# Strēlnieks Otons

Aleksandrs Dimā (tēvs)

Strēlnieks Otons

Aleksandrs Dimā (tēvs)

Trešais sējums

Lejasreinas (vācu un nīderlandiešu) leģendu brīvs apstrādājums, ieausts konkrētā vēsturiskā XIV gs vidus kontekstā

RĪGA, „Aeroekspresis"1993

Kopoti raksti piecpadsmit sējumos

Izdevumu sagatavojusi informācijas un izdevējdarbības aģentūra "Aeroekspresis"

Tulkojis Vitolds Žībelis Redaktors A.Mukāns Mākslinieks J.Sīmanis Sastādītāji G.Špakovs un S.Smoļskis

Noskannējis grāmatu un FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

STRELNIEKS OTONS

1340. gada beigās, dzestrā, bet vēl skaistā rudens nakti kāds bruņinieks jāja pa šauro celiņu, kas aizvijās gar Reinas kreiso krastu. Ņemot vērā vēlīno stundu un steigu, ar kādu viņš skubināja savu zirgu, kuru garais jājiens bija stipri nokausējis, varēja domāt, ka jātnieks, vismaz uz dažam stundām, apstāsies mazajā pilsētiņā Obervinterā, kuru tas pašreiz bija sasniedzis. Bet, gluži otrādi, tādā pašā gaitā un kā labs vietas pazinējs viņš izvēlējās tieši tās šaurās un līkumotās ieliņas, kas par dažām minūtēm varēja saīsināt viņa ceļu, un drīz vien jau bija pilsētiņas otrā pusē, kur izjāja pa pretējiem vārtiem. Šajā brīdī mēness, kas līdz tam bija iebridis mākoņos, izpeldēja mirdzošā debess klajumā, kas fantastiskos vi)ņos bangojošā mākoņu jūrā izskatījās kā snaudoša ezera līmenis. Izmantosim pašreizējo pārejošo mēnesnīcu un pametīsim skatienu uz vēlīno ceļotāju.

Tas bija četrdesmit piecus vai piecdesmit gadus vecs vidēja auguma cilvēks, bet ar tik masīvām un robustām formām, kas tik labi pieskaņojās visām zirga kustībām, ka varēja domāt — zirgs un jātnieks ir izcirsti no viena un tā paša klintsbluķa. Tā kā viņš atradās pazīstamā novadā, kur tam nedraudēja nekādas briesmas, jātnieks savu bruņucepuri bija piesējis pie sedlu siksnas un, lai pasargātu galvu no mitrā nakts gaisa, bija atstājis uz tās mazu, ar vadmalu oderētu kapucīti, kuras stūri, kad bruņinieks uzlika galvā bruņucepuri, nokarājās tam starp pleciem. Ir taisnība, ka viņa biezie, garie mati, kas vietām jau sāka sirmot, pilnīgi varēja aizvietot visērtāko galvassegu, jo tie kā lauvas kuplās krēpes ietvēra viņa nopietno un miermīlīgo seju.

Kas attiecas uz viņa stāvokli, tad varbūt vienīgi tikai tiem, kas nepazina tā laika heraldiku, būtu bijis grūti to noteikt. Pametot skatienu uz viņa bruņucepuri, varēja saskatīt grāfa vainagam līdzīga sejsega aplokā kailu roku ar paceltu zobenu. Uz vairoga, kas bija piestiprināts otrā pusē sedliem, mirdzēja Homburgas nama zelta zvaigžņu trīsstūris, bet Homburgas nams skaitījās viena no vecākajām un ievērojamākajām bruņinieku dzimtām visā Vācijā.

Un tagad, lai vēl kaut ko vairāk uzzinātu par šo personu, ar kuru gribam iepazīstināt mūsu lasītāju, pateiksim, ka grāfs Kārlis atgriezās no Flandrijas, kurp viņš bija devies pēc ķeizara, Bavārijas Ludviķa III pavēles, lai viņš ar savu vareno zobenu izpalīdzētu Anglijas Edvartam III, kas pirms astoņpadsmit mēnešiem bija dabūjis impērijas ģenerālvikāra titulu. Sakarā ar pamieru, ko viņš, pateicoties Zannas kundzei, Francijas karaļa māsai un grāfa Heno mātei, bija noslēdzis, Edvards III grāfu tūdaļ bija atsvabinājis no viņa pienākuma.

Nonācis līdz Melhemas ciemam, ceļinieks nogriezās no ceļa, pa kuru bija jājis jau no Koblencas, un iegriezās pa mazu sānceliņu, kas veda tieši laukos. Uz brīdi zirgs un jātnieks pazuda kādā gravā, lai drīz vien atkal parādītos otrā pusē, kur tad devās tālāk pa laukiem, turēdamies tuvāk ceļam, kas tiem abiem, likās, bija labi pazīstams.

Un patiesi, pēc piecu minūšu jājiena zirgs pacēla galvu un skaļi nozviedzās, it kā paziņodams par savu ierašanos. Tagad viņa kungam vairs nebija nekādas vajadzības to uzmudināt ne ar vārdiem, ne ar piešiem — lopiņš pats tik strauji pielika soli, ka drīz vien aiz viņiem palika meža līkumā pa kreisi iegulušais Godesbergas ciems. Tad vēlreiz, nogriezdamies pa kreisi no ceļa, kas veda no Rolandsekas uz Bonnu, viņš jāja tieši uz pili, kas pacēlās kalna galā un saucās tai pašā vārdā, kā pilsētiņa, no kuras tā, jādomā, bija dabūjusi savu nosaukumu vai ari pilij to devusi.

Tagad bija redzams, ka grāfa Kārļa ceļamērķis ir Godesbergas pils, un pavisam neapstrīdams bija tas, ka viņš tur ieradīsies tieši uz viesībām. Pamazām paceldamies arvien augstāk pa ceļa spirāli, kas sākās kalna pakājē un beidzās pie vārtiem, viņš visās četrās pils fasādēs redzēja apgaismotus logus, aiz kuriem varēja saskatīt daudz viesu kustīgās ēnas. Kaut gan pēc viņa savilktajām uzacīm bija redzams, ka tam labāk būtu paticis atgriezties ģimenes klēpja klusumā nekā dzīru troksnī, viņš tomēr turpināja savu ceļu un drīz vien iejāja pa pils vārtiem.

Pagalms bija staļļapuišu un kalpotāju pilns; visur bija redzami zirgi un steliņģi, jo, kā mēs jau teicām, pilī bija svētki. Tāpēc, tiklīdz grāfs Kārlis bija izkāpis no segliem, vesels pulks puišu un kalpotāju steidzās saņemt viņa zirgu, lai to novietotu stallī. Bet bruņinieks tik viegli nešķirās no sava uzticamā biedra. Tāpēc arī viņš to negribēja uzticēt nevienam, un pats, paņēmis zirgu aiz pavadas, aizveda kādā nomaļākā stallī, kur stāvēja paša Godesbergas landgrāfa zirgi.

Par šādu pārdrošību staļļa puiši gan bija mazliet pārsteigti, bet bruņinieks rīkojās tik pašapzinīgi, ka kalpotāji nāca pie pārliecības — ka viņam ir savas tiesības tā rīkoties.

Kad Ansis, kā grāfs sauca savu zirgu, bija piesiets brīvā vietā; kad viņa oleliņģis bija labi pakaisīts, sile piebērta ar auzām un redeles piebāztas ar sienu, tikai tad bruņinieks sāka domāt arī par sevi. Viņš vēlreiz noglāstīja krietno lopiņu, kas uz brīdi pārstāja ēst un atbildēja savam kungam ar klusu bubināšanu. Tad bruņinieks devās uz lielajām trepēm, un, neskatoties uz lielo daudzumu pāžu un kalpotāju, kas drūzmējās ejās, viņš nonāca telpās, kur bija sapulcējušies visi apkārtnes dižciltīgie.

Grāfs Kārlis apstājās pie lielās zāles galvenās ieejas, lai uz mirkli pamestu skatienu uz šā vakara labāko sabiedrību. Tā bija jautra un trokšņaina, jo tur bija daudz samtā ģērbušos jaunu cilvēku un daudz dižciltīgu, izgreznojušos dāmu. Bet starp visiem šiem jaunajiem ļaudīm visskaistākais bija jaunais Otons, mūsu vēlīnā ceļotāja cīņasbiedra landgrāfa Ludviga dēls, un visskaistākā pilsdāma bija Emmas kundze, pilskunga, Godesbergas landgrāfa laulātā draudzene.

Tomēr bruņinieka ierašanās nepalika bez iespaida.

Viņš tik pēkšņi parādījās viesu vidū kā Vilhelms Leonorai un viņu kaujas bruņu tērpa pelēkais tērauds savādi atšķīrās no svētku viesu samta un zīda drēbju spilgtajām krāsām. Tāpēc arī visu skatieni tūdaļ pievērsās viņam, izņemot grāfu Ludvigu, kas stāvēja pie zāles pretējām durvīm un likās nogrimis tik dziļās pārdomās, ka pat nepaskatījās ne pa labi, ne pa kreisi.

Kārlis tūdaļ pazina savu veco draugu un, nelikdamies ne zinis par viņa nomāktību, devās apkārt pa blakus telpām un pēc karstas, bet sekmīgas cīņas ar biezo ļaužu pūli, sasniedza nomaļāko istabu, pie kuras durvīm viņš, zālē ienākot, bija pamanījis grāfu Ludvigu, kurš vēl joprojām drūms un sadudzis stāvēja tai pašā vietā.

Kārlis vēlreiz uz brīdi apstājās, vērodams šo savādo nomāktību, kas tā nepiestāvēja mājas tēvam, kurš, likās, viesiem bija atdevis visu prieku un pats sev paturējis tikai rūpes un skumjas. Tad viņš devās tam klāt un redzēdams, ka viņa tuvojošos soļu troksnis nespēja uzmodināt draugu no smagajām domām, viņš uzlika tam roku uz pleca.

Landgrāfs nodrebēja un pagriezās. Visi viņa prāti tā bija pievērsušies kaut kādām tumšām domām un sapinušies tajās, ka viņš labu laiku raudzījās drauga atsegtajā sejā un nepazina to, kaut gan kurā katrā citā laikā viņš to ar nolaistu sejsegu būtu sazīmējis starp visiem ķeizara galma bruņiniekiem. Tad Kārlis minēja savu vārdu un Ludvigs izstiepa tam pretī abas rokas; mulsums bija zudis un Ludvigs metās sava cīņas biedra apkampienos, drīzāk kā cilvēks, kas dziļās dvēseles bēdās meklē patvērumu un nevis kā draugs, kas līksmi apsveic draugu.

Tomēr likās, ka šī negaidītā ierašanās uz šo līksmo svētku rūpju pilno saimnieku atstājusi labvēlīgu iespaidu. Viņš aizveda savu viesi otrā istabas galā, nosēdināja to uz plata ozola krēsla, virs kura pacēlās zelta caurausts baldahīns, un apsēdās viņam līdzās; tad saņēmis drauga rokas un pats turēdams seju ēnā, viņš lūdza viņam pastāstīt, ko visu tas bija pieredzējis pa šiem trim ilgajiem gadiem, kamēr abi draugi bija viens no otra šķirti.

Ar īstu vecam karavīram raksturīgu pļāpīgumu Kārlis pastāstīja, ka brabantiešu valsts un angļu karaspēks Eduarda III vadībā laupīdams un dedzinādams aplencis Kambrē; kā abas armijas sastapušās pie Bironfosas, neielaižoties cīņā, tāpēc ka lielais astrologs Sicīlijas karalis bija pareģojis

Filipam Voluā, ka ikviena kauja, ko tas sākšot ar angļiem, kurus vada personīgi pats Eduards, beigšoties viņam nelaimīgi (pie Kresi šis pareģojums tiešām piepildījās); un ka beidzot Desplešīnas laukā pēc Francijas karaļa māsas 2annas Voluā lūguma abi karaliskie pretinieki uz vienu gadu noslēguši pamieru.

Landgrāfs noklausījās viņa stāstu klusuciezdams, ko zināmā mērā varēja saukt par uzmanību, kaut gan viņš šad un tad savāda nemiera dzīts bija piecēlies, lai ietu un pamestu skatienu lejas zālē. Bet tā kā landgrāfs katru reizi bija atgriezies, viņa draugs tūdaļ turpināja uz brīdi pārtraukto stāstu, labi saprazdams, ka namatēvam ir nepieciešams sekot sarīkoto svētku norisei, lai viņa ielūgtajiem viesiem nekā netrūktu, kas tiem šos svētkus varētu padarīt jo patīkamākus. Bet tā kā pēc pēdējā pārtraukuma landgrāfs, it kā būtu savu draugu aizmirsis, vairs neatgriezās, lai ieņemtu vietu tam līdzās, Kārlis piecēlās un no jauna devās uz durvīm, pa kurām šinī nomaļajā, krēslainajā telpā iespīdēja spožs gaismas stars. Šoreiz tas, kuru viņš meklēja, dzirdēja to nākamjo, nepagriezis galvu, viņš pacēla roku.

Grāfs Kārlis ieņēma tam ierādīto vietu, un landgrāfs uzlika roku savam cīņas biedram uz pleca un to cieši pievilka sev klāt.

Acīmredzot šā cilvēka dvēselē norisinājās kāda briesmīga cīņa un, kaut arī grāfs Kārlis uzmanīgi raudzījās līksmajā pūlī, kas viesuļoja garām, viņš neredzēja nekā tāda, kas varētu būt par cēloni drauga uzbudinājumam. Bet tas bija pārāk labi saskatāms, lai tik uzticīgs draugs kā Kārlis to neredzētu un nepārdzīvotu līdzi. Tomēr saprazdams, ka draudzības pirmais un svētākais pienākums ir klusēt par lietām, ko mums negrib atklāt, viņš cieta klusu. Bet starp sirdīm, kas paradušas izprast viena otru, pastāv noslēpumaina saprašanās. Tā arī landgrāfs, izpratis drauga kautro atturību, pavērās viņā, tad pārvilka roku pār pieri, smagi nopūtās un, norādīdams uz savu dēlu, mazliet vilcinādamies teica:

—    Vai tu neatrodi, ka Otons izskatās ļoti līdzīgs šim jaunajam augstmanim, kas pašreiz dejo ar viņa māti?

Grāfs Kārlis nodrebēja, jo šie pāris vārdi bija viņam tas pats, kas nakts tumsas pārsteigtam ceļotājam ir zibens atspīdums tuksnesī. Tā pēkšņā uzliesmojuma gaismā viņš bija pamanījis bezdibeni. Un patiesi, līdzība starp jaunekli un norādīto cilvēku bija tik uzkrītoša, ka grāfs to nevarēja neatzīt, kaut gan nojauta, ka viņa atbilde varētu būt liktenīga.

—   Tev taisnība, Ludvig, — viņš teica, — tos varētu noturēt par diviem brāļiem.

Tiklīdz grāfs bija izteicis šos vārdus, viņš juta, kā landgrāfs, pret kura plecu tas bija atspiedies, pēkšņi nodrebēja, un tāpēc viņš vēl pasteidzās piebilst:

—   Bet saki man, ko tas liecina?

—    Nekā, — tumši atteica landgrāfs, — es tikai gribēju dzirdēt arī tavas domas, bet nu nāc un izstāsti līdz beigām visu, ko esi piedzīvojis šajās karagaitās.

Un viņš aizveda grāfu Kārli atpakaļ turpat, kur viņš bija savu stāstījumu sācis un šoreiz viņš to netraucēti tur arī pabeidza.

Tiklīdz tas bija noticis, durvīs parādījās kāds cilvēks. Landgrāfs aši piecēlās un devās pie tā. Kādu brīdi abi vīri sarunājās, bet tik klusā balsī, ka Kārlis nekā nevarēja sadzirdēt. Tomēr no viņu žestiem viņš nojauta, ka runa ir par kaut ko ļoti svarīgu, par ko viņš vēl jo vairāk pārliecinājās, redzēdams, ka landgrāfs atgriežas pie viņa vēl drūmāks, nekā bija brīdi iepriekš.

—   Draugs, — teica Ludvigs fteapsēzdamies, — pēc tik gara ceļa, kādu tu esi šodien veicis, tev droši vien vairāk ir vajadzīga atpūta, nevis balles un viesības. Nāc, es tevi likšu aizvest uz tavu istabu. Ar labu nakti, mēs atkal redzēsimies rīt.

Kārlis saprata, ka viņa draugs vēlas palikt viens. Ne vārda neteicis, viņš piecēlās, klusu paspieda viņam roku un vēl pēdējo reizi jautājoši palūkojās tam acīs. Bet landgrāfs viņam atbildēja tikai ar to skumjo smaidu, kas norāda, ka vēl nav pienācis īstais brīdis atklāt savas sirds mocošo noslēpumu. Ar pēdējo rokasspiedienu Kārlis lika saprast, ka viņš kuru katru brīdi ir gatavs to uzklausīt, tad devās uz viņam ierādītajām telpām, kas atradās labi patālu, bet līdz kurām tomēr vēl aizšalca svētku līksmais troksnis.

Grāfs apgūlās, bet skumjas domas, kas nomāca dvēseli, un dzīru tālais troksnis vēl labu laiku neļāva viņam iemigt. Beidzot fiziskais nogurums guva virsroku pār dvēseles bažām. Pamazām viņa domu tēli kļuva "arvien miglaināki, jutekļu možums sagura un acis aizvērās. Uz brīdi viņš ieslīga pusnomoda stāvoklī, kas līdzinājās tām krēslas stundām, kuras šķir nakti no dienas, šajā savādajā un neaprakstāmajā stāvoklī, kad īstenība saplūst ar sapņiem tā, ka zūd robežas starp sapni un īstenību. Tad viņu pārņēma dziļš miegs.

Jau sen bruņinieks bija gulējis vienīgi teltī un turklāt vēl savā kaujas tērpā, tāpēc arī ar tādu patiku viņš izbaudīja labas gultas ērtības, ka, otrā rītā pamodies, viņš redzēja, ka ir nogulējis līdz gaišai dienai. Un tūdaļ arī viņa acīm atklājās kāds negaidīts skats, kas tūdaļ saistīja visu viņa uzmanību un lika atcerēties vakarvakara pārdzīvojumus. Kādā atzveltnes krēslā nekustīgi un galvu uz krūtīm nokāris sēdēja landgrāfs, it kā gaidītu sava drauga pamošanos. Bet patiesībā viņš bija nogrimis tik dziļās domās, ka šo pamošanos nemaz nepamanīja.

Grāfs klusēdams mirkli viņā noskatījās; bet tad, redzot, ka pār drauga pelēkajiem, iekritušajiem vaigiem rit asaras, viņš nevarēja vairs ilgāk valdīties un, izstiepis pret to rokas, iesaucās:

—   Dieva dēļ, Ludvig, kas ir noticis?

—    Ak, — nopūtās landgrāfs, — noticis ir tas, ka man vairs nav ne sievas, ne dēla!

Un pie šiem vārdiem viņš ar pūlēm piecēlās, tad, streipuļodams kā piedzēries, paspēra dažus soļus un iekrita drauga rokās.

## II

Lai labāk izprastu turpmāko notikumu norisi, ir nepieciešams, ka mūsu lasītāji drusku atskatītos pagātnē.

Jau sešpadsmit gadu landgrāfs dzīvoja laulībā, viņš bija apprecējis grāfa Ronsdorfa meitu. Grāfs Ronsdorfs, kura īpašumi atradās Reinas labajā krastā un piegula kalnu ķēdei, kas pazīstama ar nosaukumu Septiņkalne, bija kritis kādā kaujā 1316.gadā, kad Bavārijas Ludviķis, kura pusē grāfs bija nostājies, karoja ar Austrijas Fridrihu Skaisto. Mirušā Ronsdorfa kundze, sieviete ar nevainojamu godu un tikumu, palika atraitne un audzināja savu vienīgo piecus gadus veco meitu. Bet, būdama karaliska dzimuma, viņa arī atraitnes stāvoklī tik labi prata saglabāt sava nama ārējo spožumu, ka viņas galms skaitījās lepnākais visās apkārtnes pilīs.

Neilgi pēc grāfa nāves Ronsdorfa atraitnes pilī ieradās jauns pāžs, viņas grūtos apstākļos mirušās draudzenes dēls. Tas bija skaists zēns, trīs vai četrus gadus vecāks par Emmu. Un tā, lūk, šinī gadījumā lieku reizi pierādījās grāfienes cildinātā labsirdība. Viņa pieņēma nabaga bāriņu kā savu dēlu, uzaudzināja to kopā ar savu meitu un tik vienlīdzīgi apveltīja ar saviem glāstiem abus šos bērnus, ka grūti bija pasacīt, kurš no tiem ir pieņemtais un kurš pašas bērns.

Tā viņi auga abi kopā un ļaudis jau runāja, ka no tiem dienās iznāks pāris, kad pēkšņi, par lielu pārsteigumu visai Reinas apkaimes bruņniecībai, desmit gadus vecā Emma tika saderināta ar jauno Godesbergas grāfu Ludvigu, kuram toreiz bija jau astoņpadsmit gadu, bet vecais landgrāfs vienojās ar atraitni, ka saderinātie tikai pēc pieciem gadiem varēs kļūt laulāts pāris.

Pa šo laiku Emma un Alberts pieauga. Viņš kļuva par skaistu bruņinieku, bet viņa par piemīlīgu jaunu meiteni. Grāfiene Ronsdorfa ar ārkārtīgu rūpību bija sekojusi viņu pieaugošajai draudzībai un tai ar patiku bija jāatzīst, ka šinī draudzībā, lai cik sirsnīga tā bija, tomēr nebija nekā tāda, kas liecinātu par mostošos mīlu. Pa to laiku Emma jau bija sasniegusi trīspadsmit un Alberts astoņpadsmit gadu vecumu un viņu sirdis kā plaukstoši rožu pumpuri vērās pirmajai jaunības jūsmu dvesmai.

Tas bija brīdis, 110 kura visvairāk baidījās grāfiene. Par nelaimi ap šo laiku viņa smagi saslima. Dažas nedēļas cerēja, ka grāfienes jaunības spēks (viņai toreiz bija vēl tikai trīsdesmit četri gadi) pārvarēs ļauno slimību. Bet tās bija veltas cerības: grāfiene bija likusies savā nāves gultā. Viņa to pati juta un, atsaukusi ārstu, ar tādu noteiktību un neatlaidību izprašņāja par savu stāvokli, ka tam gribot negribot bija jāatzīstas, ka cilvēks vairs nevar to glābt un viņai vēl atlicis cerēt vienīgi uz Dieva žēlastību. Grāfiene saņēma šo ziņu ar īstu kristīga cilvēka padevību, lika atsaukt Emmu un Albertu, pavēlēja tiem nomesties pie viņas gultas ceļos un klusā balsī, ko varēja dzirdēt vienīgi tikai vēl Dievs, viņa uzticēja abiem kādu noslēpumu. Un brīnums — kad sākās nāves cīņa, tā nebija mirēja, kas svētīja savus bērnus, bet bērni svētīja mirēju un, likās, jau iepriekš bija piedevusi viņai kādu pārkāpumu zemes virsū, kura piedošana tai bija tik pat droša debesīs.

Tai pašā dienā viņa svētīgi šķīrās no šīs pasaules. Emma, kurai līdz kāzām vēl bija atlicis gads, aizgāja pavadīt to Nonrtenvertas klosterī, kas atrodas iepretī Honnefas ciematam uz nelielas Reinas saliņas, kurai bija tāds pats nosaukums. Alberts turpretī palika Ronsdorfā un viņa skumjas pēc savas labvēles bija tikpat sirsnīgas, it kā tā būtu bijusi viņa miesīgā māte.

Noteiktais laiks pagāja. Emma bija jau sasniegusi savu piecpadsmito dzīvības gadu, un, neskatoties uz skumju asarām, tā savā svētajā salā bija uzplaukusi kā ūdensroze, kas, rasas piebirusi, klusi šūpojas uz ezera ūdeņiem. Ludvigs atgādināja vecajam landgrāfam savu norunu ar atraitni, kurai bija piekritusi arī meita. Jau veselu gadu jaunais cilvēks bija sācis pastaigāties līdz skaistajai Rolandsvertas pakalnei, kura paceļas pār upi un no kuras augstumiem redzama skaistā saliņa, kas līdzīgi milzu laivai iegūlusi straumes vidū. Uz tās vēl šodien paceļas vecs klosteris, kas pārvērsts par patversmi.

Tur viņš pavadīja ilgas stundas, raudzīdamies pāri uz svēto mītni, kur bieži kāda jauna meitene, ko viņš pazina pēc novices tērpa, kas tai gan drīz bija jānoliek, nāca apsēsties zem lielajiem kokiem upes krastā un dažreiz pavadīja tā veselas stundas sapņodama, jādomā, par to pašu, ko ■sapņoja Ludvigs. Tāpēc nav ko brīnīties, ka jaunais cilvēks pirmais atcerējās, ka sēru laiks jau pagājis, un atgādināja landgrāfam, ka sēru laika beigas ļoti izdevīgi sakrīt ar viņu norunātajām kāzām.

Albertam ap šo laiku palika divdesmit gadu, bet pēc viņa nopietnās izturēšanās varēja domāt, ka tas ir daudz vecāks. Tāpēc visiem likās gluži dabīgi, ka viņu uzskata par Emmas aizbildni. Un tāpēc ari landgrāfs griezās tieši pie viņa ar atgādinājumu, ka ir pienācis laiks apmainīt sēras pret svētku drēbēm. Alberts devās uz klosteri un atklāti pateica Emmai, ka jaunais landgrāfs pieprasot viņas mātes dotā solījuma pildīšanu. Emma nosarkusi sniedza Abertam roku un piebilda, ka esot gatava tam sekot, kurp vien viņš to gribētu vest.

Ceļojums nebija garš un tas nevarēja daudz attālināt svinīgo bridi, pēc kura tik ļoti ilgojās jaunais grāfs: vajadzēja tikai pārcelties pāri pusei Reinas un tad vēl noiet jūdzes divas gar upes krastu. Un tā, lūk, trīs dienas pēc viņas piecpadsmitās dzimšanas dienas Alberts aizveda Emmu Ronsdorfu cieņai atbilstošas svītas pavadībā nodot to viņas kungam un pavēlniekam Godesbergas Ludvigam.

Pirmos divus gadus nekas neaptumšoja jauno ļaužu laimi un jaunā grāfiene dzemdēja dēlu, kuru nosauca par Otonu. Alberts, kurš tagad bija atradis jaunu ģimenes klēpi, šos divus gadus bija pavadījis gan Ronsdorfā, gan Godesbergā, un ari viņam bija pienācis laiks, kad katram dižciltīgam jauneklim jāsāk savas pirmās ieroču gaitas. Tāpēc viņš bija iestājies sava laika krietnākā bruņinieka, Bohēmijas karaļa Luksemburgas Žana jātnieku pulkos, un kopā ar viņu piedalījies Kaseles aplenkšanā, kur Zans bija ieradies, lai sniegtu palīdzību karalim Filipam Valuā, kurš bija apņēmies Ludvigam Kresi palīdzēt atgūt viņa īpašumus, no kuriem to bija padzinuši labie Flandrijas ļautiņi.

Un tā, lūk, viņš bija piedalījies kaujā, kurā flandrieši tika sakapāti gabalu gabalos. Šinī savā pirmajā debijā viņš tā bija dragājis šos neliešus, ka Luksemburgas Zans turpat uz kaujas lauka viņu iecēla bruņinieku godā. Šī uzvara bija tik izšķiroša, ka, karš līdz ar to beidzās un Alberts atgriezās Godesbergas pilī, kur tas ar lepnumu Emmai rādīja savus piešus un zelta ķēdi.

