# Karalienes kaklarota

Aleksandrs Dimā (tēvs)

Trešais un ceturtais sējums

Karalienes kaklarota

Aleksandrs Dimā (tēvs)

Bamers u Bosanžs - galma juvelieri - piedāvā Francijas karalim Luijam XVI nopirkt savai sievai Marijai Antuanetei lielisku briljantu kaklarotu, kuru viņi izgatavojuši priekš iepriekšējā karaļa Luija XV favorītes Djubarī. Tomēr karaliene Marija Antuanete atsakā pieņemt tik dārgu dāvanu, iesakot karalim par šo naudu uzbūvēt kuģi, lai stiprinātu Francijas varenību.

Pēc neilga laika veiklā intrigante Žanna de La Motta de Valuā, kurai ļoti, līdz neprātam, gribas izcelties karaļa galma augstmaņu vidū, sacer grandiozu afēru. Uzdevusies par Marijas Antuanetes uzticības personu, viņa mēģina izkrāpt kaklarotu it kā priekš karalienes. Īstenot šo nodomu viņai palīdz kardināls Luī de Rogāns, kurš slepeni iemīlējies  Marijā Antuanetē. Tomēr avantūristi pat nenojauš, ka viņus kā marionetes savā spēlē izmanto slavenais mistiķis un avantūrists grāfs Kaliostro

Kopoti raksti piecpadsmit sējumos

Romāns divās grāmatās

Rīga, „Aeroekspresis" 1993

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

No franču valodas tulkojuši Jēkabs Saiva (pirmo grāmatu) un Jānis Garciems (otro grāmatu) Redaktors A. Mukāns Mākslinieks J. Sīmanis Sastādītāji: G. Špakovs Un S. Smoļskis

Tipogrāfija "Rota", Blaumaņa ielā 38/40

Aleksandrs Dimā (tēvs)

Kopoti raksti piecpadsmit sējumos

Priekšvārds

Vispirms attiecībā uz mūsu romāna virsrakstu, lai mums būtu atļauts īsos vārdos vērsties pie mūsu lasītājiem. Nu jau būs divdesmit gadu, kopš mēs sarunājamies, un tās nedaudzās sekojošās rindiņas, es ceru, neizjauks mūsu veco draudzību, bet padarīs šīs saites vēl ciešākas.

Kopš mūsu pēdējās tikšanās mēs atkal esam pārdzīvojuši vienu revolūciju. Es šo revolūciju paredzēju jau 1821./22. gadā, es aizrādīju uz tās cēloņiem, sekoju tās nobriešanai, aprakstīju tās norisi: vēl vairāk — pirms sešpadsmit gadiem es pateicu, ko es darīšu un ko es patiesi izdarīju pirms astoņiem mēnešiem.

Lai man būtu še atļauts citēt pēdējās pravietiskās rindas no manas grāmatas: „Gallija un Francija".

„Lūk, bezdibenis, kas aprīs pašreizējo valdību. Bāka, ko mēs aizdedzinām, apgaismo tikai tās bojāeju, jo, ja arī tā gribētu glābties, tas vairs nav iespējams: straume, kas to aizrauj, ir pārāk spēcīga, un vējš, kas to dzen, ir pārāk brāzmains. Tomēr tās pazušanas stundā mūsu cilvēcīgās atmiņas pārspēs mūsu pilsoņa stoieismu, tad atskanēs saucēja balss: "Nost ar karali, bet Dievs lai sargā karali!"

Un šī balss būs mana balss.

Vai es neesmu turējis savu solījumu? Vai vienīgā balss visā Francijā, kas uzdrošinājās teikt ardievas kādai cēlai draudzībai, vai šī balss, dinastijai sagrūstot, skanēja pietiekami stipri, lai to dzirdētu?

Tātad šī revolūcija, kuru mēs paredzējām, mūs nebūt nepārsteidza. Mēs to apsveicām kā patālu, sengaidītu nenovēršamību; mēs necerējām, ka tā būs labāka, mēs domājām, ka tā būs sliktāka. Jau divdesmit gadus mēs rokamics tautu pagātnē un zinām, kas ir revolūcijas.

Nerunāsim par cilvēkiem, kas tās taisījuši, ne arī par tiem, kas no tām kaut ko guvuši. Katra vētra saduļķo ūdeņus; katra zemestrīce paceļ virspusē apakšējos slāņus. Bet tad pēc dabas likumiem katra molekula atrod savu līdzsvara stāvokli: zeme nostabilizējas, ūdeņi noskaidrojas un debesis, kas uz mirkli bija satumsušas, met rāmajā ezeru spogulī savu mūžīgo zvaigžņu zeltaino atspīdumu.

Un tā, lūk, mūsu lasītāji pēc 24. februāra mūs sastaps tādus pašus kā senāk: varbūt pierē pāris grumbiņu vairāk un sirdī daža jauna brūce. Bet tā nu tad arī būtu visa pārmaiņa, kas ar mums notikusi šajos pagājušajos astoņos briesmīgajos mēnešos.

Tos, kurus mēs mīlējām, mēs mīlam vēl arvien; no tiem, no kuriem reiz baidījāmies, mēs vairs nebīstamies; un tos, kurus reiz nicinājām, nicinām vairāk nekā jebkad.

Un tā, lūk, ne mūsos, ne mūsu darbos nekas nav mainījies; varbūt mūsu darbos, tāpat kā mūsos, viena otra grumbiņa vai brūcīte vairāk, tas arī ir viss.

Līdz šim mēs esam sarakstījuši apmēram četrus simtus sējumu. Esam pārmeklējuši daudzus gadu simteņus un daudzas senaizmirstas personas no jauna izveduši publisko interešu dienas gaismā.

Un, lūk, mēs prasām visai šai mūsu radīto personu kopai, vai mēs jebkad esam izvairījušies atsegt pagātnes noziegumus, netikumus un tikumus? Par karaļiem, par augstmaņiem un tāpat par vienkāršo tautu mēs esam teikuši vienmēr tikai patiesību, vai to, kas mums likās patiesības, un, ja mirušie spētu celt iebildumus, kā to var darīt dzīvie, tad tāpat, kā mēs nekad neesam atsaukuši savus vārdus dzīvo priekšā, mēs tos neatsauktu arī mirušo priekšā.

Ir sirdis, kam katra nelaime ir svēta, katra neveiksme respektējama; vai runa ir par dzīvības vai troņa zaudēšanu, godbijība liek mums noliekties tiklab atvērta kapa, kā arī salauzta troņa priekšā.

Kad mēs tagad uzrakstām mūsu grāmatas nosaukumu pirmajā lappusē, tad tā nav mūsu brīvā izvēle; nē, tas nozīmē, ka ir pienākusi tās stunda; hronoloģija nav pārliekama: pēc 1774. gada nāk 1784. gads un pēc „Žozefa Balzāmo" nāk „Karalicnes kaklarota".

Aleksandrs Dima

Bet lai apmierinās visjūtīgākās dvēseles: arī tādās lietās, ko šodien var iztirzāt pilnīgi atklāti, vēsturnieks lai ir rakstnieka cenzors. Nekā pārdroša par karalieni sievieti, nekā aizskaroša par karalieni mocekli. Vai tā bija cilvēcīga vājība, vai karalisks lepnums, mēs notēlosim visu, bet notēlosim tā, kā to darīja tie gleznotāji ideālisti, kas prata saskatīt visur daiļo; tā kā to darīja Eņģeļa vārdā nosauktais mākslinieks, kas savā vismīļā redzēja tikai svētu Madonnu; un kaut no vienas puses skan nekaunīgi pamfleti, bet no otras — slavas dziesmas, mēs savu ceļu iesim svinīgi, bezpartejiski, skumji, sekodami mūsu fantāzijas dzejiskai izdomai. Tā, kuras nedzīvo galvu bende parādīja tautai, ir nopirkusi sev tiesību nenosarkt nākotnes priekšā.

1848. gada 19. novembrī

## Trešais un ceturtais sējums. KARALIENES KAKLAROTA

Prologs

.

## I. VECAIS ARISTOKRĀTS UN VIŅA MĀJZINIS

Bija 1874. gada aprīļa sākums, kad kādā pēcpusdienā, tā ap pulkstens trim, sirmais maršals Rišeljē, mūsu vecais paziņa, kad bija uzsvaidzinājis savu uzacu krāsu ar kādu smaržīgu esenci, atbīdīja spoguli, ko viņam turēja kambarsulainis — uzticamā Raftē pēcnācējs, bet ne vietnieks — un ar viņam tik raksturīgo sejas izteiksmi, galvu purinādams, teica:

—   Nu, lūk, tagad izskatos labi.

Un, piecēlies no sava atzveltnes krēsla, viņš ar pirkstgaliem veikli nopurināja baltā pūdera putekļus, kas no parūkas bija nobiruši uz tā debeszilajām samta biksēm.

Kad viņš bija pastaigājis dažus soļus, lai ielocītu kājas, maršals teica:

—   Pasaukt manu mājzini!

Pēc piecām minūtēm ieradās mājzinis, tērpies savā galā-livrejā.

Maršala sejas izteiksme kļuva nopietna, kā to prasīja pašreizējais stāvoklis.

—           Es ceru, monsicur, — viņš teica, — ka jūs esat licis pagatavot mums labas pusdienas.

—  Jā gan, monsicur.

—  Es liku jums nodot manu viesu sarakstu, vai ne tā?

—           Es ļoti labi iegaumēju to skaitu, monsicur. Pavisam deviņi viesi, man šķiet — es nebūšu kļūdījies?

—  Ir starpība starp viesi un viesi, monsicur.

—  Jā gan, monsicur, bet…

Maršals pārtrauca savu mājzini ar nepacietīgu, kaut ari kundziski apvaldītu žestu.

—           Šis „bet", monsicur, nav nekāda atbilde, es to dzirdu nu jau astoņdesmit astoņus gadus, un ziniet, monsicur, kaut gan man ir ļoti nepatīkami jums to sacīt, ik reiz, kad es dzirdu vārdu „bet", tam seko kāda muļķība.

—  Monsicur…

—   Vispirms, cikos jūs mums klāsit galdu?

—           Monsieur, pilsoņi pusdieno divos, garīdzniecība — trijos un aristokrātija — četros.

—   Bet es, monsicur?

—   Monsieur šodien sēdīsies pie galda pulksten piecos.

—   Nu, nu! Piecos!?

—  Jā, monsicur, kā pats karalis.

—  Un kāpēc kā karalis?

—           Tāpēc, ka sarakstā, ko man bija tas gods saņemt no monsicur, ir ari kāda valdnieka vārds.

—            Nu nē, monsicur, jūs maldāties, mani šīsdienas viesi ir tikai vienkārši augstmaņi.

—           Monsicur, bez šaubām, ir iepaticies pajokot ar savu padevīgo kalpotāju un es par šo godu ļoti pateicos. Bet Hāgas grāfs, kurš arī ir monsicur viesu vidū …

—  Nu un tad?

—  Hāgas grāfs ir valdnieks.

—   Es tādu valdnieku nepazīstu.

—           Tādā gadījumā es izlūdzos monsicur piedošanu, — teica mājzinis palocīdamies, — bet es spriedu … es domāju …

—           Jūsu uzdevums, monsicur, nav spriedelēt un jūsu pienākums nav domāt! Jūsu darbs ir uzmanīgi izlasīt manas pavēles un nepapildināt tās ar kaut kādiem komentāriem. Kad es gribu jūs par kaut ko informēt, tad es to saku. Ja es neko neesmu teicis, es gribu, lai tas paliek nezināms.

Virssulainis palocījās vēl otrreiz un šoreiz vēl goddevīgāk, nekā viņš to būtu darījis, runādams ar pašu karali.

—           Un tā, lūk, monsicur, — turpināja sirmais maršals, — tā kā mani viesi būs tikai no muižniecības, jūs pasniegsit man pusdienas parastajā laikā, tas ir, pulksten četros.

To dzirdot, mājziņa seja pārvērtās, it kā viņš būtu dzirdējis savu nāves spriedumu. Viņš kļuva gluži bāls un saduga.

Tad viņš atkal saslējās ar izmisuma pilnu apņēmību.

—           Ko Dievs lēmis, tas būs, — viņš teica, — bet monsicur ēdīs pusdienas tikai piecos.

—  Kā, kāpēc tā? — iesaucās maršals sasliedamies.

—           Tāpēc, ka fiziski nav vairs iespējams, ka monsieur ieturētu pusdienas agrāk.

—           Monsieur, — teica vecais maršals, lepni sasliedams savu jauneklīgas enerģijas pilno galvu, — man liekas — būs jau divdesmit gadu, kopš jūs esat manā dienestā.

—   Divdesmit viens, monsicur, un vēl mēnesis un divas nedēļas.

—           Nu labi, monsicur, pie šā divdesmit viena gada, viena mēneša un divām nedēļām jūs vairs nepieliksit ne vienu dienu, pat ne stundu. Vai

dzirdat? — turpināja sirmgalvis, sakniebdams savas plānās lūpas un saraukdams savas krāsotās uzacis. — Šovakar jau jūs meklēsit sev citu kungu. Es nevaru pieļaut, ka manā mājā kāds teiktu — «neiespējami", un manos gados es vairs negribu sākt šo vārdu iegaumēt: man tam vairs nav laika.

Mājzinis palocījās trešo reizi.

—   Šovakar manis še vairs nebūs, — viņš teica, — bet savu darbu es līdz pēdējam brīdim izpildīšu kā pieklājas.

Un viņš atkāpās divus soļus uz durvju pusi.

—   Ko jūs apzīmējat ar vārdu — kā picklājasl — iesaucās maršals. — Saprotiet, monsieur, ka še visam jānotiek pēc manaprāta. Tā tas pieklājas. Es gribu ēst pusdienas pulkstens četros, un ja es to tā gribu, tad nepieklājas, ka jūs tās man pasniedzat pulkstens piecos.

—   Monsieur maršal, — dzedri atbildēja mājzinis, — es esmu kalpojis Subisas princim kā ekonoms un kā intendants princim kardinālam Roānas Ludviķim. Pie mana pirmā kunga ik gadus vienu reizi viesojās Viņa Majestāte, tagad Dieva priekšā aizgājušais Francijas karalis; bet pie otra ik mēnesi vienu reizi ieradās Viņa Majestāte Austrijas ķeizars.

Lūk, tāpēc, monsieur, es it labi zinu, kā jāapietas ar kronētām personām. Kaut gan Subisas prinča pilī karali Ludviķi XV citādi nesauca, kā par baronu Gonesu, viņš tomēr bija un palika karalis; tāpat arī pie monsieur Roāna ķeizars Jāzeps saucās par grāfu Pakenšteinu un tomēr bija un palika ķeizars.

Šodien monsieur viesu vidū ir persona, kas sevi šķietami dēvē par Hāgas grāfu, un tomēr šis Hāgas grāfs nav neviens cits kā Zviedrijas karalis. Tātad, vai nu es šovakar atstāju monsieur maršala dienestu, vai arī Hāgas grāfs tiks uzņemts, kā tas karalim pieklājas.

—    Nu, lūk, monsieur, stūrgalvi, tieši to es jums ar visiem spēkiem cenšos noliegt. Hāgas grāfs grib še būt absolūti nepazīts. Sasodīts! Es tīri labi saskatu jūsu muļķīgo iedomību, sulaiņu kungi. Ne jau nu karaļa kroni jūs tā godināt, bet ar mūsu ekijiem jūs vērtējat paši sevi.

—     Es nedomāju, ka ar vārdu ekiji monsicur visā nopietnībā būtugribējis minēt naudu, — dedzīgi iebilda sulainis.

—   Nē, monsicur, — atteica maršals gandrīz piekāpīgi, — patiesi nē. Par naudu! Pie joda, kas gan še runā par naudu?! Es lūdzu jūs nenovirzīties sāņus un jums atgādinu: es negribu, ka še kāds runātu karali.

—   Bet,monsieur maršal, par ko gan jūs mani uzskatāt? Vai jūs domājat, ka es esmu akls.

Par karali neminēšu vairs ne vārda.— Tātad netiepsities vairs un pasniegsit man pusdienas pulkstens četros.— Nē, monsieur maršal, pulkstens četros tas, ko es gaidu, vēl nebūs še.

—   Ko tad jūs gaidāt? Vai zivi, tāpat kā monsicur Vatčls?*

—   Vatčls, kāds tc sakars ar Vatēlu, — nomurmināja mājzinis.

—   Nu, vai šis salīdzinājums jūs aizvaino?

—           Nč, bet ar šo laimīgo zobena dūrienu, kas caururba viņa ķermeni, monsicur Vatčls ir kļuvis nemirstīgs!

—           Ahā! Nu jums liekas, ka jūsu kolēģis pie šīs slavas ir ticis par lētu cenu?

—           Nē, monsicur, bet cik daudziem mūsu profesijā nākas ciest vēl vairāk nekā viņam un piedzīvot pazemojumus un nepatikšanas, kas ir simtkārt sāpīgākas par zobena dūrienu, un tomēr neviens no viņiem vēl nav kļuvis nemirstīgs!

—           Nu, monsicur, vai tad jūs nezināt — lai kļūtu nemirstīgs, jābūt vai nu mirušam, vai Akadēmijas loceklim?

—           Jā, tā tas ir, monsicur, tad gan labāk ir būt dzīvam un veikt savus pienākumus. Es nedomāju mirt un paveikšu savu darbu tāpat, kā to būtu paveicis Vatēls, ja vien princim Kondē nebūtu pietrūcis pacietības kādu pusstundu pagaidīt.

—  Ak tā, bet jūs apsolījāt man kaut ko sevišķu, tas ir veikli.

—   Nē, monsieur, nekā sevišķa.

—   Bet uz ko tad jūs gaidāt?

—   Vai monsicur vēlas, lai es to viņam pasaku?

—   Pie joda, jā: es topu ziņkārīgs.

—   Nu labi, es, monsicur, gaidu pudeli vīna.

—           Pudeli vīna! Kā tas, monsicur, saprotams? Tas nudien sāk mani interesēt.

—           Redzat, monsicur, lieta ir tāda: Viņa Majestāte Zviedrijas karalis, piedodiet, es gribētu teikt: viņa ekselence Hāgas grāfs dzer vienīgi Tokajas vīnu.

—           Kā! Vai tad es esmu tāds tukšinieks, ka manā pagrabā nebūtu tokajieša? Tādā gadījumā vajag uz pēdām padzīt manu ekonomu.

—           Nē, monsicur, gluži otrādi, jums tas ir vēl apmēram sešdesmit pudeles.

—           Nu re, vai tad jūs domājat, ka Hāgas grāfs pie pusdienu galda izdzers sešdesmit vienu pudeli?

—           Pacietieties mazliet, monsicur. Kad monsicur Hāgas grāfs pirmo reizi ieradās Francijā, viņš vēl bija tikai karaliskais princis; toreiz viņš

Vatēls — prinča Kondē mājzinis. Pasniedzot pusdienas par godu Ludviķim XIV, viņš pamanīja, ka zivis nav piegādātas laikā, un izmisumā nodūra sevi ar zobenu.

bija uzaicināts pusdienās pie nelaiķa karaļa, kas bija dabūjis divpadsmit pudeles tokajieša no Viņa Majestātes Austrijas ķeizara. Jūs zināt, ka, spiežot Tokajas vīnu, pirmā izspiestā deva tiek rezervēta ķeizariskajiem vīna pagrabiem un citi valdnieki šo vīnu dabū dzert tikai tad, kad Viņa Majestāte ķeizars viņiem to piesūta.

—  Jā, to es zinu.

—           Redzat, monsicur, no šīm divpadsmit pudelēm, kuru saturu princis dabūja nogaršot un nevarēja beigt to slavēt, no šīm pudelēm šodien ir vēl atlikušas tikai divas.

—   Ah!

—   Viena no tām vēl atrodas karaļa Ludviķa XVI pagrabos.

—   Un otra?

—           Ak, redzat, monsicur, — teica mājzinis ar uzvarētāja smaidu, jo viņš juta, ka beidzot pēc ilgas cīņas viņa uzvaras brīdis ir tuvu, — otra? — otra tika nolaupīta.

—   Un kas to izdarīja?

—           Kāds no maniem draugiem, nelaiķa karaļa ekonoms, kurš man bija parādā dažu labu pakalpojumu.

—   Ak! Un viņš tad to nodeva jums?

—   Protams, monsieur, — pašapzinīgi noteica sulainis.

—   Un ko jūs ar to darījāt?

—   Es to rūpīgi noglabāju mana kunga vīna pagrabā.

—   Jūsu kunga? Kurš tad tai laikā bija jūsu kungs?

—   Princis kardināls monsicur Ludviķis Roāns.

—   Ak, Dievs! Strasburgā?

—   Nē, Savernā.

—           Un jūs aizsūtījāt kādu sameklēt šo pudeli? — iesaucās vecais maršals.

—           Jā, jums taisnība, monsicur, — atbildēja mājzinis ar tādu balss noskaņu, it kā viņš būtu teicis: «Nepateicīgais!"

Hercogs Rišeljē satvēra sava vecā sulaiņa roku, skaļi iesaukdamies:

—   Es lūdzu jūs man piedot, monsicur; jūs esat visu mājziņu karalis.

—           Un jūs mani tomēr padzenat! — šis atbildēja, ērmīgi ierāvis galvu plecos.

—   Es, es jums samaksāšu par šo pudeli simts dukātu.

—           Kopā ar simts dukātiem, ko maksā ceļa izdevumi, tas ir, divus simtus dukātu. Bet, monsicur man piekritīs, ka tas ir gluži par velti.

—           Es piekritīšu visam, kas vien jums, monsicur, ienāks prātā; un pagaidām, sākot ar šo dienu, jūsu alga būs dubultota.

—           Bet, monsicur, tas nemaz nebija vajadzīgs: es tikai izpildīju savu pienākumu.

—   Un kad ieradīsies šis jūsu simts dukātu dārgais kurjers?

—           Spriediet pats, monsicur, vai es esmu velti tērējis laiku, kad jūs man pieteicāt pusdienas?

— Man liekas — pirms kādām trim dienām.

—  Jātniekam, pilnos auļos jājot, vajag divdesmit četras stundas turp un divdesmit četras stundas atceļam.

—   Tātad jums, visu mājziņu karali, atlika včl divdesmit un četras stundas; ko jūs ar šo laiku darījāt?

—   Ak vai, monsicur, to es pazaudēju. Man šī ideja ienāca prātā tikai otrā dienā, pēc tam, kad jūs man bijāt iedevis viesu sarakstu. Tagad, ja novērtēsim šai izdarībai nepieciešamo laiku, jūs redzēsit, monsicur, ka, izlūdzoties termiņu līdz pulkstens pieciem, es esmu prasījis visnepieciešamāko laika minimumu.

—   Kā! Tad jau šī pudele vēl nav še?

—   Nē, monsicur.

—  Ak, Dievs! Un ja nu, monsicur, jūsu Savcrnas kolēģis ir tikpat uzticīgs savam kungam princim Roānam, kā jūs man?

—   Un tad, monsicur?

—   Ja viņš atteiktos atdot pudeli, kā jūs pats to darītu?

—   Es, monsicur?

—   Jā, es domāju, jūs taču neizsniegtu šādu pudeli, ja tāda vispār atrastos manā pagrabā?

—   Es pazemīgi lūdzu piedošanu, monsicur, bet ja kāds mans kolēģis, kuram vajadzētu uzņemt karali, man prasītu labāko pudeli vīna no jūsu pagraba, es viņam to uz karstām pēdām pagādātu.

—   Ak tā, — noņurdēja maršals, viegli saviebdamies.

—   Viena roka mazgā otru jeb dots pret dotu, monsicur.

—   Tas jau nu mani gandrīz vai pārliecina, — teica maršals nopūzdamies, — bet mums jārēķinās vēl ar kādu riskantu varbūtību.

—   Ar kādu, monsicurl

—   Un ja nu pudele saplīst?

—   O, monsieur, vēl nav dzirdēts, ka jelkāds cilvēks būtu saplēsis pudeli divtūkstoš livru vērtībā.

—   Jums taisnība, nerunāsim vairs par to; bet nu, sakiet man, cikos jūs gaidāt savu kurjeru?

—   Tieši pulkstens četros.,

—   Nu, lūk, kas tad mums liedz sēsties pie galda pulkstens četros? — tiepās maršals — stūrgalvīgs kā Kastīlijas mūlis.

—   Monsicur, manam vīnam vajag stundu nostāvēties un tas iespējams tikai pateicoties īpašam paņēmienam, ko pats esmu izgudrojis; citādi šim nolūkam vajadzētu trīs dienas.

Arī šoreiz uzveikts, maršals par zīmi, ka atzīst sevi par uzvarētu, savam sulainim pamāja ar galvu.

—   Pirmkārt, jau, — turpināja šis, — monsicur viesi, zinādami, ka viņiem būs tas gods pusdienot kopā ar Hāgas grāfu, pirms puspieciem neieradīsies.

—   Vēl viens iemesls!

—  Bez šaubām. Tad, vai nav tiesa, monsicur viesi būs grāfs Delonē, grāfiene Dibarī, monsicur Laperūzs, monsieur Favrs, monsicur Kondorsē, monsicur Kaliostro un monsicur Tavernī.

—  Nu un tad?

—  Un tad, monsicur, sāksim pēc kārtas: monsicur Delonē ierodas no Parīzes, no Bastilijas, un noledojušā ceļa dēļ viņam vajadzēs savas trīs stundas.

—  Jā, bet viņš izbrauks tūlīt pēc cietumnieku pusdienas reizes, tas ir, pulkstens divpadsmitos, to es zinu.

—   Piedošanu, monsicur, bet kopš tā laika, kad monsicur bija Bastllijā, pusdienu laiks tur ir mainīts. Bastīlijā pusdienas tagad ēd vienos.

—  Tiešām, monsicur, mums vēl ik dienas ir jāmācās. Turpiniet!

—  Dibarī kundze ieradīsies no Lisēnas, kur pliksalā noledojis ceļš ved vienmēr uz leju.

—  O, tas viņai netraucēs ierasties precīzi laikā. Tagad, kad viņa ir tikai hercoga mīļākā, viņa vienīgi pret baroniem vēl izturas kā karaliene. Bet jums, monsieur, savukārt jāsaprot sekojošais: es gribēju drīzāk sēsties pie pusdienu galda monsicur Lapcrūza dēļ, kas šovakar aizceļo un tātad negribēs aizkavēties.

—  Monsicur Laperūzs ir pie karaļa, kur tas ar Viņa Majestāti pļāpā par ģeogrāfiju un kosmogrāfiju. Karalis monsicur Laperūzu tik drīz vis neatlaidīs.

—  Tas ir iespējams…

—   Par to, monsicur, riav ne mazāko šaubu. Un tas pats būs ar monsicur Favra, kas pašreiz ir pie Provansas grāfa, kur viņi, bez šaubām, pārrunā monsieur Bomaršē lugu.

—  Figaro kāzas?

—  Jā, monsicur.

—   Vai zināt, monsicur, jūs jau esat liels grāmatnieks.

—  Jā, monsicur, vaļas brīžos es lasu.

—  Nu, mums vēl atliek monsieur Kondorsē, kurš kā ģeometrs varētu izrādīties precīzāks.

—  Jā, bet viņš aizrausics ar kādu aprēķinu un, kad viņš ar to tiks galā, tad būs jau pusstundu nokavējis. Kas attiecas uz grāfu Kaliostro, tad, tā kā viņš ir ārzemnieks un nav sen, kamēr uzturas Parīzē, ir ļoti iespējams, ka viņš, nepazīdams vēl visos sīkumos Versaļas dzīvi, neliks uz sevi ilgi gaidīt.

—  Nu, lūk, — teica maršals, — izņemot Tavernī, jūs esat nosaucis visus manus viesus un pie tam vēl tik noteiktā kārtībā, kā to būtu varējis izdarīt tikai Homērs un mans nabaga Rafē.

Virssulainis palocījās.

—           Es neminēju monsicur Tavernī, tāpēc ka monsicur Tavernī ir vecs draugs, kas varbūt vienīgais pieturētos pie vecās kārtības. Man liekas, monsicur, ka nu ir visi astoņi šā vakara dalībnieki?

—   Pilnīgi pareizi, monsicur. Kur jūs klāsit mums galdu?

—   Lielajā ēdamzālē, monsicur.

—  Tur mēs nosalsim.

—           Tā jau trīs dienas tiek kurināta un es esmu noregulējis tajā temperatūru uz divdesmit astoņiem grādiem.

—   Ļoti labi! Lūk, pašreiz sit pusstundu.

Un maršals pameta acis uz pulksteni.

—  Pašreiz ir puspieci, monsicur.

—           Jā, monsicur, un, lūk, kāds jātnieks iejāj pagalmā; tas nes manu tokajieša pudeli.

—           Es vēlētos, kaut man tā kalpotu vēl otrus divdesmit gadus, — teica vecais maršals, pievērsdamies spogulim, kamēr mājzinis devās uz pieliekamām telpām.

—           Divdesmit gadus, — kāds zobgalīgi iesaucās tieši tai brīdī, kad hercogs pievērsās spogulim. — Divdesmit gadus! Mans mīļais maršal, es jums tos novēlu; bet tad, hercog, man būs jau sešdesmit un es būšu ļoti veca.

—           Grāficn! — iesaucās maršals, — jūs esat pirmā! Ak, Dievs, cik jūs izskatāties skaista un svaiga!

—  Sakiet labāk, hercog, ka es esmu sasalusi kramā.

—  Ļoti lūdzu ienākt buduārā.

—   Lai būtu divatā, maršal?

—   Nē, — trijatā, — atbildēja kāda piesmakusi balss.

—           Tavernī! — iesaucās maršals. — Kā vilku piemin, tā vilks klāt, — viņš pačukstēja grāfienei pie auss.

—   Šķelmis, — nomurmināja Dibarī, skaļi iesmiedamās.

Un visi trīs iegāja blakusistabā.

## II LAPERŪZS

Tai pašā acumirklī vairāku piebraucošu kariešu dārdoņa uz apsnigušā bruģa pavēstīja maršalam par viņa viesu ierašanos, un drīz vien, pateicoties mājziņa akurātībai, ap ēdamzāles apaļo galdu nosēdās deviņas personas; deviņi sulaiņi, klusi kā ēnas, veikli un bez steigas, pakalpīgi un bez uzbāzības slīdēja pa paklājiem un spraucās starp viesiem, bet tā, ka nekad nepieskārās viņu rokām un nepicgrūdās viņu krēsliem, zem kuriem tādā daudzumā bija novietoti zvērādu paklāji, ka viesu kājas tajos varēja iegrimt līdz pusstilbam.

Maršala viesi nevarēja vien nopriecāties par tīkamo krāsns siltumu, cepešu smaržu, lielo vīnu izvēli un pēc pirmā ēdiena paklusām sāka risināt sarunas.

Tā kā slēģi bija cieši aizvērti, no āra telpā neielauzās neviena skaņa, arī zālē vienīgais troksnis bija pašu viesu čala; bet šķīvji, kas tika nomainīti, un sudrabs, kas pārceļoja no bufetēm uz galdu, pat neiešķindējās; pār mājziņa lūpām, rīkojot ļaudis, nenāca pat ne čuksts; viņš visu vadīja tikai ar acīm.

Un tā, lūk, pēc desmit minūtēm viesi jutās, it kā šinī zālē viņi būtu pilnīgi vieni paši, jo pats par sevi saprotams, ka šīm mēmajām kalpotāju ēnām vajadzēja būt arī pilnīgi kurlām.

Monsieur Rišeljē pirmais pārtrauca šo svinīgo klusumu, kas ilga, kamēr viesiem tika pasniegta zupa, un, pagriezies pfet savu galda biedru pa labi, teica:

—   Vai monsicur grāfs nevēlētos dzert?

Tā uzrunātais varēja būt trīsdesmit astoņus gadus vecs; viņam bija gaiši mati, tievs viducis un plati pleci; viņa tumšzilo acu skatiens brīžiem uzdzirkstīja, bet parasti tas bija mazliet sērīgs; viņa cēlā, augstā piere un visi sejas panti neapšaubāmi apliecināja tā dižciltību.

—   Es, maršal, dzeru tikai ūdeni, — viņš atbildēja.

—           Izņemot mielastu pie Kārļa Ludviķa XV. Man bija tas gods pusdienot tur kopā ar monsicur grāfu un toreiz viņam labpatika dzert ari vīnu.

—           Ak, jūs man atgādiniet patīkamas atmiņas, pareizi, tas bija 1771. gadā un tas bija tokajietis no ķeizariskās vīnraudzes.

—           Tā bija tā pati marka, ar kuru manam virssulainim pašreiz ir tas gods piepildīt jūsu glāzi, monsicur grāf, — teica maršals un paklanījās.

Hāgas grāfs pacēla glāzi un sveču gaismā palūkojās caur to.

Vīns glāzē mirgoja kā šķidrs rubīns.

—   Jums taisnība, monsicur maršal, — viņš teica, — es jums pateicos.

Bet šis „es jums pateicos" tika izteikts tik smalkjūtīgā, laipnā tonī, ka visi klātesošie kā elektrizēti tūdaļ piecēlās un sauca:

—   Lai dzīvo Viņa Majestāte!

—           Pareizi, — atbildēja Hāgas grāfs, — lai dzīvo Viņa Majestāte Francijas karalis! Vai jūs tā nedomājat, monsicur Laperūz?

—           Monsicur grāf, — atbildēja virsnieks ar glaimojošu godeienību, kāda raksturīga visiem tiem, kam bieži nākas sarunāties ar kronētām personām, — ir pagājusi tikai stunda, kopš es biju pie karaļa un karalis bija pret mani tik labvēlīgs, ka saucot — lai dzīvo karalis! — neviens še nespētu mani pārkliegt. Bet tā kā pēc vienas stundas es ar pasta zirgiem steigšos uz jūrmalu, lai uzņemtos vadību pār abām flotēm, kuras karalis ir nodevis manā rīcībā, tad es laipni izlūgtos jūsu atļauju, tiklīdz būšu projām no šejienes, uzsaukt veselības vēl kādam citam karalim, kuram es labprāt kalpotu, ja man jau nebūtu tik teicams valdnieks.

Un pacēlis savu glāzi, monsicur Laperūzs pazemīgi palocījās Hāgas grāfam.

—            Mēs visi piekrītam šim tostam, ko jūs, monsicur, proponējat uzsaukt, — teica Dibarī, kas sēdēja no maršala pa kreisi. — Bet kā pieņemts parlamentā, pienāktos, ka tādu arī uzsauktu vacākais no mums.

—           Vai šis priekšlikums ir domāts tev, Tavernī, vai man? — smējās maršals, lūkodamies uz savu veco draugu.

—           Es gan tam neticu, — tcica kāds cilvēks, kas sēdēja tieši pretī maršalam Rišeljē.

—           Kam jūs neticat, monsicur Kaliostro? — jautāja Hāgas grāfs, vērīgi pavērdamies runātājā.

—           Es, monsicur grāf, neticu, — tcica Kaliostro palocīdamies, — ka maršals Rišeljē starp mums būtu vecākais.

—           Ak, tas man patīk, — teica maršals, — liekas, ka vecākais būsi tu, Tavernī.

—            Kur nu! Es esmu dzimis 1704. gadā un tātad esmu astoņus gadus jaunāks par tevi, — atbildēja vecais kungs.

—            Nekautrīgais! — iesmējās maršals, — viņš atklāti izpauž, ka man jau ir astoņdesmit astoņi gadi.

—           Vai patiesi, monsieur hercog, jums jau astoņdesmit astoņi? — iejautājās Kondorsē.

—           Ak, Dievs, jā! Tas ir viegli aprēķināms, un tur nemaz nevajag tāda algebrista kā jūs, marķīz. Es piederu pagājušajam jeb, kā viņu dēvē, lielajam gadu simtenim. 1696. gads ir mans dzimšanas gads.

—   Neiespējami! — iesaucās Delonē.

—           Ak, ja še būtu jūsu tēvs, monsicur Bastīlijas komendants, viņš gan tā neteiktu, jo es 1714. gadā atrados viņa uzraudzībā.

—           Bet es apgalvoju, — teica Favrs, — ka vecākais no mums ir vīns, ar kuru monsicur Hāgas grāfs pašreiz piepilda savu glāzi.

—           Jums taisnība, monsieur Favr, — atbildēja grāfs. — Šim tokajietim būs jau simts divdesmit gadu un tam piederas tikt izdzertam uz karaļa veselību.

—           Mazliet uzmanību, mani kungi, — tcica Kaliostro, paceldams pār galdu savu lielo, enerģisko galvu ar intcleģcntajicm sejas vaibstiem, — to es apstrīdu.

—           Jūs apstrīdat tokajieša vecuma pirmtiesības, — korī iesaucās visi klātesošie.

—           Pavisam noteikti, — mierīgi atbildēja grāfs, — jo es pašrocīgi aizzīmogoju šo pudeli.

—  JŪS?

—  Jā cs, un tas notika tai pašā dienā, kad Montekukoli 1664. gadā sakāva turkus.

Homēriski smiekli bija atbilde uz šiem vārdiem, ko grāfs izteica pavisam mierīgā un nosvērtā balsī.

—  Šādā gadījumā, monsicur, jums būs jau aptuveni simts trīsdesmit gadu, — teica Dibarī kundze, — jo cs pieņemu, ka jums vajadzēja būt vismaz desmit gadu, kad jūs šo labo vīnu ieslodzījāt šinī lielajā pudelē.

—   Man bija vairāk nekā desmit gadu, kad tas notika, cienītā kundze, jo trešajā dienā pēc tam man bija tas gods Viņa Majestātes Austrijas ķeizara uzdevumā apsveikt Montekukoli, kurš ar savu uzvaru pie Svētā Gotharda klostera atriebās par neveiksmīgo Espēka ekspedīciju Slovēnijā, kur neticīgie 1536. gadā tik nežēlīgi sakāva impērijas karaspēku, kurā bija arī mani draugi un ieroču biedri.

—   Ak, — teica Hāgas grāfs, tikpat vienaldzīgā tonī kā Kaliostro, — tā kā monsicur pats personīgi ir piedalījies šinī ievērojamajā kaujā, tad jādomā, ka viņam vismaz toreiz būs bijis desmit gadu.

—  Ja, monsicur grāf, — atbildēja Kaliostro palocīdamies, — tā bija smaga neveiksme.

—  Tomēr ne tik briesmīga, kā kauja pie Kresī, — smaidīdams piebilda Kondorsē.

—   Jums taisnība, monsieur, — laipni atteica Kaliostro, — Kresī neveiksme bija tik briesmīga tāpēc, ka tā nebija vienīgi armija, bet pati Francija, kas tika sakauta, bet mums arī jāpiebilst, ka šo uzvaru Anglija nepanāca godīgā ceļā. Karalim Edvartam III bija lielgabali, kas Filipam Valuā nebija zināmi, vai, pareizāk sakot, kam viņš negribēja ticēt, kaut gan es viņu jau biju brīdinājis, teikdams, ka pats savām acīm esmu redzējis tos četrus lielgabalus, ko Edvarts III bija nopircis no venēciešiem.

—   Kā! — iesaucās Dibarī kundze, — jūs pazināt Filipu Valuā?

—  Kundze, — atbildēja Kaliostro, — man bija tas gods būt vienam no tiem pieciem augstmaņiem, kas atradās karaļa eskortā, kad viņš atstāja kaujaslauku. Es toreiz biju ieradies kopā ar nabaga veco Bohēmijas karali, kurš bija akls, un dzirdēdams, ka cīņa zaudēta, pats nodūrās.

—   Ak, Dievs, monsicurl — iesaucās Laperūzs, — jūs nevarat iedomāties, cik ļoti man žēl, ka jūs esat piedalījušies kaujā pie Kresī un nevis kaujā pie Akcijas.

—  Kāpēc, monsicurl

—  Tāpēc, ka tad jūs būtu varējis noskaidrot man dažus sīkumus tā laika navigācijā, kas man, neskatoties uz Plutarha izsmeļošiem rakstiem, tomēr nav lāga izprotami.

—  Un kādi tie būtu, monsicur? Es būšu ļoti priecīgs, ja varēšu jums kādā veidā pakalpot.

—   Tātad jūs tur ari bijāt?

—   Nē, monsicur, cs toreiz biju Ēģiptē, kur karaliene Klcopatra man bija uzdevusi pārkārtot Aleksandrijas bibliotēku, un tā kā es savulaik personīgi pazinu labākos antīkos autorus, tad arī vienīgi man šis darbs bija pa spēkam.

—    Un jūs, monsicur Kaliostro, redzējāt karalieni Klcopatru? — iesaucās Dibarī kundze.

—   Tāpat, kā es redzu jūs, cienītā kundze.

—   Vai viņa patiesi bija tik skaista, kā to stāsta?

—   Grāfienes kundze, jūs zināt, ka skaistums ir relatīvs jēdziens. Visu apbrīnoto karaliene Ēģiptē, Klcopatra Parīzē, nebūtu bijusi nekas vairāk kā tikai daiļa grizete.

—   Lūdzu, nenonieciniet grizetes, grāfa kungs!

—   Dievs lai pasargā!

—   Un tātad Klcopatra bija…

—    Maza auguma, trausla, tempermentīga, asprātīga, ar lielām, sapņainām acīm, grieķu degunu, pērļu baltiem zobiem un ar tādām pašām rokām, kā jums, kundze; rokām, kas radītas, lai turētu scepteri. Lūk, redzat dimantu, ko viņa man uzdāvāja un ko viņa bija dabūjusi no sava brāļa Ptolemaja. Viņa to parasti nēsāja uz īkšķa.

—   Uz īkšķa! — iesaucās Dibarī.

—   Jā, tāda tolaik bija ēģiptiešu mode, bet es, redzat, tik tikko to varu nomaukt no mana mazā pirksta.

Un, novilcis gredzenu, viņš to pasniedza Dibarī kundzei.

Tas bija brīnišķīgs dimants, kas, spriežot pēc tā dzidruma un meistariskā slīpējuma, varēja būt trīsdesmit vai četrdesmit tūkstoš franku vērts.

Dimants apstaigāja visapkārt galdam un atkal atgriezās pie Kaliostro, kas to mierīgi uzmauca pirkstā.

—   Es redzu, ka jūs neviens man neticat, — viņš tcica, — ak, liktenīgā neticība, ar kuru es esmu cīnījies visu mūžu. Filips Valuā man neticēja, kad es viņam devu padomu dot Edvartam savā zemē patvērumu. Klcopatra man neticēja, kad cs viņai pateicu, ka Antonijs tiks sakauts. Tāpat arī Trojas ļaudis man negribēja ticēt, kad es attiecībā uz Trojas zirgu viņiem teicu: «Klausieties, ko saka Kasandra, viņa runā iedvesmā!"

—   Nē, tas tiešām ir kaut kas lielisks, — teica Dibarī, locīdamies aiz smiekliem, — nudien, cs vēl neesmu sastapusi cilvēku, kas ar tik nopietnu seju varētu taisīt tik lieliskus jokus.

—   Bet cs jums apgalvoju, ka Jonatans to varēja vēl daudz labāk par mani, — teica Kaliostro, palocīdamies. — Ak, kas tas bija par jauku puisi! Kad Zauls viņu nodūra, man likās, ka es zaudēšu prātu.

—   Vai zināt, grāf, — teica hercog Rišeljē, — ja jūs turpināsit vēl tādā pašā garā, tad jūs padarīsit traku manu nabaga Tavernī, kurš tik ļoti bīstas no nāves, ka skatās uz jums gluži izbijies, jo viņš uzskata jūs par nemirstīgu. Nu, redzēsim. Sakiet atklāti, vai jūs tāds esat, vai nē?

—   Nemirstīgs?

—   Jā, nemirstīgs.

—   To es tiešām nezinu, bet noteikti cs varu apgalvot vienu.

—            Ko tad? — jautāja Tavernī, visziņkārīgākais no visiem grāfa klausītājiem.

—           Ka esmu redzējis visas tās lietas un pazinis visus tos cilvēkus, par kuriem cs jums nupat stāstīju.

—   Jūs pazināt Montekukoli?

—           Tāpat kā cs pazīstu jūs, monsicur Favr, un vēl daudz tuvāk: jūs cs redzu tikai otro vai trešo reizi, bet ar pieminēto slaveno stratēģi mēs veselu gadu nodzīvojām vienā teltī.

—   Un jūs pazināt Filipu Valuā?

—           Kā jau man bija tas gods jums to iepriekš apgalvot; bet kad viņš atgriezās Parīzē, es atstāju Franciju un devos atpakaļ uz Bohēmiju.

—   Un Kleopatru?

—           Jā, grāfienes kundze, arī Kleopatru. Es jau jums teicu, ka viņai bija melnas acis kā jums un gandrīz tikpat daiļš krūšu veidojums kā jums.

—   Bet, grāf, kā jūs zināt, kādas man ir krūtis?

—           Tāpēc, kundze, ka viņas ir tādas pašas kā Kasandrai, un lai līdzība būtu pilnīga, viņai bija tāpat kā jums, vai, pareizāk sakot, jums ir tāpat ka viņai neliela tumša dzimumzīmīte tieši uz sestās ribas, kreisajā pusē.

—   Grāf, jūs laikam patiesi esat burvis.

—           O, nē, marķīze, — iesaucās maršals smiedamies, — es viņam to pateicu.

—   Un kā jūs to zināt?

Maršals izstiepa lūpas.

—   Hm, — viņš noņurdēja, — tas nu ir ģimenes noslēpums.

—           Lai nu paliek, — tcica Dibarī kundze. — Patiesību sakot, maršal, ierodoties pie jums, ir jāuzliek divas kārtas smiņķa.

Tad, pagriezusies pret Kaliostro, viņa piebilda:

—           Man šķiet, monsicur, jūs zināt mūžīgās jaunības noslēpumu, jo kaut gan esat trīs vai četrus tūkstošus gadu vecs, jums nevar dot pat četrdesmit gadu.

—   Jā, kundze, es zinu mūžīgās jaunības noslēpumu.

—   Ak, tad atjaunojiet arī mani!

—           Tas, kundze, būtu gluži lieki, jo šis brīnums jau ir noticis. Cilvēks ir tik vecs, cik vecs viņš izskatās, un jums, vislielākais, var dot trīsdesmit gadu.

— Tas ir kompliments.

—   Nē, kundze, tas ir fakts.

—   Lūdzu paskaidrojiet.

—           Tas ir viegli izdarāms. Jūs pati pie sevis esat pielietojusi manu līdzekli.

—   Kādā veidā?

—   Ieņemdami manu eliksīru.

—   Es?

—   Jā, jūs pati, grāfienes kundze. Un to jūs neesat aizmirsusi.

—   Iemērām!

—          Grāficn, jūs taču atceraties kādu māju Sentkloda ielā? Jūs atceraties, ka reiz tur icradātics, lai nokārtotu kādu lietu ar monsieur Sartlnu? Vai jūs atceraties, ka izdarījāt mazu pakalpojumu Zozefam Balzāmo, vienam no maniem draugiem? Jūs atceraties, ka Balzāmo uzdāvināja jums flakonu ar eleksīru, ieteikdams ieņemt no tā ik rītus trīs pilienus? Un vai jūs atceraties, ka jūs sekojāt viņa norādījumam līdz pat šā gada sākumam, kad flakons beidzot bija tukšs? Ja jūs, grāfienes kundze, no visa tā nekā vairs neatcerētos, tā nebūtu vairs aizmāršība, tā būtu jau nepateicība.

—   Ak, monsicur Kaliostro, jūs man stāstāt tādas lietas.

—           Kas zināmas vienīgi jums, to es zinu ļoti labi. Bet kāda tad būtu nozīme būt burvim, ja cs nezinātu savu līdzcilvēku noslēpumus?

—           Bet, tad jau Zozefs Balzāmo, tāpat kā jūs, zināja šā brīnišķīgā eleksīra noslēpumu?

—           Nē, kundze, bet tā kā šis cilvēks bija viens no maniem labākajiem draugiem, es viņam iedevu trīs flakonus.

—   Vai viņam vēl ir kāds no tiem?

—           Par to cs nekā nezinu. Jau trīs gadus mans nabaga Balzāmo ir pazudis bez vēsts. Pēdējo reizi es viņu tiku redzējis Amerikā Ohaio upes krastos. Viņš grasījās doties ar kādu ekspedīciju uz Klinšu kalniem. Pēc tam es dzirdēju stāstām, ka viņš esot miris.

—            Nu, redzēsim, grāf, — iesaucās maršals, — tikai, lūdzu, bez komplimentiem! Noslēpumu, grāf, jūsu noslēpumu!

—   Vai jūs, monsicur, runājat nopietni? — jautāja Hāgas grāfs.

—           Ļoti nopietni, sirc, piedošanu, cs gribēju teikt — monsicur grāf, — un viņš godeienīgi palocījās, likdams ar to saprast, ka viņa kļūda nebūt nebija nejaušība.

—           Tātad kundze nav pietiekami veca, lai viņu atjaunotu? — jautāja maršals.

—   Patiesi — nē.

—           Labi, tad es jums norādīšu citu personu. Lūk, mans draugs Tavernī. Ko jūs par viņu teiksit? Vai viņš neizskatās tā, it kā būtu Poncija Pilāta laikabiedrs? Bet var jau būt, ka še atkal ir cita nelaime un viņš jau ir par vecu?

Kaliostro paskatījās uz baronu.

—   Nedomāju vis, — viņš tcica.

—           Mīļo, grāf! — iesaucās maršals Rišeljē, — ja jūs atjaunosit to še, es jūs atzīšu par Mēdcjas* mācekli.

—           Jūs to vēlaties? — jautāja Kaliostro namatēvam, tai pašā laikā ar acīm jautājoši vērdamies visos klātesošajos.

Visi pamāja piekrītoši.

—   Un jūs, monsicur Tavernī, domājat tāpat kā pārējie?

—   Velns lai parauj, es to vēlos vēl vairāk nekā viņi, — atteica barons.

—            Labi, tā ir viegla lieta, — teica Kaliostro. Viņš ļāva diviem pirkstiem ieslīdēt ķešā, no kuras izvilka slīpētu kristāla flakonu.

Tad, paņēmis gluži tīru kristāla glāzi, viņš tanī ielēja dažus pilienus no pudeles satura.

Pēc tam viņš atšķaidīja šos nedaudzos pilienus pusglāzē auksta šampānieša un šādi sagatavoto dzērienu pasniedza baronam.

Visi sēdēja, mutes iepletuši, un, acis ncnolaizdami, vēroja katru viņa vismazāko kustību.

Barons satvēra glāzi, bet līdz ko to gribēja celt pie lūpām, viņš apjucis apstājās.

Visi, redzēdami viņa vilcināšanos, sāka skaļi smiet, bet Kaliostro kļuva nepacietīgs.

—            Pasteidzieties, baron, — viņš iesaucās, — citādi jūs sabojāsit dzērienu, no kura katrs piliens ir vērts simts luidoru!

—            Velns lai parauj, tas cērt pāri tokajietim! — iesaucās Rišeljē, mēģinādams jokot.

—   Vai man patiesi ir jādzer? — barons drebošā balsī jautāja.

—           Vai arī jāsniedz glāze tālāk, lai vismaz kādam citam tiktu labums no šā eleksīra.

—           Dod šurp! — iesaucās Rišeljē, izstiepis roku. Barons paostīja glāzi: pikantā balzama smarža un skaisti sarkanā krāsa, ko šie nedaudzie pilieni piešķīra šampanietim, beidzot iedrošināja baronu un viņš norija maģisko dziru.

Tai pašā acumirklī viņš juta, ka pa visu miesu izskrien savādas trīsas. Viņa vecās asinis, kas kūtri ritēja vēnās, sākot no kājām līdz pat sirdij, strauji ieplūda zemādas audos. Viņa krunkainā āda palika gluda; viņa acis, kas pa pusei bija iegrimušas aiz plakstiem, izpletās pret viņa gribu, un redzoklis kļuva liels un mirdzošs. Roku drebēšana kļuva par enerģisku žestu; balss sāka skanēt skaļi, bet viņa ceļi un gurni kļuva vingri un elastīgi — kā senās jaunības dienās. Likās, ka iedzertā dzira būtu atjaunojusi viņa ķermeni no viena gala līdz otram.

Medeja — Burve sengrieķu teikas.

No visām pusēm atskanēja pārsteiguma un izbrīnās saucieni. Tavernī, kurš līdz šim varēja tikai zelēt ar smaganām, pēkšņi jutās izsalcis. Viņš enerģiski satvēra šķīvi un nazi, uzlika sev krietnu porciju ragū un, sasmalcinādams žokļos irbes kauliņus, teica, ka viņš jūtot mutē visus zobus — kā divdesmit gadu vecumā.

Viņš ēda, smējās, dzēra un kliedza no prieka kādu pusstundu, un visu šo laiku pārējie galdabiedri noraudzījās viņā galīgi apmulsuši. Tad pamazām viņš sāka saplakt, kā liesma lampā, kurai aptrūkusi eļļa. Vispirms tas kļuva redzams uz pieres, kur vecuma krunkas, kas uz brīdi bija pazudušas, iegūla atkal no jauna. Viņa skatiens aizmiglojās un satumsa, viņš pazaudēja garšu līdz ar ēstgribu; mugura kļuva līka, un ceļgali sāka drebēt kā līdz šim.

—   Ak vai! — viņš nopūtās.

—   Kas ir? — jautāja tam visi klātesošie.

—   Kas ir? Jaunība zūd!

Viņš dziļi nopūtās un divas asaras pamirdzēja zem acu plakstiem.

Redzot šo sirmgalvi, kurš pēc atjaunošanas brīža tagad jutās vēl vecāks, gluži instinktīvi visi viesi nopūtās līdz ar Tavernī.

—           Tas viss, mani kungi, ir viegli izskaidrojams, — ierunājās Kaliostro, — es iepilināju barona glāzē tikai trīsdesmit piecus pilienus dzīvības eleksīra, kas pietika tikai trīsdesmit piecām minūtēm.

—   O, grāf, dodiet vēl, vēl! — kāri čāpstināja sirmgalvis.

—            Nē, monsicur, — atteica Kaliostro, — otra deva varētu jūs nogalināt.

No visiem klātesošajiem it sevišķi Dibarī kundze, kas jau pazina eleksīra iedarbi, ar vislielāko uzmanību bija sekojusi mēģinājuma norisei.

Tiklīdz Vecā Tavernī artērijas sāka piepamt no jaunības enerģijas pieplūduma, grāfiene nenovērsa acis no tām, sekodama, kā atgriežas dzīvības spēks un jaunība. Viņa smējās, aplaudēja un pati kļuva jaunāka.

Kad dzēriena iespaids bija sasniedzis savu augstāko pakāpi, grāfiene mēģināja sagrābt Kaliostro roku, lai izrautu tam dzīvības flakonu.

Bet tieši šai brīdī Tavernī novecoja vēl straujāk nekā bija atjaunojies.

—           Ak vai! — viņa nopūtās, — viss ir tikai maldi un ilūzija, lieliskais iespaids nederēja ilgāk par trīsdesmit piecām minūtēm.

—           Tas nozīmē, — piebilda Hāgas grāfs, — ka lai atgūtu jaunību uz desmit gadiem, vajadzētu izdzert veselu upi.

Visi iesmējās.

—           Nē, — teica Kondorsē, — aprēķins ir pavisam vienkāršs: trīsdesmit pieci pilieni — trīsdesmit piecām minūtēm ir tīrais nieks — trīs miljoni viens simts piecdesmit trīs tūkstoši un pieci pilieni — ar to pietiek, lai saglābātu jaunību uz veselu gadu.

—   īsti plūdi, — noteica Laperūzs.

—  Tomēr mana pieredze liecina pavisam ko citu, jo no tās mazās pudelītes, kuru man iedeva jūsu draugs Žozcfs Balzāmo un kura bija tikai četras reizes lielāka par jūsu flakonu, man pietika, lai uz desmit gadiem es apturētu laika skrējienu.

—   Pilnīgi pareizi, kundze, un vienīgi jūs esat pieskārusies šis mistikas būtībai. Cilvēkam, kas ir novecojis un pat pārāk novecojis, ir nepieciešams šāds kvantums, lai tūdaļ panāktu spēcīgu iespaidu. Turpretī trīsdesmit gadu vecai sievietei, kāda esat jūs, vai četrdesmit gadu vecam vīrietim, kāds biju es, kad mēs sākām lietot dzīvības eleksīru, vajag ieņemt tikai desmit pilienus paguruma periodos, un ar šo desmit pilienu palīdzību tas vai tā, kas viņus dzers, būs mūžīgi jauns un saglabās arī šiem gadiem atbilstošo skaistumu un enerģiju.

—   Bet ko jūs saucat par paguruma periodiem? — jautāja Hāgas grāfs.

—  Zināmus laika sprīžus, monsicur grāf. Dabīgos apstākļos cilvēka spēki pieaug līdz trīsdesmit piektajam mūža gadam.. Tad līdz četrdesmit gadiem tie stāv uz vietas. Sākot ar četrdesmit viņi sāk nemanāmi slīdēt uz leju, tā tas iet līdz piecdesmitajam; tad iestājas pagurums, kas top arvien straujāks, līdz beidzot iestājas nāve. Kultūras dzīves apstākļos, kad rūpes, dažādas kaislības un slimības novājina ķermeni, spēku pieaugums apstājas jau ap trīsdesmito gadu un ar trīsdesmit piekto jau sākas pagurums. Un, lūk, tad, vai tas būtu laucinieks vai pilsētas iedzīvotājs, ikvienam ir jāizmanto tas laiks, kad daba stāv uz vietas, lai uzsāktu cīņu ar spēku pagrimšanu. Tas, kurš zina šā eleksīra noslēpumu, kā to zinu es, pratīs apstādināt dabas parādību kauzālo norisi un aizkavēt to atkārtojošos secību. Tāds tad dzīvos tāpat, kā dzīvoju cs, mūžīgi jauns, vai vismaz pietiekami jauns, lai tam šinī pasaulē vēl kas būtu darāms.

—   Bet sakiet, monsicur Kaliostro, — iesaucās grāfiene, — kādēļ tad jūs, kurš spējat pats izvēlēties savu vecumu, neesat izvēlējies divdesmitos, bet gan četrdesmitos gadus?

—  Tāpēc, grāfienes kundze, — smaidīdams atbildēja Kaliostro, — ka man ir izdevīgāk būt četrdesmit gadus vecam, nobriedušam vīrietim, nekā divdesmit gadus vecam nenobriedušam un zaļam jauneklim.

—  Ak tā! — novilka grāfiene.

—  Jā, cienītā kundze, — turpināja Kaliostro, — divdesmit gadu vcci mēs patīkam trīsdesmit gadu vecām sievietēm, bet četrdesmit gadu vecumā mēs valdām par divdesmit gadu vecām sievietēm un sešdesmit gadu vccicm vīriem.

—  Es padodos, monsicur, — teica grāfiene, — jo kā gan lai apstrīd dzīvu pierādījumu.

—   Tātad man vairs nav nekādu cerību, — gaudās Tavernī, — es esmu jau nokavējis.

—   Monsicur Rišeljē ir bijis veiklāks par jums, — naivā jūrnieka vaļsirdībā ierunājās Laperūzs, — es bieži esmu dzirdējis sakām, ka viņam esot sava recepte.

—  Nu, to stāsta tikai sievietes, — smiedamies piebilda Hāgas grāfs.

—            Sakiet, hercog, vai tas būtu pietiekams iemesls tam neticēt? — jautāja Dibarī.

Vecais maršals, kas gandrīz nebija spējīgs nosarkt, šoreiz nosarka, bet tūdaļ attapās.

—   Vai jūs, kungi, gribat zināt, kāda bija mana recepte?

—   Protams, mēs to gribam zināt.

—   Mērenība, mani kungi.

—   Oho! — atskanēja no visām pusēm.

—   Jā, tā tas ir, — apstiprināja maršals.

—           Ja es nebūtu redzējusi monsicur Kaliostro eleksīra iespaidu, cs būtu gatava apstrīdēt katru recepti. Tāpēc, burvja kungs, turaties, es ar saviem jautājumiem vēl neesmu galā.

—   Lūdzu, kundze, jautājiet vien.

—           Jūs apgalvojāt, ka, pirmo reizi lietojot dzīvības eleksīru, jums bija četrdesmit gadu?

—   Jā, kundze.

—   Un ka no tā laika, tas ir, kopš Trojas…

—   Mazliet agrāk, kundze.

—   Nu, kaut arī; un jūs esat saglabājis pusmūža izskatu?

—   Jūs pati redzat.

—           Bet tādā gadījumā jūs, monsicur, mums pierādiet vairāk, nekā jūsu teorēma to pieļauj, — ierunājās Kondorsē.

—   Ko cs jums pierādu, monsicur marķīz?

—           Jūs mums pierādāt ne tik vien mūžīgas jaunības iespējamību, bet arī dzīvības mūžīgumu. Tā kā jums kopš Trojas laikiem arvien vēl tikai četrdesmit gadu, tad jūs nekad neesat nomiris.

—           Jums taisnība, monsicur marķīz, man pazemīgi jāatzīstas, ka cs patiesi nekad neesmu nomiris.

—           Un tomēr jūs taču neesat neievainojams kā Ahilejs, kaut gan Ahilejs nebija gluži neievainojams, jo Pariss to nogalināja, iešaudams viņam bultu papēdī.

—           Nē, kaut gan man ļoti žēl, cs neesmu neievainojams, — atbildēja Kaliostro.

—   Tātad jūs varat tikt nogalināts, vai kā citādi mirt nedabīgā nāvē.

—   Diemžēl, tā tas ir.

—           Bet kā jūs šos trīsarpus tūkstošus gadu no visa tā esat varējis izvairīties?

—           Tā tiešām ir bijusi mana laime, grāfa kungs, bet uzklausiet manus paskaidrojumus.

—   Es klausos.

—   Jā, jā, mēs klausāmies! — korī iesaucās viss viesu pulks.

Un ar neapšaubāmu interesi ikviens no klātesošajiem atbalstījās ar elkoņiem uz galda, lai klausītos.

Tad šinī klusumā atskanēja Kaliostro balss.

—   Kāds ir pirmais dzīvības noteikums? — jautāja viņš, ar elegantu un brīvu žestu paceldams savas skaistās baltās rokas, kur katrs pirksts bija rotāts gredzeniem, starp kuriem Kleopatras dimants mirdzēja kā Polārzvaigzne. — Veselība, vai ne tā?

—   Jā, protams, — atbildēja visi vienā balsī.

—   Un pirmais veselības nosacījums ir…

—   Kārtīgs dzīvesveids, — papildināja Hāgas grāfs.

—   Jums taisnība, monsicur grāf, veselība ir atkarīga no dzīvesveida. Nu, lūk, kāpēc gan mans dzīvības eleksīrs navarētu parādīt vispareizāko dzīvesveidu?

. — Kas to lai zina?

—   Jūs pats, grāf.

—   Jā, protams, bet…

—   Bet vai jums nebija vēl citu līdzekļu? — jautāja Dibarī.

—   Pie šā jautājuma, kundze, mēs tūdaļ atgriezīsimies. Un tā, lūk, manu dzīvesveidu vienmēr noteica šie pilieni, un tā kā tie ir atradums, par ko cilvēki visos laikos ir sapņojuši, ko senatnē sauca par jaunības ūdeni, bet mūsu modernajos laikos par dzīvības cleksīru, tad es pastāvīgi saglabāju savu jaunību un veselību, un līdz ar to arī dzīvību. Tas ir skaidrs.

—    Bet tomēr, grāf, viss reiz nolietojas, kaut arī tas būtu pats skaistākais ķermenis.

—   Vai tas piederētu Parisam vai Vulkānam, — piezīmēja grāfiene.

—   Jūs, monsicur Kaliostro, droši vien pazināt arī Parisu?

