artanjans piekrita. — Sim zirgam kaujas dienā vajadzēja kalpot mums par pazīšanās zīmi. Tas bija dāvināts par piemiņu. Atos, jūs neesat rīkojies pareizi.

—  Bet, mīļais draugs, iedomājieties sevi manā vietā, — musketieris teica. — Es šausmīgi garlaikojos, turklāt, goda vārds, es necienu angļu zirgus. Ja svarīgi ir tikai, lai kāds mūs pazītu, tad pietiks ar segliem, tie uzreiz duras acīs. Kas attiecas uz zirgu, tad mēs atradīsim ieganstu, lai attaisnotu viņa pazušanu. Velns lai parauj! Zirgs taču ir mirstīgs. Pieņemsim, ka manējais nobeidzās no ienāšiem vai kraupja.

D'Artanjans joprojām palika īgns.

—  Man ļoti žēl, — Atoss turpināja, — ka jūs acīm redzami esat ļoti augstu vērtējis šos zirgus, jo es savu stāstījumu vēl neesmu beidzis.

—   Ko tad jūs vēl esat izdarījis?

—   Kad biju pazaudējis savu zirgu ar deviņi pret desmit — iedomājieties, kāds metiens! — man iešāvās prātā spēlēt uz jūsējo.

—   Jā, bet es ceru, ka jūs savu nodomu neizpildījāt?

—   Tieši otrādi, izpildīju to tai pašā mirklī.

—   Kāds trakums! Un tālāk? — d'Artanjans nemierīgi iesaucās.

—   Spēlēju un zaudēju.

—  Manu zirgu?

—  Jūsu zirgu. Ar septiņiem pret astoņiem, pietrūka viena punkta … Jūs taču pazīstat parunu.

—   Atos, nudien, jūs neesat pie pilna prāta.

—  Mans dārgais, to jums vajadzēja sacīt vakar, kad stāstīju šausmu stāstus, nevis šorīt. Pazaudēju arī jūsu zirgu kopā ar segliem un visiem iedomājamiem piederumiem.

—   Tas ir šausmīgi!

—   Pagaidiet, jūs vēl nezināt visu. Es būtu lielisks spēlētājs, ja neaizrautos, bet es aizraujos tāpat kā ar dzeršanu. Un tā es aizrāvos spēlē …

—   Uz ko tad jūs vēl varējāt spēlēt? Vairāk taču nekā nebija.

—  Jūs maldāties, mans draugs. Bija vēl briljanta gredzens, kas dzirkstī jums uz pirksta un ko es vakar ievēroju.

—  Šo briljantu! — iesaucās d'Artanjans, steigšus aptaustīdams gredzenu.

—  Tā kā esmu lietpratējs, jo man pašam savā laikā ir bijuši briljanti, tad jūsējo es novērtēju uz tūkstoš pistolēm.

—   Ceru, ka jūs ne ar vārdu neieminējāties par manu briljantu? — aiz bailēm pusdzīvs d'Artanjans nopietni jautāja.

—   Gluži pretēji, dārgais draugs. Jūs saprotat, ka šis briljants bija mūsu pēdējā cerība, ar to es varēju atvinnēt mūsu zirgus un zirgu piederumus, vēl vairāk, es varēju laimēt ceļa naudu.

—  Atos, jūs mani biedējat! — d'Artanjans iesaucās.

—   Un tā es ierunājos manam partnerim par jūsu briljantu, ari viņš to bija ievērojis. Pie joda, mans dārgais, jūs valkājat uz pirksta debesu zvaigzni un gribat, lai neviens to nepamana! Tas taču ir neiespējami!

—  Beidziet, mans dārgais, beidziet! — d'Artanjans mudināja. — Goda vārds, ar savu aukstasinību jūs mani iedzīsiet kapā!

—   Un tā mēs sadalījām briljantu desmit likmēs, pa simt pistolēm katru.

—  Vai jūs jokojat un gribat mani pārbaudīt? — jautāja d'Artanjans, ko dusmas jau sāka raustīt aiz matiem.

—   Sasodīts, es nejokoju! Gribētu redzēt, ko jūs būtu darījis manā vietā! Divas nedēļas nebiju redzējis cilvēcisku seju, pudeļu sabiedrībā sāku jau pārvērsties par lopu.

—  Tas vēl jums nedod iemeslu spēlēt uz manu briljantu! — d'Artanjans atbildēja, nervozi sažņaugdams roku.

—   Uzklausiet beigas! Desmit likmes pa simt pistolēm katra, desmit metienos bez revanša. Trīspadsmit metienos pazaudēju visu, trīspadsmit metienos. Skaitlis trīspadsmit man vienmēr bijis liktenīgs, tieši trīspadsmitajā jūlijā …

—  Velns un elle! — iesaucās d'Artanjans, pieceldamies no galda. Šīsdienas stāstījums lika viņam aizmirst vakar dzirdēto.

—   Pacietību! — Atoss mierināja. — Man bija kāds plāns. Anglis ir liels īpatnis. Redzēju no rīta, ka viņš sarunājās ar Grimo, un pēc tam Grimo man pastāstīja, ka anglis aicinājis viņu pie sevis dienestā. Un tāpēc es spēlēju uz Grimo, uz kluso Grimo, ko sadalīju desmit likmēs.

—   Tas tik ir numurs! — iesaucās d'Artanjans, gribot negribot sākdams skaļi smieties.

—   Uz Grimo, vai saprotat? Un, pateicoties desmit likmēs sadalītajam Grimo, kas viss nav vērts vienu dukatonu, es atvinnēju briljantu. Sakiet vēl, ka neatlaidība nav tikums.

—   Goda vārds, tas ir pārāk jocīgi! — d'Artanjans apmierināts iesaucās un smējās locīdamies.

—  Juzdams, ka laime pārnākusi manā pusē, es tūlīt atkal sāku spēlēt uz briljantu.

—  Velna milti! — d'Artanjans noburkšķēja, un seja viņam atkal apmācās.

—    Atvinnēju jūsu zirga lietas, pēc tam jūsu zirgu, pēc tam manas zirga lietas, pēc tam manu zirgu, pēc tam atkal paspēlēju, īsi sakot, es atvinnēju jūsu un mana zirga seglus un pārsegus. Tāds ir pašreizējais stāvoklis. Tas bija lielisks gājiens, un pie tā es paliku.

D'Artanjans uzelpoja, it kā milzīgs smagums būtu viņam novēlies no krūtīm.

—   Tas nozīmē, ka briljants paliek man? — viņš bikli iejautājās.

—   Pilnīgi neskarts, mīļais draugs, un piedevām vēl mūsu Bu- cefalu segli.

—   Ko mēs darīsim ar segliem bez zirgiem?

—  Man ir viena ideja.

—  Atos, jūs mani baidāt.

—   Paklausieties, d'Artanjan! Jūs ilgi neesat spēlējis, vai ne?

—   Un arī nevēlos spēlēt.

—   Nesakiet vis. Kā jau teicu, jūs ilgi neesat spēlējis, un tāpēc jums tagad veiktos.

—   Pieņemsim! Un tālāk?

—   Tālāk? Anglis ar savu biedru vēl ir šeit. Es ievēroju, ka viņam ļoti žēl, ka nedabūja seglus. Un jūs, kā redzu, ļoti nožēlojat savu zirgu. Jūsu vietā es spēlētu, likdams seglus pret zirgu.

—  Vieniem segliem viņš negribēs likt pretī zirgu.

—  Tad lieciet abus, pie joda! Neesmu tik liels egoists kā jūs.

—  Vai jūs tā darītu? — d'Artanjans šaubījās, bet Atosa paļāvība jauno gaskoni neviļus ietekmēja.

—  Goda vārds, uz līdzenas vietas.

—   Bet, redzat, tā kā zirgi ir zaudēti, tad man būtu ļoti svarīgi paturēt vismaz seglus.

—  Tad spēlējiet uz savu briljantu.

—   Nu nē, to es nedarīšu nekad, it nekad!

—   Velns lai parauj! — Atoss turpināja. — Varētu vēl jums ieteikt spēlēt uz Planšē, bet, tā kā tas reiz jau ir darīts, tad anglis varbūt negribēs.

—   Mīļais Atos, es labāk neriskēšu ne ar ko, — d'Artanjans sacīja.

—   2ēl, — salti atteica Atoss. — Anglis ir kā piebāzts ar pistolēm. Kungs un Dievs! Nu pamēģiniet vienu metienu, vienu vienīgu metienu.

—  Un ja es zaudēšu?

—  Jūs laimēsiet.

—   Bet ja es zaudēšu?

—  Tad atdosiet viņam zirgu lietas.

—   Lai notiek: vienu metienu! — d'Artanjans sacīja.

Atoss devās meklēt angli un atrada viņu stallī, kur viņš alkatīgi aplūkoja abu draugu zirgu lietas. Izdevība bija laba. Atoss izteica savus noteikumus: divi segli un pārsegi pret vienu zirgu vai simt pistolēm — pēc izvēles. Anglis ātri aprēķināja: abi zirgu segli kopā maksāja savas trīssimt pistoles. Viņš bija ar mieru.

D'Artanjans drebēdams meta kauliņus un uzmeta trīs punktus. Viņš tik ļoti nobālēja, ka Atoss izbijās un tikai noteica:

—   Draugs, tas ir bēdīgs metiens. Jums, kungs, būs zirgi ar visiem segliem.

Uzvaras priekā anglis pat nepūlējās kauliņus samaisīt; viņš uzmeta tos uz galda un pat nepaskatījās, cik uzmetis, jo bija droši pārliecināts, ka būs laimējis. Lai slēptu savu sapīkumu, d'Artanjans bija novērsies.

—   Skat, skat, — Atoss kā vienmēr mierīgi sacīja. — Neparasts metiens. Tādu esmu redzējis tikai četras reizes mūžā: divi punkti!

Anglis paskatījās un sastinga aiz pārsteiguma, d'Artanjans paskatījās un sastinga aiz prieka.

—   Jā, tikai četras reizes, — Atoss turpināja. — Vienu reizi pie de Krekī kunga, otrreiz pie manis uz laukiem, manā pilī… kad man vēl bija pils; trešo reizi pie de Trevila kunga, kad viņš mūs visus pārsteidza; beidzot, ceturto reizi krogā, kur es pats to uzmetu un zaudēju simt luidoru un vakariņas.

—  Vai jūs, d'Artanjana kungs, ņemsiet savu zirgu atpakaļ? — anglis jautāja.

—   Protams, — d'Artanjans atbildēja.

—   Un revanšu man nedosiet?

—   Kā atceraties, mēs norunājām spēlēt bez revanša.

—   Tas tiesa, cienījamais kungs. Zirgs tiks atdots jūsu sulainim.

—   Vienu mirklīti, — iejaucās Atoss. — Ja atļaujat, kungs, es vēlētos mazliet aprunāties ar savu draugu.

—   Lūdzu.

Atoss aizveda d'Artanjanu sānis.

—   Nu, kārdinātāj, — d'Artanjans sacīja, — ko tu vēl gribi? Tu gribi, lai es spēlēju, vai ne?

—   Nē, es gribu, lai jūs pārdomājat.

—   Par ko?

—  Vai ņemsiet atpakaļ zirgu?

—   Bez šaubām.

—  Jūs rīkotos nepareizi, es ņemtu simt pistoles. Jūs taču zināt, ka likāt pret zirgu vai simt pistolēm pēc jūsu izvēles.

—  Jā.

—   Es ņemtu simt pistoles.

—   Bet es ņemšu zirgu.

—   Un darīsiet nepareizi, es atkārtoju. Ko mēs abi darīsim ar vienu zirgu? Es taču nevaru sēsties zirgā jums aiz muguras, mēs tad izskatītos kā divi Aimona dēli, kas pazaudējuši savus brāļus. Jūs taču negribēsiet mani pazemot, rikšodams man blakus uz lepnā kara zirga. Es, ne mirkli nevilcinoties, paņemtu simt pistoles, jo mums vajadzīga nauda, lai atgrieztos Parīzē.

—  Atos, man ļoti gribas paturēt zirgu.

—   Nav vērts, mans draugs. Zirgs var izmežģīt kāju, viņš var klupt un apdauzīt ceļgalus, viņš var reizi paēst no redelēm, no kurām ēdis ienāšains lopiņš, un jūsu zirgs ir beigts, vai, pareizāk sakot, simt pistoles jums beigtas. Tālāk, saimniekam zirgs jābaro, turpretī simt pistoles baro savu saimnieku.

—   Bet kā mēs atgriezīsimies mājās?

—  Ar mūsu sulaiņu zirgiem. Pie joda, tik un tā katrs uzreiz redzēs no mūsu izskata, ka neesam šādi tādi!

—   Lieliski mēs izskatīsimies uz šiem kleperiem blakus Aramisam un Portosam, kas dižosies ar saviem rikšotājiem!

—  Aramiss un Portoss! — Atoss iesaucās, pilnā kaklā iesmiedamies.

—   Kas ir? — jautāja d'Artanjans, nesaprazdams drauga jautrības cēloni.

—   Nekas, nekas, turpināsim, — Atoss izvairīgi atbildēja.

—  Tātad jūs domājat? …

—   Ka vajag ņemt simt pistoles. Ar tām mēs, d'Artanjan, dzīvosim, cepuri kuldami, līdz mēneša beigām. Mēs visi esam noguruši, mums derēs mazliet atpūsties.

—   Atpūsties! Nē, Atos, tikko būšu atpakaļ Parīzē, es nekavējoties sākšu meklēt nelaimīgo sievieti.

—   Vai jūs domājat, ka zirgs šais meklējumos jums būs derīgāks nekā simt spoži luidori? Ņemiet simt pistoles, mans draugs, ņemiet tās.

D'Artanjanam bija vajadzīgs tikai iemesls, lai padotos. Tikko minētais viņam šķita lielisks. Turklāt viņš baidījās, vēl ilgāk pretojoties, Atosa acīs kļūt par egoistu, tāpēc piekāpās un izvēlējās simt pistoles, kuras anglis uz vietas izmaksāja.

Tagad viņi domāja tikai par došanos mājup. Miera noslēgšana ar saimnieku viņiem maksāja Atosa veco zirgu un vēl sešas pistoles. D'Artanjans un Atoss uzkāpa mugurā Planšē un Grimo zirgiem, bet kalpi devās ceļā kājām, seglus nesdami uz galvas.

Lai arī cik slikti bija abu draugu rumaki, tomēr viņi aizsteidzās priekšā saviem sulaiņiem un drīz vien sasniedza Krevkēru. Jau iztālēm viņi ieraudzīja Aramisu, kas, atspiedies uz palodzes, sērīgi kā pasakā mana māsa Anna raudzījās uz putekļu mākoņiem aizsegto apvārsni.

—   Hei! Hē! Aramis! Pie joda, ko jūs tur kūkojat? — abi draugi viņam uzsauca.

—    Ā, jūs, d'Artanjan un Atos, — jauneklis atsaucās. — Es pārdomāju, cik ātri paiet pasaules godība, un mans angļu zirgs, kas strauji attālinājās un nupat izgaisa putekļu mākonī, man lieku reizi atgādināja, cik iznīcīgs ir viss šajā pasaulē. Pat visa mūsu dzīve izpaužama trīs vārdos: erat, est, fuit[17].

—   Ko tas būtībā nozīmē? — jautāja d'Artanjans, kas sāka nojaust patiesību.

—  Tas nozīmē, ka esmu piemuļķots: sešdesmit luidoru par zirgu, kas, spriežot pēc viņa gaitas, var norikšot piecas ljē stundā.

D'Artanjans un Atoss sāka skaļi smieties.

—   Mīļais d'Artanjan, lūdzu nedusmojieties uz mani, — Aramiss sacīja, — bet cilvēks trūkumā neievēro likumus. Un es pats esmu sodīts visbargāk, jo negodīgais zirgu tirgonis man nokrāpis vismaz piecdesmit luidoru. Bet jūs gan esat taupīgi saimnieki! Paši jājat uz sulaiņu zirgiem un savus lepnos rikšotājus liekat vest aiz pavadas, lēnītēm, bez steigas.

Tai pašā mirklī furgons, ko jau labu brīdi varēja redzēt tuvojamies pa Amjēnas ceļu, piestāja pie kroga, un no furgona izkūņojās Grimo un Planšē ar segliem uz galvas. Furgons tukšā brauca uz Parīzi, un abi sulaiņi bija vienojušies ar ormani, ka vedummaksas vietā viņi tam visu ceļu dzesēs slāpes.

—   Ko tas nozīmē? — ieraudzījis viņus, Aramiss jautāja. — Tikai segli?

—  Vai tagad saprotat? — Atoss atvaicāja.

—   Mīļie draugi, jūs esat rīkojušies taisni tāpat kā es. Arī es nezin kāpēc paturēju seglus. Ei, Bazēn! Atnesiet manus jaunos seglus un nolieciet blakus šo kungu segliem.

—   Un ko jūs izdarījāt ar saviem mācītājiem? — d'Artanjans jautāja.

—   Nākošajā dienā uzaicināju viņus uz pusdienām, — Aramiss sacīja. — Starp citu, šeit ir lielisks vīns, un es viņus smalki piedzirdīju; tad kirē man aizliedza šķirties no karavīra mundiera un jezuīts lūdza, lai palīdzot viņam iekļūt musketieros.

—   Tikai bez disertācijas! — d'Artanjans sauca. — Bez disertācijas! Es prasu atteikties no disertācijas!

—   Kopš tā brīža mana dzīve rit jauki, — Aramiss turpināja stāstīt. — Esmu sācis sacerēt poēmu ar vienzilbīgām rindām. Tas ir diezgan grūti, bet katras lietas vērtību nosaka grūtības, kādas sagādā šīs lietas radīšana. Tā ir mīlestības poēma, nolasīšu jums pirmo dziedājumu, kam ir četrsimt rindu, un tā lasījums ilgst vienu minūti.

—  Vai zināt, mīļais Aramis, — pārtrauca d'Artanjans, kas dzeju necieta gandrīz tāpat kā latīņu valodu, — pievienojiet grūtību vērtībai jūsu dzejas īsuma vērtību, un tad jūs varēsiet būt pārliecināts, ka jūsu poēmai ir divējāda vērtība.

—   No manas poēmas, kā jūs paši varēsiet pārliecināties, — Aramiss turpināja, — dveš cildenas kaislības. Draugi, mēs atgriežamies Parīzē? Bravo! Esmu gatavs! Priecājos, ka mēs atkal redzēsimies ar krietno Portosu. Ticiet vai neticiet, es esmu noilgojies pēc šī vientiesīgā milža! Viņš jau nu gan nebūs pārdevis savu zirgu, kaut arī viņam būtu piedāvāta vesela karaļvalsts. Varu iedomāties, cik lepni viņš sēdēs jaunajos seglos staltā rikšotāja mugurā. Viņš izskatīsies kā lielmoguls.

Draugi stundu pakavējās Krevkērā, lai atpūtinātu zirgus. Aramiss nomaksāja rēķinu, ievietoja Bazēnu furgonā pie viņa biedriem, un tad visi devās ceļā pie Portosa.