Grāfa paša nebija mājās: tā kā turki bija iebrukuši Ungārijā, viņš kopā ar savu cīņasbiedru Homburgas grāfu Kārli, paklausīdams ķeizara Ludviķa V aicinājumam, bija stājies tā dienestā. Tomēr Alberts ne mazāk laipni tika uzņemts Godesbergas pilī, kur tas palika kādus sešus mēnešus. Pēc tam, kad viņam bija apnikusi šī ilgā bezdarbība un kad viņš redzēja, ka Eiropas valdnieki savā starpā sargā mieru, tas bija devies karā pret Spānijas saracēņiem, ar kuriem cīnījās Kastīlijas karalis Alfons XI. Tur viņš cīņā pret Mulej Muhamedu bija parādījis apbrīnojamu drosmi. Bet, smagi ievainots pie Grenādas, Alberts pa otram lāgam bija atgriezies Godesbergas pili, kur tas šoreiz sastapa Emmas viru, kas pašreiz pārņēmjf savā īpašumā vecā landgrāfa zemes un titulus, jo landgrāfs bija šķīries no šīs pasaules 1332.gada sākumā.

Mazais Otons pieauga, viņš bija skaists, piecus gadus vecs zēns, ar blondiem, cirtainiem matiem, zilām acīm un sārtiem vaigiem. Alberta atgriešanās visai ģimenei bija svētku diena, bet visvairāk par to priecājās mazais puisēns, kas viņu ļoti mīlēja. Alberts un Ludvigs, viens otru redzot, priecājās: abi bija cīnījušies ar neticīgajiem, viens — ziemeļos, otrs — dienvidos. Abi bija pārnākuši kā uzvarētāji un pārnesuši līdzi bezgala daudz nostāstus garajiem ziemas vakariem. Un atkal aiztecēja gads kā viena diena, bet šā gada beigās Albertā no jauna pamodās dēku meklēšanas kāre. Viņš apmeklēja Francijas un Anglijas galmus, piedalījās karaļa Eduarda karagājienā pret Skotiju, izcīnīja divkauju ar Džeimsu Duglasu un, atgriezies Francijā, kopā ar Gotjē Demonī, iekaroja Kadsanas salu. Atrazdamies uz kontinenta, viņš izmantoja šo apstākli, lai apciemotu savus vecos draugus un tā trešoreiz ieradās Godesbergas pilī, kur šoreiz sastapa kādu jaunu viesi.

Tas bija kāds landgrāfa radinieks, vārdā Gotfrīds, kas, vairs necerēdams uz tēva mantojumu, bija lūkojis sagādāt sev stāvokli ar ieročiem rokā. Ari viņš bija karojis ar neticīgajiem, bet tikai svētajā zemē. Radniecības saites, krusta karā iegūtā slava un zināms svinīgums, kas vairāk norādīja uz viņa ticības kvēli nekā iec ietību, bija tam plaši atvēris Godesbergas pils durvis kā cildenam viesim. Drīz vien pēc tam Homburgs ar Albertu bija devušies karā un Gotfrīds ,tad bija kļuvis par neaizvietojamu biedru Ludvigam, kas to aizturēja savā pilī ne vairs kā viesi, bet kā īstu dzimtas piederīgo.

Draudzība ir tikpat greizsirdīga kā mīla: vai nu tās bija iedomas, vai patiesība, bet Albertam likās, ka Ludvigs šoreiz to saņēma vēsāk nekā parasti. Viņš par to žēlojās Emmai, kas viņam savukārt atklāja, ka ari pret viņu vira izturēšanās esot kļuvusi dzedrāka.

Alberts paiika Godesbergā piecpadsmit dienas, tad, atrunādamies ar to, ka Ronsdorfs viņu aicina piedalīties turpmākajām gaitām nepieciešamajos sagatavošanās darbos, viņš pārcēlās pāri upei, izjāja cauri nelielai kalnu ielejai, kas šķīra abus novadus, un tā atstāja pili.

Pēc piecpadsmit dienām viņš saņēma no Emmas jaunas ziņas. Viņa vairs nesaprata savu vīru: laipns un labvēlīgs līdz šim, viņš tagad bija kļuvis neuzticīgs un drūms, pat mazajam Otonam tagad nācās ciest no viņa pēkšņajām dusmu lēkmēm, ko senāk viņi nemaz nepazina. Bērnam, kā ari jaunajai mātei tas bija sāpīgāk tāpēc, ka līdz tam tie bija baudījuši vissirsnīgāko un visdziļāko landgrāfa mīlu. Bez tam vēl, piebilda Emma, iidz ar to, ka landgrāfa laipnība pret viņiem mazinājās, Gotfrīds brīnišķā kārtā arvien vairāk ieguva grāfa uzticību un Šikās, ka grāfs atņēma sievai un dēlam daļu savas mīlas, lai to atdotu šim cilvēkam, kas tam bija gandrīz vai pilnīgi svešs.

Alberts sirds dziļumos nožēloja Šo īgnumu, kas bija radies agrāk tik laimīgā cilvēka sirdī, it kā tam viņa laimes būtu bijis par daudz un viņš meklētu visus līdzekļus, kā to mazināt, baidīdamies no tās kā no uguns, kas varētu aprīt visu viņa sirdi. Lūk, tāds bija stāvoklis, kad Alberts līdz ar visiem apkārtnes dižciltīgajiem saņēma uzaicinājumu uz svētkiem, ko landgrāfs bija nodomājis sarīkot sava dēla piecpadsmitajā dzimšanas dienā.

Tie bija tie paši svētki, kuru beigās mēs lasītāju ievedām landgrāfa pili un šo svētku jautrais noskaņojums pavisam neatbilda namatēva nomāktībai un skumjām. Un viss tas bija gadījies tāpēc, ka svētku sākumā Gotfrīds bija norādījis landgrāfam uz Alberta un Otona ārējo līdzību, ko landgrāfs līdz šim nemaz nebija ievērojis.

Un patiesi, izņemot to jauneklīgo svaigumu, kas sārtoja zēna sejā un ko otram bija jau paspējusi notraukt Spānijas saule, tie bija tie paši gaišie mati, tās pašas zilās acis un, daudz maz ciešāk ieskatoties, varēja pat uztvert zināmu līdzību sejas izteiksmē, kas tiešām liecināja par kopīgām asinīm.

Šis atklājums bija kā dunča dūriens landgrāfam, kurš, pateicoties Gotfrīdam, jau pirms ilgāka laika bija sācis šaubīties par Alberta un Emmas nevainojamām attiecībām. Aizdomas, ka šie noziedzīgie sakari pastāvējuši jau kopš viņu kāzām, aizdomas, kas,- pateicoties savādai līdzībai, lika tam uzskatīt viņa tik ļoti mīļoto Otonu par laulības noziedzīgas pārkāpšanas augli, salauza viņa sirdi un padarīja viņu traku. Tas bija tieši tai brīdī, kad, kā mēs jau stāstījām, ieradās grāfs Kārlis, kurš, savukārt apstiprinādams, ka Alberta un Otona līdzība izskatā ir nenoliedzama, bija vēl pavairojis sava nelaimīgā drauga ciešanas. Tomēr, kā mēs jau redzējām, viņš aizgāja neapjauzdams, cik smagas sekas var būt Ludviga nomāktībai.

Cilvēks, kas ienāca mazajā istabiņā, kur landgrāfs ar Kārli bija apsēdušies, un kas tik noslēpumaini sarunājās ar namatēvu, bija tas pats Gotfrīds, ar kura ierašanos laimīgajā ģimenē bija sākušās pirmās nesaskaņas, kas aptumšoja viņas laimes spožumu. Gotfrīds bija nācis pateikt, ka, spriežot pēc dažiem izteicieniem, ko viņam bija izdevies noklausīties, Emmai nolikta satikšanās ar Albertu, kurš vēl tajā pašā naktī devās ceļā uz Itāliju, lai uzņemtos kāda pulka vadību, ko ķeizars turp sūtīja. Par šo nodevīgo soli bija viegli iespējams pārliecināties, jo satikšanās bija nolikta pie vieniem pils vārtiem, un, lai tur nokļūtu, Emmai vajadzēja iziet cauri visam pils dārzam.

Bet kas jau reiz iesācis maldīties pa šaubu ceļu, tas vairs nenostāj. Tā arī landgrāfs, gribēdams par katru cenu tikt skaidrībā, apspieda sevī to veselīgo, instinktīvo sajūtu, kas katram krietnam vīram neļauj pazemoties līdz spiega lomai. Kopā ar Gotfrīdu viņš devās uz savu istabu un, atvēris uz dārzu logu, uztraukts gaidīja pēc šā, pēdējā pierādījuma, lai tad īstenotu kādu nodomu, par kuru viņš pašreiz vēl nebija skaidrībā. Gotfrīds nebija vīlies.

Ap pulksten četriem no rīta Emma nokāpa no lieveņa, bikli izskrēja cauri dārzam un pazuda lielo koku pudurī, kas auga pie vārtiem. Pagāja desmit minūtes, tad viņa atkal atgriezās pie lieveņa, tikai šoreiz to pavadīja Alberts, uz kura rokas viņa bija atspiedusies. Mēness gaismā landgrāfs redzēja tos apkampjamies un viņam pat likās, ka redz savas laulātās draudzenes sejā asaras, kas lija, šķiroties no sava mīļākā.

Tagad Ludvigam vairs neatlika nekādu šaubu un viņš nolēma atstumt no sevis noziedzīgo sievu un laulības grēkā dzimušo bērnu. Gotfrīds saņēma vēstuli, kurā Emmai bija pavēlēts tam sekot un pils sardzes priekšniekam tika dots rīkojums rīta agrumā arestēt Otonu un aizvest viņu uz Kirbergas abateju pie Ķelnes, kur tam savu spožo bruņinieka nākotni vajadzēja apmainīt pret šauro mūka celli.

Landgrāfa pavēles tūdaļ bija tikušas izpildītas un Emma ar Otonu jau pirms kādas stundas bija atstājuši pili, lai māte dotos uz Nonnenvertas klosteri, bet dēls — uz Kirbergas abateju. Šai laikā grāfs Kārlis pamodās un, kā mēs jau stāstījām, ieraudzīja sēžam pie gultas savu veco draugu, kurš līdzinājās ozolam, kam vētra notraukusi visu lapu košumu un zibens nolauzis zarus.

Homburgs ar lielu uzmanību un dziļu līdzjūtību uzklausīja Ludviga stāstu par visu, kas bija noticis. Tad, nemaz nedomādams mierināt nelaimīgo vīru un tēvu, viņš piecēlās un teica:

—   Ko es darīšu, būs labi darīts.

—   Jā, bet ko tu vairs vari darīt? — jautāja landgrāfs.

—   Tā būs mana darīšana, — atbildēja grāfs.

Tad apskāvis savu draugu, viņš apģērbās, apjoza zobenu, un, izgājis no istabas, devās tieši uz zirgu staļļiem, pats apsegloja savu uzticamo Ansi un, kaudamies ar dažādām juceklīgām domām, jāja lejā pa spirālveidīgo ceļu, pa kuru tas vēl vakar straujā gaitā bija traucies šurp, jauku cerību

spārnots.

Nonācis ielejā, grāfs Kārlis nogriezās pa Rolandsekas ceļu un, lēnā solī jādams, pats dziļās domās nogrimis, viņš ļāva zirgam pilnīgu vaļu gan rikšot, gan soļot pēc savas patikas. Nojājis līdz krustcelēm, viņš ieraudzīja mazu kapliču, kurā kāds priesteris lūdza Dievu. Grāfs apskatījās visapkārt un, redzēdams, ka vieta ir tāda, kādu to bija vēlējies, viņš apstājās.

Grāfs Kārlis bija viens no tās vecās bruņniecības tipiem, kura ap XV gadu simteni kļūst arvien retāka un kuru Frosārs ir aprakstījis ar tādu mīlestību, kas atgādina antikvāru, kad tas tīksminās ap kādu senlaicīgu lietiņu. Pēc viņa saprašanas visu izšķīra zobens, kas uzticēja savu lietu Dieva tiesai, nekad nevarēja kļūdīties. Landgrāfa stāsts bija viņā pamodinājis dažas šaubas par Gotfrīda nolūkiem un, labi pārdomājot, šīs šaubas bija kļuvušas gandrīz vai par noteiktu pārliecību. Pirmkārt, nekad vēl neviens, izņemot šo melīgo čukstētāju, nebija iedomājies apšaubīt Emmas mīlu un uzticību. Grāfs Kārlis bija nelaiķa Ronsdorfa un arī landgrāfa draugs. Tādā kārtā šo vīru gods bija arī daļa no viņa goda, un tāpēc viņa pienākums bija atkal atjaunot abu labās slavas mirdzumu, ko uz brīdi kāds tenkotājs bija aptumšojis. Tiklīdz grāfs bija nonācis pie šāda slēdziena, viņš, nesacīdams nevienam ne vārda, bija izjājis priekšā uz ceļa, pa kuru nodevējam vajadzēja nākt, lai tad tur to piespiestu atzīties savos melos, vai arī atdot Dievam savu dvēseli. Bet vajadzības gadījumā prasīt kā vienu, tā arī otru.

Viņš nolaida savas bruņucepures sejsargu, apturēja Ansi ceļa vidu un zirgs ar jātnieku palika kādu stundu nekustīgi stāvam, it kā tie būtu izcirsti no akmens. Drīz vien viņš ieraudzīja aiz iejomas ceļa līkumā jājam kādu bruņinieku pilnā apbruņojumā. Jātnieks, redzēdams, ka ceļš ir aizšķērsots, uz brīdi apstājās, bet pārliecinājies, ka viņam pretī stāv tikai viens vīrs, ciešāk iesēdās seglos, pārbaudīja, vai zobens viegli izvelkams no maksts, un tad turpināja savu ceļu.

Piejājis grāfam dažu soļu attālumā un redzēdams, ka tas nedomā atbrīvot ceļu, jātnieks vēlreiz apstājās.

—  Cienījamo bruniniek, — viņš teica, — vai jūs esat šā novada kungs un gribat šē katram ceļotājam liegt ceļu?

—   Ne visiem, mans kungs, bet tikai vienam vienīgam, jo šis viens ir nelietis un nodevējs, bet es par viņa nelietību un nodevību gribu še no tā prasīt atbildi.

—  Tad tas nevar attiekties uz mani, — teica Gotfrīds, — un es lūdzu jūs pagriezt savu zirgu vai pa labi, vai pa kreisi, lai ceļa vidū būtu vietas diviem vienlīdz cienījamiem cilvēkiem.

—  Jūs maldāties, mans kungs, — tikpat mierīgi atbildēja grāfs Kārlis, — tas attiecas vienīgi un tikai uz jums, un neviens krietns un godājams bruņinieks negriezīs ceļu nožēlojamam tenkotājam.

Priesteris metās vidū starp tiem.

—   Brāļi, — viņš teica, — vai jūs gribat viens otru nožņaugt?

—  Jūs maldāties, svētais tēv, — atbildēja grāfs, — šis cilvēks nav mans brālis un es nemaz nepastāvu uz to, ka viņam katrā ziņā jānomirst. Lai tikai viņš atzīstas, ka ir apmelojis Godesbergas grāfa laulāto draudzeni, un es viņam tūdaļ došu brīvu ceļu, lai viņš iet nožēlot savus grēkus, kur vien grib.

—    Nu, ja viņas mīļākais tik sirsnīgi ņemas to aizstāvēt, tad cita nevainības pierādījuma viņai vairs nav vajadzīgs, — atbildēja Gotfrīds, kas bruņinieku noturēja par Albertu.

—   Jūs maldāties, — atbildēja jātnieks, kratīdams savu dzelzs maskā paslēpto galvu, ~ es esmu grāfs Kārlis no Homburgas. Es pret jums jūtu vienīgi to naidu, ko jūt pret katru nodevēju, un to nicināšanu, ar kādu skatās uz katru apmelotāju. Atzīstieties, ka esat melojis, un jūs būsit brīvs!

—  Šī lieta attiecas vienīgi uz Dievu un mani, — smiedamies atbildēja Gotfrīds.

—   Tad lai ari Dievs to izspriež! — iesaucās grāfs Kārlis, gatavodamies uz ciņu.

—   Lai notiek tā! — nomurmināja Gotfrīds, ar vienu roku nolaizdams sejsegu un ar otru tverdams pēc zobena.

Priesteris sāka lūgt Dievu.

Gotfrīds bija drošsirdīgs un Palestīnā viņš ne vienu reizi vien bija pierādījis savu vīrišķību. Bet toreiz viņš cīnījās par un nevis pret Dievu. Tāpēc, kaut arī cīņa bija ilga un nežēlīga, kaut arī viņš bija drošprātis un veikls cīnītājs, viņš tomēr nevarēja turēties pret to spēku, ko Kārlim deva viņa pārliecība par savu taisno lietu. Spēcīgs zobena dūriens caururba viņa bruņas un, dziļi iespiezdamies krūtis, nogāza to gar zemi. Gotfrīda zirgs, sabijies no sava kunga kritiena, aizauļoja atpakaļ, un drīz vien pazuda aiz ceļa iejomas.

—   Godājamais tēv, — grāfs Kārlis teica bailēs drebošajam priesterim, — es domāju, ka jūs vairs nedrīkstat kavēties izpildīt savu svēto pienākumu. Lūk. te būs bikts, ko es jums apsolīju, pasteidzaties to pieņemt.

Un iebāzis zobenu maksti, viņš sastinga savā monumentālajā pozā.

Priesteris piegāja pie mirēja, kurš vairāk nespēja, kā, uz rokas atspiezdamies, piecelties uz viena ceļa. Viņš tam atsēja viņa bruņucepuri. Ievainotā seju jau klāja nāves bālums un tā mute bija pilna ar asinīm. Kārlis vienu brīdi jau baidījās, ka viņš nemaz vairs nevarēs parunāt, bet tā nebija. Gotfrīds apsēdās un priesteris, ceļos nometies, pieņēma viņa grēksūdzi, ko tas aizraudamies čukstošā balsi izdvesa. Pie pēdējiem vārdiem ievainotais, juzdams, ka viņa gals ir klāt, ar priestera palīdzību, nometās ceļos un pacēlis rokas pret debesīm, trīs reizes iesaucās:

—   Kungs, Kungs, piedod manus grēkus!

Pie trešās reizes viņš dziļi nopūtās un atkritis palika nekustīgi guļot. Viņš bija miris.

—   Godājamais tēv, — uzrunāja grāfs priesteri, — vai jums nav uzticēts atklāt kādam šīs bikts noslēpumu?

—   Jā, — atbildēja priesteris, - bet tikai vienai vienīgai personai — Godesbergas landgrāfam.

—    Tad sēžaties manā zirgā, — teica bruņinieks, izkāpdams no segliem, — un steigsimies to uzmeklēt.

—    Mans brāli, ko jūs darāt? — jautāja priesteris, kas bija pieradis ceļot daudz pazemīgākā veidā.

—    Sēžaties vien, tēv, sēžaties, — uzstāja bruņinieks, — lai neviens nesacītu, ka tāds grēcinieks, kā es, jāj, kad Dieva kalpam jāiet kājām.

Pie šiem vārdiem viņš palīdzēja priesterim iekāpt seglos un, lai ko iebilda pazemīgais jātnieks, viņš, zirgu pie pavadas vezdams, to nogādāja Godesbergas pilī. Turp nonācis, viņš, pretēji savam paradumam, nodeva zirgu staļļa puišiem, un aizveda priesteri pie landgrāfa, kuru atrada sēžam tai pašā istabā un tai pašā krēslā, kaut gan bija pagājušas jau septiņas stundas, kopš grāfs bija aizjājis no pils. Izdzirdis nācēju soļus, viņš pacēla savu bēdu sagrauzto vaigu un izbrīnā tos uzlūkoja.

—   Lūk, brāli, — teica grāfs Kārlis, — te ir kāds godājams Dieva kalps, kuram jāatklāj tev kāda grēksūdze i n e x t r e m i s.

—   Kas ir miris? — iesaucās landgrāfs, vēl vairāk nobālis.

—   Gotfrīds, — atteica bruņinieks.

—   Un kas viņu nogalināja?

—   Es, — atbildēja Kārlis.

Un viņš mierīgi aizgāja, aizvērdams aiz sevis durvis, un atstādams landgrāfu ar priesteri vienatnē.

Un, lūk, ko garīdznieks pastāstīja landgrāfam: Gotfrīds Palestīnā bija iepazinies ar kādu vācu bruņinieku no Ķelnes apkārtnes, vārdā Ernests no Huningenas. Tas bija nopietns un tikumā pastāvīgs cilvēks. Jau pirms piecpadsmit gadiem viņš bija iestājies Maltas bruņinieku ordenī un savas reliģiozitātes, kā arī savas drošsirdības un godīguma dēļ no visiem tika cienīts un mīlēts.

Gotfrīds kopā ar Ernestu bija cīnījušies pie Sent Zanakras, kur Ernests tika nāvīgi ievainots.

Gotfrīds, redzēdams Ernestu krītam, iznesa viņu no cīņas burzmas un pats atkal atgriezās, lai turpinātu cīņu ar ienaidnieku.

Kad kauja bija beigusies, viņš devās uz savu telti, lai pārģērbtos, bet tiklīdz viņš to domāja darīt, kad viņam paziņoja, ka bruņinieks Ernests no Huningenas jūtoties ļoti slikti un pirms nāves vēloties vēl ar viņu runāt.

Divdesmit gadu vecumā Ernests bija mīlējis kādu meiteni un arī no viņas ticis mīlēts, bet kā jaunākais bērns ģimenē, bez titula un mantojuma tiesas, viņš nebija varējis to precēt. Savā bezcerībā mīlētāji aizmirsa, ka viņi nekad nevarēs kļūt vīrs un sieva, piedzima bērns, kurš nevarēja saukties ne viena, ne otra vārdā.

Neilgi pēc tam vecāki ar varu izdeva meiteni pie kāda bagāta un dižciltīga augstmaņa. Ernests bija atstājis dzimteni, devies uz Maltu, lai nodotu zvērestu, un kopš tā laika bija cīnījies Palestīnā. Dievs atalgoja viņa drošsirdību. Pec svētīgas dzīves viņš mira kā moceklis.

Ernests nodeva Gotfrīdam kādu papīru. Tas bija dāvinājuma akts, ar kuru viņš visu savu mantu — sešdesmit tūkstošus florīnu — novēlēja savam dēlam Albertam. Tā kā viņa māte bija mirusi jau pirms sešiem gadiem, Ernests uzdrošinājās nosaukt viņas vārdu, lai tā atvieglotu Gotfrīdam Alberta sameklēšanu. Šis vārds bija grāfiene Ronsdorfa.

Gotfrīds bija atgriezies Vācijā, lai izpildītu drauga pēdējo vēlēšanos. Bet ieradies pie sava radinieka landgrāfa un pārskatījis pašreizējo situāciju, viņš pēc pirmā acu uzmetiena aptvēra, kādu labumu var gūt no sava noslēpuma. Landgrāfam bija tikai viens vienīgs dēls un, ja Otons ar Emmu tiktu nobīdīti no ceļa, viņš pats kļūtu grāfa vienīgais mantinieks.

Mēs jau redzējām, cik tālu viņš bija pavirzījis šo savu nodomu, kad Rolandsvertas ceļa gravā sastapās ar Kārli Homburgu.

— Kārli, Kārli! — iesaucās landgrāfs, kā neprātīgs traukdamies ārā gaitenī, kur to gaidīja viņa cīņubiedrs. — Kārli! — tas nebija viņas mīļākais, bet viņas brālis!

Un tūdaļ viņš pavēlēja vest atpakaļ uz Godesbergu Emmu un Otonu. Divi ziņneši devās ceļā, viens augšup pa Reinu, otrs — lejup. Pirmais atgriezās jau naktī. Emma, kas ilgu laiku jau bija jutusies nelaimīga, pēc pagājušās nakts apvainojuma lūdza tikai vienu: atļaut pavadīt viņai mūža pēdējās dienas klosterī, kur bija pagājusi viņas jaunība, un atklāti pateica, ka vajadzības gadījumā viņa atsaukšoties uz šīs vietas neaizskaramību.

Rīta agrumā atgriezās arī otrs ziņnesis. To pavadīja abi bruņu kalpi, kuriem bija ticis uzdots nogādāt Otonu Kirbergā, bet Otona viņu vidū nebija. Braucot lejup naktī pār Reinu, Otons, zinādams, kurp un kāpēc tiek vests, un izmantodams brīdi, kad visi bija nodarbināti ar laivas vadīšanu krāčainajā straumē, bija pēkšņi meties dziļumā un tur pazudis.

## III

Tomēr landgrāfa nelaime nebija tik liela, kā viņš pats domāja. Otons bija meties straumē, nevis lai meklētu nāvi, bet gan brīvību.

Uzaudzis Reinas krastos, viņš pārāk labi pazina šo draugu, lai no upes nebaidītos, jo bieži bija izmēģinājis savus jaunos spēkus pret viņas teces straujumu. Viņš ienira dzīlē un peldēja zem ūdens, kamēr aptrūka elpa. Kad viņš atkal iznira, barka bija jau tik tālu un nakts bija tik tumša, ka viņa pavadoņiem atlika tikai domāt, ka dzelme to aprijusi.

Otons steidzās drīzāk sasniegt krastu. Nakts bija auksta, viņa drēbes bija piemirkušas un viņam vajadzēja sasildīties un izgulēties. Tāpēc viņš devās uz pirmo mājiņu, kuras logos redzēja spīdam ugunis. Tur viņš teicās esam nomaldījies ceļinieks, un tā kā nebija nosakāms, vai viņa drēbes samirkušas lietū vai upes ūdeņos, viņš neradīja nekādas aizdomas un tika uzņemts ar vāciešiem īpatno, sirsnīgo, diskrēto viesmīlību. Nākamā dienā viņš jau rītausmā atstāja savas naktsmājas un devās uz Ķelni. Bija svētdiena un, tā kā Otons tur nonāca uz dievvārdu sākumu, viņš redzēja visus pilsoņus steidzamies uz baznīcu. Otons sekoja ļaužu pūlim, jo arī viņam gribējās pielūgt Dievu… Vispirms par savu tēvu, par viņa maldiem un vientulību, kādā viņš to bija atstājis… tad par savu klosterī iedzīto māti… un, beidzot, par sevi, jo kaut gan brīvs, viņš tomēr atradās viens un bez atbalsta šinī plašajā pasaulē, no kuras tas līdz šim pazina tikai no dzimtās pils saskatāmo apvārsni. Viņš paslēpās aiz kādas kolonnas, lai netraucēti pielūgtu Dievu: tik tuvu Godesbergai varēja gadīties, ka nejauši kāds augstmanis no vakardienas svētku viesiem to pazītu, vai arī pats Ķelnes arhibīskaps Valerands, kas bija viens no viņa tēva vecākajiem un uzticamākajiem draugiem.

Kad Otons bija pielūdzis Dievu, viņš palūkojās visapkārt un sev par lielu brīnumu ievēroja, ka starp dievlūdzējiem atradās tik daudz visādu tautību strēlnieku, ka pirmajā brīdī tam likās, ka svētā mesa ir noturēta par godu visu strēlnieku aizstāvim svētajam Sebastianam. Viņš par to tūdaļ apvaicājās tuvākajam strēlniekam un uzzināja, ka viņi . visi esot ieradušies uz šaušanas sacīkstēm, ko ik gadus šinī laikā sarīkojot Klēves Ādolfs, viens no bagātākiem un cildenākiem zemes augstmaņiem, kuru pilis paceļas no Strasburgas lidz Nimbergai.

Otons tūdaļ atstāja baznīcu, lūdza norādīt viņam pilsētas labāko drēbnieku un apmainīja savu samtā un zīdā šūdināto uzvalku pret strēlnieku zaļo vadmalas kamzoli ar ādas jostu. Tad viņš sev nopirka vislabāko kļavas koka loku, kādu vien varēja dabūt, izmeklēja sev bultu maksti ar divpadsmit bultām un apvaicājās, kādā viesnīcā visbiežāk mēdz sapulcēties strēlnieki. Uzzinājis, ka tas esot „Zelta_dzērvē", viņš devās uz šo viesnīcu, kas atradās uz Verdingenas ceļa aiz Ērgļu vārtiem.