—   Turklāt ļoti labi, kundze! Tas tiešām bija skaists puisis! Kaut gan visā visumā viņš nepelna, ka Homērs tam piegriezis tādu vērību, un nepelna, ka par viņu tik daudz domā sievietes. Pirmkārt, viņam bija sarkani mati.

—   Sarkani! Cik pretīgi, grāf! — noteica grāfiene.

—    Par nelaimi Helēna, kundze, bija citādās domās, — atbildēja Kaliostro. — Bet nu atgriezīsimies pie mūsu eleksīra.

—   Jā, jā! — visi vienā balsī sauca.

—   Tātad jūs, monsicur Tavernī, pastāvat uz to, ka viss nolietojas. Labi. Bet jums ir arī zināms, ka viss atjaunojas, viss atdzimst jeb atvietojas, kā jums patīk. Tam kā piemērs var noderēt svētā Hūberta duncis, kas tik daudz reižu ir mainījis savu asmeni un rokturi, un neskatoties uz visu to, tomēr ir un paliek svētā piederums. Vīns, kas glabājas Heidelbergas mūku pagrabos, ir vienmēr viens un tas pats vīns, kaut gan ik gadus milzīgajā mucā tiek liets klāt jauns spiedums. Šis Heidelbergas mūku vīns vienmēr ir dzidrs, stiprs un garšīgs, kurpretī tas, ko mēs ar Opimiju iepildījām māla krūkās, pēc simts gadiem, kad to gribējām nogaršot, nebija nekas cits kā biezumi, ko varbūt vēl varēja ēst, bet dzert nu nekādā ziņā!

Un, lūk, tai vietā, lai sekotu Opimija piemēram, cs izpētīju tos principus, kādus lieto Heidelbergas mūki. Es saglabāju savu ķermeni, ik gadu ievadīdams tajā elementus, kuru uzdevums bija atjaunot novecojušos audus. Tādā kārtā ik rītu jauns un spēcīgs atoms manās asinīs, kaulos un audos aizvietoja kādu nolietojušos, irstošu molekulu.

Es atdzīvināju visus tos sārņus, līdz ar kuriem cilvēki nemanot zaudē visu savu ķermeņa masu; cs mobilizēju visus tos labos spēkus, ko Dievs ir devis cilvēka dabai, lai tā spētu cīnīties ar iznīcību, visus tos krietnos kareivjus, ko dzīvās radības lielais vairums samaitā, vai arī ļauj tiem panīkt bezdarbībā. Es turpretī liku viņiem nepārtraukti darboties, kas savukārt prasīja un atviegloja atjaunojoša stimulanta ievadīšanu ķermenī. Šo mana mūža neatlaidīgo studiju rezultāts bija tas, ka mans saprāts, ķermeņa elastība, mana sirds, dvēsele un nervi nekad nav atsacījušies pildīt savas funkcijas. Tā kā šinī pasaulē viss noris kauzālā secībā, un kādu akciju vissekmīgāk veic tic, kuri ar to patāvīgi nodarbojas, cs, protams, drīz vien iemanījos par jebkuru ccnu izvairīties no briesmām, kas mani apdraudēja manā trīstūkstoš gadu ilgajā mūžā. Līdz ar to esmu ieguvis tādu uztveres spēku, kas man katrā gadījumā un stāvoklī jau iepriekš liek nojaust par draudošajām briesmām. Tā, piemēram, jūs mani ne par ko neievedīsit mājā, kas draud sabrukt. O, nē! Es esmu redzējis pietiekami daudz celtņu, lai pēc pirmā acu uzmetiena redzētu, kas tur labs un kas tur slikts. Tāpat arī jūs mani nepiespiestu medīt kopā ar neveikli, kas neprot apieties ar savu ieroci. Sākot ar Ccfalu, kas nogalināja savu sievu Prokrīdu, un beidzot ar reģentu, kas izšāva princim aci, cs šādus neveikļus esmu redzējis tiku tikām. Karā cs nakad neieņemtu vienu vai otru vietu, kā to darītu kurš katrs cits, pirms nebūšu vienā mirklī apsvēris visas draudošās taisnes un parabolas, kas krustojas šinī fokusā. Jūs varbūt iebildīsit, ka nav iespējams paredzēt nomaldījušās lodes gaitu. Uz to es jums varu atbildēt, ka nekādi nav attaisnojams, ja cilvēks, kas ir izvairījies no miljoniem ložu, beidzot krīt par upuri kādai noklīdušai lodei. Mani kungi, nekratiet tik neticīgi galvas, jo cs pats esmu teiktā dzīvs pierādījums. Es nesaku, ka esmu nemirstīgs, cs tikai apgalvoju, ka zinu to, ko citi nezina, bet tas nozīmē izvairīties no draudošas gadījuma nāves. Tā, piemēram, ne par kādu naudu cs nepaliktu vienatnē, kaut tikai ceturtdaļu stundas, ar monsicur Delonē, kas šai brīdī domā, ka, ja tam izdotos ieslodzīt mani vienā no viņa Bastīlijas akmens maisiem, viņš ar badu pārbaudītu manu nemirstību. Tāpat arī es nepaliktu kopā ar monsicur Kondorsē, jo viņš pašreiz prāto ieliet manā glāzē tā gredzena saturu, kas viņam ir uz kreisās rokas rādāmā pirksta, bet šis saturs ir inde. Viņiem nav nekāda ļaunprātīga nolūka, tā ir vienkārši tikai zinātniska ziņkāre, lai vienkārši varētu pārliecināties, vai cs miršu.

Abas Kaliostro pieminētās personas negribot sakustējās.

—   Atzīstieties gluži vaļsirdīgi, monsicur Delonē, mums še nav nekāda tiesas sēde, bez tam ari neīstenots nodoms netiek sodīts. Un jūs, monsicur Kondorsē, sakiet, vai jūsu gredzenā atrodas inde, ko jūs man labprāt būtu ļāvis nogaršot par godu jūsu mīļajai — zinātnei?

—   Goda vārds! — pietvīcis iesmējās Delonē, — man jāatzīst, ka jums ir taisnība, monsicur grāf, tas bija muļķīgi. Un šī muļķība man ienāca prātā tieši tai brīdī, kad jūs atklājāt manas domas.

—    Es nebūšu mazāk vaļsirdīgs kā monsicur Delonē, — teica Kondorsē. — Patiesi, cs iedomājos, ka, ja jūs nogaršotu to, kas atrodas manā gredzenā, es par jūsu nemirstību nedotu vairs ne plika graša.

Visapkārt galdam bija dzirdami izbrīnās saucieni.

Šī atzīšanās gan nepierādīja grāfa Kaliostro nemirstību, bet viņa atjautu.

—   Tagad jūs paši redzat, — mierīgi turpināja Kaliostro, — ka es esmu uzminējis, un, lūk, tāpat tas ir ar visu, kas notiks. Dzīves pieredze man ir devusi spējas vienā acu uzmetienā noteikt to cilvēku pagātni un nākotni, ar kuriem cs saejos.

Šai ziņā manas spējas ir tik asas, ka pārvalda pat nedzīvo matēriju un dzīvniekus. Kāpjot karietē, es jau no zirgu izskata redzu, ka tic sāks skriet, un no kučiera sejas nolasu, ka viņš mani apgāzīs, vai tam notiks kāda cita klizma. Sēstoties kuģī, cs redzu, ka tā kapteinis ir vai nu nejēga, vai stūrgalvis, un vajadzības gadījumā namācēs vai arī negribēs kuģi pienācīgi vadīt. Tādos gadījumos cs atsakos tiklab no zirgiem, kā arī no kuģa. Es nenoliedzu gadījumu, cs to paralizēju. Tai vietā, lai to pieņemtu simtprocentīgi, kā parasti dara citi ļaudis, es atņemu tam deviņdesmit deviņus procentus no tā nejaušības un atlikumu neņemu vērā. To, lūk, man ir mācījusi mana trīstūkstoš gadu ilgā dzīve.

—   Nu tad, manu mīļo praviet, — teica Laperūzs, kamēr visapkārt skanēja gan sajūsmas, gan arī vilšanās saucieni, — jums vajadzētu doties man līdzi, kad mēs tagad kāpsim kuģos, lai uzsāktu ceļojumu apkārt pasaulei. Ar to jūs man izdarītu sevišķu pakalpojumu.

Kaliostro neatbildēja.

—   Monsicur maršal, — smiedamies turpināja jūrasbraucējs, - tā kā grāfs monsicur Kaliostro negrib šķirties no tik jautras kompānijas, kas arī labi saprotams, tad atļaujiet to darīt man. Piedodiet, monsicur Hāgas grāf, piedodiet, kundze, bet, lūk, pulkstenis jau sit septiņi, bet esmu apsolījis karalim pulkstens septiņos ar ceturksni sēsties karietē. Un nu, tā kā monsicur grāfs Kaliostro nevēlas redzēt manas abas flotes, tad vismaz lai viņš pasaka, kas man gadīsies pa ceļam no Versaļas līdz Brestai. No Brcstas līdz pat polam cs gan tikšu galā, tā ir mana darīšana. Bet, velns lai parauj! No Versaļas līdz Brestai man ir vajadzīgs padoms.

Kaliostro vēlreiz paskatījās uz Laperūzu, bet viņa skatienā bija tik daudz maiguma un skumju, ka visi klātesošie jutās pārsteigti. Vienīgi

vecais jūras vilks no visa tā nekā nemanīja. Viņš atvadījās no saviem galda biedriem. Sulainis palīdzēja viņam uzģērbt siltu zvērādas kažoku un Dibarī kundze iebāza viņam ķešā dažas pudeles vislabākā liķiera, kas tik labi noder ceļotājam. Bet par ko pats ceļotājs parasti nedomā, kamēr beidzot garajās naktīs, braucot ledainos vējos, tās viņam silti liek atcerēties tālos draugus.

—       Nu, ko tur tik daudz, pavaicāsim gaišreģim, — smējās Laperūzs, — viņš taču sola jums vēl divdesmit gadu. Vai ne tā, monsieur Kaliostro? Ak, grāf, kāpēc jūs man agrāk nekā neteicāt par jūsu dievišķajiem pilieniem? Lai tas maksātu, ko maksādams, es būtu licis iekraut veselu tonnu kuģī „L'Astrolabe." Tāds, kungi, ir mana kuģa nosaukums. Kundze, atļaujiet vēlreiz noskūpstīt jūsu daiļo roku, kādu cs līdz manai pārbraukšanai droši vien vairs neredzēšu. Uz redzēšanos!

Un viņš izgāja.

Kaliostro vēl arvien klusēja, it kā paredzēdams nelaimi.

Kapteiņa soļi vēl dobji izskanēja uz kāpnēm, tad pagalmā atskanēja viņa jautrā balss, kad tas atvadījās no ļaudīm, kas bija sapulcējušies, lai redzētu viņu aizbraucam.

Tad zirgi sapurināja savas zvārgulīšiem greznotās galvas, karietes durvis ar spalgu troksni aizcirtās un riteņi aizdārdēja pa bruģi.

Laperūzs spēra pirmo soli tajā noslēpumainajā ceļojumā, no kura viņam vairs nebija lemts atgriezties.

Visi klausījās.

Kad nekas vairs nebija dzirdams, visu skatieni kā pēc burvja mājiena pievērsās grāfam Kaliostro.

Viņa vaibsti šinī brīdi izstaroja tādu apgarotības mirdzumu, ka visi nodrebēja.

Šis savādais klusums ilga dažas minūtes.

Pirmais to pārtrauca Hāgas grāfs.

—   Kāpēc jūs, monsicur, viņam nekā neatbildējāt?

Šis jautājums izteica visu klātesošo domas.

Kaliostro nodrebēja, it kā šie vārdi būtu uzmodinājuši viņu no transa.

—       Tāpēc, ka man viņam būtu vajadzējis teikt: „Monsieur Laperūz, hercogam Rišeljē taisnība, ka viņš jums nesaka — uz redzēšanos, bet gan — ardievu!"

—       Velns lai parauj, monsicur Kaliostro, vai jūs to sakāt par Lapc- rūzu?! — iesaucās hercogs nobālēdams.

—       O, esat bez rūpēm, maršal, — žigli atteica Kaliostro, — ļaunā redzēšana neattiecas uz jums.

—       Bet kas tad notiks ar šo Lapcrūzu, kas solīja skūpstīt manu roku? — iesaucās Dibarī.

—       Viņš, kundze, ne tik vien vairs neskūpstīs jūsu roku, bet ari nekad vairs neredzēs tos, no kuriem viņš šovakar atvadījās, — teica Kaliostro, uzmanīgi vērdamies savā glāzē, kas bija pilna ar ūdeni un novietota tā, ka tajā izveidojās pienbalti gaišāki slāņi, ko ieslīpi šķērsoja apkārtējo priekšmetu ēnas.

No visām pusēm atskanēja izbrīnās saucieni.

Sarunas pašreiz bija kļuvušas tik dzīvas, ka ar katru minūti interese pieauga. Redzot, ar kādu svinīgu nopietnību un pat bažām klātesošie gan ar skatieniem, gan ar balsi griezās pie Kaliostro ar saviem jautājumiem, varēja domāt, ka viņi saņem kāda antīka orākula nemaldīgos pareģojumus.

Tad, dodams zīmi, ar visu piekrišanu piecēlās Favrs un uz pirkstgaliem devās palūkoties priekšistabā, vai kāds no kalpotājiem viņus nenoklausās.

Bet, kā mēs jau teicām, monsicur Rišeljē namā bija priekšzīmīga kārtība un monsicur Favrs sastapa priekšistabā tikai kādu vecu kambarsulaini, kas pašaizliedzīgi, kā sargs atbildīgā postenī, sargāja parādes durvju ieeju svinīgajā deserta stundā.

Favrs atgriezās savā vietā, pamādams pārējiem galda biedriem, ka viņi ir vieni.

—           Tādā gadījumā, — tcica Dibarī, pareizi sapratusi Favra mājienu, — pastāstiet mums, kāds liktens sagaida šo Lapcrūzu.

Kaliostro pakratīja galvu.

—   Pastāstiet, pastāstiet, monsicur Kaliostro! — sauca vīrieši.

—   Jā, jā, mēs ļoti lūdzam.

—            Nu, labi, kā jau viņš pats teica, monsicur Laperūzs dodas braucienā ap zemeslodi, lai turpinātu Kuka ceļojumus, bet nabaga nelaimīgais Kuks, kā jūs paši zināt, tika nogalināts Sendviču salās.*

—           Jā, jā, mēs to zinām! — apstiprināja gan saucieni, gan galvas mājieni.

—           Viss liecina par pasākuma laimīgu izdošanos. Monsicur Laperūzs ir lielisks jūrnieks; bez tam vēl karalis Ludviķis XVI ir skaidri norādījis viņam ceļu.

—           Jā, — pārtrauca to Hāgas grāfs. — Vai nav tiesa, monsicur Kondorsē, Francijas karalis ir labs ģeogrāfs?

—           Labāks nekā karalim tas būtu vajadzīgs. Karaļiem vajadzētu pazīt visu tikai tā no virspuses. Tad viņi vieglāk vadāmi tiem cilvēkiem, kas pazīst dziļumus.

—           Monsicur marķīz, — smaidīdams piezīmēja Hāgas grāfs, — tā ir laba mācība.

Kondorsē pietvīka.

—           Ak nē, grāfa kungs, — viņš tcica, — tā ir tik vienkāršu vārdu spēle un filozofisks vispārinājums.

Tagad — Havaju salas

—   Tātad viņš dodas ccjā? — iejaucās Dibarī, gribēdama nepieļaut jebkuru mēģinājumu pārtraukt sarunu par galveno tematu.

—  Tātad viņš dodas ccļā, — atkārtoja Kaliostro. — Kaut gan jūs viņu redzējāt ļoti steidzamies, izbraukšana tomēr nenotiks tik drīz. Es redzu viņu pārāk ilgi aizkavējamies Brcstā.

—  Žēl, — noteica Kondorsē. — Pašreiz ir īstais laiks, varbūt jau pat mazliet par vēlu, februāris vai marts būtu bijis izdevīgāks.

—  Ak, novēliet viņam šos trīs mēnešus, monsicur Kondorsē, vismaz šai laikā viņš dzīvo, dzīvo un cer.

—  Man šķiet, viņam ir labi izmeklēts virsnieku sastāvs? — Rišeljē vaicāja.

—   Jā, — atbildēja Kaliostro, — otru kuģi komandē kāds izcils virsnieks. Es viņu redzu, viņš vēl ir jauns, uzņēmīgs un nelaimīgi pārdrošs.

—  Kāpēc nelaimīgi?

—  Nu, lūk, cs meklēju šo mūsu draugu gadu vēlāk un viņa vairs neredzu, — teica Kaliostro, uztraukts lūkodamies savā glāzē. — Vai kāds no jums nav monsicur Langlē pazina vai radinieks?

—   Nē.

—  Un neviens vinu nepazīst?

—   Nē.

—  Labi. Viņš mirs pirmais, es viņa vairs neredzu.

Visapkārt atskanēja murmināšana, kura pauda pārsteigumu un bailes.

—  Bet viņš… viņš… Laperūzs? — vairākas balsis čukstēja.

—  Viņš brauc, piestāj krastā, kāpj atkal kuģī. Gadu, divus gadus, viss iet labi. No vina saņem zinas.* Un tad…

—  Un tad?'

—  Paiet gadi.

—  Un beidzot?

—  Beidzot… okeāns trako, debesis apmākušās. Šur un tur redzami nezināmi krasti, rijīgi kā grieķu arhipelāga nezvēri. Viņi uzglūn kuģim, kas, straumes nests, krēslā maldās starp zemūdens klintīm. Beidzot vētra, kas mazāk bīstama nekā krasts, tad maldinošās ugunis. Ak, Laperūz, Lapcrūz! Ja tu varētu mani uzklausīt, es tev teiktu: „Tu brauc kā Kristofers Kolumbs, lai atrastu jaunas pasaules, bet , Laperūz, sargies no nezināmām salām!"

Viņš apklusa.

Un kamēr Kaliostro pēdējie vārdi vēl izskanēja gaisā, visi klātesošie juta sev pārskrienam aukstus drebuļus.

Pēdējās ziņas par Laperūza braucienu pārveda leitnants Leseps, kurš vienīgais no visas ekspedīcijas ļaudīm palika dzīvs.

—   Bet kāpēc gan viņam to nepateikt! — iesaucās Hāgas grāfs, uz kuru šis cilvēks, kas tā prata pakļaut sev citu sirdis un prātus, bija atstājis ne mazāku iespaidu kā uz pārējiem.

—   Jā, jā, — tcica Dibarī kundze, — kāpēc gan mēs, nevarētu sūtīt ziņnesi, lai viņu atgrieztu? Tāda cilvēka kā Laperūzs dzīvība, maršal, ir kurjera pūļu vērta.

Maršals saprata un piepacēlās, lai pazvanītu.

Šai brīdī Kaliostro izstiepa roku. Maršals atkal atslīga savā krēslā.

—   Ak, vai, — tcica Kaliostro, — katrs brīdinājums būtu gluži veltīgs: cilvēks, kas paredz likteni, to nevar novērst. Ja Laperūzs būtu dzirdējis manus vārdus, viņš smietos tāpat, kā Priama dēli smējās par Kasandras pareģojumu. Bet ko nu par to runāt, jūs jau paši, monsieur Hāgas grāf, smejaties, un to pašu dara visa sabiedrība. Ak, neizliecieties, monsieur Favr, es nekad vēl neesmu atradis ticīgu auditoriju!

—   O, mēs jums ticam! — iesaucās Dibarī un maršals Rišeljē.

—   Es ticu, — nomurmināja Tavernī.

—   Es arī, — pieklājīgi tcica Hāgas grāfs.

—    Jā, — atbildēja Kaliostro, — jūs ticat, tāpēc ka runa ir par Laperūzu, bet tiklīdz mēs runātu par jums, jūs vairs neticētu.

—   O!

—   Es par to esmu pārliecināts.

—   Es atzīstu, ka ticētu tikai tad, ja monsieur Kaliostro būtu teicis Laperūzam: «Sargieties no svešiem krastiem!" Tad viņš to arī būtu darījis un tas jau pavairotu viņa izredzes.

—   Bet es jums, monsieur grāf, apgalvoju gluži pretējo: ja viņš būtu man noticējis, jūs paši redzat, cik mans atklājums būtu bijis tam mocošs. Briesmu brīdī, redzot savā priekšā nezināmus krastus, kas tam var kļūt liktenīgi, nelaimīgais, iedomādamies par manu pravietojumu, būtu izjutis tuvojamies liktenīgo un nenovēršamo nāvi, no kuras tam nekādi vairs nav iespējams izbēgt. Tās vairs nebūtu vienreizējas, bet gan tūkstoškārtīgas nāves mokas, ko viņš tādā gadījumā pārciestu, ja maldīšanās neziņā, kad visur valda izmisums, nozīmē tūkstoškārt mirt. Padomājiet tik, ja es viņam atņemtu cerību, bet tā ir vēl pēdējais mierinājums, ko nelaimīgais saglabā pat vēl zem bendes cirvja, kad jau viņš jūt zem tērauda asmens plūstam savas asinis. Dzīvība zūd, bet cilvēks vēl cer.

—   Tā ir taisnība! — daži klātesošie klusi piebilda.

—   Jā, — noteica Kondorsē, — tas plīvurs, kas apsedz mūsu dzīves pēdējos brīžus, ir vienīgais reālais guvums, ko Dievs mirstīgajiem piešķīris.

—   Lai nu būtu kā būdams, — ierunājās Hāgas grāfs, — bet ja man tāds cilvēks, kā jūs, sacītu: sargieties no tādas un tādas personas vai tādas un tādas lietas, es labprāt uzklausītu šo padomu un vēl pateiktos padoma devējam!

Kaliostro skumji pasmaidīja un pakratīja galvu.

. — Visā nopietnībā, — turpināja Hāgas grāfs, — pasakiet man par nākotni un es jums būšu pateicīgs.

—  Jūs gribat, lai es jums pasaku to, ko cs negribēju atklāt Laperūzam?

—  Jā, cs to gribētu.

Kaliostro sakustējās, it kā gribētu ko teikt, bet tad atkal apstājās.

—   O nē, monsieur grāf, nē, to nevar.

—  Bet es jūs ļoti lūdzu!

Kaliostro novērsās.

—  Nē, nekad! — viņš nomurmināja.

—           Pielūkojiet tik, — smaidīdams tcica grāfs, — tā jūs mani vēl padarīsit neticīgu.

—   Labāk neticība, nekā nemiers.

—   Monsicur Kaliostro, — tcica grāfs, — jūs aizmirstat vienu lietu.

—  Un kāda tā būtu? — godeienīgi jautāja gaišreģis.

—           Proti, ka ir daudz cilvēku, kas bez bažām var nelikties ne zinis par savu likteni, bet ir vēl citi, kuriem vajadzētu būt skaidrībā par savu nākotni, jo no tās ir atkarīgs nevien viņu pašu, bet vēl miljoniem citu cilvēku liktenis.

—           Tad pavēliet man, jūsu augstība, — tcica Kaliostro. — Bez pavēles cs to nedarīšu.

—  Ko jūs ar to gribat teikt?

—           Ka gaidu Jūsu Majestātes rīkojumu. Tam es paklausīšu, — klusā balsī teica Kaliostro.

—           Monsicur Kaliostro, cs jums pavēlu pareģot manu nākotni! — ar cieņas pilnu žestu teica karalis.

Tai pašā mirklī, kad Hāgas grāfs bija atļāvis titulēt sevi par karali un tādā kārtā, dodams pavēli, pats anulēja savu inkognito, maršals Rišeljē piecēlās un, pazemīgi tuvodamies valdniekam, teica:

—           Es pateicos jums, sirc, par to godu, ko Zviedrijas karalis ir prādljis manam namam. Lūdzu Jūsu Majestāti ieņemt goda vietu. Sākot no šā brīža tā pieder vienīgi jums.

—            Ak, nu, paliksim vien, kur mēs esam, monsieur maršal, lai nezaudētu neviena vārda no tā, ko mums teiks monsicur Kaliostro.

—  Karaļiem, sire, nemēdz teikt patiesību.

—           Ak, bet es taču neesmu savā valstī. Ieņemiet, lūdzu, savu vietu, monsicur hercog, un nu, monsicur Kaliostro, lūdzu runājiet!

Mags pameta acis uz savu glāzi, no kuras dibena uz augšu pacēlās dzirkstis, it kā tā būtu pildīta ar šampanieti. Likās, ka ūdens viņa varenā gribas spēka iespaidā sāk mutuļot.

—           Sirc, sakiet man, ko jūs vēlētos zināt, — teica Kaliostro, — esmu gatavs jums atbildēt.

—   Sakiet man, kādā nāvē es miršu.

—  Jūs kritīsit no lodes.

Gustava piere noskaidrojās.

—       Ak, tātad cs miršu kaujā kā kareivis, — viņš teica. — Pateicos, Kaliostro, simtkārt pateicos. O, cs paredzu kaujas un Gustavs Ādolfs, tāpat arī Kārlis XII man ir devuši paraugu, kā mirst zviedru karaļi.

Kaliostro klusēdams nolieca galvu.

Hāgas grāfs sarauca uzacis.

—       Kā! — viņš tcica, — vai tas nebūs kaujā, kad mani ķers liktenīgais šāviens.

—   Nē.

—   Tad kādā aplenkšanā? Tas arī ir iespējams.

—   Nē, sirc, tā nebūs aplenkšana.

—   Bet kur tad?

—   Kādā ballē, sirc.

Karalis kļuva domīgs.

Kaliostro, kas bija piecēlies, atkal apsēdās un, galvu noliecis, abām rokām aizklāja seju.

Visi, kas bija sapulcējušies ap pareģi un Hāgas grāfu, sēdēja klusi un bāli.

Monsieur Kondorsē piegāja pie ūdens glāzes, kurā gaišreģis bija lasījis drūmo pareģojumu, viņš paņēma to aiz kājiņas, pacēla pie acīm un rūpīgi apskatīja mirdzošo kristāla trauku un tā saturu.

Bija redzams, ka šī intelliģcnta un vēsā pētnieka acs, smagajā, mirdzošajā kristālā mēģināja saskatīt kādas problēmas atrisinājumu, kas pēc viņa ieskata bija panākams ar tīri spekulatīviem prāta slēdzieniem.

Un patiesi, zinātnieks aprēķināja trauka dziļumu, staru laušanas leņķi un ūdens zaigošanu. Viņš, kas visur meklēja cēlonisko sakarību, jautāja sev, kāds pamats ir visām šīm šarlatāniskajām manipulācijām, ar ko pie viņa intelcģcntajiem galda biedriem ir panācis tādu iespaidu šis vīrs, kura īpatās spējas viņš nevarēja noliegt.

Acīmredzot, neatradis šīs problēmas atrisinājumu, viņš beidza pētīt stiklu un nolika glāzi atpakaļ uz galda, ap kuru sēdošie vēl nebija attapušies no pārsteidzošā Kaliostro pareģojuma iespaida.

—       Arī es no savas puses lūgtu mūsu cienījamo gaišreģi kaut ko pavaicāt savam burvju spogulim, — viņš tcica. — Tikai par nelaimi es neesmu nakāds varens valdnieks, kas varētu pavēlēt, un manai sīkai dzīvībai nav nekāda sakara ar ļaužu miljoniem.

—       Monsieur, — ierunājās Hāgas grāfs, — jūs varat pavēlēt zinātnes vārdā un jūsu dzīve nepieder vienīgi kādai tautai, bet visai cilvēcei.

—   Pateicos, grāf, bet varbūt monsicur Kaliostro ir citādās domās.

Kaliostro saslēja galvu kā zirgs, kas dabūjis piešu dūrienu.

—        Gluži otrādi, marķīz, — viņš atteica, un viņa ķermenis nodrebēja nervozā konvulsijā, ko klasiskajā senatnē, bez šaubām, būtu iztulkojuši kā viņā iemiesojušās dievības izpausmi, — gluži otrādi — jūs esat varens valdnieks zinātnes novados. Nu, redzēsim, skatieties man tieši acīs! Vai jūs visā nopietnībā vēlaties, lai es jums kaut ko pareģoju?

—       Visā nopietnībā, monsicur grāf, — atbildēja Kondorsē, — es domāju, sirsnīgāk to nemaz nevar vēlēties.

—   Tad ziniet, marķīz, — teica Kaliostro, stīvi vērdamies viņa acīs, — jūs mirsiet no indes, ko nesat savā gredzenā. Jūs mirsiet…

—  O, bet ja nu cs to nometu? — pārtrauca viņu marķīzs.

—  Nu, metiet!

—  Tātad jūs atzīstat, ka tas ir viegli izdarāms.

—   Nu, tad metiet, es jums saku!

—  Jā gan, marķīz! — iesaucās Dibarī kundze. — Dieva dēl, metiet taču projām šo briesmīgo indi! Nu, metiet, kaut vienīgi tādēļ, lai reiz nebūtu taisnība šim nelaimes pravietim, kas mūs visus nomāc ar saviem pareģojumiem! Ja jūs to nometīsit, tad jūs no tās nemirsit. Un tā kā monsieur Kaliostro teic, ka tas notikšot, tad gribot negribot viņš šoreiz būs melojis.

—   Grāfienes kundzei ir taisnība, — piebilda Hāgas grāfs.

—  Bravo, grāfien! — iesaucās Rišeljē. — Nu, marķīz, metiet projām savu indi, tas būs jo labāk tāpēc, ka tagad, kad es zinu, ka jūsu rokā ir paslēpta kāda cilvēka nāve, man ikreiz būtu jānodreb, kad mēs saskandinām glāzes. Gredzens var nejauši atvērties…

—   Un saskandinot abas glāzes taču ir tik tuvu viena otrai, — piezīmēja Tavernī. — Metiet, marķīz, gredzenu projām!

—  Tas viss velti, — mierīgi noteica Kaliostro, — monsicur Kondorsē to neaizmetīs:

—  Jā, tas ir tiesa, es to ncaizmetīšu, — tcica marķīzs, — un nevis tādēļ, lai izaicinātu likteni, bet tāpēc, ka man šo indi sagatavoja Kabanī. Un tā ir vienīgā pēc sava sastāva, kuru palīdzēja atrast gadījums un kādu tas varbūt nekad vairs nepagatavos. Lūk, tāpēc cs nešķiršos no šīs indes. Ja jums patīk, jūs, monsicur Kaliostro, varat sevi uzskatīt par uzvarētāju.

—  Liktcns vienmēr atrod drošus palīgus, lai īstenotu savu gribu, — teica Kaliostro.

—  Tātad es noindēšos, — teica marķīzs. — Labi, lai noliek tā. Jūs man pareģojat ļoti pieņemamu nāvi: mazliet indes uz mēles — un manis vairs nav. Tā vairs nav nekāda nāve, tā ir dzīve — mīnus nāve, kā mēs to izsakām algebrā.

—   Es nerunāju par to, ko jums nāksies pārciest, — dzedri atteica Kaliostro, ar galvas mājienu likdams saprast, ka uzskata sarunu ar Kondorsē par izbeigtu.

—  Monsicur, — teica marķīzs Favrs, pārliecies pār galdu, it kā gribētu tuvoties Kaliostro, — lūk, nu mums jau ir — kuģa bojāeja, šāviens, noindēšanās, ar vārdu sakot, man tīri vai siekalas saskrien mutē. Vai jūs nebūtu tik laipns pareģot arī man mūža galā tamlīdzīgu mazu nelaimīti?

—  O, monsieur marķīz, — atteica Kaliostro, kuram Favra ironija lika iekaist, — būtu liela kļūda no jūsu puses, ja jūs iedomātos apskaust šos kungus, jo, pie mana muižnieka goda vārda, jums ir labākas izredzes.

—  Labākas! — iesaucās Favrs smiedamies, — uzmanieties, jūs apsolāt par daudz: kas vēl var būt sliktāks par jūru, lodi un indi?

—   Vēl atliek virve, monsieur marķīz, — galanti atbildēja Kaliostro.

—   Kas!? virve?… Ko jūs man sakāt?

—            Es saku, ka jūs tiksit pakārts, — atbildēja Kaliostro, ko bija sagrābušas pravieša dusmas, pār kurām viņš vairs nevaldīja.

—   Pakārts! Velns lai parauj! — iekliedzās visa sabiedrība.

—           Monsieur ir piemirsis, ka cs esmu muižnieks, — teica Favrs, kad bija mazliet nomierinājies, — bet ja gadījumā viņš būtu ar to domājis pašnāvību, tad varu iebilst, ka ccru līdz pēdējam dzīves brīdim saglabāt tik daudz cieņas pret sevi, lai neķertos pie virves, kamēr man ir vēl zobens.

—   Es jums, monsicur, nekā neesmu teicis par pašnāvību.

—   Tātad jūs runājat par notiesāšanu.

—   Jā.

—   Jūs, monsicur, esat ārzemnieks un tāpēc arī es jums to piedodu.

—   Ko tad?

—   Jūsu nezināšanu. Francijā muižniekiem nocērt galvu.

—           To jūs, monsicur, varēsit nokārtot ar jūsu bendi, — teica Kaliostro, savu galda biedru satriekdams ar šo brutālo atbildi.

Vienu mirkli iestājās vispārīgs klusums.

—           Vai zināt, ka cs patiesi drebu, — teica Delonē, — līdz šim visi ir dzirdējuši tik bēdīgas lietas, ka es neparedzu nekā laba, ja vilkšu lozi no tās pašas urnas kā viņi.

—           Tad jūs esat prātīgāks nekā viņi, ja negribat taujāt par savu nākotni. Un jūs darāt pareizi, respektēsim Dieva noslēpumus, vai tie mums nestu sliktu vai labu.

—           O, monsicur Delonē! — iesaucās Dibarī, — es cerēju, ka jums nebūs mazāk drosmes kā šiem kungiem.

—   Es arī ceru, kundze, — atbildēja komendants palocīdamies.

Tad, pagriezdamies pret Kaliostro, viņš tcica:

—           Nu, palūkosim, tagad būtu mana kārta, un es lūdzu, monsicur, izstāstīt manu horoskopu.

—           Tas ir ļoti vienkāršs, — tcica Kaliostro, — cirvja zvēliens pa galvu un ar to viss ir beigts.

Zālē atskanēja baiļu kliedziens. Rišeljē un Tavernī lūdza Kaliostro mest mieru, bet vēl nebija apmierināta sievietes ziņkārība.

—           Monsicur grāf, — tcica Dibarī, — klausoties jūsu vārdos, iznāk, ka vai visai pasaulei būtu jāmirst nedabīgā nāvē. Lūk, mēs še esam astoņi un no šiem astoņiem piecus jūs jau esat notiesājis.

—           Ak, jūs taču saprotat, ka tas ir ar nodomu darīts un mēs par to varam tikai pasmieties, — tcica Favrs, piespiesti iesmiedamies.

—           Protams, mēs tikai pasmicsimics, — vai nu tas izrādīsies patiesība, vai nē, — piebilda Hāgas grāfs.

—           Ak, es labprāt pasmietos, — tcica Dibarī kundze, — jo ar savu gļēvulību negribētu darīt negodu visai mūsu sabiedrībai. Bet, ak vai, es esmu tikai sieviete un man nebūs tas gods tikt pielaistai jums līdzvērtīgā, kaut ari briesmīgā nāvē. Sievietes mirst savā gultā. Ak vai, un šādas, vecas, visu aizmirstas sievietes nāve ir sliktāka par kuru katru citu, vai nav tiesa, monsicur Kaliostro?

Viņa to tcica vilcinādamās, it kā gribētu pamudināt gaišreģi ne tik vien ar saviem vārdiem, bet ar visu savu izturēšanos apgalvot viņai pretējo, bet Kaliostro klusēja.

Beidzot sievietes ziņkārība izrādījās stiprāka par bailēm.

—  Nu, runājiet, monsicur Kaliostro, — tcica Dibarī, — atbildiet taču man!

—            Ko jūs, kundze, gribat, lai cs jums saku, jūs man nekā neesat jautājusi?

Grāfiene vilcinājās.

—   Bet… — viņa iesāka.

—   Vai jūs man jautājat, vai nē? — Kaliostro noprasīja.

Grāfiene brīdi cīnījās ar sevi, bet tad, klātesošo smaidošo seju iedrošināta, iesaucās:

—           Nu, labi, es riskēšu, sakiet, kādā nāvē mirs Žanna Vobcrnjē, grāfiene Dibarī?

—   Uz ešafota, kundze, — atbildēja drūmais mags.

—           Vai tas, monsicur, būtu kompliments? — ar lūdzošu skatienu murmināja grāfiene.

Bet Kaliostro bija jau zaudējis pacietību un šo skatienu neievēroja.

—  Kādēļ lai tas būtu kompliments? — viņš jautāja.

—           Tāpēc ka, lai kāptu uz ešafota, vajag nokaut, nogalināt, vajag izdarīt kādu noziegumu, bet tas ir vairāk nekā ticams, ka cs kaut ko tādu nekad neizdarīšu. Tātad kompliments, vai ne tā?

—  Ak, Dievs, jā, tāds pats kompliments, kā viss, ko tiku pareģojis.

Grāfiene iesmējās jautri un bezbēdīgi, bet uzmanīgs novērotājs būtu

pamanījis, ka viņas smiekli bija pārāk skaļi, lai tos varētu saukt par dabīgiem.

—           Nu, monsicur Favr, — viņa tcica, — mums atliek tikai pasūtīt mūsu līķu vāģus.

—           Ak, grāfien, tam jūsu dēļ nebūtu nekādas nozīmes, — atbildēja Kaliostro.

—  Kāpēc, monsicur?

—  Tāpēc, ka uz soda vietu jūs aizvedīs karietē.

—           Fui, šausmas! — iekliedzās Dibarī. — Ak, jūs, necilvēk! Maršal, citreiz izvēlaties omulīgākus galdabicdrus, vai arī es pie jums vairs nebraukšu.

—           Piedodiet, kundze, — teica Kaliostro, — bet jūs, tāpat kā visi citi, to pati gribējāt.

—           Jā, tāpat kā visi citi, bet jūs taču man dosit mazliet laika, lai cs varētu izvēlēties sev biktstēvu?

—  Tās būtu liekas pūles, kundze, — tcica Kaliostro.

—   Kā tā?

—  Pēdējais, kas kāps uz ešafota, garīdznieka pavadīts, būs…

—  Kurš tas būs? — visi jautāja vienā balsī.

—   Francijas karalis.

Un Kaliostro izteica šos vārdus tik drūmā un noslēpumainā balsī, ka līdzīgi nāves elpai pārlidoja pār klausītājiem un lika tiem nodrebēt līdz sirds dziļumiem.

Šoreiz klusums ilga vairākas minūtes.

Kaliostro pacēla pie lūpām glāzi, kuras ūdenī viņš bija lasījis visus šos asiņainus pareģojumus. Bet tiklīdz viņš to bija pielicis pie lūpām, tā ar riebumu atgrūda, it kā tas būtu vērmeļu kauss.

Līdz ar šo kustību viņa skatiens nejauši bija pievērsies Tavernī.

—           O! — tas iesaucās, domādams, ka Kaliostro grib kaut ko teikt, — nesakiet, kas ar mani notiks, es… es jums to neprasu.

—   Labi, — noteica Rišeljē, — tad es jautāšu tavā vietā.

—           Jūs, monsicur maršal, varat būt pilnīgi mierīgs, jo no mums visiem jūs vienīgais mirsiet savā gultā.

—           Un tagad, kungi, dzersim kafiju, — teica vecais maršals, sajūsmināts par labvēlīgo pareģojumu. — Pasniegt kafiju!

Visi piecēlās.

Bet pirms doties uz salonu, pie Kaliostro pienāca Hāgas grāfs.

—           Monsicur, — viņš tcica, — es nedomāju bēgt no sava likteņa, bet sakiet man, lūdzu, no kā man būtu jāpiesargās?

—  No mutes, sirc, — atbildēja Kaliostro.

Hāgas grāfs aizgāja.

—   Un man? — jautāja Kondorsē.

—  No olu kulteņa.

—   Labi, turpmāk cs atsakos no olām.

Un viņš pasteidzās pievienoties grāfam.

—  Un man? — jautāja Favrs, — no kā man būtu jābaidās?

—   No kādas vēstules.

—   Ļoti pateicos.

—  Un man? — jautāja Delonē.

—  No Bastīlijas ieņemšanas.

—   O, tad es esmu pilnīgi drošs.

Un viņš aizgāja smiedamies.

—  Bet nu ir mana kārta, monsicur, — teica grāfiene Dibarī apjukusi.

—  Jūs, daiļā grāfien, vairieties no Ludviķa XV laukuma.

—           Tiešām! — iesaucās Dibarī. — Es jau viendien tur apmaldījos. Tas bija nepatīkams stāvoklis. Es todien biju galīgi pazaudējusi galvu.

—           Nu, redzat, grāfien, bet ja jūs vēlreiz to pazaudēsit, jūs viņu vairs neatradīsit.

Dibarī kundze iekliedzās un steigšus aizbēga, lai piebiedrotos pārējiem viesiem salonā.

Kaliostro gribēja viņai sekot.

—            Vienu mirklīti, — aizturēja viņu Rišeljē. — Vēl esam atlikuši Tavernī un es, kuriem, cienījamo mag, jūs vēl nekā neesat teicis.

—           Monsieur, Tavernī mani lūdza viņam nekā neteikt un jūs, monsieur maršal, man nekā neesat prasījis.

—   Es jums lūdzu to vēlreiz, — teica Tavernī, rokas saņēmis.

—           Bet, lai pierādītu mums sava ģēnija spēku, vai jūs nevarētu mums pateikt kādu lietu, ko zinām tikai mēs abi.

—   Un kas tā būtu? — jautāja Kaliostro smaidīdams.

—           Nu, lūk, ko šis lāga Tavernī dara Vcrsaļā, ja viņš it mierīgi varētu dzīvot savā skaistajā muižiņā — Mezonrūžā, ko karalis pirms trim gadiem viņam nopirka.

—            Tā lieta, monsieur maršal, ir pavisam vienkārša, — atbildēja Kaliostro. Pirms desmit gadiem monsicur gribēja nodot karalim Ludviķim XV savu meitu, Andrē jaunkundzi, bet viņam tas neizdevās.

—   Hm! — norūca Tavernī.

—           Tagad monsicur grib ieteikt karalienei Marijai Antuanetei savu dēlu Filipu Tavernī. Paprasiet viņam, vai es meloju.

—            Goda vārds! — drebēdams iesaucās Tavernī, — lai mani velns parautu, ja šis cilvēks nav burvis.

—           Cst, cst! — pamāja viņam maršals, — vecais draugs, nerunājiet tik familiāri ar velnu.

—   Briesmīgi, tas ir briesmīgi, — murmināja Tavernī.

Viņš pagriezās, lai vēlreiz izlūgtos no Kaliostro klusuciešanu, bet viņš jau bija pazudis.

—            Iesim, Tavernī, salonā, — tcica maršals, — citādi viņi padzers kafiju bez mums, vai arī mums tā būs jādzer auksta, un tas ir vēl sliktāk.

Abi devās uz salonu.

Bet salons bija tukšs: nevienam no viesiem nebija bijis dūšas vēlreiz skatīties vaigā briesmīgajam pareģim.

Lielajos lukturos dega sveces, traukā kūpēja verdoša kafija un kamīnā kurējās uguns.

Pēc visa tā nu vairs nebija nekādas vajadzības.

—           Nudien, vecais draugs, liekas, ka šoreiz mums būs jādzer kafija divatā… Paskat', kur tad, pie joda, tu esi palicis?!

Rišeljē skatījās visapkārt, bet mazais večuks bija aizlaidies līdz ar visiem citiem.

—            Nu, vienalga, — nomurmināja maršals smīnēdamsa, kā Voltēru romānu varonis, vienlaikus priecīgi saberzēdams baltās, izkaltušās rokas, kuru pirksti bija sētin nosēti ar gredzeniem, — toties esmu vienīgais, kas mirs savā gultā. Tā, lūk, — savā gultā! Es ticu jums, grāf Kaliostro. Savā gultā un, iespējams, ne tik drīz. Ei! Kambarsulaini pie manis! Un pilienus arī!

## Pirmā gramata

.

## I DIVAS SVEŠINIECES

1784. gada ziemu, šo briesmoni, kas aprija sesto daļu no visiem Francijas iedzīvotājiem, ieslēgti siltajā, ērtajā Rišeljē ēdamzālē, mēs nemanījām, kaut gan tā plosījās aiz vārtiem.

Mazliet sarmas uz logu rūtīm ir tikai dabas rota,' kas papildina cilvēku greznību. Bagātnieks, kas ģērbies siltā kažokā vai atzvēlies savā karietē, vai ari savā siltajā siltajā dzīvoklī, vēl ietinies mīkstās plīša vai vates segās, redz, ka ziemai ir savi dimanti, pūderis un sidrabotas uzšuves. Bagātnieks caur savu logu stikliem redz sarmas mirdzumā dabas krāšņumu un laika grozības ir viņam tikai dekorāciju pārmaiņa, ko vada lielais un mūžīgais meistars — Dievs.

Un patiesi, kam nesalst, tas var apbrīnot kailos kokus un saskatīt daiļumu tukšos, sniega segā dusošos laukus.

Tas, kura nāsis kairina lieliski pagatavoto pusdienu smarža, var šad un tad pa vaļējo logu ieelpot aso ziemeļvēja svaigumu un mitrlcdaino sniega dzedrumu, kas atsvaidzina viņa domu rosību.

Tas, kurš pēc labsajūtā nodzīvotas dienas, ko miljoni viņa līdzpilsoņu pavadījuši mokās un grūtībās, un kurš vakarā apguļas zem baldahīna siltā un smalkiem palagiem klātā gultā, tas līdzīgi egoistam, par kuru runā Lukrēcijs un kuru ir padarījis nemirstīgs Voltērs, var teikt, ka viss iet labi šinī pasaulē, kas ir labākā no visām varbūtējām pasaulēm.

Bet tas, kam salst, neredz nekā no visas šīs krāšņās dabas, kas ir tikpat bagāta gan savā baltajā, gan savā zaļajā rotā.

Tas, kurš ir izsalcis, meklē zemi un bēg no debesīm, no šīm debesīm, kurā nav saules un silta smaida nelaimīgajiem.

Un tā, lūk, šai laikā, kad sākās mūsu stāsts, tas ir aprīļa mēneša vidū, Parīzē vien badā un aukstumā nīka trīssimt tūkstoši cilvēku. Šinī Parīzē, kur bija vairāk bagātnieku nekā jebkurā citā pilsētā, nekas nebija ticis darīts, lai neļautu nelaimīgajiem nomirt badā un aukstumā.

Šais četros mēnešos nežēlīgās debesis sadzina ļaudis no ciemiem pilsētā, kā parasti dzen vilkus no meža uz ciemiem.

Trūka maizes un trūka malkas.

Trūka maizes tiem, kas bija pārcietuši aukstumu, jo nebija malkas, ar ko maizi cept.

Visus sagatavotos krājumus Parīze bija aprijusi vienā mēnesī. Pilsētas galva, kuram bija uzticēta pilsētas apgāde, izrādījās tuvredzīgs un aprobežots cilvēciņš, kas nezināja, kā no divu jūdžu tālās apkārtnes nogādāt pilsētā divsimt tūkstošus asu sacirstas malkas.

Kad sala, viņš atrunājās ar to, ka zirgi nevarot pavilkt pa noledojušo ceļu; kad bija atkusnis, ka atkal trūkstot zirgu un ratu! Labais un humānais Ludviķis XVI, kas vienmēr pirmais ievēroja savas tautas materiālās grūtības, kaut gan tās sociālie trūkumi viņam pagāja garām nepamanīti, iesāka ar to, ka atvēlēja divsimt tūkstošus livru pajūgu īrēšanai, bet vēlāk pavēlēja tos vienkārši rekvizēt.

Tomēr patēriņš joprojām pārsniedza piegādāto daudzumu. Sāka normēt iepirkumu. Nevienam nebija tiesības saņemt no publiskā malkas laukuma vairāk par vezumu, bet drīz vien tikai pusvezumu malkas. Tad pie malkas laukuma vārtiem izauga garas gaidītāju astes, tāpat kā vēlāk tās izauga pie visām maiznīcām. Karalis iztērēja visu savu kabatas naudu nabagu dāvanām.

Viņš izlaida aizņēmumu par trim miljoniem un izlietoja to, lai atvieglotu nelaimīgo stāvokli, deklarēdams, ka bada un aukstuma priekšā ir jāaizmirst visas pārējās vajadzības.

Karaliene savukārt no saviem ietaupījumiem ziedoja piecsimt luidoru. Klosteri tika pārvērsti par patversmēm; pēc karalisko uzraugu pavēles bija jāatver slimnīcu, publisko celtņu un katra nama vārti, tāpat kā to darīja karaļpilī, lai nelaimīgie ļaudis varētu iekļūt pagalmos un sildīties pie lielajiem ugunskuriem.

Šādā kārtā cerēja izvilkt līdz pavasara atkušņiem.

Bet debesis bija nepielūdzamas! Katru vakaru pie debesīm iedegās vara sarkana komēta, kuras zvaigzne spīdēja salta un spokaina kā nāves laterna, un nakts sals pārvērta cietos ledus kristālos blāvo sniega masu, ko pusdienas saule bija drusku atkausējusi.

Pa dienu tūkstošiem strādnieku ar kapļiem un lāpstām rokā krāva sniega un ledus gabalus gar namu sienām. Šīs blāvās, slapjās grēdas līdz pusei aizsprostoja jau tā pārāk šaurās ielas. Smago kariešu slīdošie riteņi, ik uz soļa streipuļojošie un klūpošie zirgi lika gājējiem uz šīm ledus barikādēm meklēt glābiņu no trejādām briesmām — triecieniem, belzieniem un sabraukšanas.

Drīz vien sniega un ledus kaudzes pieņēma tādus apmērus, ka veikali vairs nebija redzami un visas ejas galīgi aizsprostotas. Vajadzēja tās aizvākt, bet šim darbam trūka spēka un vajadzīgo transportlīdzekļu.

Parīze atzina sevi par uzvarētu un ļāva ziemai pilnu vaļu. Tā pagāja decembris, janvāris, februāris un marts. Dažreiz divu vai trīs dienu ilgs atkusnis pārvērta par jūru visu Parīzi, kurā nebija vairs ne noteku, ne krituma. Šādā laikā pa dažām ielām citādi nevarēja tikt cauri kā tikai peldus. Tajās gāja bojā un noslīka daudz zirgu. Karietes neriskēja pa tām braukt, jo tur būtu peldējušas kā tvaikoņi.

Joprojām uzticīga savam raksturam, Parīze apdziedāja nāvi no atkušņa tāpat, kā viņa bija apdziedājuši bada nāvi. Rindām ļaudis gāja uz tirgu skatīties, kā zivju pārdevējas ar zābakos ielaistām biksēm un līdz joslas vietai atrotīliem brunčiem, gaiņāja zābakotos uzpircējus. Smiedamies un žestikulēdami šie ļaudis mīcījās pa purvu, kas bija viņu darba lauks. Bet tā kā atkušņi drīz pārgāja un tiem sekoja vēl asāks un niknāks sals un vakarējie ezeri rīt jau pārvērtās par slidenu kristālu, tad karietes drīz vien atvietoja kamanas, ko pa spoguļgludajām ielām vilka asi kalti zirgi vai stūma slidotāji. Ar vairāk pēdu biezu ledu pārklātā Sēna bija kļuvusi par sapulcēšanās vietu visādiem vaļas ļaudīm, kas tur, piekopdami ledus sportu, vingrinājās slidošanā, braukšanā ar kamaniņām un citās spēlēs, kamēr beidzot viņi kustoties dabūja siltumu kaulos, bet kad nokusušiem tiem vajadzēja mazliet atpūsties, viņi skrēja pie tuvākā ugunskura, lai sviedri uz viņu ādas nepārvērstos ledus garozā.

Bija paredzams, ka tai brīdī, kad ūdens ceļi tiks pārtraukti un zemes ceļi būs kļuvuši nelietojami, pilsētā vairs nepienāks pārtika, tad Parīze, šis milzīgais ķermenis, nonīks barības trūkumā, tāpat kā milzīgie Ziemeļjūras nezvēri, kas, iztukšodami savus medību rajonus, ir palikuši ieslēgti polārajos ledos, kur tie mirst bada nespēkā, kaut gan tie, tāpat kā viņu ēsma — mazākās zivis, būtu varējuši izspraukties caur ledāju spraugām un nokļūt mērenāko joslu auglīgākajos ūdeņos.

Šajā kritiskajā brīdī karalis sasauca savus padomniekus uz apspriedi. Tajā tika nolemts izsūtīt no Parīzes, tas ir, lūgt atgriezties savās provincēs visus bīskapus un abatus, bagātāko galvaspilsētas garīdzniecību, tāpat arī provinču pārvaldniekus un intendantus, kas bija izvēlējušies Parīzi par savu dzīvesvietu, un beidzot tiesnešus, kam labāk patika uzturēties sabiedrībā un apmeklēt Operu, nekā sēdēt savā, karaliskajām lilijām rotātajā tiesneša krēslā.

Patiesi, visi šie ļaudis savos ērtajos dzīvokļos patērēja daudz malkas un viņu virtuvju vajadzībām nācās piegādāt veselus kalnus pārtikas.

Bez tam vēl Parīzē bija sabraukusi visa provinces muižniecība, kas tika uzaicināta atgriezties savās pilīs. Bet pilsētas prefekts, monsicur Lenuārs, ziņoja karalim, ka visi šie ļaudis nekādā ziņā nav vainojami un tāpēc būs grūti pieprasīt viņu aizbraukšanu no Parīzes; ka, rēķinoties ar viņu pasīvo pretestību un ceļu slikto stāvokli, šī aizbraukšana noritēs ļoti gausi. Bez tam drīz var iestāties atkušņi, pirms no minētā rīkojuma būtu radies kāds taustāms labums. Pilsoņiem būtu vienīgi liekas neērtības un apgrūtinājumi.

Bet žēlsirdīgais karalis, kas bija iztukšojis visu savu kasi, un līdzjūtīgā karaliene, kas bija ziedojusi visus savus ietaupījumus, izpelnījās vissirsnīgāko tautas atzinību, un tā to izteica atjautīgā veidā, celdama pieminekļus, kas gan bija īslaicīgi, kā viss labais un ļaunais, un tā godināja Ludviķi XVI un karalienes žēlastību, ko tic bija parādījuši trūkum cietējiem. Kā senos laikos kareivji no iegūtajām trofejām cēla pieminekli vadonim, kas tos bija atsvabinājis no ienaidnieka, tā parīzieši kaujas laukā, kur tic cīnījās ar ziemu, cēla karalim un karalienei sniega un ledus obeliskus. Šai darbā piedalījās visi: strādnieks deva savas rokas, amatnieks — savu prasmi, mākslinieks — savu talantu, kamēr katrā lielākas ielas stūrī pacēlās slaidi, cieti un mākslinieciski veidoti obeliski. Tad atnāca kāds nabaga rakstnieks, ko karaliskā labdarība bija uzmeklējusi viņa jumtistabiņā, un kā savu artavu atnesa uzrakstu, ko bija diktējis nevis prāts, bet gan drīzāk viņa sirds.

Marta beigās iestājās atkusnis, bet grozīgs un pārejošs, ar sala starplaikiem, kas paildzināja parīziešu postu, bēdas un ciešanas, un saglabāja neskartus ledus monumentus.

Nekad vēl posts nebija bijis tik liels, kā šajā pēdējā laikā. īsie starplaiki, kad saule sūtīja savu dzīvinošo siltumu, lika vēl jo vairāk izjust dzedro nakšu stindzinošo saltumu. Lielās ledus kaudzes bija jau izkusušas un aiztecējušas uz Sēnu, kas izkāpa no saviem krastiem. Bet aprīļa pirmajās dienās uznāca ilgstošs sals un obeliski, kuriem saule jau bija izspiedusi nāves sviedrus, šie obeliski, pusizkusuši un deformēti, no jauna kļuva cieti un stabili. Bieza sniega kārta sedza krastmalas un bulvārus, kuros no jauna parādījās strauju rikšotāju vilktas kamanas. Bulvāros un krastmalās viņos vēl varēja noraudzīties ar patiku, bet ielās strauji auļojošās karietes un kabrioleti bija par šausmām visiem gājējiem, kas, nedzirdēdami to tuvošanos, ledus grēdu dēļ nevarēja no tiem laikā izvārīties un bieži vien, mēģinādami bēgt, paklupa zem ratu riteņiem.

Nedaudz dienās Parīze bija pilna ievainotu un mirstošu ļaužu. Te kāds, krītot uz glumā ledus, bija lauzis kāju, bet citam ar kabrioleta ilksi bija sadragātas krūtis, kad pajūgs, joņojot pa noledojušo ielu, vairs nebija varējis apturēt. Tagad policijai radās pietiekami daudz darba, lai pasargātu no riteņiem tos, kas bija paglābušies no bada, aukstuma un plūdu briesmām. Par nabadzīgo pilsoņu sabraukšanu bagātajiem uzlika naudas sodu. Tajos aristokrātijas valdīšanas laikos bija izstrādājusies pat sevišķa aristokrātiska maniere braukšanā: tā, piemēram, karaliskie prinči joņoja pilnos auļos bez brīdinājuma sauciena. Hercogi, pēri, muižniecība un Operas primadonnas laida pilnos rikšos. Mērenā riksī brauca prezidenti un baņķieri, bet zelta jaunatne savos kabrioletos brauca kā uz medībām: pakaļpusē stāvēja žokejs un, kad viņa kungs kādu gājēju bija aizķēris vai apgāzis, tas skaļi sauca: «Sargies!"

Un, lūk, šādos apstākļos, kā mēs nule aprakstījām, astoņas dienas pēc viesībām pie Rišeljē Versaļā, saulainā, bet dzestrā dienā redzēja tuvojamies Parīzei četras elegantas kamanas, kas, sākot no Elizejas laukiem, viegli slīdēja pa sausa sniega klāto Karalienes gatvi un bulvāru turpinājumu. Ārpus Parīzes, kur gājēju soļi ir reti, sniegs var ilgi saglabāt savu neskarto baltumu, turpretī Parīzē ik stundas simtiem tūkstošiem gājēju kājas drīz vien sadangā un samin dubļos ziemas mirdzošo mantiju.

Kamanas, kas līdz šim viegli bija slīdējušas pa sausa sniega klāto ceļu, apstājās vispirms bulvāra galā, tas ir, tur kur sniega vietā sākas dubļi. Pusdienas saulē gaiss bija kļuvis silts un iestājās īslaicīgs atkusnis. Mēs sakām īslaicīgs, jo dzidrās debesis solīja dzedru nakti ar to ledaini salto vēju, kas aprīlī notrauc pirmās lapas un pirmos ziedus.

Pirmajās kamanās sēdēja divi vīrieši, ģērbušies brūnas vadmalas ceļa kažokos ar dubultu apkakli. Vienīgā starpība viņu apģērbā bija tā, ka vienam bija zeltītas pogas un uzšuves, bet otram tās bija apvilktas ar zīdu.

Abiem šiem vīriešiem, kuru kamanas vilka spēcīgs melnis, izgrūzdams pa nāsīm biezus garaiņu mutuļus, sekoja otras kamanas, uz kurām abi braucēji šad un tad pameta pa skatienam, it kā tās uzmanītu.

Šais otrās kamanās sēdēja divas sievietes, tik cieši satinušās kažokos, ka viņu sejas nemaz nebija redzamas. Jāpiebilst, ka būtu bijis pat grūti noteikt šo personu dzimumu, ja augstās frizūras, virs kurām šūpojās nelielo cepurīšu spalvu garnitūras, neliecinātu, ka sēdētājas ir dāmas.

No šīs frizūras lieliskās celtnes, ko saturēja vesels režģis pīnīšu, lenšu un mežģīņu, pa laikam nobira balts pūdera mākonis, kā vējš ziemā nobirdina no zariem sarmas kristālus.

Abas dāmas, sēdēdamas viena otrai līdzās tik cieši, cik vien sēdeklis to atļāva, sarunājās, nepievērsdamas nekādu vērību daudzajiem skatītājiem, kas viņās nolūkojās.

Bet mēs aizmirsām piebilst, ka, uz mazu brīdi pieturējušas, viņas no jauna turpināja savu ccļu.

Viena no viņām, lielāka augumā un cienīgāka pēc izskata, bija piespiedusi pie lūpām izrakstītu batista mutautiņu un, neskatoties uz ledaino vēju, kas pūta pretī ātri slīdošajām kamanām, turēja stingri savu augsti pacelto galvu. Scntkruādantēnas baznīcas pulkstenis nosita pieci un pār Parīzi sāka nolaisties nakts, turklāt vēl salta nakts.

Šai brīdī pajūgi jau gandrīz bija sasnieguši Sentdenī vārtus.

Dāma, kas otrā pajūgā turēja pie lūpām mutautiņu, pamāja priekšējiem braucējiem, kas, paskubinājuši savu melni, tūdaļ attālinājās no viņiem sekojošajām kamanām. Tad tā pati dāma pagriezās atpakaļ, kur brauca divi pārējie pajūgi, ko vadīja vienkārši ģērbies kučieris, un arī tie abi, paklausīdami viņiem zināmam mājienam, nogriezās un pazuda Sentdenī ielā.

Pirmās kamanas ar abiem braucējiem, kā mēs jau teicām, bija aizbraukušas tālu priekšā sievietēm un beidzot pazuda vakara krēslā, kas sabiezēja ap Bastīlijas kolosālo masīvu.

Otras kamanas, nobraukušas līdz Menilmontānas bulvārim, apstājās. Šai pusē gājēji, it īpaši krēslai iestājoties, bija reti, jo, kopš ziema bija

uzasinājusi zobus tiem trim vai četriem tūkstošiem klaidoņu un ubagu, kas pamazām bija pārvērtušies zagļos un laupītājos, šajos nomaļajos Parīzes iecirkņos neviens pilsonis neriskēja staigāt bez laternas vai bruņotas pavadības.

Tā pati dāma, kas jau līdz šim bija uzstājusies kā rīkotāja, ar pirkstu aizskāra kučiera plecu.

—           Vēber, — viņa tcica, — cik daudz laika jums vajadzīgs, lai nogādātu kabrioletu zināmā vietā?

—            Vai kundz nems kapriolet? — jautāja kučieris raksturīgā vācu akcentā.

—           Jā, es gribu braukt pa ielām, lai redzētu ugunskurus. Tā kā ielas ir vēl dubļainākas nekā bulvāri, tad ar kamanām pa tām būtu slikta braukšana. Bez tam man ir mazliet vēsi. Droši vien arī jums, mīļā? — viņa jautāja savai ceļabiedrei.

—   Jā, kundze, — tā atbildēja.

—   Tātad jūs dzirdat, Vēber? Zināmā vietā ar kabrioletu.

—   Lab, kundz, — tas atbildēja.

—   Cik ilgs laiks jums ir vajadzīgs?

—   Pusstund.

—   Labi, paskatieties, mīļā, jūsu pulkstenī!

Jaunākā parakņājās savā somiņā un uzmanīgi palūkojās pulkstenī, jo, kā mēs jau minējām, sāka satumst.

—   Bez piecpadsmit minūtēm seši, — viņa teica.

—   Tātad bez piecpadsmit minūtēm septiņos, Vēber.

Un to teikusi, viņa viegli izlēca no kamanām, pasniedza roku savai ceļabiedrei un abas devās projām, kamēr kučieris godeienīgā izmisumā noplātīja rokas.

—           Pārgalvīb', ach mein Gott, kād' pārgalvīb', — viņš nomurmināja pietiekami skaļi, lai viņa kundze to dzirdētu.