Portoss jau bija uz kājām un vairs ne tik bāls kā d'Artanjana pirmā apmeklējuma laikā. Musketieris sēdēja pie pusdienu galda, kas bija klāts četrām personām, kaut gan viņš bija viens pats. Pusdienās bija pasniegti smalki sagatavoti gaļas ēdieni, izmeklēti vīni un lieliski augļi.

—   Nudien, kungi, jūs ierodaties īstajā laikā, — viņš pieceldamies sacīja, — pašreiz grasījos ieturēt pusdienas, un jūs paēdīsiet kopā ar mani.

—   Oho! — d'Artanjans novilka. — Diezin, vai šīs pudeles būs nozvejojis Musketons ar laso? Redzu arī speķotu teļa gaļu un vērša filē …

—   Es stiprinos, — Portoss teica, — jā, es stiprinos. Nekas tik ļoti nenovājina cilvēku kā tāds sasodīts izmežģījums. Vai jums, Atos, kādreiz ir gadījies izmežģīt kāju?

—   Nekad. Bet atceros, ka sadursmē Ferū ielā mani ievainoja ar zobenu, un tad pēc divām vai divarpus nedēļām es jutos tieši tāpat kā patlaban jūs.

—   Mīļais Portos, šķiet, šīs pusdienas nav domātas jums vienam? — iejautājās Aramiss.

—   Nē, — Portoss atbildēja. — Gaidīju dažus apkaimes muižniekus, bet tie man paziņoja, ka nevarēšot ierasties. Jūs ieņemsiet viņu vietas, un no šīs maiņas es nekā nezaudēšu. Musketon, atnes sēdekļus un vēlreiz tikpat daudz pudeļu vīna!

—  Vai jūs zināt, ko mēs te pašreiz ēdam? — pēc minūtēm desmit Atoss jautāja.

—■ Protams! — d'Artanjans atbildēja. — Es ēdu speķotu teļa gaļu ar artišokiem un smadzenēm.

—   Un es jēra filē, — sacīja Portoss.

—   Es vistas cepeti, — Aramiss teica.

—   Kungi, jūs dziļi maldāties, — Atoss nopietni paskaidroja, — jūs visi ēdat zirgu.

—   Nevar būt! — d'Artanjans iesaucās.

—  Zirgu! — Aramiss atkārtoja, nepatikā saviebdamies.

Vienīgi Portoss neatbildēja nekā.

—  Jā, zirgu. Vai nav tiesa, Portos, ka mēs ēdam zirgu? Varbūt pat ar visu apseglojumu!

—   Nē, kungi, apseglojumu es paturēju, — Portoss sacīja.

—   Goda vārds, mēs visi esam vienādi, — teica Aramiss, — it kā mēs būtu norunājuši savā starpā.

—   Ko man bija darīt? — Portoss sacīja. — Šis zirgs mulsināja manus viesus, negribēju viņus pazemot!

—   Un jūsu hercogiene vēl joprojām uzturas peldvietā, vai ne? — d'Artanjans jautāja.

—   Vēl joprojām, — Portoss atbildēja. — Un provinces gubernatoram — tas ir viens no muižniekiem, kurus šodien gaidīju pusdienās — tik Joti iepatikās mans zirgs, ka es to viņam atdevu.

—  Atdevāt! — iesaucās d'Artanjans.

—   Ak mans Dievs! Jā, atdevu, tas ir īstais vārds, — Portoss teica, — jo zirgs bija vērts vismaz simt piecdesmit luidoru, bet tas sīkstulis negribēja maksāt man vairāk par astoņdesmit.

—   Bez segliem? — Aramiss jautāja.

—  Jā, bez segliem.

—   Ievērojiet, kungi, — Atoss sacīja, — ka Portoss darījumu noslēdzis visizdevīgāk no mums visiem.

Tad atskanēja vesela smieklu vētra, kas nabaga Portosu pagalam apmulsināja, bet, kad viņam paskaidroja jautrības iemeslu, arī viņš tai pievienojās, turklāt kā parasti skaļāk par visiem.

—   Tādā veidā mums visiem makā ir nauda? — d'Artanjans jautāja.

—   Tikai ne man, — Atoss atteica. — Man tik ļoti iegaršojās Aramisa spāniešu vīns, ka liku sešdesmit pudeles iekraut furgonā pie sulaiņiem.

—   Iedomājieties, ka es atdevu savu naudu līdz pēdējam sū Mondidjē baznīcai un Amjēnas jezuītiem, — Aramiss sacīja. — Man vajadzēja nokārtot vairākas saistības, kuras biju uzņēmies, un es pasūtīju meses, kuras tiks noturētas par mani un arī par jums, kungi, un esmu pārliecināts, ka tās mums visiem nāks tikai par labu.

—   Un mans izmežģījums? Vai domājat, ka tas man nekā nemaksāja? — Portoss jautāja. — Nemaz neskaitot Musketona ievainojumu, kura dēļ man vajadzēja aicināt ārstu divas reizes dienā, turklāt viņš par vizītēm noprasīja man divkāršu maksu, aizbildinādamies ar to, ka nejēga Musketons bija saņēmis lodi tādā vietā, ko parasti rāda vienīgi aptiekāram. Tāpēc es puisim liku nopietni pie sirds, lai turpmāk viņš izvairās no tādiem ievainojumiem.

—  Tur nav ko sacīt, — Atoss, sasmaidīdamies ar d'Artanjanu un Aramisu, teica, — redzu, ka jūs pret nabaga puisi esat izturējies augstsirdīgi, kā labam kungam pieklājas.

—   īsi un skaidri, — Portoss turpināja, — kad samaksāšu izdevumus, man atliks tikai trīsdesmit ekiji.

—  Man ir kādas desmit pistoles, — paziņoja Aramiss.

—   Tad jau mēs šajā godājamā sabiedrībā esam īsti Krēzi, — Atoss sacīja. — Cik jums, d'Artanjan, vēl atlicis no jūsu simt pistolēm?

—   No manām simt pistolēm? Pirmkārt, piecdesmit no tām es atdevu jums.

—  Vai patiesi?

—   Pie joda, jā!

—   Pareizi, atceros!

—  Tālāk, sešas pistoles samaksāju krodziniekam.

—   Sasodītais krodzinieks! Kāpēc jūs iedevāt viņam sešas pistoles?

—  Jūs pats teicāt, lai es viņam iedodot.

—  Jums taisnība, es esmu pārāk labsirdīgs. īsi sakot: kāds ir atlikums?

—   Divdesmit piecas pistoles, — d'Artanjans atbildēja.

—  Un man, — teica Atoss, izvilkdams no kabatas sīknaudu, — man …

—  Jums nav nekā.

—   Patiesi, vai arī tik maz, ka to nav vērts pievienot kopīgajai summai.

—  Tagad saskaitīsim, cik mums ir par visiem kopā. Jums, Portos?

—  Trīsdesmit ekiji.

—  Aramis?

—   Desmit pistoles.

—   Un jums, d'Artanjan?

—  Divdesmit piecas.

—  Cik tas ir kopā? — Atoss noprasīja.

—   Četrsimt septiņdesmit pieci livri! — atbildēja d'Artanjans, kas rēķināja kā pats Arhimeds.

—   Kad sasniegsim Parīzi, mums būs atlikuši vēl savi četri simti, — Portoss sacīja, — un vēl apseglojums.

—   Bet kā būs ar eskadrona zirgiem? — iejautājās Aramiss.

—   Mūsu sulaiņu četrus zirgus pārvērtīsim par diviem kungu zirgiem un tad izlozēsim tos. Četrsimt livru būs puszirgs vienam no tiem, kas būs palikuši bez zirga; izkratīsim visu, kas mums būs atlicis kabatās, iedosim to d'Artanjanam, jo viņam ir laimīga roka, un viņš pirmajā krog^ā izmēģinās laimi spēlē.

—  Tagad ēdīsim, — Portoss mudināja, — citādi viss atdzisīs.

Nomierinājušies par savu nākotni, četri draugi parādīja pienācīgu godu maltītei, kuras atliekas atdeva Musketona, Bazēna, Planšē un Grimo kungiem.

Parīzē d'Artanjanu gaidīja vēstule no de Trevila kunga, kurā tas darīja zināmu, ka uz jaunā gaskoņa lūgumu karalim labpaticies atjaut viņam iestāties musketieru rindās.

Tas bija viss, ko d'Artanjans bija ilgojies sasniegt, protams, atskaitot vēlēšanos atrast Bonasjē kundzi, tāpēc viņš, Joti ielīksmots, tūdaj pat steidzās pie saviem biedriem, kurus bija pametis pirms pusstundas un nu atrada diezgan noskumušus un noraizējušos. Viņi bija sapulcējušies pie Atosa, lai apspriestos, un tas aizvien norādīja, ka stāvoklis visai nopietns.

De Trevila kungs nupat bija viņiem paziņojis, ka sakarā ar karaļa stingro nodomu pirmajā maijā sākt karagājienu viņiem nekavējoties jāiegādājoties vajadzīgais ekipējums.

Četri filozofi pavisam apjukuši skatījās cits uz citu: attiecībā uz disciplīnu de Trevila kungs nekad nejokoja.

—   Kā jūs domājat, cik var maksāt šis ekipējums? — d'Artanjans jautāja.

—   O, stāvoklis ir grūts, — Aramiss atteica, — mēs nupat ar īsti spartisku sīkstumu aprēķinājām izdevumus, un iznāca, ka uz katru vajadzīgi vismaz tūkstoš pieci simti livru.

—   Četrreiz tūkstoš pieci simti ir seši tūkstoši livru, — Atoss turpināja.

—   Man šķiet, ka pietiktu ar tūkstoš livriem uz katru, — sacīja d'Artanjans, — kaut gan es nerēķinu kā spartietis, bet drīzāk kā advokāts …

Vārds «advokāts» it kā atmodināja Portosu.

—   Pagaidiet, man iešāvās prātā kāda doma! — viņš teica.

—   Arī tas jau ir kaut kas, — Atoss vēsi sacīja. — Man nav ne ēnas no kādas domas. Par d'Artanjanu man jāteic, ka viņš aiz laimes par uzņemšanu musketieros zaudējis prātu: tūkstoš livru! Kungi, ticiet man, ka man vienam vajadzīgi divi tūkstoši.

—   Četrreiz divi ir astoņi, — Aramiss aprēķināja. — Tātad mums ekipējuma iegādei vajadzīgi astoņi tūkstoši livru. Segli mums jau gan ir.

—   Un vēl, — ieteicās Atoss, nogaidīdams, kamēr d'Artanjans, kas devās pateikties de Trevila kungam, būs aizvēris durvis, — un vēl šis skaistais briljants, kas staro mūsu draugam uz pirksta. Velns lai parauj! D'Artanjans ir pārāk labs biedrs, lai atstātu savus draugus grūtībās, kad viņš nēsā uz zeltneša tādu dārgumu.

## XXIX. DZĪŠANĀS PĒC EKIPĒJUMA

No četriem draugiem visvairāk noraizējies noteikti bija d'Artanjans, kaut gan viņam kā gvardam bija daudz vieglāk ekipēties nekā musketieru kungiem, kas visi bija izcili augstmaņi. Taču mūsu jaunais gaskonis, kā lasītājs jau būs varējis novērot, bija apdomīgs un gandrīz paskops un tai pašā laikā (kā izskaidrot šādu pretrunu?) gandrīz vēl godkārīgāks par Portosu. Pašreiz d'Artanjanu nomāca gan ne tikai raizes par godkāres apmierināšanu, bet arī mazāk patmīlīga rakstura nemiers: lai arī kur viņš apvaicājās, nekur nekā jauna par Bonasjē kundzi nedabūja zināt. De Trevila kungs bija runājis ar karalieni par nelaimīgo sievieti; karaliene nezināja, kur atrodas sīkpreču tirgotāja jaunā sieva, un bija apsolījusies likt viņu meklēt, bet šis solījums bija diezgan nenoteikts un d'Artanjanu nemaz nenomierināja.

Atoss neizgāja no savas istabas; viņš bija nolēmis nespert ne soli, lai sadabūtu ekipējumu.

—   Mums vēl atlikušas divas nedēļas laika, — viņš sacīja saviem draugiem. — Ja nekā nebūšu atradis vai, pareizāk sakot, ja nekas neatradīs mani pa šo laiku, tad, būdams pārāk labs katolis, lodi pierē es sev neielaidīšu, bet uzsākšu ķildu ar četriem viņa eminences gvardiem vai ar astoņiem angļiem un cīnīšos tik ilgi, kamēr viens no viņiem mani nogalinās, kas, ievērojot viņu skaitlisko pārākumu, noteikti notiks.

Portoss, rokas uz muguras salicis, staigāja pa istabu un, galvu kratīdams, sacīja:

—   Es realizēšu savu nodomu.

Aramiss, noraizējies, nesakārtotiem matiem, vispār neteica nekā.

No visām šīs bēdīgajām pazīmēm skaidri bija redzams, ka draugu kompānijā valda izmisums.

Sulaiņi savukārt, tāpat kā Hipolita kaujas zirgi, ņēma dzīvu dalību savu kungu skumjajā liktenī. Musketons kaltēja maizi un uzkrāja sausiņus; Bazēns, kas vienmēr bija ļoti dievbijīgs, tagad pa baznīcām vien dzīvoja; Planšē sita mušas; un Grimo, kas pat šajā vispārējā postā nepārkāpa sava kunga noteikto klusēšanu, izdvesa tik smagas nopūtas, kuras varētu iežēlināt pat akmeņus.

Trīs draugi, — jo, kā jau teicām, Atoss bija nozvērējies nespert ne soli, lai sagādātu sev ekipējumu, — trīs draugi tagad izgāja no mājām agrā rīta stundā un atgriezās vakarā vēlu. Viņi klaiņoja pa ielām, cītīgi pētīdami ielas bruģi, it kā meklēdami, vai kāds gājējs nav tur pametis savu naudas maku. Šķita, ka viņi dzen kādas pēdas, tik vērīgi viņi aplūkoja visu, kas gadījās ceļā. Sastapdamies viņi pārmija cits ar citu izmisušus skatienus, gluži kā jautādami: «Vai atradi kaut ko?»

Tā kā Portosam pirmajam bija iešāvies prātā kāds nodoms, ko viņš neatlaidīgi bija apsvēris, tad viņš arī pirmais ķērās pie rīkošanās. Mūsu godājamais Portoss bija uzņēmīgs cilvēks. Kādu dienu d'Artanjans ieraudzīja Portosu, kas devās uz Sent-Lē baznīcas pusi, un, neizprotamas dziņas vedināts, sāka viņam sekot. Pirms ieiešanas svētajā vietā musketieris uzsmailēja ūsas un noglaudīja ķīļbārdiņu, un tas vienmēr mēdza liecināt, ka viņam ir kareivīgi nodomi. Tā kā d'Artanjans centās palikt nepamanīts, tad Portoss arī nodomāja, ka neviens viņu nav redzējis. Iegājis baznīcā, Portoss atslējās pret kādu kolonu; d'Artanjans, kas bija viņam sekojis, atslējās pret to pašu kolonnu otrā pusē.

Pašreiz tika teikts sprediķis, un baznīcā bija daudz ļaužu. Portoss izmantoja šo izdevību, lai aplūkotu sanākušās sievietes. Pateicoties Musketona pūlēm un rūpībai, musketiera izskats nemaz nenodeva raizes, kas krimta viņa sirdi. Tiesa gan, viņa platmale bija mazliet apbružāta, spalva mazliet noplukuši, izšuvumi diezgan nespodri, mežģīnes krietni izirušas, bet baznīcas pustumsā visi šie sīkumi notušējās, un Portoss joprojām bija tas pats skaistais Portoss.

Uz sola, kas atradās vistuvāk kolonnai, pret kuru bija atslējies Portoss un arī d'Artanjans, sēdēja jau pavītuši daiļava ar melnu aubi galvā. Viņa bija mazliet nodzeltējusi, mazliet izkāmējusi, tomēr turējās stalti un augstprātīgi. Portoss slepus pameta acis uz šo dāmu un pēc tam ļāva skatienam aizslīdēt pa baznīcas jomu.

Dāma te sarkdama, te bālēdama savukārt šad tad uzmeta zibenīgu skatienu vējainajam Portosam, un tas tūdaļ jo dedzīgāk vērās kaut kur baznīcas dziļumā. Bija acīm redzami, ka Portosa manevrs milzīgi gāja pie sirds dāmai ar melno aubi galvā, jo viņa sakodīja sev lūpas līdz asinīm, berzēja degungalu un izmisusi grozījās uz sēdekļa.

Portoss, to redzēdams, no jauna uzsmailēja ūsas, otrreiz noglauda ķīļbārdiņu un sāka raidīt mājienus kādai skaistulei, kas sēdēja pie pašas luktas un bija ne tikai skaista, bet bez šaubām arī dižciltīga dāma, jo viņai aiz muguras stāvēja nēģerēns, kas bija atnesis spilventiņu, uz kura viņa metās ceļos, un kalpotāja, kas turēja rokā ar ģerboni rotātu somu lūgšanu grāmatas nešanai, kuru dāma tagad lasīja.

Dāma ar melno aubi galvā, izsekojusi Portosa šaudīgajiem skatieniem, uztvēra, ka tie allaž apstājas pie dāmas ar samta spilventiņu, nēģerēnu un kalpotāju.

Portoss pa to laiku ņēmās kā negudrs: viņš mirkšķināja ar acīm, lika pirkstus pie lūpām, raidīja ugunīgus skatienus, kas patiešām apsvilināja atraidīto, pavītušo daiļavu.

Viņa beidzot, iesizdama sev pa krūtīm un it kā teikdama cmea culpa» [18] , izdvesa tik skaļu «hm!», ka visi baznīcēni, pat dāma ar sarkano spilvenu, paskatījās uz viņu, taču Portoss nelikās ne zinis. Kaut gan bija visu skaidri sapratis, viņš tēloja kurlu.

Dāma ar sarkano spilvenu bija ļoti daiļa un darīja lielu iespaidu uz dāmu ar melno aubi galvā, kura saskatīja viņā bīstamu sāncensi; lielu iespaidu uz Portosu, kam viņa šķita nesalīdzināmi skaistāka par dāmu ar melno aubi galvā; lielu iespaidu uz d'Artanjanu, kas viņā pazina dāmu no Mengas, no Kalē un Duvras un kuru jaunā gaskoņa vajātājs, nepazīstamais ar rētu pie deniņiem, bija godājis par milēdiju.

Neizlaizdams no acīm dāmu ar sarkano spilvenu, d'Artanjans turpināja vērot Portosa stiķus, kuri viņu ļoti uzjautrināja; viņš noprata, ka dāma ar melno aubi galvā ir prokurora laulātā draudzene, kas dzīvo Lāču ielā, jo tā atradās gluži netālu no Sent- Lē baznīcas.

Tālāk d'Artanjans secināja, ka Portoss cenšas prokurora madāmai atmaksāt par Santijī piedzīvoto neveiksmi, kad viņa bija izrādījusi tik lielu sīkstulību attiecībā uz savu maku.

D'Artanjans ievēroja arī to, ka neviens, gluži it neviens neatbildēja uz Portosa laipnībām. Viss bija tikai māņi un iedomas, bet vai patiesai mīlestībai, īstai greizsirdībai vienīgā īstenība nav māņi un iedomas?