Viņš atrada tur kopā kādus trīsdesmit strēlniekus jautri padzīvojam. Otons nosēdās starp tiem un, kaut gan neviens viņa nepazina, tomēr pateicoties viņa jaunībai un laipnajam vaigam, viņš tika uzņemts ar prieku. Vispirms jau viņš ieguva piekrišanu teikdams, ka dodoties uz Klēves šaušanas sacīkstēm un vēlētos staigāt šo ceļu kopā ar tik līksmiem un krietniem biedriem. Šis viņa priekšlikums tika pieņemts vienbalsīgi.

Tā kā strēlniekiem bija vēl atlicis trīs dienas laika un svētdiena ir atpūtai veltīta diena, viņi devās ceļā tikai nākamā rītā, iedami gar upes krastu un līksmi tērzēdami par kara un medību piedzīvojumiem.

Tā staigādami savu ceļu, strēlnieki ievēroja, ka Otonam nav spalvas pie cepures, kas ir strēlnieka tērpa nepieciešams piederums, jo ikviens no tiem lepojās ar kāda putna spalvām, kurš kritis par upuri viņu veiklībai, un viņi sāka zoboties par savu jaunizcepto biedru un viņa bultām. Otons smaidīdams atzinās, ka ne loks , ne bultas vēl nav tikuši laisti darbā, bet ka pie pirmās izdevības viņš ar to palīdzību gribot sagādāt savai cepurei tik nepieciešamo rotu. Viņš uzvilka loku. Visi ar interesi gaidīja, kad radīsies izdevība novērtēt viņu jaunā biedra prasmi.

Un izdevības netrūka: kāds krauklis, sēdēdams nokaltušā ozola zarā, ķērca pilnā rīklē, un strēlnieki smiedamies norādīja Otonam uz šo mērķi. Bet jaunais cilvēks atbildēja, ka krauklis esot nešķīsts putns, kura spalvas nav cienīgas greznot brīvstrēlnieka cepuri. Un tā bija taisnība. Tāpēc, arī jautrie ceļotāji apmierinājās ar šo atbildi.

Mazliet tālāk viņi uz kādas augstas klints pamanīja sēžam vanagu, un atkal jauneklis tika mudināts izmēģināt roku. Bet šoreiz viņš atbildēja, ka vanags esot dižciltīgs putns, kuru tikai dižciltīgiem ļaudīm ir tiesības šaut, un ka viņš, zemnieka dēls būdams, nekad neatļaušoties nogalināt šo dižciltīgo putnu uz tik varena siņjora zemes, kāds ir Voringenas grāfs, caur kura novadiem pašreiz veda viņu ceļš. Kaut gan ari šajā atbildē bija sava daļas taisnības un varbūt neviens no strēlniekiem nebūtu uzdrošinājies atļauties sev to, uz ko viņi mudināja Otonu. Tomēr šī atbilde tika uzņemta ar vairāk vai mazāk zobgalīgu smīnu, jo strēlnieki sāka domāt, ka viņu jaunais biedrs, nebūdams drošs par savu veiklību, lūkoja novilcināt to brīdi, kad viņam vajadzētu dot tik neapšaubamu savas veiklības pierādījumu, kā to no viņa prasīja.

Otons it labi bija redzējis un sapratis strēlnieku smaidus, bet viņš izlikās, ka nepiegriež tiem nekādu vērību un turpināja savu ceļu smiedams un jokodams, kad pēkšņi soļus piecdesmit viņiem priekšā no upes niedrām pacēlās dzērve. Otons pagriezās pret tuvāko strēlnieku, kuru viņam bija norādījuši kā vienu no labākajiem šāvējiem, un teica:

—   Brāl, man būtu liela patika iegūt manai cepurei kādu no šā putna spalvām. Jūs mūsu vidū esat visveiklākais, dariet man to prieku un nošaujiet to.

—   Lidojot? - atjautāja izbrīnījies strēlnieks.

—   Bez šaubām lidojot, — turpināja Otons. — Redziet, cik smagi putns ceļas, viņš būs nolidojis tikai desmit soļus, kopš ir pacēlies no zemes, un tas ir tikai puse no bultas lidojuma.

—   Šauj, Robert, šauj! — sauca pārējie strēlnieki.

Roberts pamāja ar galvu, it kā likdams saprast, ka viņš piekrīt vispārējam uzaicinājumam, gan vairāk padodamies cienījamās strēlnieku brālības statūtiem, nekā cerēdams uz izdošanos. Tomēr viņš, cik spēdams, notēmēja ar vislielāko rūpību. Bulta, kuru vadīja spēcīga roka un ievingrinājusies acs, atrāvās no loka, visu skatienu pavadīta, tik tuvu aizlidoja garām putnam, ka tas izgrūda baiļu kliedzienu, uz ko strēlnieki atbildēja ar līksmiem saucieniem.

—   Labi šauts, — noteica Otons. — Tagad, Hermani, — turpināja viņš, pagriezies pret strēlnieku pa kreisi, — jūsu kārta.

Vai nu strēlnieks, pie kura viņš vērsās, bija šo uzaicinājumu gaidījis, vai arī viņu aizrāva dotais piemērs: kad Otons to uzrunāja, viņš jau bija gatavs, un otra bulta, tikpat veikla un žigla kā pirmā, traucās pakaļ bēglim, kas no jauna iekliedzās, dzirdam nosvilpjam un noskrienam garam gandrīz vai sprīža atstatumā šo otro nāves vēstnesi. No jauna atskanēja strēlnieku aplausi.

— Un tagad ir mana kārta, — noteica Otons.

Visu skatieni pagriezās uz viņa pusi: kaut gan dzērve vēl nebija ārpus šāviena, tomēr atstatums jau bija diezgan prāvs. Tverdama ar saviem platajiem spārniem pietiekami daudz gaisa, tā devās projām ar tādu ātrumu, ka viņai drīz vien vajadzēja atrasties drošībā. Otons bez šaubām to visu bija it labi apsvēris, jo tikai tad, kad viņš bija pienācīgi novērtējis atstatumu, jauneklis lēni un uzmanīgi pacēla bultu pret putnu. Kad tas bija izdarīts, viņš, kā dara angļu strēlnieki, atvilka auklu gandrīz aiz galvas, tā kā viņa loks saliecās līdzīgi kārklu klūdziņai. Vienu mirkli Otons palika kā statuja nekustīgi stāvam, tad atskanēja viegla švīkoņa, jo bulta bija aizskrējusi tik ātri, ka neviens nebija spējis to saskatīt. Visu acis pievērsās putnam, kas sastinga it kā neredzama zibens trāpīts, tad cauršauts gāzās zemē no tāda augstuma, ka grūti bija iedomāties, kā tur kāda bulta vēl varētu trāpīt.

Strēlnieki stāvēja vaļējām mutēm: tāds sasniegums viņiem pašiem šķita neiespējams. Bet Otons, kurš bija apstājies, lai noskatītos šāviena rezultātu, redzēdams putnu krītam, tūdaļ devās pie tā, nepiegriezdams biedru pārsteigumam nekādu vērību. Nonācis pie dzērves, viņš tai no kakla izrāva smalkās, lokanās cekuliņu spalvas un piesprauda tās pie savas cepures. Pa to laiku strēlnieki izmērīja distanci: putns bija nokritis pēc trīssimt divdesmit soļiem.

Tikai šoreiz neatskanēja neviens piekrišanas sauciens: strēlnieki, klusu ciezdami, saskatījās, būdami pārsteigti par šādu veiklību. Tad, kā mēs jau teicām, viņi izmērīja distanci un, kad Otons beidza greznot savu cepuri ar tik brinišķīgā kārtā iegūtām spalvām, abi iepriekšējie šāvēji, Francis un Hermanis, sniedza viņam roku, bet ar tik cienīgu atturību, kas nepārprotami liecināja, ka viņi to tagad uzskata nevien par savu biedru, bet arī par savu meistaru.

Mūsu ceļinieku bars, kurš Voringenā bija apstājies tikai tādēļ, lai ieturētu brokastis, ap pulkstens četriem nonāca J pilsētā. Ar steigu tika paēstas pusdienas, jo trīs jūdzes sāņus no J. atradās Kalnu klints baznīca un ticīgie strēlnieki negribēja paiet tai garām, to neapmeklējuši. Otons, kas bija piesavinājies visas savu jauno biedru paražas, devās līdzi šai ekskursijā un pret vakaru viņi nonāca pie svētās klints, kas bija milzīgs baznieveidīgs akmens bluķis.

Senos laikos šī klints patiesi bija bijusi pirmā kristīgo baznīca, ko Reinas krastā bija licis celt kāds ģermāņu virsaitis. Virsaitis mira kā svētais un atstāja septiņas skaistas, tiklas meitas, kurām uzlika par pienākumu pie viņa kapa lūgt Dievu.

Tie bija lielās tautu staigāšanas laiki. Nepazīstamas mežoņu ciltis, kā neredzamas varas trenktas, nokāpa no Āzijas augstienēm, lai nāktu un pārveidotu Eiropas seju. Atilla, kuru kāda briežu māte bija izvedusi cauri

Meotīdas purvājiem, virzījās uz Vāciju, un viņam pa priekšu traucās bailes, ko visiem iedvesa viņa vārds. Pati Reina nobijās no šīs mežonīgās tautas soļiem un ar steigu vēla savus ūdeņus uz jūru, kā milzu čūska drebēdama visā savā garumā. Drīz vien huņņi jau bija nonākuši upes labajā krastā un tūdaļ pa visu apvārsni uzliesmoja ugunsgrēku blāzmas, sākot no „Colonia Agrippina" (Ķelne) līdz pat „Aliso" (Vesela). Briesmas bija klāt, jo bija ieradies ienaidnieks, no kura nevarēja gaidīt nekādas žēlastības. Nākamā rītā, kad septiņas jaunavas redzēja huņņus iebīdām straumē plostus, ko tie, nocirzdami veselu mežu, naktī bija sasējuši, viņas devās uz baznīcu, nometās ceļos pie tēva kapa un lūdza mirušo, kas viņām dzīvē tik daudz mīlas bija parādījis, apsargāt tās vēl pēc savas nāves.

Visu dienu un nakti tās pavadīja lūgšanās un jau cerēja ka ir glābtas, bet tad rīta ausmā tās dzirdēja barbarus tuvojamies. Ar savu zobenu rokturiem viņi sāka dauzīt baznīcas ozolkoka durvis. Redzēdami, ka tās nepadodas, vieni devās uz ciemu, lai sadabūtu trepes un iekāptu pa logiem, bet citi nocirta resnu egli un nodarinājuši tai zarus, izdauzīja aunu, lai ielauztu durvis. Tā apgādājušies ar visu nepieciešamo, viņi devās atpakaļ uz baznīcu, kur septiņas māsas bija atradušas pēdējo patvērumu, bet tur nonākuši, viņi redzēja, ka nav vairs ne durvju, ne logu. Baznīca stāvēja gan vēl tai pašā vietā, bet tā bija pārvērtusies par masīvu klints bluķi. No šīs masīvās klints iekšienes atskanēja dziesma, klusa, sērīga un maiga, kā neredzamu dvēseļu dziedāšana: tā bija septiņu jaunavu pateicības dziesma Dievam par viņa žēlastību.

Strēlnieki noskaitīja lūgšanu pie klints baznīcas un atgriezās parnakšņot Strumpā.

Nākamajā rītā viņi devās tālāk un diena pagāja bez kādiem starpgadījumiem, kaut gan pūlis arvien pieauga. No visām Vācijas malām strēlnieki devās uz šiem gadskārtējiem svētkiem, kur kā pirmā godalga šoreiz bija paredzēta samta strēlnieku cepure ar zelta kļavlapu apviju, ko saturēja dimanta spanga. Godalgu vajadzēja pasniegt margrāfa vienīgai meitai, princesei Helēnai, kas palika trīspadsmit gadus veca. Tāpēc arī nebija ko brīnīties, ka veiklie šāvēji pulcējās tik lielā skaitā.

Mazais pulciņš, kas tagad jau bija pieaudzis ļīd[z piecdesmit vīriem, gribēja nokļūt Klēvē nākamā rītā, jo sacīkstēm vajadzēja sākties tūlīt pēc mesas, tas ir, pulkstens vienpadsmitos. Tāpēc strēlnieki nolēma pārnakšņot Kervenheimā. Tai dienā vajadzēja noiet lielu ceļa gabalu, tāpēc arī steigā pabrokastoja un ieturēja pusdienas, tomēr, lai arī kā mūsu ceļotāji piespiedās, kad viņi nonāca pie pilsētas, vārti jau bija slēgti. Tiem cits nekas neatlika, kā pēc iespējas ērtāk pavadīt šo nakti ārpusē. Šim nolūkam tie izvēlējās kādas burvīgā kalnā atrodošās pils drupas, tā saukto Vindeku pili.

Vecais strēlnieks atkal ieteica palikt šinī tornī un apmierināties ar tā pajumti. Visi apstājās, kāds šķīla kramu un, aizdedzinājis sausu egles zaru, iegāja pa vārtiem.

Tagad strēlnieki redzēja, ka jumts ir iegāzies un rēgojās tikai kaili mūri; un tā kā nakti bija sagaidāms lietus, tad visi vienā balsi nolēma doties tālāk līdz galvenai ēkai, atļaudami vecajam strēlniekam palikt turpat. Bet viņš pa otram lāgam atteicās un bija gatavs sekot saviem biedriem, kurp vien tie ietu, nekā palikt viens šādā nakti un šādā apkārtnē.

Pulciņš devās tālāk, bet pa šo īso starplaiku, kas bija uldzis dažas minūtes, ikviens bija nolauzis pa egles zaram un iztaisījis sev kūpošu lāpu, tā kā kalna galotne, kas līdz šim bija tinusies tumsā, pēkšņi kļuva gaiša un gaismas lokā varēja saskatīt tumšo, draudoši drūmo pils masīvu. Jo tuvāk latn nāca strēlnieki, jo vairāk izcēlās tā stāvs ar varenajām kolonnām un zemajām velvēm, kurām pamatakmeni varbūt bija licis pats Kārlis Lielais, kad tas no Pirenejiem līdz pat Batāvijas purviem pavēlēja celt veselu cietokšņu rindu, lai atvairītu normāņu iebrukumus.

Tuvojoties strēlniekiem ar lāpām rokās, līdzšinējie iemītnieki metās bēgt: tie bija pūces un sikspārņi, kas, aplidojuši divus vai trīs riņķus virs nelūgto viesu galvām, spiegdami aizlaidās. Redzot šos putnus un dzirdot viņu baigos kliedzienus, pat visdrošākajiem pārskrēja baiļu trīsas, jo viņi zināja, ka ir briesmas, pret kurām nespēj uzstāties ne skaits, ne drošsirdība. Neskatoties uz visu to, viņi iegāja pirmajā pagalmā un atradās četrstūraina laukuma vidū, ko no visām pusēm iežogoja ēkas. Dažas no tām bija pilnīgi sabrukušas, kurpretī citas atkal saglābājušās tīri labi un dīvaini kontrastēja ar viņu priekšā gulošajām drupām.

Strēlnieki iegāja kādā ēkā, kas tiem likās vispiemērotākā, un drīz vien atradās plašā zālē, kas, acīmredzot, reiz bija kalpojusi kā sardzes telpa. Logu iekšpusē pienkoto slēģu atliekas vēl gluži labi varēja aizsargāt pret visstiprākiein vēja brāzieniem. Visapkārt istabai pie sienām novietotie ozolkoka soli vēl tīri ērti noderēja tam pašam nolūkam, kādam tie bija taisīti. Un, beidzot, milzīgs kamins varēja apgaismot telpu un tos guļot sasildīt. Tas bija viss, ko varēja vēlēties bargai kareivju un mednieku dzīvei rūdīti vīri, kas bija paraduši pavadīt naktis, liekot galvu uz koka saknēm un patveroties zem koka lapotnēm.

Sliktākais bija tas, ka tiem nekā nebija vakariņās. Ceļa gabals bija bijis garš un no pusdienām jau bija pagājis ilgs laiks, bet arī šī bija viena no tam neērtībām, ar kādām strēlniekiem vajadzēja būt apradušiem. Tāpēc viņi sajoza ciešāk savas jostas, sakūra kamīnā gaišu uguni un, tā kā cits nekas neatlika, ko darīt, vismaz krietni sasildījās. Kad ceļotājiem jau sāka nākt miegs, ikviens no viņiem iekārtojās pēc iespējas ērtāk, lai pavadītu nakti. Tomēr pēc vecā strēlnieka padoma, iepriekš lozējot, nozīmēja četrus vīrus, kam pārmaiņus bija jāpaliek sardze, lai pārējie varētu mierīgi dusēt. Loze krita Otonam, Hermanim, Francim un vecajam strēlniekam.

Sardzes maiņa tika nolikta ik pa divām stundām, šai bridi Kervenheimas baznīcas torņa stundenis nosita pusdesmit. Otons stājās sardzē un pēc dažiem acumirkļiem viņš vienīgais bija palicis nomodā starp saviem dusgšajiem biedriem.

Tas bija pirmais mierīgais bridis, kad viņš varēja sakopot savas domas. Pirms trim dienām šai pašā stundā viņš bija lepns un laimīgs, uzņemdams kā viesus Godesbergas pilī apkārtnes dižciltīgākos bruņiniekus. Bet nu, pats nezinādams īsti kāpēc un bez paša vainas, viņš bija zaudējis tēva sirdi, ticis izraidīts uz nezināmu laiku un tagad stāvēja nomodā, sargādams šo neapšaubāmi krietno un godīgo, bet tomēr zemas kārtas ļautiņu miegu, viņš, valdnieka dēls, kas bija radis, ka citi sargā, kamēr viņš dus.

Šādās pārdomās viņa sardzes laiks pagāja ātri. Torņa pulkstenis nosita desmit, pusvienpadsmit, vienpadsmit, bet viņš to gandrīz vai nemaz nedzirdēja un nenotika ari nekā tāda, kas būtu varējis viņu iztraucēt no pārdomām. Beidzot fiziskais nogurums sāka ņemt virsroku pār prāta nomodu, un kad nosita pusdivpadsmit, bija pienācis pēdējais laiks sardzi pārtraukt, jo acis viņam pašas no sevis vērās ciet.

Tāpēc viņš pamodināja Hermani, kuram vajadzēja uzņemties nākamo maiņu.

Hermanis atmodās pavisam sliktā omā: viņš sapņoja, ka ir nošāvis stirnu un pašreiz gatavojas to cept, lai vismaz pa sapņiem ieturētu vakariņas. Viņš pamodās ar tukšu vēderu un bez kādām izredzēm to piepildīt. Tomēr paklausīdams biedra uzaicinājumam, viņš atbrīvoja guļasvietu Otonam un pats stājās sardzē.

Otons apgūlās. Puspievērtām acīm viņš kādu laiciņu vēroja apkārtējo priekšmetu saplūstošās kontūras un Hermani, kas stāvēja pie vienas no kamīna masīvajām kolonnām. Drīz vien viss ietinās it kā pelēkā miglā, kur katra lieta pazaudēja savu formu un krāsu, bedzot viņš aizvēra gurdās acis un ieslīga dziļā miegā.

Kā mēs jau minējām, Hermanis palika stāvēdams pie vienas no abām masīvajām kamīna kolonnām un klausīdamies, kā augstajos torņos gaudo vējš, un dziestošās uguns gaismā lūkodamies telpas vistumšākajos kaktos. Viņa acis pašreiz bija pievērstas kādām durvīm, kas, likās, veda pils iekšējās pils telpās, kad pēkšņi pulkstenis sāka sist pusnakts stundu.

Kaut arī Hermanis nebija no bailīgajiem, viņš tomēr ar savādām izjūtām skaitīja sitienus, aizvien vēl lūkodamies uz to pašu vietu. Nosita vienpadsmit un, divpadsmitajam sitienam dārdot, durvis atvērās un tajās parādījās jauna, skaista, bāla meitene, aiz kuras bija jaušama otras istabas apgaismotā telpa. Hermanis gribēja jau saukt biedrus, bet, it kā uzminējusi viņa noluku, tā pielika pirkstu pie lūpām, it kā pavēlēdama viņam klusēt, bet ar otru roku deva zīmi viņai sekot.

## IV

Hermanis brīdi vilcinājās, bet tad iedomājies, ka kauns būtu vīrietim baidīties no sievietes, viņš paspēra dažus soļus uz noslēpumainās daiļavas pusi, bet tā, redzēdama viņu sekojam, atkapās istabā, paņēma uz galda nolikto lampu, tad atvēra kādas citas durvis un atkal pagriezās, lai no jauna pamātu strēlniekam, kas bija palicis stāvot istabas pirmajās durvīs. Šoreiz aicinājumu pavadīja tik mīļš smaids, ka Hermanim izgaisa pēdējās bažas. Viņš traucās pakaļ jaunavai, kas, izdzirdusi viņa steidzīgos soļus, vēl pēdējo reizi pagriezās, lai norādītu, kādā atstatumā viņam sekot. Hermanis paklausīja. Tā viņi izgāja caur daudzām tumšām, drūmām telpām, kamēr beidzot noslēpumainais gids atvēra durvis uz kādu spilgti apgaismotu telpu, kurā bija klāts galds diviem cilvēkiem. Jaunava iegāja pirmā, nolika lampu uz kamīna un, ne vārda neteikusi, apsēdās vienā no abiem krēsliem. Tad redzēdama, ka Hermanis palicis bikli durvīs stāvot, viņa piebilda:

—   Esiet sveicināts Vindekas pilī!

—    Bet vai es drīkstu pieņemt to godu, ko jūs man piedāvājat? — iebilda Hermanis.

—    Vai tad jūs, strēlnieka kungs, neesat izsalcis un izslāpis. Sēdieties pie galda, ēdiet un dzeriet, es taču jūs ielūdzu.

—     Jūs droši vien esat pati pilskundze? — jautāja Hermanis apsēzdamies.

Jaunava apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Un jūs Šīs drupas apdzīvojat viena pati? — turpināja strēlnieks, izbrīnā apkārt vērdamies.

—   Viena pati.

—   Un jūsu vecāki?

Jaunava norādīja ar pirkstu uz diviem portretiem pie sienas, 110 kurām viena bija vīrieša, bet otra sievietes ģīmetne, un klusā balsī teica:

—   Es esmu pēdējā mūsu ciltī.

Hermanis pavērās viņā nezinādams, ko īsti domāt par savādo būtni, kas sēdēja viņam pretī.

Šai brīdī viņu skatieni sastapās, jaunavas acis staroja valgā maigumā. Hermanis aizmirsa izsalkumu un slāpes. Viņš, nabaga strēlnieks, redzēja savā priekšā dižciltīgu dāmu, kas, aizmirsdama savu kārtu un augsto stāvokli, bija uzņēmusi to pie sava galda. Viņš bija vēl jauns, skaists, pilns pašpaļāvības, un viņam likās, ka tā stunda, kad katram cilvēkam dzīvē reiz tuvojas laime, ir šoreiz pienākusi viņam.

—   Ēdiet, taču, — teica jaunava, uzlikdama uz šķīvja gabalu meža kuiļa galvas. — Dzeriet, — viņa teica, ieliedama tam asinssarkanu vīnu.

—    Kā jūsu vārds, mana daiļā kundze? — jautāja Hermanis un bravurīgi pacēla glāzi.

—   Mans vārds ir Berta.

—   Uz jūsu veselību, daiļā Berta! — iesaucās strēlnieks.

Un viņš iztukšoja glāzi vienā rāvienā. Berta nekā neatbildējusi, skumji pasmaidīja.

Dzērienam patiesi bija maģisks spēks. Hermaņa acis iedegās un, sekodams uzaicinājumam, viņš sirsnīgi ķērās pie vakariņām, it kā gribētu pierādīt, ka viņš ar pateicību tās pieņem un līdz ar to attaisnotu aizmāršību, ko viņš bija pieļāvis, nepārmetot sev krusta zīmi, kā viņš to bija paradis darīt ikreizes, kad sēdās pie galda. Berta klusēdama viņā noskatījās.

—   Bet jūs, — jautāja strēlnieks, — vai jūs neēdīsit?

Berta noraidoši papurināja galvu un otrreiz ielēja viņam vīnu. Tāda bija tolaiku paraža, ka daiļās dāmas uzskatīja par nepieklājīgu ēst un dzert, un Hermanis bieži bija redzējis dzīrēs, kur tam vajadzēja apkalpot, ka bruņinieki ēda un mielojās, bet pils dāmas sēdēja rokas klēpī salikušas, it kā viņas tāpat kā taurenīši un puķes, kam tās savā grācijā līdzinājās, pārtiktu tikai no rasas un smaržām. Viņš nodomāja, ka arī Berta dara tāpat, un tāpēc ēda un dzēra, it kā tā mielotos līdz ar viņu. Tomēr nevarēja teikt, ka laipnā pils kundze vakariņās neņemtu nakādu dalību: redzēdama, ka Hermaņa glāze ir tukša, viņa to pielēja jau trešo reizi.

Hermanis nejuta vairs ne baiļu, ne uztraukuma. Vīns bija lielisks un īsts, jo atstāja uz baudītāju pilnīgi reālu iespaidu: Hermanis jutās pilns drosmes un pašpaļāvības un, klusībā izvērtēdams savas labās īpašības, viņš vairs nebrīnījās, ka arī viņam beidzot reiz pienākusi laime, bet vienīgi par to, ka tā uz sevi bija likusi tik ilgi gaidīt. Šai pacilātības brīdī viņš pēkšņi pamanīja uz krēsla noliktu liru, uz kuras, likās, nesen vēl bija ticis spēlēts, un nodomāja, ka pie tik lieliskām vakariņām mazdrusciņ mūzikas nekaitētu, tāpēc viņš galanti palūdza Bertu paņemt liru un viņam kaut ko padziedāt.

Izstiepusi roku, Berta paņēma instrumentu un izvilināja no tā tik skumju akordu, ka Hermanis nodrebēja līdz sirds dziļumiem. Tiklīdz viņš bija attapies no pirmā saviļņojuma, kad jaunava maigā dziļā balsī iesāka kādu balādi, kuras teksts tik ļoti saskanēja ar pašreizējo situāciju, ka varēja to uzskatīt par noslēpumainās jaunavas pašas improvizāciju.

Tā bija dziesma par pilskundzi, kas mīl strēlnieku.

Hermanis, protams, tūdaļ ievēroja šo norādījumu, un ja līdz šim viņš vēl šaubījās, tad šī dziesma izgaisināja viņā jebkuras šaubas. Tāpēc pie pēdējā panta viņš piecēlās, apgāja ap galdu un nostājās tik tuvu Bertai, ka viņas roka, slīdēdama pār stīgām, iekrita Hermaņa rokās. Šī roka bija auksta kā ledus. Strēlnieks neviļus nodrebēja, bet tūdaļ atkal saņēmās.

—           Ak, kundze, — viņš teica, — es gan esmu tikai nabaga strēlnieks bez vārda un stāvokļa, bet lai mīlētu, mana sirds nav sliktāka kā karalim.

—   Es vairāk neprasu, kā tikai sirdi, — atbildēja Berta.

—   Tātad jūs esat brīva? - uzdrošinājās Hermanis.

—   Es esmu brīva, — atbildēja Berta.

—   Es jūs mīlu, — teica strēlnieks.

—   Es tevi arī, — atbildēja Berta.

—   Un jūs būtu ar mieru mani precēt? — iesaucās Hermanis.

Ne vārda neteikusi, Berta piecēlās, aizgāja pie kāda skapja, atvilka atvilkni un, izņēmusi divus gredzenus, pasniedza tos Hermanim, tad, atgriezusies pie skapja, viņa, aizvien vēl klusēdama, izņēma no tā līgavas vaiņagu, viņa pagriezās pret Hermani un teica:

—   Es esmu gatava.