Abas jaunās sievietes iesmējās un, ietinušās savos kažokos, kuru apkakles sniedzās līdz ausīm, tās pārgāja pāri bulvārim, priecādamās, ka sniegs gurkst zem viņu silti oderētajām kurpēm.

—           Andrē, jums ir labas acis, — tcica vecākā, kurai tomēr nevarēja būt vairāk par trīsdesmit vai trīsdesmit diviem gadiem, — pamēģiniet izlasīt uz stūra ielas nosaukumu.

—   Šī, kundze, ir Kāpostu tilta iela, — atbildēja jaunākā.

—            Kas tā par ielu, Kāpostu tilta iela? Ak, Dievs, mēs esam apmaldījušās! Kāpostu tilta iela! Man taču teica otrā pa kreisi. Bet jūs, Andrē, jūtat, cik še patīkami smaržo pēc ceptas maizes?

—           Tas nav nekāds brīnums, — atbildēja otra, — mēs esam nostājušās pie kādas maiznīcas durvīm.

—   Labi, tad paprasīsim, kur ir Sentkloda iela.

Un runātāja jau paspēra soli uz maiznīcas pusi.

—   Ak, kundze, atļaujiet man! — iesaucās otra sieviete.

—           Sentkloda iela, skaistulītes, — ierunājās kāda jautra balss, — jūs gribat zināt, kur ir Sentkloda iela?

Abas sievietes strauji apgriezās, lai redzētu runātāju, un ieraudzīja pie maiznīcas vārtiem atspiedušos puisi, kas tinās savā kamzolī, bet viņa kājas un krūtis par spīti ledainajam aukstumam bija kailas.

—           Ak, Dievs, pliks cilvēks! — iesaucās jaunākā. — Vai tad mēs esam Āfrikā?

Un, paspērusi soli atpakaļ, viņa paslēpās aiz savas draudzenes.

—           Jūs meklējat Sentkloda ielu? — turpināja maizniekzellis, pavisam nesaprazdams jaunākās dāmas baiļu žestu, jo, pieradis pie sava kostīma, viņš nespēja pat iedomāties, ka tas varētu būt iemesls šādai centrbēdzes kustībai.

—           Jā gan, mīļais draugs, Sentkloda ielu, — atbildēja vecākā, ar pūlēm valdīdama smieklus.

—           O, to nav grūti atrast, es jums parādīšu, — turpināja jautrais, miltiem aplipušais zēns, un, savienodams vārdus ar darbiem, sāka cilāt savas vājās, garās kājas, uz kurām kūļājās divas tupeles — platas kā laivas.

—            Ak nē, nav vajadzīgs! — iesaucās vecākā dāma, kas, jādomā, daudz nebaidījās no tā, ka viņu kāds varētu ieraudzīt kopā ar šādu pavadoni, — norādiet mums tikai, uz kuru pusi meklējama iela, un mēs pašas to pēc jūsu norādījuma atradīsim.

—   Pirmā iela pa labi, kundze, — atbildēja puisis, kautri atkāpdamies.

—           Paldies, — reizē iesaucās abas sievietes. Un viņas teciņus devās norādītajā virzienā, aizsegdamas ar uzroci savas smejošās sejas.

## II. KĀDS DZĪVOKLIS

Dzīvoklis, kurš, kā mēs ceram, ir palicis mūsu lasītāju atmiņā, jo mēs ceram, ka viņš jau pazīst Sentkloda ielu, kas austrumos iziet uz bulvāri, bet rietumos uz Svētā Ludviķa ielu. Un patiesi, viņš jau ir sastapies ar vairākām personām, kas šinī stāstā jau ir spēlējušas vai arī vēl spēlēs kādu lomu, ja pieskarsimies tam laikam, kad šinī ielā dzīvoja lielais fiziķis Žozefs Balzāmo ar savu Sibillu Lorenču un savu skolotāju — Altotasu.

1784. gadā, tāpat kā 1770. gadā, kad mēs turp mūsu lasītājus aizvedām pirmo reizi, Sentkloda iela bija kārtīga iela, tiesa gan — mazliet patumša,

bet tomēr jauka ieliņa, gan vēl maz apbūvēta, reti apdzīvota un vispār maz pazīstama. Bet tai bija svētā vārds un parasto Purva ielu raksturs. Un kā tāda savās trijās vai četrās mājās, kas uz šīs ielas atradās, tā deva patvērumu daudziem nabadzīgiem rantjē, daudziem tirgotājiem un daudziem pilnīgiem nabagiem, kurus draudžu pārvalde bija pavisam aizmirsusi.

Bez šīm trim vai četrām mājām bulvāra stūrī vēl pacēlās diezgan izskatīgs nams, ar kuru Sentkloda iela būtu varējusi lepoties, kā ar savu lepnāko celtni. Bet šī ēka, kuras augstie logi pāri mūra sētai svētku dienās ar savu lustru un sienas lampu sveču mirdzas atspulgu būtu varējuši apgaismot visu ielu, šī ēka bija visdrūmākā un visklusākā visā Sentkloda ielā.

Tās durvis nekad netika atvērtas, logu palodzes bija aizsegtas ar ādas spilveniem un uz logu rāmjiem un slēģu virām bija nogulusi tāda putekļu kārta, kuras vecumu fiziķi un ģeologi būtu mērojuši vismaz ar gadu desmitiem.

Dažreiz kāds vaļas cilvēks vai kāds ziņkārīgs kaimiņš piegāja pie lielajiem vārtiem, lai pa milzīgās atslēgas caurumu palūkotos nama pagalmā.

Bet viņš neredzēja nekā cita, kā vien ar zāļu kušķiem apaugušu bruģi un apsūbējušas akmens klona plāksnes. Dažreiz kāda milzīga žurka, kā šīs atstātās mītnes neierobežota valdniece, mierīgi pārgāja pāri plašajam pagalmam un pazuda kādā pagrabā, kas bija gluži lieka kautrība, jo viņas rīcībā atradās visērtākie saloni un kabineti, kur to neviens kaķis nevarēja apdraudēt.

Ja novērotājs bija kāds vienkāršs garāmgājējs vai ziņkārīgais, tas, pārliecinājies par šīs mītnes pamestību, atkal turpināja savu ceļu, bet ja tas bija kāds no tuvākajiem kaimiņiem, kura interese pret vientuļo namu varēja būt vēl lielāka, tas parasti arvien palika diezgan ilgi savā novērotāja postenī, kamēr pienāca kāds cits kaimiņš un, tās pašas ziņkārības dzīts, nostājās pirmajam līdzās. Tādās reizēs parasti sākās viena no tām sarunām, ko, ja ne arī visos sīkumos, tad tomēr galvenajos vilcienos varam atstāstīt.

—   Nu, kaimiņ, — pienācējs tad parasti vērsās pie ķīķerētāja, — ko tad labu redz grāfa Balzāmo pagalmā?

—   Kaimiņ, — atbildēja ķīķerētājs, — cs redzu žurku.

—   Ak, lūdzu, atļaujiet paskatīties!

Un otrs ziņkārīgais savukārt nostājās pie cauruma.

—   Vai jūs to redzat? — jautāja tas, kurš bija nobīdīts sānis.

—   Jā, — atbildēja vīrs pie atslēgas cauruma, — cs to redzu un man liekas, ka viņa ir palikusi vēl resnāka.

—   Jūs tā domājat?

—   Es par to esmu noteikti pārliecināts.

—   Tas jau var būt: neviens viņu tur netraucē.

—    Noteikti, un bez tam, kā to saka, mājā taču būs vēl palicis viens otrs gards kumoss.

—   Gards kumoss?

—    Nu, protams, monsicur Balzāmo taču pazuda tik pēkšņi, ka viņš katrā ziņā būs to šeit atstājis.

—    Eh, kaimiņ, kad kāda māja jau pa pusei ir nodegusi, ko gan tajā vēl varētu aizmirst?

—   Tā gan, varbūt jums, kaimiņ, ir taisnība.

Un vēlreiz apskatījuši žurku, viņi šķīrās, it kā nobijušies, ka tik skaļi apsprieduši tik noslēpumainu un diskrētu lietu.

Un patiesi, kopš ugunsgrēka šinī namā, kad viena daļa no tā bija kritusi par upuri liesmām, Balzāmo bija pazudis. Izdegušais posms vairs netika atjaunots un nams palika neapdzīvots.

Tagad atstāsim šo tumšo, drūmo mītni ar tās sapostīto jumtu un sniega apklātajām terasēm, šo namu, pie kura, garām ejot, apstājāmies, kā pie veca paziņas. Tad, pārgājuši pāri no ielas kreisās puses uz labo, apskatīsim kādu šauru, bet augstu ēku, kas līdzās maza dārziņa mūra sētai kā tornis paceļas pret pelēkzilo debess fonu.

Šīs mājas čukurā, kā zibeņa novedējs paceļas skurstenis. Tā galā griežas un mirgo spulga zvaigzne.

Mājas pēdējais stāvs pazūd tumsā, kurpretī no pārējiem trim fasādes logiem divi ir apgaismoti.

Citi stāvi ir tumši. Vai to iemītnieki jau guļ? Vai viņi savos dzīvokļos taupa dārgo eļļu un šogad tik grūti pieejamo malku? Lai nu kā, fakts ir tas, ka četros stāvos nav redzamas nekādas dzīvības zīmes, kurpretī piektais vēl lepojas ar zināmu mirdzumu.

Pieklauvēsim un uzkāpsim pa tumšajām trepēm. Tās mūs noved piektajā stāvā, kur mums ir savas darīšanas. Mazas, pie sienas pieslietas trepītes mums palīdz nokļūt mansardā.

Trepju telpā vienīgie ievērības cienīgie priekšmeti ir: pie durvīm piekārts no brieža stilba veidots āmuriņš, salmu pinuma kājslauķis un kokā griezts pakaramais.

Atvēruši pirmās durvis, mēs iekļūstam tukšā, tumšā istabā, kuras logi arī nebija apgaismoti. Šī telpa uzskatāma par priekšistabu, no kuras ved durvis kādā citā istabā, un tās iekārta pelna, ka tai pievēršam visu mūsu uzmanību.

Parketa vietā ir vienkārša grīda, durvis pavirši krāsotas, trīs nekrāsota koka atzveltnes krēsli apsisti ar dzeltenu samtu, nobružāts dīvāns, kura spilveni no ilgas lietošanas jau kļuvuši plāni.

Ar savu izstiepušos un sagrumboto pārvalku tas atgādina vecu atzveltnes krēslu: jauns būdams, tas elastīgi atbalstīja katru ķermeni; tagad, vecs kļuvis, tas paklausīgi liecas zem sava saimnieka svara un nedomā to vairs atgrūst, tas ir, kad uz dīvāna kāds ir apsēdies, — mēbele tikai novaidās.

Vispirms krīt acīs divi pie sienas piekārti portreti. Uz apaļa galdiņa novietots svečturis un uz kamīna apmales uzliktā lampa ir novietota ar tādu aprēķinu, lai apgaismotu šos divus portretus.

Pirmais portrets, kas rāda garu, kalsnu vīrieti ar mazu cepurīti galvā, dzedru skatienu un nelielu ķīļbārdiņu, ir ļoti pazīstama: tā ir Francijas un Polijas karaļa Indriķa III seja.

Zem tā uz aplupušā zeltījuma melniem burtiem parakstīts: „INDRIĶIS VALUĀ."

Otrs portrets, kura zeltījums ir nesen atjaunots un kura krāsas ir daudz svaigākas, nekā pirmā portreta krāsas, rāda jaunu sievieti ar melnām acīm, taisnu un smalki veidotu degunu, palieliem vaigu kauliem un mazu mutīti. Viņa ir safrizēta vai, pareizāk sakot, pabāzta zem tādas matu *un zīda lenšu kaudzes, kurai līdzās Indriķa III cepurīte izskatās kā kurmja cēlums blakus Ēģiptes piramīdai.

Arī zem šā portreta melniem burtiem parakstīts: „ŽANNA VALUĀ."

Un ja pēc tam, kad ir vēl apskatīts izdzisušais kamīns, ar dzeltenzaļu damasta segu pārklātā gulta, ar tās nabadzīgajiem katūna aizkariem, kādam gribētos zināt, kāds sakars šiem portretiem ir ar šīs istabas iemītniekiem, viņam vajadzētu tikai pagriezties pret mazo ozolkoka galdiņu, pie kura kāda vienkārši ģērbusies sieviete pārbauda dažu aizzīmogotu vēstuļu adreses.

Šī jaunā sieviete ir minētā portreta oriģināls.

Bet, ja nu šīs sievietes dzīslās ritēja Valuā asinis, kā Indriķis III, šis karalis sibarīts un saldkaislais gardēdis varēja pieļaut, kaut arī, būdams tikai portrets, šo nabadzību, kad lieta grozījās ap personu, kas bija ne tikai no viņa dzimtas, bet pat nesa viņa vārdu?

Un jāatzīst, ka šī dāma no piektā stāva ar visu savu personu attaisnoja savu dižciltību. Viņai bija smalkas, baltas rokas, kuras tā laiku pa laikam sildīja azotē. Bez tam viņai bija vēl mazas graciozas kājiņas, apautas glītās samta tupelītēs, un viņa mēģināja tās sasildīt, dauzīdama pret gludo grīdu, kas bija tikpat auksta kā Parīzes ielu ledus.

Tā kā ziemelis svilpodams vilka caur durvju šķirbām un logu plaisām, kalpone bēdīgi paraustīja plecus un palūkojās uz auksto kamīnu.

Bet pati dzīvokļa īpašniece arvien vēl turpināja skaitīt vēstules un pārlasīt to adreses.

Izlasījusi kādu adresi, viņa ik reizi izdarīja mazu aprēķinu.

—         Mizcrī kundze, — viņa nomurmināja, — Viņas Majestātes pirmā kambardāma. Še var rēķināties tikai ar kādiem sešiem luidoriem, jo viņa man jau ir devusi.

Un viņa smagi nopūtās.

—   Patrika kundze, Viņas Majestātes kambardāma — divus luidorus.

—   Monsicur Ormcsons — audience.

—    Monsicur Kalons — padoms.

—       *Monsicur Roāns — vizīte. Palūkosim, kā to ari pie viņa dabūt, — piebilda jaunā sieviete smaidot.

— Tātad, — turpināja viņa tai pašā vienmuļā balsī, — pēc septiņām dienām mums astoņi luidori ir droši.

Un viņa pacēla galvu.

—   Klotildes kundze, — viņa tcica, — nokniebiet taču svecei degli.

Vecā paklausīja, tad atkal vērīga un nopietna ieņēma agrāko pozu.

Vecās vērīgi neatlaidīgais skatiens, likās, uztrauca jauno dāmu.

—         Pameklējiet, mīļā, — viņa teica, — vai nav kaut kur kāds sveces galiņš un padodiet man to. Man nepatīk šīs tauku lampas gaisma.

—   Nē, nav, — vecā atbildēja.

—   Tomēr palūkojiet!

—   Bet kur?

—   Nu, kaut priekšistabā.

—   Tur ir ļoti auksti.

—   Klau', pašreiz kāds piezvanīja, — tcica jaunā.

—   Kundzei tik tā likās, — vecā ietiepās.

—   Nē, patiesi, Klotildes kundze.

Un redzēdama, ka vccā paliek pie sava, viņa piekāpās, drusku papukojusies, kā to parasti dara ļaudis, kas šāda vai tāda iemesla dēļ ir piešķīruši zemāk stāvošiem tiesības, kādas tiem pēc taisnības nepienākas.

Tad viņa atkal ķērās pie saviem aprēķiniem.

—   Astoņi luidori, no kuriem jau trīs aizies par parādiem.

Viņa paņēma spalvu un rakstīja:

„Trīs luidori… Pieci jau apsolīti Lamota kungam, lai viņš varētu izlikt Barsirobā."

—         Nabaga velns! Mūsu laulības nav uzlabojušas viņa stāvokli, bet — pacietību!

Un viņa atkal pasmaidīja, tikai šoreiz pret spoguli, kas karājās starp abiem portretiem.

—         Tagad, — viņa turpināja, — ccļa izdevumi no Parīzes uz Versaļu un atpakaļ — viens luidors.

Un viņa ierakstīja šo jauno ciparu izdevumu ailē.

—   Iztika astoņām dienām — viens luidors.

Arī tas tika ierakstīts.

—        Tad tualetei, ekipāžām un dzeramnaudām durvju sargiem mājās, kur cs ierodos ar savām prasībām — četri luidori. Tas nu būtu viss? Saskaitīsim.

Pēkšņi viņa pārtrauca aprēķinu.

—   Es jau jums teicu, ka zvana!

—        Nē, kundze, — atbildēja vecā, kas bija nosalusi stīva. — Tas nav še, tas ir ceturtajā stāvā.

—        Četri, seši, vienpadsmit, četrpadsmit luidoru: trūkst vēl seši; jauns tērps arī vēl vajadzīgs un jāmaksā šai vccai raganai mēnesi uz priekšu.

Tad pēkšņi:

—   Es taču jums, nelaimīgā, teicu, ka zvana! — viņa dusmās iesaucās.

Un šoreiz patiesi visbiezākās ausis nevarēja noliegt nepārprotamo

uzaicinājumu no āra. Spēcīgi raustītais zvans drebēja savā ietverē, jo ārā stāvētājs to rāva vismaz kādas divpadsmit reizes pēc kārtas.

Pie šīm skaņām, kamēr vecā skrēja priekšistabā atvērt, viņas kundze, veikla kā vāvere, savāca uz galda izkaisītās vēstules un papīrus, iesvieda tos kādā atvilknē, tad, pametusi skatienu visapkārt, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā, viņa apsēdās uz dīvāna, pieņemdama pazemīgu pozu — kā cilvēks, kurš savās ciešanās padevīgi ļaujas liktenim.

Tomēr mums jāsteidz piebilst, ka tikai viņas ķermenis palika mierā, bet uzmanīgā un vērīgā acs cicši raudzījās spogulī, kurā varēja redzēt āra durvis un modra auss gatavojās uztvert katru mazāko skaņu.

Pieteicēja atvēra durvis un priekšnamā bija dzirdamas balsis.

Tad kāds vijīgā un skaidrā, noteiktā balsī izteica sekojošos vārdus:

—   Vai še dzīvo grāfiene Lamota kundze?

—   Grāfienes kundze Lamota Valuā? — pārprasīja vecā.

—   Jā, tā pati, labo kundzīt. Vai Lamota kundze ir mājās?

—   Jā, kundze ir pārāk sagurusi, lai izietu.

Kamēr pie durvīm notika šī saruna, no kuras šķietamā slimniece nabija palaidusi garām nevienu vārdu, viņa, spogulī skatīdamās, bija pamanījusi, ka runātāja ir kāda dāma un ka, pēc visa spriežot, tā piederēja pie labākās sabiedrības.

Tūdaļ viņa atstāja dīvānu un apsēdās atzveltnes krēslā, viešņai atstādama godavietu.

Pārmainot vietu, viņa neredzēja, ka viešņa bija pagriezusies pret kādu citu personu uz trepēm un tcica:

—   Jūs, kundze, varat ienākt, tas ir še.

Durvis aizvērās un abas dāmas, kuras mēs redzējām prasām pēc Sentkloda ielas, ienāca pie grāfienes Lomotas Valuā.

—        Ko es varu pieteikt grāfienes kundzei? — ziņkārīgi apjautājās Klotilde, vienlaikus paceldama sveci tuvāk abu sieviešu sejai.

—   Pieteiciet kādu dāmu no Labo darbu komitejas, — atbildēja vecākā.

—   No Parīzes?

—   Nē, no Versaļas.

Klotilde atgriezās pie savas kundzes. Abas svešās dāmas tai sekoja un iegāja apgaismotajā istabā, kur Zanna Valuā smagi piecēlās no sava atzveltnes krēsla, lai pieklājīgi apsveiktu abas viešņas.

Klotilde pabīdīja tuvāk abus pārējos krēslus, lai viešņām būtu kur apsēsties un, gudri vilcinādamās, lēni atkāpās priekšistabā, pēc kā varēja spriest, ka viņa aiz durvīm katrā ziņā noklausīsies dāmu sarunu.

## III. ŽANNA LAMOTA VALUĀ

Kad Zanna Lamota varēja droši pacelt acis, viņas pirmais darbs bija pārliecināties, ar ko viņai ir darīšana.

Kā mēs jau sacījām, vecākai dāmai varēja būt trīsdesmit vai trīsdesmit divi gadi. Nenoliedzami tā bija skaista sieviete, kaut gan viņas vaibsti pauda zināmu augstprātību. Tāpēc viņas seja zaudēja labu tiesu no sava dabiski maigā daiļuma. Tāds vismaz bija Zannas spriedums, cik nu tā vienā acu uzmetienā bija paguvusi novērtēt savas viešņa izskatu.

Un patiesi, izvēlēdamā labāk atzveltnes krēslu nekā dīvānu, viņa apsēdās istabas kaktā, tālāk no lampas un pārvilka pāri galvai vatēto tafta kapuci, tā kā viņas seja palika ēnā. Bet viņa tik cienīgi turēja galvu un acu skats bija tik dedzīgs un možs, ka neskatoties uz sīkumiem, visa tās būtība norādīja — viņa pieder ne vien pie labas, bet arī pie dižciltīgas dzimtas.

Viņas pavadone, kas bija mazāk bailīga no atklātības, kaut gan bija četrus vai piecus gadus jaunāka par savu draudzeni, nemaz nedomāja slēpt savu izcilo daiļumu.

Kā pēc ādas krāsas svaiguma, tā arī pēc vaibstu samēra tā patiesi bija brīnišķa seja. Atpakaļ atvirzītais matu frizējums ļāva saskatīt lielisko sejas profilu, divas lielas, mierīgas acis bija tik dzidri zilas, ka caur tām, likās, varēja ieskatīties visdziļākajā dzīlē. Mazajai mutītei lūpu graciozais loks piešķīra atklātības izteiksmi, bet etiķete un audzināšana bija tām iemācījusi diskrētumu. Deguns bija tik pareizi veidots, ka tam nekādā ziņā nebūtu vajadzējis apskaust Mediči Venēru. To visu Zanna bija paguvusi aptvert ar vienu skatienu. Ļaujot skatienam slīdēt vēl tālāk, grāfiene ievēroja, ka jaunākajai dāmai bija tievāks un vijīgāks viducis nekā

viņas vecākai biedrenei, pilnīgāks krūšu veidojums, tikpat labi koptas, smalkas un daiļas rokas.

To visu Zanna Valuā bija paguvusi ievērot dažās sekundēs, tas ir, īsākā laika sprīdī, nekā bija vajadzīgs, mums šo visu uzrakstot. Tad viņa maigā balsī prasīja, kāds labvēlīgs gadījums viņu aplaimojis ar šo dāmu apciemojumu.

Abas viešņas saskatījās, un kad vecākā bija pamājusi jaunākajai, tā iesāka:

—   Kundze, jūs esat precējusies, vai nav taisnība?

—   Man ir tas gods būt ļoti cienījamā muižnieka grāfa Lamota sievai.

—           Nu, lūk, mēs, grāfienes kundze, mēs esam no Labo darbu komitejas valdes. Attiecībā uz jums, mums nāca zināmi daži apstākļi, kas mūs ļoti ieinteresēja. Sakarā ar to mēs par jums un jūsu stāvokli gribējām uzzināt kaut ko tuvāk.

Pirms atbildēt, Zanna mazliet padomāja.

—            Cienītās dāmas, — viņa teica, ievērodama otrās viešņas vēso atturību, — še jūs redzat Indriķi III, mana vectēva brāli, jo, kā tas jums, bez šaubām, ir jau zināms, manās dzīslās tek Valuā asinis.

Un uzlūkodama savas viešņas ar īpatnēju, cienības pilnu pazemību, viņa gaidīja tālākus jautājumus.

—           Kundze, — dziļā krūšu balsī ierunājās vecākā, — vai tas taisnība, ka jūsu mātes kundze esot bijusi vārtniece kādā Fontetu ģimenē, kas atrodas blakus Barsirsēnai?

Zanna nosarka, bet tūdaļ atbildēja:

—            Jā, kundze, tā ir taisnība, mana māte patiesi bija šinī namā vārtniece.

—   Ak, — noteica jautātāja.

—           Tā kā Marija Zosela, mana māte, bija ļoti skaista sieviete, mans tēvs viņā iemīlējās un to apprecēja. Tas ir mans tēvs, kas bija no dižciltīgajiem, jo viņš piederēja pie Senremī Valuā dzimtas, kas ir senāk valdījušo Valuā tieši pēcnācēji.

—           Bet kā jūs, kundze, esat nokļuvusi tik neapskaužamā stāvoklī? — turpināja jautāt vecākā.

—   Ak, tas ir viegli saprotams.

—   Es klausos.

—           Jums droši vien būs zināms, ka līdz ar Indriķa IV uzkāpšanu tronī, karaļkronis no Valuā dzimtas nonāca Burbonu rokās. Tomēr panīkusi dzimta vēl varēja uzrādīt dažas atvases, kas, kaut arī nenozīmīgas, neapšaubāmi, bija cēlušās no tā paša celma, kā tie četri brāļi, kas visi tik liktenīgā kārtā gāja bojā.

Abas dāmas pamāja ar galvu, ka viņām šis fakts ir zināms.

—           Un tā, lūk, — turpināja Zanna, — Valuā nama atvases, neskatoties uz savu neievērojamo stāvokli, tomēr baidījās modināt valdošā karaļnama neuzticību un tāpēc mainīja savu vārdu no Valuā uz Remī, kas bija aizgūts no kāda novada. Zem šī vārda tad arī, sākot ar Ludviķi XIII, turpinās viņa ģenealoģija līdz priekšpēdējam Valuā, manam vēctēvam, kas, redzēdams, ka valdošais nams ir nostiprinājies, bet vecais zars — aizmirsts, domāja, ka viņam vairs nav nekādas vajadzības slēpt savu slaveno vārdu, kas bija viņa vienīgā dzimtsticsiba. Tāpēc viņš atkal pieņēma Valuā vārdu un lepojās ar to, dzīvodams savā nabadzībā tālā provinces kaktā, bet Francijas galmā navienam pat prātā nenāca, ka ārpus troņa mirdzuma dzīvo kāds seno Francijas karaļu pēctecis, kura senči, ja arī nebija slavenākie, tad tomēr visnelaimīgākie valdnieki.

Še Zanna pārtrauca savu stāstu. To visu viņa bija teikusi vienkārši un ar redzamu kautrību.

—           Jūsu stāvokļa apliecinošie dokumenti taču ir kārtībā, — teica vecākā viešņa, ar siltu skatienu raudzīdamās uz karaļdzimtas atvasi.

—           Ak, kundze, — uzrunātā atbildēja, rūgti smaidīdama, — pierādījumu man netrūkst. Mans tēvs tos bija sagādājis un mirdams atstāja man kā vienīgo mantojumu, bet ko līdz pierādījumi patiesībai, kuru neviens negrib atzīt un kura nevienam nav vajadzīga.

—   Vai jūsu tēvs ir miris? — ievaicājās jaunākā.

—   Diemžēl, jā.

—   Provincē?

—   Nē, kundze.

—   Tad Parīzē?

—   Jā.

—   Šinī dzīvoklī?

—           Nē, kundze, mans tēvs, barons Valuā, karaļa Indriķa III mazdēls nomira badā un trūkumā.

—   Bet tas taču ir neiespējami! — reizē iesaucās abas dāmas.

—           Ne še, ne šinī nabadzīgajā mītnē, — turpināja Zanna, — ne savā gultā. Nē, mans tēvs nomira, dzīvodams kopā ar visnabadzīgākajiem un nelaimīgākajiem cilvēkiem. Mans tēvs nomira Parīzes nabagmājā.

No abu dāmu lūpām atskanēja pārsteiguma un izbaiļu sauciens.

Zanna, apmierināta ar iespaidu, kādu viņa bija panākusi ar savu labi uzbūvētā stāstījuma kāpinājumu un tā atrisinājumu, tagad sēdēja nekustīgi, acis nolaidusi un rokas klēpī salikusi.

Vecākā dāma uzmanīgi un ar gudru skatienu nolūkojās Zannā, kuras bēdas bija tik dabiskas un vienkāršas, ka tanīs nevarēja saskatīt nakāda šarlatānisma. Tad viņa piebilda:

—           Spriežot pēc visa tā, ko jūs, kundze, nupat pastāstījāt, jums ir nācies piedzīvot lielas bēdas, it sevišķi jūsu tēva nāve…

—           Ak, kundze, ja es jums izstāstītu visu savu dzīvi, jūs redzētu, ka mana tēva nāve vēl nav pieskaitāma pie manām lielākajām nelaimēm.

—            Kā, kundze, jūs sava tēva nāvi uzskatāt par vienu no jūsu mazākajām nelaimēm? — viešņa, pieri saraukusi, bargi jautāja.

—            Jā, kundze, un to es saku kā sava tēva paklausīgais bērns. Atstādams šo pasauli, mans tēvs ir ticis brīvs no likstām, kas viņu vajāja visu dzīvi un tagad vajā tā nelaimīgo ģimeni. Līdz ar tām bēdām, kādas man sagādā šis zaudējums, cs tomēr jūtu ari zināmu prieku, ka mans tēvs ir miris un karaļu pēcnācējam vairs nevajag ubagot pēc maizes kumosa.

—  Ubagot pēc maizes kumosa!

—     O, es to saku bez kāda kauna, jo pie mūsu nelaimes nabija vainīgs ne mans tēvs, ne ari cs.

—  Bet jūsu mātes kundze?

Nu, lūk, tikpat atklāti, kā es jums teicu, ka pateicos Dievam par to, ka viņš ir ņēmis pie sevis manu tēvu, es tam žēlojos, ka viņš man ir atstājis manu māti.

Abas sievietes saskatījās: šie negaidītie vārdi lika viņām nodrebēt.

—     Vai tas būtu nepieklājīgi, ja mēs jūs, kundze, lūgtu pastāstīt mums kaut ko tuvāk par jūsu grūto likteni? — jautāja vecākā.

—     Tas drīzāk no manas puses būtu nepieklājīgi nogurdināt jūsu ausis, izklāstot jums manas bēdas, kas jums ir pilnīgi vienaldzīgas.

—     Es jūs uzklausīšu, kundze, — cienīgi noteica vecākā, kurai viņas pavadone uzmeta ātru, brīdinošu skatienu, lai tā nenodotu pati sevi.

Un patiesi, šīs balss valdonīgais tonis pārsteidza Lamotas kundzi un viņa izbrīnījusies palūkojās uz runātāju.

—     Tātad es klausos, — piebilda viņa mīkstākā balsī, — ja vien jums labpatiktu turpināt.

Tad, it kā juzdamās neērti, bez šaubām, aukstuma dēļ, viņa noskurināja plecus un vairākas reizes sakustināja pirkstgalus, kas uz vēsās, mitrās grīdas sāka salt.

Jaunākā pastūma viņai kājtepiķīti, kas atradās zem viņas krēsla, kaut gan par šo uzmanību vacākā to atalgoja ar pārmetošu skatienu.

—  Paturiet vien to sev, mās', jūs esat vārīgāka par mani.

—     Piedodiet, kundze, — tcica grāfiene Lamota, — man ļoti žēl, redzot, ka aukstums jums sagādā neērtības. Bet malka nupat atkal kļuvusi par sešām livrām dārgāka, tas ir septiņdesmit livras par asi, un mans krājums jau pirms astoņām dienām ir beidzies.

—     Jūs, kundze, teicāt, — atsāka vecākā, — ka esat nelaimīga jūsu mātes dēļ?

—     Jā, nu man jāatzīst, ka šāda zaimu valoda prasa paskaidrojumus, vai ne tā, kundze?

Dāma apstiprinoši pamāja ar galvu.

—     Man jau, kundze, bija tas gods jums pieminēt, ka mans tēvs bija izgājis uz mezaliansi.

—  Jā, apprecēdams savu vārtnicci.

—     Nu, lūk, mana māte, Marija Zosela, tai vietā, lai būtu pateicīga manam tēvam par parādīto godu, apmierinādama savas nebeidzamās vajadzības, sāka manu tēvu izputināt, kas, ņemot vērā viņa sabrukušo mantisko stāvokli, bija viegli izdarāms. Beidzot, kad viņš bija pārdevis savu pēdējo zemes gabaliņu, viņa to pierunāja nākt uz Parīzi un mēģināt atjaunot tiesības, kas saistījās ar viņa vārdu. Mans tēvs drīz ļāva pierunāties, varbūt viņš cerēja uz karaļa žēlastību un taisnību. Pārvērtis naudā to mazumiņu, kas tam vēl bija, viņš ieradās Parīzē. Bez manis tēvam bija vēl otra meita un dēls. Šis dēls, tikpat nelaimīgs kā cs, kalpo armijā kā viszemākās šķiras kareivis, bet meita, mana nabaga māsa, mūsu aizbraukšanas priekšvakarā tika atstāta kāda zemnieka vārtu priekšā, kurš bija viņas krusttēvs. Šis ceļojums aprija pēdējo naudu, kas mums vēl bija atlikusi. Mans tēvs iztērēja pēdīgos spēkus, veltīgi taujādams pēc savām tiesībām. Reti kad viņš ieradās mājās, kur varēja atnest tikai bēdas un kur priekšā atrada bēdas. Viņa prombūtnē mana māte, kurai vajadzēja atrast kādu upuri, kļuva arvien asāka pret mani. Viņa sāka man pārmest, ka esmu liekēde. Pamazām cs pieradinājos ēst tikai sausu maizi vai arī neēdu pat to un aizgāju no mūsu nabadzīgā galda, nekā neēdusi. Bet manai mātei nekad netrūka iegansta spīdzināšanai: pie mazākās vainas, par ko kura katra cita māte būtu tikai pasmaidījusi, manējā mani sita. Kaimiņi, gribēdami man labu, bija par to sūdzējušies tēvam. Tēvs mēģināja mani aizstāvēt, bet viņš nemaz nemanīja, ka ar viņa iebildumu mana icnaidniccc kļuva par manu mūžīgu nīdēju. Ak vai! es toreiz nemācēju sevis labā dot tam padomu, es biju vēl pārāk jauna, vēl gluži bērns. Es nekā vēl nesapratu, es izjutu sekas, bet nespēju noģist cēloņus. Es tikai pazinu ciešanas, tas bija viss.

Tad mans tēvs saslima, vispirms viņam vajadzēja palikt mājās, tad viņš iegūla gultā. Tad, minot par iemeslu, ka es neprotot apvaldīt savu dauzonību, šo jaunības izpausmi, un ar to tēvu nogurdinot, man piespieda atstāt viņa istabu. Tagad nu es biju pilnīgi padota manai mātei. Ar sitienu un belzienu palīdzību viņa man iemācīja kādu frāzi, un tad, kad es šo pazemojošo frāzi, ko mana atmiņa ilgi liedzās pieņemt, zināju no galvas, kad manas acis bija izraudātas sarkanas, viņa man lika nokāpt lejā uz ielas un pie vārtiem pagrūda mani pretī pirmajam garāmgājējam, piekodinādama uzrunāt to ar iemācīto frāzi, ja negribēju tikt sista līdz nāvei.

—   Cik riebīgi! cik riebīgi! — nomurmināja jaunākā klausītāja.

—  Un kas tā bija par frāzi? — jautāja vecākā.

—  Lūk, šī frāze, — turpināja Zanna. — „Monsicur, apžēlojaties par nabaga bārenīti, kas ir tieša karaļa Indriķa Valuā pēcnācēja".

—  Ak, Dievs, cik riebīgi! — iesaucās vacākā ar strauju kustību.

—   Un kādu iespaidu atstāja šis teikums uz tiem, pie kuriem jūs griezāties? — jaunākā jautāja.

—  Vieni mani uzklausīja un par mani iežēlojās, — turpināja Zanna. — Citi saskaitās un man draudēja. Vēl trešie, kas bija līdzcietīgāki par iepriekšējiem, man aizrādīja, ka, teikdama šādus vārdus, es vēl varu iekrist lielās briesmās, ja tie nonāktu modrākās ausīs. Bet es pazinu tikai vienas briesmas — nepaklausīt manai mātei. Man bija vienas bailes — ka tik mani nesit.

—  Un kas no visa tā iznāca?

—   Ak, Dievs, iznāca tas, ko mana māte bija iecerējusi: es pārnesu mājās mazliet naudas, un mans tēvs redzēja, ka par dažām dienām attālinās draudošā nelaime, kas viņu gaidīja — Parīzes nabagmāja.

Vecākās dāmas seja sāpīgi savilkās, bet jaunajai sariesās acīs asaras.

—    Beidzot, kundze, kaut gan tas bija zināms atvieglojums manam tēvam, šī riebīgā nodarbošanās man pagalam apriebās. Kādu dienu, tai vietā, lai skrietu pakaļ garāmgājējiem un tiem uzmāktos ar savu frāzi, cs apsēdos pie akmens urnas un kā sastingusi nosēdēju tur gandrīz vai visu dienu. Vakarā es pārnācu mājās ar tukšām rokām un mana māte mani tik nežēlīgi sita, ka es saslimu.

Ar to dienu mans tēvs, kuram nu nebija nekāda atbalsta, bija spiests aiziet uz nabagmāju, kur viņš arī nomira.

—   Kas par drausmīgu stāstu! — nomurmināja abas klausītājas.

—   Bet ko jūs darījāt pēc tēva nāves? — vaicāja jaunākā viešņa.

—   Dievs bija man žēlīgs. Mēnesi pēc mana tēva nāves māte aizgāja kopā ar kādu zaldātu, savu mīļāko, pamezdama mani un brāli likteņa ziņā.

—   Un jūs palikāt bāreņi?

—   Ak, kundze, gluži otrādi, kā tas mēdz būt ar citiem, mēs bijām bāreņi, kad mums bija dzīva māte. Mūs adoptēja labdarīgā sabiedrība. Bet tā kā ubagošana mums riebās, tad mēs ubagojām tikai tik daudz, cik bija vajadzīgs mūsu iztikai. Dzīvai Dieva radībai ir jāmeklē, no kā tā varētu pārtikt.

—   Ak, jā!

—   Ko es jums, kundze, vēl lai saku? Kādu dienu man bija tā laime sastapt kādu karieti, kas lēni brauca no Scntmarselas priekšpilsētas puses. Tajā sēdēja jauna, skaista dāma, bet aizmugurē stāvēja četri sulaiņi. Es izstiepu pret jauno dāmu roku, viņa sāka mani iztaujāt. Mana atbilde un mans vārds to pārsteidza tik lielā mērā, ka viņa tam negribēja ticēt. Es viņai devu sīkākus paskaidrojumus un iedevu arī savu adresi. Nākamajā dienā viņa pārliecinājās, ka neesmu melojusi. Viņa mūs abus adoptēja, manu brāli nodeva dienēt armijā, bet mani kādā šuvēju darbnīcā. Tā mēs abi bijām glābti no bada.

—   Vai šī dāma nebija Bulenviljē kundze?

—   Jā.

—   Man liekas, viņa ir mirusi.

—   Jā, nu viņas nāve mani iegrūda atpakaļ bezdibenī.

—   Bet viņas vīrs vēl ir dzīvs, viņš ir bagāts.

—    Ak, kundze, tieši šis viņas vīrs bija vainīgs pie visām manām jaunavas dienu nelaimēm, tāpat kā mana māte bija manu bērnu dienu nelaime. Es biju pieaugusi, varbūt kļuvusi skaistāka. Viņš to bija pamanījis un gribēja atmaksu par savu labdarību. Es viņu noraidīju. Ap šo laiku Bulenviljē kundze nomira un es, ko viņa bija apprecinājusi ar kādu krietnu un lojālu virsnieku, Lamota kungu, jutos pēc viņas nāves vēl vientuļāka, nekā pēc mana tēva šķiršanās no šīs pasaules.

Tāds, lūk, kundze, ir mans stāsts. Es to, protams, saīsināju: ciešanas vienmēr ir apnīkstoši klausīties un laimīgu cilvēku ausis no tām labāk pasargāt, sevišķi ja tic ir mums līdzjūtīgi, kā jūs, cienītās dāmas.

Pēc šīs Lamota kundzes stāsta pēdējās nodaļas iestājās garāks klusuma brīdis.

Vecākā viešņa to pārtrauca pirmā.

—   Un ko dara jūsu vīrs?

—           Mans vīrs dienē Barsirobas garnizonā, viņš dien smagajā kavalērijā un arī cer uz labākiem laikiem.

—   Vai jūs esat meklējusi palīdzību galmā?

—  Bez šaubām.

—           Ar dokumentiem pamatotam Valuā vārdam vajadzēja iegūt plašākas simpātijas.

—           Es nezinu, kundze, kādu iespaidu varētu panākt mans vārds, bet līdz šim, kur vien cs esmu griezusies, cs neesmu saņēmusi nekādu atbildi.

—   Bet jūs taču būsit runājusi ar ministriem, karali vai karalieni?

—           Ne ar vienu. Visur es esmu veltīgi klauvējusi, — atbildēja Lamota kundze.

—   Bet jūs taču nevarat iet ubagot!

—   Nē, kundze, no tā cs esmu atradusi. Bet…

—   Bet kas?

—  Bet cs varu nomirt badā — tāpat kā mans tēvs.

—   Bērnu jums nav?

—           Nē, kundze, un ja mans vīrs, kalpodams karalim, kādreiz kritīs, tad viņš vismaz būs ar godu beidzis šo mūsu nožēlojamo dzīvi.

—           Es ļoti nožēloju, ka man atkal vajag uzsvērt šo prasību, bet vai jūs varat uzrādīt jūsu ģenealoģiju apstiprinošus dokumentus?

Žanna piecēlās, parakņājās kādā atvilknē un izcēla no turienes dažus papīrus, kurus pasniedza savai viešņai.

Bet tā kā viņa gribēja izmantot to brīdi, kad dāma, lai ieskatītos papīros, atbīdīja savu kapuci, tādā kārtā pilnīgi atsegdama savu seju, Zanna pacēla augstāk lampu, lai parādītu gaismu.

Tad labdarības komitejas dāma, it kā vairīdama acis no gaismas spilgtuma, uzgrieza lampai un līdz ar to arī Lamota kundzei muguru. Šādā stāvoklī viņa citu pēc cita uzmanīgi pāršķirstīja un pārlasīja papīrus.

—           Bet, cienītā kundze, — viņa tcica, — šie visi ir tikai noraksti, es neredzu nevienu oriģinālu.

—   Oriģināli, kundze, glabājas drošā vietā un tos es varētu uzrādīt…

-r Ja rastos nopietna vajadzība, vai ne tā? — smaidīdama noteica

viešņa.

—       Bez šaubām, kundze, ari jūsu apciemojums ir pietiekami nopietns gadījums, bet šie dokumenti man ir tik svarīgi, ka…

—       Es saprotu. Jūs negribat tos dot rokā kuram katram garāmgājējam?

—       Ak, kundze! — iesaucās grāfiene, kurai beidzot radās izdevība ieskatīties savas viešņas dižciltīgas cieņas pilnajā sejā, — man liekas, kundze, jūs man neesat kurš katrs garāmgājējs.

Un tūdaļ steidzīgi atvērusi kādu slepenu atvilkni, viņa no tās izvilka oriģināldokumentus, kas bija rūpīgi iesaiņoti kādā vecā mapē ar Valuā ģērboni.

Dāma tos paņēma un rūpīgi pārbaudīja.

—      Jums taisnība, — viņa tcica, — šie dokumenti ir pilnīgā kārtībā. Es jums ieteiktu iesniegt tos pēc piederības.

—   Un ko es, kundze, pēc jūsu domām, ar to mantošu?

—       Nu, vismaz pensiju sev pašai un dienesta paaugstinājumu Lamota kungam, ja vien viņam pašam būs kaut cik savu nopelnu.

—       Mans vīrs, kundze, tur ļoti augstu savu karavīra godu un nekad vēl nav ticis vainots sava pienākuma neizpildīšanā.

—       Ar to, kundze, pietiks, — noteica dāma, pārvilkdama pāri pierei savu kapuci.

Lamota kundze ar zināmu uztraukumu vēroja viņas kustības.

Dāma parakņājās savā somiņā, no kuras tā vispirms izvilka mežģīņu mutautiņu, ar kuru, braucot pa bulvāri, bija slēpusi savu seju no garāmgājēju skatieniem.

Mutautiņam sekoja cilindrveidīgs vīstoklītis, pussprīža diametrā un trīs četru sprīžu garumā.

Šo vīstoklīti komitejas dāma nolika uz naktsgaldiņa, piebilzdama:

—       Labo darbu valdes uzdevumā cs jums, kundze, pagaidām varu pasniegt šo mazo pabalstu, kamēr varēsim jūsu labā kaut ko vairāk darīt.

Lamota kundze pameta uz vīstoklīti ātru skatienu.

„Trīslivru gabali," viņa pie sevis nodomāja, „tur to būs piecdesmit vai pat viss simts. Tas ir simts piecdesmit vai pat trīs simti livru, kas man nokrīt kā no debesīm. Simtam tas būtu tā kā par īsu, bet piecdesmitam atkal par garu."

Kamēr viņa tā lēsa, abas dāmas jau bija izgājušas priekšistabā, kur uz kāda krēsla bija iesnaudusies vecā Klotilde. Viņai līdzās dega maza lampiņa, kuras sarkanais, kvēpstošais deglis bija iemērkts izkausētos taukos.

Asa, kodīga smaka aizrāva elpu vecākajai dāmai, kas bija atstājusi vīstoklīti uz naktsgaldiņa. Viņa veikli pameklēja somiņā un izvilka no tās nelielu flakoniņu.

Bet Žannas sauciens bija uzmodinājis Klotildi. Ar abām rokām viņa paķēra lampiņu un pacēla to augstu gaisā kā bāku, kas apgaismo tumšos līčus, kaut gan abas svešinieces atteicās no šā apgaismojuma, kas tās draudēja nosmacēt.

—       Uz redzēšanos, grāfienes kundze! — viņas vēl nosauca, steigdamās ārā trepju telpā.

—       Kur man būtu tas gods jūs sastapt un jums pateikties? — jautāja Žanna Valuā.

—       Par to mēs jums vēl paziņosim, — atbildēja vecākā, ar steigu traukdamās lejā pa kāpnēm.

Un viņu soļu troksnis drīz vien izgaisa zemāko stāvu dziļumos.

Valuā kundze atgriezās savā istabā, lai pārliecinātos vai viņas slēdzieni par vīstoklīša saturu ir pareizi. Ejot cauri priekšistabai, viņas kāja atsitās pret kādu priekšmetu, kas gulēja uz kājslauķa, ar kuru bija aizbāzta durvju apakšējā sprauga.

Acumirklī grāfiene Lamota noliecās, paķēra to un steidzās pie lampas.

Tā bija apaļa, plakana zelta kārbiņa ar diezgan vienkāršu rotājumu.

Tajā atradās dažas smaržīgas šokolādes pastilas, bčt, kaut gan kārbiņa bija plakana, tomēr bija redzams, ka tai ir dubultdibens, un pagāja labs laiciņš, kamēr grāfienei izdevās atrast apslēpto atsperi.

Beidzot viņa to atrada un piespiedusi, atvēra dibenu.

Viņas acīm atklājās klasiski skaistas un valdonīgi cēlas sievietes ģīmetne.

Vāciskais matu frizējums un ķēde ar kaut kādu ordeni piešķīra viņas vaibstiem ārzemniecisku izskatu.

Uz kastītes vāka no burtiem M. un T. bija izveidots un lauru vainagā ietverts iniciāļu grupējums. Šis portrets tik ļoti atgādināja jaunāko dāmu, viņas labvēli, ka tā katrā ziņā bija vai nu viņas mātes, vai arī vecmāmiņas ģīmetne, un, jāsaka, ka pirmajā brīdī Lamota kundze gribēja steigties uz kāpnēm pakaļ abām aizejošajām dāmām.

Bet lejā jau noklaudzēja ārdurvis.

Tā kā bija jau par vēlu, lai tās panāktu, viņa devās pie loga.

Bet viss, ko viņa ieraudzīja, bija kāds kabriolets, kas straujos rikšos nozuda aiz Sentkloda un Svētā Ludviķa ielas stūra.

Necerēdama vairs pasaukt atpakaļ savas labdares, viņa vēlreiz apskatīja kastīti un apņēmās to visā drīzumā aizsūtīt uz Versaļu. Tad viņa paķēra no naktsgaldiņa vīstoklīti.

—       Es neesmu kļūdījusies, — viņa murmināja, — šc nav vairāk kā piecdesmit ekiju.

Un papīrs nokrita uz grīdas.

—      Luidori! Dubloni! — iesaucās grāfiene. — Piecdesmit lielo luidoru! Divi tūkstoši četri simti livru!

Un viņas acīs pamirdzēja ārkārtīgs prieks, kamēr vecā Klotilde, kas savu mūžu nebija redzējusi tik daudz zelta, palika stāvot, muti iepletusi.

—       Simts luidoru! — murmināja Lamota kundze… — Šīs dāmas droši vien ir ļoti bagātas. O, es viņas uzmeklēšu!..

## IV. BELS

Lamota kundze nebija maldījusies: aizbraucošais kabriolets patiesi aizveda viņas labdares. Abas dāmas to bija atradušas lejā uz ielas un tas līdzinājās visiem tā laika kabrioletiem, tas ir, tam bija augsti riteņi, viegls kurvis, pacelta priekšdaļa un pakaļgalā soliņš sulainim.

Šo kabrioletu, kurā bija aizjūgts stalts īru sugas bēris ar īsu apgrieztu asti un platiem krustiem, bija turp nobraucis tas pats kamanu pajūga kučieris, kuru, kā mēs jau iepriekš minējām, abas dāmas sauca par Vēberu.

Kad dāmas nonāca lejā, Vēbcrs turēja zirgu aiz iemauktiem pie galvas un lūkoja nomierināt straujo rumaku, kas ar kājām nepacietīgi kapāja nakts dzedrumā no jauna sasalušo sniegu.

Tiklīdz parādījās abas dāmas, Vēbcrs teica:

—            Cienīt kundz, es likt jūgt Scipion, kas ir rām un viegli vadām, bet Scipion ir vakar sagrūduš sav kāj un bij atlikuš tikai Pclus, bet to ir grūt valdīt.

—           Kas attiecas uz mani, tad jau jūs, Vēber, zināt, ka man tas nav svarīgi, man ir stingra roka un es esmu radusi valdīt grožus.

—            Es zin, ka kundz prauc lab, bet tie ceļ ir dikt slikt. Kurp kundz pavēl?

—   Uz Versaļu.

—   Tad prauksim pa pulvar?

—            Nē, Vēber, pašreiz piesalst un bulvāri būs apledojuši, bet pa ielām, man šķiet, būs labāks ccļš, jo tur gājēji ir pieminuši sniegu. Nu tad, Vēber, brauksim labi ātri!

Kamēr Vēbers pieturēja zirgu, dāmas veikli ielēca ekipāžā. Tad viņš uzlēca pakaļgalā uz soliņa un teica, ka viss kārtībā.

—            Nu, ko jūs, Andrē, domājat par šo grāfieni? — vecākā dāma vērsās pie savas pavadones.

Pie šiem vārdiem viņa palaida vaļīgāk grožus, bērais kā bulta šāvās uz priekšu un drīz vien nozuda aiz Svētā Ludviķa ielas stūra.

Tas bija tieši tai brīdī, kad grāfiene Lamota atvēra logu, lai aicinātu savas viešņas atpakaļ.

—            Es domāju, madamc, — atbildēja tā, kuras vārds bija Andrē, — ka grāfiene Lamota ir nabadzīga, nelaimīga sieviete.

—   Tomēr ar cēliem uzskatiem, vai ne tā?

- Jā, bez šaubām.

—   Tu pret viņu, Andrē, tomēr esi ļoti vienaldzīga.

—    Ja man jums jasaka taisnība, tad atzīstos, ka viņas sejā ir kaut kas viltīgs, kas man lāgā nepatīk.

—    Es zinu, Andrē, jūs esat neuzticīga un, lai jums patiktu, vajaga savienot sevī visus labumus. Es, turpretī, domāju, ka ši mazā grāfiene gan savā lepnumā, gan pazemībā ir ļoti interesanta un sirsnīga.

—   Tā, madamc, ir viņas laime, ja viņai ir tas gods jums labpatikt…

—    Sargies! — iesaucās braucēja, strauji sagriezdama sānis zirgu, kas Scntantuāna ielas stūrī tik tikko nenotrieca gar zemi kādu nesēju.

—   Sargies! — skaļi atkārtoja Vēbcrs.

Un kabriolets turpināja savu ccļu. Tomēr nopakaļus vēl atskanēja briesmām izsprukušā vīra lāsti, kuriem tūdaļ piebiedrojās vēl citu saucieni, kas naida pilni skanēja pakaļ kabrioletam.

Bet jau pēc dažām sekundēm, pateicoties Bela žiglajām kājām, viņa kundzi no zaimotājiem šķīra visa distance no Scntkatarīnas ielas līdz Boduajē laukumam.

Tur, kā zinām, ielas sazarojas, bet veiklā braucēja droši laida uz priekšu pa šauro, bet ļaužu pilno Tisserandcrī ielu, pa kuru aristokrāti parasti nemēdza braukt.

Tāpēc arī, neskatoties uz dāmas piktajiem „Sargics!", neraugoties arī uz Vēbcra bargajiem kliedzieniem, arvien biežāk atskanēja gājēju dusmu saucieni:

—   Ak, tas kabriolets! Nost ar kabrioletu!

Bcls strauji triecās uz priekšu un viņa kučieris, neskatoties uz savu smalko bērna rociņu, to ātri un droši vadīja caur slapjā sniega vāliem un vēl bīstamākajiem apledojumiem, uz kuriem gulēja ūdens peļķes.

Tomēr, kā par brīnumu, līdz šim vēl nekāda klizma nebija notikusi. Priekšā bija piesieta gaiša laterna un tas bija tāds luksus, kādu tai laikā policija no kabrioletu važoņiem vēl neprasīja.

Mēs teicām, nakāda liksta vēl nebija gadījusies, nevieni rati vēl nebija aizķerti, neviens ceļa stabs nebija nolauzts, ne arī kāds gājējs sabraukts, tas bija brīnums un tomēr aiz muguras vienmēr vēl skanēja draudu saucieni.

Tādā pašā ātrumā kabriolets izauļoja cauri Scntmcderika, Scntmartēna un Obrīlebušē ielām.

Varbūt mūsu lasītāji domās, ka, tuvojoties kulturālākiem pilsētas iecirkņiem, naids pret aristokrātisko pajūgu mazinājās.

Gluži otrādi: tiklīdz pajūgs bija iegriezies Fcronrī ielā, kad Vēbcrs, kuru visu laiku pavadīja lamas, pamanīja uz braucamā ceļa vairākas ļaužu grupas. Dažas personas pat taisījās mesties kabrioletam nopakaļ, it kā gribētu to aizturēt.

Tomēr Vēbcrs negribēja lieki uztraukt savu kundzi. Viņš redzēja, cik uzmanīgi un aukstasinīgi viņa rīkojās un cik veikli prata lavierēt starp visiem šiem dzīvajiem un nedzīvajiem šķēršļiem, kas ir tiklab Parīzes važoņu bēdas, kā arī uzvaras prieks.

Kas attiecas uz Bclu, tad stingrs uz savām asi kaltajām kājām, viņš pat ne reizi nebija paslīdējis, tik labi tā roka, kas viņu vadīja, jau laikus prata izvairīt to no visām sklandām un nejaušībām.

Tā jau vairs nebija īgna rūkoņa, kas skanēja ap kabrioletu, bet gan skaļi kliedzieni. Dāma, kas valdīja grožus, tos ievēroja, bet nodomāja, ka sašutuma cēlonis var būt kāda gluži vienkārša lieta, piemēram, stiprais sals vai ļaužu sliktā oma, tāpēc viņa nolēma drīzāk izbēgt no šā pārbaudījuma.

Viņa pašmūkstināja ar lūpām. Pie šā uzaicinājuma Bels nodrebēja un strauji paātrināja līdz šim mēreno riksi.

Garām pazibēja veikaliņi, gājēji metās sāņus.

Nepārtraukti skanēja: „Sargics! Sargies!"

Kabriolets jau gandrīz bija sasniedzis Palērojālu un pašreiz brauca garām Kokscntonorē ielai, kuras galā vēl diezgan stalti pacēlās kāds ledus obelisks, kura virsotni atkusnis bija apgrauzis smailu kā bērni sūkādami apgrauž cukurgalvu.

Obeliska galā atradās lielisks lenšu rotājums, kas gan jau bija stipri izbalējis. Uz kādas lentas vietējā iecirkņa dzejnieks lieliem burtiem bija uzrakstījis šādu pantu, kas karājās starp divām laternām:

„MĒs sveicam karalieni piemīlīgo,

Še līdz ar karali mums labvēlīgo!

Gan sniegs un ledus drīz vien izkusīs,

Bet mūsu mīla pret tiem nezudīs"

Še nu Belam nācās sastapties ar pirmajām ccļa grūtībām. Obelisku pašreiz grasījās apgaismot ar iluminācijām, tāpēc ap to bija sapulcējušies ziņkārīgie skatītāji. Tā kā tc ceļā bija vesels pūlis, tam nevarēja tā vienkārši izrikšot cauri.

Tāpēc vajadzēja zirgu laist soļos.

Bet pūlī jau bija pamanījuši straujo rikšotāju un dzirdējuši kliedzienus, kas to pavadīja. Kaut arī zirgs, pamanīdams ceļā šķērsli, pats samazināja gaitu, kabrioleta parādīšanās atstāja uz pūli vissliktāko iespaidu.

Tomēr ļaudis tam vēl grieza ceļu.

Bet pēc obeliska drīz vien gadījās līdzīgs šķērslis.

Palērojāla vārti bija atvērti un pagalmā pie lieliem ugunskuriem sildījās vesela armija ubagu, kuriem Orleānas hercoga sulaiņi māla bļodās izdalīja karstu zupu.

Bet to, kas ēda vai sildījās, bija vēl maz, salīdzinājumā ar to pūli, kas stāvēja nomaļus un noskatījās, jo Parīzē tā ir parasta lieta, ka ikvienam aktierim, lai ko viņš arī nedarītu, nekad netrūks skatītāju.

Kabriolets, ticis galā ar pirmo šķērsli, pie šā otra bija spiests apstāties — kā kuģis klinšu priekšā.

Tai pašā brīdī abas dāmas, kas līdz šim tikai neskaidri bija dzirdējušas pūļa čalas, tagad skaidri dzirdēja saucam:

—   Nost ar kabrioletiem! Nost ar slepkavām!

—            Vai šie saucieni ir domāti mums? — jautāja braucēja savai pavadonei.

—   Es baidos, ka tā tas ir, — atbildēja jaunākā.

—   Vai tad mēs kādu esam nogalinājuši?

—   Nē, nevienu.

—            Nost ar kabrioletiem! Nost ar slepkavām! — kliedza satracinātais pūlis.

Negaiss savilkās arvien draudošāks, zirgu sagrāba aiz iemauktiem un Bels, kas nccicta svešu roku pieskāršanos, krāca un raustījās.

Pēkšņi kāda balss iesaucās:

—   Pie komisāra! Pie komisāra!

Pa to laiku ziņkārīgie jau ieskatījās kabrioletā.

Pūlis pats deva paskaidrojumus.

—   Lūk, tās ir tās sievietes, — kāda balss teica.

—   Jā, Subisa lellītes un Enēna mīļākās.

—            Operas dāmiņas, kas, saņemdamas desmittūkstoš livru mēnesī, domā, ka viņas drīkst ielās sabraukt cilvēkus tāpēc vien, ka spēj tiem samaksāt par slimnīcu.

Šo kodīgo piezīmi pavadīja skaļas urravas.

Abu dāmu satraukums izpaudās gluži pretēji: viena no tām bāla un dreboša ierāvās kabrioleta stūrī, bet otra, sakniebusi lūpas un saraukusi uzacis, lepni saslēja galvu.

—            Ak, madamc, — iesaucās pirmā, to vilkdama atpakaļ, — ko jūs gribat darīt?

—            Pie komisāra! Pie komisāra! — turpināja kliegt satracinātais pūlis. — Lai tur noskaidro viņu personību.

—            Ak, madamc, mēs esam pazudušas! — iečukstēja jaunākā ausī savai pavadonei.

—   Tikai dūšu, Andrē, dūšu, — tā mierīgi atbildēja.

—   Bet jūs redzēs un varbūt pazīs.

—   Paskataties pa lodziņu, vai Vēbers vēl ir savā vietā.

—            Viņš mēģina nokāpt, bet to ir ielenkuši no visām pusēm, viņš aizstāvas. Ak, lūk, viņš nāk.

—   Vēber, Vēber, — iesaucās dāma vāciski, atveriet, lai varam izkāpt.

Kambarsulainis paklausīja — ar diviem pleca grūdieniem viņš atspieda

uzmācīgos ļaudis un atvēra kabrioleta kurvi.

Abas dāmas viegli nolēca uz bruģa.

Pa to laiku pūlis satvēra zirgu un sāka lauzt kabrioleta kurvi.

—            Dieva vārdā, sakiet, kas še notiek? — vecākā dāma turpināja vācu valodā. — Vai jūs ko saprotat, Vēber?

—            Goda vārds, nē, — atbildēja kalpotājs, kuram vācu valoda veicās daudz labāk nekā franču un kurš bez apstājas izdalīja uz visām pusēm kājas spērienus, lai pasargātu savu kundzi.

—            Bet tie taču vairs nemaz nav cilvēki, bet zvēri! — turpināja dāma vācu valodā. — Ko viņi man pārmet? Nu, palūkosim.

Tai pašā brīdī kāda balss, kuras pieklājīgais tonis krasi atšķīrās no pūļa draudiem un lamām, kas arvien vēl bira uz abām sievietēm, skaidrā sakšu akcentā atbildēja:

—            Jums, kundze, tiek ņemts ļaunā, ka jūs esat pārkāpuši Parīzes policijas šā rīta pavēli, ar kuru līdz pavasarim kabrioleti kā satiksmes līdzekļi tiek izņemti no apgrozības. Jau uz laba ceļa vien apdraud gājējus, bet tagad, kad ielas ir nolcdojušas, tic ir tieši bīstami kājniekiem, kas nespēj laikā izvairīties no to riteņiem.

Dāma pagriezās, lai redzētu, no kurienes nāk šī pieklājīgā balss starp tik daudziem rupji draudošiem saucieniem.

Jauna cilvēka staltais, vijīgais augums un kareivja stāja dāmai patika un viņa pasteidzās tam atbildēt vācu valodā:

—   Ak, Dievs! monsicur, cs par šo rīkojumu nekā nezināju.

—   Vai jūs, madamc, še esat svešiniece? — jautāja jaunais cilvēks.

—   Jā, monsicur, bet ko lai cs daru? Viņi salauž manu kabrioletu.

—            Vajadzēs ļaut viņiem to darīt, lai jūs pa to laiku varētu pazust. Parīzes iedzīvotāji ir naidīgi noskaņoti pret turīgajiem, kas par spīti vispārējam postam vēl lepojas ar savu luksusu un, atsaukdamies uz policijas šīsdienas izdoto rīkojumu, viņi jūs aizvedīs pie komisāra.

—    O, to tik ne! — iesaucās jaunākā dāma. — To tik ne!

—            Nu tad, — piebilda virsnieks smiedamies, — izmantojiet to caurumu, ko es ielauzīšu pūlī un mēģiniet pazust.

Šie vārdi tika izteikti tik nevērīgā tonī, ka abas svešās dāmas noprata, ka virsnieks bija dzirdējis pūļa norādījumus par Subisa un Enēna dejotājām.

Bet tagad vairs nebija laika gudrot.