Sprediķošana beidzās. Prokurora madāma devās uz svētītā ūdens trauka pusi, bet Portoss aizsteidzās viņai priekšā un iemērca traukā nevis vienu pirkstu, bet visu roku. Prokurora madāma pasmaidīja, domādama, ka Portoss cenšas viņas labā, bet tūlīt pat piedzīvoja sāpīgu vilšanos: kad viņa bija trīs soļu attālumā no musketiera, tas novērsās un sāka cieši skatīties uz dāmu ar sarkano spilvenu, kura bija piecēlusies un nēģerēna un kalpotājas pavadībā nāca uz izeju.

Kad dāma ar sarkano spilvenu atradās līdzās Portosam, viņš izvilka roku no svētītā ūdens trauka, daiļā dievlūdzēja ar saviem smalkajiem pirkstiņiem pieskārās pie Portosa milzīgās ķepas, pasmaidīdama pārmeta krustu un izgāja no baznīcas.

Tas nu prokurora dzīvesbiedrei bija par daudz; viņa vairs nešaubījās, ka aizgājušajai dāmai ir mīlestības sakars ar Portosu. Bijusi viņa dižciltīga dāma, viņa noteikti būtu paģībusi, bet, tā kā viņa bija tikai prokurora sieva, tad apmierinājās ar to, ka apvaldītā niknumā ieteicās:

—  Ak tā, Portosa kungs! Un man jūs nepiedāvājat svētīto ūdeni?

Izdzirdis viņas balsi, Portoss sarāvās kā cilvēks, kas atmostas pēc simt gadu miega.

—   Ku… kundze! — viņš iesaucās. — Jūs esat šeit? Kā iet jūsu vīram, mīļajam Koknāra kungam? Vai viņš vēl arvien ir tāds pats sīkstulis? Kur man bija acis, ka pa visu sprediķa laiku, kurš ilga pāris stundu, es jūs nepamanīju?

—   Sēdēju, mans kungs, jums gluži blakus, bet jūs mani nepamanījāt tāpēc, ka redzējāt vienīgi daiļo dāmu, kurai nupat pasniedzāt svētīto ūdeni.

Portoss tēloja apjukumu.

—  A, — viņš novilka, — jūs ievērojāt…

—  Vajadzētu būt aklai, lai to neredzētu.

—   Jā, tā ir viena hercogiene, mana draudzene, — viņš nevērīgi paskaidroja. — Mums ļoti grūti satikties, tāpēc ka viņas vīrs ir ļoti greizsirdīgs, un viņa bija man paziņojusi, ka ieradīsies šodien šajā nožēlojamā baznīcā, šajā nomalē, tikai tādēļ, lai redzētos ar mani.

—   Portosa kungs, vai būsiet tik laipns un piedāvāsiet man elkoni uz piecām minūtēm? — prokurora madāma jautāja. — Es labprāt mazliet patērzētu ar jums.

—   Labprāt, kundze, — atbildēja Portoss, pats sev pamirkšķinādams ar acis kā spēlmanis, kas pavīpsnā par veiklo gājienu, ko grasās izdarīt.

Sai mirklī, sekodams milēdijai, garām pagāja d'Artanjans un, pamezdams acis uz Portosu, pamanīja viņa triumfējošo skatienu.

Izdarīdams tā neiedomājami vieglprātīgā laikmeta vaļīgajiem tikumiem atbilstošu slēdzienu, d'Artanjans nodomāja: «šis puisis jau nu gan sadabūs sev ekipējumu noteiktajā laikā!»

Padodamies savas prokurora madāmas rokas spiedienam kā laiva padodas stūrei, Portoss nonāca līdz Senmagluāra klostera nomaļai alejai, kas abos galos bija aizsprostota ar turniketiem. Dienu šeit bija redzami tikai ubagi, kas kaut ko zelēja, un bērni, kuri rotaļājās.

—   Portosa kungs! — iesaucās prokurora madāma, pārliecinājusies, ka, izņemot parastos šī stūrīša apmeklētājus, neviens cits viņus nevar ne ne redzēt, ne dzirdēt. — O, Portosa kungs, man liekas, ka jūs esat liels siržu lauzējs!

—   Es, kundze? — krūtis izgāzdams, Portoss ieprasījās. — Kāpēc jūs tā domājat?

—   Un mājieni pa sprediķa laiku, un svētītais ūdens? Šī dāma ar nēģerēnu un kalpotāju ir vismaz kāda princese.

—   Ak dievs, nē, jūs maldāties, — Portoss atteica, — viņa ir tikai hercogiene.

—   Un sulainis, kas viņu gaidīja pie durvīm, un kariete ar parādes livrejā ģērbtu kučieri uz bukas?

Portoss nebija ievērojis ne sulaini, ne karieti, bet Koknara kundze ar greizsirdīgas sievietes acīm bija redzējusi visu.

Portoss nožēloja, ka uzreiz nebija pataisījis dāmu ar sarkano spilvenu par princesi.

—  Ak, Portosa kungs, jūs esat skaistuļu luteklis! — prokurora madāma nopūzdamās turpināja.

—  Varat iedomāties, ka ar tādu izskatu, ar kādu daba mani apveltījusi, mīlas dēku man netrūkst, — Portoss sacīja.

—   Dievs tēvs! Cik ātri vīrieši aizmirst! — acis paceldama uz debesīm, prokurora madāma teica.

—   Man šķiet, ka ne tik ātri kā sievietes, — Portoss sacīja. — Jo, kundze, es par sevi varu droši sacīt, ka esmu bijis jūsu upuris, kad ievainots, gandrīz mirstošs, tiku pamests no ārstiem. Es, slavenas ģimenes atvase, biju paļāvies uz jūsu draudzību un tikko nenomiru, papriekš no ievainojumiem, pēc tam aiz bada tanī nožēlojamajā Šantijī mājvietā, bet jūs ne reizi nepagodinājāt ar atbildi dedzīgās vēstules, kuras jums tiku rakstījis.

—   Bet Portosa kungs, — nomurmināja prokurora madāma, kas juta, ka, salīdzinot ar tālaika dižciltīgo dāmu rīcību, viņa tiešām bijusi vainīga.

—   Es, kas jūsu dēļ upurēju baronesi de …

—  Es zinu.

—  Grāfieni de …

—   Portosa kungs, nemokiet mani.

—  Hercogieni de …

—   Portosa kungs, esiet augstsirdīgs!

—  Jums taisnība, kundze, es neturpināšu.

—  Mans vīrs negrib ne dzirdēt par naudas aizdošanu.

—   Koknāra kundze, vai atceraties pirmo vēstuli, ko man rakstījāt? Man tā iespiedusies atmiņā.

Prokurora madāma smagi nopūtās.

—   Jāsaka arī, ka summa, kuru jūs lūdzāt aizdot, — viņa sacīja, — bija mazliet par lielu.

—   Koknāra kundze, es devu jums priekšroku. Man vajadzēja tikai aizrakstīt hercogienei de… Neminēšu viņas vārdu, jo es sievieti nekad nekompromitēju. Bet es skaidri zinu, ka man būtu vajadzējis tikai aizrakstīt viņai un viņa uzreiz atsūtītu man pusotrus tūkstošus.

Prokurora madāmai noritēja asara.

—   Portosa kungs, — viņa teica, — zvēru jums, ka par to esmu bargi sodīta, un, ja jūs nākamībā atkal nonāktu tādās grūtībās, tad griezieties tikai pie manis.

—   Pē, kundze! — Portoss it kā aizvainots iesaucās. — Lūdzu, nerunāsim par naudu, tas ir pazemojoši.

—  Tātad jūs mani vairs nemīlat! — lēnām un skumji sacīja Koknāra kundze.

Portoss majestātiski klusēja.

—  Vai tā ir jūsu atbilde? Ak vai! Es saprotu.

—   Atcerieties, kundze, kā jūs mani apvainojāt. Tas apvainojums ir palicis šeit, — sacīja Portoss, cieši piespiezdams roku pie sirds.

—  Mīļais Portos, ticiet man, es savu vainu izpirkšu.

—   Un ko tad es no jums lūdzu? — Portoss, vientiesīgi plecus paraustīdams, jautāja. — Tikai aizdevumu, vairāk nekā. Es taču neesmu nekāds nesapraša. Es zinu, Koknāra kundze, ka jūs neesat bagāta un ka jūsu vīram jāizsūc nabaga prāvinieki, lai izvilktu no viņiem dažus nožēlojamus ekijus. O, ja jūs būtu grāfiene, marķīze vai hercogiene, tad jūsu rīcība būtu pilnīgi nepiedodama.

Prokurora madāma jutās aizvainota.

—  Vai zināt, Portosa kungs, — viņa sacīja, — ka manā naudas lādē, kaut gan tā ir tikai prokurora sievas naudas lāde, varbūt ir vairāk iekšā nekā jūsu izšķērdīgajām, gražīgajām vēja- grābslēm.

—   Tādā gadījumā, Koknāra kundze, jūs mani esat apvainojusi dubulti, — teica Portoss, atbrīvodams savu roku no prokurora madāmas rokas, — jo, ja jūs esat bagāta, tad jūsu noraidījumu nekādi nevaru attaisnot.

—   Kad es saku «bagāta», tad tas nav jāsaprot burtiski, — redzēdama, ka aizgājusi par tālu, prokurora madāma steigšus atkāpās. — Es neesmu tieši bagāta, bet pārtikusi.

—  Lūdzu, kundze, nerunāsim vairs par to, — Portoss sacīja.

—   Jūs no manis esat atteikusies. Simpātijas mūsu starpā ir zudušas.

—  Jūs nepateicīgais!

—   Un jūs vēl varat sūdzēties! — Portoss pārmeta.

—   Nu tad skrieniet pie savas skaistās hercogienes! Es jūs neturu.

—  Man šķiet, ka viņa izskatās itin jauki!

—   Klausieties, Portosa kungs! Prasu jums pēdējo reizi: vai jūs mani vēl mīlat?

—  Ak kundze, — ierunājās Portoss, cik vien sērīgi spēdams,

—   kad mēs dosimies karagājienā, un priekšnojautas man saka, es kritīšu šajā karā …

—   O, nerunājiet tik šausmīgi! — iesaucās prokurora madāma un apraudājās.

—   Kāda iekšēja balss man to saka, — Portoss turpināja aizvien sērīgāk.

—   Labāk sakiet, ka jums ir jauna mīlas dēka.

—  Nē, es runāju pilnīgi vaļsirdīgi. Mani nav savaldzinājusi neviena cita, un sirds dziļumos es jūtu, ka kaut kas mani vēl saista pie jums. Bet, kā jums zināms vai arī varbūt nav zināms, pēc divām nedēļām mēs dosimies liktenīgajā karagājienā, tāpēc būšu ļoti aizņemts ar ekipējuma sagādāšanu. Man būs jāaizceļo pie maniem radiem, tālu Bretaņā, lai dabūtu ekipējumam nepieciešamo summu.

Portoss ievēroja, ka pavītušajā daiļavā norisinājās pēdējā cīņa starp mīlestību un skopumu.

—  Tā kā hercogienei, ko nupat redzējāt baznīcā, — viņš turpināja, — muižas atrodas līdzās manas ģimenes īpašumiem, tad mēs ceļosim kopā. Jūs jau zināt, ka divatā ceļš vienmēr liekas īsāks.

—  Portosa kungs, vai tad jums Parīzē nav draugu? — prokurora madāma jautāja.

—   Biju gan domājis, ka ir, — Portoss atkal sērīgā balsī sacīja, — bet tagad redzu, ka esmu maldījies.

—  Jums ir, Portosa kungs, jums ir draugi, — prokurora madāma iesaucās un pati jutās pārsteigta par savu dedzību. — Atnāciet rīt pie manis mājās. Jūs esat manas krustmātes dēls, tātad mans brālēns. Jūs esat iebraucis no Nuajonas, no Pikardijas, Parīzē jums ir vairākas prāvas, bet nav advokāta. Vai atcerēsieties to visu?

—   Noteikti, kundze.

—   Nāciet uz pusdienām.

—   Lieliski.

—  Un izturieties piesardzīgi ar manu vīru, jo viņš ir slīpēts, kaut arī viņam jau septiņdesmit seši gadi.

—  Septiņdesmit seši gadi! Velns un elle! Krāšņs vecums! — Portoss iesaucās.

—   Portosa kungs, jūs gribējāt teikt «liels vecums». Tāpēc arī mans nabaga mīļais vīrs kuru katru brīdi var mani padarīt par atraitni, — prokurora madāma turpināja, zīmīgi paskatīdamās uz Portosu. — Par laimi saskaņā ar mūsu laulības līgumu visu manto tas, kas paliek dzīvs.

—   Itin visu? — Portoss jautāja.

—   Visu.

—  Jūs, mana dārgā Koknāra kundze, kā redzu, esat tālredzīga sieviete, — Portoss sacīja, maigi paspiezdams prokurora madāmai roku.

—  Mēs nu esam izlīguši, mīļais Portosa kungs? — viņa klī- rīgi teica.

—   Uz visu mūžu! — Portoss tāpat atbildēja.

—   Nu tad uz redzēšanos, mans viltnieki

—  Uz redzēšanos, aizmirsēja.

—   Līdz rītam, manu eņģei.

—   Līdz rītam, manas dzīves gaisma.

## XXX Miledija

D'Artanjans nepamanīts sekoja milēdijai; viņš redzēja, ka tā iekāpa karietē, un dzirdēja, ka tā pavēlēja kučierim braukt uz Senžermēnu.

Bija veltīgi mēģināt kājām sekot karietei, ko rikšiem aizvilka divi spēcīgi zirgi. Tāpēc d'Artanjans devās uz Ferū ielu.

Sēnas ielā viņš sastapa Planšē: tas stāvēja pie konditorejas loga un mēmā sajūsmā aplūkoja ļoti kārdinošu maizīti.

D'Artanjans lika Planšē aiziet uz de Trevila kunga staļļiem un tur apseglot divus zirgus: vienu viņam, d'Artanjanam, otru pašam Planšē, un tad atjāt pie Atosa. De Trevila kungs reizi par visām reizēm bija nodevis savus staļļus d'Artanjana rīcībā.

Planšē nogriezās uz Kolombjē ielu, d'Artanjans turpināja ceļu uz Ferū ielu. Atoss sēdēja mājās un bēdīgs tukšoja vienu no lieliskā Spānijas vīna pudelēm, kuras bija atvedis no ceļojuma pa Pikardiju. Viņš pamāja Grimo, lai tas atnes vienu glāzi d'Artanjanam, un Grimo kā parasti klusēdams paklausīja.

Tad d'Artanjans izstāstīja Atosam visu, kas baznīcā bija norisinājies starp Portosu un prokurora sievu, un izteica domas, ka viņu biedrs pašreiz droši vien jau esot ceļā uz ekipējuma iegādi.

—   Kas attiecas uz mani, — Atoss uz visu dzirdēto atteica, — tad esmu pilnīgi mierīgs: par maniem segliem sievietes nesamaksās.

—   Un tomēr, mīļais Atos, jūs, kas esat skaists un uzvedīgs lielkungs, varētu ar Amora bultu ievainot princešu un karalieņu sirdis.

—   D'Artanjan, cik jūs vēl esat jauns! — Atoss, plecus paraustīdams, atteica.

Un viņš pamāja Grimo, lai tas atnes otru pudeli.

Šai mirklī pa pusatvērtajām durvīm bikli iespraucās Planšē galva, viņš paziņoja savam kungam, ka abi zirgi atvesti.

—   Kādi zirgi? — Atoss jautāja.

—   Divi zirgi, kurus de Trevila kungs man aizdeva izjādei. Gribu aizlaist līdz Senžermēnai.

—   Ko jūs darīsiet Senžermēnā? — Atoss jautāja tālāk.

Tad d'Artanjans izstāstīja par sastapšanos baznīcā un kā viņš atkal ieraudzījis to sievieti, kas, tāpat kā nepazīstamais melnajā apmetnī un ar rētu pie deniņiem, pastāvīgi nodarbināja viņa domas.

—   Tas nozīmē, ka jūs esat iemīlējies šai sievietē tāpat kā bijāt iemīlējies Bonasjē kundzē, — Atoss sacīja, nicīgi paraustīdams plecus, it kā juzdams līdzcietību pret cilvēku vājumu.

—   Es? Nemaz ne! — d'Artanjans iesaucās. — Man tikai gribas atrisināt noslēpumu, kas ar viņu saistās. Nezinu kāpēc, bet man liekas, ka šai sievietei, kaut gan nepazīstu viņu, tāpat kā viņa nepazīst mani, ir kāda ietekme uz manu dzīvi.

—   Patiesi jums taisnība, — Atoss teica, — es nepazīstu nevienu sievieti, kura būtu vērts, ka viņu meklē, kad viņa ir pazudusi. Bonasjē kundze ir pazudusi, jo ļaunāk viņai, lai atrodas pati.

—   Nē, Atos, nē, jūs maldāties, — d'Artanjans pretojās. — Es mīlu nelaimīgo Konstanci vairāk nekā jebkad, un, ja es zinātu, kur viņa atrodas, tad, kaut vai tas būtu pašā pasaules galā, es dotos turp un izrautu viņu no ienaidnieku rokām. Bet es to nezinu, visi meklējumi ir bijuši veltīgi. Ko tad man darīt? Atliek tikai izklaidēties.

—   Mīļais d'Artanjan, izklaidējieties ar milēdiju. Vēlu to jums no visas sirds, ja tas jums sagādā patikšanu.

—   Klausieties, Atos, jūs te kvernat istabā kā cietumnieks, — d'Artanjans teica. — Labāk nāciet man līdzi, uzkāpsim zirgam mugurā un aizrikšosim kopā līdz Senžermēnai.

—   Mans dārgais, es kāpju zirgam mugurā tikai tad, ja tas ir mans, bet, ja man zirga nav, tad eju kājām.

—   Bet es neesmu tik lepns kā jūs, — atbildēja d'Artanjans, pasmaidīdams par Atosa neiecietību, kas no kura katra cita būtu viņu aizvainojusi, — un es kāpju mugurā tādam zirgam, kas man pagadās. Uz redzēšanos, mīļais Atos.

—   Uz redzēšanos, — atteica musketieris, pamādams Grimo, lai tas atkorķē nupat atnesto pudeli.

D'Artanjans un Planšē uzlēca seglos un aizjāja uz Senžer- mēnas pusi.

Visu ceļu jauneklim neizgāja no prāta vārdi, kurus Atoss bija teicis par Bonasjē kundzi. D'Artanjans nebija sentimentāls jauneklis, tomēr daiļā sīkpreču tirgotāja sieva bija dziļi ietekmējusi viņa sirdi: kā jau teicis, viņš būtu ar mieru iet līdz pasaules galam, lai atrastu iemīļoto. Bet pasaule ir plaša un apaļa, viņš nezināja, uz kuru pusi griezties.