Hermanis negribot nodrebēja, tomēr viņš jau bija gājis pārāk tālu, lai neietu līdz galam. Un ko tad galu galā viņš varēja zaudēt, viņš, nabaga strēlnieks, kuram nepiederēja ne pēdas savas zemes un kuram jau vakariņu galda sudraba trauki būtu bijis vesels kapitāls?

Viņš pasniedza roku savai līgavai un savukārt pamāja ar galvu, ka viņš ir gatavs tai sekot.

Ar savu salto roku Berta saņēma Hermaņa kaistošos pirkstus un, atvērusi kādas durvis, iegāja tumšā ejā, kurā pa šaurajiem, retajiem logiem šad un tad ieplaiksnījās mākoņos pazibošā mēness bālā gaisma. Ejas galā atradās kāpnes, kas veda uz leju pilnīgā tumsā. Še Hermani sagrāba neizprotamas trīsas, viņš apstājās un gribēja griezties atpakaļ, bet viņam likās, ka Berta sažņaudz viņa roku ar pārdabīgu spēku, tā kā viņš pa pusei aiz kauna, pa pusei vilkšus vilkts turpināja tai sekot.

Pa to laiku viņi turpināja kāpt arvien dziļāk un pēc kāda laiciņa, vērojot pēc drēgnā mitruma, Hermanim likās, ka viņi ir nonākuši pazemē. Drīz vien viņš par to noteikti pārliecinājās: viņi vairs nekāpa lejup, bet gāja pa līdzenu vietu, ko bija viegli pazīt kā pagraba klonu.

Pagājusi desmit soļu, Berta apstājās un, pagriezusies pa labi, teica:

—   Nāciet, mans tēvs!

Tad viņa devās tālāk.

Pagājusi vēl desmit soļu, viņa atkal apstājās un, pagriezusies pa kreisi,

teica:

—   Nāciet, mana māte!

Tad, turpinādama savu ceļu, vēl pēc desmit soļiem viņa teica trešo reizi:

—   Nāciet, manas māsas!

Un kaut gan Hermanis nekā neredzēja, viņam likās, it kā tas dzirdētu aiz sevis soļus un drēbju čaukstoņu. Šai bridi viņa galva pieskārās velvei, bet Berta piespieda tai ar pirkstu un tā atvērās.

Viņi bija iznākuši no kapa un atradās altāra priekšā spoži apgaismotā

baznīcā.

Tai pašā bridi altāra priekšā pacēlās divas akmens plāksnes un Hermanis ieraudzīja iznākam Bertas tēvu ar māti tajos pašos tērpos, kādos tos bija redzējis ēdamistabas ģīmetnēs un aiz tiem baznīcas vidū pie pils piederošās abatejas mūķenes, kaut gan ši abateja jau vairāk nekā gadu simteni gulēja drupās.

Visi bija sapulcējušies uz laulībām: jaunais pāris, vecāki un kāzu viesi, trūka tikai paša priestera. Berta pamāja un kāda biskapa marmora tēls, kas gulēja savās kapenēs, lēnām piecēlās un nostājās altāra priekšā. Hermanis tagad rūgti nožēloja savu neuzmanību un būtu atdevis dažus gadus no sava mūža, lai tik vēl varētu būt sardzes telpā un gulēt pie saviem biedriem. Bet kāds pārdabisks spēks viņu aizrāva un viņš līdzinājās cilvēkam, kas sapņo briesmīgu sapni un nespēj ne kliegt, ne bēgt.

Pa to laiku Otons bija pamodies un viņa acis gluži dabīgi pagriezās uz to pusi, kur vajadzēja atrasties Hermanim, bet tā tur vairs nebija un ari neviens cits nestāvēja viņa vietā. Otons piecēlās. Viņš neskaidri atcerējās, ka, miegā laizdamies, it kā būtu redzējis atveramies kādas durvis un tajās parādāmies jaunu meiteni. Bet viņš to bija noturējis par sapņu parādību, turpretī tagad tas apstāklis, ka Hermaņa vairs nebija zālē, piedeva šai parādībai jau īstenības nokrāsu. Viņš tūdaļ palūkojās uz durvīm, jo noteikti atcerējās, ka viņa sardzes laikā tās bija aizdarītas — durvis bija vaļā.

Bet varbūt Hermanis, noguruma pārņemts, bija iemidzis. Otons paņēma egles zaru un, aizdedzinājis to pie kamīna, citu pēc cita apstaigāja visus gulētājus, bet meklētā starp tiem nebija. Tagad viņš pamodināja veco strēlnieku, kuram bija reize stāties sardzē. Otons viņam pastāstīja par visu notikušo un lūdza to palikt nomodā, kamēr viņš dosies meklēt pazudušo biedru. Vecais strēlnieks tikai pakratīja galvu un teica:

—  Hermanis būs redzējis Vindekas pils kundzi un tad viņš ir pagalam.

Otons uzstāja , lai vecais tam ko vairāk paskaidro, bet tas uz to nebija

piedabūjams. Tomēr šie daži vārdi nebūt nemazināja Otona vēlēšanos doties sameklēt pazudušo biedru, bet piedeva tam vēl jaunu sparu. Visā šai notikumā viņš redzēja kaut ko noslēpumainu un pārdabisku, ko viņš savā godkārībā un drosmē pirmais gribēja izdibināt. Pirmkārt, viņš Hermani mīlēja, jo šajās divās kopīgā ceļojuma dienās viņš bija izrādījies par krietnu un sirsnīgu biedru, ko tam bija žēl zaudēt. Otrkārt, viņš ļoti paļāvās uz kādu svētu medaljonu, ko viņa sencis bija atvedis no Palestīnas, ar ko tas bija pieskāries Kristus kapam. Šo medaljonu jau bērnībā tam bija uzdāvājusi māte, un viņš to vienmēr bija nēsājis uz krūtīm.

Lai arī ko iebilda vecais strēlnieks, Otons tomēr neatteicās no reiz pieņemtā lēmuma un ar lāpu rokā iegāja blakus istabā, uz kuru durvis bija palikušas atvērtas. Tajā nebija nekā uzkrītoša, izņemot to, ka vēl kādas citas durvis, tāpat kā pirmās, bija palikušas vaļā. Otons nodomāja, ka Hermanis ienācis pa pirmajām, būs aizgājis pa otrajām. Viņš tāpēc turpināja iet uz priekšu pa to pašu ceļu un izgāja cauri visām tām telpām, pa kurām bija gājis Hermanis. Ceļš beidzās svētku zālē.

Tuvojoties šai telpai, viņam likās, ka dzird kādu runājam. Otons apstājās un sāka klausīties, un, tiešām pēc kāda acumirkļa viņš redzēja, ka nav vīlies. Tikai tā nebija Hermaņa balss. Tomēr, domādams, ka runātāji varēs viņam dot kādus norādījumus par pazudušo draugu, Otons tuvojās durvīm.

Nonācis uz sliekšņa, viņš apstājās, pārsteigts par savādo ainu, kas pavērās viņa skatienam. Galds joprojām vēl bija klāts un spoži apgaismots, tikai viesi bija citi: abas ģīmetnes bija atrāvušās no audekla, izkāpušas no rāmjiem un, nosēdušās katra savā pusē galdam, nopietni sarunājās, kā tas piederas viņu vecuma un stāvokļa personām. Otons pirmajā brīdī domāja, ka viņa acis to māna, jo viņš savā priekšā redzēja ļaudis, kas pēc savas izturēšanās varēja piederēt pie paaudzes, kas dzīvojusi pirms vairākiem gadsimtiem, turklāt vēl viņi runāja Kārļa Plikgalvja laika vācu valodā. Otons kļuva pati uzmanība, lai visu dzirdētu un redzētu.

—    Mans mīļais grāf, — teica sieviete, — neskatoties uz visiem jūsu aprādījumiem, es tomēr palieku pie ieskata, ka laulības, ko pašreiz noslēdz mūsu meita Berta, ir mezalianse, kurai līdzīgas mūsu ģimenē vēl nekad nav bijis. Fui!.. ar kaut kādu strēlnieku…

—    Kundze, — atbildēja vīrs, — jums ir taisnība, bet nu jau vairāk nekā desmit gadu neviens nav rādījies šajās drupās, kurš tagad kalpo pieticīgākam kungam nekā mēs un kuram dvēsele paliek dvēsele… Pirmkārt, kāds var valkāt strēlnieka tērpu un tomēr būt gatavais nelietis. Tam par pierādījumu der šis jaunais Otons, kas grib uzstāties pret mūsu meitas laulībām, kas nekaunīgi mūsos noklausās un ko es acumirklī sakapāšu ar savu zobenu, ja vien viņš tūdaļ neatgriezīsies pie saviem draugiem.

Un pēc šiem vārdiem pagriezies pret durvīm, kurās mēms un sastindzis aiz pārsteiguma stāvēja jaunais cilvēks, viņš izvilka savu zobenu un tuvojās tam lēniem soļiem, it kā automāts cilātu kājas ar veikli kombinētu atsperu palīdzību un nevis ar dzīva cilvēka muskuļu spēku.

Neizsakāmu baiļu pārņemts, Otons redzēja spoku tuvojamies. Tomēr viņš gatavojās aizstāvēties un cīnīties ar šo pretinieku, lai tas būtu kas būdams. Redzēdams, ar cik savādu ienaidnieku viņam ir darīšana, viņš saprata, ka šajā gadījumā vienlīdz labi tam varēs noderēt kā laicīgi, tā arī garīgi ieroči un tāpēc, pirms ķerties, pie zobena, viņš pārmeta krusta zīmi.

Tai pašā acumirklī lāpas nodzisa, galds pazuda un vecais bruņinieks līdz ar savu laulāto draudzeni izgaisa kā rēgi.

Vienu brīdi Otons stāvēja galīgi apmulsis. Tad, nekā vairs ne redzēdams, ne dzirdēdams, viņš iegāja vēl nesen tik gaišajā, bet tagad pilnīgi tumšajā zālē un savas kūpošās lāpas gaismā redzēja, ka fantastiskie viesi atkal bija ieņēmuši savas vietas ģīmetņu rāmjos. Vienīgi vēl tikai vecā bruņinieka acis likās dzīvas un draudoši noskatījās pakaļ Otonam, kurš devās tālāk.

No visā tā, ko viņš bija dzirdējis, Otons noprata, ka Hermanis atrodas nāves briesmās un tāpēc, redzēdams kādas vaļējas durvis, viņš devās turp un iegāja gaitenī. Nonācis tā galā, viņš atrada trepes un, nokāpis pirmos pakāpienus, atradās senās abatejas kapenēs, aiz kurām tas redzēja spoži apgaismotu baznīcu! Kādas vaļējas durvis veda pazemē un likās, ka arī pa tām var nokļūt baznīcā, bet Otonam labāk patika iet caur kapenēm, nekā zem tām.

Viņš iegriezās klostera ejās un devās uz baznīcu. Durvis bija ciet, bet laika zobs tās jau tiktāl bija sagrauzis, ka pietika neliela spiediena, lai atslēga atlēktu no koka.

Tagad viņš atradās baznīcā un redzēja visu: laulājamo pāri, vecākus, baznīcēnus un no kapa uzcēlušoa marmora bīskapu, kas pašreiz taisījās bālajam un drebošajam Hermanim maukt pirkstā laulības gredzenu. Nevarēja būt vairs nekādu šaubu, ka tās bija laulības, par kurām vecais bruņinieks bija runājis ar savu sievu.

Otons iemērca roku svētītā ūdens traukā un, pielicis valgos pirkstus pie pieres, pārmeta krusta zīmi.

Acumirklī, kā uz burvja mājienu, viss izgaisa: bīskaps, jaunais pāris, vecāki un baznīcēni. Lāpas izdzisa, baznīca nodrebēja, it kā mirušie, atgriezdamies savos kapos, to satricinātu visos pamatos. Nodārdēja pērkona grāviens, cauri baznīcai izšāvās zibens un Hermanis, it kā to būtu ķēris zibens, bez samaņas saļima uz akmens klona.

Otons veikli piesteidzās pie tā, un tā kā viņa lāpa jau grasījās nodzist, viņš uzcēla biedru sev plecos un mēģināja to aiznest. Šai brīdī sveķainais zars beidza degt. Otons aizmeta to tālu projām un lūkoja aizsniegt durvis; bet tumsa bija tik bieza, ka tas viņam neizdevās un viņš vairāk nekā pusstundu maldījās no vienas kolonnas uz otru. Sviedri viņam lija aumaļām un mati stāvēja stāvus, iedomājoties velnišķīgos māžus, ko viņš nupat bija redzējis. Beidzot viņš atrada meklētās durvis.

Tai brīdi, kad viņš spēra kāju klostera pagalmā, tas izdzirda varākas balsis saucam viņu un Hermani vārdā. Tai pašā acumirkli pils logos atmirdzēja zaru lāpas. Drīz vien dažas parādījās pie trepēm un pavīdēja jau klostera velvēs. Saņēmis visus savus spēkus, Otons skaļi iekliedzās un bez samaņas nokrita līdzās Hermanim.

Strēlnieki aiznesa abus jaunos cilvēkus sardzes telpā, kur tie drīz vien atvēra acis. Hermanis ar Otonu abi izstāstīja, kas tiem bija atgadījies. Vecais strēlnieks, izdzirdis pērkona grāvienu, kas nebija nācis no negaisa mākoņa, tūdaļ bija pamodinājis gulētājus un visi kopā devušies meklēt jaunos dēkaiņus, kurus, ka mēs jau redzējām, tie atrada abus vienā un tai pašā stāvokli.

Gulēt neviens vairs nevarēja un līdz ar rītausmu strēlnieku pulciņš klusu atstāja Vindekas pils drupas un devās uz Klēvi, kur nonāca pulkstens deviņos no rīta.

Strēlnieku šaušanas sacīkstēm vajadzēja notikt līdzenumā, kas aizstiepās no Klēves pils līdz Reinas krastam. Pils pusē bija uzcelta estrāde valdniekam un viņa svītai, bet otrā pusē un gar krastu bija jau novietojušies visu apkārtējo ciemu ļaudis, priecādamies par priekšā stāvošajām sacensībām, jo vairāk tāpēc, ka šīs dienas uzvarētājs nāca no vienkāršās tautas vidus. Vienā laukuma malā jau gaidīja pulciņš strēlnieku, kas bija ieradušies no citiem Vācijas apvidiem, bet otrā atradās mērķis, kurā vajadzēja trāpīt no simts piecdesmit soļiem. Tas bija balts koka vairogs ar melnu punktu vidū, ap kuru bija apvilkti divi riņķi — sarkanā un zilā krāsā.

Pulkstens desmitos atskanēja trompešu skaņas: pils vārti atvērās un pa tiem izjāja grezni ģērbies jātnieku pulks, kura priekšgalā jāja Klēves valdnieks Ādolfs, princese Helēna un Rābenšteinas grāfs. Kaut gan no pils līdz pļavai nebija vairāk par pusjūdzi, viņus pavadīja liels pulks pāžu un sulaiņu, kas visi bija jāšus un, sekodami saviem kungiem pa šauro ceļu, kas veda no kalna lejā, tie izvērtās garā rīdzē, kas izskatījās pēc raibas čūskas, kura dodas uz upi dzesēt slāpes.

Tai brīdī, kad svētku karalis un karaliene parādījās estrādē, no visām pusēm atskanēja jūsmīgi piekrišanas saucieni. Kad viņi jau bija ieņēmuši savas vietas, vienīgi Otons vēl nebija atvēris muti sveicienam, tik dziļi viņš bija nogrimis jaunās princeses Helēnas mēmā apbrīnā.

Un patiesi viņa bija viens no visbrīnišķīgākajiem radījumiem, kādi vien var rasties Ziemeļvācijā, kur tik bieži sastop gaišmataino, maigo sievietes tipu. Līdzīgi stādiem, kas uzauguši ēnā un savas saknes stiepj dziļi valgajā zemē, Helēnai varbūt trūka to spilgto jaunības krāsu, kas izraisās karstākā saulē, bet toties atkal viņā bija viss tas vijīgais maigums, kāds piemīt tām skaistajām ezerrozēm, kas uz brīdi iznirst no ūdens, lai palūkotos visapkārt un ari piedalītos dzīvības svētkos, bet kas, krēslai iestājoties, aizveras un nakti dus nolīkušas uz lielajām apaļajām lapām, kas līgodamās uz saviem neredzamajiem kātiem tās šūpo un ieaijā. Viņa jāja tūdaļ aiz sava tēva un viņai sekoja Rābenšteinas grāfs, kuram, kā ļaudis melsa, bija izredzes drīz vien kļūt par tās līgavaini. Aiz viņiem nāca pāži, nesdami uz sarkana samta spilvena uzvarētāja godalgošanai domāto strēlnieka cepuri. Beidzot prinča Ādolfa virsnieki ieņēma viņiem norādītās goda vietas uz estrādes un, kad princese Helēna ar graciozu galvas mājienu bija atbildējusi uz viņai domātiem klusiem apbrīnas saucieniem, viņas tēvs deva zīmi sākt.

Pavisam bija sapulcējušies aptuveni simts divdesmit strēlnieku un sacīkšu noteikumi bija šādi:

tiem, kuri pirmajā gājienā netrāpītu baltajā vairogā, bija tūdaļ jāizstājas no sacīkstēm;

tiem, kuru bultas otrā gājienā paliktu ārpus sarkanā riņķa, ari bija liegts vēl turpmāk piedalīties.

šādā ceļā drīz vien novērsa lieko drūzmēšanos starp cīnītājiem un panāca to, ka gadījuma pēc par uzvarētāju netiktu atzīts kāds vidusmēra strēlnieks.

Tiklīdz zīme bija dota, strēlnieki uzvilka savus lokus un uzlika tiem bultas. Visi bija pierakstīti alfabētiskā kārtībā, herolds izsauca vārdus, izsauktie nāca, nostājās un izšāva savas bultas.

Pirmajā gājienā no ierindas izkrita kādi divdesmit strēlnieki. Nokaunējušies un ļaužu izsmiekla pavadīti, tie atkāpās kādā nožogojumā, kur viņiem drīz vien pievienojās pārējie zaudētāji.

Otrā gājienā izkritušo skaits bija vēl lielāks, jo tā kā uzdevums kļuva aizvien grūtāks, zaudētāju skaits palielinājās. Beidzot pēc trešā gājiena par godalgu sacentās vairs tikai vienpadsmit strēlnieki, starp kuriem bija Francis, Hermanis un Otons. Tā bija labāko strēlnieku izlase no Strasburgas lidz Nimburgai. Tagad interese dubultojās un ari tie strēlnieki, kas vairs nevarēja piedalīties sacīkstēs, aizmirsdami savu neveiksmi, ar vislielāko uzmanību sekoja sacīkšu norisei, piesaukdami visus svētos, lai laime, kas tiem bija pagājusi secen, būtu labvēlīgāka pret kādu savpusieti, brāli vai draugu.

Tagad atlikušie strēlnieki paši savā starpā vienojās, kā izdarāma vēl ceturtā sijāšana. Katrs strēlnieks, kura bulta neķers melno punktu, izslēdzams no sacīkšu turpinājuma. Izkrita septiņi. Francis ar Hermani bija iešāvuši melnajā laukumā lielo pusi uz vidu, bet Otons ar Mildāru pašā vidū.

Šis Mildārs, kuru mēs pirmo reizi pieminam, bija grāfa Rābenšteina strēlnieks un viņa slava bija pazīstama visgar Reinai, beidzot ar to vietu, kur viņa pazūd Utrehtas kāpās, un sākot no tās vietas, kur viņa kā mazs strautiņš iztek no Sentgotarda masīva. Francis un Hermanis, kas centās uzturēt savu labo slavu, jau sen bija vēlējušies satapties ar šo bīstamo pretinieku, ar ko tos vienmēr tītināja. Spriedums bija kritis un virsroku bija paturējis Mildārs, kura laurus vienīgi vēl Otons varēja apstrīdēt.

Jo mazāks kļuva strēlnieku skaits, jo vairāk pieauga skatītāju interese. Tagad visu acis vērās uz atlikušajiem četriem strēlniekiem. Trīs no tiem bija pazīstami kā šāvēji, kas ne vienu reizi vien bija guvuši godalgas, bet ceturto, visjaunāko, nepazina neviens. Ikviens prasīja pēc viņa vārda un uzzināja vienīgi to, ka viņš pats sevi saucot par strēlnieku Otonu.

Pēc alfabētiskās kārtības pirmajam bija jāšauj Francim. Viņš nostājās uz līnijas, ko apzīmēja zāļu vija, izmeklēja savu labāko bultu, pacēlis loku, notēmēja ar vislielāko uzmanību un atlaida stiegru: bulta ieurbās melnajā plankumā ap vidu. No visām pusēm atskanēja piekrišanas saucieni. Francis atgāja sāņus, lai dotu vietu saviem biedriem.

Otrais pienāca Hermanis, sagatavojās tikpat rūpīgi kā iepriekšējais šāvējs un sasniedza tos pašu rezultātu.

Tagad bija Mildāra kārta. Visdziļākajam klusumam valdot, viņš nostājās savā vietā, ar vislielāko rūpību izmeklēja no savas bultu maksts vajadzīgo bultu, pasvārstīja to uz sava pirkstgala, lai redzētu, vai dzelzs smaile nav smagāka par piesaknes ziloņkaula apdari. Tad, apmierināts ar šo pārbaudi, viņš uzlika bultu uz stiegras. Šai brīdī piecēlās viņa labvēlis grāfs Rābenšteins un izvilka no ķešas maku pilnu ar zeltu un teica:

— Miidār, ja tu trāpīsi tuvāk vairoga centra naglai, šis maks būs tavs.

Un viņš nosvieda maku, kas noripoja strēlniekam pie kājām. Bet Mildārs bija tā aizņemts, ka, likās, nemaz neievēroja, ko viņa kungs tam teica, un pat nepaskatījās, kad naudas žūksnis šķindēdams nokrita tam līdzās. Visu acis pievērsās zelta gabaliem, kas zīda tīkliņā mirdzēja zālē, tad atkal visa uzmanība tika veltīta Mildāram.

Grāfs Rābešteins nebija vīlies savās cerībās: Mildāra bulta ieurbās vairoga koka naglā, tā trāpīdama mērķi pašā vidū. Viens kliedziens atskanēja no visu lūpām un grāfs Rābenšteins priekā plaukšķināja. Turpretī Helēna tik stipri nobāla, ka viņas tēvs bažīgi apvaicājās, vai viņa nejūtoties vesela. Par atbildi princese smaidīdama pakratīja savu blondo galviņu un princis Ādolfs apmierināts atkal pievērsās sacīkstēm. Mildārs savāca savus zelta gabalus.

Atlika vēl Otons, kurš pēc alfabēta stāvēja pēdējā vietā un kuram pēc Mildāra lieliskā šāviena nebija vairs nekādu izredžu. Bet arī viņš bija pasmaidījis, tāpat kā princese un no šā smaida bija redzams, ka viņš sevi vēl neuzskatīja par uzvarētu.

Vislielāko interesi šai veiklības sacīkstē izrādīja Francis un Hermanis. Paši uzvarēti, viņi tagad visas cerības lika uz savu jaunāko biedru. Viņiem gan nebija zelta kā Rābenšteinas grāfam, ko nomest Otonam pie kājām, un tie piegājuši, paspieda viņam roku.

—   Domā par Ķelnes strēlnieku godu, — viņi tam teica, — kaut gan, patiesību sakot, mēs nezinām, kā tu to vēl labāk varētu aizstāvēt.

—   Lai izrauj Mildāra bultu, — teica Otons, - un es iešaušu savu tai pašā caurumā.

Paši savām ausīm neticēdami, Hermanis ar Franci saskatījās. Bet Otons izteica savu priekšlikumu tik nosvērtā un mierīgā balsī, ka Hermanis ar Franci, pazīdami Otona veiklību, nešaubījās, ka viņš ari izdarīs to, ko nule bija teicis. Tā kā šai brīdī visapkārt visi skali Čaloja, viņi ar zīmi lūdza atļaut tiem rimāt un pamazām iestājās klusums. Tad Hermanis, pagriezies pret estrādi, kur sēdēja Klēves valdnieks, skaņā balsī izteica Otona lūgumu. Kaut arī taisnīgs, šis lūgums visiem likās tik neparasts, ka tūdaļ tika atbalstīts. Šoreiz tas bija Mildārs, kurš smaidīja, jo viņš šaubījās, ka šāda lieta maz būtu iespējama.

Otons tagad nolika zemē savu cepuri, loku un bultas un lēniem soļiem aizgāja apskatīt Mildāra šāvienu. Viss bija tā, kā to saucējs bija teicis. Mildārs, kurš sekoja Otonam, pats izrāva savu bultu. Francis ar Hermani arī gribēja izraut savējās, bet Otona skatiens tos atturēja. Viņi saprata, ka viņu jaunais biedrs vēlējās, lai to bultas atvieglotu viņam tēmēšanu, un piekrītoši pamāja. Tad Otons noplūca mazu lauku margrietiņu un iesprauda Mildāra bultas iesistā caurumā, lai pēc šā mazā, baltā punktiņa uz melnā fona varētu labāk tēmēt. To izdarījis, viņš atgriezās savā vietā bez bravūras, bez pazemības, jo apzinājās — kaut arī godalga nāktu cita rokās, viņš tomēr par to būtu cīnījies līdz galam un varētu atkāpties bez kauna.

Nonācis izejas punktā, viņš brīdi nogaidīja, kamēr visi bija ieņēmuši savas vietas. Kad atkal iestājās klusums, Otons satvēra loku, tad, likās, uz labu laimi paņēma bultu, kaut gan uzmanīgs vērotājs varēja redzēt, ka tā tika rūpīgi izmeklēta, tad viņš atmeta atpakaļ savus garos matus, kas » tam, pēc loka liecoties, bija pārkrituši pāri pierei, un mierīgs, smaidošs kā Apolons viņš uzlika bultu uz loka. Lēni Otons pacēla loku vienā augstumā ar acīm un mērķi, atvilka labo roku atpakaļ, kamēr stiegra gandrīz vai pieskārās plecam, vienu brīdi palika kā no akmens izcirsts nekustīgi stāvam. Tad pazibēja bulta un margrietiņa melnajā laukumā bija pazudusi. Otons bija turējis doto solījumu un iešāvis bultu mērķī Mildāra bultas vietā.

No visu mutēm atskanēja izbrīnās sauciens, lieta likās pārāk neticama. Otons pagriezās pret zemes valdnieku un viņam palocījās. Princese Helēna nosarka aiz prieka, bet Rābenšteins — aiz piktuma.

Tagad piecēlās Klēves Ādolfs un paziņoja, ka, sākot ar So bridi, viņš uzskata abus par uzvarētājiem, kuriem izsniegs divas godalgas: vienu — viņa meitas darināto strēlnieka cepuri, bet otru — zelta ķēdi, ko valdnieks nēsāja ap kaklu. Tomēr, tā kā ši sacensiba veiklibā viņu un visu sabiedrību esot ieinteresējusi visaugstākā mērā, viņš liekot priekšā abiem pretiniekiem izvēlēties pēc pašu patikas vēl pēdējo pārbaudi, kas abiem būtu pieņemama. Mildārs un Otons pieņēma šo noteikumu un, likās, paši to būtu prasījuši, ja valdnieks nebūtu nācis ar savu priekšlikumu. Bet pūlis, priecādamies, ka interesantā sacīkste vēl turpināsies, sajūsmā applaudēja, pateikdamies princim par viņa devību.

Pēc alfabētiskās kārtības Mildārs pirmais varēja izvēlēties pēdējās pārbaudes veidu. Viņš nogāja upmalā, nogrieza divas vītola klūdziņas, iesprauda vienu no tām pusatstatumā no iepriekšējā mērķa un, atgriezies pie līnijas, to ar bultu pāršāva. Bet Otons izdarīja to pašu ar otru klūdziņu.

Tagad bija viņa kārta.

Viņš izņēma divas bultas: vienu no tām aizbāza aiz jostas, bet otru uzlika uz loka un izšāva tā, ka bulta gaisā aprakstīja loku, tad tai bridi, kad pirmā gandriz vai vertikāli krita lejā, viņš ar otru to pāršāva vidū pušu.