—            Sniedziet man jūsu roku un pavadiet mūs līdz kādam ormanim, — noteiktā balsī tcica vecākā dāma.

—            Vispirms cs uzšaušu ar pātagu jūsu zirgam, līdz ar to pūlī radīsies mazs apjukums un jūs pa to laiku pagūsit aizbēgi, un bez tam, — piebilda jaunais cilvēks, kuram likās nc visai patika protežē loma, — ļaudīm sāk apnikt, ka mēs tik ilgi sarunājamies svešā valodā.

—            Vēber! — iesaucās dāma stingrā balsī, — sakaitini Belu, lai viņš izslienas pakaļkājās un viss šis pūlis nobīstas un atkāpjas.

—   Un tad, madamc!..

—   Tad paliec, kamēr mēs tiekam projām.

—    Bet ja viņi salauž kabrioletu?

—            Lai viņi lauž, ja vari, glāb Belu un glābies pats, tas ir viss, ko cs tev pavēlu.

—   Labi, madamc, — atbildēja Vēbcrs.

Tai pašā brīdī viņš ieknieba sānos straujajam rumakam, kas taisīja varenu lēcienu un parāva gar zemi tos pārgalvjus, kas bija ieķērušies grožos un iemauktos.

Izbiedētajā pūlī izcēlās vislielākais apjukums.

—            Lūdzu jūsu roku, monsicur, — tcica dāma un, pagriezusies pret jaunāko, piebilda: — nāciet, mazā!

—            Iesim, drošsirdīgā sieviete, — nomurmināja virsnieks un tūdaļ pasniedza roku sievietei, kura to bija lūgusi un kuru viņam gribot negribot vajadzēja apbrīnot.

Pāris minūtēs viņš bija aizvedis abas sievietes līdz tuvējam laukumam, kur stāvēja fiakri, gaidīdami braucējus. Uz bukas snauda ormaņi, un zirgi, piemieguši acis un galvas nokāruši, gaidīja savu nabadzīgo vakara maltīti.

## V. VERSAĻAS CEĻŠ

Abas dāmas tagad bija paglābtas no pūļa, bet vēl bija jābaidās, ka tās kāds ziņkārīgs sekotājs varētu pazīt un tad atkal atkārtotos tāda pati scēna, kā nule bija norisinājusies un no kuras tās tad varbūt tik viegli vis neizbēgtu.

Arī jaunais virsnieks, likās, saprata šo varbūtību, ko varēja vērot pēc tā, ar kādu enerģiju viņš purināja ormani, kas bija vairāk nosalis nekā aizmidzis.

Bija tik šausmīgi auksts, ka ormaņi, kas parasti sacentās pasažieru izvēlē un mēdza cits citu kaitināt ar dzēlīgām piezīmēm, kā sastinguši nemaz nepakustējās, arī uzrunātais ne.

Virsnieks sagrāba ormani aiz viņa vecā mēteļa apkakles un to tik spēcīgi purināja, ka beidzot vīrs uzmodās.

—           Hallo! Hei! — jaunais cilvēks kliedza tam pie pašas auss, redzēdams, ka viņā jau sāk pamosties dzīvības zīmes.

—           Tūlīt, kungs, tūlīt, — murmināja ormanis, grīļodamies uz bukas kā piedzēries.

—   Kurp dāmas vēlas braukt? — virsnieks vāciski jautāja.

—   Uz Versaļu, — tāpat vāciski atbildēja vecākā dāma.

—   Uz Versaļu? — iesaucās ormanis, — vai jūs teicāt uz Versaļu?

—   Bez šaubām.

—           Ir jau labi pateikt — uz Versaļu! Četrarpus jūdzes šādā ceļā! Nē, nē, nē!

—   Par to labi samaksās, — teica vāciski vecākā.

—   Par to jums labi samaksās, — virsnieks franciski atkārtoja ormanim.

—            Cik tad? — noprasīja uz bukas sēdošais ormanis, kura uzticība, likās, nebija sevišķi liela. — Tas vēl, virsnieka kungs, nav viss — aizbraukt uz Versaļu: ja reiz uz turieni esi aizbraucis, tad no turienes arī jāatgriežas.

—            Vai ar vienu luidoru pietiks? — jaunākā dāma vēl joprojām vācu valodā jautāja virsniekam.

—   Tev piedāvā veselu luidoru, — atkārtoja jaunais cilvēks.

—            Luidoru, tas jau viss būtu gluži labi, — noņurdēja ormanis, — bet šinī ccļā zirgs var kājas izlauzt.

—            Spoks tāds! Tu nedrīksti ņemt vairāk kā trīs livras līdz Mietas pilij, kas ir pusceļā. Tu redzi tīri labi, ka, maksājot pēc šis takses, turp un atpakaļ tev nākas saņemt divpadsmit livras, bet tev piedāvā divdesmit četras.

—            Ak, nu nekaulējaties! — iejaucās vecākā dāma. — Vienalga, divi trīs vai divdesmit luidoru, ja tik viņš tūdaļ brauc bez apstājas.

—   Ar luidoru, kundze, ir pilnīgi diezgan, — noteica virsnieks.

Tad pagriezies pret ormani, viņš tam uzkliedza:

—   Zemē no bukas, blēdi, un atver dāmām durtiņas!

—   Es gribu, lai man vispirms samaksā! — atcirta ormanis.

—   Tu gribi!

—   Uz to man ir tiesības.

Virsnieks paspēra soli uz priekšu.

—   Samaksāsim, samaksāsim uz priekšu, — iesaucās vecākā dāma.

Un viņa tūdaļ sāka rakņāties savā kabatā.

—            Ak, Dievs! — viņa iečukstēja savai pavadonei, — man vairs nav naudasmaka.

—   Vai patiesi?

—   Bet jums, Andrē, vai jums ir jūsējais?

Jaunā sieviete pārmeklēja savu kabatu un tikpat iztrūkusies atbildēja:

—   Man… arī man tā vairs nav!

—   Pārmeklējiet visas kabatas!

—            Tas viss ir veltīgi, — sapīkusi iesaucās jaunākā, jo viņa pamanīja, ka virsnieka skatiens seko visām viņu kustībām un ka ormanis jau atvēris muti platam, zobgalīgam smaidam, droši vien apsveikdams sevi ar to, ka šoreiz tas bijis laimīgi uzmanīgs.

Veltīgi abas dāmas turpināja meklēt, viņas neatrada nevienu sū.

Virsnieks redzēja, kā viņas uztraucās — tc bālēja, te sarka. Stāvoklis patiesi kļuva kutelīgs.

Dāmas jau bija gatavas piedāvāt kādu ķēdi vai rotu kā ķīlu, kad virsnieks, lai aiztaupītu viņām pazemojumu, kas būtu varējis tās aizvainot viņu smalkjūtībā, izvilka no kabatas luidoru un pasniedza to ormanim.

Kamēr dāma pateicās virsniekam, ormanis rūpīgi pārbaudīja un pasvārstīja rokā naudas gabalu, tad atrāva durtiņas un abas dāmas iekāpa ekipāžā.

—            Un tagad, jokupēter, — tcica jaunais cilvēks ormanim, — tu vedīsi šīs dāmas kārtīgi un godīgi, kur vien viņām vajadzīgs, vai tu dzirdi?

—            O, virsnieka kungs, to jums man nemaz nevajag piekodināt, tas ir pats par sevi saprotams.

Kamēr norisinājās šī saruna, arī dāmas savā starpā kaut ko pārsprieda.

Viņas ar izbailēm pamanīja, ka viņu pavadonis un aizstāvis gatavojas tās atstāt.

—    Madamc, — teica jaunākā, — mēs viņu nedrīkstam atlaist.

—            Kādēļ ne? Paprasīsim viņam vārdu un adresi, un rīt mēs tam atsūtīsim viņa luidoru līdz ar dažiem pateicības vārdiem, ko jūs tam uzrakstīsit.

—            Nē, madamc, cs jūs lūdzu, paturēsim viņu pie mums, ja nu ormanis ir neuzticams cilvēks un mums ceļā rada kādas grūtības… šādos laikos ceļi nav droši, un pie kā tad mēs griezīsimies pēc palīdzības!

—    Bet mums taču ir zināms viņa braukšanas numurs.

—            Tas jau viss, madamc, ir ļoti labi, un es nemaz nenoliedzu, ka tādā gadījumā jūs vēlāk varētu likt viņu krietni nopērt. Bet pagaidām jūs šonakt varat nenokļūt Vcrsaļā, un, žēlīgais Dievs, ko tur tad teiks!

Vecākā dāma pārdomāja.

—   Jums taisnība, — viņa noteica.

Virsnieks jau palocījās, lai atvadītos.

—            Monsicur, monsicur, — iesaucās vāciski Andrē, — cs lūdzu jūs uz vienu vārdu.

—            Kā jūs, kundze, pavēlat, — atbildēja virsnieks ar redzamu nepatiku, kaut gan visā savā stājā, valodā un balss noskaņā saglabāja vissmalkāko pieklājību.

—            Monsicur, — turpināja Andrē, — pēc tam, kad jūs esat izdarījis mums jau tik daudz pakalpojumu, jūs nedrīkstat atteikties parādīt mums vēl kādu mazu laipnību.

—   Sakiet vien.

—            Nu, redzat, mums jaatzīstas, ka mēs baidāmies no šā ormaņa, kas jau kaulēdamies parādīja sevi no sliktās puses.

—           Jūs gluži veltīgi uztraucaties, — atbildēja virsnieks, — cs zinu viņa numuru — 107S. Ja viņš jums sagādās kādas nepatikšanas, griežaties vien pie manis.

—            Pie jums! — aizmirsdamās franciski iesaucās Andrē. — Kā jūs gribat, lai mēs griežamies pie jums, kad mēs pat jūsu vārdu nezinām.

Jaunais cilvēks paspēra soli uz priekšu.

—     Jūs runājat franciski, — viņš pārsteigts iesaucās, — un spiežat mani nu jau veselu pusstundu lauzīties vācu mēle! Ak, kundze, tas no jūsu puses tiešām nav labi darīts!

—      Atvainojiet, monsicur, — tāpat franciski iekrita valodā vecākā dāma, kas steidzās palīgā savai apmulsušajai biedrenei. — Jūs, monsicur, redzat tīri labi, ka mēs, nemaz nebūdamas ārzemnieces, Parīzē esam svešinieces. Jūs esat cilvēks, kas sabiedrībā ieņem pietiekami augstu stāvokli, lai noskārstu, ka mēs pašreiz neatrodamies mūsu dabīgajā stāvoklī. Pakalpot mums tikai pa pusei nozīmētu atsacīties palīdzēt. Un ja jūs būtu mazāk diskrēts, nekā esat bijis līdz šim, tā būtu indiskrēcija.ļ Mēs jūs, monsicur, vērtējam augstu, tāpēc nenovērtējat mūs pārāk zemu. Ja jūs varat parādīt mums vēl mazu uzmanību, dariet to bez vilcināšanās, vai arī atļaujat mums pateikties un mēs meklēsim citu atbalstu.

—      Cienītā kundze, — atbildēja virsnieks, kuru pārsteidza nepazīstamās dāmas cieņas pilnā un veiklā valoda, — esmu jūsu rīcībā.

—   Tad, virsnieka kungs, esat tik laipns un papūlaties iekāpt pie mums.

—   Fiakrā?

—   Jā, un mūs pavadīt.

—   Līdz Vcrsaļai?

—   Jā, monsicur.

Ne vārda neteicis, virsnieks iekāpa fiakrā, uzmetās uz priekšējā soliņa un uzsauca ormanim:

—   Brauc!

Kad durvis bija aizdarītas un segas pārklātas, fiakrs devās ceļā pa Scntluvras Tomā ielu, pārbrauca pāri Karuseļu laukumam un devās pa piekrasti tālāk.

Virsnieks, rūpīgi apsedzis ceļgalus ar sava mundiera šineli, bija iespiedies fiakra stūrī pretī vecākajai dāmai.

Ekipāžā valdīja pilnīgs klusums.

Vai nu ormanis gribēja godīgi turēties pie norunas, vai arī virsnieka klātbūtne viņam iedvesa respektu, viņš dzina rikšos savus vājos zirdziņus pa apledojušo piekrasti un pa Vienošanās ccļu.

Ceļotāju elpa pamazām sasildīja šauro ekipāžas telpu. Gaisā bija jūtama smalka parfīma smarža, kas spiedās virsnieka nāsīs un sāka viņu labvēlīgāk noskaņot pret ccļabicdrcnēm.

„Šīs sievietes", viņš nodomāja, ir aizkavējušās kādā rcndcz-vous un tagad mazliet nobijušās un nokaunējušās steidzas atpakaļ uz Versaļu.

„Bet kāpēc gan šīs dāmas", turpināja virsnieks risināt savu domu pavedienu, „ja viņas pieder pie labākās sabiedrības, brauc kabrioletā un to vēl pašas vada?

O, uz to bija sava atbilde.

Trim personām kabriolets bija par šauru un divas dāmas taču nekompromitēs sevi, paņemdamas savā vidū sulaini.

Bet ja ne vienai, ne otrai nav naudas! Tas bija svarīgs iebildums, par kuru vajadzēs pārdomāt.

Maks, bez šaubām, bija palicis pie sulaiņa. Kabriolets, kas tagad droši vien bija saplēsts gabalos, bija ļoti elegants un zirgs… ja cs vispār kaut ko sajēdzu no zirgiem, tas bija vismaz savus simt piecdesmit luidoru vērts.

Tikai ļoti bagātas dāmas var pamest šādu kabrioletu un zirgu likteņa varā. Tas, ka abām nebija naudas, faktiski vēl nekā nenozīmē.

Bet šī tiepīgā vācu valodas lietošana, lai gan viņas ir francūzietes?

Nu, tas tikai pierāda labu audzināšanu. Nav parasts, ka dēku meklētājas runātu tik tīrā vācu akcentā, bet franciski — kā īstas parīzietes.

Bez tam vēl viņām piemīt iedzimta noblcsc.

Jaunākās lūgums bija ļoti aizkustinošs.

Vecākās uzaicinājums bija izteikts valdonīgā, tomēr ļoti pieklājīgā tonī."

Jaunais cilvēks novietoja savu zobenu tā, lai tas kādu no dāmām netraucētu, un nodomāja, ka viņam ir zināmā mērā riskanti pavadīt divas stundas slēgtā ekipāžā ar divām skaistām dāmām.

„Skaistām un noslēpumainām," piedomāja viņš, „jo abas nesaka ne vārda un laikam vēlas, lai es pirmais sāktu sarunu."

Bet kā virsnieks domāja par abām dāmām, tā arī bez šaubām abas dāmas domāja par virsnieku, jo tieši tad kad viņš pašreiz bija beidzis formulēt savas domas, viena no tām angļu valodā griezās pie savas biedrenes.

—            Nudien, mīļā, šis ormanis brauc kā ar līķu ratiem, nezinu, kad mēs nonāksim Vcrsaļā. Varu saderēt, ka mūsu pavadonis ir gatavs nomirt aiz garlaicības.

—            Vēl jo vairāk tāpēc, ka mūsu saruna pavisam nav saistoša, — smaidīdama piebilda jaunākā.

—   Vai jūs neatrodat, ka viņš izskatās ļoti pieklājīgs?

—           Tās, madamc, ir arī manas domas. Vai jūs ievērojāt, ka viņš valkā flotes virsnieka tērpu?

—   Es neesmu liela uniformu pazinēja.

—            Nu, lūk, kā cs jau tcicu, viņš nēsā flotes virsnieka tērpu, un visi flotes virsnieki parasti pieder pie labākām aprindām. Bez tam šis tērps viņam labi pieguļ un viņš ir tīri glīts kavalieris, vai ne tā?

Jaunā dāma pašreiz gribēja piekrist savas biedrenes domām, kad virsnieka žests viņu atturēja.

—            Piedošanu, manas dāmas, — viņš teica tīrā angļu valodā, — es uzskatu par savu pienākumu aizrādīt, ka pietiekami labi pārvaldu angļu valodu, lai to saprastu un tajā runātu, bet cs neprotu spāniski, un ja jūs negribētu tikt nesaprastas, tad šinī valodā jūs droši varat sarunāties, ja vien pašas to protat.

—            Monsicur, — smiedamās atteica dāma, — kā jūs jau varējāt noprast, mūsu nodoms nebija izteikties slikti par jums. Tāpēc, ja mums ir kas ko teikt, tad turpmāk nekautrēsimies un runāsim vienīgi franciski.

—            Pateicos par jūsu laipnību, bet gadījumā, ja mana klātbūtne jums būtu neērta…

—           Tā jūs nemaz nedrīkstat domāt, jo mēs taču pašas jūs lūdzām mūs pavadīt.

—   Pat pieprasījām, — piebilda jaunākā.

—            Nelieciet man, kundze, nosarkt un piedodiet man manas šaubas. Jūs taču pašas pazīstat Parīzi un zināt, cik drīz tur var vilties un iekrist kādā slazdā.

—   Tāpēc arī mēs jūs uzaicinājām…

—   Bet nu runāsim atklāti.

—   Arī mūs jūs noturējāt par lādu kā slazdu, tas arī ir viss.

—            Piedošanu, manas dāmas, — jaunais cilvēks pazemīgi teica, — zvēru jums, ka šādas domas man pat prātā neienāca.

—   Bet, atvainojiet, kas tad tur? Fiakrs apstājas.

—   Kas noticis?

—   Es, cienītās kundzes, palūkošu.

—   Man liekas, mēs gāžamies. Uzmanieties, monsicur1 .

Un ar strauju kustību izstiepusi roku, jaunākā pieķērās pie virsnieka pleca.

Šis pieskāriens tam lika nodrebēt.

Instinktīvi viņš dāmu mēģināja satvert, bet Andrē, atjēgusies no pirmā nobīļa, jau atkal bija ierāvusies savā sēdeklī.

Virsnieks, ko pašreiz nekas vairs neaizturēja, izkāpa un ieraudzīja, ka ormanis pūlas pacelt vienu no saviem zirgiem, kas bija sapinies aizjūga siksnās.

Viņi atradās netālu no Sevras tilta.

Ar virsnieka palīdzību nabaga lopiņš drīz vien bija uzstutēts kājās.

Jaunais cilvēks atgriezās savā vietā.

Ormanis, nopriecādamies, ka viņam gadījies tik izpalīdzīgs pasažieris, jautri pliukšķināja ar savu garo pātagu, lai uzmundrinātu zirgus un arī lai pats sasildītos.

Varēja teikt, ka aukstums, kas pa vaļējām durtiņām spiedās ekipāžā, bija iesaldējis visas sarunas un nosaldējis to plaukstošo draudzību, kura tīri nemanot bija sākusi iezagties jaunā virsnieka sirdī.

Viņam vienkārši apjautājās par apstāšanās iemeslu, un viņš pastāstīja, kas bija noticis.

Tas tad arī bija viss, un klusums no jauna apņēma mūsu trīs ceļotājus.

Virsnieks, kuru vēl joprojām neatstāja domas par kautro, drebošo rociņu, gribēja to aizvietot vismaz ar kājiņu.

Tāpēc viņš uzmanīgi pastiepa kāju, bet, lai cik veikli viņš rīkojās, viņš nekā nesastapa, vai arī kājiņa, kurai tas piedūrās, viņam par lielu nožēlošanu tūdaļ bikli aizbēga.

Reiz, kad viņš bija pieskāries vecākās dāmas celim, viņa piebilda:;

—   Atvainojiet, monsicur, cs jūs laikam ļoti traucēju.

Jaunais cilvēks nosarka līdz ausīm un bija priecīgs, ka biezā tumsa palīdzēja slēpt apjukumu.

Ar to viss bija pateikts un saruna pārtrūka.

Sastindzis, mēms un bijīgi kluss, it kā atrastos kādā templī, viņš tik tikko uzdrošinājās elpot un atgādināja norātu bērnu.

Pamazām viņu pārņēma savāda sajūta.

Nemaz ncpicskārics, viņš juta abas šīs daiļās sievietes. Viņš tās redzēja bez uzskatīšanas, un atrodoties tik ciešā tuvībā, viņam likās, — kāda neredzama substance no dāmu miesām ieplūst viņa ķermenī. Viņš būtu varējis atdot visu, lai tikai atjaunotu pārtrūkušās sarunas, bet viņš neriskēja iesākt ar kādu parastu frāzi. Viņš, kas sākumā bija kaunējies sarunā ar viņām lietot labākā sabiedrībā parastos pieklājības vārdus. Viņš baidījās, ka to varētu noturēt par muļķi vai bezkaunīgu pārdrošnieku. Viņš, kas pirms stundas domāja parādām lielu godu, dāvādams tām savu pieklājību un vienu luidoru.

Vārdu sakot, kā visas simpātijas šinī pasaulē ir atkarīgas no fluīdu saskaršanās zināmos apstākļos, spēcīgs magnētisma vilnis, kas bija piesātināts ar smaržām, un šo trīs nejauši sastapušos cilvēku jaunības kvēli, sagrāba savā varā jauno cilvēku un lika viņa domām apmulst, bet sirdij paātrināt savu ritmu.

Tā dažreiz dažos mirkļos dzimst un mirst visdziļākās un visspēcīgākās kaislības. Tām piemīt īpata burvība, tāpēc ka tās ir netveramas un tajās ir daudz spēka, tāpēc ka tās ir apvaldītas.

Virsnieks neteica nc vārda, bet abas sievietes savā starpā klusi sarunājās.

Tā kā viņa ausis bija ļoti modras, viņš tomēr uztvēra dažus atsevišķus vārdus, no kuriem viņam radās zināms priekštats.

Un, lūk ko viņš dzirdēja:

—   Ir jau vēls laiks… vārti… aizbraukšanas iemesli…

Pēkšņi fiakrs apstājās.

Šoreiz tas nebija nc paklupis zirgs, ne salauzts ritenis. Pēc trīs stundu ilgām pūlēm ormanis bija sasildījis rokas un piespiedis savus zirgus čakli locīt kājas. Pajūgs bija sasniedzis Versaļu, kur reto laternu gaismā, kas no sarmas bija gluži baltas, uz visām pusēm stiepās garas, vientuļas alejas, kuru koki atgādināja tumšu spoku bezgalīgas rindas.

Jaunais cilvēks noprata, ka viņš ir pie mērķa. Kāda nezināma burvju vara bija likusi laikam aiztecēt nemanot.

Ormanis noliecās pie priekšējā lodziņa:

—   Kungs, mēs esam atbraukuši.

—   Kur dāmām labpatiktu izkāpt? — virsnieks jautāja.

—   Parādes laukumā.

—   Uz Parādes laukumu? — prasīja ormanis.

—   Nu, protams, tev jau teica.

—   Bet vai dzeramnauda būs? — neatlaidās ormanis.

—   Brauc!

Atkal nopliukšķčja pātaga.

„Man tomēr kaut kas jāsaka", nodomāja virsnieks, „citādi mani noturēs nevien par bezkauņu, bet arī par muļķi."

—            Cienītās dāmas, — viņš teica bez vilcināšanās, — mēs esam atbraukuši.

—   Jā, pateicoties jūsu laipnai palīdzībai.

—   Un mēs jums sagādājām tādas pūles! — iesaucās jaunākā.

—   Ak, kundze, cs tās jau esmu aizmirsis.

—            Mēs, monsicur, to gan neaizmirsīsim. Vai jums labpatiktu mums minēt savu vārdu?

—   Manu vārdu?

—   Uzmanieties, šī jau ir otrā reize, kad es jums to prasu.

—   Un jūs taču negribēsit uzdāvināt mums luidoru?

—            O, ja ap to lieta grozās, — mazliet aizvainots iesaucās virsnieks, — tad es piekāpjos: cs esmu grāfs Šarnī un, kā kundze jau ir ievērojusi, karaliskās flotes virsnieks.

—   Šarnī, — atkārtoja vecākā dāma. — Labi, es to neaizmirsīšu.

—   Zoržs Šarnī, — piebilda jaunais cilvēks.

—   Žoržs, — nomurmināja jaunākā.

—   Un kur jūs dzīvojat?

—   Prinča savrupmājā, Rišeljē ielā.

Fiakrs apstājās.

Vecākā dāma pati atvēra kreisās puses durtiņas un, veikli izlēkusi, pasniedza roku savai pavadonei.

—            Bet, cienītās kundzes, — iesaucās jaunais cilvēks, kas bija sagatavojies tās pavadīt, — atļaujiet jums sniegt roku. Jūs taču vēl neesat mājās un Parādes laukums nav apdzīvota vieta.

—   Lūdzu palieciet uz vietas! — reizē iesaucās abas dāmas.

—   Kā, palikt uz vietas?!

—   Nē, labāk palieciet fiakrā.

—   Bet vienām iet šai nakts laikā, tas ir neiespējami!

—            Lūk, nesen jūs gandrīz gribējāt atteikties mums pakalpot, bet tagad piedāvājat vairāk, nekā mēs prasām, — iesmējās vecākā dāma.

—   Bet…

—            Nekāds „bet". Esiet līdz beigām uzticams un galants kavalieris. Pateicos, monsicur Šarnī, pateicos jums no visas sirds, un tā kā jūs esat uzticams un galants kavalieris, kā jau nupat teicu, tad es pat neprasīšu godavārdu.

—   Kam jums mans godavārds?

—            Ka jūs tūdaļ aizvērsit durtiņas un liksit ormanim bez kavēšanās doties atpakaļ uz Parīzi. Vai nav tiesa, ka jūs to darīsit, pat nepaskatījies uz mums?

—         Jums, cienītās kundzes, ir taisnība, kam gan še būtu vajadzīgs mans godavārds. Orman, dosimies nu, draudziņ, atpakaļ!

Un jaunais cilvēks ļāva ieslīdēt ormaņa rokā vēl otram luidoram. Brašais overnietis aiz prieka tīri vai palēcās gaisā.

—         Velns lai parauj! — viņš iesaucās, — nu, tad lai zirgi lauž vai kaklu!

—    Es domāju gan, — noņurdēja virsnieks, — par tiem ir samaksāts Fiakrs brauca un brauca. Tā riteņu troksnis neļāva sadzirdēt kāda

jauna cilvēka nopūlas, jo šis jaunais baudītājs bija atlaidies uz tiem pašiem spilveniem, kas vēl bija saglabājuši abu dāmu miesu siltumu.

Bet kas attiecas uz abām svešiniecēm, tās bija palikušas uz vietas stāvot un nekustējās agrāk, kamēr fiakrs nebija pazudis viņu skatienam. Tad abas steidzās uz pili.

## VI. PAVĒLE

Tai brīdī, kad abas dāmas devās ceļā, asais ziemeļvēja brāziens atnesa līdz viņu ausīm Svētā Ludviķa baznīcas torņa stundeņa skaņas, kurš pašreiz sita trīsccturtdaļstundas.

—         Ak, Dievs! Trīs ceturkšņi uz divpadsmitiem! — iesaucās abas sievietes.

—   Redzat, redzat, vārti jau ciet, — bilda jaunākā.

—         Tas, mīļā Andrē, mani nemaz neuztrauc. Ja arī vārti būtu vaļā, mēs tik un tā neatgrieztos pa parādes ieeju. Steigsimies labi drīz uz mazajiem vārtiņiem.

Un abas devās uz pils labo spārnu.

Visiem zināms, ka tur patiesi atrodas sevišķa pasāža uz karaliskajiem dārziem.

Viņas nonāca pie ieejas.

—    Vārtiņi ir aizslēgti, — uztraukti čukstēja vecākā dāma.

—   Pieklauvēsim.

—         Nē, pasauksim. Lorāns katrā ziņā dzirdēs, cs jau viņu brīdināju, ka mēs varbūt atgriezīsimies ļoti vēlu.

—   Nu labi, es pasaukšu.

Un Andrē piegāja pie vārtiņiem.

—         Kas tur nāk? — atskanēja no iekšpuses kāda balss, kas, acīmredzot, nemaz negaidīja, ka te kāds sauktu.

—            Ak, Dievs, tā nemaz nav Lorāna balss, — teica jaunā sieviete izbijusies.

—   Patiesi, tā nav viņa balss.

Tagad pienāca otrā dāma.

—   Lorān, — viņa klusi sauca pa vārtiem.

Atbildes nebija.

—   Lorān, — atkārtoja dāma, pieklauvēdama pie vārtiem.

—   Še nav nekāda Lorāna, — atsaucās tā pati balss.

—     Vienalga, vai tur ir Lorāns vai nav, atveriet mums! — uzstāja jaunākā.

—   Nē, cs neatvēršu.

—   Bet, mīļais draugs, jūs varbūt nezināt, ka mūs arvien ielaiž Lorāns.

—   Kāda man daļa gar jūsu Lorānu, man ir pavēle.

—   Kas jūs esat?

—   Kas cs esmu?

—   Jā.

—   Bet kas jūs esat? — balss prasīja.

Jautājums bija mazliet brutāls, bet še nebija laika tielēties, vajadzēja atbildēt.

—           Mēs esam Viņa Majestātes svītas dāmas. Dzīvojam pilī un gribam nokļūt mūsu dzīvoklī.

—            Nu, lūk, manas mīļās, bet esmu šveicietis no pirmās rotas un darīšu gluži pretēji nekā Lorāns — cs jūs iekšā nelaidīšu.

—            Paskat, — nomurmināja vecākā dāma, aiz dusmām cieši saspiezdama pavadones roku.

Tad, pārvarējusi sevi, viņa tcica:

—            Mīļais draugs, es saprotu, ka jūs rīkojaties pēc pavēles, tas liecina, ka jūs esat krietns kareivis, un es to nemaz negribu noliegt. Bet cs lūdzu jūs darīt man to patikšanu un paziņot Lorānam, kas nevar būt nekur tālu.

—   Es nedrīkstu pamest savu posteni.

—   Tad aizsūtiet kādu!

—   Man še nav neviena cilvēka.

—   Apžēlojaties!

—            Velns lai parauj! Kundze, jūs taču varat pārgulēt pilsētā. Tad ta nu liela lieta! Ja man deguna priekšā aizslēgtu kazarmas durvis, cs gan zinātu, kur atrast naktsmājas.

—           Klausatics, grenadier, — noteikti uzstāja vecākā dāma, — atveriet un jūs saņemsit divdesmit luidoru!

—            Un desmit gadus dzelžos: paldies! Četrdesmit astoņas livras gadā, tas ir par maz!

—   Es likšu jūs paaugstināt par seržantu.

—            Jā, bet tas, kurš man deva šo pavēli, liks mani nošaut. Vēlreiz pateicos!

—   Un kas jums deva šo pavēli?

—   Karalis.

—   Karalis! — izbailēs iesaucās abas dāmas, — mēs esam pazudušas.

Jaunākā, likās, bija galīgi zaudējusi jēgu.

—   Palūkosim, — tcica vecākā, vēl ir arī citi vārti.

—   Ak, madamc, ja šie te ir aizslēgti, tad tas pats būs arī ar citiem.

—           Bet ja Lorāns nav pie šiem vārtiem, kas ir viņa ziņā, kur gan citur mēs to varētu atrast?

—   Ak, tas viss ir darīts ar nodomu.

—   Tev ir taisnība.

—   Ak, Andrē, Andrē, tā nu gan ir briesmīga karaļa iedoma. Ai, ai,

ai!

Un šos pēdējos vārdus vecākā dāma izteica ar atklātu nicināšanu.

Šie rezerves vārti bija izveidoti mūra nišā, kas bija pietiekami dziļa, lai izveidotu diezgan lielu priekštelpu.

Abās pusēs atradās pa akmens solam.

Dāmas apsēdās uz viena no tiem un viņu izbailes jau līdzinājās izmisumam.

Pa vārtu apakšu spīdēja gaismas svītra, bet aiz vārtiem bija dzirdami šveicieša soļi, kad tas staigādams te pacēla, tc nolaida savu musketi.

Aiz šīs plānās ozolkoka sienas bija glābiņš, bet še ārpusē — kauns, skandāls vai pat nāve.

—   Ak, rīt! rīt, kad to uzzinās! — murmināja vecākā.

—   Jūs patāstīsit visu patiesību.

—   Vai kāds tam ticēs?

—           Jums, madamc, ir pierādījumi. Bez tam arī šis zaldāts taču nestāvēs še visu nakti, — ierunājās jaunākā, kas likās bija atguvusi drosmi, kad viņas biedrene to bija jau galīgi pazaudējusi, — pēc stundas viņu nomainīs un varbūt nākamais būs līdzcietīgāks. Nogaidīsim.

—           Jā, bet pēc pusnakts sāk staigāt patruļas. Mani atradīs še ārā, slepeni gaidot. To negodu! Ak, Andrē, man asinis saskrien sejā un cs smoku nost.

—           Dūšu, madamc, dūšu! Jūs parasti esat tik stipra, cik cs nevarīga, un nu man nākas jūs atbalstīt.

—           Tur iekšā ir notikusi kāda sazvērestība un mēs, Andrē, esam šīs sazvērestības upuri. Nekad tas vēl nav gadījies, nekad vēl šie vārti nav tikuši noslēgti. Ak, cs nomiršu, Andrē, cs nomiršu!

Un viņa atmeta galvu atpakaļ, it kā lai patiesi būtu jānosmok.

Tai pašā acumirklī uz cietā baltā Versaļas bruģa, pa kuru mūsu dienās tik maz staigā, atskanēja steidzīgi soļi.

Tai pašā laikā atskanēja kāda patīkama jautra balss, kāds jauneklis tuvojās dziedādams.

Viņš dziedāja kādu no tām manierīgajām dziesmiņām, kas pieder tieši tam laikmetam, kuru še aprakstām:

„Es sapņu maldam ncticu, Cik žčl, ka tā nav patiesība, Ka būtu pusnakts klusumā

Mūs vienojusi mīlestība. Kad acis slēdza Morfcjs man, Par cietu tēraudu cs kļuvu; Bet tu, tu biji magnēts, kas Pie sevis mani vilka tuvu."

—   Kāda balss! — reizē iesaucās abas sievietes.

—   Es to pazīstu, — tcica vecākā.

—   Tā ir…

„Par atbalsi šo mīlētāju Nu pārvērtis bij' laipnais dievs," — turpināja balss.

—   Tas ir viņš, — pačukstēja otrai pie auss tā dāma, kas visvairāk bija baiļojusies, — tas ir viņš, un viņš mīis izglābs.

Šai acumirklī kāds cilvēks, ictinics\kažokā, ienāca vārtu telpā, un, nemaz nepamanījis abas sievietes, pieklauvēja un iesaucās:

—   Lorān!

—   Brālēn, — teica vecākā dāma, aizkārdama jaunā cilvēka plecu.

—   Karaliene! — iesaucās tas, atkāpdamies soli atpakaļ un noņemdams cepuri.

—   Cst! Labvakar, brālēn!

—   Labvakar, madamc, labvakar māsīc. Jūs neesat viena.

—   Nē, man līdzi ir Andrē Tavernī jaunkundze.

—   A, ļoti patīkami. Labvakar, jaunkundz.

—   Monsicur, — nomurmināja jaunā dāma palocīdamās.

—   Vai jūs, manas dāmas, izejat?

—   Nē.

—   Tad jūs atgriežaties?

—   Jā, to mēs gribētu.

—   Vai tad jūs neesat pasaukušas Lorānu?

—   Nupat vēl.

—   Un tad?

—   Tad pamēģiniet jūs uz savu laimi viņu pasaukt, gan jau tad redzēsit.

—   Jā, jā, monsicur, pasauciet vien!

Jaunais cilvēks, kura personā mēs esam pazinuši grāfu Artuā, piegāja pie vārtiem.

—   Lorān! — sauca viņš, stipri pieklauvēdams.

—   Nu tik sāksies joki, — atskanēja no iekšpuses šveicieša balss, — cs jūs brīdinu, ja jūs man nedosit mieru, cs saukšu savu virsnieku.

—   Kas tad tas? — jaunais cilvēks apjucis vērsās pie karalienes.

—   Lorāna vietā sardzē stāv kāds šveicietis, tas ir viss.

—   Un kas viņu norīkojis?

—   Karalis.

—   Karalis?!

—   Sasodīts! Viņš pats mums to nupat vēl teica.

—   Viņam ir karaļa pavēle?..

—   Un kā liekas — stingra.

—   Velns lai parauj! Padosimies.

—   Kā?

—   Dosim šim nerram naudu.

—   Mēs jau viņam to piedāvājām.

—   Nu, un?

—   Viņš negrib nc dzirdēt.

—   Tad atliek tikai viens līdzeklis.

—   Kāds?

—   Es sacelšu skandālu. j .

—   Nē, nē, mīļo Sari, tad jūs mūs sakompromitēsit.

—   Nepavisam nē, to es jums varu apsolīt.

—   Ā!

—           Jūs paejiet mazliet sānis. Es dauzīšos kā kurls, kliegšu kā akls, man beidzot atvērs un jūs ielaidīs līdz ar mani.

—   Nu, pamēģiniet.

Princis no jauna sāka saukt Lorānu, tad viņš ņēmās dauzīt pie vārtiem un beidzot ar sava zobena rokturi sacēla tādu lērumu, ka šveicietis kļuva traks no dusmām.

—   Ak tā! Labi, tūdaļ saukšu virsnieku.

—            Velns lai parauj! nu ļsauc, muļķi! To jau es tev prasu veselu pusstundu.

Acumirkli vēlāk aiz vārtiem bija dzirdami soļi. Karaliene un Andrē nostājās aiz grāfa Artuā, gatavas pie pirmās izdevības iešmaukt pa vārtiņiem, kurus tiem, jādomā, drīzumā atvērs.

Varēja dzirdēt, kā sargs otrā pusē paskaidro trokšņa cēloņus.

—           Leitnanta kungs, — viņi» tcica, — tur ir divas dāmas ar kādu jaunu cilvēku, kas mani nosauca par muļķi. Viņi grib ielauzties ar varu.

—   Jā, kas tad tas par brīnumu, ka mēs gribam tikt pilī, kur dzīvojam.

—            Monsicur, — atbildēja leitnants, — cs pilnīgi saprotu jūsu vēlēšanos, bet mums ir aizliegts ielaist.

—   Aizliegts! Velns lai parauj! Un kas to ir aizliedzis?

—   Pats karalis.

—           Es atvainojos, bet karalis taču negribēs, ka viņa virsniekiem jāpaliek ārpus pils pārgulēt.

—            Nav mana darīšana kritizēt karaļa rīkojumus, mans pienākums izpildīt karaļa pavēli, tas ir Viss.

—           Atveriet tikai drusku, leitnanta kungs, lai mēs varam sarunāties kā pienākas.

—           Monsicur, cs jums atkārtoju, ka man pavēlēts turēt vārtus aizslēgtus. Un ja jūs tiešām esat virsnieks, tad jūs pats sapratīsit, ko nozīmē karaļa pavēle.

/

—   Jūs runājat ar pulkveža kungu.

—   Pulkveža kungs mani atvainos, jo pavēle ir kategoriska.

—      Bet šī pavēle nevar attiekties uz karalisko princi. Redzat, monsicur, prinči neguļ ārpus pils, un cs esmu princis.

—      Jūs mani dzenat izmisumā, mans princi, bet šoreiz tā ir karaļa pavēle.

—      Vai jums karalis ir pavēlējis atraidīt viņa brāli kā kaut kādu ubagu? Es esmu grāfs Artuā. Sasodīts! Jūs varat dārgi samaksāt, likdami man tā

salt aiz vārtiem.

—      Monsicur, grāf Artuā, — tcica leitnants, — Dievs ir mans liecinieks, ka cs esmu gatavs atdot jums savas sirds asinis. Bet karalis, nododams man šo vārtu sardzi, parādīja man to godu un personīgi pieteica pēc vienpadsmitiem vārtus nevienam neatvērt, arī viņam pašam nc. Es jūs pazemīgi lūdzu, monsicur, man piedot. Bet cs esmu kareivis un ja arī cs redzētu aiz vārtiem pašu karali stīvu nosalušu, es Viņa Majestātei atbildētu to pašu, ko jums.

To teicis, leitnants ļoti pieklājīgi novēlēja labvakaru un devās atpakaļ uz savu posteni.

Kas attiecas uz sargkareivi, tad, pielicis pie vārtiņiem, pie pašas slēdzenes, viņš tik tikko drīkstēja elpu vilkt un viņa sirds stipri pukstēja, ka grāfs Artuā, atspiezdamies pret vārtiem no pretējās puses, to skaidri būtu varējis sadzirdēt.

—      Mēs esam pazuduši, — tcica karaliene, satverdama sava svaiņa roku.

Grāfs Artuā nekā neatbildēja.

—   Vai kāds zina, ka jūs esat izgājusi? - viņš prasīja.

Ak, Dievs! To es tiešām nevaru pateikt,

Ši karaļa pavēle, māsīc, cerams, būs vērsta pret mani! Karalis zina, ka mēdzu iziet vakaros un dažreiz vēlu atgriežos. Grāfiene Artuā būs kaut ko manījusi un sūdzējusies karalim, tāpēc arī šī nežēlīgā pavēle.

—        Nē, nē, brālēn, cs jums no visas sirds pateicos par jūsu mierinājumu. Šī pavēle noteikti ir vērsta prot mani.

—   Tas ir neiespējami, māsīc, karalis pārak ciena…

—      Tagad cs, lūk, stāvu aiz vārtiem un rīt gluži nevainīgas lietas dēļ gaidāms neglīts skandāls. Ak, cs zinu gluži li kas mani apmelo karalim.

—      Jums ir kāds ienaidnieks, tas, māsīc, man ir kāda ideja.

—   Ideja? Sakiet drīzāk!

—      Ideja, ka jūsu ienaidnieku nostādīs tik pakārts sava paša pavadā.

—       Ak, ja tik jūs varētu mani izglābt no šā viss, ko cs jums lūdzu.

nopūtās karaliene.

i, man ir kāds ienaidnieks, ir iespējams. Bet pagaidiet,

muļķīgā lomā, kā ēzeli, kas smieklīgā stāvokļa, tas būtu lielāks muļķis kā viņš, kaut

—      Jūs izglābt! Es ceru gan. O, cs neesmu gan viņš ir vairāk mācīts.

—   Kāds viņš?

—   Nu, protams, monsicur Provansas grāfs.

—   A, tad jūs tāpat kā cs domājat, ka viņš ir man naidīgs?

—            Hm, bet sakiet, vai viņš neienīst visu, kas ir jauns, visu, kas ir skaists, visus, kas var to, ko viņš nevar?

—   Vai jums, brālēn, par šo pavēli būtu kas tuvāk zināms?

—            Varbūt, bet nestāvēsim vairs šajos vārtos, kur tik nežēlīgi salst. Nāciet man līdzi, mīļo māsīc!

—   Uz kurieni?

—            Gan jau jūs redzēsit, kaut kur, kur vismaz būs silti. Nāciet, un pa ceļam es jums pastāstīšu, ko cs domāju par šo vārtu noslēgšanu. Ak, šis, monsicur Provansas grāfs! Sniedziet, māsīc, man jūsu roku, Tavernī jaunkundze, ķeraties man pie otras rokas un iesim pa labi!

Viņi devās ceļā.

—   Un jūs domājat, ka Provansas grāfs?.. — ierunājās karaliene.

—            Nu, lūk! Šovakar, kad karalis bija ieturējis vakariņas, viņš iegāja tā lielajā kabinetā. Karalis vakar bija ilgi sarunājies ar Hāgas grāfu, un jūs nemaz nebija redzējis.

—   Pulksten divos cs aizbraucu uz Parīzi.

—            Es to zināju. Karalis, atļaujat man piebilst, mīļā māsīc, domāja par jums tikpat maz, kā par Harunu al Rašīdu un viņa liclvezīru Džafaru, jo sarunājās par ģeogrāfiju. Es klausījos diezgan nepacietīgi, jo arī biju nodomājis iziet. Ceru, ka mūsu iziešanai nebija vienādi iemesli, jo…

—   Lūdzu, sakiet drīzāk!

—   Tagad pagriezīsimics pa kreisi.

—   Bet kurp jūs mūs vedat?

—             Vēl pārdesmit soļu. Uzmanieties, te ir sniega čupa! Tavernī jaunkundze, cs jūs brīdinu, ja jūs palaidīsit manu roku, jūs kritīsil. Nu, tātad, kas attiecas uz karali, viņš domāja vienīgi par garuma un platuma grādiem, kad pēkšņi Provansas grāfs teica: „Es gribētu apsveikt arī karalieni."

—   Lūk, kā! — nomurmināja Marija Antuancte.

„Karalicne savās istabās ietur vakariņas," atteica karalis.

„ Bet man likās, ka viņa ir Parīzē," — atbildēja mans brālis.

„Nē, viņa ir savās istabās," — mierīgi atteica ķaralis.

„Es nupat nāku no turienes, viņa mani nepieņēma," — tiepās Provansas grāfs.

—            Es redzēju, kā tad karalis sarauca pieri, viņš atlaida manu brāli un mani, un kad bijām aizgājuši, jādomā, būs apjautājies par jums. Jūs zināt, Ludviķim šad un tad uznāk greizsirdības lēkmes. Viņš būs gribējis jūs redzēt un, kad viņu neielaida, viņam būs radušās kādas aizdomas.

—   Tieši tāds bija mans rīkojums Mizerī kundzei.

—            Nu, redzat, un lai pārliecinātos, vai jūs maz esat pilī, viņš ir izdevis šo pavēli, kas mūs izliek aiz vārtiem.

—   Bet atzīstieties, grāf, tā taču ir briesmīga iedoma!

—   Jā, tā tas ir, bet, lūk, mēs esam klāt.

—   Šī māja!..

f- Vai jums tā nepatīk?

—            Nē, to es nesaku, gluži otrādi, tā man tīri labi patīk! Bet jūsu kalpotāji?

—   Tas nekas.

—   Bet ja nu viņi mani redzēs?

—   Nāciet vien iekšā, māsīc, es galvoju, ka neviens jūs neredzēs.

—   Arī tas nē, kas mums atvērs?

—   Arī tas nc.

—   Bet tas ir neiespējami.

—   Pamēģināsim, — smiedamies teica grāfs Artuā.

Un viņš pacēla roku pie durvīm.

Karaliene satvēra to aiz rokas.

—   Es jūs lūdzu, brālēn, uzmanieties!

Princis ar otru roku piespieda kādu sienas paneļa izcilni.

Durvis atvērās.

Karaliene gribot negribot sarāvās.

—            Es jūs lūdzu, māsīc, nāciet vien iekšā, jūs pati redzat, ka līdz šim vēl neviena še nav.

Karaliene uz Tavernī jaunkundzi paskatījās kā cilvēks, kas gatavojas spert kādu riskantu soli. Tad viņa pārkāpa slieksni ar sievietēm tik labi piestāvošu žestu, kas nozīmēja:

„Dicva vārdā, lai tad arī notiek."

Durvis atkal bez trokšņa aizvērās.

Karaliene atradās kādā priekšnamā, kura sienas bija ģipsī balsinātas, bet panelis bija izlikts ar marmoru. Priekštelpa nebija liela, bet ļoti gaumīgi iekārtota. Klonā bija ar krāsainu mozaīku izveidoti lieliski puķu pušķi, un no marmora dzegām simtiem kuplu un zemu rožu birdināja savas smaržīgās ziedlapiņas, kas šinī gada laikā reti kur bija atrodamas.

Patīkams siltums un vēl patīkamāka smarža tik tīksmi apņēma katru ienācēju, ka abas dāmas, ienākušas šai vestibilā, daļēji aizmirsa nevien savas bažas, bet arī visus sirdsapziņas pārmetumus.

—             Nu, tagad labi, ka mēs vismaz esam kādā pajumtē, — tcica karaliene, — un pie tam vēl ļoti patīkamā pajumtē. Bet tagad, mīļo brālēn, vai jums nevajadzētu parūpēties par vienu lietu?

—   Par kādu?

—   Aizsūtīt projām jūsu kalpotājus.

—   O, nekas nav tik viegli izdarāms.

Un princis, satvēris kādā kolonnas iedobē noliktu zvaniņu, piesita tam vienu reizi un dzidra skaņa noslēpumaini aizlidoja trepju telpā.

Abas sievietes klusi iekliedzās.

—            Vai tā jūs, brālēn, aizsūtat projām savus ļaudis? — jautāja karaliene, — es domāju, ka tas drīzāk skan pēc uzaicinājuma mūs saņemt.

—            Ja es piezvanītu vēlreiz, tad gan kāds parādītos, bet tā kā cs piezvanīju tikai vienreiz, tad, māsīc, varat būt droša, neviens nenāks.

Karaliene iesmējās.

,— O, jūs esat piesardzīgs cilvēks, — viņa tcica.

—            Bet nu, mīļo māsīc, jūs taču nevarat palikt vestibilā, — turpināja princis, — lūdzu papūlaties uzkāpt otrajā stāvā.

—            Nu, tad paklausīsim, — teica karaliene. — Man šķiet, ka šīs mājas ģēnijs nav mums ļaunvēlīgs.

Princis devās pa priekšu un dāmas viņam sekoja.

Uz trepēm, kuras klāja biezs Obisona tepiķis, viņu soļi nemaz nebija sadzirdami.

Augšā uzkāpis, princis parāva kāda cita zvaniņa auklu un, tam nošķindot, karaliene ar Tavernī jaunkundzi, kas nemaz nebija brīdinātas, no jauna nodrebēja.

Bet viņu izbailes kļuva vēl lielākas, kad tās redzēja, ka durvis pašas no sevis atveras.

—   Patiesi, Andrē, — tcica karaliene, — man sāk palikt bail, un jums?

—   Kamēr Jūsu Majestāte ies pa priekšu, cs jums sekošo bez bailēm.

—           Mīļo māsīc, — tcica princis, — tas viss ir ļoti vienkārši, šīs ir jūsu istabas durvis.

Un viņš norādīja karalienei uz nelielo buduāru, par kuru mums jāsaka daži vārdi.

Mazajā, rožkokā darinātajā priekštelpā arī parkets bija no rožkoka, bet griesti — Bušē roku darbs, bez tam vēl divi Bulā veidoti drēbju pakaramie. No priekštelpas varēja iekļūt baltā kašmira buduārā, kura tapsējumu veiklu mākslinieču rokas bija izšuvušas ar brīnišķīgiem ziediem.

Sienas bija izklātas ar smalku zīda diegu izšūtiem tepiķiem, kuri bija austi ar tādu lietpratību un gaumi, kas vēl šodien piešķir tā laika gobelēniem īstu mākslasdarbu vērtību.

Aiz buduāra atradās zilos toņos ieturēta guļamistaba, rotāta ar mežģīņu aizkariem un Tūras zīda audumiem; krēslainajā alkovā stāvēja krāšņa gulta; balta marmora kamīnā kurējās gaiša uguns; Klodiona svečturos dega divpadsmit smaržīgas sveces; un zili lakotais aizstatnis bija greznots ar zeltā veidotiem ķīniešu griezumiem. Tāda bija aina, kas atklājās abu dāmu acīm, kad tās bailīgi ienāca šinī greznajā mītnē.

Tomēr neredzēja nevienu cilvēku.

Visur bija gaisma, siltums, bet kā tas viss te bija radies, patiesi nebija saprotams.

Karaliene, kas jau bija ienākusi buduārā bez kādām bažām, uz guļamistabas sliekšņa tomēr palika stāvot.

Princis ļoti pieklājīgi atvainojās, ka nepieciešamība piespiedusi ierādīt māsīcai šos viņas necienīgos apartamentus.

Karaliene pasmīnēja, kas izteica vairāk, nekā viņa to būtu varējusi ar vārdiem pasacīt.

—            Mīļo māsīc, — piebilda grāfs Artuā, — šis ir mans vecpuiša dzīvoklis, kur tikai cs viens ienāku, vienmēr viens.

—   Gandrīz vai vienmēr, — piebilda karaliene.

—   Nē, vienmēr.

—   Hm, — nomurmināja karaliene.

—            Bez tam vēļ^ — turpināja princis, — buduārā ir dīvāns un guļamkrēsls, kurā, kad man no medībām gadās atgriezties vēlāk, bieži mēdzu pārgulēt.

—           Es saprotu, — tcica karaliene, — ka Artuā kundzei bieži nākas uztraukties.

—           Bez šaubām, jums māsīc, jāpiekrīt — ja grāfiene Artuā uztraucas manis dēļ, tad šonakt tas būs gluži nevietā.

—   Par šo nakti es nerunāju, bet par citām naktīm gan.

—           Ak, māsīc, kas jau vienreiz kļūdas, nav pasargāts arī no turpmākām kļūdām.

—           Beigsim drīzāk, — noteica karaliene, atsēzdamās atzveltnes krēslā, — cs jūtos ļoti nogurusi, un jūs, Andrē?

—           Es noguruma dēļ krītu vai no kājām un, ia Jūsu Majestāte atļautu…

—   Jūs, grāfien, tiešām esat ļoti bāla, — tcica grāfs Artuā.

—           Lūdzu, lūdzu, mana dārgā, — tcica karaliene, — sēžat vien, vai vēl labāk, atguļatics. Grāfs Artuā nodod šīs telpas mūsu rīcībā, vai nc tā, Sari?

—   Pilnīgi jūsu rīcībā, madamc.

—   Vēl vienu vārdu, grāf.

—   Un tas būtu?

—   Ja jūs aizejat, kā mēs jūs pasauksim?

—           Jums, māsīc, nebūs nekādas vajadzības pēc manis, ja nu jūs esat še, tad jūtieties kā mājās!

—   Vai bez šīs ir vēl citas istabas?

—   Nu, protams, vēl ir ēdamistaba, ko es lūgtu apskatīt.

—   Un tur, bez šaubām, jau gaida klāts galds?

—           Protams, un uz tā, Tavernī jaunkundze, kas, liekas, ir ļoti izsalkusi, atradīs konsomē, putna cepeša spārnu un glāzi heresa, bet jūs, mīļā māsīc, tur atradīsit veselu kolekciju vārītu augļu, ko jūs tik ļoti cienāt.

—   Un viss tas bez apkalpotājiem?

—   Bez viena apkalpotāja.

—   Nu, to mēs redzēsim. Bet kas būs tālāk?

—   Kā - tālāk?

—   Jā, ar mūsu atgriešanos pilī.

—            Ja reiz ir dota tāda pavēle, tad nav ko domāt atgriezties tur naktī. Bet pavēle, kas ir dota kā naktspavēle, beidzas ar rītausmu. Pulksten sešos vārti tiek atvērti un jūs no šejienes aizejat ceturksni pirms sešiem. Ja gribat pārģērbties, skapjos jūs atradīsit visdažādāko krāsu un veidu apmetņus. Tad, kā jau teicu, atgriezieties pilī, dodieties uz savu istabu, liccictics gulēt! Un par visu pārējo nedomājiet!

—   Un jūs?

—   Kā, cs?

—   Ko jūs darīsit?

—   Es aiziešu no mājas.

—   Kā, mīļo brālēn, mēs jūs aizdzenam?

—            Nebūtu pieklājīgi, mīļā māsīc, ka cs pavadītu nakti ar jums zem viena jumta.

—            Bet jums tomēr vajadzīgs kāds patvērums, ja mēs jums tik nežēlīgi nolaupām jūsējo.

—   Protams, bet man vēl ir trīs tādi kā šis.

Karaliene sāka smieties.

—            Un viņš vēl saka, ka Artuā kundzei neesot nekāda iemesla uztraukties: cs viņai patāstīšu — un viņa šķelmīgi padraudēja ar pirkstu.

—            Tad cs arī visu izstāstīšu karalim, — tādā pašā tonī atbildēja princis.

—   Viņam ir taisnība, mēs esam no viņa atkarīgas.

—   Patiesi gan, pazemojoši tas ir, bet ko lai dara?

—            Jāpadodas. Tātad jūs sakal, lai rīt no rīta, nevienam neredzot, varam aiziet no šejienes…

—   Vajag tikai vienu reizi piezvanīt apakšā, pie kolonnas, ar zvaniņu.

—   Pie kuras? Pa kreisi vai pa labi?

—   Tas nav svarīgi.

—   Tad durvis atvērsies?

—   Un atkal aizvērsies.

—   Pašas no sevis?

—   Pašas no sevis.

—   Pateicos. Ar labu nakti, brālēn!

—   Ar labu nakti, māsīc!

Princis atvadījās, un Andrē aizvēra durvis.

## VII. KARALIENES ALKOVS

Nākamajā rītā, vai pareizāk sakot, tai pašā rītā, jo mūsu iepriekšējā nodaļa varēja beigties tikai ap pulkstens diviem naktī, karalis Ludviķis XVI savos violetajos rītasvārkos, bez ordeņiem, bez parūkas, tāds kā bija piecēlies no gultas, pieklauvēja pie karalienes priekšistabas durvīm.

Kambardāma pavēra durvis un ieraudzīja karali.

—   Majestāti.. — viņa čukstēja.

—   Karalieni! — Ludviķis XVI īsi pavēlēja.

—   Majcstāt, — viņas augstība vēl guļ.

Karalis gribēja pabīdīt kambardāmu sānis, bet viņa nekustējās.

—            Vai jūs dosit man ceļu? — noprasīja karalis. — Jūs redzat, ka cs gribu ieiet.

Dažreiz Ludviķis savā rīcībā bija tik ass, ka to varēja saukt par brutālu.

—   Karaliene, Majcstāt, atdusas, — kautri iebilda kambardāma.

—            Es jau jums teicu dot man ccļu, — noteica karalis un pie šiem vārdiem, pabīdījis kambardāmu sānis, devās lai garām.

Nonācis pie karalienes guļamistabas, viņš ieraudzīja Mizcrī kundzi, karalienes pirmo kambardāmu, kas savā grāmatā lasīja rīta lūgsnu.

Pamanījusi karali, dāma tūdaļ piecēlās.

—           Majcstāt, — viņa ar dziļu reveransu tcica, — viņas augstība mani vēl nav aicinājusi.

—   Vai patiesi? — izsmejošā tonī atjautāja karalis.

—           Majestāt, vēl ir tikai pusseptiņi un, cik zinu, viņas augstība pirms septiņiem nekad nezvana.

—           Vai jūs esat pārliecināta, ka tiešām karaliene ir savā gultā, ka vina guļ?

—           Es, Majcstāt, nevaru apgalvot, vai karaliene guļ, bet zinu noteikti, ka viņa ir savā gultā.

—   Vai tiešām?

—   Jā, Majcstāt.

Karalis nespēja vairs ilgāk valdīties. Viņš devās tieši uz durvīm un nevērīgā steigā pagrieza zeltīto rokturi.

Karalienes istabā bija tumšs kā naktī: priekškari un aizlaidņi bija hermētiski noslēgti, lai neiespiestos nc mazākais gaismas stariņš.

Uz kāda naktsgaldiņa vistālākajā istabas kaktā dega maza naktslampiņa; karalienes alkovs atradās pilnīgā ēnā un milzīgie balta zīda priekškari ar ieaustām zelta lilijām nolaidās uz gultas.

Karalis stedzīgiem soļiem devās uz karalienes dusas vietu.

—         Kādu troksni jūs, Mizcrī kundze, taisāt, jūs mani iztraucējāt no miega.

Karalis pārsteigts apstājās.

—   Tā nav Mizcri kundze, — viņš nomurmināja.

—         Kā, vai tas esat jūs? — iesaucās Marija Antuancte pieceldamās. • — Labrīt, madamc, — saldskābā balsi ierunājās karalis.

—        Kāds labvēlīgs vējš jūs, sirc, ir atpūtis? — jautāja karaliene. — Mizcri kundze! Mizcri! atveriet taču logus!

Iesteidzās kambardāmas un, kā to viņas bija pieradinājusi karaliene, ar steigu atvilka aizkarus un atvēra logus, ļaudamas ieplūst svaigajam gaisam, ko Marija Antuancte kāri ieelpoja.

—        Jūs, madamc, saldi guļat, — teica karalis, apsēzdamies pie gultas, kad bija vērīgi palūkojies visapkārt.

—        Jā, sirc, cs vēlu lasīju un tāpēc, ja Jūsu Majestāte nebūtu mani pamodinājis, cs vēl gulētu.

—   Bet kā tas nākas, ka jūs vakar nepieņēmāt?

—         Nepieņēmu, ko tad? Ak, jūsu brāli, Provansas grāfu? — atjautīgi aizstegdamics priekšā karaļa aizdomām, atjautāja karaliene.

—        Jā gan, manu brāli, viņš bija gribējis jūs apsveikt un licis atstāts aiz durvīm.

—   Kā tā?

—   Nu, viņam bija atbildēts, ka jūs neesat savās istabās.

—        Ak tā viņam bija atbildējuši? — nevērīgi tcica karaliene. — Mizcrī! Mizcri kundze!

Durvīs parādījās karalienes pirmā kambardāma, nesdama uz zelta paplātes karalienes šā rīta pastu — veselu kaudzi vēstuļu.

■ — Vai Mcjcstāte mani sauca?

—        Jā. Vai vakar monsicur Provansas grāfam kāds tcica, ka cs neesot pilī?

Mizcrī kundze, lai viņai nebūtu jāaizstājas priekšā karalim, pie gultas piegāja viņam no muguras un pasniedza paplāti karalienei. Pirkstu viņa bija uzlikusi uz kādas vēstulēs, kuras rokraksts karalienei bija pazīstams.

—        Nu, atbildiet karalim, Mizcri kundze, — karaliene nevērīgi tcica. — Sakiet, ko atbildēja Provansas grāfam, kad viņš man vakar gribēja pieteikt savu vizīti. Es to jau esmu aizmirsusi.

—        Sirc, — tcica Mizerī kundze, kamēr karaliene atplēsa vēstuli, — monsicur Provansas grāfs vakar ieradās apsveikt karalieni, bet cs tam atbildēju, ka Viņas Majestāte nepieņem.

—   Kas jums tā pavēlēja?

—   Karaliene.

—   Ak, — noteica Ludviķis.

Pa to laiku karaliene bija atplēsusi vēstuli un izlasījusi šādas rindiņas:

„Jūs vakar esat atgriezusies no Parīzes pulkstens astoņos. Lorāns Jūs ir redzējis."

Tad ar to pašu nevērīgo žestu karaliene atplēsa vēl kādu pusduci vēstuļu un lūgumu, kas juku jukām gulēja uz paplātes.

—   Tā ir, — noteica viņa, palūkodamies uz karali.

—    Pateicos, madamc, — karalis pamāja kambardāmai. Mizcrī kundze aizgāja.

—           Piedošanu, sirc, — tcica karaliene, — bet cs gribētu no jums lūgt mazu paskaidrojumu.

—   Kāds tas būtu?

—   Vai cs varu pēc patikas pieņemt vai nepieņemt Provansas grāfu?

—   Protams, jūs to varat, bet…

—            Bet viņa sabiedrība mani nogurdina, un ko jūs gan gribat? Pirmkārt, viņš mani visai nemīl un cs viņam atmaksāju ar to pašu. Es jau biju sagatavojusies uz viņa nepatīkamo vizīti un, lai no tās izbēgtu, ap pulkstens astoņiem biju jau gultā. Ko jūs vēl, sirc, vēlētos?

—   Nekā, nekā.

—   Varbūt jūs šaubāties.

—   Bet…

—   Kas par „bct"?

—   Es domāju, ka jūs vakar bijāt Parīzē.

—   Ap kādu laiku?

—   Ap to pašu, kad jūs teicāt, ka esot bijusi gultā.

—   Protams es biju Parīzē, bet no Parīzes taču var atgriezties.

—   Jā gan. Viss ir atkarīgs tikai no tā, kad no turienes atgriežas.

—   Protams.

—    Bet tās, sirc, ir viegli noskaidrojams. Karaliene pasauca:

—    Mizcrī kundze! Kambardāma tūdaļ ieradās.

—   Sakiet, Mizerī kundze, cikos cs vakar pārbraucu no Parīzes?

—   Ap pulksten astoņiem, jūsu augstība.