Pagaidām viņš dzīrās uzzināt, kas ir milēdija. Milēdija bija sarunājusies ar cilvēku melnajā apmetnī, tātad viņa pazina šo nepazīstamo. Bet d'Artanjanam bija radusies pārliecība, ka tieši cilvēks melnajā apmetni nolaupījis Bonasjē kundzi arī otrreiz, tāpat kā bija nolaupījis pirmo reizi. Tāpēc jauneklis, sacīdams, ka, dodoties meklēt milēdiju, bet tai pašā laikā arī meklēt Kon- stanci, meloja tikai pa pusei, un tas ir Joti maz.

Par visu to pārdomādams un laiku pa laikam piecirzdams piešus, d'Artanjans bija sasniedzis Senžermēnu. Viņš aizjāja garām paviljonam, kurā desmit gadus vēlāk piedzima Ludviķis XIV. Tad, iegriezies vientuļā ieliņā un skatīdamies pa labi un pa kreisi, vai kaut kur neieraudzīs daiļās anglietes pēdas, viņš pēkšņi pamanīja, ka pa kādas glītas mājas puķēm rotātu terasi, kas stiepās gar apakšējo stāvu, kurā pēc tā laika paraduma nebija neviena loga uz ielas pusi, pastaigājās viens cilvēks. Planšē viņu pazina pirmais.

—   Kungs, — Planšē uzrunāja d'Artanjanu, — vai jūs atceraties šo mūli, kas tur glūn?

—   Nē, — d'Artanjans atteica, — un tomēr esmu pārliecināts, ka šo seju esmu kaut kur redzējis.

—   Domāju gan, — Planšē sacīja, — jo tas ir nabaga Libēns, grāfa de Varda sulainis, un viņa kungu jūs pirms viena mēneša pamatīgi apstrādājāt Kalē pa ceļam uz ostas pārziņa lauku mājām.

—  Jā, jā, tagad atceros, — d'Artanjans teica. — Bet, kā tu domā, vai viņš tevi vēl atcerēsies?

—   Nudien, kungs, man šķiet, viņš bija tā pārbijies, ka diezin vai būs mani iegaumējis.

—  Jauki! Tad ej un patērzē ar šo puisi, — d'Artanjans sacīja, — un mēģini izdibināt, vai viņa kungs ir miris.

Planšē nokāpa no zirga un taisnā ceļā devās klāt Libēnam, kas viņu tiešām neatcerējās, un abi sulaiņi, drīz atraduši kopēju valodu, iegrima sarunā; d'Artanjans pa to laiku ar abiem zirgiem iegriezās sānieliņā, apjāja mājai apkārt un noslēpās aiz lazdu krūma, lai noklausītos viņu tērzēšanā.

Mirkli pakavējies aiz žoga, d'Artanjans izdzirdēja riteņu rīboņu un ieraudzīja, ka pie mājas apstājās milēdijas kariete. Par to nevarēja būt šaubu, jo karietē sēdēja milēdija. D'Artanjans uzgūlās zirgam uz kakla, lai viņu neviens neieraudzītu un viņš pats visu varētu noskatīties.

Karietes logā parādījās milēdijas jaukā, gaišmatainā galviņa, milēdija kaut ko sacīja savai istabenei.

Tā, glīta, gadus divdesmit vai divdesmit vienu veca meiča, vingra un sprigana, dižciltīgai dāmai īsti piemērota istabene, nolēca no karietes kāpšļa, uz kura pēc tālaika paraduma bija sēdējusi, un devās uz terases pusi, kur d'Artanjans bija redzējis staigājam Libēnu.

D'Artanjans ar skatienu sekoja istabenei un ieraudzīja, ka viņa tiešām gāja uz terasi. Bet sagadījās tā, ka tobrīd kāds bija iesaucis Libēnu iekšā un uz terases atradās tikai Planšē, kas skatījās uz visām pusēm, gribēdams izdibināt, kur palicis viņa kungs.

Istabene piesteidzās pie Planšē, ko uzskatīja par Libēnu, un, pasniegdama viņam vēstulīti, sacīja:

—  Jūsu kungam.

—  Manam kungam? — Planšē pārsteigts iejautājās.

—  Jā, tūlīt pat nododiet. Ņemiet jel ātrāk.

Un istabene teciņiem atgriezās pie karietes, ko kučieris jau bija paguvis apgriezt apkārt; meiča uzlēca uz kāpšļa, un kariete aizripoja.

Planšē pagrozīja vēstulīti rokās un tad, pieradis bez iebildumiem paklausīt, nolēca no terases, iegriezās šķērsieliņā un pēc soļiem divdesmit sastapa d'Artanjanu, kas visu bija redzējis un jāja viņam pretī.

—   Jums, kungs, — Planšē sacīja, pasniegdams jauneklim vēstulīti.

—   Man? — d'Artanjans brīnījās. — Vai esi par to pārliecināts?

—   Pie joda! Vai esmu pārliecināts? Istabene man teica: «Tavam kungam.» Man nav cita kunga kā tikai jūs, tātad … Glīts sievišķis šī istabene!

D'Artanjans atplēsa vēstuli un izlasīja šādas rindas:

«Kāda persona, kas interesējas par jums vairāk nekā var izteikt, gribētu zināt, kad jūs būsiet spējīgs doties pastaigā pa mežu. Rīt «Zelta lauka» viesnīcā sulainis melni sarkanā livrejā gaidīs jūsu atbildi.»

«Oho, kāda sagadīšanās! Šķiet, ka milēdija un es interesējamies par vienas un tās pašas personas veselību,» d'Artanjans nodomāja un tad jautāja:

—   Ei, Planšē! Kā tad klājas lāga de Varda kungam? Viņš vis nav vēl miris?

—   Nē, kungs, viņš jūtas diezgan labi, cik nu labi var justies cilvēks ar četrām brūcēm, jo jūs, neuzskatiet to kā pārmetumu, pamielojāt augstmani ar četriem zobena dūrieniem. Viņš tikai vēl esot diezgan vārgs, jo zaudējis gandrīz visas asinis. Kā jau teicu kungam, Libēns mani nepazina un izstāstīja mūsu piedzīvojumu no sākuma līdz beigām.

—   Lieliski, Planšē, tu esi sulaiņu karalis. Tagad kāp zirgā, mums jāpanāk kariete.

Tas neaizņēma ilgu laiku; pēc piecām minūtēm viņi ieraudzīja karieti, kas bija ceļmalā apstājusies; grezni ģērbies jātnieks stāvēja pie karietes durtiņām.

Milēdija un jātnieks bija aizrāvušies tik dedzīgā sarunā, ka d'Artanjans nostājās karietes otrā pusē, un neviens, izņemot glīto istabeni, nepamanīja viņa klātbūtni.

Abi sarunājās angliski, un d'Artanjans nesaprata nevienu vārdu, bet no balss noskaņas jauneklis noprata, ka daiļā angliete ir milzīgi noskaitusies. Milēdija nobeidza ar žestu, kas d'Artanjanam neatstāja ne mazāko šaubu par sarunas raksturu: viņa tik stipri sita ar vēdekli, ka šis mazais dāmu nieciņš izjuka tūkstoš gabalos.

Jātnieks skaļi iesmējās, un šie smiekli vēl vairāk nokaitināja milēdiju.

D'Artanjans nolēma, ka pienācis īstais mirkli iejaukties; piejājis pie otrām karietes durtiņām, viņš godbijīgi noņēma cepuri.

—   Kundze, vai atļausiet man piedāvāt savus pakalpojumus? — viņš iejautājās. — Cik noprotu, šis jātnieks jūs sadusmojis. Sakiet vienu vārdu, un es apņemos viņu sodīt par nepieklājīgo izturēšanos.

Pie pirmajiem d'Artanjana vārdiem milēdija bija pievērsusies jauneklim un ar izbrīnu vērojusi viņu. Kad viņš beidza, milēdija ļoti labā franču valodā sacīja:

—   Kungs, es ar lielāko prieku nodotos jūsu aizgādībā, ja cilvēks, kas ar mani ķildojas nebūtu mans brālis.

—   O, tad piedodiet! — d'Artanjans atvainojās. — Jūs sapratīsiet, kundze, ka es to nezināju.

—   Ko tas dulburis iejaucas citu darīšanās? — noliekdamies pie karietes durtiņām, uzkliedza jātnieks, ko milēdija bija nosaukusi par savu radinieku. — Kāpēc viņš neiet savu ceļu?

—   Pats jūs esat dulburis, — savukārt noliekdamies līdz durtiņām karietes otrā pusē, atbildēja d'Artanjans. — Neeju savu ceļu tāpēc, ka man patīk te apstāties.

Jātnieks pateica māsai pāris vārdus angliski.

—   Es ar jums runāju franciski, — d'Artanjans sacīja, — tāpēc esiet tik laipns un atbildiet man tanī pašā valodā. Jūs esat šīs dāmas brālis, nu labi, bet manējais jūs par laimi neesat.

Varētu sagaidīt, ka milēdija ar sievietēm raksturīgo bailību iejauksies ķildā, lai neļautu tai aiziet par tālu, bet viņa, tieši otrādi, atlaidās karietes spilvenos un salti pavēlēja kučierim:

—  Uz mājām!

Glītā istabene bažīgi paskatījās uz d'Artanjanu, kura patīkamā āriene acīm redzami bija atstājusi iespaidu uz meiču.

Kariete aizbrauca, atstādama abus vīriešus aci pret aci, jo nu vairs neviens šķērslis viņus nešķīra.

Jātnieks grasījās sekot karietei, bet d'Artanjans, kurā dusmas jau tā bija vārījušās, noskaitās vēl negantāk, kad ieraudzīja, ka jātnieks ir tas pats anglis, kas Amjēnā bija laimējis no viņa zirgu un gandrīz arī no Atosa briljantu. Jaunais gaskonis sagrāba jātnieka zirgu aiz pavadas un apturēja.

—   Ē, kungs, — viņš sacīja, — man rādās, ka jūs esat lielāks dulburis nekā es, jo jūs acīm redzot esat piemirsis, ka mēs mazliet saķildojāmies.

—   Tas esat jūs! — anglis teica. — Kā redzams, jums tīk vienmēr spēlēt ja ne vienu, tad citu spēli?

—  Jā, un jūs atgādinājāt, ka man vajag atspēlēties. Tad redzēsim, cienījamais, vai jūs tikpat veikli protat rīkoties ar rapieri kā ar kauliņu biķeri.

—  Jūs skaidri redzat, ka man nav zobena, — anglis sacīja.

—   Jūs taču negribēsiet pret neapbruņotu cilvēku tēlot drošsirdīgo?

—   Ceru, ka mājās jums atradīsies zobens, — teica d'Artanjans.

—   Katram gadījumam man ir divi, un, ja vēlaties, varam spēlēt uz vienu no tiem.

—   Tas būs lieki, — atbildēja anglis, — jo tāda veida rīku man netrūkst.

—   Labi, godājamais, tad izvēlieties pašu garāko no tiem un parādiet man to šovakar, — d'Artanjans sacīja.

—   Un kur, lūdzu?

—   Aiz Luksemburgas pils. Tas ir vislabākais kvartāls šāda veida pastaigām.

—   Labi, es ieradīšos.

—   Cikos?

—   Pulksten sešos.

—   Starp citu, jums droši vien būs viens vai divi draugi?

—   Man ir pat trīs, un viņi jutīsies pagodināti, piedaloties manā partijā.

—   Trīs? Brīnišķīgi! Kāda sagadīšanās! — d'Artanjans iesaucās. — Arī man ir tieši tikpat daudz.

—   Tagad pasakiet, kas jūs esat? — anglis jautāja.

—   Esmu d'Artanjana kungs, Gaskoņas muižnieks, kalpoju dez Esāra kunga gvardistu rotā. Un jūs?

—   Es esmu lords Vinters, barons Sefilds.

—   Labi, barona kungs, esmu jūsu padevīgais kalps, — d'Artanjans sacīja, — kaut gan jūsu vārdus man grūti atcerēties.

D'Artanjans piespieda piešus, un zirgs aizauļoja atpakaļ uz Parīzi.

Kā vienmēr tādos gadījumos, d'Artanjans taisnā ceļā devās pie Atosa.

Atoss gulšņāja uz plata dīvāna un, kā pats bija teicis, gaidīja, lai pie viņa ierodas ekipējums.

D'Artanjans izstāstīja Atosam par visu notikušo, noklusēdams vienīgi par de Vardam adresēto vēstuli.

Atoss bija sajūsmināts, kad dabūja zināt, ka viņam vajadzēs cīnīties ar angli. Mēs jau esam minējuši, ka viņš tieši pēc tā bija ilgojies.

Abi draugi nekavējoties aizsūtīja sulaiņus pakaļ Portosam un Aramisam un iepazīstināja arī tos ar pašreizējo stāvokli.


Portoss izvilka zobenu no maksts un sāka uzbrukt sienai, šad tad atkāpdamies un taisīdams pietupienus kā balerīna. Aramiss, kas vēl arvien strādāja pie savas poēmas, ieslēdzās Atosa kabinetā un lūdza, lai viņu netraucē, iekams nav pienācis laiks doties uz divkauju.

Atoss pamāja Grimo, lai tas atnes pudeli vīna.

D'Artanjans klusībā apsvēra kādu nelielu plānu, kura realizēšanu redzēsim tālāk un kurš droši vien solīja viņam patīkamu dēku, jo laiku pa laikam viņa lūpās iezagās smaids, kas apgaismoja domīgo seju.

Pirmās daļas beigas

## PASKAIDROJUMI

[1] luijs pjērs anketils (1723.—1806), franču garīdznieks, «Francijas vēstures» autors. (Tulk. piez.)

[1] Zatis Klopincls (XIII gs.), sacercjis mine(;:s poēmas otro df.ļi:. (Tulk. piez.)

[2] uzticīgs un stiprs (lat.). tulk.

[3] daudziem nelīdzīga (lat.).

[4] pjaviņa saint-germain-des-pres baznīcas priekšā, kur senāk studenti mēdza pastaigāties un arī norunāt divkaujas. (Tulk.)

[5] anrī de Taleirāns, marķīzs de Salē (1599.—1626. g.), Ludviķa XIII mīlulis, tika apvainots par sazvērestību pret Rišeljē, arestēts Nantē un sodīts ar nāvi. (Tulk. piez.)

[6] rinda no vergilija «Eneīdas» (II, 40). Latviešu tulkojumā skan šādi: «Baidos no grieķiem, pat kad viņi nes upurus dieviem.» (Tulk. piez.)

[7] vienkārši brīnišķīgs! (lat.)

[8] vieglāk peldošs. (lat.)

[9] ievads. (lat.)

[10] tāpat kā debesu plašumā. (lat.)

[11] zemākās pakāpes. (Lat.)

[12] pierādījums bez jebkādiem izgreznojumiem. (Lat.)

[13] tu nožēlo velnu. (Lat.)

[14] klerikāļu runai jābūt stingrai. (Lat.)

[15] Visskaļākajā balsī. (Lat.)

[16] niecību niecība. (Lat.)

[17] būs, ir, bija. (Lat.)

[18] mana vaina. (lat.)

## TRĪS MUSKETIERI -2. daļa

Aleksandrs Dimā(Tēvs)

Kopoti raksti piecpadsmit sējumos


.

.

.


.

## OTRĀ DAĻA


..

## I angļi un franči


Norunātajā stundā mūsu draugi ar saviem sulaiņiem ieradās iežogotajā klajumā, kas atradās aiz Luksemburgas pils un kur ganījās tikai kazas. Atoss iedeva ganam nelielu monētu, un tas aizgāja. Sulaiņus nolika sardzē.

Drīz tam pašam klajumam tuvojās klusējošu vīru pulciņš, kas pievienojās musketieriem. Pēc tam pēc aizjūras paražām norisinājās savstarpēja iepazīšanās.

Angļi visi bija augstdzimuši cilvēki, un pretinieku dīvainie vārdi viņus ne tikai pārsteidza, bet pat uztrauca.

—  Tas mums nekā neizsaka, — teica lords Vinters, kad trīs draugi bija nosaukuši savus vārdus, — mēs tāpat nezinām, kas jūs esat, un mēs necīnīsimies ar cilvēkiem, kam ir tādi vārdi. Tie ir kaut kādi ganu vārdi.

—   Kā jau jūs, milord, droši vien būsiet uzminējis, tie ir pieņemti vārdi, — Atoss paskaidroja.

—  Tas mums rada vēl jo lielāku vēlēšanos uzzināt īstos, — anglis atbildēja.

—  Spēlēt ar mums jūs varējāt, nezinādams mūsu īstos vārdus? — Atoss sacīja. — Un turklāt vinnēt divus zirgus.

—  Jums taisnība, bet tad mēs riskējām tikai ar pistolēm, šoreiz mēs riskējam ar dzīvību. Spēlēt var ar kuru katru, bet duelēties tikai ar sev līdzīgu.

—  Pareizi, — Atoss piekrita un, pasaucis nomaļus to angli, ar kuru viņam vajadzēja duelēties, klusu pateica savu vārdu.

Portoss un Aramiss darīja tāpat.

—  Vai ar to jums pietiek un jūs uzskatāt mani par pietiekami augstdzimušu, lai pagodinātu mani un krustotu ar mani šķēpus? — Atoss jautāja savam pretiniekam.

—  Jā, mans kungs, — tas palocīdamies atbildēja.

—  Labi! Vai vēlaties, lai jums vēl kaut ko pasaku? — Atoss vēsi jautāja.

—   Lūdzu? — anglis pārsteigts sacīja.

—  Jums labāk nevajadzēja prasīt, lai atklāju savu īsto vārdu.

—   Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka es tieku uzskatīts par mirušu, un man ir dažādi iemesli vēlēties, lai neviens neuzzina, ka esmu dzīvs, un tagad būšu spiests jūs nogalināt, lai mans noslēpums netiktu izpausts.

Anglis paskatījās uz Atosu, domādams, ka tas joko, taču Atoss runāja pilnīgi nopietni.

—   Kungi, vai esat sagatavojušies? — jautāja Atoss, pievērsdamies kā saviem draugiem, tā pretiniekiem.

—  Jā, — reizē atbildēja angļi un franči.

—  Tad sāksim, — Atoss sacīja.

Tai pašā mirklī rieta saules staros iezibsnījās astoņi zobeni, iedegās nikna cīņa, un tas bija gluži dabiski, jo pretinieki bija divkārtēji ienaidnieki.

Atoss cīnījās tik mierīgi un nosvērti, it kā atrastos paukošanās zālē.

Portoss, ko piedzīvojums Santijī acīm redzot bija izdziedējis no pārāk lielas pašpaļāvības, rīkojās diezgan viltīgi un saprātīgi.

Aramiss, kam vajadzēja nobeigt savas poēmas trešo dziedājumu, steidzās kā ļoti nevaļīgs cilvēks.

Atoss pirmais nogalināja savu pretinieku; viņš tam iedūra tikai reizi, bet šis dūriens, kā musketieris jau bija brīdinājis savu pretinieku, izrādījās nāvīgs — zobena smaile bija ieurbusies pašā sirdī.

Tad Portoss nogāza gar zemi savējo; viņš tam bija iedūris gūžā. Tā kā anglis, vairāk nepretodamies, atdeva savu zobenu, tad Portoss uz savām rokām aiznesa viņu uz karieti.