Tas pat Mildāram likās tik neticami, ka viņš atzinās, ka vēl nekad neesot vingrinājies šādos sasniegumos, turēdams to par pilnīgi neiespējamu. Viņš atzina sevi par uzvarētu un atļāva savam pretiniekam izvēlēties vai nu princeses Helēnas izrakstīto strēlnieka cepuri, vai Klēves valdnieka Ādolfa zelta ķēdi.

Otons izvēlējās cepuri un, pūļa gaviļu sveikts, gāja un nometās uz viena ceļa princeses Helēnas priekšā.

## VI

Kad Otons piecēlās, greznots ar iegūto balvu, viņa seja staroja priekā un laimē. Helēnas mati bija gandriz vai pieskārušies viņa cirtām, to elpa bija saplūdusi vienkopus. Un tā bija pirmā reize, kad viņš izjuta jaunas sievietes lūpu dvesmu.

Viņa zaļais strēlnieka kamzolis tik lieliski piekļāvās slaidajam, vijīgajam augumam, viņa acis tik spoži mirdzēja pirmās uzvaras lepnumā un savas laimes brīdī viņš bija tik skaists, ka Klēves Ādolfs tūdaļ aptvēra, cik izdevīgi viņam būtu iegūt sev šādu kalpotāju. Tāpēc, vērsdamies pie jaunā cilvēka, kurš pašreiz taisījās nokāpt pa trepēm, viņš teica:

—  Es ceru, manu jauno meistar, ka mēs tik drīz vēl nešķirsimies.

—  Jums atliek tikai pavēlēt, — atbildēja jaunais cilvēks.

—   Kāds ir jūsu vārds?

—  Mans vārds ir Otons.

—  Nu labi, Oton, — turpināja princis, — tā kā jūs esat ieradies manos svētkos, jūs mani pazīstat. Ziniet, ka mani kalpi un sulaiņi mani uzskata par labu kungu. Vai jūs esat kaut kur saistījies?

—   Es esmu brīvs, monsieur.

—  Vai jūs gribētu iestāties manā dienestā?

—   Par ko? — jautāja Otons.

—  Nu par to, kas, kā man šķiet, jūsu stāvoklim un jūsu mākai vislabāk piemērots — par strēlnieku.

Otons pasmaidīja, bet šis smaids nekā neizteica tiem, kas viņā redzēja tikai strēlnieku. Viņš gribēja jau dot savam stāvoklim piemērotu atbildi, kad pēkšņi pamanīja princesi Helēnu skatāmies uz viņu ar tādām bažām acīs, ka vārdi tam sastinga uz lūpām. Tai pašā mirklī viņa lūdzoši sakļāva rokas. Otons juta, ka šā pirmā mīlas stara spožumā izkūst viss viņa lepnums un, pagriezies pret princi, viņš teica:

—  Es pieņemu.

Prieka gaišums pārslīdēja Helēnas sejai.

—   Labi, tas ir nokārtots, — teica princis, — sākot no šis dienas jūs skaitāties manā dienestā. Ņemiet Šo maku, tā ir jūsu rokasnauda.

—    Pateicos, monsieur, — atbildēja Otons smaidīdams,— man vēl ir manas mātes mantojums. Kad man tā vairs nebūs, es lūgšu jūs izsniegt man pelnīto algu. Bet tā kā jūs esat tik labvēlīgs, es izlūgtos no jums vienu žēlastību.

—  Kādu?

—   Līdz ar mani pieņemt to krietno puisi, kuru jūs redzat tur lejā uz loka atspiedušos stāvam. Viņu sauc par Hermani un tas ir krietns biedrs, no kura es negribu šķirties.

—   Labi, — atteica valdnieks, — ej un piedāvā viņam manā vārdā tos pašus noteikumus, kādus es piedāvāju tev. Ja viņš tos pieņem, nodod viņam šo maku, kuru tu negribi pieņemt, viņš varbūt nebūs tik lepns kā tu.

Otons palocījās valdniekam, nokāpa no estrādes un aiznesa Hermanim valdnieka piedāvājumu līdz ar pilno maku. Strēlnieks ar prieku un pateicību pieņēma kā vienu, tā arī otru, un tūdaļ abi jaunie ļaudis ierindojās prinča svītā.

Šoreiz valdnieks vairs nesniedza roku savai meitai. Pēc ši goda bija prasījis grāfs Rābenšteins un to bija ari dabūjis. Augstmaņu pulkam bija jāiet daži soļi ar kājām lidz tai vietai, kur stāvēja viņu zirgi. Princeses Helēnas zirgu pieskatīja vienkāršs zirgu puisis, jo pāžs, kam vajadzēja pieturēt princesei kāpsli, bija pārāk ilgi aizkavējies skatītāju pūlī, kurp to bija aizvedusi viņa ziņkārība.

Otons redzēja, ka pāža nav, un aizmirsdams, ka tā viņš var pats sevi nodot, pasteidzās to aizvietot, kaut gan pāža pienākumus drīkstēja izpildīt tikai augstas kārtas jaunekļi.

—   Tā liekas, mans jaunais meistar, — teica grāfs Rābenšteins, to ar roku atbīdīdams, — ka, izcīnīdams uzvaru, tu esi aizmirsis savu stāvokli. Šoreiz mēs tev šo pārsteidzību vēl piedodam — tava labā nodoma dēļ.

Otonam likās, ka zibens būtu nošJķīdis tam gar acīm, tik strauji asinis sakāpa viņam galvā, bet viņš saprata, ka teikt vienu vārdu nozīmētu sevi pazudināt, tāpēc viņš palika mēms un kluss. Helēna ar siltu skatienu viņam pateicās. Starp šīm abām jaunajām sirdīm, kas tikai pirmo reizi viena otru redzēja, jau bija nodibinājušās tik dziļas un draudzīgas saites, it kā sen jau būtu rada.

Pāža zirgs bija palicis brīvs un kalps to veda pie pavadas. Valdnieks ievēroja brīvo zirgu, aiz kura nāca Hermanis ar Otonu.

—   Oton, — viņš prasīja, — vai tu proti jāt?

—  Jā, monsieur, — tas smaidīdams atbildēja.

—   Labi, tad sēdies pāža zirgā, uzvarētājam neklājas iet kājām.

Paklausīdams un pateikdamies, Otons nolieca galvu. Tad, piegājis pie

zirga un nemaz nelietodams kāpšļus, viņš tik eleganti uzsēdās zirgā, ka tūdaļ bija redzams: jāšanas māksla viņam ir tikpat labi pazīstama kā tā, kuru viņš nupat bija parādījis.

Kavalkāde turpināja savu ceļu uz pili. Pie lielajiem ieejas vārtiem Otons augšā ievēroja ģērboni, kurā bija iecirstas un uzzīmētas Klēves dzimtas emblēmas: zem zilas debesu aploces zaļganā jūrā peldošs sudraba gulbis. Viņš atcerējās, ka ar šo gulbi saistījās kāda sena Klēves nama leģenda, kuru tas savā bērnībā bieži bija dzirdējis stāstām. Virs vārtiem pacēlās liela un masīva virsbūve, tā saucamais Beatrises balkons, bet starp vārtiem un balkonu bija izcirsta kāda XIII gadsimta skulptūra, kurā bija redzams gulbis, kas vilka laivu ar tajā dusošu bruņinieku. Šī heraldiskā figūra bija redzama daudzās vietās un patīkami atšķīrās no modernās ornamentācijas pils jaunākā laika piebūves.

Visa pēcpusdiena pagāja dzīrēs. Otons kā uzvarētājs, protams, bija šodien uzmanības centrā un, kamēr hercogs sarīkoja saviem viesiem lepnu banketu, Otona biedri arī no savas puses sarīkoja svētkus, kuru karalis bija Otons. Vienīgi Mildārs tajos nepiedalījās.

Nākamajā dienā pēc prinča pavēles Otonam atnesa strēlnieka tērpu. Otons apskatīja atnesto livreju, kas, kaut arī militāra parauga, tomēr bija un palika dienesta tērps. Bet tad, iedomādamies princesi Helēnu, viņš saņēmās, novilka savas Ķelnē iegādātās drēbes un apvilka šīs, kuras tam turpmāk bija jāvalkā.

Ar šo dienu sākās viņa dienests — kā sargam torņos un galerijās. Pienāca Otona kārta un jaunajam strēlniekam bija jāstāv sardzē uz terases pils logu priekšā. Viņš pateicās debesīm par šo laimi, jo cerēja kādā no logiem, kas bija atvērti, lai saule iespīdētu istabās, ieraudzīt Helēnu.

Viņa cerības nebija to vīlušas: drīz vien parādījās Helēna ar savu tēvu un grāfu Rābenšteinu. Viņi apstājās un noskatījās uz jauno strēlnieku, kuram likās, ka augstie kungi žēlīgi sarunājās par viņu. Tā ari bija. Klēves valdnieks Ādolfs norādīja grāfam Rābenšteinam uz viņa jaunā kalpotāja iznesīgo stāju, bet grāfs Rābenšteins aizrādīja princim, ka šis viņa jaunais kalpotājs, par apsmieklu visiem Dieva un cilvēka likumiem, nēsā garus matus kā kaut kāds augstmanis. Viņam tos vajadzētu valkāt īsi apcirptus, kā tas pienākas zemas kārtas cilvēkiem. Helēna gan lūkoja kaut ko iebilst, lai pasargātu no dzirklēm sava jaunā protežē gaišās cirtas, bet Klēves valdnieks, stingrs augstākās kārtas priekšrocību aizstāvis, tūdaļ atzina sava nākamā znota taisnīgo iebildumu, ka pārējie strēlnieki varētu sākt žēloties, ja uz Otonu netiktu attiecināti tie paši noteikumi, kuriem bija padoti visi citi.

Otons nevarēja ne iedomāties, kāds liktenis šajā brīdī jau apdraudēja šo dižciltīgo galvasrotu, ko viņa māte tā mīlēja. Viņš staigāja šurp un turp gar logiem, pamezdams ilgu pilnu skatienu pils iekšējās telpās, kur dzīvoja tā, ko viņš jau mīlēja ar visu sirds dedzību: tie bija sapņi par laimi un atriebšanās plāni, kas apvija viņa dvēseli kā nāviga čūska apvij koku, kas lepojas ar brīnišķīgiem augļiem. Laiku pa laikam atmiņas par tēva dusmām aptumšoja viņa pieri un kā draudīgs mākonis nogūlās starp viņa mīlas austošo rītu un viņa nākotni.

Nākdams no sardzes maiņas, Otons sastapa pils bārdskuvi, kas to jau gaidīja: grāfs bija to sūtījis, lai viņš nogrieztu Otonam matus.

Bārdskuvim nācās divreiz atkārtot Otonam Šo pavēli, jo, nespēdams tik drīz atraisīties no savas nesenās spožās pagātnes atmiņām, viņš nespēja ticēt, ka šāds rīkojums varētu attiekties tieši uz viņu. Bet labi pārdomājot* viņš saprata, ka prinča prasība ir gluži dabiska: valdnieka acis Otons bija tikai vienkāršs strēlnieks, varbūt drusku veiklāks nekā citi, bet veiklība nepacēla dižciltīgo kārtā un vienīgi dižciltīgajiem bija tiesība nēsāt garus marus. Otonam tikai atlika vai nu atstāt pili, vai paklausīt.

Jaunie augstmaņi sai sava stāvokļa pazīmei piešķīra tik lielu nozīmi, ka Otons tiešām nezināja, ko darīt: viņam likās, ka sava un arī savas ģimenes goda dēļ viņš nedrīkstēja pieļaut šādu pazemojumu, jo, pirmkārt, pēc tam viņš Helēnas acīs būtu tikai vienkāršs strēlnieks, un labāk bija aiziet no tās, nekā viņas priekšā būt pazemotam. Viņš vēl nebija izšķīries, kad tam garām pagāja valdnieks ar Helēnu pie rokas.

Otons paspēra soli uz priekšu un princis, redzēdams, ka jaunais cilvēks vēlas ar viņu runāt, apstājās.

—  Monsieur, — teica jaunais strēlnieks, — piedodiet, ka uzdrošinos griezties pie jums ar tādu jautājumu: vai patiesi pēc jūsu pavēles šis cilvēks ir ieradies nogriezt man matus?

—  Nu, protams, — valdnieks izbrīnījies atteica. — Kāpēc tu vēl jautā?

—  Tādēļ, ka jūs, uzņemdams mani savā strēlnieku pulkā, man par šo noteikumu nekā neminējāt.

—   Protams, es par to tev nekā neteicu, — atbildēja princis, — jo nedomāju, ka tu cerēsi saglabāt tādu greznumu, kāds tavam stāvoklim nepiederas. Vai tu esi kāds augstdzimušais, ka gribi nēsāt garus matus kā kaut kāds barons vai bruņinieks?

—   Un tomēr, — atteica jaunais cilvēks, izvairīdamies atbildēt uz šo jautājumu, — ja es būtu zinājis, ka jūs prasīsit no manis šādu upuri, es varbūt būtu atteicies no jūsu piedāvājuma, lai cik man būtu bijis žēl to darīt.

—   Nu, vēl jau tev ir laiks atkāpties, manu jauno meistar, — atteica princis, kuram šāda zemas kārtas cilvēka neatlaidība sāka jau palikt uzkrītoša. — Tikai liec vērā, ka tas tev nekā daudz nelīdzēs, un pielūko, ka pirmais lielkungs, kura novadu tu pārstaigāsi, neprasa no tevis tādu pašu upuri — bez kāda pretpiedāvājuma.

—   Kuram katram citam, izņemot jūs, monsieur, tas būtu viegli iesakāms, bet grūti izdarāms, — atbildēja Otons ar tik nievājošu sejas izteiksmi, ka vaidnieks pabrīnījās, bet princese Helēna nodrebēja. — Es esmu strēlnieks, — viņš turpināja, uzlikdams roku uz savas bultu maksts, — un, kā jūs pats redzat, es nesu aiz savas jostas divpadsmit cilvēku dzīvības.

—   Pils vārti ir atvērti, — atbildēja valdnieks, — dari, kā kā tev tīk, ej vai paliec. Ko reiz es esmu pavēlējis, tur nekas nav grozāms, izšķiries pats. Tagad tu zini manus nosacījumus un nevarēsi teikt, ka esmu izvīlis tavu piekrišanu.

—    Es esmu izšķīries, monsieur, — atbildēja Otons, godcienīgi palocīdamies, un jau no toņa, kādā viņš to pateica, bija redzams, ka viņš patiesi ir izšķīries.

—  Tu aizej? — jautāja valdnieks.

Otons jau atvēra muti, lai atbildētu, bet pirms teikt vārdu, kas to uz visiem laikiem šķirtu no Helēnas, viņam gribējās vēlreiz uz viņu paskatīties: princeses acīs mirdzēja asaras.

Otons to redzēja.

—   Tu aizej? — otrreiz jautāja princis, brīnīdamies, ka viņam tik ilgi jāgaida uz sava kalpa atbildi.

—  Nē, monsieur, es palieku, — teica Otons.

—  Labi, — noteica valdnieks, — es priecājos redzot, ka tu tomēr esi pietiekami prātīgs.

Un viņš turpināja savu ceļu. Helēna neteica ne vārda, bet viņa paskatījās uz Otonu ar tik siltu, pateicīgu skatienu, ka tiklīdz tēvs ar meitu bija aizgājuši, jaunais cilvēks tūdaļ griezās pie bārdskuvja, kas gaidīja viņa atbildi.

— Nu, meistar, — viņš jautri teica, — sāksim!

Un iebīdījis to pirmajā istabā, kuras durvis viņš atrada vaļā, Otons apsēdās un atstāja savu galvu bārdziņa ziņā, kurš sāka savu darbu, uz ko bija aicināts, kaut gan nekā nesaprata no visa tā, ko nupat bija redzējis. Viņš ar tādu sparu ķērās pie darba, ka drīz vien akmens klonu klāja gaišās, sprogainās cirtas, kas pirms piecām minūtēm tik daiļi bija pušķojušas jauna cilvēka seju.

Tad Otons palika viens un, kaut arī bija gatavs padoties katrai Helēnas pavēlei, viņš tomēr nevarēja bez žēluma noskatīties šajās zīdaini mīkstajās cirtās, ar kurām viņa māte tik labprāt mēdza tīksmināties. Pēkšņi viņš izdzirda ejā vieglu troksni un, ieklausījies, pazina jaunās princeses soļus. Kaut gan šis upuris bija ticis nests viņas dēļ, Otonam bija kauns rādīties tai ar noskūtu galvu un viņš steigšus paslēpās aiz kāda priekškara, kas sedza sienā ierīkotu nišu. Tiklīdz tas bija noticis, viņš ieraudzīja Helēnu, kas nāca lēniem soļiem, it kā kaut ko meklētu. Ejot garām istabas vaļējām durvīm, viņa paskatījās iekšā uz grīdu. Tad, palūkojusies visapkārt un redzēdama, ka ir pilnīgi viena, viņa bridi apstājās, paklausījās un, pārliecinājusies, ka neviens to neredz, viņa tikpat uzmanīgi ienāca, pieliecās un, pacēlusi vienu no jaunā cilvēka cirtām, paslēpa to sev uz krūtīm un aizgāja.

Bet Otons aiz priekškara bija nometies ceļos un saņēmis rokas, stāvēja kā pārakmeņojies.

Divas stundas vēlāk un tieši tai bridi, kad to vismazāk varēja sagaidīt, grāfs Rābenšteins lika saviem pavadoņiem sagatavoties, lai nākamā dienā līdz ar viņu varētu atstāt Klēves pili. Par šo negaidīto rīkojumu visi bija ļoti pārsteigti. Bet vēl tai pašā vakarā starp prinča kalpotājiem sāka izplatīties baumas, ka princeses tēvs esot to spiedis dot izšķirošu atbildi. Viņa atbildējusi, ka labāk esot ar mieru iet klosteri, nekā kļūt par grāfa Rābenšteina sievu.

## VII

Astoņas dienas pēc tiem notikumiem, kurus aprakstījām iepriekšējā nodaļā, tieši tai brīdī, kad Klēves Ādolfs jau grasījās piecelties no galda, pils pagalmā iaradās Rābenšteina herolds, atnesdams sava kunga izaicinājumu. Princis paskatījās savā meitā un šinī viņa skatienā izpaudās pārmetums un vienlaikus arī sirsnīgs maigums. Helēna nosarka un nolaida acis. Brīdi klusējis, princis pavēlēja ielaist sūtni.

Herolds ienāca: tas bija kāds jauns dižciltīgais ģērbies grāfa krāsās un ar grāfa ģērboni uz krūtīm. Viņš dziļi palocījās prinča priekšā un pieklājīgā, bet stingrā un noteiktā balsī pieteica karu.

Grāfs Rābenšteins, neminēdams pieteikuma motīvus, izaicināja princi Ādolfu katrā vietā, kur viņš to varētu sastapt, vai tas būtu vīrs pret viru, divdesmit pret divdesmit, pulks pret pulku, nakti vai dienu, kalnā vai lejā.

Princis noklausījās izaicinājumu sēdus, ar cepuri galvā. Kad herolds bija beidzis, princis piecēlās, paņēma no krēsla, kur viņš to bija nometis, savu ar hermelinu greznoto samta mantiju, aplika to heroldam ap pleciem, noņēma no kakla savu smago zelta ķēdi, uzkāra to sūtnim un pavēlēja viņu labi pacienāt, lai, atstādams pili, viņš varētu teikt, ka Klēves princis kara pieteikšanu uzņem tāpat, kā uzaicinājumu uz svētkiem.

Tomēr valdnieka šķietami mierīgā izturēšanās bija maska, lai apslēptu iekšējo nemieru. Viņš jau bija tajos gados, kad bruņas sāk spiest karotāja plecus. Bez tam vēl viņam nebija ne dēla, ne brāļadēla, kam varētu uzticēt savas taisnības aizstāvēšanu.

Atlika vienīgi draugi, bet princis itin labi zināja, ka šajos juku laikos, kur katram bija jāaizstāv vai nu savs, vai ķeizara gods, varēja cerēt vienīgi uz līdzjūtību, bet ne uz reālu atbalstu. Tomēr viņš izsūtīja uz visām pusēm vēstules, aicinādams palīgā draugus un sabiedrotos. Tad viņš nekavējoties ķērās pie pils uzlabošanas, pavēlēja nocietināt vājākās vietas un lika savest pilī pēc iespējas vairāk pārtikas.

No otras puses arī grāfs Rābenšteins bija lietišķi izmantojis tās astoņas dienas, ar kurām viņš bija aizsteidzies savam pretiniekam priekšā. Tāpēc arī dažas dienas pēc kara pieteikšanas, un pirms vēl prinča sabiedrotie bija paspējuši atsteigties tam palīgā, pēkšņi atskanēja sauciens: „Pie ieročiem!" Saucējs bija Otons, kas, uz mūra sardzē stāvēdams, bija pamanījis Nirnburgas virzienā pie apvāršņa paceļamies putekļu mākoni, kurā zibēja ieroči kā dzirkstis dūmu mutulī.

Kaut gan princis nedomāja, ka uzbrukums nāks tik drīz, viņš tomēr bija sagatavojies to kuru katru brīdi saņemt. Viņš lika aizslēgt vārtus, nolaist barjeras un pavēlēja pils aizstāvjiem stāties pie mūriem. Bet princese Helēna devās uz Beatrises kapelu lūgt Dievu.

Kad grāfa Rābenšteina karapulki atradās vairs tikai kādu jūdzi no pils. tas pats herolds, kurš jau reiz bija ieradies sava kunga uzdevumā, atdalījās no karapulka rindām un, trompetista pavadīts, piegāja pie mūriem. Tad trompetists trīs reizes lika skanēt savai taurei un herolds grāfa vārdā vēlreiz izaicināja pašu princi vai kuru katru drošprāti, kas gribētu cīnīties viņa vietā. Triju dienu laikā tas ik rītus varēja ierasties pļavā starp pili un upi, lai sacenstos divcīņā. Ja līdz tam laikam uzaicinājums nebūs pieņemts, herolds piedāvāja izšķirošo kauju. Kad šis otrreizējais izaicinājums bija pieteikts, herolds pienāca pie pils ozola vārtiem un pakāra pie tiem grāfa cimdu, pienaglodams to ar savu dunci.

Par atbildi princis no mūra viņam nometa savējo. Pēc tam, tā kā vakars vairs nebija tālu, abas puses sāka gatavoties: viena uzbrukumam, bet otra — uz aizstāvēšanos.

Atbrīvots no sava sardzes pienākuma un redzēdams, ka pašreiz nedraud nekādas briesmas, Otons no mūra bija nokāpis lejā pilī, kur, staigājot pa pils kalpotāju un strēlnieku telpām, viņam šad un tad bija gadījies kādā ejā sastapt Helēnu. Tādās reizēs jaunā meitene, kaut gan viņa nezināja, ka jaunais strēlnieks bija to redzējis paceļam viņa matu sprogu, arvien nosarka un dažreiz pasmaidīja. Gadījās arī, ka šāda vai tāda iemesla dēļ viņa pateica strēlniekam dažus vārdus: tādas reizes bija Otona sirdij īsti svētki un, tiklīdz viņa bija aizgājusi, Otons devās uz kādu vientuļāku pils stūrīti, kur apsēdies viņš mēģināja atcerēties katru jaunās pils kundzes teikto vārdu un, acis aizvēris, redzēja viņas pietvīkušā vaiga mīļo smaidu.

Šoreiz viņam nelaimējās: lai Srī cik vērīgi viņš skatījās pils logos un apstaigāja visas ejas, ne viņš to kaut kur redzēja, ne sastapa. Domādams, ka viņa varbūt pils baznīcā lūdz Dievu, Otons devās turp: baznīca bija tukša. Atlika vēl vienīgi grāfienes Beatrises kapela, bet šī telpa bija kalpotājiem slēgta un viņi drīkstēja tur ieiet vienīgi tad, kad tika saukti.

Dažus acumirkļus Otons vilcinājās spert kāju šinī vissvētākajā vietā, bet tad pārdomājis, ka pašreizējie kļūmīgie apstākļi varētu tam noderēt par attaisnojumu, viņš devās turp, kur to cerēja sastapt, un pacēlis ieejas drapēriju, ieraudzīja Helēnu nometušos ceļos pie altāra.

Otons pirmo reizi iegāja šai lūgšanu vietā: tā bija mistiskas krēslas pilna telpa, kurā vāja gaisma iespiedās caur krasaino logu stikliem un kur viss dvēseli noskaņoja dievlūgšanai. Kapelu apgaismoja viena vienīga lampa, kas bija pakārta virs altāra kādas gleznas priekšā. Gleznā bija attēlots tas pats gulošais bruņinieks laivā, kuru velk gulbis. Tikai šeit bruņinieka galvu rotāja mirdzošs gaišums. Gleznu ierāmēja divas kolonnas. Pie vienas karājās krustnešu zobens ar zeltā rotātu maksti un zobenu un rokturi, bet pie otras ziloņkaula rags ar pērļu un dārgakmeņu inkrustācijām. Virs gleznas starp abām kolonnām, kā tas Vācijā vēl šodien parasts, karājās vairogs, virs kura bija novietota bruņucepure. Tas bija tas pats vairogs un tā pati cepure, kādus redzēja attēlotus gleznā, un tos pazīt nebija grūti, jo tiklab uz audekla, kā uz dzelzs bija saskatāms tas pats ģērbonis.

Acīmredzot, šis zobens, šis rags, vairogs un bruņucepure piederēja gulbja bruņiniekam, un šis drošsirdīgais bruņinieks, jādomā, reiz bija piedalījies krusta karos.

Otons viegliem soļiem tuvojās jaunavai. Nometusies tēla priekšā, viņa klusi lūdza, it kā tas būtu bijis Kristus, vai kāds no svētajiem mocekļiem. Rokās tā turēja lūgšanu krelles, savērtas no melnkoka pērlēm ar perlamutra inkrustāciju, kuru galā karājās mazs zvaniņš, kas gan vairs neskanēja, jo mēlīte, laikam aiz vecuma, bija izkritusi un nebija vairs ielikta.

Otons nevilšus pagrūda kādu krēslu, šis troksnis lika jaunavai pagriezt galvu, bet nekas neliecināja, ka šis traucējums to būtu nepatīkami pārsteidzis. Viņa paskatījās nācējā ar skumju, bet mīļu smaidu.

—   Kā redzat, — viņa teica, — ikviens no mums pūlas pēc tās saprašanas, ko Dievs tam devis. Mans tēvs gatavojas uz cīņu, bet es, es pavadu laiku lūgšanās. Jūs cerat uzvarēt ar asinīm, es — ar asarām.

—    Un kuru no svētajiem jūs lūdzat? — jautāja Otons, ziņkārīgi aplūkodams atveidu, kas vienlaikus bija attēlots uz audekla un akmenī.

—  Vai tas ir svētais Miķelis vai svētais Juris? Sakiet man viņa vārdu, lai es varētu lūgt to pašu svēto, kā jūs.

—  Tas nav ne viens, ne otrs, — atbildēja jaunava, — tas ir Rūdolfs Dalosts, un gleznotājs ir kļūdījies, ietverdams viņa galvu oreolā. Viņam piederētos palmas zars, jo viņš bija moceklis, nevis svētais.

—  Un jūs tomēr savā lūgšanā vēršaties pie viņa, it kā tas sēdētu pie Dieva labās rokas? — brīnījās Otons. — Ko jūs no viņa cerat izlūgties?

—  Tādu pašu brīnumu, kādu viņš reiz ir izdarījis mūsu ciltsmātes labā, kad viņa atradās līdzīgā nelaimē, kādā esmu es. Bet, ak vai, grāfienes Beatrises lūgšanas krelles tagad ir mēmas un svētīta zvaniņa skaņas vairs neuzmodinās briņinieku Rūdolfu Svētajā zemē.