—            Es neticu, — noteica karalis, — jūs būsit maldījusies, lūdzu pārliecināties.

Kambardāma, stalta un mierīga, pagriezās uz durvju pusi un iesaucās:

—   Divāla kundze!

—   Jā, kundze, — atsaucās kāda balss.

—   Cikos Viņas Majestāte vakar pārbrauca no Parīzes?

—   Varēja būt tā ap pulkstens astoņiem, — atbildēja otra kambardāma.

—    Jūs būsit pārskatījusies, Divāla kundze, — tcica Mizcrī kundze. Divāla kundze izliecās pa priekšistabas logu un sauca sētā:

—   Lorān!

—   Kas tas par Lorānu? — jautāja karalis.

—            Tas ir vārtnieks pie mazajiem vārtiņiem, pa kuriem Viņas Majestāte, vakar pārbraukusi, ienāca pilī.

—           Lorān, — sauca Divāla kundze, — cikos vakar Viņas Majestāte pārbrauca?

—   Ap pulkstens astoņiem, — atsaucās vārtnieks no apakšējās terases.

Karalis nodūra galvu.

Mizcrī kundze atlaida Divāla kundzi, kas savukārt atlaida vārtnieku.

Abi laulātie draugi palika divatā.

Ludviķis XVI bija sakaunējies un visiem spēkiem mēģināja to apslēpt.

Bet karaliene, tai vietā, lai lepotos ar savu uzvaru, dzedri teica:

—   Nu redzat, sirc, ko jūs vēl vēlētos zināt?

—            Ak, nekā vairāk, nekā! — iesaucās Ludviķis, cicši spiezdams karalienes roku.

—   Tomēr…

—            Piedodiet, madamc-, cs tiešām nezinu, kas man bija ienācis prātā. Redzat, man prieks ir tik liels, cik dziļa ir mana nožēla. Jūs taču man nepārmetat, vai nc? Nu, neuzmetiet lūpiņas: goda vārds, es nobeigšos aiz bēdām!

Karaliene izvilka savu roku no karaļa plaukstas.

—   Ko jūs darāt, madamc? — iesaucās karalis.

—   Sirc, — atbildēja Marija Antuancte, — Francijas karaliene nemelo.

—   Ko tas nozīmē? — izbrīnā jautāja karalis.

—   Ar to es gribu teikt, ka neesmu atgriezusies vakar pulksten astoņos.

Karalis pārsteigts atkāpās.

—            Es gribu teikt, — aukstasinīgi turpināja karaliene, — ka atgriezos tikai šorīt pulksten sešos.

—   M ada mcl

—            Un ka, ja grāfs Artuā man nebūtu piedāvājis naktsmājas savā villā, cs būtu palikusi aiz vārtiem, kā kaut kāda ubadze.

—            Ak, jūs vakar ncatgriezāties, — drūmi teica karalis, — tātad man ir bijusi taisnība.

—            Piedodiet, sire, no tā, ko cs jums saku, jūs izdarāt tikai aritmētisku aprēķinu, bet nc galanta cilvēka slēdzienu.

—   Kādā ziņā, madamc?

—            Lūk, kādā: lai pārliecinātos, vai es pārbraucu agri vai vēlu, nebija vajadzīgs ne noslēgt vārtus, ne dot jūsu pavēles, bet vienkārši uzmeklēt mani un pavaicāt: „Kad jūs, madamc, pārbraucāt?"

—   Hm, — noņurdēja karalis.

—            Bet nu jūs, sirc, vairs nedrīkstat šaubīties; jūsu spiegi bija vai nu piemānīti, vai uzpirkti; jūsu vārti vai nu ar varu, vai ar labu atvērti; jūsu bažas atņemtas; jūsu aizdomas izkliedētas. Es redzēju jūs nokaunējušos, ka esat lietojis varu pret sievieti, tā aizskarot viņas tiesības. Es varēju priecāties par gūto uzvaru, Bet cs uzskatu, ka jūsu rīcība nav karaļa cienīga un es negribēju laupīt sev gandarījumu pateikt jums to tieši acīs.

—   Madamc, — pārtrauca viņu karalis, — jūs esat labi darījusi; jums arvien ir cēlas idejas, varbūt mazliet neapsvērtas, bet visa nelaime ir jūsu dedzīgā labsirdība, ar ko jūs tiešām varat lepoties.

—   Pateicos, — karaliene zobgalīgi atbildēja.

—    Neaizmirstiet, — turpināja karalis, — ka es jūs neesmu turējis aizdomās, ka jūs varētu pieļaut kaut ko tādu, kas nebūtu savienojams ar jūsu cicņu un stāvokli! Man tikai nepatika šis pārtcidzlgais un dēkainais karalienes solis. Bet, darīdama labu citiem, jūs ar to esat nodarījusi ļaunu pati sev, un tas, lūk, man ir jums jāpārmet. Tagad es esmu gatavs izpirkt savu aizmāršību un parūpēties par kādas karaļdzimtas likteni. Esmu gatavs uzklausīt: miniet man šos nelaimīgos un mana labvēlība nekavēsies tos uzmeklēt.

—   Valuā vārds, sirc, ir pietiekami slavens, lai tas jums būtu atmiņā.

—   Ak! — skaļi smiedamies, iesaucās Ludviķis XVI, — tagad es zinu, par ko jūs domājat. Tā ir tā mazulīte Valuā, kāda grāfiene… Nu, kā tad viņu sauc?..

—   Grāfiene Lamota.

—   Pareizi, Lamota. Viņas vīrs dien smagajā kavalērijā.

—   Jā, sirc.

—   Un sieva — intrigante. Tikai lūdzu nedusmojaties, viņa jauc zemi ar debesīm kopā; viņa apgrūtina ministrus, nedod miera manām krustmātēm un mani pašu moca ar vēstulēm, lūgumiem un ģenealoģiskiem pierādījumiem.

—   Tas, sire, pierāda, ka viņa līdz šim visur ir velti meklējusi savas tiesības.

—   To es negribu noliegt.

—   Vai viņa ir Valuā, vai nav?

—   Es domāju gan.

—   Tātad viņai pienākas pensija. Viņai pieklājīgu pensiju, vīram — pulkveža pakāpi un pārējiem šā nama pēcnācējiem — nodrošinātu stāvokli.

—   O, lēnāk, madamc, lēnāk! Sasodīts, cik jūs ātri to gribat izdarīt! Šie Valuā man vēl arvien izzvejos dažu labu plūmi no bļodas arī bez jūsu palīdzības; šai mazajai Valuā ir labs knābis, hē, hē!

—    O, sire, par jums es nebaidos, no jums jūsu plūmes neviens nepaņems.

—   Pieklājīgu pensiju! Mīļais Dievs, cik jūs to viegli ņemat! Vai jūs ar' zināt, kādu briesmīgu brūci šī ziema ir cirtuši manos ienākumos? Dot pulku šim virsnieķelim, kas spekulējis uz laulībām ar šo mazo Valuā! Un man, madamc, nav pulku, ko dot tiem, kas to tiešām pelna, vai par to samaksā. Šiem ubagiem dot karaļa pēcnācēju cieņai atbilstošu stāvokli, kad mums valdošā karaļnama locekļiem jādzīvo trūcīgāk nekā dažam labam neievērojamam bagātniekam! Orlcānas hercogs ir savus zirgus un mūļus aizsūtījis uz Angliju pārdot un par divām trešdaļām samazinājis savus kārtējos izdevumus. Es pats esmu krietni vien apcirpis savu suņu staļļu budžetu un monsicur Sctžermēns mani piespieda pilnīgi pārkārtot karaļa gvardes izdevumus. Mēs, mīļā, kā augsti, tā zemi esam spiesti ievērot vislielāko taupību.

—   Tomēr, sirc, Valuā pēcnācēji nevar mirt badā.

—      Bet vai tad jūs nupat neteicāt, ka esat nodevusi viņiem simt luidoru?

—   Tā ir pieklājīga ubagdāvana!

—    Nē, tā ir karaliska ubagdāvana.

—   Nu, tad pasniedziet arī jūs tādu!

—   Tā tik vēl trūka! Nē, mīļā, ar šo summu pietiek no mums abiem.

—   Tad piešķiriet tiem mazu pensiju.

—      Arī nē, vispār — nekā noteikta. Šie ļaudis ir neatlaidīgi urbēji un gan jau mācēs paši izsisties. Ja man gribēsies viņiem palīdzēt, labi, cs ziedošu lielāku vai mazāku summu, bez kādām turpmākām saistībām. Ar vārdu sakot, es došu tad, kad man būs pietiekami daudz naudas. Ak, šī mazā Valuā, es jums nemaz nevaru visu izstāstīt^ ko par viņu zinu. Mīļā Antuancte, jūsu labā sirds ir ieskrējusi slazdā, un šai labai sirdij es lūdzu piedošanu.

Pie šiem vārdiem Ludviķis sniedza karalienei roku, kas pirmajā brīdī to gribēja likt pie lūpām, bet tad pēkšņi atstūma.

—      Jūs, — viņa tcica, — bijāt ļauns pret mani, cs uz jums esmu dusmīga.

—   Jūs uz mani dusmojaties, jūs! Hm… es… es…

—      Jā, sakiet, vai jūs neesat ļauns, ja liekat noslēgt pils vārtus, ja pusseptiņos ierodaties manā priekšistabā, ar varu ienākat manā istabā un tik dusmīgi bolāt acis?

Karalis sāka smieties.

—    Nē, — viņš teica, — cs uz jums vairs nedusmojos.

—   Ļoti patīkami dzirdēt.

—      Ko jūs man dosit, ja cs jums pierādīšu, ka, arī šurp nākdams, cs uz jums nemaz nedusmojos.

—   Redzēsim, kāds būs šis pierādījums.

—      O, tas ir viegli izdarāms, — tcica karalis. — Šis pierādījums man ir ķešā.

—      Ak! — iesaucās karaliene, pa pusei picccldamās, — jūs man kaut ko gribat dot? Ak, tad jūs patiesi esat ļoti mīļš. Bet zināt, ka cs jums agrāk neticēšu, kamēr jūsu pierādījumi man būs rokā. Nē, nē, nekāda atrunāšanās. Es varu derēt, ķa jūs man vēl tikai gribat apsolīt.

Tad, iztapīgi smaidīdams, karalis sāka rakņāties savās ķešās, bet darīja to vilcinādamies, lai jo vairāk iekārdinātu, kā bērnu kārdina ar apsolīto rotaļlietiņu, kustoni ar garšīgu kumosu un sievieti — ar dāvanu. Beidzot viņš izvilka no ķēšas sarkana safjāna kārbiņu ar brīnišķīgiem, zeltā darinātiem rotājumiem.

—   Rotu kastīte! — iesaucās karaliene. — Nu, palūkosim.

Karalis nolika kārbiņu uz gultas.

Karaliene to strauji paķēra.

Tiklīdz viņa to bija atvērusi, tā pārsteigta un apžilbināta iekliedzās.

—   Cik skaisti! Ak, Dievs, cik skaisti!

Karalis juta, ka viņam sirds aiz prieka kul.

—   Jums patīk? — viņš jautāja.

Karilicnc nevafēja izteikt ne vārda, viņa bija bez elpas.

Tad viņa izņēma no kārbiņas kaklarotu, kuras dimanti bija tik lieli, dzidri un mirdzoši, tik veikli izmeklēti, ka likās — caur karalienes baltajām rokām līst mirgojoša uguns.

Akmeņi slīdēja un vijās kā čūska, kurai katra zvīņa mirdz un zvīļo.

—            Cik lieliska! — nomurmināja karaliene, atguvusi valodu, — cik lieliska! — atkārtoja viņa un viņas acis iedegās, vai nu atspulgodamas akmeņu mirdzumu, vai arī tāpēc, ka viņai ienāca prātā, ka lādas kaklarotas nav nevienai citai sievietei pasaulē.

—  Nu, vai tagad jūs csal apmierināta? — jautāja karalis.

—   Ak, sirc, cs esmu sajūsmināta. Jūs mani darāt laimīgu.

—   Vai patiesi?

—   Nu, paskatielics šo pirmo kārtu — visi dimanti riekstu lielumā.

—   Tā ir.

—            Un cik rūpīgi izmeklēti, tā kā nevar atšķirt citu no cita! Cik veikli tie sarindoti pēc lieluma! Cik apbrīnojams samērs starp pirmo un otro un alkal starp otro un trešo akmeni. Nē, tas juvelieris, kas ir sakārtojis Šos akmeņus un darinājis šo kaklarotu, ir īsts mākslinieks.

—   Viņi ir divi.

—   Es deru, ka tic ir Bēmcrs un Bosāndžs.

—   Jūs uzminējāt.

—            Paliesi, tikai šie abi var kaut ko tādu dabūt gatavu. Ak, sirc, cik tic ir skaisti! Cik skaisti!

—            Bet uzmanieties, madamc, — teica karalis, — šī kaklarota jums dārgi maksās!

—            O, sirc, — iesaucās karaliene. Un viņas priekā starojošā seja apmācās un satumsa.

Bet šī pārmaiņa viņas sejā bija lik pēkšņa un alkal tik drīz izgaisa, ka Francijas karalis nepaguva to pat ievērot.

—   Nu, redzēsim, — viņš teica, — dariet man mazu patikšanu.

—   Kādu?

—   Aplicciet šo rotu. sev ap kaklu.

Karaliene vilcinājās.

—   Bet tā taču maksā ļoti dārgi? — viņa skumji sacīja.

—            Protams, — atbildēja karalis smiedamies, — bet cs jau teicu, ka jūs par to samaksāsit vairāk nekā tā vērta, ja tā būs savā īstā vietā, tas ir, ap jūsu kaklu, kur rota iegūs savu īsto vērtību.

To teicis, Ludviķis, saturēdams rotu abos galos, tuvojās karalienei, lai savienotu agrafu, kas ari bija krāšņs dimants.

—           Nē, sire, — tcica karaliene, — nakādu bērnišķību. Lieciet rotu atpakaļ kastītē.

Un viņa pakratīja galvu.

—           Un jūs man nenovēlat to prieku pirmajam redzēt šo rotu uz jūsu kakla?

—            Dievs lai pasarg', ka cs, pieņemdama šo rotu, liegtu jums to prieku, bet…

—   Kas par bet?.. — jautāja izbrīnījies karalis.

—           Ne jūs, nc arī kāds cits kādreiz redzēs ap manu kaklu tik dārgu rotu.

—   Jūs, madamc, to nevēlaties nēsāt?

—   Nekad.

—   Jūs atsakāties?

—           Es atsakos pakārt sev kaklā miljonu, vai pat pusotru miljonu, jo cs šo rotu tā vērtēju. Vai tā nav?

—   Hm, cs nesaku nē, — atbildēja karalis.

—           Nu, lūk, es atsakos kārt sev kaklā pusotru miljonu, kad karaļa kase ir tukša, kad karalis spiests ierobežot savus personīgos izdevumus un nabagiem atbildēt: „Man nav naudas, lai Dievs jums palīdz!"

—   Kā, un tas, ko jūs man sakāt, ir nopietni?

—           Klausieties, sire, vēl nesen monsicur Sartīns man teica, ka par miljonu piecsimt tūkstošiem livru varot uzbūvēt karakuģi, un patiesi, sirc, Francijas karalim karakuģis ir nepieciešamāks nekā Francijas karalienei šī kaklarota.

—            O! — aizgrābts un ar prieka asarām acīs iesaucās karalis. — Tas ko jūs darāt, ir cēli, ir augstsirdīgi! Pateicos, no visas sirds pateicos!.. Antuancte, jūs esat brīnišķīga sieva!

Un lai cienīgi apstiprinātu savu jūtu sirsnību, labais karalis izplēta rokas un apskāva karalieni.

—           Ak, madamc, — viņš iesaucās, — kā Francija jums pateiksies, kad dabūs zināt jūsu vārdus!

Karaliene nopūtās.

—   Ak, nožēlu nopūta! — karalis iesaucās. — Vēl ir laiks apdomāties.

—           Nē, sirc, tā bija atvieglojuma nopūta. Aizveriet kastīti un aizsūtiet atpakaļ juvelieriem.

—           Es esmu jau norunājis maksāšanas termiņus. Nauda ir sagādāta, ko lai es tagad daru? Madamc, neesat tik vienaldzīga.

—            Nē, sire, es esmu labi pārdomājusi un izšķīrusies: cs nevēlos kaklarotu, bet ko citu.

—   Sasodīts! Mans miljons sešsimt tūkstoši livru dabū garu degunu.

—   Miljons seši simti tūkstoši livru? Nu, redzat nu! Vai tas nav dārgi?

—   Bet, madame, esmu devis savu piekrišanu, man ir neērti atkāpties.

—   Pārrdomājiet vēl: tas, ko cs jums gribu prasīt, maksās daudz mazāk.

—   Un kāda ir jūsu vēlēšanās?

—   Atļaujiet man vēlreiz aizbraukt uz Parīzi.

—   O, tas jau pavisam viegli un turklāt vēl lēti.

—   Pagaidiet, pagaidiet!

—   Sasodīts!

—   Uz Parīzi, Vandomas laukumu.

—   Sasodīts! Sasodīts!

—    Pie monsicur Mesmēra. Karalis pakasīja pakausi.

—           Nu labi, — viņš tcica, — ja jūs esat atsacījusies no prieka par miljonu seši simti tūkstošiem livru, tad vismaz šis būs jums jāatļauj. Brauciet pie šā monsicur Mesmēra, tikai ar vienu noteikumu.

—   Kādu?

—    Lai jūsu pavadone būtu karaliska princese. Karaliene brīdi padomāja.

—   Vai jūs piekristu, ja tā būtu Lambāla kundze?

—   Lambāla kundze? Lai notiek.

—   Tas ir pieņemts.

—   Es parakstu.

—   Pateicos.

—            Un tagad, — piebilda karalis, — cs tūdaļ iešu dot rīkojumu par jauna karakuģa būvi, ko nosauksim par „Karalicncs kaklarotu". Jūs pati būsit tā krustmāte un cs to tūdaļ nosūtīšu Laperūzam.

Karalis noskūpstīja karalienei roku un, priekā starodams, atstāja karalienes telpas.

## VIII. KARALIENES MAZĀ AUDIENCE

Tiklīdz karalis bija aizgājis, karaliene piecēlās un, nostājusies pie loga, dziļi ieelpoja dzedro, svaigo gaisu.

Diena sākās mirdzoša un jauka, kā tas bieži mēdz būt aprīļa mēnesī, kad jau jūtama pavasara tuvošanās. Nakts dzedrumam sekoja dzīvinošs siltums, jo saule jau sāka atgūt savu spēku, un kopš vakardienas ziemeli bija nomainījis rītavējš.

Ja vien laiks tāds pieturēsies, tad ziemai, briesmīgajai 1784.gada ziemai, bija pienācis gals.

Un patiesi pret rožaini sārto apvārsni jau varēja saskatīt tās pelēkās dūmakas, kas nav nekas cits, kā gaisā kāpjošais zemes mitrums.

Apstādījumos no koku zariem pamazām nolobījās apledojums un putniņi jau sāka čivināt ap briestošajiem pumpuriem.

Pirmie aprīļa ziedi, dzeltenās lefkojas, kas bija noliekušās nakts salnās, kā tic bālie ziedi, par kuriem stāsta Dante, pacēla savas galvas, tiklīdz sniegs bija nokusis un starp biezajām, cietajām vijolītes lapām spraukdamies, iegarenais pumpurs stiepa gaisā divas eliptiskas ziedlapiņas, kas vēsti par drīzu zieda atvēršanos.

Alejās no skulptūrām un dzelzs žogu pinuma ritošajos dimantos lāsoja ledus; tas vēl nebija ūdens, bet arī nebija vairs ledus.

Viss liecināja par klusu cīņu starp pavasari un salu, un bija paredzams, ka ziemai šo cīņu nāksies zaudēt.

—           Ja mēs vēl gribam izmantot ledu, tad mums ir jāpasteidzas, — teica karaliene, vērodama laiku.

—            Vai nav tiesa, Mizerī kundze? — piebilda viņa, pagriezusies pret savu kambardāmu, — pavasaris jau klauvē pie vārtiem.

—            Jūsu Majestāte jau sen gribēja izbraukt uz Šveiciešu dīķiem, — atteica pirmā kambardāma.

—            Nu, lūk, un mēs šodien pat veiksim šo izbraukumu, — teica karaliene, — jo rit jau var būt par vēlu.

—    Cikos mums būs atļauts Jūsu Majestāti apģērbt?

—   Tūlīt, cs tikai mazliet ieturēšu vieglas brokastis un tad brauksim.

—   Vai tās būtu visas karalienes pavēles?

—            Tad vēl vajag uzzināt, vai Tavernī jaunkundze ir jau piecēlusies un viņai pasacīt, ka cs to vēlos redzēt.

—            Tavernī jaunkundze jau atrodas pie Viņa Majestātes buduārā, — atbildēja Mizcrī.

—            Tiešām! — iesaucās karaliene, kas labāk par kuru katru zināja, cikos tā bija aizgājusi gulēt.

—   Jā, madamc, viņa gaida jau vairāk nekā divdesmit minūtes.

—   Ievediet viņu!

Un Andrē ienāca karalienes istabā tieši tai brīdī, kad pulkstenis Marmora pagalmā, vēstīdams devīto stundu, nosita pirmo sitienu.

Kā visas galma dāmas, kas valdnieku klātbūtnē nekad nedrīkstēja ierasties negližē, viņa bija ar gaumi ģērbusies un ienāca svaiga un smaidoša, kaut arī mazliet uztraukta.

Karaliene viņai uzsmaidīja un tas pilnīgi nomierināja Andrē.

—            Ejiet, mīļā Mizerī, — tcica karaliene, — un atsūtiet man Lconāru un manu drēbnieku.

Tad, pasekojusi acīm pakaļ aizejošajai Mizcrī, kamēr tā aizvēra aiz sevis durvis, karaliene teica:

—            Viss kārtībā, Andrē: karalis bija ļoti mīļš, viņš smējās, jo cs to drīz vien biju atbruņojusi.

—   Bet vai viņš zināja? — jautāja Andrē.

—            Jūs saprotat, Andrē, ka Francijas karaliene neies melot, sevišķi, ja viņa nekādā ziņā nav vainīga.

—   Tas taisnība, — nosarkusi atbildēja Andrē.

—            Un tomēr, mīļā Andrē, man liekas, ka mēs esam izdarījušas vienu muļķību.

—    Nc vienu vien, madanie, bet vairākas.

—            Tas jau var būt, bet pirmā ir tā, ka aizrunāju par Lamota kundzi. Karalis viņu necieš, kaut gan, jāatzīstas, man viņa patika gluži labi.

—            O, Jūsu Majestātei ir pārāk vērīga acs, lai būtu jāšaubās par jūsu spriedumu.

—            Lconārs ir še, — teica Mizerī ienākdama. Karaliene apsēdās pie sava brīnišķīgā tualetes galdiņa un slavenais frizieris sāka darbu.

Karalienei bija skaistākie mati pasaulē un viņa šad un tad mēdza pakoķetēt, lepodamās ar savu matu kuplumu.

Leonārs to zināja un tai vietā, lai pasteidzinātu darbu, kā viņš to būtu darījis ar kuru katru citu sievieti, viņš karalienei par patikšanu ļāva vaļu pašai sevi apbrīnot.

Šodien Marija Antuanetc bija labā omā, pat līksma. Viņa izskatījās skaista. Tad viņa no spoguļa griezās pie Andrē ar labvēlības pilnu skatienu.

—            Bet jūs, mana mīļā, neviens nebārs^ — viņa teica, — jūs esat lepna un brīva un galmā no jums pat mazliet baidās, jo jūs esat nepieejama kā pati Minerva.

—   Ak, madamc? — nomurmināja Andrē.

—            Jā, visiem galma vējgrābšļiem jūs esat nepārkožams rieksts. Ak, Dievs, cik jūs esat laimīga, Andrē, ka esat vēl jaunava un sevišķi tāpēc, ka jums vēl patīk tādai būt!

Andrē nosarka un skumji pasmaidīja.

—   Es esmu devusi kādu solījumu, — viņa tcica.

—    Un jūs, mana daiļā vcstāliete, to arī turēsit.

—   Es ceru, karalien.

—   Bet pagaidiet, — iesaucās karaliene, — es nupat atceros…

—   Ko tad?

—            Ka, sākot ar vakardienu, jums, kaut gan esat neprecēta, ir sava uzraudzība.

—   Man, madamc, uzraudzība?

—            Jā, jūsu mīļais brālis; nu kā taču viņu sauca? man liekas — par Filipu?

—   Jā, madamc, par Filipu.

—    Vai viņš ir atbraucis?

—   Jau vakar, kā Jūsu Majestātei labpatika man to atgādināt.

—            Un jūs viņu vēl neesat redzējusi? Es kā egoiste jūs viņam vakar nolaupīju un aizvedu uz Parīzi, tas tiešām ir nepiedodami.

—   Ak, madamc, es jums to no sirds piedodu un Filips tāpat.

—    Vai jūs par to varat galvot?

—   Es galvoju.

—   Par sevi?

—   Par mums abiem.

—   Kāds viņš izskatās?

—   Vienmēr vēl skaists un patīkams.

—   Cik vecs viņš tagad ir?

—   Trīsdesmit divi gadi.

—            Nabaga Filips, vai jūs zināt, ka mēs esam pazīstami jau četrpadsmit gadu, un nu jau būs deviņi vai desmit gadi, kopš neesmu viņu redzējusi.

—            Kad Jūsu Majestātei labpatiks viņu pieņemt, viņš būs laimīgs, ka varēs pierādīt Viņas Majestātei — ilgais šķiršanās laiks nepavisam nav mazinājis viņa godbijības pilno uzticību karalienei.

—    Vai cs viņu tūlīt varētu redzēt?

—            Ja Jūsu Majestāte to atļauj, pēc stundas ceturkšņa viņš gulēs pie Jūsu Majestātes kājām.

—   Labi, labi, es to atļauju. Es to pat vēlos.

Tiklīdz karaliene to bija izteikusi, kaut kas kustīgs un veikls ar troksni ieslīdēja vai, pareizāk sakot, ielēca tualetes istabā un pieliecās tā, lai viņa viltīgi smīnošais vaigs atspoguļojas tai pašā spogulī, kurā Antuancte uzsmaidīja savējam.

—            Ak, brālēn, Artuā, — iesaucās karaliene, — jūs mani patiesi nobiedējāt!

—            Labrīt, Majcstāt, — tcica jaunais princis. — Kā Jūsu Majestāte pavadīja šo nakti?

—   Pateicos, brālēn, ļoti slikti.

—    Un šo ritu?

—   Ļoti labi.

—            Tas ir galvenais. Nupat cs pārliecinājos, ka pierādījumu virkne ir bijusi laimīgi sastādīta, jo es sastapu karali, kas man mīļi uzsmaidīja. Lūk, ko nozīmē uzticība!

Karaliene sāka smieties. Grāfs Artuā, kas vairāk nekā nezināja, smējās līdzi, bet pavisam par kaut ko citu.

—            Bet es kā apjucis, — turpināja viņš, — vēl nemaz neesmu apjautājies Tavernī jaunkundzei, kā viņa savu laiku izmantojusi.

Karaliene atkal pievērsās spogulim, pateicoties kura reflektējošai plāksnei, viņai bija redzams viss, kas nolika istabā.

Lconārs bija pabeidzis savu darbu un karaliene, nometusi peņuāru, apvilka savu rītatērpu.

Atvērās durvis.

—            Lūk, — teica karaliene grāfam Artuā, — ja jums kas sakāms Tavernī jaunkundzei, še viņa ir.

Un patiesi — uz sliekšņa parādījās Andrē, vezdama pie rokas kādu skaistu aristokrātu ar saulē iedegušu seju un lielām, tumšām acīm, kurās ēnojās skumjas un gara cēlums. Tas bija brašs kareivis ar augstu pieri un staltu stāju, viens no tiem simpātiskajiem militārportrctiem, kādus mums ir atstājuši Koipcls un Ganisboro.

Filips Tavernī bija ģērbies tumšpelēkas krāsas svārkos ar smalku sudraba uzšuvi, bet svārku krāsas tonis drīzāk šķita melns un viņa uzšuves, liekas, bija no dzelzs. Viņa baltās apkaklītes žābo spilgti atdalījās no tumšās vestes un pūderētā parūka vēl vairāk izcēla viņa sejas vīrišķīgos vaibstus.

Filips tuvojās, uzlicis vienu roku uz sirds un ar otru aptvēris savu cepuri.

—           Jūsu Majestāte, — teica Andrē, dziļi palocīdamās, — lūk, mans brālis Filips.

Filips lēni un godbijīgi sveicināja. Kad viņa pacēla galvu, karaliene vēl arvien raudzījās savā spogulī, kurā viņa redzēja Fīlipu tikpat labi, it kā būtu raudzījusics tam sejā.

—   Esiet sveicināti, monsicur Tavernī, — viņa teica.

Tad viņa pagriezās.

Viņa izskatījās tik daiļa savā karaliskajā mirdzumā, kas ap viņas troni pulcēja visus karaļvalsts piekritējus un sievietes dievinātājus, viņā bija viss viņas skaistuma mirdzums un, ja tā atļauts sacīt, viss viņas mirdzuma skaistums.

Redzēdams to smaidot, redzēdams, ka viņam pievēršas šo lepno un maigo acu glāstošais skatiens, Filips nobāla un visā viņa būtnē izpaudās dziļš iekšējs satraukums.

—            Man liekas, monsicur Tavernī, — tcica karaliene, — ka jūsu pirmā vizīte bijusi domāta mums. Pateicos.

—   Jūsu Majestātei labpatika aizmirst, ka tas esmu cs, kam jāpateicas.

—            Cik daudz gadu, cik daudz laika pagājis, kopš neesam vairs redzējušies, un tic bija mūža skaistākie gadi.

—   Man jā, bet ne Jūsu Majestātei, kurai katra diena ir laimīga.

—            Tātad jums, monsicur Tavernī, Amerika ir iepatikusies, ja jūs tur vēl palikāt, kad jau visi sen ir atgriezušies?

—            Madamc, — tcica Filips, — kad monsicur Lafaets atstāja Jauno Pasauli, viņam vajadzēja uzticamu virsnieku, kam tas varētu nodod virspavēlniecību pār visiem palīgspēkiem. Un tā, lūk, monsicur Lafaets mani ieteica ģenerālim Vašingtonam, kas mani labprāt pieņēma.

—            Man liekas, — teica karaliene, — ka no šīs Jaunās Pasaules, par kuru jūs stāstāt, pie mums atgriežas īsti varoņi.

—           Tas gan, Majcstāt, nevar attiekties uz mani, — Filips smaidīdams tcica.

—   Kāpēc gan nc? — jautāja karaliene.

Tad pagriezusies pret grāfu Artuā, piebilda:

—        Nu, palūkojieties, brālēn, uz Tavernī kunga brašo izskatu un kareivisko stāj u 1

Filips, redzēdams, ka viņš tā tiek stādīts priekšā grāfam Artuā, kuru tas vēl nepazina, paspēra soli uz prinča pusi, lūgdams tam atļaut viņu apsveikt.

Grāfs pamāja ar roku un Filips godeienīgi palocījās.

—        Patiesi skaists virsnieks, un īsts aristokrāts! — iesaucās princis — esmu laimīgs ar viņu iepazīties.

—   Kādi ir jūsu nodomi, atgriežoties Francijā?

Filips paskatījās uz māsu.

—        Monsicur, — viņš atbildēja, — manas māsas intereses noteic manējās: kā viņa gribēs, tā cs darīšu.

—    Bet vēl taču ir dzīvs Tavernī, jūsu tēvs? — teica grāfs Artuā.

—   Jā, monsicur, mums ir bijusi tā laime saglabāt vēl mūsu tēvu.

—        Tas ir vienalga, — dedzīgi iejaucās karaliene, — man labāk patīk redzēt Tavernī jaunkundzi kā viņas brāļa protežē un viņas brāli — kā jūsu protežē, monsicur grāf. Tātad tas ir izlemts, ka jūs parūpēsities par monsicur Tavernī, vai nc tā?

Grāfs Artuā piekrītoši pamāja.

—   Jūs varbūt nezināt, ka mēs esam saistīti ar ciešām saitēm.

—        Jūs, mana māsa, saistīta ar ciešām saitēm?! Tas ir interesanti, lūdzu pastāstiet!

—        Jā, monsicur Tavernī bija pirmais francūzis, ko ieraudzīju, kad ierados Francijā. Un cs biju svēti nosolījusies darīt laimīgu pirmo francūzi, ko sastapšu.

Filips juta, ka nosarkst, un viņš kodīja lūpas, lai savaldītos.

Andrē uz viņu paskatījās un nolaida acis.

Marija Antuancte gan uztvēra šo skatienu, bet kā lai viņa būtu uzminējusi, cik daudz dziļu un sāpīgu noslēpumu slēpjas aiz šiem skatieniem?

Marija Antuancte nekā nezināja par visiem tiem notikumiem, ko mēs stāstījām šā stāsta pirmajā daļā.

Acumirklīgās skumjas, ko karaliene bija pamanījusi, viņa pierakstīja pavisam citam apstāklim. Kad 1774. gadā tik daudz vīriešu bija iemīlējušies jaunajā austrietē, kāpēc gan lai arī monsieur Tavernī nebūtu ticis mazliet ķerts no šīs epidēmijas, ar ko toreiz slimoja visi franči.

Nekas neliecināja, ka šīs domas būtu maldīgas, pat tas spogulis nc, kas bija redzējis viņas jaunavīgo, tad sievas un karalienes daiļumu.

Tātad Marija Antuancte pierakstīja Filipa nopūtu kāda noslēpuma atcerei, ko brālis varbūt reiz bija uzticējis māsai. Viņa uzsmaidīja brālim un apveltīja māsu ar siltu skatienu. Viņa nebija visu gluži pareizi uzminējusi, bet nebija arī pavisam vīlusies. Karaliene tomēr bija un palika sieviete. Viņa tīksminājās ar to, ka tiek no visiem mīlēta. Šāda, sabiedrības simpātiju pārvērtēšanas tieksme piemīt daudzām personām un tās nebūt nepieder pie sliktiem raksturiem.

Ak, bēdu karalien, pienāks reiz brīdis, kad ar šo smaidu, kādu tu veltī tiem, kas tevi mīl, tu veltīgi griezīsies pie tiem, kas tevi nemīl!

Kamēr karaliene ar Andrē apspriedās par kādu medību tērpa apdari, grāfs Artuā piegāja pie Filipa.

—            Vai šis monsicur Vašingtons patiesi ir tik liels karavadonis? — viņš jautāja.

—   Jā, monsicur, tas ir liels cilvēks.

—   Un kādi panākumi tur bija frančiem?

—   Tādi, ka angļiem drīz vairs nebija nekādu panākumu.

—            Tarr es piekrītu. Jūs, manu mīļo monsicur Tavernī, esiet jauno ideju piekritējs, bet vai jūs esat pārdomājis vienu lietu?

—            Kādu, monsicur? Atzīstos, ka tur, karalauka nometnēs, lielo ezeru prērijās man bieži bija laiks par daudz ko pārdomāt.

—            Nu, teiksim, piemēram, par to, ka, tur karodami, jūs nepavisam neesat karojuši pret indiāņiem vai angļiem?

—   Bet pret ko tad, monsicur?

—   Paši pret sevi.

—   Jā, monsicur, cs nenoliegšu, ka tas tā tiešām var būt.

—   Jūs atzīstat…

—            Es atzīstu, ka tas ir slikts pretlīdzeklis kaitei, kas ir sagrābusi monarhiju.

—   Jā, nu pretlīdzeklis var kļūt nāvīgs tiem, kas ir izārstējuši pamatkaiti?

—   Diemžēl jā, monsicur.

—            Lūk, tāpēc cs atrodu, ka nemaz nav tik izdevīgi atsaukties uz Vašingtona un Lafajcta uzvarām. Protams, no egoisma redzesviedokļa arī cs tā vēlos.

—   Jā, monsicur.

—            Un vai jūs zināt, kāpēc cs jums gribu palīdzēt, cik vien būs manos spēkos?

—            Monsicur, lai kādi būtu tie iemesli, es jūsu karaliskajai augstībai vienmēr būšu no sirds pateicīgs.

—            Lūk, tāpēc, mīļo Tavernī, ka jūs nepiederat pie tiem, par kuriem pie mums izbazūnēts uz visām krustcelēm. Jūs esat godīgi pildījis savu dienestu, atstādams slavu citiem. Parīze jūs nemaz nepazīst, tāpēc arī jūs mīlu, tomēr… O, goda vārds! monsicur Tavernī… tomēr… es, redzat, esmu egoists.

Pie šiem vārdiem princis smiedamies noskūpstīja karalienei roku, tad laipni un godeienīgi, kā tas viņam nemaz nebija parasts, palocījās Tavernī jaunkundzei un izgāja.

Karaliene tūdaļ pārtrauca sarunu ar Andrē un, pagriezusies pret Filipu, tcica:

—   Vai jūs, monsicur, esat redzējis jūsu tēvu?

—           Jā, madamc, nākot šurp, cs viņu redzēju pieņemamās telpās. Mana māsa tam jau bija paziņojusi.

—   Kādēļ jūs vispirms neapciemojāt viņu?

—           Es aizsūtīju pie viņa manu sulaini līdz ar manu nelielo bagāžu, bet monsicur Tavernī man atsūtīja savu cilvēku un pavēlēja vispirms pieteikties pie karaļa vai Jūsu Augstības.

—   Un jūs paklausījāt?

—           Es jūtos laimīgs, madamc, jo tādā kārtā varēju drīzāk apskaut savu māsu.

—           Laiks šodien būs lielisks! — jautri iesaucās karaliene. — Mizcrī kundze, rīt jau varbūt ledus būs nokusis, tūdaļ lieciet piebraukt kamanas!

Pirmā kambardāma izgāja, lai izpildītu savas kundzes pavēli.

—   Un liccict man šokolādi ienest še! — nosauca viņai pakaļ karaliene.

—            Jūsu Majestāte neēdis brokastis. Ak, Dievs! — iesaucās Mizcrī, — jūs jau, madamc, arī vakariņas neesat ēdusi?

—           Jūs maldāties, Mizcrī, mēs ieturējām krietnas vakariņas, pavaicājiet Tavernī jaunkundzei.

—   Mēs patiesi ieturējām labas vakariņas, — atbildēja Andrē.

—            Tas tomēr man netraucēs iebaudīt tasi šokolādes, — piebilda karaliene. — Žiglāk, žiglāk, mīļā Mizerī, šī skaistā diena mani aicināt aicina: uz ledus būs daudz publikas.

—   Vai Jūsu Majestāte vēlas slidot? — jautāja Filips.

—            O, jūs mani izsmejat, monsicur Filip, — iesaucās karaliene, — jūs, kurš pār bezgalīgajiem ezeriem esat noskrējis vairāk jūdžu, nekā mēs soļu.

—           Madamc, — atbildēja Filips, — še Jūsu Majestāte priecājas par ledu un aukstumu, tur tas nes nāvi.

—   Ak, lūk, mana šokolāde: Andrē, dzeriet jūs arī tasi!

Andrē priekā nosarka un palocījās karalienei.

—            Kā redzat, monsicur Tavernī, cs vēl arvien esmu tāda pati, un tāpat kā senāk, daudz nerēķinos ar etiķeti. Bet jūs, Filip, vai jūs ari vēl esat tas pats, vai esat mainījies?

Šie vārdi iedūrās jaunajam cilvēkam sirdī: jo bieži no sievietes mutes bijušā nožēlošana ir kā naža dūriens tam, kam tā nav vienaldzīga.

—            Nē, madamc, — viņš īsi atbildēja, — es neesmu mainījies, vismaz savā sirdī ne.

—           Tad, ja jūs esat saglabājis to pašu sirdi, kas bija tik laba, mēs jums par to pateiksimies, kā nu to protam: Mizerī kundze, tasi šokolādes Tavernī kungam!

—           Ak, madamcl — Filips apjucis iesaucās. — Dievs lai pasargā, Jūsu Majestāte! šādu godu man, vienkāršam kareivim!

—           Savam vecam draugam, — tcica karaliene, — tas ir viss. Šī diena man atsauc atmiņā manu jaunību, šodien cs jūtos atkal laimīga, brīva, lepna, draiskulīga!.. Šodien es atceros manas pirmās dienas manā mīļajā

Trianonā un mūsu kopējās nerātnības, mana mīļā Andrē. Atceros manas rozes, manas zemeņu dobes un puķu dobes; atceros, kā mācījos pazīt putnus mūsu apstādījumos un mūsu mīļos labos dārzniekus, kas arvien atnesa kādu jaunu puķi vai garšīgu augli. Atceros Zisjē ar šo savādnieku Ruso, kas jau nu ir miris… Šī diena, cs jums saku, šī diena mani apreibina! Bet, Andrē, kāpēc jūs nosarkstat, un, monsicur Filip, kāpēc jūs esat tik bāls?

Abu jauno cilvēku sejas patiesi nebija varējušas vienaldzīgi izturēt šo nežēlīgo atmiņu pārbaudi.

Bet pie šiem ķaralicncs vārdiem abi atkal atguva savu aukstasinību.

—   Es drusku apdedzināju lūpas, — tcica Andrē.

—    Un cs vēl nespēju atjēgties, ka Jūsu Majestāte man parāda godu kā kādam grandsinjoram, — atteica Filips.

—    Ko jūs, — pārtrauca viņu karaliene, pati tam ieliedama tasi šokolādes, — jūs taču, Filip," esat karavīrs un kā tāds esat pieradis pie uguns: tādēļ varat parādīt varonību un apdedzināties ar šokolādi.

Viņa jautri iesmējās. Bet Filips teikto ņēma nopietni, cik vien nopietni to var ņemt vecs cīņasbiedrs, un kur cits varbūt būtu juties neērti, viņam vajadzēja visas viņa varonīgās piespiešanās.

Karaliene nenolaida no viņa acis un, redzot viņa apjukumu, smējās vēl skaļāk.

—   Jūs esat lielisks zēns, — viņa tcica.

Tad karaliene piecēlās.

Vinčs galmadāmas bija lai pasniegušas brīnišķīgu cepurīti, sermuļādas manto un cimdus.

Arī Andrē drīz vien bija saģērbusies: Filips pasita cepuri padusē un sekoja abām dāmām.

—    Monsicur Tavernī, — teica karaliene, — cs negribu jūs vēl atlaist un politisku aprēķinu dēļ gribu šodien konfiscēt vienu amerikāni. Ņemiet mani zem labās rokas, monsicur Tavernī!

Filips paklausīja, Andrē nostājās karalienei kreisajā pusē.

Kad karaliene kāpa lejā pa lielajām trepēm, kad atskanēja bungu signāli, pils sardzes trompešu skaņas un parādes stājai vilkto zobenu šķindoņa, viss šis karaliskais greznums, šī dievināšana un cienība pret karalieni šoreiz skāra arī Tavernī un jau tā apmulsušā jaunā cilvēka galva sāka reibt.

Viņam uz pieres parādījās sviedru lāses, viņa soļi negribot kļuva steidzīgāki. Un ja viņu seju neatvcldzētu āra gaisa spirdzinošais dzestrums, viņš būtu paģībis.

Jaunajam cilvēkam pēc tik ilgiem skumju un trimdas gadiem tas bija negaidīts triumfs.

Un kad karalienes mirdzošā skaistuma priekšā pacēlās ieroči un noliecās tik daudz galvu, varēja redzēt, ka kāds sirms vecītis aiz pārsteiguma aizmirsa izpildīt savu pienākumu, kā to prasīja galma etiķete.

Tai vietā, lai noliektu galvu, viņš palika stāvot, kaklu izstiepis, un kā apmāts raudzījās uz karalieni un Tavernī.

Kad karaliene bija pagājusi garām, mazais večuks līdz ar citiem atstāja savu ierindu un aizskrēja, cik vien ātri viņa septiņdesmit gadu vecās kājas to spēja nest.

## IX. ŠVEICIEŠU DĪķI

Ikviens būs dzirdējis par šiem garenajiem taisnstūrveida ūdens baseiniem, kuri vasarā viz un ņirb saulē, bet ziemu ir ledus un sniega apklāti un kurus vēl šodien sauc par Šveiciešu dīķiem.

Gar katru pusi tiem aizstiepjas liepu rinda, kas lepni paceļ pret debesīm savas rūsgano zaru rokas. Un šinī alejā pastaigājas visādu kārtu un vecuma ļaudis, kas atnākuši noskatīties slidotājos.

Dāmu greznie, mazliet uzkrītošie vecā galma laikmeta tērpi, starp kuriem šur un tur jau parādās jaunākās modes vaļība, jaucas raibā un trokšņainā pūlī.

Augstās frizūras, dažāda veida dāmu cepures, plīvuri, kas pa pusei aizsedz jauno dāmu sejas, zvērādu apmetņi un zīda tērpu milzīgie volāni rada uzkrītošu kontrastu ar kungu sarkanajiem tērpiem, debeszilajiem svārkiem, dzeltenajām livrejām un lielajiem baltajiem atlokiem.

Kalpotāji zilos un sarkanos apģērbos ņirb šinī pūlī kā magones un rudzupuķes labībā vai āboliņa laukā.

Brīžiem šajā pūlī atskanēja apbrīnas saucieni, un tas notika tad, kad daiļslidošanas mākslinieks Sentžoržs bija atkal izgriezis tik pareizu loku, kurā pat ģeometrs, to izmērīdams, nebūtu atradis nevienu kļūdu.

Dīķu krastmala ir sētin nosēta ar tik daudziem skatītājiem, ka tic sasildās cits pie cita un iztālim atgādina raibu tepiķi, pār kuru dzedrajā gaisā paceļas pūļa elpa — kā garaiņu mākonis.

Bet vislielākā kustība un dažādība ir redzama uz spoguļgludā dīķu ledus.

Lūk, tur vēja ātrumā pa ledu aizslīd kamanas, ko velk trīs milzīgi suņi, aizjūgti pēc krievu trijjūgu parauga.

Šie suņi, kuri apsegti ar vapeņiem izrakstītām segām un kuru galvas greznotas ar plīvojošām spalvām, izskatās tie himēriskic dzīvnieki Kalo un Goijas fantastiskajās gleznās.

Suņu īpašnieks, monsieur Lozēns, ir nevērīgi atlaidies ar tīģera ādu izklātās kamanās un noliecies sānis, lai varētu brīvi elpot, kas viņam pret vēju nekādi nebūtu iespējams.

Šur un tur redz mazāk greznus pajūgus turamies nomaļāk.

Kāda dāma maskā, bez šaubām, lai aizsargātos no aukstuma, iekāpj kamanās, bet jauns un skaists slidotājs, ģērbies samta vamzī ar uzšuvēm, noliecas pār kamanu atzveltni, lai stumdams piedotu lielāku ātrumu viņa vadītajām kamanām.

Atpakaļ plūstošais gaisa strāvojums nodod maskotās dāmas vārdus tieši viņas slidotājam un nevienam nav nekā ko teikt par šo slepeno satikšanos zem zilajām debesīm Versaļas pils tuvumā.

Kas pārējiem daļas, ko viņi viens otram saka, jo viņi taču ir turpat visu acu priekšā. Un kas viņiem daļas, ka visi to redz, ja neviens nedzird, ko tie viens otram saka. Redzams, ka visa šā trošņainā pūļa vidū viņi dzīvo savu atsevišķu dzīvi un dodas tam cauri kā divi gājputni.

—    Kurp viņi trauc? — Uz to nezināmo zemi, ko meklē katra cilvēka sirds un ko mēs saucam par laimi.

Pēkšņi visā šajā slīdošo silfīdu pūlī sākas dzīva kustība un uztraukums.

Šveiciešu dīķu krastā ir ieradusies karaliene, viņu pazīst un visi gatavojas dot tai ccļu, bet karalienes rokas mājiens liek visiem palikt savās vietās.

Atskan saucieni: „Lai dzīvo karaliene!" Tad, izmantodami visžēlīgo atļauju, lidojošie slidotāji kā elektrizēti un bīdamies kamaniņas, izveido plašu loku ap to vietu, kur augstā viešņa ir apstājusies.

Visu uzmanība ir pievērsta viņai.

Izgudrodami visādus veiklus manevrus, tuvāk sāk virzīties vīrieši. Arī sievietes atrod dažādus pieklājīgus iemeslus, lai darītu to pašu, tā kā drīz vien visi jau gandrīz jaucas starp aristokrātiem un augstākajiem virsniekiem, kas ieradušies sveikt karalieni.

Starp redzamākām personām, ko publika ir ievērojusi, ir arī kāda ļoti ievērojama, kas tai vietā, lai pievienotos vispārējam impulsam un nāktu pretī karalienei, gluži otrādi, līdz ko pamanījusi karalienes svītu, atstāj savas kamanas un dodas projām pa pretējā virziena aleju līdz ar visu savu svītu.

Grāfs Artuā, kas bija redzams viselegantāko un veiklāko slidotāju pulkā, nebija pēdējais, kas atsteidzās noskūpstīt roku savai karaliskajai māsīcai.

—    Vai jūs ievērojāt, — viņš, roku skūpstīdams, teica, — kā mūsu brālis, monsicur Provansas grāfs, no jums bēg?

To teicis, viņš ar pirkstu norādīja uz karalisko augstību, kas lieliem soļiem devās projām caur nosarmojušiem kokiem, lai, apmetis krietnu līkumu, sasniegtu savu karieti.

—   Viņš negrib dzirdēt no manis pārmetumus, — tcica karaliene.

—           O, kas attiecas uz pārmetumiem, tad tos viņš drīzāk var sagaidīt no manis. Turklāt tas nav tas, kāpēc viņš no jums vairās.

—   Nu, tad tā ir viņa ļaunā sirdsapziņa, — jautri atteica karaliene.

—   Nē, pavisam kas cits.

—   Jā, kas tad?

—           To cs jums tūlīt pateikšu. Viņš ir uzzinājis, ka šovakar ierodas slavenais uzvarētājs monsicur Sifrēns, un tā kā šī ir tiešām svarīga lieta, viņš grib, lai jūs par to nekā nezinātu.

Karaliene savā tuvumā redzēja dažus ziņkārīgos, kurus godbijība nebija atturējusi pienācīgā attālumā, lai viņu ausis nedzirdētu grāfa Artuā vārdus.

—           Monsicur Tavernī, — viņa tcica, — es jūs lūdzu parūpēties par manu pajūgu, un ja jūsu tēvs ir še, apskaujiet to? cs jūs uz stundas ceturksni atbrīvoju.

Jaunais cilvēks palocījās un devās izpildīt karalienes pavēli.

Arī pūlis, kura uztvere dažreiz ir apbrīnojama, bija sapratis karalienes vēlēšanos un atkāpās, tā kā karaliene un grāfs Artuā varēja brīvāk sarunāties.

—           Mīļo brālēn, — viņa tcica, — cs lūdzu man paskaidrot, kāds gan Provansas grāfam no tā labums, ka viņš no manis slēpj Sifrēna ierašanos.

—           Ak, mīļo māsīc, kā tas ir iespējams, ka jūs kā sieviete, karaliene un vēl viņa icnaidniccc, nenojaušat šā viltīgā politiķa nolūkus. Monsicur Sifrēns pārbrauc mājās un galmā to neviens nezina. Monsicur Sifrēns ir Indijas jūru varonis, kas pelna, ka viņu svinīgi sagaida Vcrsaļā. Un tā, lūk, monsicur Sifrēns ierodas, bet karalis to pat nezina un, pats negribēdams, izturas necienīgi pret šo varoni. Tāpat arī jūs, mīļo māsīc. Pavisam citādi rīkojas Provansas grāfs, kuram ir zināma Sifrēna ierašanās diena: viņš pieņem krietno jūrnieku, uzsmaida tam un glaimo; liek sacerēt viņam apsveikumu un, turēdamies šā Indijas jūru varoņa tuvumā, pats top par Francijas varoni.

—   Tas ir skaidrs, — teica karaliene.

—   Sasodīti skaidrs, — noteica grāfs.

—   Tikai vienu lietu jūs man nepateicāt, manu mīļo reportieri.

—   Kādu?

—            No kurienes jums šīs ziņas par jūsu brāļa un mūsu brālēna skaistajiem projektiem?

—           No kurienes? Nu, tāpat kā es zinu visu, ko viņš dara. Un tas ir pavisam vienkārši: tā kā es ievēroju, ka Provansas grāfs ir sev izvirzījis uzdevumu zināt visu, ko es daru, tad es noalgoju cilvēkus, kas man pastāsta visu, ko dara viņš. Tas man var ļoti noderēt, un arī jums, mīļo māsīc.

—   Pateicos, mīļo brālēn, par šo savienību. Bet kā ir ar karali?

—   Karalim jau ir paziņots.

—    Vai to darījāt jūs?

—   Nē, viņa paša flotes ministrs, ko cs pie viņa aizsūtīju. Bet jūs saprotat, ka tas viss mani maz interesē; cs esmu pārāk samaitāts, dēku un izpriecu meklētājs, lai nodarbotos ar tik nopietnām lietām.

—   Bet flotes ministrs par monsicur Sifrēna ierašanos Francijā droši vien tāpat nekā nezinās.

—   Ak, Dievs, mīļā māsīc, jūs taču nu jau četrpadsmit gadus esat Francijas karaliene un esat redzējusi pietiekami daudz ministru, lai zinātu, ka šie kungi nekad un nekā svarīga nezina. Bet nu mūsējo šoreiz cs pats informēju un viņš par to bija sajūsmināts.

—   Es domāju gan.

—   Jūs saprotat, mīļā māsīc, ka šis cilvēks man visu savu mūžu būs pateicīgs, bet man, lūk, tieši tas ir vajadzīgs.

—   Kādam nolūkam?

—    Lai izkaulētu sev aizdevumu.

—   O, — smiedamās iesaucās karaliene, — lūk, nu jūs atkal sakompromitējāt manās acīs savu rīcību.

—   Mīļo māsīc, — grāfs Artuā tcica pavisam nopietni, — jums droši vien vajag naudu, un pie sava prinča vārda solu jums pusi no tā, ko man izdosies sadzīt.

—   Dievs lai pasarg', mīļo brālēn! — karaliene smējās, — paturiet vien sev visu, man pašreiz nav nekādu vajadzību.

—   Sasodīts! negaidiet pārāk ilgi, mīļo māsīc, bet atgādiniet man šo solījumu.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka, ja jūs ilgi kavēsities, man varbūt vairs nebūs spēka pildīt savu solījumu.

—   Nu, tādā gadījumā cs iekārtošos, lai manā rīcībā būtu kāds valsts noslēpums.

—    Mīļo māsīc, jūsu vaigi top zilgani. Es jūs brīdinu, ka varat apaukstētics.

—   Nu, lūk, arī monsicur Tavernī atgriežas ar manām kamanām.

—   Tad cs jums, mīļā māsīc, droši vien vairs neesmu vajadzīgs?

—   Nē.

—   Tad, lūdzu, padzeniet mani!

—   Kādēļ? vai jūs iedomājaties, ka mani traucējat.

—   Nē, gluži otrādi, es pats vēlos kļūt brīvs.

—   Tad ardievu.

—   Uz redzēšanos, mīļo māsīc,

—   Kad?

—   Šovakar.

—   Kas tad ir paredzēts šovakar?

—   Nevis ir, bet būs.

—   Nu labi, kas tad būs?

—   Pie karaļa būs liela sanāksme.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka šovakar ministrs atvedis monsicur Sifrēnu.

—   Labi, tad uz redzēšanos šovakar!

Pie šiem vārdiem princis galanti atvadījās no savas māsīcas un iejuka pūlī.

Filipa tēvs iztālim bija ar acīm sekojis savam dēlam, kad tas aizgāja no karalienes, lai uzraudzītu viņas pajūgu.

Bet drīz vien vecā galminieka modrais skatiens atgriezās pie karalienes. Karalienes ieilgstošā saruna ar viņas svaini radīja viņā zināmu nemieru, jo tā pārtrauca draudzību, kādu karaliene pašreiz parādīja viņa dēlam.

Tāpēc, kad Filips bija sarīkojis kamanas braukšanai un, kā to karaliene viņam bija pieteikusi, gribēja iet apsveikt savu tēvu, ko viņš desmit gadus nebija redzējis, tas ar rokas mājienu viņu noraidīja, teikdams:

—   Vēlāk, atnāc vēlāk, kad tavs uzdevums būs izpildīts, tad parunāsim.

Filips aizgāja un barons sev par lielu prieku redzēja, ka grāfs Artuā

atvadās no karalienes.

Karaliene iesēdās kamanās un uzaicināja arī Andrē iekāpt. Divi milzīga auguma haiduki jau gribēja sākt stumt kamanas.

—            Nē, — tcica karaliene, — cs negribu, ka mani šādi vizina. Vai tad jūs, monsicur Tavernī, neslidojat?

—   Ar jūsu atļauju, madamc, — atbildēja Filips.

—   Slidas! — karaliene pavēlēja, tad, pagriezusies uz viņa pusi, tcica:

—            Neatceros vairs, kas man stāstīja, ka jūs slidojat tikpat labi kā Scntžoržs.

—   Ak, Filips jau sen prata slidot ļoti eleganti, — piebilda Andrē.

—            Un tagad jums droši vien nav pretinieku, vai ne tā, monsicur Tavernī?

—           Madamc, — atbildēja Filips, — ja Jūsu Majestāte ir tik labās domās par mani, tad gribu darīt, ko spēšu.

Pie šiem vārdiem Filips jau bija sev pielicis slidas, kuru slicccs bija asas kā nazis. Viņš nostājās aiz kamanām, pagrūda tās ar vienu roku un vizināšana sākās ar pilnu sparu.

Izrāde visos radīja lielu interesi.

Scntžoržs bija nepārspējams visos ķermeņa treniņos, elegantais mulats, spožākā sezonas zvaigzne nojauta šinī jaunajā cilvēkā, kas aizslīdēja viņam garām, bīstamu sāncensi.

Tūdaļ viņš sāka riņķot ap karalienes kamanām, taisīdams tik elegantus un godeienības pilnus reveransus, kā nekad neviens galminieks uz Versaļas pils parketa nav tos izpildījis — ar tādu grāciju un vingrumu. Viņš vēja ātrumā grieza ap kamanām slaidus lokus, noslēgdams tos ar apbrīnojamu gredzenu virknējumu, kad bija aizstcdzics priekšā kamanām,

kas viņu atkal atstāja aiz sevis. Tad ar varenu slidu atspērienu, slaidā elipsē, viņš no jauna atguva zaudēto distanci.

Neviens, un kaut arī tas bija tikai skatītājs, nevarēja vienaldzīgi noraudzīties šinī apbrīnojamā un aizraujošā spēlē.

Tad Filips, ko šie triki sāka kaitināt, ķērās pie pārdroša nodoma īstenošanas. Viņš paātrināja kamanu gaitu tā, ka Scntžoržs divas reizes no vietas ncnonāca vairs kamanām priekšā, bet nobeidza savus lokus aiz tām, bet tā kā, kamanām strauji joņojot šur un tur, pūlī atskanēja izbaiļu saucieni, kas varēja nobiedēt arī karalieni. Filips pieliecies teica:

—   Ja Majestāte vēlas, cs apturēšu vai vismaz samazināšu ātrumu.

—    O, nē! — iesaucās karaliene ar to pašu ugunīgo straujumu, kas bija viņai raksturīgs tiklab darbā, kā arī izpriecās, — nē, man nepavisam nav bail, ja vien varat, brauksim vēl ātrāk, kavalieri

—    O, vēl jo labāk, madamc, pateicos par atļauju, es jūs turu droši, paļaujieties pilnīgi uz mani!

Un kad viņa spēcīgā roka no jauna satvēra kamanu atzveltnes rokturi, tās nodrebēja no šīs dzelžainās rokas tvēriena.

Varēja domāt, ka viņš tās pacels savās rokās.

Tad, pieskāries rokturim arī ar otru roku, ko viņš līdz šim nemaz nebija darījis, viņš lika kamanām slīdēt ar tādu ātrumu, it kā tās viņa rokās būtu tikai rotaļlietiņa.

Sākot no šā brīža katru Scnlžorža loku viņš šķērsoja ar vēl lielāku loku un kamanas dejoja kā veiklākais slidotājs, visā savā garumā griezdamās gan uz vienu, gan uz otru pusi, it kā tās būtu bijušas vienkāršas slidas, uz kādām rādīja savu mākslu Scntžoržs. Neskatoties uz visu savu svaru un smago konstrukciju, karalienes kamanas bija pārvērtušās vieglās slidās, kas lidoja kā dzīvas un griezās kā dejā.

Scntžoržs, kas bija graciozāks, smalkāks un precīzāks savos pagriezienos, sāka uztraukties.

Viņš bija jau slidojis kādu stundu. Filips, redzēdams, ka viņa pretinieks ir vienos sviedros un tā ccii jau sāk drebēt, nolēma to nokausēt.

Viņš mainīja taktiku un, atsacīdamies no lokiem, kur viņam katru reizi nācās pacelt gaisā kamanas, viņš ar spēcīgu triecienu virzīja tās taisni uz priekšu.

Kamanas aizdrāzās kā bulta.

Scntžoržs ar vienu kājas atspērienu bija tās gandrīz vai panācis, bet Filips nogaidīja brīdi, kad otrs atspēriens dubulto pirmā sparu, un uzvirzīja kamanas uz vēl gluži neskarta ledus ar tādu sparu, ka pats palika iepakaļ.

Scntžoržs steidzās tās notvert, bet Filips saņēma visus spēkus un ārkārtīgi veikli, skriedams ar pašu slidu smaili, aizsteidzās priekšā Scntžoržam. Tad, satvēris ar savām Hērakla rokām kamanas, viņš tās

sviešus atsvieda atpakaļ un pilnā sparā aizrāva pretējā virzienā, kamēr Scntžoržs aizkusis nespēja vairs apvaldīt savu skrējienu. Tagad distance starp viņu un kamanām nu jau vairs nebija atgūstama.

Atskanēja tik vētrainas pūļa ovācijas, ka Filips sakaunējies nosarka. Bet viņš bija bezgala pārsteigts, ka Francijas karaliene, pēc tam, kad pati bija sirsnīgi aplaudējusi, piecēlās uz viņa pusi un aizgūdamās tcica: — Monsicur Tavernī, uzvara pieder jums, bet tagad: žēlastību! žēlastību! citādi jūs mani nogalināsit.

## X KĀRDINĀTĀJS

Pēc šās karalienes pavēles vai, pareizāk sakot, lūguma, Filips sasprindzināja savus dzelzs muskuļus. Viņa kājas likās ieauga zemē un kamanas drebēdamas apstājās, kā tuksnesī strauji apturēts arābu zirgs.

—             O, tagad atpūtieties! — teica karaliene, žirgti izlēkdama no kamanām. — Nudien, cs nekad nebūtu ticējusi, ka ātrums var sniegt tādu baudu, jūs mani gandrīz vai apreibinājāt.

Un patiesi, mazliet grīļodamās, viņa atbalstījās uz Filipa rokas.

Pārsteiguma apmulsums, kas pie šā skata sastindzināja visu šo zeltā mirdzošo galma kamariļju, liecināja, ka karaliene atkal pieļāvusi smagu kļūdu pret galma etiķeti, kļūdu, ko tūdaļ redz greizsirdība un verdziskums.

Kas attiecas uz Filipu, tad viņš bija vairāk apmulsis un sakaunējies, nekā tad, kad viņa valdniece to būtu publiski apvainojusi.

Viņš nodūra acis un viņam likās, ka sirds krūtīs tam plīsīs.

Jādomā, arī karalienei tas bija tikai īss apmulsums pēc ātrā skrējiena, jo viņa tūdaļ atvilka savu roku, atspiedās uz Tavernī jaunkundzes elkoņa un lūdza pasniegt viņai kādu sēdekli.