Aramiss tik strauji vajāja savu pretinieku, ka tas, atkāpies soļu piecdesmit, galu galā ņēma kājas pār pleciem un, sulaiņu svilpienu pavadīts, aizlaidās lapās.

D'Artanjans vienkārši, bet prasmīgi tikai aizstāvējās, un, kad redzēja, ka pretinieks ir pamatīgi nokausēts, viņš ar spēcīgu cirtienu izsita tam zobenu no rokas. Palicis bez ieroča, barons atkāpās pāris soļu atmuguriski, bet tad viņam paslīdēja kāja, un viņš nogāzās uz muguras visā augumā.

Ar vienu lēcienu d'Artanjans bija klāt pie viņa un, pielicis zobena smaili viņam pie kakla, sacīja:

—   Mans kungs, es varētu jūs nogalināt, jūs esat manā varā, bet jūsu māsai par patikšanu dāvāju jums dzīvību.

D'Artanjans jutās laimes kalngalos; viņam bija izdevies realizēt iepriekš pieņemto plānu, ko apsverot, viņa sejā bija atplau- kuši smaidi, par kuriem jau stāstījām.

Sajūsmināts, ka viņam darīšana ar tik krietnu džentlmeni, anglis apskāva d'Artanjanu un izteica tūkstoš laipnību trim musketieriem. Tā kā Portosa pretinieks jau bija iecelts karietē un Aramisa pretinieks aizmucis, tad visi pievērsās mirušajam.

Cerēdami, ka varbūt ievainojums nav nāvīgs, Portoss un Aramiss sāka viņu izģērbt, un viņam no jostas izkrita cieši pieblīvēts naudas maks. D'Artanjans pacēla to un pasniedza lordam Vinteram.

—   Pie velna, ko tad es lai ar to daru? — anglis jautāja.

—   Nododiet maku viņa ģimenei, — d'Artanjans sacīja.

—  Viņa ģimenei gan Joti vajadzīgs tāds nieks: tā mantos piecpadsmit tūkstoš luidoru rentes. Atdodiet maku saviem sulaiņiem.

D'Artanjans iebāza maku kabatā.

—   Un tagad, mans jaunais draugs, jo ceru, ka atļausiet jūs tā saukt, — teica lords Vinters, — ja vēlaties, stādīšu jūs priekšā manai māsai lēdijai Klarikai. Es gribu, lai arī viņa veltī jums labvēlību, jo vairāk tāpēc, ka viņa galmā ir labi ieredzēta un varbūt nākotnē varēs aizbilst par jums kādu vārdu.

D'Artanjans pietvīka aiz prieka un, apliecinādams piekrišanu, palocījās.

Pa to laiku pie d'Artanjana bija pienācis Atoss.

—   Ko jūs domājat darīt ar šo maku? — viņš tam klusu pie auss jautāja.

—   Grasījos atdot to jums, mīļais Atos.

—  Man? Kādēļ?

—  Sasodīts! Jus viņu nogalinajāt: maks ir uzvarētāja guvums.

—   Es lai kļūtu ienaidnieka mantinieks? — Atoss atteica. — Par ko jūs mani uzskatāt?

—   Tāds ir kara ieradums, — d'Artanjans atbildēja. — Kāpēc tāpat nevarētu rīkoties divkaujās?

—   Es tā nekad neesmu darījis pat kaujas laukā, — Atoss teica.

Portoss paraustīja plecus. Aramiss atzinīgi uzsmaidīja Ato- sam.

—   Tad atdosim šo naudu sulaiņiem, kā lords Vinters ieteica, — d'Artanjans sacīja.

—  Jā, atdosim maku, tikai ne mūsējiem, bet angļu sulaiņiem, — Atoss teica.

Paņēmis maku, viņš to pameta kučierim, sacīdams:

—  Jums un jūsu biedriem.

Tik cildena rīcība no tāda cilvēka puses, kuram pašam nebija nenieka kabatā, pārsteidza pat Portosu, un par frančiem raksturīgo devīgumu, par kuru vēlāk lords Vinters un viņa draugs stāstīja malu malās, jūsmoja it visi, izņemot Grimo, Musketona, Planšē un Bazēna kungus.

Atvadīdamies lords Vinters pateica d'Artanjanam savas māsas adresi; viņa dzīvoja Ruajala laukumā, kas tolaik bija iecienīts kvartāls, namā Nr. 6. Viņš pats apņēmās atbraukt pakaļ d'Artanjanam, lai to iepazīstinātu ar savu māsu. D'Artanjans norunāja satikties ar lordu Vinteru pulksten astoņos pie Atosa.

Gaidāmā iepazīšanās ar milēdiju ļoti nodarbināja jaunā gaskoņa prātu. Viņš atcerējās, cik dīvainā veidā šī sieviete līdz šim bijusi iejaukta viņa liktenī. Pēc d'Artanjana pārliecības milēdija bija kardināla aģente, un tomēr viņa neatvairāmi valdzināja jaunekli. Viņš bažījās vienīgi par to, ka milēdija varētu pazīt viņā Mengas un Duvras notikumu varoni. Tādā gadījumā milēdija zinātu, ka viņš ir de Trevila kunga draugs, ar sirdi un dvēseli padevīgs karalim, un līdz ar to diezgan daudz zaudētu šīs dāmas acīs; turpretī, ja milēdija par viņu zinātu tikai tikpat daudz, cik viņš par to, tad abiem būtu vienādas iespējas. Kas attiecās uz mīlas intrigu, kāda acīm redzot sākās starp milēdiju un grāfu de Vardu, tad par to mūsu pašapzinīgais jauneklis raizējās maz, kaut gan grāfs bija skaists, jauns, bagāts un turklāt vēl kardināla mīlulis. Arī divdesmit gadu vecums ir ko vērts, sevišķi, ja divdesmitgadīgais dzimis Tarbā.

Vispirms d'Artanjans devās uz mājām un ļoti rūpīgi saposās; tad atkal devās pie Atosa un kā parasti izstāstīja viņam visu. Atoss uzklausīja viņa plānus, pakratīja galvu un ar zināmu rūgtumu ieteica viņam būt uzmanīgam.

—  Gluži nesen jūs zaudējāt sievieti, kas, pēc jūsu vārdiem, bija laba, gudra, īsi sakot, pati pilnība, un nu jūs jau skrienat pakaļ citai!

D'Artanjans juta, ka pārmetums ir dibināts.

—  Bonasjē kundzi es mīlēju ar sirdi, turpretī milēdiju mīlu ar prātu, — jauneklis taisnojās. — Gribu iepazīties ar viņu lielāko tiesu tādēļ, lai izdibinātu, kāda loma viņai ir galmā.

—   Kāda viņai loma? Pie joda! Pēc tā, ko jūs man esat stāstījis, to nav grūti uzminēt. Viņa ir kardināla aģente, sieviete, kas jūs ievilinās lamatās, kur jūs zaudēsiet galvu.

—  Velns lai parauj, Atos, jūs visu saskatāt pārāk drūmās krāsās!

—  Draugs, es neuzticos sievietēm. Nekā nevar darīt, esmu pārāk dārgi samaksājis. Sevišķi neuzticos gaišmatēm. Milēdija ir gaišmate, vai ne?

—  Viņai ir visskaistākie gaišie mati, kādus vien esmu redzējis.

—   Nabaga d'Artanjan, — Atoss noteica.

—  Paklausieties, es gribu tikai noskaidrot šo un to. Kad būšu izzinājis, ko vēlos, tad es pie viņas vairs neiešu.

—   Noskaidrojiet, — Atoss flegmātiski sacīja.

Lords Vinters ieradās norunātajā stundā, bet Atoss, iepriekš brīdināts, iegāja otrā istabā. Anglis sastapa d'Artanjanu vienu pašu, un, tā kā pulkstenis bija jau gandrīz astoņi, tad abi tūlīt devās pie milēdijas Klarikas.

Lejā viņus gaidīja lepna kariete ar diviem spēcīgiem zirgiem, tie viņus vienā mirklī aizvizināja uz Ruajala laukumu.

Milēdija Klarika d'Artanjanu uzņēma diezgan atturīgi. Viņas savrupmāja bija iekārtota ļoti grezni. Kaut gan vairums angļu kara dēļ jau bija pametuši Franciju vai arī dzīrās izbraukt, milēdija nupat bija izdevusi diezgan lielu summu savas mājas iekārtošanai; tas liecināja, ka uz viņu neattiecas rīkojums par angļu izraidīšanu.

—  Jūs redzat jauno muižnieku, — lords Vinters teica savai māsai, stādīdams priekšā d'Artanjanu, — kura rokās atradās mana dzīvība, bet viņš nevēlējās izmantot savu priekšrocību, kaut gan mēs bijām divkārtēji ienaidnieki, jo, pirmkārt, es biju viņu apvainojis, otrkārt, esmu anglis. Tāpēc pateicieties viņam, kundze, ja jūtat pret mani kaut cik draudzības.

Milēdija mazliet sarauca uzacis, viņas pierei pārslīdēja tikko samanāma ēna un lūpās pavīdēja tik dīvains smīns, ka jauneklis, kas bija uztvēris pārmaiņas viņas vaibstos, neviļus notrīsēja.

Brālis neredzēja nekā, jo bija novērsies no milēdijas un rotaļājās ar viņas iemīļoto pērtiķi, kas bija parāvis lordu Vinteru aiz kamzoļa.

—   Esiet sveicināts, mans kungs, — milēdija ieteicās neparasti maigā balsī, kas bija asā pretstatā ar sapīkuma pazīmēm, kuras d'Artanjans nupat bija novērojis, — jūs šodien esat ieguvis mūžīgas tiesības uz manu atzinību.

Anglis atkal pievērsās viņiem un, neizlaizdams ne mazāko sīkumu izstāstīja, kā cīņa bija norisinājusies. Milēdija klausījās ļoti uzmanīgi, tomēr viegli bija saskatāms, ka stāstījums, kaut gan viņa pūlējās noslēpt savas izjūtas, viņai sagādāja nepatiku. Reizēm viņa pietvīka un viņas mazā kājiņa zem kleitas nepacietīgi kustējās.

Lords Vinters nekā neievēroja. Pabeidzis stāstījumu, viņš piegāja pie galda, uz kura bija uzlikta paplāte ar pudeli Spānijas vīna un glāzēm. Viņš pielēja divas glāzes un ar mājienu uzaicināja d'Artanjanu iedzert.

D'Artanjans zināja, ka atteikties saskandināt glāzes ar angli nozīmētu viņu dziļi aizvainot. Tāpēc jauneklis piegāja pie galda un paņēma otru glāzi. Tomēr viņš neizlaida no acīm milēdiju un spogulī redzēja, cik ļoti pārvērtās viņas seja. Tagad viņa iedomājās, ka neviens uz viņu neskatās, un daiļajā sejā iezīmējās kaut kas zvērīgs. Viņa nikni kodīja mutautiņu.

Tad ienāca jaunā, glītā istabene, ko d'Artanjans jau bija ievērojis. Viņa pateica dažus vārdus angliski lordam Vinteram, kas tūdaļ, aizbildinādamies ar neatliekamām darīšanām, atvainojās d'Artanjanam, lūdza atļauju aiziet un uzdeva māsai izlūgties piedošanu viņa vietā.

D'Artanjans ar rokas spiedienu atvadījās no lorda Vintera un atgriezās pie milēdijas. Viņas sejā pārsteidzoši ātri bija atgriezusies agrākā maigā izteiksme, vienīgi daži sarkani plankumiņi mutautiņā norādīja, ka viņa bija sakodusi lūpas līdz asinīm.

Viņas lūpas bija ārkārtīgi daiļas, sārtas kā korāļi.

Saruna kļuva nepiespiesta. Milēdija, šķiet, pilnīgi atguva pašsavaldīšanos. Viņa izstāstīja, ka lords Vinters neesot viņas brālis, bet nelaiķa vīra brālis; viņa esot apprecējusies ar jaunāko brāli, kas nomiris, atstādams viņu ar bērnu. Sis bērns esot vienīgais lorda Vintera mantinieks, ja lords Vinters neapprecēšoties. Milēdijas stāstījums modināja d'Artanjanā nojautu, ka tur ir kāds noslēpums, bet viņš vēl nespēja to īsti izprast.

Pusstundu patērzējis ar milēdiju, d'Artanjans nāca pie pārliecības, ka šī sieviete ir viņa tautiete: milēdija runāja franciski tik pareizi un izsmalcināti, ka par to nevarēja būt nekādu šaubu.

D'Artanjans neskopojās ar glaimiem un padevības apliecinājumiem. Klausīdamās visas šīs blēņas, milēdija labvēlīgi smaidīja. Pienāca laiks atvadīties. Iziedams no milēdijas salona, d'Artanjans jutās kā laimīgākais cilvēks pasaulē.

Kāpnēs viņš sastapa glīto istabeni. Garām iedama, viņa mazliet piedūrās d'Artanjanam un tūlīt, nosarkusi līdz ausu galiņiem, lūdza piedošanu tik maigā balstiņā, ka uzreiz saņēma piedošanu.

D'Artanjans ieradās arī nākošajā dienā un tūlīt tika uzņemts vēl labāk nekā iepriekšējā. Lorda Vintera nebija, un visu vakaru ar viesi tērzēja pati namamāte. Likās, ka viņa ļoti interesējās par d'Artanjanu, izjautāja, kur jauneklis dzimis, ar ko draudzējas un vai nav domājis par iestāšanos kardināla kunga dienestā.

D'Artanjans, kā jau lasītājam zināms, bija savos divdesmit gados ļoti saprātīgs jauneklis, viņš uzreiz atcerējās savas aizdomas par milēdiju, izteicās ļoti atzinīgi par viņa eminenci un sacīja, ka droši vien būtu iestājies kardināla, nevis karaļa miesas sargos, ja būtu pazinis, piemēram, de Kavuā kungu tā, kā pazina de Trevila kungu.

Milēdija bez mazākā satraukuma novirzīja sarunu uz citu tematu un pavisam vienaldzīgi jautāja, vai viņš kādreiz ir bijis Anglijā.

D'Artanjans atbildēja, ka esot tur bijis de Trevila kunga uzdevumā pārrunāt par zirgu iepirkšanu un pat atvedis četrus paraugam.

Milēdija sarunas laikā divas trīs reizes iekoda lūpā: šis gaskonis bija viltīgs.

D'Artanjans aizgāja tai pašā stundā kā iepriekšējā vakarā. Koridorā viņš atkal satika glīto Ketiju — tā sauca istabeni. Viņa uzlūkoja d'Artanjanu nepārprotami labvēlīgi. Bet jauneklis bija tā aizrāvies ar viņas pavēlnieci, ka ievēroja tikai to.

D'Artanjans apmeklēja milēdiju nākošajā un aiznākošajā dienā, un milēdija uzņēma viņu ar katru vakaru laipnāk.

Katru vakaru gan priekšnamā, gan koridorā, gan kāpnēs viņš satika glīto istabeni.

Bet, kā jau teicām, d'Artanjans nepievērsa ne mazāko uzmanību nabaga Ketijas neatlaidībai.

## II pusdienas pie prokurora

Divkauja, kurā Portoss bija tik vareni turējies, tomēr nelika viņam aizmirst pusdienas pie prokurora madāmas. Nākošajā dienā ap pulksten vieniem Musketons vēl pēdējo reizi nobrauca ar suku pa viņa kamzoli, un pilnīgi apmierināta cilvēka gaitā musketieris devās uz Lāču ielu.

Arī viņam sirds pukstēja straujāk, bet ne kā d'Artanjanam no jaunas un nepacietīgas mīlestības. Nē, Portosa asinis riņķoja straujāk aiz savtīgām interesēm: beidzot viņš pārkāps noslēpumaino slieksni, uzies augšā pa nepazīstamajām kāpnēm, pa kurām cits pēc cita uzripojuši tiesas vīra Koknara ekiji.

Portoss ieraudzīs īstenībā naudas lādi, ko neskaitāmas reizes bija redzējis sapņos, lielu, garu, aprūsējušu, pie zemes piekaldi- nātu lādi ar priekškaramo atslēgu; lādi, par ko bieži bija dzirdējis runājam un kuru nu prokurora madāmas gan mazliet izkaltušās, tomēr vēl itin piemīlīgās rokas beidzot atvērs musketiera apbrīnas pilnajam skatienam.

Turklāt viņš, klaidonis zemes virsū, cilvēks bez mantas un bez ģimenes, karavīrs, kas pieradis pie mājvietām, krogiem, tavernām un traktieriem, gardēdis, kam parasti jāapmierinās ar kumosiem, kadi kuro reizi pagadās, viņš tagad nogaršos mājas ēdienus, izbaudīs mājīgas omulības tīksmi un ļausies namamātes laipnajai gādībai, ko, jo skarbāks vīrs, jo vairāk mēdz cienīt, kā mēdz teikt veci kaujinieki.

Ierasties kā brālēnam katru dienu pie bagātīgi klāta galda, izgludināt krunkas vecā prokurora dzeltenīgajā pierē, mazliet paplūkt spalvas jaunajiem tiesas skrīveriem, mācot viņiem basetes, kauliņu spēles un «landsknechta» izsmalcinātus paņēmienus un atlīdzības vietā par stundu novinnēt no viņiem vesela mēneša ietaupījumus, — tas viss ārkārtīgi vilināja Portosu.

Musketieris gan atcerējās nelāgās valodas, kādas jau tolaik klīda par prokuroriem un ir pārdzīvojušas viņus: valodas par viņu sīkumainību, mantrausību, sīkstulību. Bet Koknara madāma, atskaitot atsevišķas taupīguma lēkmes, kuras Portoss aizvien uzskatīja par gluži liekām, bija bijusi vispār diezgan devīga, cik jau nu prokurora sieva var būt devīga, un tāpēc musketieris cerēja, ka viņas māja būs iekārtota patīkami.

Tomēr pie durvīm musketieri pārņēma zināmas šaubas, jo ieeja nemaz nebija pievilcīga: smirdošs, netīrs koridors, tumšas kāpnes, kurās tikai pa mazu aizrestotu lodziņu iespiedās trūcīga dienasgaisma no kaimiņu sētas; otrajā stāvā zemās, ar milzīgām naglām apsistās durvis izskatījās kā ieeja Grand-Satlē cietumā.

Portoss pieklauvēja ar vienu pirkstu; garš, bāls skrīveris ar īstu matu mežu uz galvas atvēra durvis un sveicināja ar tādu izskatu, ka viņš ir spiests cienīt gan atnācēja brašo augumu, kas liecināja par spēku, gan karavīra uniformu, kura norādīja uz zināmu stāvokli sabiedrībā, gan ziedošo seju, kas norādīja uz pārtikušu dzīvi.

Otrs, mazāka auguma skrīveris paradījas aiz pirmā, trešais, drusku lielāks, aiz otrā un divpadsmitgadīgs izsūtāmais zēns aiz trešā.

Pavisam trīs un pus ierēdņi — tais laikos tas nozīmēja, ka prokurora kantorim ir diezgan plaša klientūra.

Kaut gan musketierim vajadzēja ierasties tikai vienos, tomēr prokurora madāma bija ausījusies jau no pulksten divpadsmitiem, cerēdama, ka iemīļotā drauga sirds vai ari vēders atvedīs viņu pirms norunātā laika.