—   Es nevaru ne mazināt jūsu bažas, ne modināt jūsu cerības, — atbildēja Otons, — jo nezinu, ko jūs ar to gribat teikt.

—   Vai tad jūs nezināt šo mūsu dzimtas leģendu? — jautāja Helēna.

—   Es zinu tikai to, ko redzu: šis bruņinieks, kura laivu gulbis velk pāri Reinai, bez šaubām, būs glābis grāfieni Beatrisi no kādām draudošām briesmām?

—  No tādām pašām, kādas mums draud šinī acumirklī, un tāpēc, lūk, es pie viņa vēršos lūgšanā. Kādu citu reizi es jums šo stāstu pastāstīšu, — un Helēna piecēlās, lai aizietu.

—   Kāpēc ne tagad? — jautāja Otons, ar godcienības pilnu žestu apturēdams jaunavu. — Laiks un vieta ir labi piemēroti kara nostāstu un svētas leģendas izpratnei.

—  Tad sēdieties, lūk, tur un klausieties! — teica jaunā meitene, kurai nekā labāka nevajadzēja, kā atrast iemeslu, lai varētu palikt kopā ar Otonu.

Otons pamāja ar galvu par zīmi, ka viņš itin labi saprot, kāda plaisa tos šķir, un palika stāvot kājās.

—    Jūs zināt, — iesāka Helēna, — Bujonas Gotfrīds bija mūsu ciltsmātes Klēves Beatrises tēvocis.

—   Tas man ir zināms, — atbildēja jaunais cilvēks palocīdamies.

—    Bet jūs nezināt, — turpināja Helēna, - ka Klēves valdnieks Roberts, kas bija apprecējis Brabantes varoņa māsu, nolēma doties līdzi savam svainim krustakarā un, neskatoties uz savas meitas Beatrises lūgumu, gatavojās īstenot šo savu svēto apņemšanos. Lai arī cik dievbijīgs bija Gotfrīds, viņš no sākuma bija mēģinājis Robertu atrunāt, jo, dodamies uz Svēto zemi, tas atstāja mājās bez kāda atbalsta savu vienīgo četrpadsmit gadus veco meitu Beatrisi. Bet nekas nespēja atturēt veco kareivi un uz visām ierunām viņš atbildēja ar krustnešu devīzes vārdiem, kas jau bija ierakstīti viņa vairogā:

„Dievs tā grib!"

Bija norunāts, ka Bujonas Gotfrīds pa ceļam paņems līdzi arī savu svaini. Krustnešu ceļš gāja caur Vāciju un Ungāriju, bet tas netraucēja Gotfrīdam ierasties Klēvē, lai atvadītos no savas māsasmeitas, jaunās Beatrises. Un tā, lūk, viņš atstāja savu armiju, kurā bija desmittūkstoš jātnieku un sešdesmittūkstoš kājnieku, savu brāļu, Eistāķija un Boduēna, vadībā, piekomandēja tiem par palīgu vēl savu draugu Dalostas Rūdolfu un devās pa Reinu no Ķelnes uz Klēvi.

Jau sešus gadus viņš nebija redzējis jauno Beatrisi. Pa šo laiku viņa no bērna bija izaugusi par jaunavu, visi runāja par šo uzplaukstošo daiļavu un, patiesi, viņa vēlāk kļuva tik skaista, ka vēl šobaltdien mūsu apvidos ļaudis, runājot par piemīlīgu sievieti, mēdz teikt: „Skaista kā Beatrise."

Gotfrīds no jauna mēģināja pārliecināt savu svaini, lai tas paliktu pie sava bērna. Bet viss bija veltīgi: princis jau bija sagatavojies sekot nākamajam Jeruzalemes valdniekam. Kāds vairognesis, vārdā Zerārs, kurš bija pazīstams ar savu spēku un drošsirdību un kuram viņa kungs pilnīgi uzticējās, tika atstāts par sargu jaunajai princesei un viņam piešķīra visas aizbildņa un pilnvarotā tiesības.

Gotfrīds, kuru mocīja baiga nojauta, ar nepatiku vēroja šo rīcību, tāpēc viņš uzdāvināja savai māsasmeitai lūgšanu krelles, kuras man bija rokā, kad jūs ienācāt. Tās viņam no Svētās zemes bija pārvedis Pēteris Eremīts. Šīs krelles bija tikušas novietotas uz Mūsu Pestītāja kapa un tās bija iesvētījis cienījams priesteris, kapa sargs. Pēteris Eremīts tās bija uzdāvinājis Bujonas Gotfrīdam kā svētu talismanu, kuram piemita brīnišķīgas spējas. Gotfrīds pieteica jaunajai meitenei, tiklīdz tai draud kādas briesmas, ņemt šīs lūgšanu krelles un ar visu sirdsdedzību lūgt Dievu un tad, lai kur viņš būtu, aiz kalniem vai aiz jūrām, viņš tūdaļ dzirdēšot zvaniņu, kas karājās kreļļu virknes galā. Beatrise ar peteicību pieņēma vērtīgo rožukroņi, kura noslēpumu zināja vēl tikai viņas tēvs un tēvocis, un lūdza valdnieku iekārtot kapelu, kur marmora šķirstiņā godcienīgi tiktu uzglabāta tik vērtīga dāvana. Pats par sevi saprotams, ka šis viņas lūgums tika izpildīts.

Krustneši devās ceļā. Kāds uzraksts, ko jūs varat redzēt pie pils vārtiem un kuru, kā stāsta, esot iegriezis pats Gotfrīds, vēsta, ka tas noticis 10%. gada 3. septembrī. Nekur nesastapdami nekādu pretestību, viņi mierīgi izgāja cauri visai Vācijai un Ungārijai, saniedza grieķu ķeizarvalsts robežas un, drusku atpūtušies Konstantinopolē, devās caur Batīniju tālāk uz Nikeju. Nomaldīties no ceļa tie nevarēja, jo tas visgarām bija nosēts ar abu iepriekšējo krustnešu pulku kauliem, kas gāja bojā Pētera Eremīta un Gotjē Nav-Naudas vadībā.

Beidzot krustneši bija sasnieguši Nikeju. Jūs zināt tās aplenkšanas sīkumus. Trešajā uzbrukumā ejot, Klēves Roberts krita. Tikai pēc sešiem mēnešiem šī ziņa nonāca līdz Klēves pilij, kur jaunā princese tūdaļ ietērpās sērās.

Pa to laiku krustneši turpināja savu ceļu, iedami uz dienvidiem, bet viņu ciešanas un grūtības bija tik lielas, ka pie katras pilsētas, ko ļaudis iztālēm ieraudzīja, viņi jautāja, vai tā reiz neesot Jeruzaleme — viņu ceļamērķis. Beidzot karstums kļuva tik nepanesams, ka seņjoru suņi nobeidzās pie saites un medību vanagi — uz rokas sēžot. Stāsta, ka vienā atpūtas vietā aiz slāpju mokām nobeigušies pieci simti cilvēku. Dievs lai mielo viņu dvēseles!

Šajā garajā ceļā un grūtajos pārgājienos nelaimīgajiem krusta karotājiem arvien biežāk un neatlaidīgāk uzmācās mīļas atmiņas par dzimteni rietumos. Gotfrīdam to atgādināja viņa svaiņa Klēves Roberta nāve. Tāpēc arī reta bija tāda diena, kad virsvadonis ar savu draugu Alostas Rūdolfu nerunāja par savu daiļo māsasmeitu Beatrisi. Būdams pārliecināts, ka bez viņa piekrišanas tā savu roku nevienam nesniegs, viņš cerēja, ja vien svētais karš to pārāk ilgi neaizturētu Palestīnā, saprecināt Rūdolfu ar Beatrisi. Viņš tik bieži un ar tādu sajūsmu bija par viņu stāstījis jaunajam karotājam, ka tas iemīlējās princesē jau no dzirdēšanas vien un tāpēc, ja kādu dienu Gotfrīds nepieminēja Beatrisi, tad pirmais par to sāka runāt Rūdolfs.

Beidzot krustneši saniedza Antioķiju. Pēc sešu mēnešu ilgas aplenkšanas pilsētu ieņēma, bet nu pārgājieniem karstajā saulē un slāpēm tuksnesī pievienojās vēl trešā mocība, ne mazāk briesmīga — bads. Drīz vien palikšana šinī pilsētā, kur tie bija cerējuši rast atpūtu, kļuva neiespējama un Jeruzaleme tagad tapa nevien par visu ceļamērķi, bet pati nepieciešamība. Krustneši izgāja no Antioķijas dziedādami: „Lai tas Kungs, Kungs paceļas un viņa ienaidnieki lai top izkaisīti!" un devās uz Jeruzalemi, ko arī beidzot ieraudzīja, kad bija nonākuši līdz Emausa augstienei.

No deviņiem simtiem tūkstošiem, kas devās ceļā, bija atlikuši tikai četrdesmit tūkstoši.

Nākamā dienā sākās pilsētas aplenkšana: trīs uzbrukumi tika atsisti. Pēdējais ilga trīs dienas un, beidzot, 1099. gada 15. jūlijā tai dienā un stundā, kad Jēzus Kristus tika piesists krustā, divi cilvēki uzkāpa uz pilsētas mūra. Viens no tiem palika stāvot, bet otrs krita. Tas kurš palika stāvot, bija Bujonas Gotfrīds, bet tas, kurš krita — Alostas Rūdolfs, Beatrises līgavainis. Uzvarētāja zelta sapnis bija izgaisis.

Bujonas Gotfrīds tika ievēlēts par karali un tomēr vēl joprojām palika kareivis. Reiz, kad> Gotfrīds atgriezās no kāda karagājiena pret Damaskas sultānu, pie viņa ieradās Cesarējas emīrs un pacienāja ar Palestīnas augļiem. Gotfrīds paņēma un nogaršoja riekstu, četras dienas vēlāk, 1100. gada 18. jūlijā viņš mira, četrus gadus pēc tam, kad viņš bija atstājis dzimteni un vienpadsmit mēnešus valdīja kā karalis.

Viņš lūdza, lai to apglabā līdzās viņa jaunā drauga Alostas Rūdolfa atdusas vietai, un pēdējā viņa vēlēšanās tika izpildīta.

## VIII

Ziņas par šiem notikumiem cita pēc citiem sasniedza rietumus un modināja vissāpīgāko atbalsi Beatrises sirdī: vispirms viņa saņēma ziņu par sava tēva, Klēves valdnieka, nāvi, tad par sava līgavaiņa Alostas Rūdolfa, un beidzot, sava tēvoča Bujonas Gotfrīda traģisko galu. No šīm trim nāves ziņām vismazāk to apbēdināja ziņa par Rūdolfa nāvi, jo šo jaunekli viņa pat nepazina, bet divas pārējās tai lika justies divkārt bārai, jo, zaudējot Bujonas Gotfrīdu, tai šķita, ka viņa būtu zaudējusi savu otro tēvu.

Bet tad šim bēdām pievienojās vēl kādas citās: pa tiem pieciem gadiem, kas bija pagājuši no krustnešu aiziešanas līdz Gotfrīda nāvei, Beatrise kļuva vēl skaistāka. Tā bija gracioza, deviņpadsmit gadus veca jaunava, un viņa bija pamanījusi, ka vairognesī, kura aizgādībai tā bija uzticēta, bija pamodušās tās pašas jūtas, kādas tā modināja katrā, kas nāca viņas tuvumā. Kamēr viņš vēl bija tikai viņas apsargātājs, Žerārs bija apvaldījis savas jūtas, bet kad Beatrise palika bārenīte bez atbalsta, viņš kļuva tik nekaunīgs, ka atzinās viņai savā mīlā. Beatrise atbildēja tam, kā tas princesei pienākas, bet Zerārs, pirms nometa masku, bija jau izstrādājis savu plānu. Viņš atklāti pateica princesei, ka dodot tai sērām gadu un vienu dienu laika, bet pēc tam lai viņa esot gatava ņemt to par savu laulāto draugu.

Lomas tagad bija mainījušās, kalps spēlēja kungu. Beatrise bija bezspēcīga, atstāta un bez viena aizstāvja. No cilvēkiem viņai nebija ko cerēt saņemt palīdzību, tāpēc viņa vērsās pie Dieva un Dievs viņai deva, ja ne arī cerību, tad vismaz mierinājumu bēdās. Kas attiecas uz Zerāru, tad baidīdamies, ka Beatrise varētu aizbēgt, viņš vēl tai pašā dienā lika aizvērt pils vārtus un nostādīt pie tiem divkāršu sardzi.

Jūs atceraties, ka Beatrise bija likusi uzcelt šo kapelu, kur uzglabāt brīnumdarošās lūgšanu krelles, ko tai bija uzdāvājis tēvocis. Ja Gotfrīds vēl būtu bijis starp dzīvajiem, viņai nebūtu ko bīties, jo viņa svēti ticēja, ka, lai kur viņš arī nebūtu — vai aiz kalniem, vai aiz jūrām, viņš tūdaļ dzirdētu svētā zvaniņa skaņas un steigtos tai palīgā. Bet Gotfrīds bija miris un, lai cik skaļi zvaniņš tinkšķēja pie katra Patcr noster, nebija ko cerēt, ka šī skaņa varētu aicināt kādu glābēju.

Tā pagāja dienas, pagāja mēneši un beidzot pagāja gads. Zerārs joprojām tikpat modri sargāja princesi, tā kā neviens nedabūja zināt, kāds liktenis viņai draud. Pirmkārt, tajos laikos viss bruņniecības zieds atradās austrumos pie Reinas, diez vai varēja saskaitīt divus trīs bruņiniekus, kas būtu uzdrošinājušies Zerāram apstrīdēt skaisto gūstekni, jo vairāk tāpēc, ka viņa spēks un drosme bija tālu pazīstama.

Bija pienākusi pēdējā diena. Beatrise, kā parasti, noturēja savu rīta lūgšanu, saule mirdzēja tik spoži, it kā apspīdētu vienīgi laimīgus ļaudis. Jaunava apsēdās uz sava balkona un viņas skatieni vērsās uz upes krastu, kur tā reiz bija redzējusi aizjājam savu tēvu. Tad viņai likās, ka šajā, līdz šim parasti tuksnesīgajā ūdens klajā, tā redz kādu kustīgu punktu, kura veidu pārāk lielā attāluma dēļ tā vēl nevarēja izšķirt. Bet savādi bija tas, ka no pirmā brīža, kad Beatrise to ieraudzīja, viņai likās, ka šis punkts virzās uz priekšu viņas dēļ, un ar visu ticības spēku, uz kādu tik ir spēcīgi apbēdinātie, viņa, kaut arī pati nezināja, uz ko vēl varētu cerēt, lika visas savas cerības uz šo kustīgo punktu, kurš, slīdēdams lejup pa Reinu, sāka jau pieņemt formu un veidu. Beatrise tik cieši vērās šinī punktā, ka viņas skatiens vairāk aiz pārpūles nekā aiz noguruma apmiglojās asarām. Tomēr arī caur asarām viņa izšķīra tuvojošos laivu. Drīz viņa saskatīja, ka laivu velk gulbis. Laivas priekšgalā stāvēja bruņinieks un nenovērsa acu no Beatrises, tāpat kā Beatrise no viņa, bet pakaļgalā zviedza kara kumeļš pilnā apbruņojumā. Jo tuvāk nāca laiva, jo labāk varēja sakatīt visus sīkumus. Gulbis bija piesiets pie laivas ar zelta ķēdi, bruņinieks bija pilnīgi apbruņojies, tikai viņa bruņucepure un vairogs bija nolikti tam pie kājām.,Tāpēc bija redzams, ka tas ir vēl jauns, gadus divdesmit piecus vai divdesmit astoņus vecs. Viņa āda bija iedegusi brūna austrumzemju karstajā saulē, bet viņa gaišie, cirtainie mati liecināja par tā piederību pie ziemeļnieku rases.

Beatrise tik ļoti bija aizrāvusies ar vērošanu, ka nemaz nepamanīja, ka uz mūriem sarodas kareivji, kurus tāpat kā viņu bija pievilcis šis savādais skats un visu interese kļuva vēl jo dzīvāka, tāpēc ka pašreiz nebija vairs nekādu šaubu — laiva peld tieši uz pili. Tiklīdz tā bija nonākusi tai iepretī, gulbis pagriezās uz pili. Bruņinieks uzlika savu bruņucepuri, paņēma kreisajā rokā vairogu, izlēca krastā, izveda krastā arī zirgu, uzlēca seglos un, pamājis ar roku paklausīgajam putnam, devās uz pili, bet laiva devās atpakaļ augšup pa straumi, no kurienes bija nākusi.

Piecdesmit soļu no galvenajiem vārtiem bruņinieks apstājās, tad paņēma ziloņkaula ragu, kas tam saitē karājās pār plecu, pielika to pie lūpām un trīs reizes noskanēja varens, ilgs signāls, it kā pavēlētu visiem klusēt. Tad bruņinieks trīs reizes sauca skaļā balsī:

— Es, dižciltīgais debesu un zemes kareivis, tev, Žerār, šīs pils kungam, Dieva un cilvēku likuma vārdā pavēlu atsacīties no princeses Beatrises, ko tu, neievērodams viņas kārtu un stāvokli, turi kā gūstekni. Līdz ar to es tev pavēlu aiziet no šīs pils, kurā tu esi ienācis kā kalps un esi uzdrošinājies rīkoties kā kungs. Tāpēc mēs tevi izaicinām cīnīties uz dzīvību un nāvi — vai nu ar šķēpu, vai ar zobenu, vai ar cirvi, vai ar dunci, jo tu esi viltnieks un nodevējs, ko mēs ar mūsu Augstās Kundzes no Karmelīta kalna un Dieva palīdzību ceram pierādīt. Par zīmi tam, lūk, mūsu cimds.

Pie šiem vārdiem bruņinieks novilka savu cimdu, nomezdams to zemē, un viņa pirkstā mirdzēja tas pats dimants, kuru jūs būsit ievērojuši zvīļojam uz mana tēva labās rokas un kurš viens pats ir pusi grāfa valsts vērts.

Žerārs nebija gļēvulis un tāpēc vārti atvērās, pa tiem iznāca kāds pāžs, kas pacēla nomesto cimdu, bet pāžam sekoja pilskungs pilnā bruņojumā uz sava kaujas zirga.

Abi pretinieki nepārmainīja neviena vārda. Nepazīstamais bruņinieks nolaida savu sejsegu un to pašu darīja Žerārs. Tad cīnītāji katrs no savas puses ieņēma vajadzīgo distanci, nolieca šķēpus un pilnos auļos metās viens otram virsū.

Kā es jau teicu, Žerārs bija viens no stiprākajiem un drošsirdīgākajiem Vācijas cīkstoņiem. Viņa bruņas bija labākā Ķelnes meistara darbs. Sava šķēpa smaili viņš bija slacinājis suņu norieta taura asinīm tai brīdī, kad dzīvnieks raustījās pēdējos krampjos, un tomēr'viņa šķēps salūza kā stikls pret ienaidnieka vairogu, bet bruņinieka šķēps vienā triecienā caururba Zerāra vairogu, bruņas, un ķēra to paša sirdī, tā kā viņš bija uz vietas beigts, nepaguvis ne iesaukties, ne grēkus nožēlot, it kā to būtu ķēris zibens. Tad bruņinieks pagriezās pret Beatrisi: viņa bija nometusies ceļos un pateicās Dievam.

Cīņa bija norisinājusies tik strauji un pārsteigums, kas tai sekoja, bija tik liels, ka Zerāra bruņotie kalpi, redzēdami savu kungu krītam, pat neatģidās aizvērt vārtus. Neviena neaizkavēts, bruņinieks iejāja pirmajā pils pagalmā, atsēja zirga pavadu pie kāda dzelzs āķa un devās uz lielajām dzelzs trepēm. Tai bridi, kad viņš cēla kāju uz apakšējā kāpiena, uz augšējā parādījās Beatrise, kas steidzās pretī savam atbrīvotājam.

—    Šī pils, mans bruņiniek, — viņa teica, — ir jūsu, jūs esat to iekarojis. Uzskatiet to par savu īpašumu, un jo ilgāk jās še paliksit, jo lielāka būs mana pateicība jums.

—    Kundze, — teica bruņinieks, — ne man, bet Dievam pienākas pateicība, jo viņš mani sūtīja jums palīgā. Kas attiecas uz pili, tad tā jau kopš desmit gadu simteņiem ir jūsu senču miteklis un es vēlos, kaut vēl desmit gadu simteņus tā būtu viņu pēcnācējiem patvērums.

Beatrise nosarka, jo viņa savā dzimtā bija pēdējā.

Tomēr bruņinieks uzaicinājumu pieņēma: viņš bija jauns, viņš bija skaists. Beatrise, viņa sirds dāma, bija viena. Pēc trim mēnešiem abi jaunie ļaudis juta no vienas puses vairāk nekā tikai draudzību, bet no otras puses vairāk nekā tikai pateicību. Bruņinieks jau runāja par mīlu, un kaut gan viņam nebija ne novadu, ne grāfistes, viņš tomēr laikam bija augsta dzimuma. Tāpēc arī Beatrise, kurai pietika mantas abiem, juzdamās laimīga, ka spēj ko darīt tā labā, kas tik daudz bija darījis viņas labā, piedāvāja tam savu roku ar visām no šā fakta izrietošajām priekšrocībām, ko viņš tik vīrišķīgi un tik negaidītā kārtā bija viņai saglabājis. Bruņinieks nometās ceļos pie Beatrises kājām: jaunā meitene gribēja to piecelt.

—    Piedodiet, kundze, — viņš teica, — bet tā kā es izlūdzos jūsu žēlastības, es palikšu tik ilgi jūsu priekšā uz ceļiem, kamēr to dabūšu.

—   Runājiet! — atbildēja Beatrise. — Es jau iepriekš esmu gatava jūs uzklausīt, it kā jūs jau būtu mans kungs un pavēlnieks.

—    Ak, cienītā kundze, — teica bruņinieks, — jums bez šaubām tas liksies savādi, ka tik lielu žēlastību es varu pieņemt tikai ar vienu noteikumu.

—   Es piekrītu, — atbildēja Beatrise, — bet tagad sakiet, kāds ir šis noteikums?

—     Tas ir, ka jūs nekad nedrīkstat prasīt ne manu vārdu, ne no kurienes es esmu nācis, ne arī to, kā es uzzināju, ka jūs esat briesmās. Ja jūs man to jautāsit, man nebūs dūšas jums liegties, tik ļoti es jūs mīlu, bet tiklīdz es jums būšu visu pateicis, es nevarēšu vairs palikt pie jums, un mums būs jāšķiras uz visiem laikiem. To pavēl man tā vara, kas mani vadīja pāri kalniem un jūrām visā garajā ceļā, ko man vajadzēja uzņemties jūsu dēļ.

—    Ko man nozīmē jūsu vārds? Ko nozīmē man šī cituriene, no kurienes jūs nākat? Un ko nozīmē, kā jūs dabūjāt zināt, ka esmu briesmās? Nākotnes dēļ es gribu aizmirst pagātni. Jūsu vārds ir Gulbja

bruņinieks, jūs nākat no Svētītās zemes un man jūs ir atsūtījis pats Dievs. Ko vēl vairāk vajadzētu zināt man? Še jums mana roka.

Bruņinieks to aizgrābts noskūpstīja, un nepagāja vēl mēnesis, kad pils kapelāns tos savienoja tai pašā kapelā, kur Beatrise, bīdamās no kādām citām laulībām, veselu gadu un vienu dienu tik rūgti bija raudājusi.

Debesis svētīja šo laulību: trijos gados Beatrise davāja savam vīram trīs dēlus — Robertu, Gotfrīdu un Rūdolfu. Vēl trīs gadi aiztecēja vislabākā saskaņā un viņu laime bija tik liela, ka tā likās nākam no kādas citas pasaules.

—           Mīļo māt, — kādu dienu teica jaunais Roberts, atgriezies pilī, — saki, kā sauc manu tēvu?

—   Kam tev to? — drebēdama jautāja māte.

—   Aspernas barona dēls man prasa.

—   Tavs tēvs saucas Gulbja bruņinieks, un cita vārda viņam nav.

Ar šo atbildi bērns apmierinājās un atgriezās pie saviem rotaļu biedriem. Pagāja vēl viens gads. Kaut gan viņu laime nebija vairs tik pārmērīga, kā pirmajos gados, tomēr viņus apņēma tas klusais miers, kāds jūtams dvēseļu tuvībā.

—           Mīļo māt, — kādu dienu teica jaunais Gotfrīds, — kad mans tēvs atbrauca šurp laivā, kuru vilka gulbis, no kurienes tad viņš nāca?

—   Kam tev to vajag zināt? — nopūzdamās jautāja māte.

—   Grāfa Megena dēls man to prasīja.

—           Viņš atnāca no tālas, nezināmas zemes, tas ir viss, ko es tev zinu teikt.

Bērns apmierinājās ar šo atbildi, pateica to saviem rotaļu biedriem un savā bērna nevainībā turpināja rotaļāties upes krastā.

Pagāja vēl viens gads, bet bruņinieks redzēja, ka Beatrise reizēm kļūst domīga un to moca kāds nemiers, tomēr viņš nelikās to redzot un bija pret viņu vēl maigāks un sirsnīgāks.

—            Mīļo māt, — kādu dienu teica jaunais Rūdolfs, — kad viņš tevi toreiz izglāba no ļaunā Žerāra, kas viņam teica, ka tev draud briesmas?

—   Kam tev tas jāzina? — raudādama jautāja māte.

—   Markgrāfa Gorkuma dēls man to prasīja.

—           Dievs, — atbildēja māte, — Dievs, kas redz visus apbēdinātos un sūta tiem savus eņģeļus palīgā.

Bērns vairāk nejautāja. Viņš bija radināts uzskatīt Dievu kā tēvu un tāpēc nebrīnījās, ka Dievs būtu darījis viņa mātes labā to pašu, ko tēvs darītu sava bērna labā.

Bet princese Beatrise skatījās uz šo lietu pavisam citādām acīm. Viņa bija nākusi pie atziņas, ka dēlu pirmais dārgums ir tēva vārds, bet viņas dēliem šā vārda nebija. Tie paši jautājumi, ar kuriem viņi bija griezušies pie mātes, tiks tiem uzdoti nākotnē arī no citiem cilvēkiem, un viņi varēs

atbildēt to pašu, ko tiem bija teikusi māte. Beatrise kļuva skumja un grūtsirdīga, jo bija nolēmusi prasīt savam vīram, lai arī kas notiktu, to, ko viņa bija solījusies nekad nevaicāt.

Bruņinieks redzēja viņas dvēseles nemieru un nojauta tā cēloņus. Jau vairākkārt, redzot Beatrisi tik nelaimīgu, viņš bija gribējis tai visu atklāt, bet ik reizes to bija atturējusi briesmīgā doma, ka tādā gadījumā viņiem jāšķiras uz visiem laikiem.

Beidzot Beatrise vairs nespēja ilgāk izturēt, viņa uzmeklēja bruņinieku, krita tam pie kājām un viņas bērnu dēļ lūdza atklāt tai savu vārdu, no kurienes tas nācis un kas to sūtījis.

Bruņinieks nobāla, it kā būtu pienākusi viņa pēdējā stundiņa, tad noliecās un noskūpstījis Beatrisi uz pieres, viņš teica:

— Ak vai, tam tā jānotiek, šovakar es tev pateikšu visu.

## IX

Stundenis rādīja sesto stundu, kad bruņinieks ar savu sievu apsēdās uz balkona. Bailes un nemiers māca Beatrisi, bet bruņinieks bija skumjš.