Tūdaļ tai atnesa saliekamo krēslu.

—   Piedodiet, monsicur Tavernī, — viņa tcica.

Tad sapīkusi piebilda:

—            Ak, Dievs, kas tā par nelaimi, kad tevi vienmēr ielenc ziņkārīgie un muļķi, — viņa klusi beidza.

Visapkārt stāvēja vienkāršā muižniecība un galma dāmas un gribēja vai aprīt acīm Filipu, kas, lai slēptu savu pietvīkušo seju, sāka noraisīt slidas.

Noņēmis slidas, Filips atkāpās, dodams vietu galminiekiem.

Karaliene kādu brīdi sēdēja domās nogrimusi, tad pacēla galvu.

—         Man liekas, cs, tā sēdēdama, sasaldēšos, — viņa teica, brauksim vēl vienu riņķi.

Un viņa alkal iekāpa kamanās.

Šoreiz Filips velti gaidīja savas karalienes pavēli.

Piesteidzās divdesmit augstmaņu.

—   Pateicos kungi, — viņa tcica, — cs vēlos manus haidukus.

Un kad kalpotāji bija savās vietās:

—   Lēnām, — viņa teica, — pavisam lēnām.

Un acis aizvērusi, viņa nodevās klusiem sapņiem.

Kā karaliene bija pavēlējusi, kamanas lēni slīdēja uz priekšu un viņām pakaļ traucās viss šis ziņkārīgo, alkatīgo un greizsirdīgo ļaužu pūlis.

Filips palika viens un noslaucīja no pieres sviedru lāses.

Viņš ar acīm meklēja Scnlžoržu, lai lo pēc zaudētās cīņas apmierinātu ar kādu piedienīgu komplimentu.

Bet Scntžoržs bija saņēmis kādu ziņu no sava protežē, Orlcānas hercoga, un jau bija atstājis kaujas lauku.

Mazliet skumjš, mazliet piekusis un gandrīz vai apmulsis no visa tā, kas nule bija norisinājies, Filips bija palicis nekustīgi stāvot un nolūkojās pakaļ aizbraucošām karalienes kamanām, kad pēkšņi kaut kas iedūrās viņa sāniem.

Filips pagriezās un pazina savu tēvu.

Mazais vecītis, sarāvies kā tāds Hofmaņa pasaku rūķītis, ietinies kažokā kā samojeds, bija picgrūdis savam dēlam ar elkoni, lai nebūtu jāizvelk rokas no uzroča, kas tam karājās kaklā.

Filipam likās, ka viņa acis, ķas bija plaši ieplestas, vai nu no sala, vai prieka, kvēlot kvēloja.

—    Vai jūs, mans dēls, mani neapkampsit? — viņš jautāja.

Un šie vārdi bija teikti tādā tonī, kādā varbūt seno grieķu atlēta tēvs pateicās savam dēlam par cirkā gūto uzvaru.

—    No visas sirds, mīļo tēt, — atbildēja Filips.

Bet viegli saprotams, ka pašreizējos apstākļos starp vārdiem un darbiem bija maz sakara.

—   Tā, un nu, kad jūs mani esat apskāvis, steigsimies drīzāk aiziet!

Un viņš to bīdīja projām, pats dodamies pa priekšu.-

—   Bet sakiet, monsicur, kurp lai cs eju? — jautāja" Filips.

—   Nu, tur lejā, piķis lai parauj!

—   Lejā?

—   Jā, tur pie karalienes.

—    O, nē, tēv, nē, nē, pateicos!

—         Kā nē! kas par pateicos! Vai jūs esat bez prāta? Jūs negribat piebiedroties karalienei?

—   Nē, tas ir neiespējami! Par to, tēv, nemaz nedomājiet!

—   Kā, neiespējami! neiespējami iet pie karalienes, kas jūs gaida!?

—    Kas mani gaida, mani?

—   Nu, protams, pie karalienes, kas jūs pat vēlas.

—   Kas mani vēlas?!

Un Tavernī cieši paskatījās baronā.

—   Patiesi, tēv, — viņš dzedri tcica, — man' liekas, ka jūs aizmirstatics.

—             Goda vārds, par viņu tikai jāpabrīnās, — tcica sirmgalvis, saslicdamics un piccirzdams kāju. — Ak, tādas tās lietas! Filip, dariet man to patikšanu un pasakiet, no kurienes jūs esat ieradies?

—            Monsicur, — skumji teica virsnieks, — cs kaut ko neapjēdzu, un tas mani satrauc.

—   Kas?_

—   Ka jūs vai nu par mani smejaties, vai…

—   Nu, vai?..

—   Piedošanu, tēv, vai nu jūs esat palicis traks?

Vecais sagrāba dēlu pie rokas ar tik enerģisku kustību, ka jaunais cilvēks aiz sāpēm sarauca pieri.

—            Klausieties, Filip, — teica sirmgalvis, — Amerika atrodas ļoti tālu no Francijas, to es zinu gluži labi!

—            Jā gan, tēv, ļoti tālu, — atkārtoja Filips, — bet es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt: lūdzu, izsakatics skaidrāk!

—   Tā ir zeme, kur nav nc karaļu, nc karalieņu.

—   Nc arī pavalstnieku.

—             Ļoti pareizi! Nc arī pavalstnieku, monsicur filozof. Es to nenoliedzu, tikai šis punkts mani nemaz neinteresē un ir man pilnīgi vienaldzīgs. Bet man nav viss vienalga un mani moka un pat pazemo tas, par ko arī man jānāk pie kādas noteiktas pārliecības.

—            Pie kādas, tēv? Katrā gadījumā, cs domāju, ka mūsu pārliecības viena no otras noteikti atšķiras.

—            Manējā ir tā, ka jūs, mans dēls, esat liels muļķis, un tas, lūk, nav piedodams krietnam zēnam, kas tik stalti noaudzis kā jūs. Paskatieties, nu paskatieties taču turp!

—   Es redzu, monsicur.

—            Nu, lūk, karaliene atskatās jau trešo reizi. Jā, monsicur, karaliene atskatījās trīs reizes un, lūk, viņa atkal atskatās! Ko viņa meklē, monsicur muļķi, monsicur puritāni, monsicur no Amerikas, ai, ai!

Un mazais večuks ne ar zobiem, bet ar smaganām kodīja pelēkās ādas cimdu, kur būtu varējis iebāzt divas tādas rokas kā viņējā.

—            Nu labi, monsicur, — tcica jaunais cilvēks, — ja tas būtu taisnība, kas, protams, nekad nevar būt, ka tas esmu cs, ko karaliene meklē?

—            O, — atkārtoja večuks, piccirzdams kāju, — viņš vēl saka: ja tas būtu taisnība. Nudien, šinī cilvēkā nerit manas asinis, tas nav Tavernī vārda cienīgs!

—   Manī tiešām nerit jūsu asinis, — murmināja Filips.

—            Vai man par to nebūtu Dievam jāpateicas? — piebilda viņš, pacēlis acis pret debesīm.

—           Monsicur, — teica vecais, — es jums saku: karaliene pēc jums prasa, viņa jūs meklē.

—   Jums, lēv, ir labas acis, — Filips dzedri atbildēja.

—         Nu, palūkosim, — piekāpīgā tonī ierunājās vecais barons, apvaldīdams savu nepacietību, — palūkosim, ļauj man tev paskaidrot. Ir jau taisnība, tev šinī lietā ir savi ieskati, bet man turpretī ir atkal pieredze. Redzēsim, mīļo Filip, vai tu esi īsts vīrietis vai nc?

Filips viegli paraustīja plecus un neatbildēja nc vārda.

Nesagaidījis dēla atbildi, vecais, vairāk aiz nievas nekā vajadzības pēc, mēģināja ieskatīties dēlā un viņš šinī sejā redzēja cienību, nesatricināmu patstāvību un nesalaužamu gribu cīnīties par to, kas labs, diemžēl!

Viņš apspieda sevī īgnumu un, paberzējis ar uzroci sava sarkanā deguna galu, uzrunāja Filipu tik saldā balsī, kā Orfejs Tcsālijas klintis.

—   Draudziņ Filip, uzklausi mani!

—        Man liekas, lēv, — atbildēja jaunais cilvēks, — ka to es daru nu Jau kādu ceturtdaļstundu.

„0," nodomāja vecais, „gan cs tevi nogāzīšu no taviem cēluma pamatiem, monsicur amerikāni. Ir jau tev arļ sava vājā puse, kolos. Ļauj tik man tevī tā īsti ieķerties ar manām vecajām ķetnām un tu redzēsi."

Tad viņš skaļi tcica:

—   Vai tu esi ievērojis vienu lietu?

—   Kādu?

—   Vienu lietu, kas tavai naivitātci dara godu.

—   Nu, redzēsim, sakiet man to, monsicur.

—        Tas ir pavisam vienkārši; tu tikko esi pārbraucis no Amerikas. Turp tu aizbrauci tādā brīdī, kad bija gan karalis, bet nebija karalienes, ja par tādu neskaita Dibarī, kura gan nav šā vārda cienīga. Tagad tu atgriezies, redzi karalieni un saki sev: respektēsim to.

—   Bez šaubām.

—   Nabaga zēns, — noteica vecais.

Un, piespiedis uzroci pie sejas, viņš gribēja vai nosmakt klepus lēkmē un smieklos.

—        Kā, — jautāja Filips, — jūs, monsicur, izsakāt man savu nožēlu, ka cs respektēju monarhiju? Un to sakāt jūs, Tavernī no Mczonrūžas, jūs, viens no ievērojamākajiem Francijas muižniekiem.

—        Pagaidi taču, cs ar tevi nerunāju par monarhiju, cs ar tevi runāju par karalieni.

—   Un jūs še rodat kaut kādu atšķirību?

—        Sasodīts! Jā, kas tad, mans mīļais, ir monarhija? — kronis, un tas, protams, ir neaizskarams. Bet kas ir karaliene? — sieviete, o, tā ir liela starpība! Sievieti mēs aizskaram.

—        Aizskaram! — iesaucās Filips, nosarkdams aiz dusmām un nicināšanas un pavadīdams savus vārdus ar tik lepnu žestu, ka jebkura sieviete, to redzēdama, viņu mīlētu un katra karaliene — dievinātu.

—        Ak, tu notici, nē? Nu labi, tad paprasi, — turpināja mazais večuks zemā un niknā balsī, un viņa smaids bija bezgala cinisks, — nu tad papi asi monsicur Lozēnam, pavaicā monsicur Kuanjī un Vodrē.

—        Klusējiet, klusējiet, tēv! — dobji iesaucās Filips. — Vai tā kā cs par šiem trim zaimiem nevaru dot jums trīs cirtienus, es, goda vārds, cirtīšu pats sev — tūdaļ uz vietas un bez žēlastības.

Tavernī atkāpās soli atpakaļ un, kā to būtu darījis Rišeljē, apgriezās riņķī uz papēža un, uzroci kratīdams, teica:

—        Patiesi, muļķa kustonis, vairāk nekā! Šis zirgs ir ēzelis, šis ērglis ir zoss, šis gailis ir rāmīts. Esi gan tu mani iepriecinājis: es domāju, ka būšu ciltstēvs, būšu Kasandrs, bet nu redzu, ka esmu tikai Valērijs, ka esmu Adoniss, ka esmu Apollons. Ar labu nakti!

Un viņš vēlreiz apgriezās uz papēža.

Filips bija sadrūmis un apturēja veco puspagriezienā.

—        Mans tēvs, — viņš teica, — tas viss taču nebija domāts nopietni? Nav iespējams, ka tik dižciltīgs muižnieks kā jūs atbalstītu tik neģēlīgas tenkas, ko iznēsā nevien sievietes, nevien karalienes, bet pašas monarhijas ienaidnieki.

—   Ak, šis aitasgalva, viņš vēl šaubās! — iesaucās vecais Tavernī.

—   Tātad jūs ar mani runājāt, kā būtu runājis Dieva priekšā?

—   Patiesi tā.

—   Kā Dieva priekšā, kuram jūs tuvojaties ar katru dienu?

Jaunais cilvēks bija uzsācis sarunu, ko viņš nupat ar tādu nicināšanu bija pārtraucis, tas bija mazs panākums, un barons pagriezās.

—        Man liekas, dēls, — viņš teica, — ka es taču esmu mazliet aristokrāts un ka cs nemeloju — nekad.

Šis „nckad" gan izklausījās mazliet smieklīgi. Tomēr Filips nesmējās.

—        Tātad, monsicur, — viņš tcica, — pēc jūsu domām karalienei ir bijuši mīļākie?

—   It kā tas būtu kaut kas jauns!

—   Tie, kurus jūs minējāt?

—        Varbūt arī citi… ko cs zinu. Apvaicājaties galmā, pilsētā. Lai no visa tā, ko tur runā, nekā nezinātu, ir vajadzīgs pārbraukt no Amerikas.

—   Bet kas to runā, monsicur, nekauņas, pamfletisti?

—   Oho, jūs laikam mani uzskatāt par kādu reportieri?

—        Nē; un tā, lūk, ir tā nelaime. Visa ļaunuma sakne ir tā, ka tādi ļaudis kā jūs atstāsta tālāk šos melus, kas kā kaitīgi izgarojumi dažreiz aptumšo skaisto sauli. Tieši jūs dižciltīgie esat tie, kas, izplatīdami šīs tenkas, dod viņām saturu un nozīmi. O, monsicur, pie visa, kas jums svēts, neatkārtojiet nekad vairs šādus vārdus!

—   Es tomēr atkārtošu.

—   Un kāpēc jūs to darāt! — iesaucās jaunais cilvēks, kāju piecirzdams.

—       Tādēļ… — tcica vecais, krampjaini sažņaugdams dēla roku un raudzīdamies viņā ar velnišķīgu smaidu, — tādēļ, lai tev pierādītu, ka cs nebiju kļūdījies teikdams: Filip, karaliene atskatās, Filip, karaliene tevi meklē, Filip, karaliene tevis vēlas, Filip, steidzies, karaliene tevi gaida!

—      Dieva dēļ, klusējiet, tēv! — iesaucās jaunais cilvēks, paslēpdams seju rokās, — jūs mani padarīsit traku.

—      Patiesi, Filip, cs tevi nesaprotu, — atbildēja vecais, — vai tad mīlēt ir kāds grēks? Tas tikai liecina par mūsu karsto sirdi; vai šīs sievietes acīs, balsī un visā viņas gaitā nav jūtama tās karstā sirds? Viņa mīl, cs tev saku, viņa mīl! Bet tu esi filozofs, tu esi puritānis, kvēkers, īsts Amerikas cilvēks, tu viņu nemīli. Lai viņa atskatās, lai viņa gaida, bet tu apvaino viņu, nicini un atstum viņu. To, lūk, Filip, tev saka Zozcfs Tavernī.

Pie šiem vārdiem, kas tika izgrūsti ar rūgtu ironiju, mazais večuks, redzēdams to iespaidu, aizsteidzās kā kārdinātājs, kad tas pirmoreiz bija pamudinājis cilvēku grēkot pret savu radītāju.

Filips palika viens. Sirds viņam vai plīsa un galva griezās riņķī. Viņš pat neievēroja, ka bija palicis kā pienaglots, pusstundu uz vietas stāvam. Nemanīja, ka pat karaliene bija beigusi vizināties, ka viņa atgriezās, uz viņu paskatījās un viņam uzsauca:

—     Jūs, cerams, būsit atpūties, Filip Tavernī? Nāciet, še nav neviena, kas tik lieliski prastu vizināt karalieni! Pavirzieties, kungi!

Filips devās pie viņas, apstulbis, apmulsis un apreibis.

Uzliekot roku uz kamanu atzveltnes roktura, viņš sarāvās, it kā būtu apdedzinājies: karaliene bija nevērīgi atmetusi atpakaļ galvu, un viņa pirksti bija picskārušics Marijas Antuanctcs matiem.

XI

SIFRĒNS

Pretēji visām galma paražām Ludviķis XVI un grāfs Artuā šoreiz noslēpumu bija paturējuši pie sevis.

Neviens nezināja, cikos ieradīsies Sifrēns.

Karalis bija nolicis pieņemšanu vakarā. Pulkstens septiņos viņš ienāca ar prinčiem un pārējiem ģimenes locekļiem.

Karaliene atnāca, vezdama pie rokas karalisko princesi, kurai bija vēl tikai septiņi gadi.

Kamēr galms sapulcējās, tai brīdī, kad katrs ieņēma savu vietu, grāfs Artuā piegāja pie karalienes un viņai pačukstēja:

—   Mīļā māsīc, labi uzmanīgi paskatieties visapkārt!

—   Es jau skatos, — viņa atbildēja.

—   Un ko jūs redzat?

Karaliene pārlaida skatienu galminieku pūlim, papētīja, kur tas bija biezāks, pārmeklēja klajākās vietas un visur redzēja tikai draugus, starp kuriem bija arī Andrē ar savu brāli.

—           Es redzu visur tikai patīkamas sejas, — viņa teica, — visur tikai draugus.

—   Neskatieties uz to, kas mums ir, bet uz to, kā mums trūkst!

—   Ā, pareizi! — iesaucās karaliene.

Grāfs Artuā sāka smieties.

—           Vēl nav ieradies, — tcica karaliene. — Vai viņš vienmēr domā tā no manis bēgt?

—           Nē, — atbildēja grāfs Artuā, — tikai šoreiz joks vēl nav beidzies. Mans brālis ir devies sagaidīt Sifrēnu pie pilsētas robežām.

—   Bet tādā gadījumā, mīļo brālēn, cs nesaprotu, kāpēc jūs smejaties.

—   Jūs nesaprotat, kāpēc cs smejos?

—            Bez šaubām. Ja Provansas grāfs sagaida Sifrēnu pie ārpilsētas vārtiem, tad viņš ir gudrāks par mums visiem, jo viņš visu ļaužu priekšā to sastaps un apsveiks pirmais.

—           Bet, mīļo māsīc, — smiedamies atbildēja grāfs Artuā, — jūs maz ko saprotat no mūsu diplomātijas. Provansas grāfs gaida Sifrēnu pie Fontencblo vārtiem, bet mēs esam norīkojuši kādu, kas to gaida jau pie Vilžuifē pasta stacijas.

—   Vai patiesi?

—           Un tā, lūk, — turpināja grāfs Artuā, — kamēr monsicur apnicis gaidīs pie vārtiem uz karaļa pavēli, Sifrēns, apmetis Parīzei līkumu, ieradīsies tieši Vcrsaļā, kur mēs viņu gaidām.

—   Tas ir lieliski izdomāts!

—           Tas ir lieliski izdomāts, un ar sevi esmu ļoti apmierināts. Nu, patīkamu spēli, māsīc!

Šai brīdī zālē atradās vismaz simts personu, kas piederēja pie visaugstākajām aprindām: tur bija monsicur Kondē, monsicur Pcntjērs, monsicur Tremī un karaliskās princeses.

Karalis ievēroja, ka grāfs Artuā smīdina karalieni, un, lai apliecinātu, ka arī viņš pieder pie šīs sazvērestības, viņš tiem nozīmīgi pameta ar acīm.

Vēsts par admirāļa Sifrēna ierašanos, kā mēs jau teicām, vēl nebija izplatījusies un tomēr kaut kāda nojauta jau lidinājās gaisā.

Visi juta, ka atklāsies kāds noslēpums, kāda jauna, gluži negaidīta lieta. Nevaldāma ziņkāre pārņēma visus šos ļaudis, kas katram vismazākajam sīkumam piešķīra ārkārtīgu nozīmi, piemēram, vai karalis ir nosodoši saraucis pieri, vai pavēris lūpas, lai pasmaidītu.

Karalis, kas parasti spēlēja uz sešlivru gabaliem, lai piespiestu ari prinčus un augstmaņus turēties mērenības robežās, šoreiz bija izbēris uz galda visu zeltu, cik vien tam bija kabatās.

Karaliene, likās, bija pilnīgi icjutusics savā lomā un, lai novērstu pārējo uzmanību, viņa gudri tēloja pilnīgu nodošanos spēlei.

Filips, kas arī bija uzaicināts piedalīties spēlē un sēdēja pretī savai māsai, pārsteigts no šīs negaidītās labvēlības, kuras saulē viņš tagad sildījās, ar visu savu būtni uztvēra šos jaunos iespaidus.

Atkal un atkal tam nāca atmiņā viņa tēva vārdi un viņš sev jautāja, vai patiesi šis vecais galminieks, kas bija pieredzējis trīs vai četru favorīšu valdīšanu, vislabāk nepazīst šo laiku un tā tikumus.

Viņš sev jautāja, vai patiesi puritānisms, kas izaug no reliģiozas dievināšanas, nav vissmieklīgākais, ko viņš pārvedis no Amerikas.

Vai šī skaistā, jūsmīgā karaliene, kas tik draudzīgi izturējās pret viņu, patiesībā nebija tikai bīstama koķete, kas vēlējās pievienot savu piedzīvojumu virknei kādu jaunu kaislību, līdzīgi tam, kā kukaiņu vācējs pievieno savai kolekcijai kādu jaunu insektu vai tauriņu, nedomādams par to, ko pārcieš nabaga dzīvnieks, kad adata caurdur viņa sirdi.

Un tomēr karaliene nebija vulgāra sieviete un viņas raksturā nebija neviena rupja vilciena. Viņas skatiens vienmēr kaut ko nozīmēja, un nekad viņa neveltīja šo skatienu, neapsvērusi tā sekas.

— Kuanjī, Vodrē, — murmināja Filips, — būtu mīlējuši šo sievieti un tikuši mīlēti! Ak, Dievs, kāpēc, kāpēc šie meli ir tik briesmīgi! Kāpēc neviens gaismas stariņš neiespīd tajā tumšajā bezdibenī, ko saucam par sievietes sirdi, it sevišķi vēl, ja tā ir kādas karalienes sirds!

Un kad Filips bija pietiekami ilgi apsvēris šos abus vārdus, viņš palūkojās, kur otrā galda galā sēdēja abi šie v r ieši, kurus nejaušs gadījums bija nosēdinājis vienu otram līdzās, viņu acis bija vērstas pavisam kur citur, bet nc uz karalieni, un viņi iztu» "jāc pret to pavisam vienaldzīgi, pat aizmāršīgi.

Un Filips sev teica, ka nav iespējams, ka šie divi vīrieši būtu mīlējuši karalienei un varētu būt tik mierīgi, ka viņi būtu tikuši mīlēti un varētu būt tik aizmāršīgi! O, ja karaliene viņu mīlētu, viņš aiz laimes zaudētu prātu; un ja viņa pēc tam to aizmirstu, viņš aiz izmisuma nogalinātos.

No Kuanjī un Vodrē Filipa skatiens pievērsās Marijai Antuanctei.

Un dziļās domās nogrimis, viņš meklēja šajā cēlajā pierē, šajā valdonīgajā mutē un majestātiskajā skatienā; viņš meklēja visā šīs sievietes daiļumā karalienes noslēpuma izskaidrojumu.

„Nē, meli! Tikai meli! Meli bija visas šīs neskaidrās baumas, kuras sāka ceļot tautā un kurām vienīgi galminieku naids un intrigas deva kaut kādu saturu."

Filips vēl arvien kavējās savās pārdomās, kad Gvardu zāles pulkstenis nosita trīs ceturkšņus uz septiņiem. Tai pašā acumirklī no āra atskanēja liels troksnis.

Pirmajā zālē atskanēja steidzīgu soļu dimdoņa. Musketu laides klaudzēja, atsizdamās pret parketu. Pa puspavērtajām durvīm ielauzās skaļu balsu čala un vērsa uz sevi karaļa uzmanību, kas atmeta galvu atpakaļ, lai labāk sadzirdētu. Tad viņš pamāja karalienei.

Viņa saprata karaļa mājienu un tūdaļ pārtrauca spēli.

Katrs spēlētājs savāca savu naudu un gaidīja, ko darīs karaliene, lai tad rīkotos atbilstoši etiķetes prasībām.

Karaliene devās uz lielo pieņemšanas zāli.

Karalis bija devies turp jau pirms viņas.

Flotes ministra monsicur Kastrī adjutants piegāja pie karaļa un viņam kaut ko iečukstēja ausī.

—   Labi, — noteica karalis, — ejiet!

Tad, pagriezies pret karalieni, piebilda:

—   Viss iet ļoti labi.

Visi jautājoši saskatījās, jo šie vārdi lika šim greznajam pūlim padomāt.

Pēkšņi zālē ienāca maršals Kastrī un skaļā balsī jautāja:

—            Vai Viņa Majestāte vēlas pieņemt monsicur Sifrēnu, kas ieradies no Tulonas?

Pie šī vārda, kas tika izrunāts lepnā un uzvaras gaviļu pilnā balsī, zālē izcēlās neaprakstāma kņada.

—           Jā gan, monsicur, — atbildēja karalis. — Turklāt vēl ar lielāko prieku.

Monsicur Kastrī izgāja.

Pirmajā brīdī viss pūlis gribēja traukties uz durvīm, pa kurām bija izgājis monsicur Kastrī.

Lai izskaidrotu šīs franču simpātijas pret monsicur Sifrēnu, lai parādītu, kāpēc galmā bija pret viņu tik liela interese, ka pat karalis, karaliene un karaliskie prinči sacentās savā starpā, lai pirmie viņu apsveiktu, lai to visu noskaidrotu, pietiks ar nedaudziem vārdiem. Sifrēna vārds pieder Francijas vēsturei tāpat kā Tirēna, Katinā un Žana Bārta vārdi.

Kopš pēdējā kara ar angļiem, vai, pareizāk sakot, kopš pēdējām cīņām, kas notika pirms miera noslēgšanas, monsicur admirālis Sifrēns bija izcīnījis septiņas lielas jūras kaujas bez zaudējumiem Viņš bija ieņēmis Trinkomali un Gvadeloru, nostiprinājis franču varu, iztīrījis jūras un nabobam Haidaram Alī licis saprast, ka Francija ir varenākā valsts visā Eiropā. Atrazdamies savā augstajā admirāļa postenī, šis cilvēks sevī laimīgi apvienoja apzinīga un veikla diplomāta lietpratību, kareivja drosmi un taktiku un gudra pavadoņa tālredzību. Pārdrošs, nepagurstošs un bezgala godkārīgs, tiklīdz bija runa par franču karoga godu, viņš tā nokausēja angļus uz jūras un sauszemes, ka Šie plēsīgie jūras vilki nekad neuzdrošinājās izmantot kādu uzvaru savā labā, vai pamēģināt uzbrukt Sifrēnam, kad lauva rādīja savus zobus.

Bet pēc kaujas, kurā tas ar īstu matroža bezrūpību bija spēlējies ar savu dzīvību, viņš atkal bija cilvēcīgs, mīļš un līdzjūtīgs; tas bija īsta

—      Piekrītu, piekrītu! — iesaucās karalis, — un jau iepriekš apsolu savu protekciju katram vainīgajam, kas šādā veidā būs pratis atriebt Francijas karogu un tās karaļa godu. Jums, monsicur admirāli, vajadzēja stādīt man priekšā šo virsnieku.

—   Viņš ir še, — atbildēja Sifrēns, — un, ja Jūsu Majestāte atļauj…

Monsicur Sifrēns pagriezās.

—   Nāciet šurp, monsicur Sārnī, — viņš teica.

Karaliene nodrebēja. Šis vārds viņai atgādināja kādu nolikumu, kas vēl bija pārāk svaigs, lai jau būtu izgaisis no atmiņas.

Kāds jauns virsnieks nošķīrās no Sifrēna pavadoņu pulciņa un tuvojās karalim.

Karaliene, kuru bija aizgrābis stāsts par viņa varoņdarbu, pirmajā brīdī bija it kā gribējusi steigties pretī jaunajam cilvēkam.

Bet, izdzirdusi viņa vārdu, un redzēdama sejā jūrnieku, ko Sifrēns pieveda karalim, viņa nobālusi palika stāvot un kaut ko pie sevis murmināja.

Arī Tavernī jaunkundze nobāla un satraukta pavērās karalienē.

Kas attiecas uz monsicur Šarnī, tad viņš neko neredzēja un nedzirdēja, un viņa sejā bija lasāma visdziļākā godeienība, kad tas noliecās, lai noskūpstītu roku karalim. Tad viņš kautri un pazemīgi, greizsirdīgo galminieku skatienu pavadīts, atgriezās virsnieku pulciņā, kas, laimes vēlēdami, to gandrīz vai nospieda savos apkampienos.

Iestājās kluss, jūsmas pilns brīdis, kad varēja redzēt karali starojošu priekā, karalieni smaidot un apmulsušu, bet monsicur Šarnī stāvēja acis nolaidis un Filips, kuram karalienes apmulsums nebija palicis nepamanīts, mocījās neziņā.

—       Nu, tagad nāciet, monsicur Sifrēn, — teica karalis, — nāciet papļāpāsim; es mirstu aiz nepacietības dzirdēt jūsu stāstu un pierādīt jums, cik daudz es par jums esmu domājis.

—   Sirc, tik daudz labvēlības…

—      O, jūs redzēsit, ar kādu rūpību esmu centies paredzēt un noteikt katru jūsu ekspedīcijas ceļa posmu, nāciet!

Tad, pagājis dažus soļus ar Sifrēnu pie rokas, viņš pēkšņi pagriezās pret karalieni.

—      Madamc, — viņš tcica, — kā jūs jau zināt, cs gribu būvēt kaujas kuģi ar simts lielgabaliem, tikai,.kas attiecas uz tā nosaukumu, cs savas domas esmu mainījis. Tai vietā, lai nosauktu to, kā mēs bijām domājuši, mēs viņu nosauksim…

Un karaliene, kas jau bija atģidusics, uzminēdama karaļa domas, nobeidza viņa teikumu:

—      Jā, jā, mēs to sauksim „Sifrēns" un mēs ar monsicur Sifrēnu stāvēsim tam kūmās.

Prieka un sajūsmas kliedzieni, kas līdz šim vēl bija tikuši apvaldīti, izlauzās brāzmainā: „Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo karaliene!"

—       Un lai dzīvo „Sifrēns"! — labvēlīgi piebilda karalis, jo karaļa klātbūtnē neviens nevarēja saukt: „Lai dzīvo monsicur Sifrēns!" Bet lielākie etiķetes pedanti varēja saukt: „Lai dzīvo Viņa Majestātes kuģis!"

—    Lai dzīvo „Sifrēns"! — vēlreiz sajūsmā atkārtoja klātesošie. Karalis ar rokas mājienu pateicās, ka galms tik labi sapratis viņa

domas, un aizveda admirāli uz savu kabinetu.

## XII. MONSIEUR ŠARNĪ

Tiklīdz karalis bija aizgājis, tūdaļ visi prinči un princeses, cik to bija zālē, sapulcējās ap karalieni.

Uz Sifrēna mājienu, ar ko tas savas māsasdēlam bija pavēlējis viņu uzgaidīt, jaunais cilvēks, padevīgi palocījies, bija palicis stāvot virsnieku grupā, kur mēs to redzējām.

Karaliene, kas vairākkārt nozīmīgi bija saskatījusies ar Andrē, gandrīz vai nenovērsa acis no jaunā cilvēka un katru reizi, kad tā viņu uzskatīja, pie sevis piebilda:

„Nav šaubu, tas ir viņš."

Uz to Tavernī jaunkundze atbildēja ar tik izteiksmīgu vaibstu spēli, ka pati karaliene to varēja vienīgi pieņemt par noteiktu atbildi:

„Nu, protams, madamc, tas ir viņš."

Kā mēs jau teicām, Filips bija pamanījis šo lūzumu karalienes sajūtās: viņš to redzēja un, ja arī nezināja tā tiešo cēloni, tad vismaz to nojauta.

Kas mīl, tas nekad nekļūdās mīļotā cilvēka sajūtu novērtējumā.

Viņš noprata — karalieni uztrauc kāds neizprotams, noslēpumains gadījums, kas, izņemot Andrē, nevienam citam nav zināms.

Patiesi, karaliene bija zaudējusi savu pašpaļāvību un bija spiesta slēpties aiz vēdekļa, viņa, kuras priekšā visai pasaulei  vajadzēja nolaist acis.

Kamēr jaunais cilvēks lauzīja galvu par karalienes pēkšņajām pārvērtībām; kamēr viņš pētīja Kuanjī un Vodrē sejas, lai pārliecinātos, vai viņi nav iejaukti šai noslēpumā, kaut gan tie likās bija pilnīgi nogrimuši sarunā ar Hāgas grāfu, kas atkal bija iegriezies Vcrsaļā ar savu vizīti; zālē ienāca kāda persona, ģērbusies svinīgā kardināla tērpā un vairāku augstu garīdznieku un prelātu pavadībā.

Karaliene tūdaļ pazina Ludviķi Roānu. Viņa to redzēja no zāles otrā gala un tūdaļ pagrieza galvu sānis, nemaz nemēģinādams slēpt savas savilktās uzacis.

Nevienu nesveicinādams, prelāls devās cauri visam galminieku pūlim un gāja tieši pie karalienes, ko las sveicināja drīzāk kā kavalieris savu dāmu un nevis kā apkšnieks — savu karalieni.

Tad viņš pateica ļoti galantu komplimentu Viņas Majestātei, kas tik tikko pagrieza galvu un dzedri nomurmināja dažus etiķetei atbilstošus vārdus, tad atkal turpināja sarunāties ar Lambāla un Poliņaka kundzēm.

Bet princis Ludviķis izlikās, ka viņš karalienes dzedrumu nemaz nebūtu pamanījis. Viņš pēc kārtas un bez steigas izdarīja visus priekšrakstā paredzētos reveransus un tad ar īsta galminieka nepiespiesto vaļību griezās pie princesēm, karaļa vecākajām radiniecēm, labu bridi tām pakavēdams laiku un, jāsaka, ka še viņš ar uzviju saņēma visu to labvēlību, ko karaliene bija liegusi.

Kardināls Lidviķis Roāns bija pašos spēka gados, stalts augumā un cēls izskatā; viņa vaibstos izpaudās liela intclcģcncc un smalkjūtīga atturība. Viņam bija labi veidota mute un brīnišķīgas rokas; mazliet stūrainā piere varēja piederēt tikpat labi zinātniekam kā baudītājam; un patiesi princis Roāns bija ir viens, ir otrs.

Tas bija cilvēks, ko sevišķi mīlēja sievietes, kas cienīja klusu, neuzkrītošu laipnības parādīšanu. Par viņa tieksmēm uz greznību klīda veseli nostāsti, un, patiesi, viņš bija to dabūjis gatavu, ka ar miljonu simtsešdesmit tūkstošiem livru gada ienākumiem viņu vēl uzskatīja par nabagu.

Karalis to mīlēja tāpēc, ka viņš bija mācīts, bet karaliene, tieši otrādi, viņu ienīda.

Šā naida iemesli nekad nav tikuši pietiekami noskaidroti, bet ir iespējamas divas versijas.

Pirmā — būdams Francijas sūtnis Vīnē, viņš esot rakstījis Ludviķim XV par Mariju Terēzi tik ironiskas vēstules, ka Marija Antuancte to šim diplomātam nekad nevarot piedot.

Pēc otras versijas, kas ir daudz vienkāršāka un arī daudz ticamāka, sūtnis attiecībā uz dofina laulībām ar erchercogieni bija rakstījis Ludviķim XV vēstuli, ko tas kādās vakariņās pie Dibarī bija skaļi lasījis visiem priekšā. Šinī vēstulē sūtnis bija nesaudzīgi minējis dažus sīkumus, kas bija ļoti aizvainojuši jaunās sievietes patmīlību, kas tai laikā bija ārkārtīgi tieva.

Šie uzbrukumi bija dziļi aizskāruši Mariju Antuaneti, kas, nevarēdama sevi atklāti aizstāvēt, bija nozvērējusies agri vai vēlu sodīt vēstules autoru.

Bez tam te sava loma bija arī kādai citai politiskas dabas intrigai.

Līdzšinējais sūtnis Vīnē, monsicur Brctcils, bija ticis atsaukts, un viņa vietā iecelts monsicur Roāns.

MonsiEur Breteils, juzdamies pārāk vājš, lai cīnītos ar princi atklāti, bija izmantojis to, ko diplomātu valodā sauc par veiklu manevru. Viņš sadabūja kopijas no prclāta vēstulēm vai pat pašus oriģinālus un, atspēkodams diplomāta panākumus galmā ar viņa naidīgo noskaņojumu

pret valdošo Austrijas namu, Breteils atrada Marijā Antuancte sabiedroto, kas bija nolēmis agri vai vēlu pazudināt princi Roānu.

Šis naids nemanāmi rūga galmā un apdraudēja kardināla pozīcijas.

Ik reizi, kad viņš satikās ar karalieni, tam nācās piedzīvot tik ledaini saltu saņemšanu, kā mēs nule redzējām.

Bet vai nu kardināls patiesi jutās tik stiprs, vai arī viņā bija pamodušās kādas jūtas, kas tam lika viņa icnaidniccci visu piedot, fakts ir tas, ka viņš, nostādamies pāri visai nicināšanai, izmantoja katru izdevību, lai tuvotos karalienei, un šādas izdevības viņam netrūka, jo viņš bija galma virspriesteris.

Nekad un nevienam viņš nebija žēlojies, nc arī kaut ko stāstījis. Mazs pulciņš intīmu draugu, starp kuriem izcēlās vācu virsnieks, barons Planta, viņa tuvākais draugs, tic bija tie, kas viņu mierināja šādos karaliskās nelabvēlības brīžos, ja vien to jau nebija paspējušas izdarīt galma dāmas, kas attiecībā pret kardinālu nebūt nesekoja karalienes dzedrajam paraugam.

Kardināls kā ēna pārslīdēja pār karalienes smaidošo iedomu pasauli, un, tiklīdz viņš bija aizgājis, Marijas Antuanctes vaigs noskaidrojās.

—            Vai jūs zināt, — viņa tcica princesei Lambālai, — ka admirāļa māsasdēla, šā jaunā virsnieka varoņdarbs ir visievērojamākais šinī karā. Kā taču viņu sauca?

—   Man liekas, ka monsicur Šarnī, — atbildēja princese.

—             Vai tā bija? — jautāja karaliene, pagriezusies pret Tavernī jaunkundzi.

—   Jā, Šarnī, jūsu augstība, — atbildēja Andrē.

—            Man gribētos, ka monsicur Šarnī pats mums par šo gadījumu pastāstītu, neizlaižot nevienu sīkumu. Uzmeklējiet viņu! Vai viņš vēl ir še?

Kāds virsnieks aizsteidzās izpildīt karalienes pavēli. ,

Lūkodamās visapkārt, viņa tai pašā acumirklī ieraudzīja Filipu un viņam uzsauca:

—   Monsicur Tavernī, nu, ejiet palūkot!

Filips nosarka; varbūt viņš iedomājās, ka viņam vajadzēja nojaust karalienes vēlēšanos. Tāpēc viņš devās uzmeklēt laimīgo virsnieku, ko tas pēc priekšāstādīšanas brīža vairs nebija izlaidis no acīm.

Meklēto nenācās grūti atrast.

Monsicur Šarnī abu virsnieku pavadībā tūdaļ ieradās pie karalienes.

Galminieku pulciņš pašķīrās, un tagad karaliene to varēja apskatīt labāk nekā vakar uz ielas.

Jaunais cilvēks varēja būt divdesmit septiņus vai divdesmit astoņus gadus vecs. Viņš bija stalta auguma, ar platiem pleciem un slaidām kājām. Kad viņš kādā pavērās ar savām lielajām, zilajām acīm, viņa smalkās, maigās sejas vaibsti pieņēma enerģisku izteiksmi.

Cik tas ari nebija savādi, viņš, pārbraucis no Indijas tropisko jūru joslām, bija no sejas tikpat balts, cik Filips — iededzis. Viņa spēcīgais, labi veidotais kakls likās baltāks nekā stērķelētā, augstā kravate.

Kad viņš tuvojās galminieku grupai, kuras vidū atradās karaliene, tas vēl ne ar žestu, nc ar skatienu nebija licis manīt, ka pazītu Tavernī jaunkundzi vai arī pašu karalieni.

Virsnieku ielenkts, kuri to iztaujāja un kuriem viņš laipni un pieklājīgi atbildēja, liekas, viņš bija pavisam aizmirsis, ka nupat vēl bija runājis ar karali un ka viņā bija noskatījusies karaliene.

Šāda kautrība un pieklājīga atturība, jo vairāk bija pa prātam karalienei, kas tik ļoti cienīja labas manieres.

Tas nebija tikai klātesošo dēļ, ka monsicur Šarnī vajadzētu slēpt savu pārsteigumu, tik negaidīti redzot savā priekšā fiakra dāmas. Uzmanība prasīja, lai viņš, ja vien iespējams, ļautu viņām palikt tai pārliecībā, ka viņš tās vairs nepazīst.

Šarnī stāvēja acis nolaidis un ar pieklājīga cilvēka kautrību gaidīja, kad karaliene to uzrunās.

—   Monsicur Šarnī, — viņa tcica, — šīm dāmām ir viena vēlēšanās, kas gluži dabīga, jo arī man pašai tāda ir: visos sīkumos dzirdēt šo notikumu no jūsu mutes. Lūdzu, pastāstiet mums to.

Apkārt valdīja pilnīgs klusums, kad jaunais virsnieks atbildēja:

—    Madamc, — viņš tcica, — nc aiz kautrības, bet vienkārši kā jūsu labvēlību cs lūdzu atbrīvot mani no šā stāsta par to, ko esmu darījis kā „Bargā" lctnants. Desmit manu biedru bija gatavi darīt to pašu, cs tikai aizsteidzos tiem priekšā. Un tas ir viss mans nopelns. Piešķirt šim gadījumam sevišķu nozīmi, to atstāstot, man ir taisni neiespējami un jūsu cēlā karaliskā sirds mani sapratīs.

Bijušais „Bargā" komandieris ir drošsirdīgs virsnieks, kas tai brīdī bija, vienkārši sakot, pazaudējis galvu. Jūs, madamc, droši vien būsit dzirdējusi, ka visbrašākajam, ka visdrošākajam karavīram var uznākt savs vājuma brīdis. Viņam pietika desmit minūšu, lai attaptos; mūsu noteiktā apņemšanās nepadoties iedvesa viņam jaunu sparu un, sākot no šā brīža, viņš bija visdrošsirdīgākais no mums visiem. Lūk, tādēļ es lūdzu Jūsu Majestāti nepārvērtēt manu rīcību, lai vēl vairāk nepazemotu to krietno virsnieku, kas tagad ik dienu apraud savu īsā apmulsuma brīža aizmiršanos.

—    Jauki, jauki! — aizkustināta un priekā starodama, iesaucās karaliene, jo viņas ausis bija uztvērušas klusos piekrišanas saucienus, ko klātesošos bija izsaukuši jaunā virsnieka sirsnīgie vārdi. — Jauki, monsicur Šarnī, jūs tiešām esat tas krietnais cilvēks, kādu cs jūs jau pazīstu.

Pie šiem vārdiem jaunais cilvēks pacēla acis, viņa jauneklīgā seja spēji pietvīka un acis kā izbijušās raudzījās te uz karalieni, tc uz Andrē. Viņu pārņēma bailes, redzot šo sievieti, kas bija tik pārdroša savā cēlsirdībā.

Bet ar to viņa pārbaudījums vēl nebija galā.

—    Ir nepieciešams, lai jūs visi zinātu, — turpināja bezbailīgā karaliene,— ka monsieur Šarnī, šis jaunais cilvēks, kas tikai vakar nokāpis no kuģa, šis nepazīstamais bija mums jau pazīstams pirms savas ierašanās šovakar še, un ka viņš pelna visu dāmu apbrīnu.

Visi noprata, ka nu karaliene grasās pastāstīt pat kādu gadījumu, kurā varēja sagaidīt vai nu mazu noslēpumu vai skandāliņu. Visi saspiedās cicšā pulciņā un klausījās, elpu aizturējuši.

—    Iedomājaties, manas dāmas, — turpināja karaliene, — ka monsicur Šarnī ir tikpat mīļš pret dāmām, cik viņš ir nesaudzīgs pret angļiem. Man par viņu atstāstīja kādu gadījumu, kas, es to jums jau iepriekš saku, ir sevišķi pacēlis viņa cieņu manās acīs.

—   Ak, madamc, — virsnieks apmulsis nomurmināja.

Viegli saprotams, ka šie karalienes vārdi, kā arī tās, personas klātbūtne, uz kuru tas attiecās, visaugstākā mērā sakāpināja klātesošo ziņkārību.

Pūlis viegli sakustējās.

Šarnī, kura pieri klāja sviedru lāses, būtu atdevis veselu gadu no sava mūža, lai tik vēl varētu būt Indijā.

—    Gadījums ir šāds, — turpināja karaliene. — Divas man personīgi pazīstamas dāmas bija aizkavējušās Parīzē, kur tās bija iclcncis naidīgs pūlis. Viņām draudēja briesmas, lielas briesmas. Šai brīdī, par laimi gadījās iet garām monsicur Šarnī. Viņš tūdaļ iejaucās pūlī un pat nezinādams, pie kādas šķiras pieder abas dāmas, ņēma tās savā apsardzībā un vēl pavadīja tās ļoti tālu… man liekas, desmit jūdzes no Parīzes.

—     O, Jūsu Majestāte pārspīlē! — iesaucās Šarnī, ko jau bija nomierinājis karalienes atjautīgais lietas īstās norises maskojums.

—    Nu, lai par to vairs nebūtu jārunā, teiksim — piecas jūdzes, — pēkšņi iejaucās grāfs Artuā.

—    Labi, brālēn, — tcica karaliene, — bet visjaukākais ir tas, ka monsicur Šarnī pat nemēģināja uzzināt, kā sauc tās dāmas, kurām viņš bija izdarījis tik lielu pakalpojumu. Viņš aizveda tās noteiktā vietā un pats devās projām pat neatskatījies, tā ļaudams pilnīgi nepazīstamajām izbēgt no sava protežē ziņkārības, kas tās nebija apgrūtinājusi nevienu acumirkli.

Šarnī tika uzslavēts, apbrīnots, un divdesmit dāmu vienā reizē izteica tam savus komplimentus.

—    Vai tas nav skaisti? — pabeidza karaliene. — Man šķiet, ka neviens Apaļā Galda bruņinieks nebūtu varējis izdarīt labāk!

—   Lieliski! — visi korī sauca.

—    Monsicur Šarnī, — turpināja karaliene, — karalis droši vien pašreiz apbalvo monsicur Sifrēnu, jūsu tēvoci, bet es no savas puses gribētu kaut ko darīt šā lielā cilvēka māsasdēla labā.

Un viņa tam sniedza savu roku.

Un kamēr Šarnī bāls aiz laimes uzspieda tai savas lūpas, Filips nobālis sirdssāpju dēļ, paslēpās aiz kāda loga smagajiem priekškariem.

Arī Andrē bija nobālusi, kaut gan tā pat iedomāties nespēja, ko pārcieta viņas brālis.

Šo skatu, kas varēja modināt katra novērotāja ziņkāri, pēkšņi pārtrauca monsieur grāfa Artuā balss.

—           Ak, manu mīļo Provansas grāf, — viņš skaļi iesaucās, — nāciet vien šurp! Jūs esat palaidis garām lielisku skatu: monsieur Sifrēna pieņemšanu. Patiesi, tas bija acumirklis, ko Francijas galmā ilgi neaizmirsīs! Kāda velna pēc jūs, kas citādi esat pati akurātība, nokavējāt šo brīdi?

Monsieur Provansas grāfs saknieba lūpas, izklaidīgi apsveica karalieni un nomurmināja kādu parastu frāzi.

Tad, pagriezies pie savu gvardu kapteiņa, monsicur Favra, klusā balsī jautāja:

—   Kā tas nāk, ka viņš ir ieradies Versaļā?

—           Ak, monsicur, — atbildēja virsnieks, — par to es nu jau veselu stundu lauzu galvu, bet nevaru un nevaru saprast.

## XIII. KARALIENES SIMTS LUIDORU

Tagad, kur mēs esam iepazīstinājuši mūsu lasītājus vai atjaunojuši viņu pazīšanos ar galvenajām šā romāna personām; tagad, kad mēs viņus esam ieveduši gan grāfa Artuā mazajā dārza mājiņā, gan Ludviķa XVI pilī Versaļā, mēs gribam tos aizvest vēlreiz uz Sentkloda ielas māju, kur Francijas karaliene inkognito kopā ar Andrē Tavernī bija uzkāpusi piektajā stāvā.

Kad karaliene bija aizgājusi, grāfiene Lamota līksmu prātu skaitīja un pārskaitīja simt luidorus, kas viņai bija nokrituši, tā sakot, no debesīm.

Piecdesmit skaistu monētu, katra četrdesmit astoņu livru vērtībā, bija saliktas uz nabadzīgā galdiņa, un šī zelta kaudzīte ar savu aristokrātisko mirdzumu likās vēl vairāk izcēla apkārtnes nabadzību.

Pēc naudas iegūšanas Lamota kundzei nebija lielāka prieka, kā savu guvumu parādīt arī citiem. Ieguvums pats par sevi viņai nebija nekas, ja no tā tūdaļ neizauga kādas vēlēšanās.

Viņai jau bija apriebies, ka vecā apkalpotāja līdz šim bija redzējusi vienīgi viņas nabadzību, tāpēc viņa tagad pasteidzās parādīt tai ari savu bagātību.

Viņa pasauca Klotildi, kas bija palikusi priekšistabā, un pacēla lampu tā, lai gaisma kristu uz zelta naudas gabaliem.

- Nu, Klotilde?

Apteksne ienāca viņas istabā.

—   Nāciet paskatīties, — piebilda viņas kundze.

—   Ak, kundze!.. — iesaucās vccā un, rokas saņēmusi, izstiepa kaklu.

—   Jūs baidījāties par savu algu? — jautāja grāfiene.

—           Ko nu, kundze, cs nekad par to neesmu teikusi neviena vārda. Es tikai cienītai kundzei apvaicājos, kad viņa varēs maksāt, un tā kā cs jau trīs mēnešus nekā neesmu saņēmusi, tas ir gluži dabīgi.

—   Vai jūs domājat, ka še būs ar ko jums samaksāt?

—           Ak, Jēziņ! kundze, ja man būtu tas, kas še ir uz galda, manam mūžam pietiktu.

Lamota kundze, plecus paraustījusi, paskatījās uz veco sievieti ar bezgalīgu nicināšanu.

—           Par laimi vēl ir cilvēki, kas atceras, kādu vārdu es nesu, — viņa teica, — kaut gan tic, kam to vajadzēja atcerēties, ir mani aizmirsuši.

—    Un kādām vajadzībām jūs domājat izlietot visu šo naudu? — jautāja Klotilde.

—   Visādām.

—    Pēc manām domām, kundze, pats galvenais būtu apgādāt manu virtuvi, jo tagad, kad jums ir nauda, jūs taču liksit gatavot pusdienas?

—   Cst! — pamāja Lamota kundze, — kāds klauvē.

—   Kundze būs pārklausījusies, — noteica vecā, arvien vēl skopodamās ar saviem soļiem.

—   Bet es jums saku — kāds klauvē.

—   Kundze, es jums galvoju, ka…

—   Ejiet palūkot!

—   Nudien, es neko nedzirdu.

—   Jā, tāpat kā pirmīt; pirmīt jūs arī neko nedzirdējāt; un ja nu abas dāmas, netikdamas iekšā, būtu aizgājušas?

Šis aizrādījums beidzot pārliecināja Klotildes kundzi un viņa steidzās uz durvju pusi.

—   Nu, vai jūs dzirdat? — iesaucās grāfiene.

—   Jums taisnība, — atbildēja vccā. — Es jau eju, eju.

Lamota kundze pasteidzās saraust no galda piecdesmit dublonus sev rokā un iemeta ^ps kādā atvilknē.

Aizgrūzdamav atvilkni, viņa nomurmināja:

—   Kaut nu Dievs dotu vēl otrus simt luidorus!

Šie vārdi tika izteikti ar tik alkatīgu izteiksmi, ka pat Voltērs būtu pasmaidījis.

Pa to laiku durvis uz kāpņu telpu tika atvērtas un priekšistabā bija dzirdama kāda vīrieša stingrie soļi.

Tas kaut ko runāja ar veco kalponi, bet ko īsti, to grāfiene nevarēja sadzirdēt.

Tad durvis atkal aizvērās, soļi noklaudzēja pa kāpnēm un Klotilde atgriezās ar vēstuli rokā.

—   Te būs, — viņa teica, pasniegdama to savai kundzei.

Grāfiene uzmanīgi apskatīja aploksni, rokrakstu un zīmogu, tad, galvu pacēlusi, jautāja:

—   Vai tas bija sulainis?

—  Jā.

—   Kādā livrejā?

—   Viņam nebija livrejas.

—  Tad vienkārši kalpotājs?

—  Jā.

—           Es pazīstu šo vapeni, — teica Lamota kundze, vēlreiz apskatīdama aploksni.

Tad viņa pielika zīmogu pie lampas liesmas.

—   Deviņi zelta rombi sarkanā laukā. Kam ir šāds vapenis?

Kādu brīdi viņa veltīgi mēģināja atcerēties.

—   Nu, apskatīsim vēstuli, — tā noteica.

Un, rūpīgi attaisījusi aploksni, lai nesabojātu zīmogu, viņa lasīja:

„Madame, tā persona, pie kuras Jūs griezāties ar savu lūgumu, varēs sastapt Jūs rītvakar, ja Jūs būsit tik laipni atvērt viņai Jūsu durvis."

— Un tas ir viss? Grāfiene atkal pārdomāja.

—           Es esmu rakstījusi tik da — viņa teica. — Bet padomāsim, kam tad es esmu rakstījusi? Visai pasaulei. Vai tas ir vīrietis, vai sieviete, kas man sūta šo atbildi?.. Pēc rokraksta nevar noteikt… gluži neizteiksmīgs… īsts sekretāra rokrasts… Bet stils? īsts labdara stils, parupjš un vecmodīgs.

Un viņa pārlasīja:

„Persona, pie kuras Jūs griezāties ar savu lūgumu…"

—   Šī frāze ir mazliet pazemojoša. Droši vien rakstītāja ir sieviete.

Tad viņa turpināja:

„… varēs sastapt Jūs rītvakar, ja Jūs būsit tik laipna atvērt viņai Jūsu durvis."

—           Sieviete būtu teikusi: „Gaidīs Jūs rītvakar." Tātad tas ir vīrietis… Tomēr šā vakara viešņas arī ieradās pie manis un tās bija augstas kārtas dāmas. Nekāda paraksta… Bet kam gan vapenī ir deviņi zelta rombi? Ak, — viņa iesaucās, — es esmu kā bez galvas! — nu taču Roāns. Jā, jā, atceros, es aizrakstīju monsieur Gcmcnē un monsicur Roānam. Viens no viņiem man atbild, tas ir skaidrs… Vapenis nav sadalīts četrās daļās, tātad vēstule ir no kardināla… Ak, kardināls Roāns, šis slavas- kārais, galantais kavalieris un dāmu mīlulis; viņš ieradīšoties sastapt Lamota kundzi, ja tā atvēršot viņam savas durvis.

—           Viņš var būt pilnīgi drošs, durvis viņam tiks atvērtas… Bet kad tas bija? Ak tā — rītvakar.

Un Lamota kundze nogrima domās:

„Labdarības komitejas dāma, kaut arī tā pasniedz simts luidoru, var tikt pieņemta manos bēniņos; viņas kājas var salt uz mana aukstā klona; viņa var grozīties manos krēslos, kas cieti kā svētā Lorāna restes, tikai bez uguns. Bet garīdznieku kārtas princis, buduāru cilvēks un siržu valdnieks! Nē, nē, nabadzīgajā miteklī, kur ierodas karaliskais virspriesteris, vajag vairāk luksusa nekā dažā labā bagātnieka dzīvoklī."

Tad, pagriezusies pie kalpones, kas klāja savas kundzes gultu, viņa teica:

— Klotilde, tikai neaizmirstiet rīt no rīta mani piecelt labi agri.

Un lai ērtāk varētu ļauties savām domām, grāfiene pamāja Klotildci atstāt viņu vienu.

Vccā uzpūta ogles, ko pirmīt bija aprušinājusi ar pelniem, lai piešķirtu dzīvoklim vēl trūcīgāku izskatu, tad, durvis aizvērusi, ielīda pieliekamajā kambarītī, kur viņa gulēja.

Turpretī Žanna Valuā pat nedomāja gulēt, bet visu nakti apsvēra savus plānus. Pie naktslampiņas gaismas viņa ar zīmuli uzmeta dažādas piezīmes, un tikai, kad bija skaidrībā par rītdienas gaitām, viņa ap pulkstens trim ieslīga īsā snaudā, no kuras to, kā jau bija pieteikts, Klotilde pamodināja līdz ar rītausmu.

Pulkstens astoņos viņa pabeidza savu tualeti un stāvēja ģērbusies elegantā zīda tērpā ar ne mazāk elegantu frizūru. Tagad viņa vārda tiešā nozīmē bija smalka dāma un skaista sieviete ar melnu punktiņu uz kreisā vaiga un izrakstītu somiņu rokā. Klotildi viņa aizsūtīja sameklēt tai kādus no tiem ratiem, kas parasti stāvēja Kāpostu Tilla ielā.

Viņa gan labāk būtu izvēlējusies nesamo krēslu, bet pēc tāda būtu nācies iet pārāk tālu. %

Neveiklajam pajūgam, ko vilka spēcīgs overnietis, grāfienes kundze bija devusi rīkojumu nogādāt viņu Karaļa laukumā pie Dienvidu paviljona, kur kādas pamestas celtnes apakšstāvā bija apmeties dekorators un tapsētājs, meistars Fengrē, kas par lētu naudu pārdeva un izīrēja lietotas mēbeles.

Overnietis drīz vien aizrāva savu pasažieri no Sentkloda ielas līdz Karaļa laukumam.

Un tā, lūk, desmit minūtēs pēc aiziešanas mēs redzam grāfienes kundzi apbrīnojam un izvēlamies visdažādākos priekšmetus šinī veikala haosā, par kuru mums pāris vārdu jāsaka.

Lai lasītājs iedomājas šķūnim līdzīgu piecdesmit pēdas garu, trīsdesmit pēdas platu un divdesmit septiņas pēdas augstu telpu. Tās sienas ir apkārtas ar Indriķa IV un Ludviķa XIII laika tepiķiem un audumiem. Pie griestiem karājas milzums daudz dažādu priekšmetu — pārsvarā žuburotas lampas, baznīcu lustras, izbāztas ķirzakas un ērmīgas lidojošās zivis.

Uz grīdas kaudzēs samesti tepiķi un paklāji, mēbeles ar izvirpotām kājām un vītņu kolonnām, ozolkoka griezumiem greznotas bufetes, Ludviķa XV laika konsoles ar zeltītām kājām, dīvāni, ar rožainu damastu vai Utrehtas samtu pārvilkti atpūtas krēsli, milzīgi, ar ādu apvilkti atzveltnes krēsli, kādus ļoti cienīja Sullijs, mclnkoka skapji ar inkrustācijām un vara kalumiem, galdiņi ar emaljas vai porcelāna virsmu, spēļu un tualetes galdiņi ar visiem piederumiem, kumodes ar koka inkrustāciju ziediem.

Rožkoka vai ozolkoka gultas ar paaugstinājumu vai baldahīnu; vislielākā izvēle dažādas krāsas un veida aizkari, kas juku jukām jaucās šinī krēslainajā šķūnī.

Klavesīni, spineti, arfas, cītaras.

Tad veselas rindas dažādu apģērba gabalu: veļa, dāmu zīda kleitas līdzās kungu samta svārkiem; gan tērauda, gan sudraba, gan perlamutra rokturi zobeniem.

Lukturi, senču portrejas, gleznas, ierāmētas gravīras un bezgalīgi daudz toreiz moderna Vernē imitāciju, tā paša Vernē, kam karaliene tik laipni un asprātīgi pateica:

— Tikai jūs, monsieur Vernē, vienīgais visā Francijā varat likt lietum līt un saulei spīdēt.

## XIV. MEISTARS FENGRĒ

Lūk, tas viss kārdināja mazturīgo pircēju skatienus un fantāziju, kad tie iegriezās meistara Fcngrē veikalā Karaļa laukumā.

Visas lietotās mantas bija arī atzīmētas ccnu rādītājā. Bet ja tās tika sakomplektētas no atsevišķiem gabaliem, kas pacēla cits cita vērtību, tad bieži vien varēja še sastādīt komplektu, kas nedarīja kaunu visizvēlīgākajam pircējam.

Lamota kundze, apskatīdama visu šo bagātību, vispirms ņēma vērā, kas viņai trūka Sentkloda ielā.

Viņai trūka salona, kur novietot šos dīvānus un atzveltnes krēslus.

Viņai nebija arī ēdamistabas — bufetēm, etažerēm un trauku galdiņiem.

Nebija buduāra — persiešu aizkariem, rotu galdiņiem un aizstatņiem.

Un, visbeidzot, kas viņai trūka, ja ari būtu bijis savs salons, ēdamistaba un buduārs, tā bija nauda, ar ko iegādāties visas šīm telpām nepieciešamās mēbeles.

Bet ar Parīzes tapsētājiem visos laikos ir bijis iespējams noslēgt darījumus un nekad nav dzirdēts, ka jauna, skaista dāma būtu kaut kur nomirusi durvju priekšā tikai tāpēc, ka viņai neviens tās nebūtu gribējis atvērt.

To, ko Parīzē nenopērk, to noīrē, un tie ir mēbelēto dzīvokļu īrnieki, kas radījuši parunu „Voir c'est avoir".

Lamota kundze, cerēdama kaut ko noīrēt, kad bija visu labi pārlikusi, apstājās pie kādas tumšas, ar dzeltenīgu zīdu pārvilktas garnitūras, kas tai bija iepatikusies pēc pirmā acu uzmetiena.

Bet nekad šī garnitūra, kas satāvēja no desmit atsevišķiem priekšmetiem, nebija ietilpināma Sentkloda ielas dzīvokļa piektajā stāvā.

Lai tās novietotu, bija nepieciešams noīrēt ceturto stāvu, kur bija priekšistaba, ēdamistaba, neliels salons un guļamistaba.

Tādā kārtā ceturtajā stāvā notiktu kardināla dāvanu pieņemšana, bet piektajā — labdarības komitejas pieņemšana, tas ir, lepnībā viņa saņemtu dāvanas no tiem, kas tās dod aiz godkārības, bet nabadzībā — no tiem, kas aizspriedumu dēļ nemēdz dod tur, kur nav vajadzības pēc atbalsta.

Nonākusi pie šāda slēdziena, Lamota kundze- pagriezās uz šķūņa tumšāko kaktu, kur krēslā mirdzēja luksuss: kristāls, sudrabs, zelts un spoguļi…

Tur viņa ieraudzīja kādu tipisku nevaļīga izskata Parīzes pilsoni ar zobgalīgu smaidu uz lūpām, kas uzlicis uz savu mazo roku rādītāja pirkstiem atslēgu un salicis pirkstgalus kopā, grieza to riņķī.

Šis cienījama izskata vecu lietu uzraugs nebija neviens cits, kā pats meistars Fengrē, kuram viņa komiji jau bija paziņojuši par jaunās dāmas vizīti.

Pagalmā varēja redzēt, ka šie komiji, ģērbušies rupja auduma uzvalkos, ar caurām zeķēm kājās, strādāja, lai ar veco mēbeļu daļām izlāpītu labākās, vai, pareizāk sakot, viņi uzšķērda vccos dīvānus un polstērētās mēbeles, lai ar šo saturu atjaunotu to pēcnācējus.