Tāpēc Koknara kundze iznāca pa dzīvojamās istabas durvīm gandrīz tai pašā mirklī, kad viesis ienāca pa ārdurvīm, un godājamās dāmas ierašanās izglāba viņu no nepatīkamas situācijas. Skrīveri bija ziņkārīgi blenzuši uz Portosu, un viņš, nezinādams, ko sacīt šai augšup un lejup slīdošajai gammai, bija stāvējis kā mēli norijis.

— Mans brālēns! — prokurora madāma iesaucās. — Nāciet iekšā, Portosa kungs, nāciet taču iekšā!

Portosa vārds darīja parasto iespaidu uz skrīveriem, tie sāka smieties, bet Portoss atskatījās uz smējējiem, un viņu sejas uzreiz kļuva atkal nopietnas.

Lai nokļūtu prokurora kabinetā, Koknara kundze ar Portosu izgāja cauri priekšistabai, kur patlaban uzturējās skrīveri, un kantorim, kur viņiem vajadzēja uzturēties un kas bija tumša, aktiem pieblīvēta telpa. Tālāk, pametuši pa labi virtuvi, namamāte un viesis iegāja pieņemamajā istabā.

Visas šīs istabas, kas stiepās cita aiz citas, Portosam nemaz nepatika. Pa atvērtajām durvīm varēja dzirdēt katru vārdu, ko kāds pateica. Turklāt, iedams garām virtuvei, musketieris bija pētījoši ieskatījies tajā un ar dziļu nožēlu, prokurora madāmai par kaunu ievērojis, ka tur pavardā nekurējās uguns, tur nevaldīja darbīgā rosme, kādai parasti vajag kūsāt šajā gardēdības svētnīcā pirms brangām pusdienām.


Prokuroram acīm redzot jau bija pateikts par gaidāmo apciemojumu, jo viņš neizrādīja nekādu pārsteigumu, ieraudzīdams Portosu, kas diezgan nepiespiesti tuvojās viņam un laipni sveicināja.

—   Mēs, Portosa kungs, kā rādās, esam radinieki? — iejautājās prokurors un mazliet piecēlās, atbalstīdamies uz niedru pinuma krēsla atzveltnēm.

Sirmgalvim mugurā bija plats, melns vamzis, kurā viņa vārgais augums gandrīz vai pazuda; iezaļganajā, izkāmējušajā sejā mazās, pelēkās ačeles gailēja kā divas oglītes, un šķita, ka tās un vaikstīgā mute ir vienīgās sejas daļas, kur vēl patvērusies dzīvība. Diemžēl, kājas sāka atteikties kalpot šim kaulu kambarim; nu jau piecus sešus mēnešus, kopš bija iestājusies pasliktināšanās, godājamais prokurors, patiesību sākot, pamazām bija kļuvis pilnīgi atkarīgs no savas sievas.

Brālēns tika bez kurnēšanas pieņemts. Bet, ja Koknara kungs spētu pats nostāvēt stingri uz savām kājām, viņš būtu noraidījis Portosa pretenzijas uz radniecību.

—   Jā, mans kungs, mēs esam radinieki, — bez mazākā apjukuma atbildēja Portoss, kas, starp citu, nemaz nebija sagaidījis, ka vīrs viņu uzņems ar sajūsmu.

—   Ja nemaldos, tad no sievas puses? — prokurors dzēlīgi ieprasījās.

Portoss neuztvēra dzēlīgumu un uzskatīja to par vientiesību, tāpēc pavīpsnāja savās kuplajās ūsās. Koknara kundze zināja, ka vientiesīgs prokurors ir reta dabas parādība; viņa mazliet pasmaidīja un ļoti nosarka.

Kopš Portosa atnākšanas vecais prokurors ik brīdi nemierīgi skatījās uz lielu skapi, kas atradās pretī ozolkoka rakstāmgaldam. Portoss noprata, ka šim skapim vajag būt viņa tīkotajai naudas lādei, kaut gan pēc apveida tas neatbilda sapņojumos iecerētajai mantas glabātuvei; musketieris nopriecājās, ka īstenība bija par sešām pēdām augstāka nekā sapņojums.

Koknars necentās padziļināt ģenealoģiskās izziņas; pārlaidis nemierpilno skatienu no skapja uz Portosu, viņš tikai ieteicās:

—   Ceru, ka mūsu brālēns pirms atgriešanās uz laukiem pagodinās mūs un vienu reizi pusdienos kopā ar mums. Vai ne, Koknara kundze?

Šoreiz belziens trāpīja Portosu tieši pierē un viņš to sajuta; arī Koknara madāmai tas nepagāja secen, jo viņa steigšus attrauca:

—   Mans brālēns vairs nenāks, ja viņam nepatiks mūsu uzņemšana, bet pretējā gadījumā mēs lūgsim, lai viņš katru brīvo brītiņu pavada pie mums, jo viņš taču uzturēsies Parīzē ļoti īsu laiku un maz pagūs mūs apmeklēt.

—  Manas kājas, manas nabaga kājas! Kur jūs esat palikušas? — Koknars norūca un mēģināja pasmaidīt.

Palīdzība, ko prokurora madāma sniedza Portosam tieši tai mirklī, kad tika nopietni apdraudētas viņa gastronomiskās intereses, modināja viņā dziļas atzinības jūtas, pret namamāti.

Drīz pienāca laiks pusdienot. Visi sagāja ēdamistabā, lielā, tumšā telpā, kas atradās pretī virtuvei.

Laikam saoduši mājā neparastas smakas, skrīveri ieradās uz maltīti ar militāru akurātību un, turēdami tabureti rokā, gaidīja, kad varēs sēsties. Viņu žokļi jau tagad draudīgi raustījās.

«Velna milti!» Portoss nodomāja, uzlūkodams trīs izbadējušos, jo izsūtāmais zēns, pats par sevi saprotams, netika pielaists pie kopīgā galda. «Velna milti! Es gan sava radinieka vietā neturētu šitādus badmiras. Viņi taču izskatās kā avarējuši kuģinieki, kas sešas nedēļas nav nekā ēduši.»

Ieradās arī Koknara kungs, ko slimnieka krēslā iestūma istabā pati madāma, un Portoss steidzās viņai palīgā piebīdīt vīru pie galda.

Tikko Koknara kungs bija ēdamistaba, arī viņam nāsis un žokļi sāka raustīties tāpat kā skrīveriem.

—  Oho! — viņš novilka. — Zupa smaržo lieliski!

«Ko viņi, pie joda, saož tik neparastu šajā virā?» brīnījās Portoss, ieraudzījis bālu buljonu, kura bija daudz, bet pa virsu tam neredzeja nevienas tauku zīlītes, tikai daži reti grauzdiņi peldēja kā arhipelāga salas.

Koknara madāma pasmaidīja, uz viņas mājienu visi steigšus atsēdās.

Koknara kungam buljonu pasniedza pirmajam, pēc tam Portosam; tad Koknara madāma piepildīja savu šķīvi un sadalīja nepacietīgi gaidošajiem skrīveriem sausiņus bez buljona.

Sai mirklī čīkstēdamas pavērās ēdamistabas durvis, un Portoss ieraudzīja pa durvju spraugu, ka mazais skrīverītis, nevarēdams piedalīties mielastā, ēda savu maizes ņuku, pieozdams klāt labo smaku, kas plūda gan no virtuves, gan no ēdamistabas.

Pēc buljona kalpone pasniedza novārītu vistu, tā bija greznība, kuru skatot klātesošajiem acis gandrīz vai izspiedās no pieres.

—  Var redzēt, Koknara kundze, ka jūs mīlat savus radus, — prokurors sacīja gandrīz ar traģisku smaidu uz lūpām. — Skaidrs, ka šādu maltīti jūs sniedzat savam brālēnam par prieku.

Nabaga vista bija gluži liesa, to sedza bieza, saraina āda, kādai kauli ne ar kādām pūlēm nevar izurbties cauri. Laikam gan vista bija ilgi meklēta, līdz tikusi atrasta laktas galā, kur tā bijusi paslēpusies, lai nomirtu aiz vecuma.

«Velns lai parauj!» Portoss nodomāja. «Taisni bēdīgi. Es cienu vecumu, tikai ne ceptā vai vārītā veidā.»

Musketieris pavērās apkārtējo sejās, lai redzētu, vai arī tie domā tāpat, bet, tieši pretēji, ieraudzīja tikai dedzīgas acis, kas jau rītin rija debešķīgo vistu, to pašu vistu, ko viņš noniecināja.

Koknara kundze pievilka sev klāt vārīto putnu, veikli atdalīja no tā abas garās, melnās kājas, ko uzlika vīram uz šķīvja, tad nogrieza kaklu un kopā ar visu galvu atlika pie malas pati sev, beidzot norāva spārniņu, ko pasniedza Portosam, un atdeva vistu gandrīz neskartu atpakaļ kalponei, kas to bija atnesusi; lopiņš nozuda, iekams musketieris paguva novērot dažādās pārmaiņas, kādas cilvēku sejās atkarībā no viņu rakstura un temperamenta radīja vilšanās.

Vistas vietā uz galda parādījās milzīgs cepeššķīvis ar pupam, starp kurām rēgojās daži jēra kauli, kuri uz pirmā acu uzmetiena šķita klāti ar gaļu.

Taču skrīverus šī blēdība nepievīla, viņu sadruinušajās sejas iegūla samierināšanās ar likteni.

Koknara madāma ar taupīgas namamātes mērenību sadalīja šo ēdienu jaunekļiem.

Pienāca kārta vīnam. Koknara kungs no nelielas māla krūkas ielēja katram jauneklim trešdaļglāzi, tad gandrīz tikpat daudz sev, un pēc tam pudele pārgāja Portosa un Koknara madāmas pusē.

Jaunekļi pielēja glāzēs ūdeni līdz malai un, pusi nodzēruši, atkal piepildīja glāzes un tā līdz pašām pusdienu beigām, tā ka galu galā dzēriens, ko viņi rija, bija pārvērties no rubīnsarkana par dūmaini dzeltenīgu.

Portoss kautrīgi ēda savu vistas spārnu un notrīsēja, sajuzdams, ka zem galda prokurora madāmas ceļgals piedūrās viņa celim. Viņš arī izdzēra puzglāzi tik ļoti taupītā vīna un manīja, ka tas ir pretīgais Montreijas skābais, kas cilvēkiem ar izsmalcinātu gaumi iedveš šausmas.

Koknara kungs nolūkojās, kā musketieris izdzēra neatšķaidītu vīnu, un nopūtās.

—   Brālēn Portos, varbūt jūs ēdīsiet pupas? — Koknara madāma jautāja tādā tonī, kas skaidri izsacīja: «Ticiet man, labāk neēdiet tās.»

—   Lai mani parauj velns, ja es tām pieskaršos! — Portoss klusu nopurpināja …

Un skaļi piebilda:

—   Paldies, māsīc, esmu jau paēdis.

Iestājās klusums. Portoss nezināja, ka izturēties. Prokurors vairākkārt atkārtoja:

—   Nudien, Koknara kundze, izsaku jums atzinību! Jūs pamielojāt mūs kā svētkos! Kā es pieēdos!

Vecais Koknars pusdienās bija izēdis šķīvi zupas un apgrauzis abas melnās vistas kājas un vienīgo jēra kaulu, pie kura bija klāt kaut cik gaļas.

Portoss nodomāja, ka viņš tiek izjokots, un sāka smailēt ūsas un raukt uzacis, bet Koknara madāmas ceļgals atkal maigi ieteica viņam būt pacietīgam.

Klusēšana un pārtraukums ēšanā, kurš Portosam šķita gluži neizprotams, skrīveriem bija diemžēl ļoti skaidrs: uz zīmīgu prokurora skatienu, ko pavadīja Koknara madāmas smaids, jaunekļi lēnām piecēlās no galda, vēl lēnāk salocīja savas servjetes, palocīdamies pateicās un devās uz durvīm.

—   Ejiet, jaunie cilvēki, ejiet strādāt, strādāšana veicina gremošanu, — prokurors svinīgi sacīja.

Kad skrīveri bija aizgājuši, Koknara madāma piecēlās un izņēma no bufetes gabalu siera, cidoniju ievārījumu un pašas ceptu mandeļu un medus kūku.

Koknars sarauca uzacis, jo redzēja pārāk daudz ēdienu; Portoss saknieba lūpas, jo redzēja, ka viņam nebūs ko paēst.

Viņš paskatījās, vai šķīvis ar pupām vēl ir uz galda, bet šķīvis ar pupām bija pazudis.

—   īsts svētku mielasts! — iesaucās Koknars, grozīdamies uz krēsla. — Gatavās dzīres, epulae epularum, Lukulls ēd pusdienas

pie Lukulla!

Portoss paskatījās uz krūku, kas atradās viņam līdzās, un cerēja kaut cik ieturēties ar vīnu, maizi un sieru; bet vīna vairs nebija, pudele izrādījās tukša. Koknara kungs un kundze nelikās to manām.

«Labi, nu vismaz zinu, ar ko man darīšana,» Portoss nodomāja.

Viņš nolaizīja karotīti ievārījuma un tad tikko neizlauza zobus ar Koknara kundzes sīksto kūku.

«Tagad upuris ir nests,» musketieris šķetināja tālāk pārdomu pavedienu. «O, ja es necerētu kopā ar Koknara kundzi ieskatīties viņas vīra skapī!»

Vecais Koknars pēc gardās maltītes, ko bija daudzkārt nosaucis par īstām dzīrēm, juta vajadzību nosnausties. Portoss cerēja, ka tas notiks turpat uz vietas, taču nolādētais prokurors par to negribēja ne dzirdēt: vajadzēja viņu aizvest atpakaļ kabinetā, kur viņš brēca tikmēr, līdz atkal atradās sava skapja priekšā, uz kura malas drošības pēc vēl uzlika abas kājas.

Prokurora madāma ieveda Portosu blakus istabā, un te sākās samierināšanās mēģinājumi.

—   Jūs varat nākt pusdienās trīs reizes nedēļā, — Koknara madāma sacīja.

—  Paldies, — Portoss atteica, — bet es neko nevēlos pārspīlēt. Turklāt man nopietni jādomā par ekipējumu.

—  Tas tiesa … — prokurora madāma nopūzdamās piekrita. — Šis nelaimīgais ekipējums.

—   Diemžēl jā, — Portoss sacīja.

—   No kā tad sastāv ekipējums jūsu pulkā?

—   Ak, no daudzām lietām, — Portoss atbildēja. — Musketieri, kā jums zināms, ir izlases karaspēks, un viņiem vajadzīgas daudzas lietas, kuru nevajag ne gvardistiem, ne šveiciešiem.

—   Pastāstiet, Portosa kungs, sīkāk.

—   Kopsummā tas var sniegties līdz… — iesāka Portoss, gribēdams labāk cīnīties par visu kopā nekā par atsevišķām sastāvdaļām.

Prokurora madāma trīcēdama un drebēdama gaidīja.

—   Līdz kādai summai? — viņa beidzot ieprasījās. — Ceru, ka tā nepārsniegs …

Koknara kundze nenobeidza, vārds viņai aizspriedās rīklē.

—   O, nē! Tā nepārsniegs divtūkstoš pieci simti livrus, — Portoss atbildēja. — Domāju pat, ka, rīkodamies taupīgi, iztikšu ar divtūkstoš livriem.

—   Dievs tēvs! Divtūkstoš livru! — viņa iesaucās. — Tas taču ir vesels kapitāls.

Portoss zīmīgi saviebās, un Koknara madāma saprata.

—   Es lūdzu, lai jūs pastāstāt par ekipējumu sīkāk tādēļ, — viņa paskaidroja, — ka man daudzi radi un klienti ir tirgotāji, un esmu pārliecināta, ka es varētu iegādāties jums vajadzīgās lietas divreiz lētāk nekā jūs pats.

—   A! —- Portoss novilka. — Ja jūs to gribējāt sacīt, tad tas ir kas cits!

—   Jā, mīļais Portosa kungs! Piemēram, vai jums pirmkārt nav vajadzīgs zirgs?

—  Jā, zirgs.

—   Lieliski! Man ir taisni tas, kas jums vajadzīgs.

—   Jauki! — Portoss nopriecājās. — Tātad ar zirgu būtu kārtībā. Tālāk man vajadzīgs pilnīgs apseglojums, bet to nu gan var nopirkt pats musketieris. Starp citu, tas nemaksās vairāk par trīssimt livriem.

—   Trīssimt livru? Labi, lai būtu trīssimt livru, — prokurora madāma nopūzdamās sacīja.

Musketieris smīnēja: lasītājs taču atcerēsies, ka Portosam bija palicis Bekinghemas hercoga dāvātais apseglojums, un šos trīssimt livrus viņš domāja slepus iebāzt sev kabatā.

—  Tālāk, — viņš turpināja, — manam sulainim vajadzīgs zirgs un man ceļasoma. Kas attiecas uz ieročiem, par tiem neraizējieties: tie man ir.

—   Zirgs jūsu sulainim? — prokurora madāma gausi atkārtoja. — Tas būs pārāk grezni, mans draugs.

—   Kundze, vai jūs mani uzskatāt par kādu diedelnieku? — Portoss lepni atcirta.

—   Nē, es tikai gribēju teikt, ka glīts mūlis reizēm izskatās tikpat labi kā zirgs, un man šķiet, ja pagādātu Musketonam mūli…

—  Var iztikt ar glītu mūli, — Portoss piekrita. — Jums taisnība, esmu redzējis lepnus spāniešus grandus, kuriem visa svīta jāja uz mūļiem. Bet tad gan, Koknara kundze, lai tas būtu izrotāts ar spalvu kušķiem un zvārguļiem.

—   Pats par sevi saprotams, — prokurora madāma apsolīja.

—  Atliek vēl ceļasoma, — Portoss turpināja.

—  Par to neraizējieties! — Koknara madāma iesaucās. — Manam vīra ir piecas sešas somas, izvēlieties no tām labāko. It īpaši vienu viņš aizvien labprāt ņēma līdzi ceļojumos, tanī var ielikt vai pusi pasaules.

—  Tātad šī soma ir tukša? — Portoss vientiesīgi jautāja.

—   Protams, ka tā ir tukša, — tikpat vientiesīgi atbildēja prokurora madāma.

— Bet man, mana dārgā, vajadzīga pielocīta soma! — Portoss iesaucās.

Koknara kundze atkal dziļi nopūtās. Moljērs vēl nebija uzrakstījis savu «Skopuli». Koknara madāma izrādījās īsta Arpagona priekštece.

Līdzīgā garā viņi pārrunāja arī par pārējo ekipējumu, un apspriedes rezultātā prokurora madāma apņēmās izmaksāt astoņsimt livru naudā un pagādāt zirgu un mūli, kuriem būs tas gods' nest uz savas muguras Portosu un Musketonu pretī slavai.

Kad viņi bija par visu vienojušies, Portoss atvadījās no Koknara kundzes. Viņa gan centās musketieri vēl aizturēt, mīlīgi skatīdamās uz viņu, bet Portoss aizbildinājās ar neatliekamām dienesta darīšanām, un karaļa priekšā prokurora madāmai vajadzēja piekāpties.