Kādu brīdi abi sēdēja klusu un viņu skatieni instinktīvi bija pievērsušies tālei, un lūkojās uz to pašu vietu, no kurienes bija ieradies bruņinieks, lai cīnītos ar Zerāru. Beatrise nodrebēja un bruņinieks smagi nopūtās. Kopēja sajūta lika tiem atkal atrast vienam otru, viņu skatieni sastapās. Bruņinieka acis valgi mirdzēja un viņa skatienā izpaudās tādas skumjas, ka Beatrise to vairs nespēja izturēt un, ceļos nokritusi, iesaucās:

—   Ak, nē, nē, mans draugs! Ne vārda par šo noslēpumu, kas mums varētu tik dārgi maksāt! Aizmirsti, ko es tev prasīju, un kaut arī tu neatstāsi mūsu bērniem savu vārdu, viņi tomēr būs krietni cilvēki un paši sagādās sev vārdu.

—    Uzklausi mani, Beatrise, — abildēja bruņinieks, — viss ir Dieva ziņā un, ja viņš tev ir atļāvis uzdot man šo jautājumu, tas nozīmē, ka mana stunda ir pienākusi. Deviņus gadus es esmu nodzīvojis kopā ar tevi un tie bija neizsakāmas laimes laiki, tas ir vairāk, nekā kuram katram citam ir ticis dots. Pateicies Dievam, kā to daru es, un nu klausies, kas man tev sakāms.

—   Ne vārda! ne vārda! es tevi lūdzu! — iesaucās Beatrise.

Bruņinieks izstiepa roku pret kādu punktu, kas pirms dažām minūtēm

bija kļuvis redzams. Beatrise pazina gulbi ar laivu.

—   Tu redzi, — viņš teica, — mans laiks ir klāt, tagad tu dzirdēsi visu, ko jau sen slepeni esi vēlējusies zināt un ko man bija pavēlēts tev atklāt, tiklīdz tu to prasīsi. Es esmu tava tēva, Klēves Roberta, cīņu biedrs un tava tēvoča, Bujonas Gotfrīda, draugs. Es esmu Alostas Rūdolfs, kas krita Jeruzalemes aplenkšanas laikā.

Beatrise iekliedzās, nobālusi pacēla galvu un baiļu pilnām acīm stīvi raudzījās bruņiniekā. Viņa gribēja kaut ko teikt, bet spēja izdabūt pār lūpām tikai nesakarīgas skaņas — kā sapņu murgos.

—   Jā, es zinu, — viņš turpināja, — tas, ko es tev saku, ir kaut kas nedzirdēts. Bet neaizmirsti, Beatrise, ka es biju kritis brīnumu zemē, un tas Kungs ar mani ir darījis to pašu, ko viņš reiz darījis ar Jairus meitiņu un Marijas brāli Lācaru. Tas ir viss.

—   Ak Dievs, ak Dievs! — iesaucās Beatrise, piecēlusies ceļos, — bet tas, ko jūs sakāt, ir neiespējami.

—  Es cerēju, Beatrise, ka tava ticība ir lielāka, — atbildēja bruņinieks.

—   Un jūs esat Alostas Rūdolfs? — viņa murmināja.

—    Jā gan. Kā tu pati zini, Bujonas Gotfrīds, toreiz, kad viņš ieradās šeit pēc tava tēva, bija atstājis armiju savu divu brāļu un manā vadībā. Kad viņš atgriezās pie mums, viņš tā bija sajūsmināts par tavu jaunības skaistumu, ka visu ceļu par tevi vien runāja. Ja Gotfrīds tevi mīlēja kā savu meitu, tad es varu teikt, ka mani viņš mīlēja kā savu dēlu, un tāpēc no brīža, kad viņš tevi bija ieraudzījis, viņš bija ieņēmis prātā mūs savienot. Es toreiz biju tikai divdesmit gadu vecs, un mana dvēsele bija jaunavīgi tīra. Dzirdot, kādu viņš tevi man attēloja, mana sirds iedegās pret tevi tik karsti, it kā es tevi jau būtu pazinis kopš savām bērnu dienām. Starp mums jau viss bija tik cieši norunāts, ka viņš mani citādi nesauca, kā par savu māsasdēlu.

Tavs tēvs krita kaujā un es to apraudāju, it kā viņš būtu bijis mans miesīgais tēvs. Mirdams viņš man vēl deva savu piekrišanu un svētību. No tā laika es tevi uzskatīju par savu, tavs tēls dzīvoja manā sirdī un savās domās es tavu vārdu pieminēju katrā lūgšanā.

Mēs sasniedzām Jeruzalemi. Mūsu trīs pirmie uzbrukumi tika atsisti, pēdējais ilga sešdesmit stundu. Vajadzēja vai nu iekļūt svētajā pilsētā, vai no tās pavisam atteikties. Gotfrīds pavēlēja gatavoties izšķirošajam uzbrukumam. Mēs kopīgi vedām savu pulku cīņā, iedami tā priekšgalā, uzslējām divas trepes un abi blakus kāpām augšā. Drīz vien mēs aizsniedzām mūra augšmalu. Es jau izstiepu roku, lai aizķertos aiz kāda ieroba, kad pēkšņi ieraudzīju kā zibens liesmu pamirdzam šķēpa asmeni, sajutu asas sāpes, ledaini aukstas trīsas izskrēja man cauri visai miesai. Es izdvesu tavu vārdu un neko vairs ne juzdams, ne redzēdams, gāzos lejā. Es biju miris.

Man nebija nekādas jēgas, cik ilgi es biju gulējis šajā cietajā miegā, ko sauc par nāvi. Beidzot kādudien man likās, ka es sajūtu kādu roku nogulstamies man uz pleca. Man šķita, ka ir ausis Josafatas dienas rīts.

Kāds pirksts aizskāra manus plakstus, es atvēru acis: redzēju sevi guļam kapā, kura vāks bija pats no sevis atvēries, un pie mana zārka stāvēja kāds virs, kurā pazinu Gotfridu. Ap pleciem tam bija apmests purpura mētelis, galvā kronis un viņa pieri apvija staru vaiņags. Viņš noliecās pie manis, uzpūta manām lūpām savu elpu, un es jutu, ka atkal dzivība atgriežas manās krūtis. Tomēr kaps vēl mani turēja saistītu kā dzelzs važās. Es gribēju runāt, bet manas lūpas tikai mēmi pakustējās.

—    Mosties, Rūdolf, — viņš teica, — tas Kungs to tev atļauj, un uzklausi, ko es tev teikšu.

Tad ar pārdabisku piespiešanos es saņēmu visus savus jaunai dzivei atdzimstošos spēkus un izdvesu tavu vārdu.

—   Es gribu ar tevi runāt par viņu, — teica Gotfrīds.

—   Bet, — pārtrauca Beatrise, — Gotfrīds taču arī bija jau miris.

—   Jā, — atbildēja Rūdolfs, — un, lūk, kas bija noticis. Gotfrīds bija ticis noindēts un pirms savas nāves bija izteicis vēlēšanos, lai viņa miesas tiktu guldītas līdzās manējām. Tas arī tika izpildīts, viņu apglabāja karaliskā tērpā, bet viņa purpura mantijai un karaļkronim Dievs bija pievienojis vēl mirdzošu staru vainagu. Gotfrīds pats man pastāstīja visu, kas bija noticis pēc manas nāves un ko es, protams, nevarēju zināt.

—   Bet kas ar Beatrisi? — es jautāju.

—    Nu, lūk, par viņu mēs tūdaļ runāsim, — viņš atteica. — Es tāpat kā tu dusēju savā kapā, gaidīdams lielo tiesas dienu, bet tad pamazām es it kā sāku mosties no dziļā miega un sajutu sevī dzīvību pulsējam. No manām maņām vispirms pamodās dzirde, un man likās, ka es saklausītu tālas zvaniņa skaņas, kuras kļuva arvien skaidrākas, jo vairāk es nācu pie samaņas. Drīz vien es nopratu, ka tas ir zvaniņš, ko es reiz tiku uzdāvinājis Beatrisei. Tai pašā mirklī man atgriezās atmiņa un es atcerējos, kāds brīnišķīgs spēks piemita Pētera Eremita pārvestajām lūgšanu krellēm. Beatrisei draudēja briesmas un tas Kungs bija atļāvis zvaniņa skaņām iespiesties mana kapa klusumā un atmodināt mani no nāves miega.

Es atvēru acis, ap mani bija kapa melna nakts. Tad man uznāca briesmīgas bailes: tā kā man nebija nekādas jausmas, cik ilgs laiks ir pagājis, es iedomājos, ka esmu ticis dzīvs aprakts, bet tai pašā acumirklī telpu piepildīja vīraka smarža. Es izdzirdu debesu pulku dziedāšanu, divi eņģeļi pacēla mana kapa akmens vāku un es ieraudzīju Kristu līdz ar viņa māti sēžam uz mirdzošu mākoņu troņa.

Es gribēju mesties ar savu vaigu pie zemes, bet nespēju ne pakustēties.

Tomēr es jutu, kā atraisās saites, kas sēja manu mēli, un es iesaucos:

—   Kungs, Kungs! slavēts lai ir tavs svētais vārds!

Tad Kristus pavēra savu muti un viņa vārdi skanēja manās ausīs kā visskaistākā mūzika:

—   Gotfrīd, mans krietnais un dievbijīgais kalps, vai tu nekā nedzirdi? — viņš man jautāja.

—  Ak, Kungs Jēzu, — es atbildēju, — es dzirdu svēto zvaniņu skanam un šīs skaņas man vēsta, ka tā, kuras tēvs ir miris tevis dēļ un kuras līgavainis un arī tēvocis ir krituši tev par slavu, pašreiz atrodas briesmās un viņai nav cita glābēja, ak Kungs, kā vienīgi tu.

—    Tad saki, ko es varētu darīt tevis labā? — teica Kristus. — Es esmu Dievs atdarītājs: lūdz, un ko tu lūgsi, tiks tev dots.

—   Ak, Kungs Jēzu, — es atteicu, — priekš sevis man nav ko lūgt, jo tu man esi devis vairāk nekā kuram katram citam. Tu mani esi izvēlējies vadīt krusta karotāju pulkus un atbrīvot svēto pilsētu. Man tu esi devis zelta kroni tur, kur pats nesi ērkšķu vaiņagu, un esi man žēlīgi devis svētītu galu. Kungs Jēzu man nav nekā ko izlūgties no tevis, it īpaši tagad vēl, kur manas acis ir skatījušas tavu dievišķīgo godību. Bet ja es drīkstētu lūgt kāda cita labā…

—   Vai es tev neteicu, ka viss, ko tu lūgsi, tiks tev dots? Ja tu ticēji man, dzīvs būdams, vai tu sāc šaubīties par mani pēc savas nāves?

—  Ak, Kungs Jēzu, — es atbildēju, — tu, kas lasi cilvēku visslepenākās domas, zini, kā man bija žēl nomirstot. Četrus gadus es loloju savā sirdī kādu cerību, proti: savienot to, ko es mīlēju kā brāli, ar to, ko es mīlu kā savu meitu. Nāve viņus izšķīra. Alostas Rūdolfs mira tevis dēļ. Atdod, Kungs Jēzu, viņam tā atlikušo dzīves laiku, lai viņš var steigties palīgā savai līgavai, kura pašreiz atrodas lielās briesmās, par ko liecina zvaniņš, kas skan bez mitēšanās, par zīmi tam, ka viņa nemitīgi lūdzas.

—    Lai notiek, kā tu vēlies, — teica Kristus, — lai Alostas Rūdolfs ceļas un steidz palīgā savai līgavai. Es viņu atlaižu no kapa līdz tai dienai, kamēr viņa sieva tam prasīs, kas viņš ir, no kurienes nāk un kas viņu sūtījis! Šie trīs jautājumi būs tā zīme, pēc kuras viņš noskārtīs, ka es to aicinu atpakaļ.

—    Ak, Kungs, Kungs! — es iesaucos, — lai slavēts ir tavs svētais vārds.

Tiklīdz es biju izteicis šos vārdus, starp debesīm un mani aizklājās mākonis un es nekā vairs neredzēju.

Tad es piecēlos no sava kapa un pienācu pie tavējā. Es uzliku roku tev uz pleca, lai atmodinātu tevi no nāves miega. Es aizskāru tavus plakstus, lai atvērtu tos. Es uzpūtu savu elpu tavām lūpām, lai tev atdotu dzīvību un saprātu. Un tagad, Alostas Rūdolf, celies! Tas Kungs tev pavēl steigties palīgā tavai līgavai un palikt pie viņas tik ilgi, kamēr viņa tev prasīs, kas tu esi, no kurienes tu nāc un kas tevi sūtījis.

Tiklīdz Gotfrīds bija beidzis runāt, es jutu, ka raisās važas, kas mani bija saistījušas pie kapa. Un es piecēlos tikpat pilns dzīvības spēka, kāds biju pirms nāvīgā dūriena, un tā kā mani bija apglabājuši manā bruņu tērpā, es biju pilnīgi apbruņots, vienīgi man trūka zobena, kas, man krītot, bija izslīdējis no rokas un ko, jādomā, nebija varējuši atrast, fi

Tad Gotfrīds apjoza man savu zelta zobenu, pakāra man plecos šc> ragu, ko tas mēdza lietot cīņas drūzmā, un uzmauca man pirkstā gredzenu, ko tam bija dāvinājis ķeizars Aleksis. Tad, mani apkampdams, viņš teica: I • i fļir i

—   Brāl, es jūtu, ka Dievs mani sauc atpakaļ, uzliec atkal akmeni uz mana kapa; un kad to būsi izdarījis, nezaudē vairs ne brīdi, bet stedzies Beatrisei palīgā.

Pie šiem vārdiem viņš iegūlās savā kapā, aizvēra acis un vēlreiz nomurmināja:

—   Kungs, Kungs! lai slavēts ir tavs svētais vārds!

Es noliecos pār viņu, lai to vēlreiz apkamptu, bet viņš vairs neelpoja

un bija aizmidzis tā Kunga mierā.

Es atkal aizdarīju viņa kapa akmens vāku, ko dievišķā roka bija pacēlusi. Tad es gāju, nometos ceļos pie altāra, pielūdzu Dievu un, nekavēdamies vairs ne brīdi, steidzos tev palīgā. Baznīcas priekšā es atradu ar segu apklātu zirgu, bet pie sienas stāvēja piesliets šķēps: nevienu mirkli es nešaubījos, ka tie abi ir domāti man. Es paņēmu šķēpu, uzkāpu zirgā un, apsvēris, ka Dievs būs licis dzīvnieka instinktam vadīt mani, es uzmetu zirgam pavadu uz kakla un ļāvu tam pašam izvēlēties ceļu.

Tā es izjāju cauri visai Sīrijai, Kapadoķijai, Turcijai, Trāķijai, Dalmācijai, Itālijai un Vācijai. Beidzot, pēc gada un vienas dienas ilga ceļojuma, es nonācu Reinas krastā. Tur es atradu laivu, pie kuras ar zelta ķēdēm bija piesiets gulbis. Es iekāpu laivā, un gulbis mani atveda pie pils. Visu pārējo tu, Beatrise, pati zini.

—   Ak vai! — iesaucās Beatrise, — lūk, gulbis ar laivu piestāj krastā tai pašā vietā kā toreiz. Bet, ak, es nelaimīgā, šoreiz viņš nāk, lai tevi aizvestu. Rūdolf, Rūdolf, piedod man!

—     Man, Beatrise, nav nekā tev ko piedot, — atteica Rūdolfs, to apskaudams. — Mans laiks ir pagājis. Dievs mani sauc atpakaļ, tas ir viss. Pateiksimies viņam par tiem deviņiem laimes gadiem, ko viņš mums piešķīris, un lūgsim, lai viņš mums piešķirtu tādus pašus Paradīzē.

Tad viņš lika pasaukt savus trīs dēlus, kas turpat pļavā rotaļājās. Zēni tūdaļ atsteidzās. Vispirms viņš apkampa savu vecāko dēlu Robertu un, nododams tam savu vairogu un zobenu, iecēla to par savu pēcnācēju. Tad viņš apkampa vidējo, Gotfrīdu, un atstāja tam savu ragu līdz ar Luvēnas grāfisti. Beidzot viņš apkampa trešo dēlu, Rūdolfu, un deva tam gredzenu līdz ar Messes grāfisti. Tad viņš pēdējo reizi apskāva Beatrisi, pavēlēja ari turpmāk dzīvot pilī un piekodināja dēliem mierināt raudošo māti, kaut gan tie nekā nesaprata no viņas asarām. Nokāpis lejā pagalmā, viņš atrada savu zirgu jau apseglotu. Jādams pāri pļavai, viņš gandrīz vai ik uz soļa sūtīja vēl pēdējos sveicienus, tad iekāpa laivā, kas tūdaļ devās turp, no kurienes tā bija nākusi, un drīz vien viņš bija pazudis nakts krēslā, kas nolaidās no debesīm.

No šā brīža līdz pat savai nāvei Beatrise ik dienas nāca uz balkona, bet ne gulbis, ne laiva, ne bruņinieks vairs nerādījās.

—    Tāpēc, lūk, es lūdzu Alostas Rūdolfu, — turpināja Helēna, — palūgt mīļajam Dievam, lai viņš manis dēļ izdara tādu pašu brīnumu, kādu tas savā žēlastībā ir parādījis princesei Beatrisei.

—   Lai notiek tā! — atbildēja Otons smaidīdams.

Grāfs Rābenšteins turēja vārdu, ko bija devis. Saulei uzlecot, pļavā, kas no pils aizstiepās līdz upei, varēja redzēt virs viņa telts plīvojam tā karogu. Pie telts ieejas bija pakārts viņa vairogs, kura vidū greznojās tā vapenis: uz sudraba klints pakāpies zelta lauva sarkanā laukā. Ik stundu no telts iznāca trompetists un pēc kārtas pagriezies uz visām debess pusēm, lika skanēt izaicinājuma signālam.

Diena pagāja un neviens vēl nebija atsaucies uz grāfa Rābenšteina izaicinājumu, jo, kā mēs jau teicām, Klēves prinča Ādolfa draugi un sabiedrotie bija par vēlu saņēmuši ziņu, vai arī izkaroja paši savus vai ķeizara karus, tā kā neviens pats neieradās. Rūpju pilns vecais kareivis apstaigāja pils mūrus, Helēna Beatrises kapelā lūdza Dievu un Otons piedāvājās saderēt, ka viņš vienu pēc otras iešaus trīs bultas Rābenšteina lauvā. Tikai Hermanis nezināma iemesla dēļ bija pazudis un rīta jundā nebija atsaucies ne viņš, ne arī kāds cits.

Pienāca nakts, ne aplencēju, ne aplenkto stāvoklī nekas nebija grozījies. Helēna uzdrošinājās pacelt acis uz savu tēvu. Tikai tagad viņa aptvēra visas savas atteikšanās sekas un pati šī atteikšana bija nākusi tik pēkšņi un tik negaidīti, ka viņa atradās pastāvīgās bailēs, ka tik sirmais valdnieks viņai neprasītu par šīs atteikšanās iemesliem.

Nākamā diena ausa tikpat skumja un draudoša kā vakarējā un no jauna līdz ar rīta ausmu atskanēja grāfa Rābenšteina fanfaras. Vecais valdnieks ik stundu kāpa uz mūriem un, līdzi trompetistam griezdamies uz visām debesu pusēm, lādējās, ka viņa jaunībā tādas lietas nebūtu varējušas notikt un ka vismaz savi desmit cīnītāji jau būtu parādījušies laukā, lai aizstāvētu tik svētu lietu. Helēna vairs neizgāja no Beatrises kapelas. Vienīgi Otons vispārējā nomāktībā likās mierīgs un bezrūpīgs un Hermanis arvien vēl nebija atradies/

Nakts pagāja vienā uztraukumā un nemierā. Ausa pēdējās dienas rīts. Nākamā dienā vajadzēja sākties uzbrukumam un uzkāpšanai mūros, un vairākiem simtiem cilvēku ar savu dzīvību nāktos samaksāt par kādas jaunas metenes stūrgalvību. Tāpēc, lūk, kad pirmie saules stari parādījās austrumos, Helēna, kas visu nakti kapelā bija pavadījusi lūgšanā un asarās, bija nolēmusi upurēt sevi, lai izbeigtu šo ķildu.

Viņa devās pāri pagalmam, lai uzmeklētu savu tēvu, kurš, kā viņai teica, esot ieroču zālē, bet te viņa uzzināja, ka rīta jundā esot trūcis arī Otons, tā kā bija jādomā, ka viņš, līdzīgi Hermanim, ir aizbēdzis no pils. Šī vēsts bija pēdējais trieciens Helēnas pretestībai. Otons atstaj viņas tēvu, Otons aizbēg, kad katra cilvēka un sevišķi vēl tik veikla strēlnieka palīdzība pilij ir tik nepieciešama. Tas bija kaut kas tāds, ko viņa pat sapnī nebija varējusi iedomāties, un tas uz viņas apņemšanos atstāja izšķirošu iespaidu.

Viņa atrada savu tēvu tērpjamies bruņās. Vecais karavīrs, atcerēdamies savu jaunību un paļaudamies uz Dievu, cerēja, ka Dievs tam dos viņa jaunības gadu spēku. Un tā, lūk, viņš bija nolēmis pats stāties pretī grāfam Rābenšteinam.

Helēna no pirmā acu uzmetiena saprata, cik nelaimīgi šāda apņemšanās var beigties. Viņa krita tēva priekšā ceļos un teica, ka esot gatava kļūt par grāfa sievu. Bet viņa to teica tādā sāpju sagrauztā balsī, un viņas acis bija tik pilnas asaru, ka vecais valdnieks tūdaļ redzēja: viņam labāk ir mirt nekā dzīvot un redzēt savu vienīgo bērnu uz visu mūžu notiesātu ciest šādas sāpju mokas.

Tai brīdī, kad valdnieks, piecēlis Helēnu, spieda to pie savas sirds, no jauna atskanēja izacinājums, ko grāfs Rābenšteins lika pūst ik stundas. Tēvs un meita nodrebēja it kā tos būtu ķēris kopīgs sitiens. Kareiviskajam signālam sekoja nāves klusums. Bet šoreiz tas nebija ilgs: izaicinājumam atbildēja tālas raga skaņas. Valdnieks un Helēna atkal nodrebēja, bet šoreiz aiz prieka.

Abi uzkāpa princeses Beatrises balkonā, lai redzētu, no kuras puses nāk šis negaidītais palīgs. Tas bija tūdaļ redzams, jo visu acis raudzījās turp un visu rokas bija izstieptas tajā virzienā. Kāds bruņinieks pilnā bruņu tērpā ar nolaistu sejsegu laivā brauca uz leju pa Reinu, un viņam līdzās tāpat apbruņots stāvēja viņa vairognesis.

Viņa kaujas zirgs, kas tāpat kā kungs bija dzelzīs kalts, stāvēja laivas priekšgalā un zviegdams atbildēja uz divkāršo kaujas signālu. Bruņiniekam tuvojoties, varēja jau saskatīt viņa krāsas: sudraba gulbi sarkanā laukā. Helēna aiz pārsteiguma bija kā apmulsusi. Vai tiešām Alostas Rūdolfs bija uzklausījis viņas lūgšanas un nu ieradās, lai kā pārdabisks aizstāvis atkārtotu vēlreiz to pašu brīnumu, ko Dievs bija darījis princeses Beatrises labā?

Lai nu kā tas būtu, kamēr visi aiz brīnumiem stāvēja kā satinguši, laiva arvien vairāk tuvojās. Beidzot tā piestāja krastā tai pašā vietā, kur pirms diviem gadu simteņiem bija piestājis Alostas Rūdolfs. Nepazīstamais bruņinieks izlēca krastā, tad, izvedis krastā arī savu zirgu, uzlēca seglos un vispirms aizjāja apsveikt valdnieku un princesi. Pēc tam viņš aizauļoja līdz grāfa teltij un ar savu šķēpu aizskāra grāfa vairogu, kas nozīmēja, ka viņš ar trītu dzelzi to izaicina uz dzīvību un nāvi. Bruņinieka vairognesis bija palicis laivā. No grāfa Rābenšteina telts tūdaļ iznāca viņa ieroču nesējs, lai redzētu, ar kādiem ieročiem ir bruņojies nepazīstamais bruņinieks. Viņam rokā bija šķēps, pie sāniem zobens un siksnā pie segliem karājās kaujas cirvis, bez tam vēl kaklā tam bija pakārts īss duncis, ko sauc par žēlastības dunci. Pēc apskates ieroču nesējs atgriezās teltī, bet bruņinieks, kad pa otram lāgam bija apsveicis tos, kuriem viņš bija nācis palīgā, aizjāja ieņemt cīņas distanci un, apstājies apmēram simts soļu no telts, gaidīja savu pretinieku.

Viņam nenācās ilgi gaidīt: grāfs jau bija pilnā apbruņojumā, tā kā viņam atlika uzlikt tikai bruņucepuri, un viņš bija gatavs stāties cīņas vietā. Tāpēc arī viņš drīz vien iznāca no savas telts. Atveda grāfa kaujas zirgu, un viņš ar tādu skubu metās seglos, ka skaidri bija redzams: viņš ne uz mirkli negrib nokavēt cīņu, uz ko tik negaidot to bija izaicinājis sudraba gulbja bruņinieks. Bet lai arī kā viņš steidzās, grāfs tomēr pameta acis uz savu pretinieku, lai pēc kādas heraldiskas zīmes uzzinātu, ar ko viņam ir darīšana. Bruņinieka bruņucepuri rotāja mazs zelta kronis, kura atzari bija veidoti kā vīnstīgāju lapas, kas nozīmēja, ka viņš ir valdnieks vai valdnieka dēls.

Kādu brīdi iestājās klusums, pa kuru laiku abi cīnītāji sakārtoja savus ieročus un skatītāji paguva novērtēt abus pretiniekus.

Trīsdesmit vai trīsdesmit piecus gadus vecais grāfs Rābenšteins atradās savu spēku pilnbriedā. Kā saaudzis ar savu kaujas zirgu, viņš likās pats fiziska spēka iemiesojums. Varēja teikt, ka viņu tikpat grūti izsist no segliem, kā izraut ozolu ar visām saknēm, un lai to nogāztu, vajadzēja spēcīgu malkas cirtēju.

Turpretī nepazīstamais bruņinieks, cik to varēja spriest pēc viņa kustību vijīguma, tik tikko bija pāraudzis zēna gadus. Viņa bruņas, kaut arī pietiekami stipras, bija elastīgas kā čūskas āda. Varēja just, ka zem šīs elastīgās dzelzs strāvoja jaunas asinis. Ikviens saprata, ka vai nu viņš paliktu uzvarētājs, vai tiktu uzvarēts, viņam šai cīņā jācenšas izmantot tās priekšrocības, kas bija gluži pretējas grāfa Rābenšteina spējām.

Grāfa trompetists deva signālu, kuram tūdaļ atbildēja nezināmā bruņinieka raga skaņas, un Klēves valdnieks Ādolfs, kas kā tiesnesis no balkona pārskatīja kaujas lauku, aizrāvies jaunības atmiņās, iesaucās skaļā balsī:

- Sākt!

Tai pašā brīdī abi cīnītāji devās viens otram pretī un sastapās apmēram laukuma vidū. Grāfa šķēps noslīdēja gar bruņinieka vairoga malu un, atsities pret bruņu aizsargu, kas tam bija pakārts kaklā, salūza. Turpretī bruninieka šķēps ķēra grāfa bruņucepuri un no trieciena pārtrūka siksnas, kas to saturēja pazodē. Līdz ar to atsedzās grāfa piere un viņš palika atbruņots stāvam ar kailu galvu. Tai pašā mirklī daži asins pilieni noritēja tam pār seju, no kā bija redzams, ka bruņinieka šķēps, notriekdams grāfa cepuri, ir skāris ari viņa galvaskausu.