Viens sukāja astrus, piejauca tiem labi daudz pakulu un ar šo maisījumu piepolsterēja kādu mēbeles gabalu.

Kāds otrs lakoja glītus atzveltnes krēslus. Trešais gludināja smaržīgās ziepēs izmazgātos audumus.

Un no visām šīm mēbeļu grabažām drīz vien veidojās jaunās un glītās, ko Lamota kundze pašreiz apbrīnoja.

Monsieur Fengrē, pamanījis, ka jaunā kundze varēja noskatīt viņa komiju darbu un nākt pie kāda secinājuma, kas pavisam nesakristu ar viņa interesēm, pasteidzās aizvērt durvis uz pagalmu aiz bailēm, ka putekļi varētu kaitēt kundzes acīm.

—  Bez tam, kundze… — viņš apklusa.

Tas bija jautājums.

—   Grāfiene Lamota Valuā, — Žanna nevērīgi pateica savu vārdu.

Dzirdot šo labskanīgo titulu, monsicur Fengrē atvienoja savu pirkstu

galus, iebāza atslēgu kabatā un panāca uz priekšu.

—           O, — viņš teica, — še nav nekā, kas madamc varētu noderēt. Man ir gan jaunas, gan skaistas, gan lieliskas lietiņas, bet madame nevajag iedomāties: tāpēc, ka mēs esam Karaļa laukumā, meistars Fengrē nevar sacensties ar karaļa tapsētājiem. Es lūdzu, madamc, neaplūkot šis grabažas, bet gan apskatīties citā veikalā.

Žnna nosarka.

Viss, ko viņa še redzēja, tai likās skaists, tik skaists, ka viņa pat necerēja neko no tā iegūt.

Kaut gan viņa jutās paglaimota ar meistara Fingrē novērtējumu, tomēr baidījās, ka viņš to būs novērtējis par augstu.

Viņa nolādēja savu godkārību un nožēloja, ka nebija uzdevusies par vienkāršu pilsoni.

Bet apķērīgai galvai nav ļaunuma bez labuma.

—   Nē, monsicur, — viņa teica, — es nebūt nevēlos kaut ko jaunu.

—   Madamc droši vien ir iekārtojams kāds viņas draugu dzīvoklis.

—           Jūs uzminējāt, monsicur, tas ir kāds draugu dzīvoklis un jūs sapratīsit, ka šādam dzīvoklim…

—           Pilnīgi pareizi. Lai madamc izvēlas, — atbildēja Fengrē, viltīgs kā īsts Parīzes tirgotājs, kam viņa patmīlība nebūt neliedz pārdot vecu mantu, tāpat kā jaunu, ja vien viņam ir izredzes nopelnīt no vienas tikpat labi, kā no otras.

—   Piemēram, cik maksātu šī nelielā, tumšā garnitūra?

—   O, madamc, tā ir tīrais sīkums, pavisam tikai desmit priekšmetu.

—   Istaba arī ir tikai vidēja lieluma, — atbildēja grāfiene.

—  Kā jūs, madamc, pati redzat, tā ir pavisam jauna.

—  Jauna… mūsu gadījumā.

—           Bez šaubām, — iesmējās Fengrē, — bet tāda, kāda ir, tā maksā astoņsimt livru.

Viņa sāka simulēt sapīkumu.

—           Bet es ar jums, monsieur, nemaz nerunāju par pirkšanu, — viņa iesaucās. — Kā gan jūs varat iedomāties, ka es pirkšu šīs grabažas. Runa var būt vienīgi par īrēšanu un tad vēl…

Fingrē saviebās, kunde viņa acīs sāka zaudēt savu vērtību. Te vairs nebija runa par vecu mēbeļu pirkšanu, bet vienīgi par izīrēšanu.

—  Tātad jūs vēlaties šīs mēbeles uz gadu? — vaicāja Fingrē.

—           Nē, tikai uz mēnesi, man tās vajadzīgas kādam iebraucējam no provinces.

—  Tad rēķināsim simt livru mēnesī, — teica Fingrē.

—           Man liekas, ka jūs jokojat. Tādā kārtā es astoņos mēnešos par šīm mēbelēm būšu samaksājusi viņu vērtību.

—  Tur jums, grāfien, ir taisnība.

—   Nu - tātad?

—           Tātad, grāfien, ja tās reiz piederēs jums, tās nepiederēs vairs man un man vairs nebūs jārūpējas par to uzturēšanu un labošanu, kas viss maksā naudu.

Lamota kundze pārdomāja.

„Simt livru mēnesī, tas ir daudz; bet jāparedz sekojošais: vai nu tas man būs par dārgu un es pēc mēneša atdošu tirgotājam viņa mēbeles

atpakaļ ar lepnu žestu, vai ari es mēneša laikā varēšu sev pasūtīt jaunas. Es esmu nolēmusi izdot šim nolūkam pieci vai seši simti livru. Spēlēsim reiz lielu spēli un izdosim simt ekiju!"

—   Es paturu šo iekārtu, — viņa tcica skaļi, — protams, arī aizkariem vajag būt klāt.

—   Jā, grāfien.

—   Un kur paliek tepiķi?

—   Tie ir še.

—   Nu, un ko jūs man piedāvātu otrai istabai?

—   Šos zaļos soliņus, šo ozola skapi, galdu ar vītām kājām un zaļa damasta drapērijas.

—   Labi, un guļamistabai?

—   Skaistu, platu gultu, ar labu matraci un sudraba rozēm izrakstītu samta segu, zilus aizkarus, mazliet gotisku, bet bagātīgi zeltītu kamīna rotājumu.

—   Tad buduāram?

—   Melnas mežģīnes. Apskatiet tās, grāfien! Kumodi ar skaistu koka inkrustāciju, tādu pašu skapīti, dīvānu un lēnkrēslus ar gobelēna pārvalku, elegantu kamīnu, kas nāk no Pompadūra kundzes guļamistabas Šuazī pilī.

—   Un to visu par kādu cenu?

—   Uz vienu mēnesi?

—   Jā.

—   Četri simti livru.

—   Klausieties, es jūs lūdzu neuzskatīt mani par kādu grizeti. Manas kārtas ļaudis neļauj sevi apmānīt ar drapērijām. Padomājiet vien: četri simtu livru mēnesī veido četri tūkstoši astoņi simti livru gadā un par šo naudu cs varu iekārtot pili.

Meistars Fengrē pakasīja pakausi.

—   Jūs mani piespiedīsit turpmāk bēgt no Karaļa laukuma.

—   Man par to, grāfien, būtu ļoti žēl.

—   Nu, tad pierādiet! Es jums par visām šīm mēbelēm došu simt ekiju.

Un Žanna izrunāja šos vārdus ar tādu noteiktību, ka tirgotājs no jauna

iedomājās par nākotni.

—   Lai notiek, grāfien, — viņš tcica.

—   Tikai ar vienu nosacījumu.

—   Kādu?

—   Ka tas viss būtu nolikts un iekārtots dzīvoklī, kuru cs jums norādīšu, līdz pulkstens trijiem pēc pusdienas.

—   Grāfien, apdomājiet, pašreiz pulkstens sit desmito stundu.

—   Jā vai nē?

—   Kur tas būtu, grāfien?

—   Sentkloda ielā, blakus Purvam.

—   Tātad pāris soļu?

—   Tieši tā.

Tirgonis pavēra durvis uz pagalmu un sauca: — Silvēn! Landrl! Remi!

Visi trīs mācekļi tūdaļ atskrēja, priecīgi, ka radusies izdevība pārtraukt darbu un paskatīties uz skaisto dāmu.

—    Šurp vāģus un nestuves! Remī, jūs ņemsit salona iekārtu. Silvēns iekraus vāģos priekšistabas mēbeles, bet jūs, Landrī, kā rūpīgākais, uzņemieties nogādāt guļamistabas iekārtu!

—    Nokārtosim, madamc, mūsu līgumu, es došu kvīti par saņemto summu.

—    Te jums būs seši dubloni, no kuriem man vēl pienākas saņemt atpakaļ.

—   Lūdzu, madamc, divi sešlivru gabali.

—    Tos es izmaksāšu šiem kungiem, kad viss būs kārtībā, — atbildēja grāfiene.

Un uzdevusi savu adresi, viņa aizbrauca.

Stundu vēlāk grāfiene noīrēja ceturto stāvu, un nebija pagājušas vēl divas stundas, kad jau salons, uzgaidāmā istaba un guļamistaba visas reizē bija iekārtotas un apmēbelētas.

Desmit minūtes vēlāk Landrī, Remī un Silvēns saņēma sešas livras dzeramnaudas.

Kad dzīvoklis šādā kārtā bija ticis pārvērsts, logi nospodrināti kamīns iekurts, Zanna sēdās pie savas tualetes un divas stundas nodevās labsajūtai; baudai, kādu izjūt, kājām minot mīkstu tepiķi, jūtot, ka silta gaisa vilnis plūst ap tevi un gar gobelēniem nokārtajām sienām, un ieelpojot ziedu smaržu, kuru izraisa japāņu vāzē novietotās puķes, šūpodamas savas galviņas siltajā istabas gaisā.

Meistars Fengrē nebija aizmirsis abās pusēs spogulim picrīkot zeltītos svečturus ar slīpēta kristāla prizmu piekariņiem, kuros sveču liesma atmirdzēja visās varavīksnes krāsās.

Siltums, ziedi, sveces, parfīms; Zanna izmantoja visu, lai izdaiļotu Viņa Eminencei nolemto paradīzi.

Viņa vēl parūpējās arī par to, lai durvis uz guļamistabu paliktu pusvirus, tā ka būtu redzams iekurinātais kamīns, kura uguns atspulgoja krēslu kājās gultas pulējumā un Pompadūra kundzes kājsoliņos, uz kuru himēru galvām daiļā favorīte tik bieži bija atbalstījusi savas elegantās kājiņas.

Bet ar to Zannas koķetērija vēl nebeidzās.

Zanna ķērās pie savas tualetes un paveica to ar tādu izmeklētu gaumi un lietpratību, ka Lamots, viņas vīrs, par to droši vien būtu uztraucies.

Ieturējusi vieglas vakariņas, lai saglabātu visu savu gara možumu un eleganto bālumu, Zanna savā guļamistabā iegrima mīkstā atpūtas krēslā pretī kamīnam.

Ar grāmatu rokā un tupelītē apauto kājiņu uz soliņa atbalstījusi, viņa klausījās pulksteņa tikšķēšanā un tālajā ekipāžu troksnī, kas šad un tad pārtrauca Sentkloda ielas klusumu.

Viņa gaidīja. Pulkstenis nosita deviņi, desmit un beidzot vienpadsmit, bet neviens neieradās ne braukšus, ne kājām.

Vienpadsmit! Šī ir tā stunda, kad galantajiem prelātiem, kas kaut kur priekšpilsētā, ieturēdami vakariņas, ir sakairinājuši savas labdarības tieksmes, vajag pabraukt tikai mazu gabaliņu līdz Sentkloda ielai, lai tur par lētu naudu iegūtu cēlu un reliģiozu filantropa slavu.

Kalvarī Jaunavu tornī pulkstenis nosita divpadsmito stundu.

Nebija nc ekipāžas, ne prclāta; sveces jau sāka dzist.

Liesma kamīnā, kas gaidās tik ilgi bija uzturēta, saplaka kvēlošās oglēs, kas drīz vien pārklājās ar pelnu plēnēm. Abās istabās bija tropisks karstums.

Vccā kalpotāja, kas arī bija sagatavojusies viesu saņemšanai, sapīkusi murmināja, žēlodama savas ccpurītes pretenciozo lenšu rotu, jo kad viņa, sēdēdama savā priekšistabas krēslā pie svcccs gaismas, iesnaudās, mākslīgais lenšu mezgls liecās līdzi viņas galvai un tam nācās ciest gan no sveces liesmas, gan arī apmirkt kūstošajos taukos.

Pusvienos Zanna, bezgala saniknota, piecēlās no sava krēsla, kā viņa to šovakar jau simtām reižu bija darījusi, lai pa logu palūkotos uz kluso ielu.

Visur valdīja tāds miers un klusums, kā pirms pasaules radīšanas.

Viņa lika sevi izģērbt, tad, atsacīdamās no vakariņām, atlaida kalponi, kuras jautājumi to jau sāka nervozēt.

Bet palikusi viena aiz skaistajiem aizkariem, savā greznajā gultā, viņa tāpat kā vakar nevarēja aizmigt, taču vakar tas bija daudz laimīgāks un bezrūpīgāks nomods: viņa tad vēl loloja visas savas cerības.

Tomēr, lai galīgi nekapitulētu nenovīdīgā likteņa priekšā, Zanna atrada kardināla neatnākšanai dažādus iemeslus.

Pirmais bija tas, ka viņam, kā jau kardinālam un galma virsganam, bija tūkstošiem dažadu darīšanu un rūpju, kas bija daudz svarīgākas nekā kāda tur vizīte Sentkloda ielā.

Otrs bija tas, ka viņš vēl nepazina šo mazo grāfieni Valuā, un šis attaisnojums daudzmaz apmierināja Zannu. Nudien, viņa būtu izmisusi, ja Roāns nebūtu turējis vārdu pēc pirmās vizītes pie viņas.

Bet Zannai gribējās šo slēdzienu pamatot ar kādu taustāmāku pierādījumu.

To viņa nekavējās sev sagadāt: viņa izlēca no gultas un balta kā eņģelis savā greznajā naktstērpā aizdedza sveces un ilgi vēroja sevi spogulī.

Kad pārbaude bija beigusies, viņa apmierināti pasmaidīja, nopūta sveces un likās gulēt.

Šis slēdziens viņu apmierināja.

## XV. KARDINĀLS ROĀNS

Nākamā rītā Zanna, nezaudēdama dūšu, lika uzpost dzīvokli, bet tad ķērās pie savas tualetes.

Spogulis viņai bija pareģojis, ka ieradīsies kardināls, lai arī cik maz tas būtu dzirdējis par viņu runājam.

Pulkstenis bija septiņi un kamīnā gaiši kurējās uguns, kad kāda kariete iegriezās Sentkloda ielas slīpumā.

Zanna vēl nebija paguvusi ieņemt savu novērotājas posteni pie loga.

No karietes izkāpa lielā mētelī ģērbies vīrietis un, kad šis cilvēks bija ienācis pa ārdurvīm, kariete iegriezās mazā sānieliņā, lai nogaidītu kunga atgriešanos.

Drīz vien nošķindēja zvaniņš un Lamota kundzes sirds sāka tik skaļi pukstēt, ka to varēja pa gabalu saklausīt.

Bet, sakaunējusies par savu nepamatoto jūtu mulsumu, viņa pavēlēja savai sirdij klusēt, sakārtoja izskaļīgāk zeltā izšūto galdautu, uzmeta uz klavesīna ķādu modernu āriju un uz kamīnstūra — jaunu žurnālu.

Pēc dažām sekundēm Klotilde pieteica:

—   Persona, kas jums aizvakar rakstījusi.

—   Palūdziet ienākt, — atbildēja Zanna.

Viegliem soļiem, čīkstošās kurpēs ienāca skaists, zīdā un samtā ģērbies vīrietis. Galvu viņš turēja augsti paceltu un viņa staltais augums, likās, aizsniedza griestus. Tas bija viss, ko Zanna, pieceldamās viesi saņemt, paguva ievērot.

Viņai tikai nepalika, ka atnācējs nebija minējis savu vārdu.

Bet, apņēmusies izmantot visas priekšrocības, kādas ir sievietei, kas rūpīgi sagatavojusies sava nodoma īstenošanai, viņa jautāja tādā tonī, kas drīzāk piestāvētu protežētājai nekā protežē meklētājai:

—   Ar ko man tas gods runāt?

Princis palūkojās uz durvīm, pa kurām nule bija izgājusi vecā kalpotāja.

—   Es esmu kardināls Roāns, — viņš tcica.

To dzirdot, Lamota kundze pamēģināja aiz pārsteiguma pietvīkt un, pieņēmusi pazemīgu izskatu, palocījās ar tik dziļu reveransu, kādu mēdz taisīt tikai karalim.

Viņa pabīdīja atzveltnes krēslu un tai vietā, lai atsēstos uz soliņa, kā to prasīja etiķete, viņa pati arī atsēdās savā ērtajā atzveltnes krēslā.

Kardināls, saprazdams uzaicinājumu justies pilnīgi brīvi, nolika cepuri uz galda un skatījās Zannai acīs, kas tāpat nenolaida acis no kardināla.

—   Un tas būtu taisnība, jaunkundz? - viņš tcica.

—   Madamc, — pārlaboja Zanna.

—   Piedošanu… es aizmirsu…

—   Tātad tas būtu taisnība, madamel..

—   Mana vīra vārds, monsieur, ir grāfs Lamots.

—   Pareizi, pilnīgi pareizi, karaļa gvards.

—   Jā, monsicur.

—   Un jūs, madamc, esat dzimusi Valuā?

—   Jā, Valuā, monsicur.

—           Liels vārds, rets vārds, izmiris vārds, — tieca kardināls, sakrustodams kājas.

Žanna noģida kardināla šaubas.

—            Izmiris? Nē, monsieur, — viņa atteica, šo vārdu nesu es un mans brālis, barons Valuā.

—   Vai tas ir atzīts?

—           Viņam nav nekādas vajadzības būt atzītam, mčnsicur. Mans brālis var būt nabags vai bagāts, viņš vienmēr būs un paliks tas, kas viņš ir dzimis — barons Valuā.

—           Madamc, cs jūs lūdzu man mazliet pastāstīt par šo sakarību. Jūs mani interesējat un šis ģērbonis ir man simpātisks.

Žanna vienkārši un atklāti izstāstīja visu to, kas mūsu lasītājiem jau ir zināms.

Kardināls klausījās un skatījās, acis no viņas ncnolaizdams.

Viņš nemaz necentās apslēpt gūtos iespaidus, un kādēļ gan lai viņš to būtu darījis? Viņš neticēja ne Žannas dižciltībai, nc viņas nopelniem; viņš redzēja to skaistu, jaunu un nabagu; viņš Žannu aplūkoja un ar to pietika.

Žanna, kuras acīm nekas nepalika apslēpts, tūdaļ nojauta sava nākamā protežē zemos nodomus.

—           Tādā kārtā, — nevērīgi teica Roāns, — jūs patiesi esat bijusi ļoti nelaimīga.

—   Es, monsicur, par to nesūdzos.

—   Tomēr, attēlodami jūsu stāvokli, man ir stipri pārspīlējuši?

Viņš palūkojās visapkārt.

—   Šis dzīvoklis ir ērts un pieklājīgi iekārtots.

—           Kādai grizetei — bez šaubām, — cieti noteica Žanna, kas dega aiz nepacietības ievadīt lietu īstās sliedēs. — Tur es, monsicur, varu tikai piekrist.

Kardināls sakustējās.

—   Kā! — viņš iesaucās, — jūs to saucat par grizetes istabas iekārtu?

—   Es domāju, monsicur, jūs neteiksit, ka tā ir piemērota princesei.

—            Un jūs esat princese, — noteica kardināls ar to smalko ironijas pieskaņu, ko tikai ļoti inteliģentas vai augstu stāvošas personas prot piejaukt savai izteiksmei, pie tam nekļūdamas bezkaunīgi banālas.

—           Es esmu dzimusi Valuā, tāpat kā jūs esat dzimis Roāns, tas ir viss, ko es zinu teikt, — atbildēja Žanna.

Un šajos vārdos bija ielikts tik daudz apbēdinātas un neatzītas sievietes protesta maigā cēluma, tic tika izteikti ar tādu cienību un saskaņu, ka princis nebija aizvainots un kā vīrietis jutās samulsis.

—           Kundze, — viņš tcica, — es pavisam aizmirsu, ka man pirmāmkārtām vajadzēja atvainoties. Es jums rakstīju, ka ieradīšos še vakar vakarā, bet man bija jāpiedalās Versaļā monsicur Sifrēna sagaidīšanā. Tāpēc man nācās atteikties no prieka jūs apciemot.

—           Monsicur man parāda lielu godu ar to, ka ir atcerējies mani šodien, un monsicur grāfs Lamots ļoti nožēlos, ka viņš vēl joprojām atrodas savas nabadzības trimdā, kas viņam laupa iespēju baudīt tik ievērojamas personas apciemojumu.

Vārdiņš „vīrs" tūdaļ saistīja kardināla uzmanību.

—   Vai jūs, madamc, še dzīvojat viena? — viņš jautāja.

—   Gluži viena, monsicur.

—  Tas ir ļoti jauki, ka tā dzīvo jauna, skaista sieviete.

—          Tas ir gluži dabīgi, monsicur, ka tā dzīvo sieviete, kas tiek izstumta no tās sabiedrības, no kuras to šķir viņas nabadzība.

Kardināls klusēja.

—            Man liekas, — viņš atsāka, — ka ģcncologi nenoliedz jūsu dižciltību.

—            Ko tas man līdz? — nicīgi iesaucās Zanna, ar koķetu žestu sakārtodama mazās, nopūderētās sprodziņas uz deniņiem.

Kardināls pavilka tuvāk krēslu, it kā gribētu sasildīt pie uguns savas kājas.

—           Madamc, — viņš teica, — es jau sen esmu gribējis un arī tagad gribu zināt, kādā ziņā es jums varētu būt noderīgs?

—   Gluži nekādā, monsicur.

—  Kā, nekādā?

—  Jūsu Eminence, bez šaubām, parāda man lielu godu.

—   Runāsim atklāti.

—  Es gan tiešām nezinu, kā es varētu būt vēl atklātāka.

—            Jūs nupat vēl man sūdzējāties, — teica kardināls, pārlaizdams skatienu istabai, lai atgādinātu Žannai, ko tā nupat vēl bija teikusi par grizetes cienīgu dzīvokļa iekārtu.

—  Jā, protams es sūdzējos.

—  Nu un tad?

—           O, monsicur, es redzu, ka Jūsu Eminence grib man pasniegt kādu ubagdāvanu.

—  M ada mcl

—            Jā, jā, neko citu. Ubagdāvanu. Es tās gan esmu saņēmusi, bet turpmāk tās vairs nepieņemšu.

—  Ko jūs ar to gribat teikt?

—           Monsicur, es esmu jau diezgan ilgi pacietuši pazemojumus, ilgāk es to vairs nespēju paciest.

—        Madamc, jūs nelietojat īsto vārdu. Nabadzība nav nekāds apkaunojums.

—        Arī manam vārdam ne? Sakiet man, monsicur Roān, vai jūs ietu ubagot?

—   Es nerunāju par sevi, — apjucis lepni atbildēja kardināls.

—        Monsicur, es pazīstu tikai divējādus ubagošanas veidus: karietē vai pie baznīcas durvīm; zīdā un samtā vai skrandās. Un tā, lūk, nupat es vēl nesapņoju par to godu piedzīvot jūsu apciemojumu; es domāju, ka esmu aizmirsta.

—   Ā, tad jūs zinājāt, ka es esmu jums rakstījis?

—        Es taču pazinu jūsu krāsas un zīmogu uz vēstules, kuru jūs, man godu parādīdami, atsūtījāt.

—   Bet jūs izlikātics, ka mani nepazītu.

—        Tas tāpēc, ka jūs pieteikdamies neparādījāt man to godu nosaukt savu vārdu.

—         Lūk, šis lepnums man patīk! — iesaucās kardināls, uzmanīgi vērodams Zannas dedzīgās acis un augstprātīgo sejas izteiksmi.

—         Es teicu, — viņa turpināja, — ka biju nodomājusi pirms jūsu ierašanās nomest šo manas nabadzības bēdīgo mēteli, kas tik tikko apsedz mana vārda kailumu un, kā katra ubadze iet skrandās, lai izlūgtos savu maizes kumosu nc lepnuma dēļ, bet no garāmgājēju līdzcietības.

—   Es ceru, madamc, ka jūsu līdzekļi nav vēl izsīkuši.

Zanna neatbildēja.

—         Varbūt jums ir vēl kādi īpašumi, kaut arī ieķīlāti, vai ģimenes rotaslietas, piemēram, kā šī te?

Un viņš norādīja uz rotu kārbiņu, ar kuru rotaļājās slaidie, baltie jaunās dāmas pirksti.

—   Šī te? — jautāja Zanna.

—   Goda vārds, tā ir interesanta mantiņa. Vai jūs man atļautu?

Un viņš paņēma kārbiņu.

—   A, portrets!

Un kardināls pārsteigts sakustējās.

—   Vai jūs pazīstat šā portreta oriģinālu? — jautāja Zanna.

—   Tas ir Marijas Terēzes portrets.

—   Marija Terēze?

—   Jā, Austrijas ķeizariene.

—   Vai patiesi? — iesaucās Zanna, — jūs, monsieur, tā domājat?

Kardināls rūpīgi apskatīja kārbiņu.

—   Kur jūs to dabūjāt? — viņš jautāja.

—   No kādas dāmas, kas vakar še bija.

—   Pie jums?

—   Pie manis.

—   Hm, no kādas dāmas…

Un kardināls no jauna apskatīja kārbiņu.

—            Es mazliet kļūdījos, monsicur, — tcica grāfiene, — pie manis vakar bija divas dāmas.

—           Un viena no viņām atstāja jums šo kārbiņu? — kardināls neuzticīgi jautāja.

—   Ne, viņa man to neatstāja.

—   Bet kā tad tā nāca jūsu rokās?

—   Viņa to še aizmirsa.

Kardināls kļuva domīgs, tik domīgs, ka grāfiene Valuā jutās intriģēta un nolēma uzmanīties.

Tad kardināls pacēla galvu un, uzmanīgi raudzīdamies grāfienei sejā, jautāja:

—           Un kā sauc šo dāmu? Es ceru, jus man piedosit par šo jautājumu,- viņš piebilda, — jo man tiešām kauns, ka es jūs iztaujāju kā izmeklēšanas tiesnesis.

—            Patiesi, monsicur, — atteica grāfiene Lamota, — tas ir savāds jautājums.

—   Varbūt indiskrēts, bet ne savāds…

—   Nē, savāds. Ja es pazītu to dāmu, kas te aizmirsusi šo kārbiņu…

—   Tad?

—           Tad cs to viņai būtu aizsūtījusi. Bez šaubām — tā viņai ir vērtīga piemiņa, un es par viņas laipno apciemojumu neliktu tai pavadīt četrdesmit astoņas stundas bailēs un neziņā.

—   Tātad jūs viņas nepazīstat?

—           Nē, cs zinu tikai, ka viņa ir viena no labdarības komitejas valdes dāmām.

—   No kādas Parīzes komitejas?

—   Nē, Versaļas.

—   Versaļas? Un kādas labdarības komitejas dāma?..

—           Monsicur, es pieņemu no dāmām: ja sieviete atbalsta nabadzībā kritušu sievieti, viņa to nekad nepazemo. Un, lūk, šī dāma, ko bija informējuši par manu stāvokli, aiziedama atstāja uz mana kamīna apmales simts luidoru.

—           Simts luidoru! — pārsteigts iesaucās kardināls un tad tik apķērās, ka ar to var aizskart Žannas pašlepnumu, jo tā nevilšus sakustējās.

—           Piedošanu, madame, — viņš teica, — cs nemaz nebrīnos, ka jums ir devuši šo summu. Gluži otrādi, jūs pelnāt visu līdzjūtīgu ļaužu atbalstu un jūsu dzimums uzliek tiem likumīgu pienākumu jums palīdzēt. Es tikai brīnos par šīs dāmas amatu: labdarības dāmas parasti nemēdz pasniegt tik lielus pabalstus. Vai jūs man varētu īsumā uzskicēt šīs dāmas izskatu?

—           Tas man būs pagrūti, — atbildēja Zanna, lai vēl vairāk sakāpinātu sava viesa ziņkāri.

—   Kāpēc pagrūti? Viņa taču ieradās pie jums.

—            Tas taisnība. Bet šī dāma, kas acīmredzot negribēja tikt pazīta, slēpa savu seju lielā kapucē; bez tam viņa bija ģērbusies kažokā. Tomēr…

Grāfiene pūlējās atcerēties.

—  Tomēr, — neatlaidās kardināls.

—  Man likās, ka es redzēju… es neņemos apgalvot, monsieur.

—   Ko jūs redzējāt?

—   Zilas acis.

—   Un mute?

—  Maza, kaut gan lūpas, sevišķi apakšlūpa, bija diezgan pabiezas.

—   Vidēja vai slaida auguma?

—   Vidēja.

—   Un rokas?

—  Ļoti smalkas.

—  Kakls?

—   Garš un tievs.

—  Seja?

—   Cēla un cienīga.

—   Valoda?

—  Mazliet neskaidra. Bet varbūt, jūs, monsicur, pazīstat šo dāmu?

—  Kā gan lai es viņu, grāfien, pazītu? — atjautāja kardināls.

—           Nu, kaut vai spriežot pēc jūsu jautājumiem, vai tās simpātijās, kādu labu darbu darītāji savstarpēji parāda.

—   Nē, madamc, es šīs dāmas nepazīstu.

—  Tomēr, monsicur, jums varētu būt radusies kāda nojauta.

—  Kādā ziņā?

—   Varbūt sakarā ar šo ģīmetni?

—           Ak tā! — iesaucās kardināls, kas baidījās, ka varbūt būs par daudz izteicies, — jā, protams, šī ģīmetne.

—   Kas ir ar šo ģīmetni, monsicur?

—  Jā, man patiesi liekas, ka šī ģīmetne būtu…

—   Ķeizarienes Marijas Terēzes portrets, vai nc tā?

—  Jā, tā man liekas.

—   Un tātad jūs domājat?..

—            Es domāju, ka jūs būs apciemojusi kāda vācu dāma, piemēram, kāda no tām, kas Versaļā nodibinājušas palīdzības komiteju.

—   Versaļā?

—  Jā, Versaļā.

Un atkal kardināls apklusa. Bet bija redzams, ka viņš par kaut ko šaubās un ka šī rotu kārbiņa grāfienes rokās ir pamodinājusi viņā neuzticību un aizdomas.

Bet tas, par ko Žanna nebija skaidrībā un ko viņa veltīgi nopūlējās izprast, bija prinča šaubu dziļākie motīvi. Viņa nojauta, ka šie motīvi nekādā ziņā nebija viņai labvēlīgi un varēja novest pie tā, ka princis sāktu saskatīt še viņam izliktās lamatas.

Varēja taču būt, ka ir novērots, cik ļoti kardināls interesējās par visu, kam kaut kāds sakars ar karalieni, jo tas galmā sen vairs nebija nekāds noslēpums. Un mēs jau aprādījām, cik ļoti dažas personas bija ieinteresētas kurināt naidu starp karalieni un virsganu.

Šī Marijas Terēzes ģīmetne, šī kārbiņa, ko viņa mēdza lietot un ko tas tik bieši bija redzējis ķeizarienes rokās, kādā ceļā tā bija nonākusi šīs ubadzes Zannas dzīvoklī?

Vai tiešām pati karaliene būtu spērusi kāju šinī nabadzīgajā miteklī?

Vai tiešām Žanna to nebūtu pazinusi? Vai arī viņai bija kādi citi motīvi izlikties, ka nekā nezinātu, kāds gods viņai ticis parādīts.

Kardināls šaubījās.

Jau vakar viņam bija radušās aizdomas. Valuā vārds viņam bija licis sevišķi uzmanīties. Un, lūk, runa vairs nebija par nabadzīgu sievieti, bet par princesi, kuru atbalstīja pati karaliene, personīgi atnesdama tai savu labvēlību.

Vai patiesi Marija Antuancte bija tik žēlsirdīga?

Kamēr kardināls to visu pārdomāja, Zanna, kas viņu nebija izlaidusi no acīm un kas tik uzmanīgi bija sekojusi prinča izjūtu gammai, bija tuvu izmisumam, jo cilvēki, kam ir kādi blakusnolūki, pārcieš nežēlīgas mokas, redzot šaubāmies tos, kuru pārliecināšanai viņi ņēmuši palīgā tīru patiesību.

Klusums kļuva abiem neērts, un kardināls to pārtrauca ar citu jautājumu.

—            Bet vai jūs ievērojāt otru dāmu, kas pavadīja jūsu labvēli? Vai to jūs man varētu aprakstīt?

—            O, jā, to es labi redzēju, — atbildēja grāfiene. — Viņa ir slaida un skaista, ar apaļām formām, lielisku sejas krāsu un enerģiskiem vaibstiem.

—   Un vai pirmā dāma to ne reizi netika saukusi vārdā?

—   Jā gan, vienu reizi, bet tas bija viņas kristītais vārds.

—   Un kāds bija šis vārds?

—   Andrē.

—   Andrē! — iesaucās kardināls un nodrebēja.

Arī šī kustība, tāpat kā visas citas, Lamota kundzei nepalika nepamanītas.

Tagad kardinālam lieta bija skaidra. Andrē vārds bija izgaisinājis visas viņa šaubas un neziņu.

Un patiesi, viņš zināja, ka tiešām karaliene ar Tavernī jaunkundzi bija bijušas Parīzē. Galmā cirkulēja baumas par novēlošanos, par aizslēgtiem vārtiem, par laulātu ļaužu strīdu starp karali un karalieni, par to visu viņš bija dzirdējis Versaļā.

Kardināls atviegloti uzelpoja.

Sentkloda ielā viņam nedraudēja ne slazdi, ne sazvērestība, un Lamota kundze tam šķita skaista un tīra kā eņģelis.

Tomēr viņai vajadzēja izturēt vēl pēdējo pārbaudījumu. Kardināls bija diplomāts.

—           Grāfien, — viņš tieca, — man jāatzīstas, ka visvairāk es brīnos par kaut ko citu.

—  Par ko, monsicur?

—  Ka ar jūsu vārdu un titulu jūs neesat griezusies pie karaļa.

—  Pie karaļa?

—  Jā.

—           Bet, monsicur, cs karalim esmu iesniegusi četrdesmit lugumrakstu un tikpat daudz prasību.

—  Bez rezultāta?

—   Bez rezultāta.

—           Bet ja nu arī karalis atsakās, tad tomēr visi pārējie karaliskā nama prinči būtu ievērojuši jūsu prasības, piemēram, Orleānas hercogs ir līdzcietīgs un bieži mēdz darīt, tieši to, ko karalis nedara.

—           Es, monsicur, vērsos arī pie viņa augstības Orleānas hercoga, bet viss bija veltīgi.

—   Veltīgi! Par to man ir brīnums.

—            Protams, ja cilvēks nav bagāts, vai arī, ja viņam nav protežē, visi viņa lūgumi tiek tikai līdz valdnieku priekšistabām.

—            Vēl ir grāfs Artuā. Izpriecu mīlētāji bieži hdara labākus darbus nekā labdarības draugi.

—           Ar monsicur grāfu Artuā bija tāpat kā ar viņa augstību Orleānas hercogu un Viņa Majestāti Francijas karali.

—            Bet galu galā taču vēl atliek karaļa krustmātes. Vai nu es ļoti maldos, vai arī šīs vecās dāmas pret jums katrā ziņā būtu bijušas atsaucīgākas.

—  Arī nē, monsicur.

—           O, cs nevaru iedomāties, ka Elizabetes kundze, karaļa māsa, būtu tik bezjūtīga.

—           Taisnība, monsicur, viņas karaliskā augstība uz manu lūgumu bija apsolījusi mani pieņemt. Bet es patiesi nezinu, kā tas nākas: kad viņa bija pieņēmusi manu vīru, tā, neskatoties uz maniem neatlaidīgiem lūgumiem, nav vairs turējusi par vajadzīgu man kaut ko atbildēt.

—   Nudien, tas ir savādi, — noteica kardināls.

Tad pēkšņi, it kā šī doma viņam nule būtu ienākusi prātā, viņš iesaucās:

—  Ak, Dievs, mēs taču pavisam aizmirsām!

—   Ko tad?

—   Nu īsto personu, pie kuras jums vispirms vajadzēja griezties.

—   Un pie kā tad man vispirms būtu vajadzējis griezties?

—           Pie galvenās labvēlību izdalītājas, pie viņas, kas nekad nav atsacījusies atalgot nopelnus, — pie karalienes.

—  Pie karalienes?

—  Jā, pie karalienes. Vai jūs viņu jau esat redzējusi?

—   Nekad vēl, — vientiesīgi naivi atbildēja Žanna.

—  Kā, un jūs viņai neesat iesniegusi nevienu lūgumu?

—  Nekad.

—   Vai jūs neesat mēģinājusi panākt pie viņas audienci?

—  To esmu darījusi, bet bez panākumiem.

—            Jums vismaz vajadzēja lūkot nostāties viņai ceļā, lai viņa jūs ievērotu un uzaicinātu uz galmu. Tas arī būtu bijis viens līdzeklis.:

—  To cs nekad neesmu mēģinājusi.

—   Patiesi, madamc, tas, ko jūs man stāstāt, ir tīri vai neticami.

—           Ticiet man, es tikai divi reizes esmu bijusi Versaļā un redzējusi tur tikai divas personas: doktoru monsicur Luī, kas apmeklēja manu tēvu nabagmājā, un monsicur baronu Tavernī, kuram mani rekomendēja.

—           Un ko jums tcica monsicur Tavernī? Viņš jūs katrā laikā varēja pieteikt karalienei.

—   Viņš man atbildēja, ka es darot ļoti neprātīgi.

—  Kā tā?

—           Ka prasot no karaļa savu tiesību labvēlīgu atjaunošanu, cs līdz ar to pasvītroju savu radniecību, kas Viņa Majestātei var būt tikai nepieņemama, jo nabadzīgs rads nekad nav patīkams.

—  To varēja sagaidīt no šā brutālā egoista, — piebilda princis.

Brīdi viņš pārdomāja Andrē vizīti pie komteses.

„Cik savādi: tēvs noraida lūdzēju, bet karaliene atved pie tās viņa meitu. No šīs pretrunas kaut kam vajag iznākt."

—           Zvēru pie sava muižnieka godavārda, — viņš skaļi piebilda, — es esmu sajūsmināts, dzirdot sakām lūdzēju un visaugstākā dzimuma sievieti, ka viņa nekad nav redzējusi nc karali, nc karalieni.

—  Izņemot, protams, gleznā, — pasmaidīja Zanna.

—           Labi, — iesaucās kardināls, kurš tagad bija galīgi pārliecināts par grāfienes vaļsirdību un godīgumu, — ja vajag, cs pats jūs aizvedīšu uz Versaļu, kur jums atvērsies visas durvis.

—  Ak, monsicur, cik jūs esat labs! — priekā iesaucās grāfiene.

Kardināls pievirzījās tuvāk.

—           Un tas būtu neiespējami, — viņš tcica, — ja par jums drīzā laikā neieinteresētos visa pasaule.

—           Ak, monsieur, — Žanna koķeti nopūtās, — vai patiesi jūs tā domājat?

—  Es par to esmu vairāk nekā pārliecināts.

—   Es domāju, jūs, monsicur, man tikai glaimojat.

Un viņa cieši tanī paskatījās.

Tiešām, šī kardināla izturēšanās pēkšņā pārmaiņa varēja pārsteigt grāfieni, pret kuru vēl pirms desmit minūtēm viņš bija izturējies ar īstu dižciltīgu vienaldzību.

Žannas skatiens — tik straujš, kā no loka izlidojusi bulta, — trāpīja vai nu kardināla sirdi, vai viņa jūteklību. Viņā dzirkstīja vai nu alku vai godkārības kvēle, bet tomēr tā bija kvēle.

Monsicur Roāns, liels sieviešu pazinējs, bija spiests sev atzīties, ka reti kad viņam bija gadījies sastapt tik valdzinošu sievieti.

„Goda vārds," viņš nodomāja ar īstu diplomāta neatkarību, „tas būtu tiešām neparasts un interesants gadījums, ja cs še vienā reizē sastaptu godīgu sievieti ar mazas viltnieces seju un šādā nabadzībā sev varenu protežē."

—           Monsicur, — ierunājās šī buduāra sirēna, — jūs bieži klusējat, bet tas mani uztrauc. Atvainojiet, lūdzu, ka cs jums to tik atklāti pasaku.

—  Kādā ziņā, madamc grāfien ? — jautāja kardināls.

—           Lūk, šādā, monsicur: tādi cilvēki, kā jūs mēdz būt galanti tikai pret divām sieviešu grupām.

—           Ak, Dievs, madamc grāfien, ko jūs sakāt! Goda vārds! Jūs mani nobiedējāt.

Viņš satvēra tās roku.

- Jā, — atbildēja grāfiene, — to es saku un pie tā cs palieku.

—  Nu, redzēsim, pret kādām tad?

—            Pret sievietēm, ko ļoti mīl, un pret sievietēm, kuras visai augstu nevērtē.

—           Madamc grāfien, jūs man liekat nosarkt. Vai patiesi cs pret jums būtu bijis nepieklājīgs?

—  Protams!

—  Ak, nesakiet tā! Tas būtu briesmīgi!

—           Tas patiesi tā ir, monsieur, jo, pirmkārt, jūs mani nevarat sevišķi mīlēt un, otrkārt, cs līdz šim vismaz neesmu jums devusi iemesla mani sevišķi nicināt.

Kardināls saņēma Žannas rokas.

—  Ak, grāfien, jūs ar mani tā runājat, it kā būtu uz mani noskaitusies.

—   Nē, monsicur, jo jūs vēl neesat izpelnījies manas dusmas.

—           Un cs tās, madamc, arī nekad ncizpelnīšos, sākot ar šo dienu, kad man nu ir bijis tas prieks jūs redzēt un ar jums iepazīties.

„Ak, mans spogulis! Mans spogulis!" pie sevis nodomāja Žanna.

—            Un, sākot ar šo dienu, — turpināja kardināls, — mana protekcija jūs vairs neatstās.

—            Ak, monsicur, — teica grāfiene, kas bija atstājusi savu roku kardināla rokā, — cs domāju — par to būtu diezgan runāts

—  Ko jūs gribat teikt?

—  Nestāstiet man vairs par jūsu protekciju!

—           Lai Dievs man piedod, ja cs vēlreiz minētu vārdu — protekcija! Ak, madamc, tad tā nebūsit jūs, ko šis vārds pazemos, bet gan es.

—           Tad, monsieur kardināl, pieņemsim vienu lietu, kas man bezgala glaimotu…

—            Pieņemsim, ka jūs, monsicur, esat bijuši pie Lamotas Valuā kundzes pieklājības vizītē. Nekā vairāk.

—   Bet arī ne mazāk, — atbildēja galantais kardināls.

Un pielicis Žannas pirkstus pie lūpām, viņš tiem uzspieda diezgan ilgu skūpstu.

Grāfiene atvilka roku.

—  Tā bija tikai pieklājība, — atvainodamies teica kardināls.

Žanna atkal pasniedza kardinālam roku, ko tas šoreiz ļoti godeienīgi noskūpstīja.

—  Lūk, tā man patīk, monsicur.

Kardināls palocījās.

—           Viss, ko cs vēlētos, — turpināja Žanna, — būtu tas, ka es varētu apzināties, ka man ir sava, lai cik maza vietiņa, tik augsti stāvoša cilvēka sirdī, kāds esat jūs. Tas mani apmierinātu veselu gadu.

—   Gadu! Tas ir par maz… cerēsim, ilgāk, madamc grāfien.

—  Es nesaku nē, monsicur kardināl, — viņa smaidīdama atbildēja.

Žanna jau otru reizi bija lietojusi šo īso, familjāro „monsicur

kardināl". Kurā katrā citā reizē tas būtu varējis aizvainot augstprātīgo princi, bet šoreiz lieta pieņēma tādu virzienu, ka viņš par to nebūt nedusmojās, bet uzņēma šo vārdu kā labvēlības apliecinājumu.

—           Tātad pilnīga uzticēšanās! — iesaucās viņš, pievirzīdamies vēl tuvāk. — Jo labāk, jo labāk.

—  Jā, cs pilnīgi uzticos, tāpēc ka Jūsu Eminencē es jūtu…

—  Jūs nupat vēl teicāt — monsicur…

—           Piedošanu, monsicur, cs nezinu galma paražas. Es teicu, ka uzticos jums, tāpēc ka jūs spējat saprast tādu sirdi, kā manējā — bezbailīgu, uzņēmīgu un tīru sirdi. Neskatoties uz manu nabadzību un grūto cīņu, ko man nācies izcīnīt ar visiem maniem ienaidniekiem, Jūsu Eminencei labpatiks pieņemt no manis, tas ir, no manas sabiedrības to, kas būs tās cienīgs. Es ccru, ka Jūsu Eminenč^ būs saudzīga pret mani.

—  Tātad mēs, madamc, noslēdzam draudzību.

—  Tas ir parakstīts un apzvērēts?

—  Es tā domāju.

Kardināls piecēlās un, rokas atplētis, tuvojās Lamota kundzei, bet tā kā zvēresta došanai roku pacelšana bija mazliet par plašu, grāfiene viegli un vijīgi izvairījās no apskāviena.

—            Bet tikai draudzība trijatā! — viņa iesaucās ar neatdarināmu nevainīgi valšķīgu izteiksmi.

—  Kāpēc trijatā? — jautāja kardināls.

—           Bez šaubām — vai tad nav kaut kur trimdā kāds nabags, ko sauc par grāfu Lamotu?

—  Ak, madamc, cik žēl; ka jums ir tik laba atmiņa!

—  Bet tā kā jūs par viņu nerunājat, tad ir jārunā man.

—   Un vai jūs zināt, madame grāfien, kāpēc es par viņu nerunāju?

—  Sakiet, lūdzu!

—           Tāpēc, ka viņš pats par sevi diezgan runās; ticiet man, šajā ziņā vīri nekad nav aizmāršas.

—   Un ja viņš pats par sevi runās?

—   Tad runās arī par jums, runās par mums.

—   Kā tā?

—           Piemēram, sacīs, ka grāfs Lamots vai nu ir samierinājies, vai nav samierinājies ar to, ka kardināls Roāns divas, četras vai piecas reizes nedēļā apciemo viņa kundzi Sentkloda ielā.

—           Ko jūs sakāt, monsieur kardināl, — trīs, četras vai piecas reizes nedēļā!

—           Jā, kur tad paliek draudzība, madame? Es teicu piecas reizes, es pārteicos. Man vajadzēja teikt — sešas vai septiņas, protams, neskaitot vēl vienu dienu garajā gadā.

Žanna smējās.

Kardināls ievēroja, ka Zanna pirmo reizi parādīja šo godu viņa jokiem, un viņš jutās glaimots.

—   Vai jūs varētu izdarīt tā, ka par to nerunātu? — viņa jautāja.

—   To var, — kardināls atbildēja.

—   Un kā?

—            O, tas ir pavisam vienkārši, vai nu no labās vai sliktās puses, bet parīzieši mani pazīst.

—   Tikai no labās puses, monsieur.

—   Bet viņiem nav tā laime pazīt jūs.

—   Nu, un tad?

—   Palūkosimies no otras puses!

—   Kā tas saprotams?

—   Piemēram… ja jūs gribētu…

—   Lūdzu, turpiniet!

—   Ka nevis cs, bet jūs izejat.

—   Es, monsieur, lai eju uz jūsu pili?

—   Jūs nāksit pie kāda ministra.

—   Bet ministrs taču nav vīrietis, monsicur.

—  Jūs esat debešķīga! Nu, labi, nerunāsim par pili — man ir nams.

—   Teiksim skaidri — maza dārza mājiņa.

—   Nē, nams, kas nodots jūsu rīcībā.

—           Ak! — iesaucās grāfiene, — manā rīcībā. Un kur tas būtu? Es to nezinu.

Kardināls piecēlās.

—   Rīt, pulksten desmitos jūs dabūsit tā adresi.

Grāfiene nosarka. Kardināls galanti satvēra viņas roku un šoreiz skūpsts bija ir maigs, ir pieklājīgs, ir uzmācīgs.

Abi atvadījās ar to smaidošo laipnību, kas vēstī par tuvu intīmu draudzību.

—    Parādiet, monsicur, gaismu! — iesaucās grāfiene. Kalpotāja darīja, kā bija pavēlēts.

Prelāts aizgāja.

„Man liekas," nodomāja Žanna, „tas ir krietns solis uz priekšu." „Labi, tīri labi," nodomāja kardināls, „man liekas, ka es būšu nošāvis divus zaķus ar vienu šāvienu. Šī sieviete ir pietiekam gudra, lai savaldzinātu karalieni, kā karaliene ir savaldzinājusi mani."

## XVI. MESMĒRS UN SENMARTĪNS

Bija reiz laiki, kad parīzieši vaļasbrīžos kaislīgi nodevās tādu jautājumu pētīšanai, kas mūsdienās nodarbina tikai tos bagātniekus, kurus sauc par liekēžiem, zinātniekiem un sliņķiem.

Ap to laiku, kurā norisinās mūsu stāsts, tas ir, ap 1784.gadu, visu prātus nodarbināja kāda jauna ideja, kas kā vēsma lidoja gaisā, pieskardamās katram pāri vidusmēram stāvošam prātam, tāpat kā ūdens tvaiki pieskaras kalnu galotnēm. Šī jaunā ideja bija mesmerisms- noslēpumainā zinātne, kuras atradēji, nejuzdami nekādu vajadzību to popularizēt plašākās masās,, bija ļāvuši tai saistīties ar kāda cilvēka prātu, tas ir, pieņemt tīri aristokrātisku titulu, kurpretī mūsdienu zinātnieki pārspīlētas kautrības dēļ, vietā un nevietā lietodami grieķisku terminoloģiju, tikai vulgarizē katru zinātnisku elementu.

Un patiesi, kāda gan būtu bijusi vajadzība 1784.gadā popularizēt kādu zinātnes atklājumu? Vai tautai, par kuras domām, tās valdnieki nebija interesējušies simt piecdesmit gadu, valstī bija kāda nozīme?

Nekāda. Tauta bija auglīgā zeme, kas dod ienākumus; tā bija bagāta raža, ko ievāca; šīs zemes saimnieks bija karalis, bet pļāvēji — muižniecība.

Šodien tas viss ir citādi: Francija ir kā smilšu pulkstenis, kas rāda gadu simteņus. Veselus deviņsimt gadus viņš bija rādījis karaļa stundu; tad to apgrieza Visuvarenā roka un tagad atkal tā gadu simteņus rādīs — tautas stundu.

1784.gadā kādai lietai nozīmi piešķīra cilvēka vārds; mūsu dienās kādas ieceres panākumi izceļ cilvēka vārdu.

Bet atstāsim „šodienu", lai paskatītos uz «vakardienu", jo kas gan ir mūžības priekšā pusgadusimtenis? — pat ne tik daudz, kā īsais laika sprīdis starp „šodicn" un „vakar".

Doktors Mcsmērs uzturējās Parīzē, kā mēs to jau zinām no Marijas Antuanetcs, kas lūdza karalim atļauju viņu apciemot. Tādēļ lai mums būtu atļauts drusku pakavēties pie šā cilvēka, kura vārds, kas tagad saistās ar nelielu adeptu pulciņu, tajā laikā, kad norisinās mūsu stāsts, bija visu mutē.

Ap 1777.gadu Mcsmērs bija pārvedis no Vācijas, šis krēslaino sapņu zemes, kādu miglā Utu un zibeņiem cauraustu zinātnisku teoriju. Šo zibeņu gaismā zinātnieks redzēja pār savu galvu savelkamies tumšu mākoņu loku; kurpretī iedzīvotāji redzēja tikai zibeņus.

Vācijā Mcsmērs bija nācis klajā ar savu teoriju par planētu iespaidu. Viņš mēģināja pierādīt, ka debesu ķermeņi ar savu savstarpējo pievilkšanas spēku atstāj arī iespaidu uz visu dzīvo radību, sevišķi uz tās nervu sistēmu, pie kam šis iespaids tiek pārnests ar kāda neuztverama fluīda palīdzību, kas piepilda visu pasaules telpu. Bet šī teorija izrādījās pārāk abstrakta. Lai to saprastu, vajadzēja pazīt Galileja un Ņūtona mācības. Vārdu sakot, tas bija-astronomisku atziņu un astroloģisku murgojumu sajaukums, kas nevarēja kļūt populārs augstākās aprindās, jo tad būtu vajadzējis pārveidot visu muižniecību par zinātnieku sabiedrību. Tāpēc ari Mcsmērs drīz vien atmeta savu pirmo teoriju un pievērsās magnētismam.

Magnētu iedarbība ap šo laiku bija vispusīgi izpētīta; to pievilkšanas un atgrūšanas spējas piešķīra minerāliem gandrīz vai tādas pašas dzīvības izpausmes parādības, kā cilvēcīgām būtnēm, liekot tām par pamatu abas lielās cilvēku dvēseles kaislības: mīlu un naidu. No tā izrietēja, ka magnētiem pierakstīja izcilas spējas, sevišķi dažu slimību dziedināšanā. Mesmērs nu papildināja savu teoriju ar magnetārām parādībām un mēģināja saskatīt, ko viņš no šādas koalīcijas varētu iegūt.

Mesmēram par nelaimi, ierodoties Vīnē, viņš tur atrada jau priekšā kādu sāncensi. Šis sāncensis, vārdā Halls, apgalvoja, ka Mesmērs piesavinājies viņa paņēmienus. Mesmērs, kuram netrūka fantāzijas, deklarēja, ka viņš turpmāk savā ārstniecībā atsakoties no magnētiem kā no pilnīgi nevajadzīgiem objektiem un ārstēšot savus slimniekus vienīgi ar ķermeņa magnētiem.

Šis vārds, kas gan likās nedzirdēts, patiesībā nenozīmēja nekā jauna: magnētisms, ko jau sirmā senatnē pielietoja savos rituālos ēģiptiešu priesteri un grieķu pitijas, bija saglabājies tradīciju veidā cauri visiem viduslaikiem. Trīspadsmitajā, četrpadsmitajā un piecpadsmitajā gadsimtā burvji bija cilvēki, kam bija izdevies uzlasīt dažas šīs zinātnes drusciņas. Daudzi no viņiem, stāvēdami uz sārta, apliecināja savu piederību pie šīs savādās reliģijas, par kuras mocekļiem tie kļuva.

Irbāns Grandjē nebija nekas cits kā magnetizētājs.

Mesmērs bija dzirdējis stāstām brīnumus par magnētismu.

Zozefs Balzāmo, viens no mūsu romānu varoņiem, bija atstājis šīs zinātnes pēdas Vācijā, sevišķi Strasbūrā. Mesmērs sāka vākt un sakopot šīs zinātnes drusciņas, kas mirgoja šur un tur, kā malduguntiņas naktī dejo pār purvu akačiem. Viņš tās sakausēja vienā teorijā, izveidoja par noteiktu sistēmu un nosauca to par mesmerismu.

Tad viņš iesniedza to Zinātņu Akadēmijai Parīzē, Karaliskajai biedrībai Londonā un Berlīnes Akadēmijai. Abas pirmās viņam pat neatbildēja, bet trešā to nosauca par prātā jukušu.

Mesmērs atcerējās grieķu filozofu, kurš bija iedomājies noliegt kustību un kuru viņa pretinieks apkaunoja, pieceldamies un aiziedams. Viņš ieradās Francijā, atņēma dakterim Storkam un acu ārstam Vencelim viņu pacienti, kādu jaunu divdesmit septiņus gadus vecu dāmu, kas slimoja ar aknām un grūtu acu kaiti. Pēc trīs mēnešu ilgiem seansiem aklā slimniece bija izveseļojusies un redzēja skaidri.

Šis gadījums pārliecināja daudzus. Starp tiem bija arī kāds ārsts, vārdā Delons, kas no ienaidnieka kļuva par apustuli.

Sākot ar šo brīdi, Mesmēra slava auga augumā. Akadēmija izteicās pret viņu, bet galms nostājās Mesmēra pusē. Ministrija ievadīja sarunas ar Mesmēru, lai viņš aplaimotu cilvēci, nododams atklātībai savu doktrīnu. Mesmērs noteica cenu. Sākās kaulēšanās, monsicur Brctcils karaļa vārdā piedāvāja viņam 20 000 livru mūža rentes un 10 000 vienreizēja atalgojuma, ja viņš apmācīs savā mākslā trīs personas. Mesmērs, kuru bija sarūgtinājusi karaļa sīkmanība, atteicās un kopā ar dažiem saviem slimniekiem aizbrauca uz Spā kūrortu.

Bet tad pēkšņi Mcsmēram nāca negaidīts sitiens. Delons, viņa māceklis, Delons, kas zināja sava kunga noslēpumu, ko tas bija atsacījies pārdot par 30 000 livru gadā, šis pats Delons atvēra publisku kabinetu, kur ārstēja pēc Mesmēra metodes.

Kad Mcsmērs to uzzināja, viņš nosauca to par zādzību, par krāpšanu. Likās, ka viņš zaudēs prātu. Tad vienam no viņa pacientiem, monsicur Bergasam, ienāca prātā laimīga ideja: nodibināt slavenā profesora atraduma realizēšanai komanditsabiedrību. Drīz izveidojās simts vīru liela grupa ar 340 000 livru lielu pamatkapitālu. Mesmēram vajadzēja iepazīstināt šīs grupas akcionārus ar saviem ārstēšanas paņēmieniem. Doktors pieņēma šos noteikumus un, ticis pie kapitāla, atgriezās Parīzē.

Tādi toreiz bija laiki. Tautu dzīvē dažreiz ir brīži, sevišķi pirms lielām pārmaiņām, kad visa nācija it kā apstājas kāda nezināma šķēršļa priekšā. Tā mīņājas uz vietas, it kā nojauzdama bezdibeni, pie kura tā ir nonākusi un kuru tā vēl neredz, bet jūt.

Tādās krustcelēs toreiz bija nonākusi Francija. Ārēji visā sabiedrībā vēl valdīja miers, kaut gan prāti bija uzbudināti. Visi jutās it kā ietaukojušies kādā neīstā labklājībā, kuras galu visi paredzēja, kā, izejot mežmalā, jau iztālēm var nojaust klajumu. Šis klusums, kurā nebija nekā paliekoša, nekā reāla, visus nogurdināja. Visi meklēja sajūtu atsvaidzinājumu. Un viss, kas bija jauns, vai nu tas bija labs vai slikts, tika apsveikts ar prieku. Visi bija kļuvuši pārāk frivoli, lai kā senāk nopūlētos ap smagajiem valdīšanas jautājumiem, bet labprāt strīdējās par mūziku, izteikdamies vai nu par

Gliku, vai Pičinni, aizrāvās ar «Enciklopēdiju", vai sajūsminājās par Bomaršē memuāriem.

Kādas jaunas operas parādīšanās uz skatuves tika vairāk pārrunāta nekā miera līgums ar Angliju vai Savienoto Valstu atzīšana. Vārdu sakot, tas bija viens no tiem laikmetiem, kad gaišākie gari, kurus filozofi noveduši pie patiesības, tas ir — pie vilšanās, un apnikuši šinī gaismā redzēt visu lietu būtību vispilnīgākā dzidrumā, sper vēl soli tālāk un mēģina pārkāpt reālās pasaules robežas, lai ieietu sapņu un ilūziju pasaulē.

Un ja ir pierādījies, ka tikai skaidras un gaišas atziņas drīzā laikā iespiežas sabiedrībā, tad tikpat noteikti var apgalvot, ka ne mazāk liels pievilkšanas spēks ir visam tam, kas noslēpumains un neizprotams.

Arī franču sabiedrību neatvairāmi pievilka šā mesmeriskā fluīda mistērija, kas, pēc viņas adeptu apgalvojuma, atdeva slimniekiem veselību, neprātīgiem — prātu un apdomīgos padarīja pārdrošus.

Bet pamazām pamodās šaubas par Mesmēra visvareno metodi. Jā, ko tad viņš bija izdarījis? Kad viņš bija parādījis savus dievišķos brīnumus? Kuram augstmanim viņš bija atdevis jaunību un spēku? Kurai vecuma sagrauztai dāmai viņš bija atdevis uzdzīvē izšķiesto nervu enerģiju? Kurai jaunavai viņš magnētiskā lēkmē bija atklājis nākotni?

Nākotne! — visu laiku lielākais vārds, visu domājošo lielākā mīkla, visu problēmu atrisinājums. Un kas bija tagadne?

Karaļvalsts bez mirdzuma, aristokrātija bez nopelniem, zeme bez tirdzniecības, tauta bez tiesībām un sabiedrība bez uzticības.

Sākot ar karaļģimeni, kas apmulsusi un vientuļa sēdēja troni, un visbeidzot ar izbadējušo strādnieku ģimeni tās būdiņā — visur valdīja bailes, kauns un posts.

Aizmirst visus citus un domāt vienīgi par sevi; smelt no jauniem, neparastiem, nezināmiem avotiem pārliecību, ka ir iespējama bezgalgara dzīve visu spēku pilnībā; izraut no skopajām debesīm kādu jaunu noslēpumu — vai kāds brīnums, ka šādā noskaņojumā visi tiecas uz to nezināmo, no kura Mesmērs mazliet atvilka plīvuru.

Voltērs bija miris un Francijā vairs nekur nedzirdēja aizrautīgus smieklus, izņemot varbūt Bomaršē, kas bija vēl dzēlīgāks nekā viņa skolotājs. Ruso bija miris: Francijā vairs nebija reliģiskas filozofijas. Ruso gribēja atbalstīt Dievu, bet pēc viņa nāves neviens vairs neriskēja to darīt, aiz bailēm, ka šis neatvairāmais smagums varētu sadragāt.

Senāk karš franču tautai bija nopietna lieta. Ar tā palīdzību karaļi uzturēja možu nacionālo heroismu; tagad vienīgais karš, ko franči izkaroja, bija amerikāņu karš, kurā karalim nebija ne mazākās nozīmes. Un patiesi — šinī karā cīnījās par to nepazīstamo lietu, ko amerikāņi sauca par neatkarību, bet franči šo vārdu tulkoja ar abstrakto jēdzienu — brīvība.

Bez tam vēl šis tālais karš, ko izkaroja nevien cita tauta, bet kas arī norisinājās citā pasaulē, pašreiz jau bija beidzies.

Visu to labi apsverot, vai tiešām nebija labāk nodarboties ar Mesmēru, šo vācu ārstu, kas pēdējos sešos gados nu jau otrreiz aizrāva visu franču sabiedrību, nekā interesēties par lordu Kornuēlu vai monsicur Vašingtonu, kas abi atradās tik tālu, ka nc vienu, ne otru nevarēja cerēt kādreiz redzēt.

Turpretī Mcsmērs bija šepat: viņu varēja redzēt, ar roku aizskart un, kas jau bija divu trešdaļu parīziešu lielākā godkārība, — pašiem tikt viņa roku skartiem.

Un tā, lūk, šis cilvēks, kuru, viņam ierodoties Parīzē, neviens neatbalstīja, pat ne viņa tautiete — karaliene, kas labprāt atbalstīja savus tautas brāļus. Šis cilvēks, kurš, ja vien nebijis doktors Delons, kas to vēlāk piekrāpa, būtu palicis neviena nepazīts. Šis cilvēks valdīja pār visu parīziešu prātiem, tālu atstādams aiz sevis karali, ar kuru pat nebija runājis, tāpat arī Lafajetu, par kuru vēl nerunāja un Neķēru, par kuru vairs nerunāja.

Tā kā šis gadsimts bija izvēlējies sev par pienākumu dot katram saprātam pēc viņa spējām, katrai sirdij — pēc viņas tieksmēm, katrai miesai — pēc viņas vajadzībām, tad preti materiālisma iemiesojumam Mcsmēram pacēlās Senmartīns, spiritisma pārstāvis, kura mācībai vajadzēja apmierināt visus tos, ko bija ievainojis vācu doktora pozitīvisms.

Iedomājaties milzi, kura reliģija ir maigāka par pašu reliģiju; iedomājaties republikāni, kas vislielākā mērā respektē karaļus; īstu muižnieku, kura sirds ir pilna mīlas un maiguma pret vienkāršo tautu; iedomājaties šā cilvēka uzbrukumu, kas tiek īstenots ar vislielāko daiļrunības loģiku pret visiem iespējamiem kultiem, vienkārši tā iemesla dēļ, ka tic apliecina savu dievišķo dabu.