Musketieris atgriezās mājās izsalcis kā vilks un turklāt riebīgā omā.

## III. istabene un kundze

D'Artanjans pa to laiku, neklausīdams sirdsapziņas balsij un Atosa prātīgajiem padomiem, kā jau stāstījām, ar katru stundu aizvien vairāk iemīlējās milēdijā. Diendienā apmeklēdams daiļo dāmu un apbērdams viņu ar savu jūtu apliecinājumiem, dēkainais gaskonis bija pārliecināts, ka agri vai vēlu viņa atbildēs uz tām.

Kādu vakaru, būdams lieliskā garastāvoklī, spārnots kā cilvēks, kas nākotnē sagaidīs zelta lietu, viņš, nākdams pie milēdijas, vārtos satika istabeni; šoreiz daiļā Ketija neapmierinājās ar vieglu pieskaršanos garāmejot, bet maigi satvēra jaunekļa roku.

«Jauki!» d'Artanjans nopriecājās. «Viņai kundze droši vien uzdevusi man ko pateikt, varbūt uzaicināt uz satikšanos, jo milēdija pati nebūs uzdrošinājusies par to runāt ar mani.»

Viņš raudzījās uz daiļo meiču cik vien uzvaroši spēdams.

—   Kavaliera kungs, es vēlētos jums ko pateikt… — istabene nomurmināja.

—   Runā, mans bērns, es klausos, — d'Artanjans atteica.

—   Šeit tas nav iespējams, jo mans stāsts būs garš un, galvenais, neviens cits nedrīkst to dzirdēt.

—   Ko tad lai darām?

—   Ja kavaliera kungs gribētu man sekot, — Ketija bikli atbildēja.

—   Kurp vien vēlaties, daiļais bērns.

—  Tad nāciet!

Un Ketija, nelaizdama vaļā d'Artanjana roku, uzveda viņu pa tumšām vītņu kāpnēm apmēram piecpadsmit kāpienus, tad atvēra kādas durvis.

—   Nāciet iekšā, kavaliera kungs, — viņa aicināja, — šeit mēs būsim vieni un varēsim aprunāties.

—   Daiļaviņ, kas šī ir par istabu? — d'Artanjans jautāja.

—  Tā ir manējā, kavaliera kungs. Redziet, šīs durvis to savieno ar manas kundzes guļamistabu. Bet neraizējieties, milēdija nedzirdēs, ko mēs runāsim, jo viņa nekad agrāk par pusnakti neiet gulēt.

D'Artanjans paskatījās apkārt. Mazā istabiņa bija ļoti spodra un gaumīgi iekārtota, taču musketiera skatiens neviļus apstājās pie durvīm, kuras pēc Ketijas apgalvojuma vedot uz milēdijas guļamistabu.

Ketija uzminēja, kas norisinājās jaunekļa dvēselē, un dziļi nopūtās.

—   Kavaliera kungs, jūs ļoti mīlat manu kundzi! — viņa sacīja.

—   O, Ketij, neizsakāmi! Esmu viņā neprātīgi iemīlējies!

Ketija atkal izdvesa smagu nopūtu.

—  Ak vai, mans kungs, tas ir ļoti bēdīgi, — viņa teica.

—   Pie joda, kas tad tur bēdīgs? — d'Artanjans jautāja.

—   Tas, ka mana pavēlniece nemaz nemīl jūs, — Ketija atbildēja.

—   Vai viņa tev uzdeva man to pasacīt? — d'Artanjans jautāja.

—   Nē, mans kungs! Es pati aiz līdzjūtības pret jums nolēmu jums to pateikt,

—   Paldies, mīļā Ketij, bet tikai par tavu labo nodomu, jo šis atklājums, kā tu pati sapratīsi, nemaz nav patīkams.

—  Tas nozīmē, ka jūs neticat maniem vārdiem, vai ne?

—   Daiļais bērns, tādiem vārdiem, kaut vai aiz patmīlas, vienmēr ir grūti ticēt.

—  Tātad jūs man neticat?

—   Jāatzīstas, kamēr tu nesniegsi kādu pierādījumu savam apgalvojumam …

—   Ko jūs teiksiet par šo?

Ketija izvilka no ņiebura mazu vēstulīti.

—  Vai tā ir man? — strauji paķerdams vēstulīti, d'Artanjans iejautājās.

—   Nē, kādam citam.

—   Citam?

—  Jā.

—   Ka viņu sauc? — d'Artanjans iesaucas. ,

—  Lasiet uz aploksnes!

—   Grāfam de Vardam.

Pašapzinīgais gaskonis uzreiz atcerējās Senžermēnā novēroto ainu. Ar zibenīgi strauju kustību viņš atplēsa aploksni, kaut gan Ketija iekliedzās, redzēdama, ko viņš nodomājis darīt vai, pareizāk sakot, jau izdarījis.

—   Mans dievs! Kavaliera kungs, ko jūs darāt? — viņa iesaucās.

—   Nekā sevišķa! — d'Artanjans atbildēja un lasīja:

«Jūs neatbildējāt uz manu pirmo vēstuli. Vai esat vēl nevesels jeb jau aizmirsis, ar kādām acīm skatījāties uz mani ballē pie de Gīza kundzes? Grāf, sniedzu jums izdevību! Nepalaidiet to garām!»

D'Artanjans nobālēja. Bija aizvainota viņa patmīlība, bet viņš nodomāja, ka aizvainota ir mīlestība.

—   Nabaga mljais d'Artanjana kungs! — līdzjūtīgi ieteicās Ketija, atkal paspiezdama jaunekļa roku.

—  Vai tev, mazā, manis žēl? — d'Artanjans jautāja.

—   Jā, no visas sirds! Jo arī es zinu, kas ir mīlestība!

—   Tu zini, kas ir mīlestība? — d'Artanjans ieprasījās, pirmo reizi paskatīdamies ar zināmu vērību uz Ketiju.

—   Diemžēl jā!

—   Tad labāk nenožēlo mani, bet palīdzi man atriebties tavai pavēlniecei.

—   Kādā veidā jūs gribētu viņai atriebties?

—   Es gribētu viņu uzveikt un ieņemt mana sāncenša vietu.

—  Tādā gadījumā es jums, kavaliera kungs, nekad nepalīdzēšu, — Ketija strauji attrauca.

—   Kāpēc tā? — d'Artanjans brīnījās.

—  Aiz diviem iemesliem.

—   Un kādi tie būtu?

—   Pirmkārt, mana pavēlniece nekad jūs nemīlēs.

—   Kā tu to zini?

—  Jūs viņu esat smagi aizvainojis.

—   Es? Ar ko es būtu varējis viņu aizvainot, ja kopš paša mūsu pazīšanās sākuma esmu kā vergs pie viņas kājām? Lūdzu, pasaki man to!

—  To es pasacīšu tikai tādam cilvēkam, kas ieskatīsies manas dvēseles dziļumos.

D'Artanjans otrreiz cieši paskatījās uz Ketiju. Jaunā meiča bija tik ziedoša un daiļa, ka daža laba hercogiene būtu ar mieru atdot savu kroni par viņas daiļumu.

—   Ketij, es ieskatīšos tavā dvēselē, kad vien tu vēlēsies, — d'Artanjans apgalvoja, — par to, mīļais bērns, nešaubies.

Un viņš noskūpstīja meiču, kas kļuva sarkana kā ķirsis.

—   Nē, jūs mani nemīlat! — Ketija iesaucās. — Jūs pats tikko sacījāt, ka mīlat manu pavēlnieci.

—  Vai tas tevi kavē man atklāt otro iemeslu?

—   Otrs iemesls, kavaliera kungs, ir tas, — atbildēja Ketija, ko bija iedrošinājis skūpsts un arī jaunekļa acu izteiksme, — ka mīlestībā katrs pūlas savā labā.

Tikai tagad d'Artanjans atcerējās Ketijas ilgu pilnos skatienus, pastāvīgās sastapšanās gan priekšistabā, gan kāpnēs, gan koridorā, rokas pieskārienus ikreiz, kad vien viņa bija gadījusies tam ceļā, un apslēptās nopūtas. Bet, aizrāvies tieksmē patikt mi- lēdijai, viņš nebija pievērsis uzmanību tās istabenei: kas medī ērgli, neievēro zvirbuli.

Taču tagad mūsu gaskonis uzreiz aptvēra, kādus labumus viņš var gūt no Ketijas mīlestības, ko meiča nupat tik vientiesīgi vai arī tik nekautrīgi bija atklājusi: viņš var dabūt savās rokās grāfam de Vardam adresētās vēstules, var pastāvīgi novērot milē- diju: jebkurā brīdī ieiet Ketijas istabā, kas atradās blakus viņas pavēlnieces guļamistabai. Kā redzam, neuzticīgais jauneklis domās jau upurēja nabaga meiču, lai ar labu vai ar ļaunu iegūtu milēdiju.

—   Mīļā Ketij, — viņš teica jaunajai meičai, — tu šaubies par manu mīlestību. Vai vēlies, lai to pierādu?

—   Par kādu mīlestību jūs runājat?

—   Par to, kuru esmu gatavs just pret tevi.

—   Kā jūs to pierādīsiet?

—   Vai vēlies, lai šovakar pavadu ar tevi tās stundas, kuras parasti pavadu ar tavu pavēlnieci?

—   Jā, ļoti! — iesaucās Ketija, sasizdama plaukstas.

—  Labi, dārgais bērns, — d'Artanjans sacīja, atlaizdamies atzveltnes krēslā, — un es tev pateikšu, ka tu esi visdaiļākā kal- ponīte, kādu jebkad esmu redzējis!

Viņš to apgalvoja tik dedzīgi un daiļrunīgi, ka nabaga meiča, kas labprāt noticētu šim apgalvojumam, galu galā arī noticēja… Tomēr d'Artanjanam par lielu pārsteigumu daiļā Ketija diezgan noteikti aizsargājās.

Uzbrukumos un aizsardzībā laiks aizrit ātri.

Nosita pusnakti, un gandrīz tai pašā laikā milēdijas istabā iešķindējās zvaniņš.

—   Augstais Dievs! — Ketija iesaucās. — Kundze sauc mani! Ej, tagad ej ātri projām!

D'Artanjans piecēlās, paņēma cepuri, it kā grasīdamies paklausīt, un tad strauji atvēra nevis ārdurvis, bet liela skapja durvis un paslēpās tanī starp milēdijas kleitām un mājas tērpiem.

—   Ko jūs darāt? — Ketija iesaucās.

Jau iepriekš paguvis izņemt skapja atslēgu, d'Artanjans, nekā neatbildējis, ieslēdzās no iekšas.

—   Ko tas nozīmē? — milēdija skarbi uzkliedza. — Vai jūs guļat, ka nenākat, kad es zvanu?

D'Artanjans dzirdēja, ka strauji tika atrautas durvis, kas veda uz milēdijas guļamistabu.

—   Es eju, milēdij, es eju! — atsaucās Ketija, mezdamās pretī savai pavēlniecei.

Abas iegāja guļamistabā, un, tā kā durvis palika vaļā, tad d'Artanjans dzirdēja, ka milēdija kādu brīdi vēl rāja istabeni, bet tad nomierinājās un, kamēr Ketija palīdzēja tai noģērbties un sakārtoties, saruna novirzījās uz viņu, d'Artanjanu.

—   Šovakar mūsu gaskonis neatnāca, — milēdija sacīja.

—   Kā tad tā, kundze? — Ketija iejautājās. — Vai tad viņš, vēl nekļuvis laimīgs, jau būtu kļuvis neuzticīgs?

—   Nē! Droši vien viņu aizturējis de Trevila kungs vai dez Esāra kungs. Es, Ketij, apzinos savus spēkus, viņš ir manā varā.

—   Ko kundze ar viņu darīs?

—   Ko es ar viņu darīšu!… Esi mierīga, Ketij, starp šo cilvēku un mani ir kaut kas tāds, ko viņš pats nezina … Viņa dēj es tikko nezaudēju viņa eminences uzticību … O, es atriebšos!

—   Es domāju, ka kundze viņu mīl?

—   Es lai viņu mīlētu! Es viņu nicinu! Nejēga, kas turējis savās rokās lorda Vintera dzīvību un nav viņu nogalinājis! Cilvēks, kura dēļ esmu zaudējusi trīssimt tūkstoš livru rentes!

—  Tas tiesa, — Ketija piekrita, — jo jūsu dēls būtu bijis vienīgais sava tēvoča mantinieks un līdz viņa pilngadībai viss viņa īpašums atrastos jūsu rīcībā.

D'Artanjans notrīsēja, dzirdēdams, kā šis maigais radījums vainoja viņu par to, ka viņš nebija nogalinājis cilvēku, ko pati apbēra ar draudzības apliecinājumiem, dzirdēdams griezīgo balsi, kuras skarbumu salona sarunās milēdija aizvien centās noslēpt.

—  Es jau sen būtu viņam atriebusies, — milēdija turpināja, — ja kardināls nezin kāpēc nebūtu man licis viņu saudzēt.

—   Jā, toties kundze nav saudzējusi jauno sievieti, ko viņš mīlēja!

—   O, šī sīkpreču tirgotāja sievu no Fosuajē ielas! Vai tad viņš jau nav aizmirsis, ka tā vispār dzīvojusi? Neko teikt, laba atriebība!

D'Artanjanam izspiedās auksti sviedri uz pieres: šī sieviete bija īsts briesmonis.

Viņš atkal ieklausījās, bet, diemžēl, milēdijas tualete bija nobeigta.

—   Labi, varat iet, — milēdija sacīja, — bet rīt mēģiniet beidzot dabūt atbildi uz vēstuli, ko jums iedevu.

—   No grāfa de Varda?

—   Bez šaubām!

—   Sis cilvēks gan izskatās pavisam citādi nekā nabaga d'Artanjana kungs, — Ketija sacīja.

—   Ejiet, jaunkundze, — milēdija pavēlēja, — es neciešu lieku spriedelēšanu.

D'Artanjans dzirdēja, ka aizvērās durvis, noknakšķēja divi aizbīdņi — milēdija aizbultējās guļamistabā; pēc tam Ketija savukārt, cik vien klusu spēdama, aizslēdza durvis; d'Artanjans iznāca no skapja.

—   Ak Dievs! — Ketija pusbalsī iesaucās. — Kas ar jums noticis? Jūs esat tik bāls!

—   Šis zemiskais radījums! — d'Artanjans nomurmināja.

—   Klusāk! Klusāk! Jel ejiet! — Ketija teica. — Starp manu un milēdijas istabu ir tikai plāna dēļu siena, viņa var dzirdēt, kas te tiek runāts!

—  Tieši tāpēc es neiešu projām, — d'Artanjans sacīja.

—   Kā? — Ketija pietvīkdama ieteicās.

—  Vai vismaz … es aiziešu vēlāk.

Un viņš pievilka sev klāt Ketiju, kurai vairs nebija iespējams pretoties, jo pretošanās aizvien ir tik skaļa! Ketija padevās.

Tā bija pret milēdiju vērsta atriebība. Mēdz teikt, ka atriebība esot salda, un d'Artanjans pārliecinājās, ka tiešām tā ir patiesība. Ja mūsu gaskonim būtu kaut mazliet jūtas, viņš apmierinātos ar šo jauno uzvaru, bet viņu iedvesmoja tikai godkāre un pašlepnums.

Tomēr jauneklim par godu jāteic, ka savu ietekmi uz Ketiju vispirms viņš izmantoja, lai izdibinātu, kas noticis ar Bonasjē kundzi. Taču nabaga meiča zvērēja pie krustā sistā tēla, ka nekā par to nezinot, jo milēdija tikai pa pusei atklājot viņai savus noslēpumus. Vienīgi par to Ketija bija pārliecināta, ka Bonasjē kundze neesot mirusi.

Ketija nezināja arī to, kāpēc milēdija tikko neesot zaudējusi kardināla uzticību, bet šai jautājumā d'Artanjans pats zināja vairāk: tā kā viņš, aizbraukdams no Anglijas, bija pamanījis milēdiju uz viena no aizturētajiem kuģiem, tad nešaubījās, ka pie visa vainīgi bijuši briljanta karuļi.

Taču skaidrs kā diena bija viens: milēdijas īsto, visdziļāko un nerimstošo naidu d'Artanjans bija iemantojis ar to, ka nebija nogalinājis viņas vīrabrāli lordu Vinteru.

Nākošajā dienā d'Artanjans atkal ieradās pie milēdijas. Viņa bija ļoti nelāgā garastāvoklī, un d'Artanjans noprata, ka milēdiju nokaitinājis tas, ka no grāfa de Varda nav saņemta atbilde. Ienāca Ketija; milēdija izturējās pret viņu ļoti bargi. Skatiens, ko Ketija uzmeta d'Artanjanam, pauda: «Redziet, kas man jūsu dēļ jācieš.»

Vēlāk skaistā tīģeriene tomēr atmaiga; viņa smaidīdama uzklausīja d'Artanjana jūsmīgās atzīšanās, ļāva pat noskūpstīt roku.

Projām iedams, d'Artanjans nebija skaidrībā, ko domāt par šo sievieti; taču viņš bija puisis, kas tik viegli nezaudē galvu; turpinādams lakstošanos ap milēdiju, viņš iecerēja nelielu plānu.

Pie durvīm d'Artanjans sastapa Ketiju un tāpat kā iepriekšējā vakarā uzgāja viņas istabiņā. Te viņš dabūja zināt, ka milēdija neganti strostējusi Ketiju un pārmetuši nolaidību. Milēdija nespējot izprast grāfa de Varda klusēšanas iemeslu un esot pavēlējusi Ketij ai rīt no rīta pulksten deviņos ieiet pie viņas pēc trešās vēstules.

D'Artanjans pierunāja Ketiju, lai tā apsola vēstuli nākošajā rītā uznest viņam. Nabaga meiča apsolīja visu, ko vien d'Artanjans vēlējās: viņa bija neprātīgi iemīlējusies.

Viss norisinājās tāpat kā iepriekšējā vakarā: d'Artanjans ieslēdzās skapī, milēdija pasauca Ketiju, izģērbās un sakārtojās, tad aizsūtīja projām istabeni un ieslēdzās savā guļamistabā. Tāpat kā iepriekšējā naktī d'Artanjans atgriezās mājās pulksten piecos no rīta.

Pulksten vienpadsmitos pie viņa ieradās Ketija; rokā viņai bija jaunā milēdijas vēstule. Šoreiz nabaga meiča pat nemēģināja kaut ko iebilst, kad d'Artanjans paņēma vēstuli: viņa ar miesu un dvēseli piederēja savam skaistajam karavīram.

D'Artanjans atplēsa aploksni un lasīja:

«Rakstu jums jau trešo reizi, ka mīlu jūs. Piesargieties, lai man nebūtu jāraksta ceturto reizi, ka jūs ienīstu.

Ja jūs nožēlojat savu līdzšinējo rīcību pret mani, tad jaunā meiča, kas nodos jums šo vēstulīti, pateiks, kādā veidā galants vīrietis var izpelnīties no manis piedošanu.»

Lasīdams vēstulīti, d'Artanjans sarka un bālēja.