Sudraba gulbja bruņinieks apstājās, lai dotu grāfam laiku dabūt sev citu cepuri un šķēpu. Ar to viņš lika saprast, ka negrib izmantot savus pirmos panākumus, bet ir gatavs turpināt ciņu vienādā stāvoklī un ar vienādām izredzēm. r

Grāfs saprata smalkjūtību un brīdi šaubījās, vai to pieņemt, vai nē. Tomēr, tā kā jau pirmajā sadursmē viņa pretinieks bija pierādījis, ka to nedrīkst par zemu novērtēt, viņš aizsvieda šķēpa palieku, paņēma no sava ieroču nesēja rokām citu bruņucepuri, bet pasniegto šķēpu atstūma un izvilka zobenu, tādējādi likdamas saprast, ka turpmākai cīņai viņš izvēlas šo ieroci. Bruņinieks tūdaļ sekoja sava ienaidnieka paraugam: aizmetis šķēpu, arī viņš izvilka zobenu un sveicināja grāfu par zīmi, ka viņš ar prieku ir gatavs cīņu turpināt. Trompetists deva otru signālu un abi ienaidnieki traucās viens otram pretī.

Jau pēc pirmajiem cirtieniem skatītāji redzēja, ka viņu spriedums ir bijis pareizs: viens cīnītājs paļāvās uz savu spēku, otrs — uz savu veiklību. Saskaņā ar to ari norisinājās turpmākā cīņas gaita: viens cirta ar visu asmeni, otrs — ar smaili. Grāfs Rābenšteins mēģināja pāršķelt sava pretinieka bruņas, bet nepazīstamais bruņinieks visiem spēkiem mēģināja iedragāt sava ienaidnieka tērpu.

Tā bija briesmīga cīņa: grāfs Rābenšteins kā malkas cirtējs atvēzējies, cirta ar abām rokām un pēc katra cirtiena šķīda uz visām pusēm dzelzs drumslas. Sudraba gulbis jau sen bija pazudis, bruņinieka vairogs tika sacirsts gabaliņu pa gabaliņam un zelta kronītis bija salauzts. No otras puses nezināmais bruņinieks rūpīgi izmantoja katru spraudziņu, pa kuru nāve varētu iesprausties līdz pretinieka sirdij. Pa plecu un bruņucepures savienojumu spraugām grāfam tecēja asinis, kas liecināja, ka pretinieka zobena smaile ir paguvusi iespiesties bruņu savienojuma vietās. Šādā veidā turpinot, cīņas iznākums bija tikai laika jautājums, proti: vai sudraba gulbja bruņinieka bruņas izturēs tik ilgi, kamēr grāfs Rābenšteins, asiņodams no divām vai trīs brūcēm, būs pazaudējis pēdējos spēkus? Tāds, lūk, bija jautājums, ko sev deva katrs skatītājs, redzēdams abu cīnītāju taktiku. Beidzot, ar varenu zobena cirtienu grāfs Rābenšteins sadragāja sava pretinieka bruņu cepures virsotni, gandrīz pilnigi atsegdams tā galvu. Tagad grāfam bija noteiktas izredzes uzvarēt un princesi Helēnu līdz ar viņas tēvu jau pārņēma drausmas.

Bet viņu bailes drīz izgaisa: viņu jaunais aizstāvis saprata, ka ir pienācis laiks mainīt taktiku. Viņš tūdaļ pārstāja uzbrukt un tikai atvairīja cirtienus.

Sākās lieliska divcīņa. Sudraba gulbja bruņinieks stāvēja kā klints, likās, ka vienīgi viņa roka un zobens bija dzīvas. Un no šā brīža grāfa cirtieni vienmēr atsitās pret bruņinieka zobenu, pat neskārdami tā bruņas. Grāfs bija lielisks cīnītājs, bet viņa pretinieks, likās, tikpat veikli prata rīkoties ar visādu šķiru ieročiem. Abu zobenu asmeņi kā magnēts pievilka viens otru: tie bija divi krustojošies zibeņi, divas savijušās čūskas.

Bet ilgi šāda cīņa nevarēja vilkties: lai cik vieglas bija grāfa gūtās brūces, tomēr asinis jau mērcēja zirga segu. Viņa bruņucepure pieplūda ar asinīm un viņš tās izsprausloja pa sava sejsega caurumiem. Grāfs juta, ka spēki sāk mazināties un skatiens apmiglojas. Viņa pretinieks zobenu cīņā bija parādījis tādu māku, ka uz šo ieroci grāfam vairs nebija ko cerēt. Viņš nolēma spert izmisuma soli: aizmetis prom nederīgo ieroci, viņš sagrāba kaujas cirvi, kas karājās viņa seglu siksnā. Bet bruņinieks ar tādu precizitāti atkārtoja katru viņa kustību, ka bija jādomā: to vada kādi pārdabiski spēki, un tā, lūk, abi pretinieki bija gatavi jaunai cīņai, kurai šoreiz vajadzēja būt izšķirošai.

Bet jau pēc pirmajiem cirtieniem abi pretinieki sev par lielu izbrīnu pamanīja, ka šoreiz lomas ir mainījušās: grāfs Rābenšteins tikai aizstāvējās, bet sudraba gulbja bruņinieks pārgāja uzbrukumā un izdalīja cirtienus ar tādu spēku un ātrumu, ka nebija iespējams acīm saskatīt smago, masīvo ieroci, kas liesmoja viņa rokā. Sākumā grāfs vēl izrādījās sava vārda un savas slavas cienīgs, bet tad viņš nokavēja kādu atsitienu un pretinieka ierocis ar visu sparu nokrita uz viņa galvu, sadragādams bruņucepures virsotni līdz ar grāfa kroni. Kaut arī cirvis nebija skāris galvu, trieciens tomēr bija līdzīgs vāles zvēlienam. Apdullinātais grāfs noslīga pār zirga kaklu, ko tas, instinktīvi atbalstu meklēdams, aptvēra ar abām rokām, ļaudams savam kaujas cirvim krist, bet tad, sagrīļojies seglos, gāzās zemē arī viņš pats un pretiniekam vairs nevajadzēja dot vēl otru cirtienu.

Pieskrējušie kalpotāji noraisīja tam bruņucepuri: grāfs gulēja ģībonī, bet pa muti un degunu tam plūda asinis. Aiznesuši grāfu uz telti, viņi to izģērba un atrada, ka, neskaitot galvas brūces, viņš bija ievainots vēl piecās vietās.

Pa to laiku sudraba gulbja bruņinieks piestiprināja savu kaujas cirvi pie seglu siksnas, iebāza zobenu makstī, paņēma savu šķēpu un aizjājis pret grāfienes Beatrises balkonu, vēlreiz sveicināja Klēves Ādolfu un viņa meitu. Tad, kaut gan visi gaidīja, ka viņu atbrīvotājs iejās pili, viņš devās uz krastu, nokāpa no zirga un atgriezās laivā, kas tūdaļ devās pa upi ilz augšu, aizvezdams noslēpumaino uzvarētāju.

Divi stundas vēlāk grāfs nāca pie samaņas, un tūdaļ pavēlēja nojaukt nometni un atgriezties Rābenšteinā.

Pret vakaru ar divdesmit bruņotiem vīriem ieradās grāfs Kārlis Homburgs. Viņš bija nācis palīgā Klēves valdniekam Ādolfam, kurš, kā mēs jau minējām, bija izsūtījis ziņnešus pie visiem draugiem un sabiedrotajiem apkaimē.

Kaut gan ši palīdzība tagad bija lieka, tomēr vecais kareivis tika uzņemts ar pienācīgu cieņu un sirsnību.

## XI

Kamēr Klēvē norisinājās visi šie notikumi, par kuriem mēs stāstījām, landgrāfs Ludvigs, kuram bija atlicis vēl vienīgi viņa vecais draugs, grāfs Kārlis Homburgs, visu laiku pavadīja Godesbergā, apraudādams Emmu, kas vairs negribēja atgriezties pie viņa, un skumdams pēc Otona, par kuru tas domāja, ka dēls ir miris. Veltīgi grāfs mēģināja atdzīvināt viņa cerības, teikdams, ka Emma tam beidzot piedos un ka viņa dēls, bez šaubām, būs izpeldējis krastā. Nabaga landgrāfs neticēja vairs nevienam un tikai teica, ka, tā kā viņš esot tiesājis bez žēlastības, tāpat arī viņam tiekot atmaksāts.

Ar laiku viņa sāpes notrulinājās, bet tām sekoja dziļa grūtsirdība, un ladgrāfs ieslēdzās visvientuļākajās Godesbergas pils istabās.

Vienīgi tikai Homburgu viņš vēl cieta savā tuvumā, bet bieži pagāja dienas, kad arī grāfs velti klauvēja pie sava drauga durvīm. Lāga bruņinieks vairs nezināja, ko iesākt: vienu brīdi viņš gribēja iet uzmeklēt Emmu Nonnervertas klosterī, bet baidījās, ka jauns atteikums tikai pavairos viņas laulātā drauga ciešanas. Tad viņš atkal gribēja sākt apklausīties par Otonu, bet nodomāja, ka, ja viņa meklēšana izrādīsies veltīga, tēva izmisumam vairs nebūs robežu.

Tāds apmēram bija stāvoklis, kad Godesbergas pilī nonāca Klēves Ādolfa sūtītā briesmīgā ziņa. Kurā katrā citā reizē landgrāfs Ludvigs nekavētos personīgi ierasties uz šo cīņu, bet tagad viņš tik dziļi bija iestidzis savās bēdās, ka nodeva visas savas pilnvaras Homburgam. Šis krietnais bruņinieks, kā tas viņam bija parasts, tūdaļ pats sarīkoja savu kaujas rumaku Ansi un divdesmit apbruņotu vīru priekšgalā devās uz Klēvi, kur nonāca tās pašas dienas vakarā, kad notika jau aprakstītā divcīņa starp grāfu Rābēnšteinu un sudraba gulbja bruņinieku.

Grāfs Kārlis, kuru saņēma kā veca cīņas biedru, atrada pilī visus līksmojam. Tikai viens apstāklis, kuram neviens nevarēja atrast izskaidrojumu, aptumšoja valdnieka prieku, proti: nezināmā bruņinieka mīklainā pazušana. Tas viss bija noticis tik negaidīti un tik strauji, ka valdnieks, redzēdams to aizejam, nekādi nebija paspējis viņu aizturēt. Visu vakaru tikai par šo savādo gadījumu vien runāja, bet neviens nevarēja rast nekādu izskaidrojumu.

Kopš cīņas beigām valdnieks ne par ko citu nebija varējis domāt un tikai, kad bija palicis viens, viņš atcerējās abus savus pazudušos strēlniekus — Hermani un Otonu. šāda viņu izturēšanās briesmu brīdī valdniekam šķita tik savāda, ka viņš nolēma, ja tie atgrieztos pilī un nespētu savu rīcību pienācīgi attaisnot, tos, visiem redzot, ar kaunu padzīt. Tāpēc arī sardzei tika pieteikts, ka gadījumā, ja Hermanis ar Otonu naktī atgrieztos, jau tūdaj no paša rīta par to ziņot valdniekam.

Nākamā rītā, gaismai austot, kāds kalpotājs iegājs prinča istabā. Abi dezertieri ap pulkstens diviem naktī bija ieradušies sardzes telpās.

Valdnieks tūdaļ apģērbās un pavēlēja atvest Otonu.

Desmit minūtes vēlāk jaunais strēlnieks stāvēja sava kunga priekšā. Viņš izskatījās tik mierīgs, it kā nemaz nezinātu, kāpēc ticis aicināts. Valdnieks viņā bargi paskatījās. Bet ja Otons valdnieka draudošā skatiena priekšā nolaida acis, tad tas notika gan vairāk aiz cieņas nekā aiz kauna. Šāda paļāvība princim likās pilnīgi nesaprotama.

Viņš iztaujāja Otonu un jaunais cilvēks uz visiem valdnieka jautājumiem atbildēja godbijīgi, bet noteikti. Viņš visu dienu esot bijis aizņemts svarīgās darīšanās, un Hermanis esot viņam palīdzējis. Tas bija viss, ko no viņa varēja izdabūt. Kas attiecoties uz Hermaņa pārkāpumu, tad viņš, Otons, ņemot visu vainu uz sevi, jo viņš esot ietekmējis šo jauno cilvēku, kura dzīvību viņš, atraujot to no viņa pienākumu pildīšanas, esot licis uz spēli.

Šāda ietiepība valdniekam bija pavisam neizprotama, bet tā kā militāras disciplīnas pārkāpumam pievienojās vēl nepaklausība seņjora varai, princis teica Otonam, ka, lai arī cik žēl viņam esot šķirties no tik lieliska strēlnieka, toņiēr tas esot pret pils dienesta noteikumiem, ka viņa kalpotāji aizejot, neizprasījuši atļaujas, un atgriezušies nesakot, kur viņi bijuši. Tātad jaunais strēlnieks varot uzskatīt sevi par atlaistu un meklēt sev tādu kungu, kāds viņam būtu pa prātam.

Divas asaras iezagās Otona acīs, bet kvēlais sārtums, kas iedegās viņa vaigos, tās tūdaļ nožāvēja. Ne vārda neatbildējis, jaunais cilvēks palocījās un aizgāja.

Valdniekam pašam viņa spriedums nebija visai patīkams un tikai sašutums, ko viņā sacēla vainīgā tiepšanās, bija piespiedis to spriest tik bargu sodu. Tāpēc domādams, ka jaunais cilvēks beidzot tomēr nožēlos, valdnieks devās pie kāda loga, kas izgāja uz pagalmu, pa kuru Otonam bija jāatgriežas sardzes telpās. Tur viņš paslēpās aiz priekškara, lai viņu neredzētu, un bija pārliecināts, ka redzēs Otonu atgriežamies. Bet Otons pat neatskatījās un lēnām aizgāja. Princis tam sekoja ar acīm un ar katru soli, ko spēra jaunais cilvēks, viņa cerības uz Otona atgriešanos izgaisa. Bet tad viņš pagalma pretējā pusē pamanīja grāfu Kārli Homburgu, kas nāca pārliecināties, vai viņa Ansis ticis laikā pabarots. Vecais grāfs un jaunais strēlnieks devās viens otram pretī, bet tad, pacēluši acis, tie palika kā zibens ķerti stāvam. Otons pazina Kārli un Kārlis pazina Otonu.

Pirmajā mirklī jaunais cilvēks gribēja steigties projām, bet Homburgs apskāva viņu un vilka pie savas krūts ar visu to draudzības siltumu, ko tas jau trīsdesmit gadu juta pret viņa tēvu.

Valdnieks nodomāja, ka lāga bruņinieks ir jucis prātā, jo tāda parādība, ka grāfs apskauj vienkāršu strēlnieku, viņam likās tik neiespējama, ka viņš negribēja ticēt savām acīm. Viņš atvēra logu un skaļā balsī pasauca grāfu. Jaunajam cilvēkam tikko vēl pietika laika izkaulēt no vecā bruņinieka solījumu, ka tas neatklās viņa noslēpumu. Tad viņš iegāja sardzes telpās, bet Homburgs steidzās paklausīt prinča aicinājumam.

Valdnieks iztaujāja Homburgu, bet nu atkal Homburgs negribēja nekā teikt. Viņš tikai pastāstīja, ka Otons ilgu laiku bijis Godesberga landgrāfa dienestā. Tur viņš to pazinis jau kopš viņa bērnības un tā viņam pieķēries, ka satiekot to še, viņš pirmajā brīdī aiz prieka bija aizmirsis savā parastajā naivajā labsirdībā, ka tiešām esot savā aizrautībā pārkāpis sava stāvokļa cieņu. Valdnieks, kurš jau sāka nožēlot savu bardzību pret Otonu, to nojauta, ka šī cilvēka pazušanā ir kāds neatrisināts noslēpums, izmantoja izdevību, lai vēlreiz pie tā atgrieztos. Viņš pasauca kādu kalpotāju un lika pateikt strēlniekam, ka viņš var palikt pilī, jo pēc grāfa Kārļa Homburga lūguma viņš tam piedodot. Bet kalpotājs tūdaļ atkal atgriezās, teikdams, ka jaunais strēlnieks kopā ar Hermani esot pazudis no pils un neviens nezinot, kas ar viņiem noticis. Šī ziņa valdnieku tik ļoti pārsteidza, ka viņš uz laiku pat aizmirsa vakardienas divcīņu, bet drīz vien tā viņam nāca atmiņā un līdz ar to atjaunojās viņa pašpārmetumi, ka viņš atstājis bez kādas atzinības balvas nezināmā bruņinieka pakalpojumu. Viņš apspriedās ar grāfu Kārli, kas šai lietā būtu darāms. Vecais bruņinieks deva tam padomu izziņot, ka Helēnas aizstāvim ir tiesības uz viņas roku un sudraba gulbja bruņiniekam atliek tikai ierasties saņemt savu atalgojumu, kas, ievērojot Helēnas skaistumu un bagātību, varēja darīt godu pat karaļdēlam. Tai pašā vakarā grāfs Kārlis Homburgs, neskatoties uz valdnieka iebildumiem, atstāja pili, aizrādīdams, ka svarīgi iemesli to saucot atpakaļ pie viņa vecā drauga Godesbergas landgrāfa.

Otons jau gaidīja bruņinieku Kervenheimā. Šeit viņš uzzināja par landgrāfa izmisumu. Iedomājoties savu tēvu nelaimīgu un ciešam, viņš aizmirsa visu, izņemot savu mīlestību uz Helēnu. Tādēļ viņš lika priekšā grāfam tūdaļ doties ceļā. Bet grāfam bija kas cits padomā: viņš gribēja ar vienu un to pašu reizi atdot grāfam viņa laulāto draudzeni un dēlu, jo cerēja, ka viens dēla vārds vairāk atmīkstinās mātes sirdi, nekā visi laulātā drauga lūgumi.

Homburgs nebija vīlies: trīs dienas vēlāk viņš ar prieka asarām acīs redzēja, kā viņa vecais draugs apskāva savu sievu un dēlu, par kuriem viņš domāja, ka tie viņam zuduši uz visiem laikiem.

Turpretī Klēves pils likās gluži tukša un ar Otona aiziešanu no tās bija pazudusi visa dzīvība. Helēna bez mitas lūdza Dievu Beatrises kapelā un Klēves valdnieks Ādolfs nepiekusis vēroja no pils balkona, vai kur neparādīsies sudraba gulbja bruņinieks. Tēvs ar meitu sastapās tikai pie galda. Katrs no tiem bija nobažījies par otra grūtsirdību. Beidzot Klēves Ādolfs nolēma rīkoties, kā viņam bija teicis grāfs Homburgs. Kādu vakaru, kad Helēna visu dienu bija pavadījusi lūgšanā un gribēja aiziet, lai lūgšanu turpinātu, tēvs to aizturēja, kad viņa pašreiz cēla kāju pār slieksni.

—   Helēna, — viņš teica, — vai kopš cīņas dienas, kas tevi tik laimīgi atbrīvoja no grāfa Rābenšteina, tu vairs neesi domājusi par nepazīstamo bruņinieku?

—    Tomēr, monsieur, — atbildēja jaunā meitene, — man liekas — kopš tās dienas es katrā savā lūgšanā esmu Dievam lūgusi viņam atmaksāt, jo jūs to nespējat izdarīt.

—     Vienīgais atalgojums, kas būtu cienīgs, šā, acīmredzot, dižciltīgā jaunā cilvēka, ir vienīgi tās roka, kuru viņš ir izglābis, — atbildēja valdnieks.

—   Tēv, ko jūs sakāt! — nosarkusi iesaucās Helēna.

—   Es saku, — atbildēja valdnieks, redzēdams , ka viņa meita ir vairāk pārsteigta nekā uztraukta, — man ir žēl, ka neesmu jau agrāk paklausījis Homburga padomam.

—   Un kādu padomu viņš jums deva? — jautāja Helēna.

—   To tu redzēsi rīt, — princis atbildēja.

Nākamā dienā heroldi devās uz Dotrehtu un Ķelni, visur ziņodami, ka princis Ādolfs neatrod citas labākas balvas, ko piedāvāt tam, kas cīnījies par viņa meitu, kā šīs pašas meitas roku, un dara zināmu sudraba gulbja bruņiniekam, ka šis atalgojums viņu gaida Klēves pilī.

Septītās dienas priekšvakarā, kad valdnieks ar savu meitu sēdēja princeses Beatrises balkonā, Helēna pēkšņi uzlika roku tēvam uz pleca un ar otru norādīja uz kādu melnu punktu, kas parādījās tālumā uz upes pretī Dornikas kraujai, tas ir, tai pašā vietā, kur reiz bija pazudusi Alostas Rūdolfa laiva.

Punkts drīz vien pieauga. Helēna pirmā saskatīja, ka tā ir laiva ar trim iekšā sēdētājiem un sešiem airētājiem.

Drīz vien viņa jau varēja izšķirt, ka tie ir trīs bruņinieki ar nolaistiem sejsegiem, un tam, kurš stāvēja vidū, bija uz kreisās rokas krāšņs vairogs.

Helēna no tā vairs nevarēja novērst acu, vēl mirklis, un nu vairs nebija nekādu šaubu: vairoga vapenis bija sudraba gulbis zilā laukā. Arī pats valdnieks, kura acis bija jau kļuvušas tumšas, tagad to skaidri redzēja. Viņš nespēja aizturēt prieka izsaucienu, bet Helēna trīsēja par visām miesām.

Laiva piestāja pie krasta. Visi trīs bruņinieki izkāpa malā un devās uz pili. Valdnieks satvēra Helēnu aiz rokas un vilkšus vilkdams sev līdzi, gandrīz vai ar varu veda to pretī viņas glābējam, bet uz trepēm spēki to atstāja un princim vajadzēja apstāties. Šajā brīdī trīs bruņinieki ienāca pils pagalmā.

—           Lai kas jūs arī nebūtu, esiet sirsnīgi sveicināti, — uzsauca viņiem princis, — un ja viens no jums patiešām ir tas krietnais bruņinieks, kas tik braši cīnījās par mūsu lietu, lai viņš nāk šurp un paceļ sejsegu, ka es apkampdams varu skatīt vaigā.

Pie šiem vārdiem tas, kurš nesa krāsaino vairogu, apstājās, atspiezdamies uz savu pavadoņu rokām un likās, ka viņš drebēja tāpat kā jaunā meitene. Bet drīz viņš saņēmās un tad, savu biedru pavadīts, u^Kāpa kāpienu pēc kāpiena un nometās uz viena ceļa Helēnas priekšā, tad it kā vilcinādamies viņš beidzot pacēla sejsegu.

—  Strēlnieks Otons! — iesaucās pārsteigtais princis.

—           Es jau tā domāju, — nomurmināja jaunā meitene, paslēpdama seju pie tēva krūtīm.

—  Kas tev dod tiesības nest bruņucepuri ar kroni? — iesaucās princis.

—  Mana dižciltība, — atbildēja jaunais cilvēks klusu, bet noteikti.

—            Kas man to var apliecināt? — jautāja Klēves Ādolfs, vēl arvien šaubīdamies par strēlnieka vārdu patiesību.

—   Es, viņa krusttēvs, — teica grāfs Homburgs.

—   Es, viņa tēvs, — piebilda Godesbergas landgrāfs Ludvigs.

Un pie šiem vārdiem abi atsedza savu bruņucepuru sejsegus.

Astoņas dienas vēlāk abi jaunie ļaudis tika salaulāti princeses Beatrises

kāpelē.

Tāds, lūk, ir stāsts par strēlnieku Otonu, kā es to dzirdēju stāstām pie

Reinas.

## SATURS

ČETRDESMIT PIECI

PIRMĀ DAĻA I nodaļa Svētā Antuāna vārti

II nodaļaPie Svētā Antuāna vārtiem

III nodaļaPārbaude

IV nodaļaKaraļa Indriķa III loža Grēva laukumā

V nodaļaSodīšana

VI nodaļaBrāļi Žojēzi

VII nodaļaDrošsirdīgā bruņinieka zobens uzvarAmora rožkoku

VIII nodaļaGaskoniešu tēli

IX nodaļaMonsieur Luanjaks

X nodaļaBruņu uzpircējs

XI nodaļaVēlreiz līga

XII nodaļaViņa Majestātes Indriķa III miteklis Luvrā

XIII nodaļaGuļamistaba

XIV nodaļaČiko ēna

XV nodaļaCik karalim grūti atrast labu sūtni

XVI nodaļaSerenāde

XVII nodaļaČiko naudasmaks

XVIII nodaļaJakobīņu prioreja

XIX nodaļaAbi draugi

XX nodaļaGaldabiedri

XXI nodaļaBrālis Boromē

XXII nodaļaPamācība

XXIII nodaļaGrēku sūdzētāja

XXIV nodaļaPaslēptuvē

XXV nodaļaGīzi

XXVI nodaļaLuvrā. Atklājumi

XXVII nodaļaDivi draugi

XXVIII nodaļaSentmalēns

XXXIX nodaļaAtpakaļ Paīzē

XXX nodaļaParīzes pilsoņi

XXXI nodaļaVēlreiz brālis Boromē

XXXII nodaļaČiko runā latīniski

XXXIII nodaļaČetri vēji

XXXIV nodaļaKā Čiko turpināja ceļojumu un koviņš piedzīvoja

XXXV       nodaļa Ceļojuma trešā diena 148

XXXVI        nodaļa Ernotons de Šarmēns 151

XXXVII nodaļa Zirgu staļļu pagalms 155

XXXVIII nodaļa Madlēnas septiņi grēki 159

XXXIX nodaļa Belesbata 162

XL nodaļa Majēnas hercoga vēstule 166

XLI nodaļa Kā priors Modests Gorenflo svētīja karali 168

OTRĀ DAĻA

I    nodaļa Kā Čiko svētīja Ludviķi XI par pasta

satiksmes ierīkošanu 175

II   nodaļa Kā Navarras karalis saprot latīniski 178

III   nodaļa Trīstūkstoš soļu garā aleja 180

IV    nodaļa Margeritas kabinets 183 V nodaļa Spānijas sūtnis 186

VI nodaļa Navarras karaļa ubagi 190

VII    nodaļa Navarras karaļa mīļākā 196

VIII    nodaļa Čiko brīnās, ka vinu Nerakā tik labi pazīst 201 IX nodaļa Navarras karaļa medību pārzinis 209

X    nodaļa Kā Navarrā medī vilkus 213

XI       nodaļa Kā Navarras karalis izturējās pirmajā kaujā 218 XII nodaļa Kas notika, kad Čiko devās uz Neraku 223

XIII    nodaļa Baltā un sarkanā spalva 228

XIV    nodaļa Durvis atveras 232

XV     nodaļa Kā 1586.gadā mīlēja dižciltīgā dāma 235

XVI    nodaļa Sentmalēna ielaušanās un tās sekas 241

XVII    nodaļa Kas notika noslēpumainajā namā 245

XVIII    nodaļa Laboratorija 249 XIX nodaļa Anžū hercogs Flandrijā 252

XX nodaļa Monsieur 256

XXI nodaļa Franči un flāmi 260

XXII     nodaļa Ceļinieki 262

XXIII    nodaļa Izskaidrojums 265

XXIV     nodaļa Plūdi 267

XXV        nodaļa Bēgšana 270 XXVI nodaļa Pārmaiņas 273

XXVII     nodaļa Brāļi 275

XXVIII     nodaļa Izlūki 277 XXIX nodaļa Pauls Emīls 280

XXX nodaļa Anžū hercoga atmiņas 282

XXXI nodaļa Vilinājums 287

XXXII     nodaļa Ceļojums 291

XXXIII     nodaļa Kā Ludviķis III neielūdza Kriljonu

brokastīs un kā Čiko ieradās nelūgts 293

XXXIVnodaļaIndriķis saņem vēstis no ziemeļiem

XXXVnodaļaVeci paziņas

XXXVInodaļaViesnīca «Pilnības rags"

XXVIInodaļaKas notika viesnīcas „Pilnības rags" mazajāviesistabā

XXXVIIInodaļaVīrs un mīļākais

XXXIXnodaļaKā Čiko sāka saprast hercoga Gīza vēstuli

XLnodaļaVēstis par Orilī

XLInodaļaŠaubas

XLIInoda|aViss atklājas

XLIIInodaļaLiktenis

XLIVnodaļaSāpju Dievmātes klosteris

XLVnodaļaViņa augstība hercogs Gīzs

STRĒLNIEKS OTONSStrēlnieks Otons