—   O, jūs viņu vēl vienmēr mīlat! — teica Ketija, kas ne mirkli nenovērsa acis no jaunekļa sejas.

—   Nē, Ketij, tu maldies: es viņu vairs nemīlu. Bet gribu atriebties par noniecināšanu.

—   Es saprotu, kāda būs jūsu atriebība, jūs man par to jau stāstījāt.

—   Vai tev, Ketij, nav vienalga? Tu taču zini, ka mīlu tikai tevi.

—   Kā to var zināt?

—   Drīz tu redzēsi, kā es ar viņu rīkošos.

Ketija nopūtās.

D'Artanjans paņēma spalvu un rakstīja:

«Kundze, līdz šim es šaubījos, vai abas pirmās vēstules tiešām bija domātas man, jo uzskatīju, ka neesmu tik liela pagodinājuma cienīgs; turklāt biju tik slims, ka vilcinājos atbildēt.

Taču šodien man jātic jūsu lielajai laipnībai, jo ne tikai jūsu vēstule, bet arī istabene apgalvo, ka jūs mani aplaimojat ar savu mīlestību.

Viņai nebūs man jāpaskaidro, kādā veidā galants vīrietis var izpelnīties no jums piedošanu. Ieradīšos pats to izlūgties no jums šovakar pulksten vienpadsmitos. Vilcināties kaut vienu dienu, manuprāt, nozīmētu jūs atkal apvainot.

Tas, ko jūs esat padarījusi par laimīgāko cilvēku zemes virsū,

grāfs de Vārds.»

Šī vēstulīte bija, pirmkārt, viltota; tālāk, tā bija nesmalkjū- tīga, no mūsu laiku paražu viedokļa pat apvainojoša, bet tanīs laikos ļaudis cits pret citu neizturējās tik saudzīgi un godbijīgi kā mūsu dienās. Turklāt d'Artanjans no pašas milēdijas vārdiem bija uzzinājis, ka viņa rīkojusies nodevīgi daudz svarīgākos gadījumos, tāpēc nejuta pret šo sievieti sevišķu cieņu. Par spīti visam mūsu gaskonis bija iededzies neprātīgā kaislībā uz milēdiju. Šai kaislībai gan piejaucās nicināšana, un tomēr tā bija skurbinoša un neatvairāma.

D'Artanjana plāns bija ļoti vienkāršs: caur Ketijas istabu ieiet viņas pavēlnieces guļamistabā un, izmantojot pirmā acumirkļa apjukumu, kaunu un izbailes, gūt uzvaru pār milēdiju. Gaskonis apzinājās, ka šis mēģinājums var arī ciest neveiksmi, tomēr apņēmās riskēt. Pēc vienas nedēļas sāksies karagājiens, viņam būs jādodas projām un nav laika tēlot īsto mīlestību.

—   Še, — teica jauneklis, pasniegdams Ketijai aizzīmogotu vēstuli, — nodod to milēdijai, tā ir grāfa de Varda atbilde.

Nabaga Ketija kļuva bāla kā līķis, jo varēja iedomāties vēstules saturu.

—   Klausies, sirsniņ, — d'Artanjans viņai sacīja, — tu pati saproti, ka šā vai tā visam jādara gals. Milēdija var atklāt, ka tu pirmo vēstuli esi nodevusi nevis grāfa, bet manam sulainim, ka arī pārējās zīmītes saņēmis nevis de Varda kungs, bet es. Tad milēdija tevi padzītu, un tu zini, ka viņa nav tāda sieviete, kuras atriebība ar to vien aprobežotos.

—  Ak vai! — Ketija žēlabaini iesaucās. — Kādēļ es visu to darīju?

—   Manis dēļ, es to zinu, daiļaviņ, — jauneklis atbildēja, — un zvēru, ka esmu tev par to ļoti pateicīgs.

—   Kas tad vēstulītē rakstīts?

—  Milēdija tev to pateiks.

—   Jūs mani nemīlat! — Ketija iesaucās. — Esmu tik nelaimīga.

Uz šādu pārmetumu ir viena atbilde, kas sievietes allaž pieviļ. D'Artanjans atbildēja tā, ka Ketija palika dziļos maldos.

Tomēr viņa ilgi raudāja, iekams apņēmās nodot vēstulīti milēdijai; bet galu galā viņa apņēmās to izdarīt, un d'Artanjans vairāk nekā nevēlējās.

Turklāt viņš apsolīja meičai, ka nākošajā vakarā agri pame- tīšot milēdiju un uznākšot pie viņas.

šis solījums galīgi nomierināja nabadzīti Ketiju.

## IV. šeit runāts par Aramisa un Portosa ekipējumu

Kopš četri draugi bija aizņemti ar ekipējuma sagādi, viņi vairs nesatikās tik bieži. Pusdienas katrs ēda, kur pagadījās vai, pareizāk sakot, kur izdevās. Arī dienests prasīja savu daļu no ātri aizritošā laika. Viņi bija vienojušies noteikti satikties tikai reizi nedēļā ap pulksten vieniem Atosa dzīvoklī, jo viņš, kā jau bija nozvērējies, nespēra ne kāju pār slieksni.

Todien, kad Ketija ieradās pie d'Artanjana, tieši bija norunātā satikšanās diena.

Tikko meiča bija aizgājusi, d'Artanjans devās uz Ferū ielu.

Viņš atrada Atosu un Aramisu filozofējot'. Aramiss jau atkal prātoja par atgriešanos pie sutanas. Atoss kā parasti viņu ne atrunāja, ne pierunāja. Viņš bija tais ieskatos, ka ikvienam jāļauj brīvi rīkoties. Padomus Atoss izteica tikai tad, ja viņam to lūdza, un arī tad nācās lūgt divas reizes.

«Parasti ļaudis prasa padomu tikai tādēļ, lai to neievērotu,» Atoss mēdza sacīt, «un, ja arī kāds ievēro doto padomu, tad tikai tādēļ, lai būtu kāds, kam izteikt pārmetumus par sekām.»

Brītiņu pēc d'Artanjana ierašanās atnāca arī Portoss. Visi četri draugi bija sapulcējušies.

Četras sejas izpauda četras dažādas izjūtas: Portosa seja mieru, d'Artanjana — cerību, Aramisa — raizes, Atosa — bezrūpību.

Pēc īsas sarunas, kurā Portoss ļāva saskatīt, ka viena ļoti augsta persona gribot laipni izlīdzēt viņam izkļūt no grūtībām, ieradās Musketons.

Sulainis bija atnācis aicināt savu kungu Portosu uz mājām, kur viņa klātbūtne esot ļoti nepieciešama.

—  Vai tas ir sakarā ar manu ekipējumu? — Portoss jautāja.

—   Jā un nē, — Musketons atbildēja.

—   Kas tad tur ir, ka tu man nevari pateikt? …

—   Nāciet, kungs.

Portoss piecēlās, atsveicinājās no draugiem un sekoja Muske- tonam.

Pēc brīža uz durvju sliekšņa parādījās Bazēns.

—  Ko vēlaties, mans draugs? — Aramiss jautāja lēnīgi, kā runāja vienmēr, kad atkal domās pievērsās baznīcai.

—   Kungs, jūs mājās gaida kāds cilvēks, — Bazēns atbildēja.

—   Kāds cilvēks? Kas viņš ir?

—  Ubags.

—   Iedodiet viņam kādu mazumiņu, Bazēn, un pasakiet, lai viņš lūdz dievu par nabaga grēcinieku.

—   Sis ubags grib katrā ziņā jūs satikt un apgalvo, ka jūs priecāšoties, viņu redzot.

—  Vai viņš nelika man ko pateikt?

—  Jā gan. «Ja Aramisa kungs tūdaļ negribētu nākt,» viņš teica, «tad pasakiet, ka esmu ieradies no Tūras.»

—   No Tūras? — Aramiss iesaucās. — Kungi, es tūkstoškārt atvainojos, bet šis cilvēks, bez šaubām, atvedis man ziņas, kuras gaidīju.

Aramiss tūlīt piecēlās un aizsteidzas.

Palika Atoss un d'Artanjans.

—   Man tā šķiet, ka tie abi būs savu atraduši. Ko jūs, d'Artanjan, par to domājat?

—   Es zinu, ka Portosam veicas lieliski, — d'Artanjans atbildēja, — un par Aramisu, patiesību sakot, es nekad neesmu nopietni raizējies. Bet jūs, mīļais Atos, ko jūs darīsiet? Jūs tik devīgi izdalījāt angļa pistoles, uz kurām jums bija pilnīgas tiesības.

—   Mans draugs, esmu ļoti apmierināts, ka nogalināju to uzpūtīgo nelgu, jo nogalināt angli ir svētīgs darbs, bet, ja es būtu iebāzis sev kabatā viņa pistoles, tad tās mani nospiestu kā sirdsapziņas pārmetumi.

—  Mīļais Atos, jums ir neizprotami uzskati!

—   Lai nu tas paliek! Bet ko man teica de Trevila kungs, kas vakar pagodināja mani ar savu apmeklējumu, ka jūs bieži apmeklējot aizdomīgus angļus, kurus protežējot kardināls?

—   Es apmeklēju vienu anglieti, to pašu, par kuru jums jau stāstīju.

—   A, protams, gaišmataino sievieti, attiecībā uz kuru jau izteicu jums vairākus padomus, bet jūs, bez šaubām, neesat tiem sekojis.

—   Es minēju jums iemeslus.

—  Jā, šķiet, jūs teicāt, ka cerat tā tikt pie ekipējuma.

—  Nemaz arī ne! Esmu pārliecinājies, ka šai sievietei bijusi zināma loma Bonasjē kundzes nolaupīšanā.

—   Saprotu. Lai atrastu vienu sievieti, jūs lakstojaties ar otru: tas ir garākais, toties vispatīkamākais ceļš.

D'Artanjans jau dzīrās visu izstāstīt Atosam, bet viņu atturēja viens apstāklis: Atoss goda jautājumos bija ārkārtīgi stingrs, un mūsu mīlnieka nelielajā plānā, ko viņš bija iecerējis attiecībā uz milēdiju, dažas detaļas, to viņš droši zināja, neiemantotu puritāniskā drauga piekrišanu. Tāpēc jaunais gaskonis nolēma klusēt, un, tā kā Atoss nemaz nebija ziņkārīgs, tad d'Artanjana vaļsirdība tālāk neizpaudās.

Tagad pametīsim šos abus draugus, kuriem nebija nekas svarīgs runājams, un sekosim Aramisam.

Mēs jau redzējām, cik ātri jauneklis aizmetās pakaļ vai, pareizāk sakot, aizjoza pa priekšu Bazēnam, līdzko bija izdzirdējis, ka cilvēks, kas grib ar viņu runāt, esot ieradies no Tūras. Vienā elpas vilcienā Aramiss aizdrāzās no Ferū ielas līdz Vožirāra ielai.

Iegājis dzīvoklī, viņš patiešām ieraudzīja neliela auguma skrandās tērpušos vīru ar gudrām acīm.

—  Vai jūs vēlējāties mani satikt? — musketieris jautāja.

—   Es vēlējos satikt Aramisa kungu. Vai jūs tas būtu?

—  Es pats. Vai jums jānodod man kaut kas?

—  Jā, ja parādīsiet zināmo izšūto mutautiņu.

—  Te tas ir, — Aramiss sacīja, izvilkdams no krūškabatas atslēdziņu un atslēgdams mazu melnkoka šķirstiņu ar perlamutra inkrustācijām, — redziet, te tas ir.

—   Labi, — ubags teica, — izraidiet ārā savu sulaini.

Patiešām, ziņkārīgais Bazēns, gribēdams dabūt zināt, ko ubags

vēlas no viņa kunga, bija steidzies līdzi Aramisam un pārnācis mājās gandrīz reizē ar to. Taču kalps bija steidzies veltīgi: uz ubaga aizrādījumu Aramiss pamāja Bazēnam, lai tas aiziet, un kalpam atlika tikai paklausīt.

Kad Bazēns bija projām, ubags strauji paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens viņu nevar ne redzēt, ne dzirdēt, un tad, pavēris skrandaino kamzoli, kas bija nevērīgi sajozts ar ādas siksnu, atārdīja vamža augšējo malu un izvilka vēstuli.

Ieraudzījis zīmogu, Aramiss aiz prieka iekliedzās, noskūpstīja uzrakstu un gandrīz ar dievbijīgu cieņu atplēsa vēstuli, kurā bija rakstīts:

«Draugs, liktenim labpatīk, lai mēs vēl kādu laiku būtu šķirti, bet skaistās jaunības dienas nav zudušas neatgriežami. Veiciet savu pienākumu kaujas laukā, es veikšu savējo citur. Pieņemiet to, ko jums nodos šīs vēstules atnesējs, cīnieties, kā pieklājas cēlam un krietnam muižniekam, un domājiet par mani. Maigi skūpstu jūsu melnās acis.

Ardievu, vai pareizāk — uz redzēšanos!»

Ubags joprojām ārdīja kamzoļa malu, tad citu pēc citas izvilka no savām skrandām simt piecdesmit spāniešu dubultpistoles, kuras sarindoja uz galda, pēc tam atvēra durvis, palocīdamies atsveicinājās un aizgāja, iekams pārsteigtais jauneklis paguva viņam ko pateikt.

Aramiss vēlreiz pārlasīja vēstuli un tikai tagad ievēroja, ka tai beigās pierakstīta piezīme:

«P. S. Varat pienācīgi uzņemt šīs vēstules atnesēju, kas ir grāfs un Spānijas grands.»

—  Zelta sapņi! — Aramiss iesaucās. — Dzīve ir skaista! Jā, mēs vēl esam jauni, mēs vēl piedzīvosim laimīgas dienas! Tev, tikai tev mana mīlestība, mana dzīve un dzīvība, viss, viss, it viss tikai tev, mana daiļā iemīļotā!

Viņš dedzīgi noskūpstīja vēstuli, pat nepaskatīdamies uz zeltu, kas spīdēja uz galda.

Bazēns paskrabinājās pie durvīm; Aramisam vairs nebija nekādas vajadzības neļaut viņam ienākt.

Ieraudzījis zeltu, Bazēns sastinga aiz brīnumiem un aizmirsa, ka bija ienācis, lai pieteiktu d'Artanjanu, kas, pametis Atosu, bija steidzies pie Aramisa, jo gribēja dabūt zināt kaut ko par ubagu.

Redzēdams, ka Bazēns piemirsis viņu pieteikt, d'Artanjans pieteicās pats, jo drauga mājās jutās diezgan brīvi.

—   Pie joda! — viņš iesaucās. — Mīļais Aramis, ja šīs plūmes jums atsūtītas no Tūras, tad lūdzu jūs izteikt manu atzinību dārzniekam, kas tās novācis.

—   Draugs, jūs maldāties, — Aramiss palika noslēpumains kā vienmēr. — Grāmatu izdevējs man atsūtījis honorāru par vienzil- bīgās rindās sacerēto poēmu, ko iesāku mūsu kopīgā ceļojuma laikā.

—  Vai patiesi? — d'Artanjans atteica. — Tādā gadījumā jūsu izdevējs ir ļoti devīgs, citu neko tur nevar sacīt.

—   Kā, cienītais kungs? — iesaucās Bazēns. — Vai tad par vienu poēmu maksā tik daudz? Tas ir neticami! Jūs, kungs, varat darīt visu, ko vien vēlaties, jūs varat kļūt tikpat slavens kā de Vuatira un de Benserada kungs. Tas arī man būtu gauži pa prātam. Dzejnieks ir gandrīz tikpat daudz vērts kā abats. Ai Aramisa kungs, es jūs lūdzu: kļūstiet par dzejnieku.

—   Bazēn, mans draugs, man rādās, ka jūs iejaucaties mūsu sarunā, — Aramiss apsauca sulaini.

Bazēns saprata, ka ir vainīgs; galvu nodūris, viņš izgāja no istabas.

—   Nudien, jūs savus sacerējumus pārdodat zelta svarā, — d'Artanjans sacīja. — Jums, mans draugs, tiešām veicas, tikai uzmanieties, ka nepazaudējat vēstuli, kuras stūris rēgojas no kabatas. Vēstule jums arī droši vien ir no izdevēja.

Aramiss dziļi pietvīka, iebāza vēstuli dziļāk kabatā un aizpogāja kamzoli.

—   Mīļais d'Artanjan, ja jums nav nekas pretī, tad iesim pie mūsu draugiem, — Aramiss teica. — Tā kā tagad esmu bagāts, tad ar šodienu atjaunosim mūsu kopīgās pusdienas, kamēr arī jūs kļūsiet bagāti.

—  Ar lielāko prieku, — d'Artanjans sacīja. — Jau diezgan sen neesam ieturējuši krietnas pusdienas, un, tā kā man šovakar jāveic diezgan pārdrošs gājiens, tad, jāatzīstas, man nekas nebūtu pretī iesildīties ar pāris pudelēm veca burgundieša.

—   Lai notiek, iebaudīsim vecu burgundieti, — Aramiss piekrita, — arī es to nenoniecinu. — Saņemtie zeltnieki bija viņam kā ar roku atņēmuši visas domas par atgriešanos baznīcas klēpī.

Iebāzis kabatā trīs četrus zeltniekus pašreizējām vajadzībām, pārējo naudu Aramiss ieslēdza ar perlamutra inkrustācijām rotātajā melnkoka šķirstiņā, kur jau atradās viņa talismans — ievērojamais mutautiņš.

Abi draugi vispirms devās pie Atosa. Būdams uzticīgs zvērestam nekur neiziet no mājām, Atoss apņēmās likt atnest pusdienas. Viņš bija izcils lietpratējs gardēdības jautājumos, tāpēc abi draugi labprāt uzticēja viņam pusdienu pasūtīšanu.

Tad abi devās pie Portosa, bet te Baka ielas stūrī sastapa Musketonu, kas, degunu nokāris, dzina pa priekšu mūli un zirgu.

—   Tas taču ir mans dzeltenais zirgs! — d'Artanjans pārsteigts iesaucās, un viņa balsī ieskanējās arī zināms prieks. — Paskatieties, Aramis, uz šo zirgu!

—  O, cik briesmīgs kleperis! — Aramiss atteica.

—   Tas, mans dārgais draugs, ir zirgs, uz kura es atjāju līdz Parīzei, — d'Artanjans paskaidroja.

—  Vai kungs pazīst šo zirgu? — Musketons brīnījās.

—  Tam ir ļoti īpatnēja spalva, — Aramiss sacīja. — Tādu es redzu pirmo reizi.

—  Domāju gan, — teica d'Artanjans, — jo man izdevās viņu pārdot par trim ekijiem, un tos es dabūju tikai lopiņa neparastās spalvas pēc, tāpēc ka pārējais nav vērts ne astoņpadsmit livru. Bet kā tu, Musketon, tiki pie šī zirga?

—   O, labāk neprasiet, kungs! — sulainis atbildēja. — Mūs šausmīgi piemuļķojis mūsu hercogienes vīrs!

—   Kā tā, Musketon?

—   Jā, mūs ļoti labi ieredz kāda ievērojama dāma, hercogiene de … Bet, piedodiet, mans kungs piekodināja man klusēt. Šī