Iedomājieties šo Epikūru balti pūderētā parūkā, zeltā izšūtos svārkos, spīgulīšu vestē, atlasa biksēs un zīda zeķēs ar sarkaniem papēžu aizsargiem.

Šo Epikūru, kas neapmierinās ar to, ka gāž dievus no viņu augstumiem, dievus, kuriem tas netic, bet kurš tikpat nesaudzīgi vēršas pret visām valdīšanas formām, uzskatīdams tās par kultiem, tāpēc, ka starp tiem parasti nav nekādas saskaņas un tie gandrīz vai vienmēr noved cilvēci nelaimē.

Viņš uzstājās pret sabiedriskajiem likumiem, iznīcinādams tos ar šo vienīgo sentenci: „tie ar vienādu soda mēru soda nevienādus pārkāpumus, tie soda sekas, nenovērtēdami cēloņus".

Tad vēl ņemiet vērā, ka šis kārdinātājs, kurš sevi dēvē par nepazīstamo filozofu, lai iesaistītu cilvēkus sava skepticisma ideju lokā, apvieno visu, ko vien var iedomāties iztēle, celdama savas morāles paradīzi, un tai vietā, lai teiktu, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi, kas, protams, ir absurds, viņš izgudro šādu formulu, kas, liekas, nākusi no tās pašas mutes, kas to noliedz:

„Visas saprātīgās būtnes ir karaļi!"

Un nu iedomājaties, ka šāda morāle pēkšņi tiek pasludināta sabiedrībai, kurai nav ne cerību, ne vadoņa; sabiedrībai, kura piekaisīta ar dažādu ideju salām un saliņām, — īstām zemūdens klintīm. Atceraties, ka šinī laikmetā sievietes ir maigas un kaislīgas, bet vīrieši tiecas pēc varas, goda un baudas; un ka, beidzot, šinī laikmetā karaļi noliec zemāk savu kroni, uz kuru viņa krēslainajos augstumos pirmo reizi vēršas ziņkārīgi un draudoši skatieni. Vai kāds brīnums, ka šai laikā radās tik daudz piekritēju doktrīnai, kas sludināja:

«Izvēlieties cēlāko dvēseli no jums, dvēseli, kas ir cēla savā mīlā, žēlsirdībā un varenajā gribā mīlēt un darīt laimīgus; tad, kad šī dvēsele, cilvēkā iemiesota, būs atmodusies, noliecieties tās priekšā, pazemojieties un atsakieties no sevis, jūs, zemākās dvēseles, lai nodibina savu diktatūru, šī augstākā dvēsele, kuras misija ir atjaunot jūsu būtības pamatprincipus, tas ir, vienlīdzību ciešanās, ko jums ir nolaupījusi tradīciju un individuālu spēju uzspiestā nevienlīdzība!"

Pie visa tā vēl ņemiet vērā, ka šis nepazīstamais filozofs tinās noslēpuma plīvurā, ņemdams palīgā visbiezāko krēslu, lai, būdams brīvs no spiegiem un parazītiem, pilnīgā mierā diskutētu par lielo sociālo mācību, kurai vajadzēja turpmāk kļūt par pasaules politiku.

Viņš mēdza teikt:

— Klausieties, jūs, uzticīgās dvēseles un ticīgās sirdis, klausieties un mēģiniet mani saprast, vai klausieties mani par tik, par cik jūsu interese un prāts liek jums mani saprast, jo es jūs vedīšu uz ciešanām un neatklāšu savu noslēpumu nevienam, kas sev nenoraus savu plīvuru!

Es saku jums lietas, ko es varbūt negribētu teikt, lūk, tāpēc jums liksies, ka bieži saku kaut ko citu, nekā to, ko saku.

Un Scnmartīnam netrūka klausītāju, viņa darbiem bija daudz klusu piekritēju, kas ar greizsirdīgu kaislību nodevās viņa idejām. Tā bija noslēpumaina savienība, kuras reliģiozā mistikā reti kāds spēja iedziļināties.

Tā, cenzdamies pēc Dieva un kristīgās reliģijas iznīcināšanas, neatlaidīgi strādāja pie matērijas un dvēseles triumfa sagatavošanas šie divi cilvēki, kas bija saskaldījuši divās grupās visas Francijas gaišākos prātus un izcilākās personības.

Viena daļa grupējās ar Mesmēra amforu, no kuras strāvoja labklājība, visa šī jutekliskā dzīve un viss šīs izvirtušās nācijas elegantais materiālisms, bet ap patiesības un maldu bauslību pulcējās dievbijīgās, žēlsirdīgās, mīlas pilnās dvēseles, kas pēc kalpošanas elkiem bija atradušas pareizo pestīšanas ceļu.

Neaizmirsīsim, ka starp šīm abām priviliģētajām grupām idejas skaldījās, šķēlās un jaucās haotiskā jūklī. Skaņas, kas nāca no augšas, pārvērtās pērkonos un atspīdumi — zibeņos. Līdz ar to mums kļūs saprotama tā neziņa, kādā maldījās zemākie sabiedrības slāņi, tas ir, buržuāzija un vienkāršā tauta, kuru vēlāk nosauca par trešo šķiru un kura pagaidām tikai neskaidri nojauta, ka runāts tiek par viņu, bet kas savā nomāktībā un nepacietībā alktin alka nozagt dieviem svēto uguns dzirksti, kā to bija darījis Prometejs, lai tad izveidotu sev jaunu pasauli, kura pilnīgi piederētu tai un kurā tā savu dzīvi varētu veidot pēc savas patikas.

Sazvērestības to organizēšanas stadijā, savienības, kas pagaidām vēl sastāvēja no atsevišķiem pulciņiem, sabiedriski novirzieni, kas vēl jaucās juku jukām, ar vārdu sakot — īsts pilsoņu karš un anarhija, tas, lūk, bija viss, kas atklājās vērotājam filozofam, kas vēl nemanīja šīs sabiedrības otro dzīvi.

Ak, jā, šodien, kad visi plīvuri ir norauti, kad uguns, ko Promctejs-tauta nolaupīja dieviem, ir desmitām reižu viņu pašu notriekusi zemē, sakiet, ko gan citu varēja novērot filozofs šā savādā XVIII gadsimta beigās, ja ne pilnīgu pasaules uzskatu apvērsumu, kaut ko līdzīgu tam , ko piedzīvoja senā Roma pēc Cēzara nāves, kamēr pie varas nāca Augusts.

Augusts bija tas cilvēks, kas nošķīra pagānisma laikmetu no kristiānisma ēras, tāpat kā Napoleons nošķir feodālismu no demokrātijas.

Varbūt mēs esam noveduši mūsu lasītājus ar šo apcerējumu sānis un tas var likties viņiem garlaicīgs. Bet patiesi ir grūti pieskarties šim laikmetam, nemēģinot apgaismot tos svarīgos jautājumus, kas ir tā miesa un asinis.

Tagad mēs to esam lūkojuši darīt, kaut gan mūsu pūles varbūt ir tīrā bērna niekošanās, kad tas ar nadziņu nokasa kādas antīkas statuetes rūsas kārtu, lai izlasītu zem šīs rūsas laika zoba izdzēsto uzrakstu.

Atgriezīsimies pie mūsu stāsta un turpināsim šķetināt reālās dzīves pavedienu, par kuru mums, kā vēsturniekiem, maz kas sakāms, bet toties vairāk — kā romānistiem.

## XVII. AMFORA

Tās nedaudzās rindas, kurās mēs iepriekšējā nodaļā notēlojām šo laikmetu līdz ar šā laikmeta cilvēku dziņām un tieksmēm, cerams, palīdzēs lasītājam saprast to aizrautīgo kaislību, ar kādu parīzieši interesējās par Mesmēra publiskajiem seansiem.

Tāpēc arī karalis Ludviķis XVI, kurš, ja ari pats sevišķi par visu neinteresējās, tomēr zināja, kas interesē viņa labajai, vecajai Parīzei, bija atļāvis, kā mēs jau zinām, karalienei kādas karaliskas princeses pavadībā iet un vērot to, ko visa Parīze jau bija redzējusi.

Tas bija divas dienas pēc tam, kad kardināls Roāns bija apciemojis Lamota kundzi.

Laiks bija kļuvis mīlīgāks: iestājās atkusnis. Vesela armija ielas slaucītāju, kas priecājās, ka var reiz darīt galu šai bezgalīgajai ziemai, cītīgi, kā zaldāti pie tranšeju rakšanas, šķūrēja uz notekām pēdējās netīrā, kūstošā sniega ūdens peļķes.

Pie dzidri zilajām debesīm jau mirdzēja pirmās zvaigznes, kad Lamota kundze, eleganti ģērbusies — kā visturīgāko aprindu sievietes, tīri ciešama izskata fiakrā, ko viņai vecā Klotilde bija sameklējusi, atbrauca uz Vandomas laukumu un lika apturēt pie kāda varena nama, kura logi laistījās vienās ugunīs.

Tas bija doktora Mesmēra miteklis.

Bez Lamota kundzes fiakra vēl prāvs skaits ekipāžu un kalcšu jau stāvēja nama durvju priekšā, bez tam vēl divi vai trīs simti ziņkārīgo mīņājās ielas dubļos, gaidīdami izārstēto iznākšanu vai arī vērodami namā ieejošos slimniekus.

Šos, kas pa lielākai daļai piederēja dižciltīgo mantīgajai šķirai un atbrauca savās greznajās karietēs, cēla un nesa viņu sulaiņi, un šie neparastie, kažokos un atlasa mēteļos satīstītic saiņi, bija liels apmierinājums tiem izbadušajiem un noskrandušajiem ļautiņiem, kas, pie durvīm stāvēdami, lieku reizi pārliecinājās, ka Dievs dara cilvēkus veselus un slimus, nemaz neņemdams vērā viņu radurakstus.

Kad kāds no šiem slimniekiem, bāls un ar šļauganiem locekļiem tika ienests pa lielajām durvīm, to pavadīja skatītāju klusi saucieni un ļoti reti gadījās, ka šis ziņkārīgais un saprātīgais pūlis, kas bija redzējis visus šos aristokrātus spiežamies balles zālēs un teātru priekštelpās, kādu no šiem kungiem nepazītu. Lūk, — tādam un tādam hercogam trieka ķērusi kāju vai roku; — tādam un tādam ģenerālmajoram kājas atsacījušās kalpot, turklāt vainīga nc tik daudz bija piepūle karadienestā, cik vizītes pie Operas un Itāļu komēdijas dāmām.

Pats par sevi saprotams, ka pūļa kritiskās piezīmes neaprobežojās vienīgi ar vīriešiem.

Tur, lūk, kādu dāmu ar nokārtu galvu un sastingušu skatienu nes viņas haiduki, tāpat kā romiešu dāmas no dzīrēm aiznesa tesāliešu verdzenes. Šo dāmu ir sagrābušas nervozas sāpes, vai arī viņas veselību ir sagrauzušas negulēto nakšu pārmērības un viņai nav varējuši līdzēt tolaik tik ļoti iecienītie kumēdiņu rādītāji, vai arī tic «spēcīgie eņģeļi", par kuriem Digazo kundze ir sarakstījusi dažu interesantu stāstu. Tāpēc, lūk, šī dāma nāk pie Mesmēra amforas, lai smeltos to, ko citur ir velti meklējusi.

Bet lai lasītājs nedomā, ka mēs aiz patikas pārspīlējām šā laikmeta tikumu pagrimšanu. Jāatzīstas, ka tai laikā norisinājās sīva cīņa starp galma dāmām un skatuves māksliniecēm. Šīs atņēma augstākās sabiedrības sievietēm viņu vīrus un mīļākos, bet tās atkal pēc bretāniešu parauga zaga šīm partnerus un darbabiedrus.

Dažas no šim dāmām bija tikpat labi pazīstamas kā kungi, un ziņkārīgais pūlis, nc mazāk trokšņaini minēja viņu vārdus, bet šoreiz daudzas, un, jāsaka, pašas efektīgākās izbēga no publikas dzēlīgajām piezīmēm, jo ieradās pie Mesmēra, aizsegušās ar atlasa maskām.

Lieta tā, ka šodien, gavēņa vidū, Operā bija maskuballe, un šīs dāmas bija sagatavojušās no Vandomas laukuma tūdaļ doties uz Palērojālu.

Un caur šo pūli, kura rūkoņā bija dzirdama gan žēlošānās, gan ironija, gan apbrīna, stalta un lepna ar masku uz sejas izgāja Žanna, saklausīdama savā ceļā tikai šo atkārtoto frāzi:

— Ak, šī, kā liekas, nav no slimajām.

Tomēr šī frāze bez paskaidrojuma nebūtu saprotama.

Kas gan Lamota kundzei bija meklējams pie Mesmēra, ja viņa nebija slima.

Ja pūlis būtu pārzinājis visus lietas apstākļus, kā mēs tos no iepriekšējā stāsta zinām, tas būtu secinājis, ka viss ir gluži dabīgi.

Lamota kundze bija nopietni pārdomā jusi savu sarunu ar kardinālu Roānu un sevišķi nopietni to vērību, kādu viņš bija piegriezis kārbiņai ar ģīmetni, ko pie viņas bija atstājuši vai aizmirsuši.

Bet tā kā šīs kārbiņas īpašnieces vārdā slēpās visas pēkšņās kardināla labvēlības noslēpums, Žanna bija atradusi divus veidus, kā to uzzināt.

Vispirms viņa bija ķērusies pie vienkāršākā.

Viņa bija devusies uz Versaļu, lai kaut ko uzzinātu par labdarīgo vācu dāmu komiteju.

Pats par sevi saprotams, ka viņa tur nebija guvusi nekādu skaidrību.

Pateicoties tam, ka pret savām vācu tautietēm karaliene juta lielas simpātijas, Versaļā to bija ļoti daudz: simtpiecdcsmit, vai pat divi simti.

Visas viņas nodarbojās ar labdarību, bet nevienai no tām nebija nācis prātā nodibināt kādu labdarības komiteju.

Žanna velti taujāja pēc abām dāmām, kas bija ieradušās to apmeklēt; veltīgi viņa bija norādījusi, ka viena no tām saucas Andrē. Versaļā, kas vispār bija ļoti vāciska, nepazina nevienu vācu dāmu ar šādu vārdu.

Tātad no šīs puses visa meklēšana nebija devusi nekādus rezultātus.

Prasīt tieši pašam Roānam vārdu, kas viņam bija ienācis prātā, nozīmētu atklāt, ka ar viņu saistās kādi tālāki nodomi, un nozīmētu satricināt savu tik necerēti un negaidīti uzlabojušos stāvokli.

Un tāpēc, ka šo abu dāmu apciemojums bija neizprotams un noslēpumains, tāpēc ka noslēpumaina bija kardināla izbrīna un pārsteigums, Žanna nolēma, ka tikai noslēpumaini spēki var viņai palīdzēt atrisināt šā vārda mīklu.

Viņā bija iedegusies nesalaužama spītība cīņā ar šo nezināmo.

Žanna bija dzirdējusi, ka Parīzē kādu laiku esot apmeties cilvēks gaišreģis un brīnumdarītājs, kas no cilvēku ķermeņa izdzenot bēdas un slimības — līdzīgi tam, kā Kristus izdzina dēmonus no velna apsēstajiem.

Viņa zināja, ka šis cilvēks nevien dziedēja fiziskās kaites, bet arī prata izvilkt dvēselei viņas mocošo noslēpumu. Bija redzēts, kā zem viņa varenā lāsta viņa pacientu tiepīgā griba sabruka un kļuva verdziski padevīga.

Tāpat arī miegā, kas iestājās pēc sāpēm, kad zinātnieks bija nomierinājis satrauktās organisma funkcijas, iegremdēdams ķermeni pilnīgā bezjūtībā, dvēsele, kuru. bija aplaimojis lielā burvja dāvātais miers, pilnīgi atdevās viņa varai. Sākot ar šo mirkli, viņš pārvaldīja visas tās kustības, katru šķiedru, arī katru domu, ko atzinīgā dvēsele atklāja īpatā valodā, kurai, salīdzinot ar cilvēku runu, piemita tikai viena kļūda vai priekšrocība — nekad nemelot.

Vēl vairāk — pēc sava pašreizējā kunga pavēles atstādama miesas važas, šāda dvēsele devās pasaulē, sastapās ar citām dvēselēm, neapnikusi zaudēja tās, un bez žēlastības urbās tajās, kamēr uztrauca tām dziļi sirdī glabāto noslēpumu, tad dzinās tam pakaļ, notvēra to un atnesušas nolika pie sava pavēlnieka kājām, tāpat kā medību suņi — aizšauto un notverto putnu. Šāda dvēsele patiesi līdzinājās labi dresētam kurtam vai vanagam, kas, uzlidojis mākoņos, meklē savam kungam kādu cīruli vai paipalu, līdz beidzot tie krīt par upuri viņa mežonīgajiem instinktiem.

Tikai tā bija izskaidrojama dažu noslēpumu pārsteidzošā atklāšana.

Šādā ccļā Dirā kundze bija atradusi savu nozagto zīdainīti, Šantonē kundze — savu brīnišķīgo, mazo angļu sugas sunīti, par kuru tā būtu bijusi ar mieru atdot visas pasaules bērnus, un monsicur Vodrē kādu pazudušu matu sprogu, par kuru viņš būtu bijis gatavs atdot pusi no savas mantas.

Visus šos noslēpumus Mesmēra magnētisma ietekmē bija atklājuši sevišķi pareģi vai pareģes.

Ikviens varēja ierasties slavenā zinātnieka namā ar visdažādākajiem noslēpumiem, lai mēģinātu atrisināt tos ar pārdabiski dievišķo spēku palīdzību. Lūk, tāpēc arī Lamota kundze, piedalīdamās kādā seansā, cerēja sastapt šo interesanto mēģinājumu iedvesmotājus un ar viņu palīdzību atrast kārbiņas īpašnieces vārdu, kas bija viņas viskaislākā vēlēšanās.

Lūk, tāpēc viņa ar tik veikliem soļiem devās uz zāli, kurā pulcējās slimnieki.

Mums jāatvainojas mūsu lasītājiem, bet šī telpa prasa, lai tai tiktu veltītas dažas rindas.

Droši ieiesim tajā.

Ārsta māja sadalījās divās galvenajās zālēs.

Kad apmeklētājs bija izgājis caur priekštelpām un nodevis šveicaram nepieciešamās pieteikšanas zīmes, viņš tika ielaists kādā zālē, kuras hermētiski noslēgtie logi kā dienu, tā arī nakti neļāva šinī telpā ieplūst ne gaismai, ne gaisam.

Pašā zāles vidū zem lustras, kuras sveces vāji un spokaini mirdzēja, bija redzams liels, ar vāku apsegts toveris.

Šis toveris pēc izskata bija ļoti vienkāršs, bez kādiem rotājumiem. Nekāds drapējums neklāja tā kailos metāla sānus.

Šis toveris bija tā saucamā Mesmēra amfora.

Kāda nozīme bija šīm toverim? Ļoti vienkārša!

Tas bija gandrīz vai līdz malām pilns ar ūdeni, kurā bija izšķīdināts sērs. Sēra tvaiki sabiezēja zem vāka un savukārt piepildīja balonus, kas otrādi bija iestiprināti tovera dibenā.

Tā radās noslēpumainie izgarojumi, kuru dziedinošajam iespaidam slimnieki pierakstīja savu izveseļošanos.

Vākam bija pielodēts dzelzs riņķis, bet riņķī ievērta virve, kuras nozīme mums kļūs saprotama, ja pametīsim skatienu uz slimniekiem.

Visi tie, ko mēs nupat redzējām ieejam namā, bāli un gurdi bija nosēdināti krēslos visapkārt toverim.

Ar nopietnām sejām, cits uztraucies, cits gluži vienaldzīgs, tur sēdēja juku jukām vīrieši un sievietes, gaidīdami pārbaudes rezultātus.

Kāds kalpotājs, aiz gala satvēris pie vāka piestiprināto virvi, aptina to ap pacientu slimajiem locekļiem, tā kā visi, savienoti vienā ķēdē, vienlaikus sajuta traukā kondensēto fluīdu strāvojumu.

Lai nekādā veidā netiktu pārtraukta animālisko fluīdu iedarbība, atbilstoši katra dabai un sajūtai, slimniekiem bija cieši piekodināts savā staipā nesaskarties ne ar elkoņiem, nc ar pleciem, ne ar kājām, lai dziedinātāja amfora vienlaikus pievadītu visiem ķermeņiem savu siltumu un dziedniecības spējas.

Nenoliedzami šī medicīniskā ceremonija bija interesants skats un nav nekāds brīnums, ka šie seansi tik lielā mērā nodarbināja parīziešu prātus.

Divdesmit vai trīsdesmit slimnieku bija nosēdušies ap trauku. Kalpotājs, tikpat mēms un kluss kā pacienti, sasaistīja tos ar vienu virvi, kas apvija viņu locekļus kā čūsku gredzeni Laokona grupu. Tad šis cilvēks steidzīgiem soļiem aizgāja, iepriekš norādījis pacientiem uz dzelzs kloķiem, kas vietām bija pierīkoti pie amforas sienām un noderēja kā mesmērisko fluīdu strāvojuma kondensatori.

Tiklīdz seanss bija sācies, zālē pamazām sāka izplatīties patīkams, maigs siltums, kas nomierināja slimnieku satrauktās nervu šķiedras. Šis siltums no parketa pacēlās arvien augstāk pret griestiem un tam sāka piejaukties savādas maigas smaržas, kas ar gurdu līksmi pārņēma visdumpīgākās smadzenes.

Bija redzams, kā slimnieki ar labpatiku ļāvās šīs smaržu piesātinātās atmosfēras iespaidam. Tad pēkšņi atskanēja salda, melodiska mūzika un aizlidoja kā klusa liesma šinī smaržu pietvīkušajā siltumā.

Drīz vien harmoniskajām mūzikas skaņām pievienojās melodiska kora balsis, grupētas vienkopus kā ziedi pušķī, un pār klausītāju galvām kā maigas ziedlapiņas nolija daiļskanīgu toņu gamma.

Dzidra kā kristālskaidrs avots, no kura bija dzimusi ši mūzika, tā atstāja uz nerviem neatvairāmu iespaidu. Varēja domāt, ka tās ir tās noslēpumainās, nezināmās skaņas dabā, kurās ar izbrīnu kā apburta klausās visa dzīvā radība — vēja elsas skanīgajās klinšu plaisās.

Visu sejās, kurās sākumā bija atspoguļojies gaidu satraukums, pamazām atspoguļojās pilnīga fiziska nomierināšanās, kas radās no jutekliskās sfēras iespaida. Dvēsele padevās, viņa atstāja savu visdziļāko paslēptuvi, kur tā mēdz nobēgt, kad viņu vajā fiziskais vārgums. Brīva un līksma viņa iekļāvās šinī lokā un, pārvarējusi miesu, sāka pārveidoties.

Tas bija tas brīdis, kad katrs slimnieks, satvēris pie amforas piestiprināto dzelzs stienīti, virzīja tā galu sev vai nu pret krūtīm, galvu, sirdi — kur nu visvairāk bija koncentrējusies viņa slimība.

Tagad iedomājieties, ka ciešanu un nemiera vietā visu sejās pamazām ataust svētlaimības sajūta, iedomājieties šo ieaijāšanu patmīlības labsajūtas snaudā, šo klusumu, kurš pārņēmis visu sapulcējušos loku un kuru tikai retumis pārtrauc kāda nopūta, un jums būs kāds jēdziens par šiem seansiem, ko mēs pēc septiņdesmit pieciem gadiem še aprakstām!

Tagad vēl dažus vārdus par pašiem seansa dalībniekiem.

Vispirms tie mums jāiedala divi grupās.

Pirmā, teiksim, bija īstie slimnieki, kas maz izrādīja to, ko sauc par kautrēšanos no citiem, un pēc sava stāvokļa atradās tālu no tā sauktajiem vidusmēra cilvēkiem. Šie, teiksim, bija īstie seansu dalībnieki, kas bija ieradušies šinī zālē atgūt veselību un no visas sirds mēģināja to panākt.

Otrie, skeptiķi vai vienkārši — interesenti, ko nemocīja nekādas slimības, bet kas bija atnākuši šurp kā uz kādu teātri, vai nu, lai paši pārliecinātos, kādu iespaidu atstāj burvja amfora, vai arī kā vienkārši skatītāji, kas gribēja studēt šo jauno ārstēšanās paņēmienu un tagad vēroja slimos, kā arī tos, kas, veseli būdami, intereses dēļ ieslēdzās ārstējamo lokā.

Starp pirmajiem Mesmēra adeptiem, kas bija piekrituši viņa mācībai varbūt tīras pārliecības dēļ, bija arī kāda jauna, slaida un gracioza auguma, mazliet uzkrītoši ģērbusies sieviete, kas, ieslēgusies magnētiskā fluīda lokā, tik ilgi lika pie galvas un pakrūts dzelzs spieķīti, kamēr sāka valbīt savas skaistās acis, it kā viņai iekšā viss sāpētu, bet viņas rokas drebēja nervozā konvulsijā, kas vēstī par magnētiskā fluīda izplūdumu.

Kad viņa atmeta galvu atpakaļ uz krēsla atzveltnes, skatītāji varēja redzēt tās bālo pieri, krampjaini sakniebtās lūpas un viņas baltā kakla asins dzīslu straujo pulsu.

Starp skatītājiem, kas ar izbrīnu noraudzījās uz šo sievieti, divi vai trīs sabāza kopā galvas un cits citam pateica kādu savādu novērojumu, kas vēl jo vairāk pastiprināja šo ziņkārīgo skatītāju uzmanību.

Starp tiem bija arī Lamota kundze, kas nebaidīdamās, ka viņu varētu pazīt, turēja rokā savu atlasa masku, ar kuru tā bija aizsegusies, ejot caur pūli.

Bez tam viņa bija nostājusies tā, ka citu skatieni viņai gandrīz vai nemaz nepievērsās.

Viņa stāvēja netālu no durvīm, atspiedusies pret kādu pilāru, kas pa pusei bija aizsegts ar drapērijām. No turienes tā pārskatīja visu.

Šinī seansā tai visvairāk ievērības vērta likās šī jaunā sieviete, ko tik lielā mēra bija elektrizējis Mesmēra magnētisms.

Un patiesi, šī figūra tik lielā mērā saistīja viņas uzmanību, ka jau vairākas minūtes viņa stāvēja uz vietas, kāri klausīdamās un skatīdamās.

—   O, — viņa murmināja, nenovērzdama acis no skaistās slimnieces,- nav nekādu šaubu, tā ir viņa, jaunā komitejas dāma, kura mani aizvakar apciemoja un kuras vārds tik ļoti ieinteresēja monsieur Roānu.

Pārliecinājusies, ka viņa nav maldījusies, un vēlēdamās tuvāk izmantot šo sagadīšanos, kas solīja viņai atklāt vairāk, nekā tai bija devusi visa iepriekšējā meklēšana, Žanna paspēra dažus soļus tuvāk.

Bet tieši šai acumirklī jaunā slimniece aizvēra acis, sašķobīja muti un konvulsīvi sāka ar rokām tvarstīt gaisu.

Jāatzīstas, ka šīs vairs nebija tās gleznās, smalkās rokas, kuru ādas vaska mīksto baltumu Žanna pirms dažām dienām bija apbrīnojusi.

Šīs krīzes iespaids tūdaļ pārsviedās arī uz pārējiem slimniekiem, kuru prāti bija smaržu un skaņu piesātinātā siltuma apmāti. Nervu sasprindzinājums pieauga. Drīz vien vīrieši un sievietes, aizrauti ar savas jaunās līdzbiedres paraugu, sāka izdvest pa nopūtai, atskanēja murmināšana, kliedzieni, rokas, kājas, galvas sāka raustīties un drīz vien visus pārņēma šī savādā lēkme, ko meistars bija nosaucis par krīzi.

Šai brīdī zālē pēkšņi parādījās kāds cilvēks. Neviens nebija redzējis viņu ienākam un neviens nezināja pateikt, kā viņš še bija iekļuvis.

Vai viņš bija izkāpis no amforas kā Fēbs, vai kā Apollons no ūdeņiem? Vai viņš bija sabiezējis no šīs telpas skaņu un smaržu piesātinātajiem izgarojumiem? Nenoliedzams bija tas, ka viņš pēkšņi atradās starp klātesošajiem, un viņa violetās krāsas tērps, skaistā, bālā, inteliģentā un apgarotā seja likās apstiprinām šīs parādības dievišķo raksturu.

Rokā viņš turēja garu spieķi, kura viens gals bija piestiprināts vai, pareizāk sakot, iemērkts lielajā traukā.

Viņš pamāja: tūdaļ atvērās durvis, atskrēja divdesmit spēcīgu kalpotāju, kas žigli sagrāba katrs savu slimnieku, kas jau grasījās zaudēt līdzsvaru, un ar steigu ienesa tos blakustelpā.

Tai laikā, kad norisinājās nule aprakstītā aina, kas, pateicoties jaunās dāmas svētlaimīgā trakuma lēkmes izpausmēm, patiesi bija kļuvusi interesanta, Lamota kundze, kas līdz ar citiem ziņkārīgajiem bija piegājusi pie otrās zāles durvīm, kur tika ienesti slimnieki, pēkšņi dzirdēja kādu iesaucamies:

—   Tā ir viņa, tā patiesi ir viņa!

Lamota kundze jau gribēja šim cilvēkam jautāt:

—   Kāda viņa?

Tai pašā mirklī, viena pie otras pieķērušās, pa pirmās zāles durvīm ienāca divas dāmas, kurām pa gabaliņu sekoja kāds cilvēks, kas atgādināja uzticamu kambarsulaini, kaut gan bija ģērbies parastos pilsoņa svārkos. * Šo dāmu, sevišķi vienas, izskats tik ļoti pārsteidza- Lamota kundzi, ka viņa atkāpās soli atpakaļ.

Šai brīdī zālē no jaunās slimnieces lūpām atskanēja spēcīgs kliedziens, un visi, atstājuši Lamota kundzi vienu, steidzās turp.

Tāpat šai brīdī, cilvēks, kas jau reizi bija iesaucies: „Tā ir viņa", un kas stāvēja līdzās Lamota kundzei, vēlreiz dobjā un noslēpumainā balsī iesaucās:

—   Kungi, skatieties, tā taču ir karaliene!

Dzirdot šo vārdu, Zanna nodrebēja.

—           Karaliene! — vairāki klātesošie, pārsteigti un nobijušies, vienā balsī iesaucās.

—   Karaliene pie Mesmēra!

—   Karaliene seansā!

—   O, tas ir neticami!

—            Nu, skatieties, — atbildēja nepazīstamais, — vai jūs pazīstat vai nepazīstat karalieni!?

—   Patiesi, — nomurmināja klātesošie, — līdzība ir neticama.

Tā kā Lamota kundze, tāpat kā visas pārējās dāmas, kas bija nodomājušas no Mesmēra tūliņ doties uz Operas balli, bija uzlikusi masku, viņa varēja droši apjautāties.

—           Monsieur, — viņa vērsās pie kunga, kurš pirmais bija pamanījis karalieni, — vai jūs neteicāt, ka tā tur dāma ir karaliene?

—           Par to, kundze, nav ne mazāko šaubu, — atbildēja viņas partneris, korpulents kungs ar veselīgi sārtu seju un gudrām novērotāja acīm.

—   Bet kur tad?

—           Lūk, tur tā jaunā dāma, kas gul uz violetā spilvena un raustās tādā nervu lēkmē, ka nespēj vairs par sevi valdīt, tā pati ir karaliene!

—  Bet kādi jums, monsieur, ir pierādījumi, ka šī sieviete ir karaliene?

—            Nu, vienkārši tādi, ka viņa ir karaliene, — mierīgi atbildēja viņas sarunas biedrs.

Un atstājis Lamota kundzi, viņš devās pie citām grupām, lai pastāstītu tām par savu novērojumu.

Jaunās epileptiķes krampjainā raustīšanās kļuva pretīga un Žanna no tās novērsās. Bet tiklīdz viņa bija paspērusi dažus soļus uz durvju pusi, tā gandrīz vai saskrējās ar abām ienākušajām dāmām, kas, gaidīdamas, kamēr pienāks viņu kārta apskatīt slimnieci, pašreiz ziņkārīgi aplūkoja amforu un tās dažādos piederumus.

Tikko Žanna bija ieskatījusies vecākai dāmai sejā, viņa nespēja apvaldīt pārsteigumu izsaucienu:

—    Kas ar jums? — jautāja dāma. Zanna norāva sev masku.

—   Vai jūs mani pazīstat? — viņa jautāja.

Dāma it kā apjuka, bet tūdaļ atkal pārvarēja savu apjukumu.

—   Nē, kundze, — viņa mazliet apmulsusi atbildēja.

—    Bet es jūs pazīstu un jums to tūdaļ pierādīšu. Abas dāmas nobijušās piespiedās viena pie otras. Žanna izvilka no ķešas mums jau pazīstamo kārbiņu.

—   Lūk, šo jūs aizmirsāt pie manis, — viņa teica.

—   Un ja arī tas tā būtu, kāpēc par to tik daudz uztraukties? — teica vecākā.

—   Es esmu uztraukusies tāpēc, ka Jūsu Majestātei ir riskanti še atrasties.

—   Lūdzu, paskaidrojiet!

—   Nē, madamc, ātrāk nc, pirms jūs nebūsit uzlikusi šo masku.

Un viņa pasniedza savu masku karalienei, kas to vilcinājās pieņemt, domādama, ka viņas lielā kapuce pietiekami aizsedz seju.

—   Dieva dēļ, nekavējieties ne brīdi! — uzstāja Žanna.

—    Lieciet, lieciet, madamc, — tai pačukstēja viņas pavadone. Karaliene mehāniski paņēma masku un aizsedza seju.

—   Un tagad, lūdzu, nāciet, nāciet! — teica Žanna.

Pie tam viņa tik steidzīgi aizvilka abas viešņas, ka tās apstājās tikai pie ārdurvīm, ko bija sasniegušas dažās sekundēs.

—   Bet ko tas nozīmē? — aizelsdamās prasīja karaliene.

—   Vai Jūsu Majestāti neviens nepamanīja? — jautāja Žanna.

—   Es domāju gan, ka ne.

—   Jo labāk.

—   Bet sakiet taču reiz, ko tas viss nozīmē.

—   Es lūdzu Jūsu Majestāti ticēt, ja jūsu padevīgā kalpone saka: jums še draud lielas briesmas.

—   Vēl arvien šīs briesmas, kas tās ir par briesmām?

—   Es visu izstāstīšu Jūsu Majestātei, ja vien jūs man kādu dienu žēlīgi dotu stundu ilgu audienci. Bet mēs še kavējamies, Jūsu Majestāti var ievērot un pazīt.

Un Žanna, pamanīdama, ka karaliene kļūst nepacietīga, vērsās pie otras dāmas.

—    Ak, madamc, — viņa teica princesei Lambālai, — es lūdzu, sakiet jus ari, tai Viņas Majestāte atstāj šo vietu un uz karstām pēdām.

Princese pievienojās Žannas lūgumam.

—    Nu, ja jūs tā vēlaties, tad ejam, — noteica karaliene. Tad, pagriezusies pret Lamota kundzi, piebilda:

—   Jūs man lūdzāt audienci?

—    Es ceru, ka Jūsu Majestāte man atļaus to godu sniegt jums paskaidrojumus par manu izturēšanos.

—        Labi, atnesiet man šo kārbiņu un piesakieties vārtniekam Lorānam! Viņam jau būs ziņots.

Tad, pagriezusies pret ielu, viņa vācu valodā uzsauca:

—   Kommcn sie da, Veber!

Steigšus piebrauca kariete, kurā abas karaliskās dāmas iekāpa. Bet Lamota kundze palika uz sliekšņa stāvot un noskatījās tām pakaļ, kamēr kariete bija pazudusi no viņas acīm.

—         Hm, — viņa klusi nomurmināja, — tas, ko es izdarīju, bija labi darīts; bet ko nu turpmāk… par to ir jāpadomā.

## XVIII. OLĪVAS JAUNKUNDZE

Pa to laiku cilvēks, kurš klātesošajiem bija norādījis uz šķietamo karalieni, uzsita uz plcca kādam vērīgam skatītājam, kas bija ģērbies ļoti nodilušos svārkos.

—   Jums kā žurnālistam, — viņš teica, — lielisks temats.

—   Kā tā? — jautāja reportieris.

—   Vai jūs gribat? — cs jums došu virsrakstu.

—   Labprāt.

—        Nu, lūk: „Kādas briesmas draud pavalstniekam, kas piedzims valstī, kur karalis atrodas karalienes iespaidā, bet karalieni iespaido nervu lēkmes."

Reportieris sāka skaļi smieties.

—   Bet kā tad paliek ar Bastīliju? — viņš jautāja.

—         Ko jūs! Kam tad ir domātas anagrammas, ar kuru palīdzību jūs varat apvest ap stūri katru cenzoru. Es jums prasu, vai kādam cenzoram ienāks prātā aizliegt jums pastāstīt par princi Ulī un princesi Etenautnu- Sajicnarfas valdnieci? Nu, ko jūs uz to teiksit?

—   Nudien, tā ir lieliska ideja! — sajūsmā iesaucās reportieris.

—          Un es jums apgalvoju, ka artiķelim ar virsrakstu: «Princeses Etenautnas lēkmes faķīra Arēmsema pilī" būtu vislielākā piekrišana salonos.

—   Man arī tā liekas.

—   Nu tad ejiet un rakstiet to ar jūsu vislabāko tinti!

Reportieris paspieda nepazīstamajam roku.

—         Vai jums piesūtīt dažus numurus, — viņš jautāja, — es to darītu ar lielāko prieku, ja vien jums labpatiktu minēt savu vārdu.

—            Nu, protams! Šī ideja man lieliski patīk, un ja jūs to pienācīgi apstrādāsit, tā atnesīs simtprocentīgu peļņu. Cik liela parasti ir jūsu mazo pamfletu tirāža?

—  Divi tūkstoši.

—  Izdariet man mazu pakalpojumu!

—   Labprāt.

—  Te jums būs piecdesmit luidoru un lieciet iespiest sešus tūkstošus!

—           Kā, monsicurl Jūs mani pārsteidzat… Ļaujiet taču man uzzināt tik devīga mcccnāta vārdu.

—            To cs jums pateikšu, kad pēc astoņām dienām paņemšu tūkstoš eksemplāru — par divām livrām numuru. Vai iet tā?

—   O, monsicur, cs strādāšu dienām un naktīm.

—  Bet lai būtu, par ko pasmieties.

—           Es jums galvoju, — visa Parīze smiesies līdz asarām, izņemot vienu vienīgu cilvēku.

—  Kas raudās rūgtas asaras, vai nc tā?

—   O, monsicur, jūs esat asprātīgs!

—            Un jūs nc mazāk. Vēl ko, rakstiet to kā korespondenci no Londonas! Kā vienmēr.

—  Monsieur, jūsu padevīgais kalps!

Un korpulentais svešnieks atvadījās no spalvas vīra, kurš ar saviem piecdesmit luidoricm kabatā aizsteidzās kā nelaimes nesējs krauklis.

Svešais, kas bija palicis viens bez sava sarunu biedra, vēl ieskatījās lēkmju telpā, kur jaunā sieviete pēc ekstāzes tagad gulēja pilnīgi bez spēka, kamēr kāda kalpotāja, kuras uzdevums bija pieskatīt lēkmes pārņemtās dāmas, novilka lejup viņas mazliet indiskrēti uzrautos svārkus.

Svešais noraudzījās viņas smalko vaibstu maigajā, jūtekliskajā daiļumā, kas pat dziļā miegā izdvesa dižciltīgu cēlumu. Tad viņš atkal atgriezās savā vietā.

—           Patiesi, — viņš nomurmināja, — taisni neticama līdzība. Droši vien Dievam, viņu tādu radot, ir bijuši savi nodomi. Viņš jau iepriekš ir nodevis šo te tās rokās, kurai viņa līdzinās.

Tai brīdī, kad viņš beidza formulēt šo domu, jaunā meitene lēnām piecēlās savos spilvenos un, atbalstījusies uz rokas savai kaimiņienei, kas jau bija atmodusies no ekstāzes, viņa sāka sakārtot apģērbu.

Redzēdama, ar kādu uzmanību viņā noraugās klātesošie, dāma nosarka, tomēr ar koķetu pieklājību atbildēja uz nopietnajiem Mesmēra jautājumiem. Tad, izstaipījusi savas apaļās rokas un skaistos stilbus, kā kaķe, kas pamostas no miega, viņa piecēlās un devās cauri trim istabām visu klātesošo acu pavadīta. Tajās varēja lasīt gan izsmieklu, gan skaudību, gan bailes.

Bet kas viņu visvairāk pārsteidza un lika pasmaidīt, bija sekojošais: ejot garām kādam pulciņam, kas zāles stūrī sačukstējās, parasto ziņkārīgo skatienu un pieklājīgo sveicienu vietā viņu saņēma ar tik dziļu reveransu, ka neviens visā Francijas galmā nebūtu varējis cienīgāk sveicināt savu karalieni.

Šī bija tā grupa, ko steigā bija izdevies noorganizēt nenogurstošajam svešniekam, kas, aizslēpies aiz visiem citiem, pusbalsī mudināja:

—            Nav svarīgi, kungi, nav svarīgi, viņa tomēr ir Francijas karaliene, apsveiksim to.

Jaunā meiča, kurai bija tikusi parādīta tāda goddevība, mazliet uztraukta izgāja cauri vestibilam un nokāpa pagalmā.

Viņas gurdās acis meklēja pēc kāda fiakra vai nesamā krēsla, bet nebija ne viena, ne otra. Bet kad viņa apdomājusies gribēja jau likt savu mazo kājiņu uz bruģa, piesteidzās kāds liela auguma sulainis.

—   Vai kundzei piebraukt karieti? — viņš jautāja.

—   Bet man taču nav karietes, — viņa atbildēja.

—  Tātad kundze ir atbraukusi fiakrā?

—  Jā.

—   No Dofina ielas?

—  Jā.

—  Es kundzi aizvedīšu mājās.

—            Labi, aizvediet, — atbildēja meiča, pilnīgi attapusies, un nebija redzams, ka viņa kaut mirkli būtu šaubījusies, kā to viņas vietā būtu darījusi kura katra cita sieviete pēc tik negaidīta piedāvājuma.

Sulainis pamāja un tūdaļ piebrauca glīta kariete, kurā iekāpa dāma no peristīla.

Sulainis uzlēca us stāvdēļa un uzsauca kučierim:

—   Uz Dofīna ielu!

Zirgi skrēja straujos rikšos. Nonākot pie Jaunā Tilta, jaunkundze, kurai, kā saka Lafontēns, šāds brauciens labi garšoja, nožēloja, ka viņa nedzīvo pie Botāniskā dārza.

Kariete beidzot apstājās, durtiņas atvērās un piedzīvojušais sulainis jau turēja rokā ārdurvju atslēgu, kas ielaiž viņu dzīvokļos visus tos trīsdesmit tūkstošu Parīzes namu iemītnieku, kam nav ne sava vārtu sarga ne šveicara.

Lai pasaudzētu jaunās dāmas pirkstiņus, sulainis pats atslēdza lielās durvis un, tikko viņa bija iegājusi tumšajā ejā, tās atkal aizslēdza.

Kariete sāka ripot un drīz vien pazuda skatienam.

—           Nudien, tas ir ļoti patīkami! — iesaucās jaunā dāma — un tas ir ļoti mīļi no Mesmēra. Ak, kā cs esmu piekususi! Par manu ierašanos še droši vien jau ir zināms. Viņš tiešām ir ievērojams ārsts.

Tā runādama, viņa bija uzkāpusi otrajā stāvā, kur kāpņu galā atradās divas durvis.

Līdzko viņa pieklauvēja, kāda vecīte atvēra.

—  Ak, labvakar, māmiņ, vai vakariņas jau gatavas?

—  Jā, sāk jau atdzist.

—   Vai viņš ir jau še?

—   Vēl ne, bet kāds monsieur jau gaida.

—   Kāds monsieur?

—   Nu, tas pats, ar kuru jums šovakar bija jārunā.

—   Man?

—   Nu, jā — jums.

Šī saruna norisinājās mazā, aizstiklotā priekšistabā, kas nošķīra trepju telpu no kādas lielākas istabas ar logiem uz ielu.

Caur stikla rūtīm skaidri varēja redzēt lampu, kas dega šinī istabā, kuras iekšējais izskats, ja arī nebija diez cik teicams, tomēr varēja apmierināt.

Veci, dzeltena zīda priekškari, ko laiks bija stipri izbalinājis, daži ar zaļu samtu pārvilkti Utrchtas krēsli, liels divpadsmit atvilktņu skapis ar koka inkrustācijām un vecs, dzeltens dīvāns — tāda bija visa šīs istabas iekārta.

Viņa nepazina šo cilvēku, bet mūsu lasītājiem viņš ir pazīstams: tas bija tas pats svešnieks, kas seansa dalībniekus bija virzījis uz šķietamās karalienes pēdām un par pamfletu samaksājis piecdesmit luidoru.

Uz kamīna bija novietots pulkstenis ar divām aplupušām japāņu vāzēm katrā pusē.

Jaunā sieviete strauji atrāva stikla durvis un aizgāja līdz dīvānam, uz kura ērti sēdēja resnais kungs, kura labi koptās, baltās rokas spēlējās ar dārgu mežģīņu žabo.

Jaunā sieviete nepaguva teikt ne vārda.

Savādā persona to tikpat savādi apsveica, pa pusei pieceldamies, pa pusei palocīdamies un, pavēries viņā ar laipnu, labvēlīgu skatienu, tcica:

—           Es zinu, ko jūs man gribat jautāt, bet es jums labāk atbildēšu pats, jūs iztaujādams. Jūs esat Olīvas jaunkundze?»

—   Jā, monsieur.

—   Skaista, bet ļoti nervoza sieviete, kas ļoti jūsmo par Mesmēru.

—   Es pašreiz nāku no turienes.

—           Lieliski! Bet kā man to stāsta jūsu skaistās acis, tas, ko jūs visvairāk vēlētos zināt, kāpēc es sēžu uz jūsu dīvāna.

—   Jūs, monsicur, esat pareizi uzminējis.

—            Vai jūs nedarītu man to prieku un neapsēstos, citādi arī es būšu spiests piecelties, un tā nebūs nekāda ērta sarunāšanās.

—           Jūs tiešām varat lepoties ar savādām manierēm, — atbildēja jaunā sieviete, kuru mēs turpmāk sauksim par Olīvas jaunkundzi, jo ar šādu vārdu viņa bija ļāvusi sevi uzrunāt.

—           Jaunkundz, es jūs nupat redzēju pie Mesmēra un atradu jūs tieši tādu, ka labāku nevaru vēlēties.

—   Monsieurl

—            Ak, tikai neuztraucieties, jaunkundz! Es nemaz nesaku, ka jūs izskatījāties apburoša, nē, tas jums varētu izklausīties pēc mīlas atklāšanas,

kas nemaz nav mans nolūks. Es jūs lūdzu neatkāpties tik tāļu, tā jūs mani tik piespiežat kliegt kā kurlam.

—   Ko jūs īsti gribat? — naivi jautāja Olīva.

—           Es zinu, — turpināja svešais, — jūs esat paradusi dzirdēt, ka esat skaista. Es, turpretī, par šo lietu domāju citādi un man ir kāds cits priekšlikums.

—   Monsicur, jūs ar mani runājat tādā tonī…

—            Nedusmojat, kamēr vēl neesat mani uzklausījusi… Vai še varbūt kāds nav paslēpies?

—   Neviens še nav paslēpies, monsicur, bet…

—           Nu, tad, ja neviens še nav paslēpies, nekautrēsimies runāt… Ko jūs teiktu, ja cs jums piedāvātu noslēgt starp mums mazu sabiedrību?

—   Sabiedrību… jūs taču redzat…

—           Nu, lūk, jūs atkal apvainojaties. Es jums nesaku — sakarus, bet — sabiedrību. Es ar jums nerunāju par mīlu, bet gan par veikalu.

—           Par kādu veikalu? — jautāja Olīva, kuras ziņkāre līdzinājās viņas pārsteigumam.

—   Sakiet, ko jūs visu dienu darāt?

—   Bet…

—   Nebaidatics, cs negribu jūs apkaunot! Sakiet, ko un kā vien gribat.

—  Es nekā nedaru, vai, pareizāk sakot, daru, cik maz vien iespējams.

—   Jūs esat kūtra.

—   Var jau būt.

—   Ļoti labi.

—   Jūs sakāt — ļoti labi.

—           Saprotams. Vai man tur kāds sliktums, ka jūs esat kūtra? Vai jūs labprāt pastaigājaties?

—   Ļoti labprāt.

—   Jūs bieži apmeklējat balles un izrādes?

—   Vienmēr.

—   Lai patīkami pavadītu laiku?

—   Kā gan citādi?

—           Bet, ja cs jums piedāvātu divdesmit piecus luidorus mēnesī, vai jūs atteiktos?

—   Monsicurl

—            Mīļā, Olīvas jaunkundz, jūs atkal sākat pukoties. Mēs taču norunājām, ka jūs nedusmosities. Jā, es teicu divdesmit piecus luidorus, tāpat kā es būtu teicis piecdesmit.

—            Man labāk patīk piecdesmit, nekā divdesmit pieci, bet vēl labāk man patīk pašai izvēlēties sev mīļāko.

—            Velns lai parauj! Es jau jums reiz teicu, ka negribu būt jūsu mīļākais. Tāpēc esat pilnīgi mierīga.

—   Pie joda, tad sakiet reiz, kas man par jūsu piecdesmit luidoricm būs jādara!

—   Vai es teicu piecdesmit?

—   Jā.

—   Labi, lai būtu piecdesmit. Jūs mani pieņemsit še, jūs man rādīsit pēc iespējas laipnāku seju, kad es to lūgšu, jūs pasniegsit man savu roku un, ja es vēlēšos, lai jūs mani kaut kur gaidāt, tad jūs to darīsit.

—   Bet man, monsieur, jau ir savs mīļākais.

—   Nu, kas tad ir?

—   Kā, kas tad ir?

—   Padzcniet taču viņu!

—   O, Bosīru nav tik viegli padzīt, kā jūs domājat.

—   Vai jūs gribat, lai es jums palīdzu?

—   Nē, es vinu mīlu.

—   Ak tā!

—   Tā drusciņ.

—   Tieši tas, lūk, ir par daudz.

—   Tā nu tas reiz ir.

—   Nu, lai tad arī paliek Bosīrs.

—   Jūs esat piekāpīgs, monsicur.

—   Tātad pie šādiem noteikumiem tā lieta iet?

—   Tā iet, ja jūs man pateiksit visu.

—   Klausieties, mana dārgā, visu, kas man bija pašreiz jums sakāms, es jau esmu pateicis!

—   Uz goda vārda?

—   Goda vārds! Tomēr jūs saprotat…

—   Ko tad?

—   Ja nu gadījumā man vajadzētu, ka jūs patiesi esat mana mīļākā.

—   Ak, redzat nu, monsicurl Tāda vajadzība jums nekad nedrīkst rasties.

—   Nu, tikai tā, — formas pēc.

—   O, tad tā lieta iet.

—   Norunāts. Un tc būs avanss par pirmo mēnesi.

Viņš pasniedza tai satītu piecdesmit luidoru vīstoklīti, pat nepieskardamies viņas pirkstiem. Tā kā Olīvas jaunkundze kavējās tos pieņemt, viņš iebāza naudu tai kabatā, pat nepiedurdamies tās apaļajam gurnam, ko pat lielākie spāņu gardēži būtu pratuši novērtēt labāk nekā viņš.

Tiklīdz svešais bija ielaidis roku viņas kabatā, pie āra durvīm bija dzirdami divi īsi sitieni un Olīva, uzlēkusi kājās, piesteidzās pie loga.

—   Ak, Dievs! — viņa iesaucās, — pazūdiet… ātri… tas ir vinš.

—   Viņš? Kāds viņš?

—   Bosīrs… mans mīļākais… Nu, kustieties taču, monsicurl

—   Ak, goda vārds, jo sliktāk!

—   Kā, jo sliktāk! Viņš jūs saraustīs gabalos.

—   Nu, nu!

—   Jūs dzirdat, kā viņš dauzās, viņš ielauzīs durvis.

—  Lieciet atvērt. Kāda velna pēc jūs viņam nedodat ārdurvju atslēgu?

Un svešais ērti atlaidās uz dīvāna, pie sevis nomurminādams:

—   Vajag pārliecināties, kas tas ir par puisi.

Sitieni pie durvīm atkārtojās un tos pavadīja lāsti, kas pacēlās daudz augstāk par otro stāvu.

—            Māt, ejiet atvērt, — aiz dusmām drebēdama, teica Olīva, — bet kas uz jums attiecas, mans kungs, tad jo sliktāk, ja ar jums notiks kāda nelaime.

—            Kā jau jūs teicāt — jo sliktāk, — nesatricināmā mierā atbildēja svešais, pat acis nepamirkšķinājis.

Olīva, pie visām miesām drebēdama, gaidīja trepju augšgalā.

## XIX. MONSIEUR BOSĪRS

Olīva, rokas izstiepusi, metās pretī kādam satrakotam cilvēkam, kas ar saburzītām drēbēm un bāls dusmās, nikni lādēdamies, iebruka istabā.

—            Bosīr! klausies, Bosīr! — viņa tcica tik baiļu pārņemtā balsī, kas nekādā ziņā nedarīja godu šīs sievietes drosmei.

—            Laid mani! — iesaucās atnācējs, rupji atsvabinādamies no Olīvas apkampieniem.

Un viņš arvien skaļāk turpināja:

—   Ak tā! Tad man neatver tāpēc, ka še ir kāds vīrietis! Aha!

Svešais bija palicis, kā mēs jau teicām, mierīgi sēžam uz dīvāna un pat

nedomāja kustēties, ko monsicur Bosīrs varēja iztulkot kā apjukumu vai pat bailes.

Viņš pienāca svešajam klāt un viņa zobu griešana nevēstīja nekā laba.

—  Es domāju, monsieur, ka jūs man par to atbildēsit, — viņš šņāca.

—            Ko gan jūs, monsieur Bosīr, gribat, lai es jums saku, — svešais jautāja.

—   Ko jus še darāt? — un vispirms, kas jus tāds esat?

—            Es esmu ļoti mierīgs cilvēks, uz kuru jūs briesmīgi bolāt acis, un es nupat vēl ļoti pieklājīgi un godīgi runāju ar jaunkundzi.

—   Jā, ļoti pieklājīgi un godīgi, — nomurmināja Olīva.

—   Vai jūs reiz turēsit muti! — uzkliedza viņai Bosīrs.

—    Cst, cst, — tcica svešais, — neuzbrūcict jaunkundzei, kas nekādā ziņā nav vainīga, un ja jūs esat sliktā omā…

—   Jā, es esmu.

—   Viņš būs atkal paspēlējis, — nomurmināja Olīva.

—   Velns un elle! man ir novilkuši ādu pār acīm! — viņš rēca.

—    Un, pats par sevi saprotams, mīļo Bosīr, jums nekas nebūtu pretī izmēģināt to pie kāda cita.

—   Beidziet savus muļķīgos jokus un taisieties kā pazūdat no šejienes!

—   Lēnāk, mīļo Bosīr, lēnāk!

—    Velns un elle! celieties un ejiet, vai es salauzīšu šo dīvānu ar visu, kas uz tā atrodas!

—     Jūs man, jaunkundz, nekā neteicāt, ka monsieur Bosīram mēdz iesisties galvā tāds slapjdraņķis. Cst! Kas par trakumu!

Monsicur Bosīrs, izvests no pacietības, ar lielisku teatrālu žestu tvēra pēc zobena un viņa roka līdz ar asmeni apvilka gaisā aploci vismaz desmit pēdu diametrā.

—     Vēl pēdējo reizi es saku — celieties, vai es jūs pienaglošu pie atzveltnes.

—     Patiesi, tas nebūtu diez cik patīkami, — atbildēja svešais un ar kreiso roku izvilka no maksts nelielu zobenu, ko viņš jau iepriekš bija paslēpis sev aiz muguras uz dīvāna.

Olīva sāka histēriski kliegt.

—     Klusāk, jaunkundz, klusāk, — teica svešnieks ar zobenu rokā, turpinādams mierīgi sēdēt uz dīvāna. — Kļūsiet jel, jo citādi var notikt divas nepatikšanas: vai nu jūs apdullināsit Bosīru un viņš var uzdurties uz zobena, vai ari uznāks naktssargs, saņems jūs cict un aizvedīs tieši uz Scntlazaru.

Olīva mitējās kliegt un aizvietoja kliedzienus ar izteiksmīgiem žestiem.

Skats bija tiešām interesants. No vienas puses monsieur Bosīrs noplucis un apdzēries, bez jēgas, bez taktikas, krustām un šķērsām cirta savam ncievainojamjaam pretiniekam.

No otras puses kāds cilvēks, apsēdies uz dīvāna, vienu roku gar sāniem, otrā ieroci, veikli atsita cirtienus un smējās, tā kā pats svētais Juris būtu nobijies.

Bosīra zobens nevienu brīdi nevarēja ieturēt taisnu līniju, jo pretinieka atsitieni to mētāja drīz uz vienu, drīz uz otru pusi.

Bosīrs jau sāka gurt, smagi elsa un dusmu vietā tam jau uzmācās bailes. Viņam ienāca prātā, ka, ja šis saudzīgais zobens pastieptos uz priekšu un pārietu uzbrukumā, viņa, tas ir, Bosīra pēdējā stundiņa būtu situsi, viņš kļuva nedrošs, sāka svaidīties un cerēja vēl tikai, ka tam izdosies salauzt pretinieka niecīgo zobenu. Bet tas strauji paņēma viņu tercā un kā spalviņu izsita zobenu no rokas.

Tas, aprakstījis gaisā loku, izskrēja cauri logam un pazuda.

Bosīrs nezināja vairs, kā viņam nu izturēties.

—            Ehē, monsicur Bosīr, — teica svešais, — uzmanieties, ka jūsu zobens neuzkrīt kādam garāmgājējam ar smaili uz galvas — tas būs līķis!

Bosīrs atjēdzās un, pieskrējis pie durvīm, metās pa trepēm lejā uz ielas, lai saķertu savu ieroci un novērstu varbūtēju nelaimi, kas tam varētu uzgrūzt kaklā policiju.

Olīva saķēra uzvarētāja roku un tcica:

—            O, monsicur, jūs esat ļoti drošsirdīgs, bet monsicur Bosīrs ir nelietis. Še palikdams, jūs mani kompromitējat, tomēr, kad jūs būsit aizgājis, viņš mani sitīs.

—   Tad es palieku.

—            Nē, nē, Dieva dēļ nē! Kad viņš mani sit, es tam dodu pretī un vienmēr esmu stiprākā. Tas ir tikai tāpēc, ka man nav nekā, ko zaudēt. Ejiet, es lūdzu!

—           Bet ievērojat, ko es jums teikšu, mana daiļā: aizejot, es viņu droši vien sastapšu apakšā uz trepēm, kur viņš man uzglūnēs, lai revanšētos, bet uz trepēm nevar vienmēr lietot sekundu pret kvartu, vai sekundu pret tercu puslokā, to var darīt tikai sēžot uz dīvāna.

—   Nu un tad?

—   Tad, vai nu es noduršu Bosīru, vai viņš nodurs mani.

—   Ak, Dievs, tā ir taisnība! Tā gan būs nelaime mājā!

—   No kuras mēs varam izbēgt: tātad, es palieku.

—            Nē, Dieva dēļ, ejiet! Jūs uzkāpsit vienu stāvu augstāk, kamēr viņš būs atgriezies. Cerēdams jūs atrast še, viņš citur nekur nemeklēs. Kad viņš būs ienācis dzīvoklī, jūs dzirdēsit mani divreiz aizslēdzam durvis. Tā es būšu savu kungu sagūstījusi un atslēga būs man ķešā. Kamēr es viņu aizturēšu, jums būs pietiekami daudz laika pazust.

—   Jūs esat lieliska meitene. Uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos, bet kad?

—   Jau šonakt!

—   Kā, šonakt! vai jums prāts?!

—            Piķis lai parauj! nu, protams, šonakt! Vai tad šovakar nav balle Operā?

—   Bet apdomājat, ka ir jau pusnakts.

—   Es zinu, bet kas par to?

—   Tur ir vajadzīgas maskas.

—   Bosīrs tās sameklēs, ja jūs būsit to krietni iepļaukājusi.

—   Jums taisnība, — smējās Olīva.

—   Un te būs desmit luidoru, — tcica svešais arī pasmiedamies.

—   Sveiki! Sveiki! Pateicos!

Un viņa to izbīdīja uz kāpnēm.

—  Labi. Bet apakšā noslēdz durvis.

—           Tur ir tikai aizbīdnis un atslēga no iekšpuses. Ardievu! Viņš nāk augšā.

—   Bet ja nu viņš jūs uzveic, sakiet, kā es to dabūšu zināt?

Viņa pārdomāja.

—  Jums droši vien ir kalpotāji? — Olīva jautāja.

—  Jā, nu es vienu nolikšu pie jūsu loga.

—           Ļoti labi, un viņš lai skatās gaisā tik ilgi, kamēr viņam uzkrīt uz deguna maza vēstulīte.

—  Norunāts. Ardievu!

Svešais uzkāpa augšstāvā. Tas bija viegli izdarāms. Trepes bija tumšas un Olīva, saukdama Bosiru, pārkliedza sava jaunā līdzgaitnieka soļu troksni.

—           Vai jūs reiz nāksit, pustrakais! — viņa sauca Bosīram, kurš kāpa augšā, pārdomādams otra dzīvokli tik nekaunīgi iebrukušā svešinieka morālo un fizisko pārākumu.

Viņš uzkāpa augšā, kur to sagaidīja Olīva. Zobenu viņš bija iebāzis makstī un apdomāja priekšā stāvošo izskaidrošanos.

Olīva to saņēma aiz pleciem, ievilka priekšistabā un divreiz pagrieza durvju atslēgu.

Svcšnieks aiziedams dzirdēja, kā sākās cīņa, kurā kā spalgi šķindoši misiņa plākšņu sitieni orķestrī, pa reizei atskanēja tās izjustās skaņas, ko vulgārā valodā pēc skaņu līdzības dēvē par pļaukām.

Šiem trokšņiem pa vidu skanēja kliedzieni un pārmetumi. Dārdēja Bosīra bass, kuram atbildēja Olīvas augstais diskants. Bet palaidīsim garām šo neestētisko vārdu spēli, kuru katrs pats var iedomāties.

—           Patiesi, — norūca svcšnieks aizejot, — nekad nevarēja iedomāties, ka šī sieviete, kas ar tādām bailēm sagaidīja sava kunga atgriešanos, parādīs tik daudz dūšas pretoties.

Viņš netērēja velti laiku, gaidīdams cīņas iznākumu.

—          Tur augšā iet par daudz karsti, lai tas varētu ilgi turpināties, — viņš noteica.

Pagriezies ap mazās Anžū Dofīna ieliņas stūri, viņš atrada tur savu karieti, kurai bija licis paslēpties šinī šķērsieliņā.

Svcšnieks pateica dažus vārdus kādam kalpotājam un tas ieņēma pozīciju iepretī Olīvas logiem, paslēpdamies kādas antīka stilā celtas mājas arkādes ēnā.

Tā novietojies, kalpotājs, skatīdamies apgaismotajos logos, pēc ēnu kustībām varēja vērot, kas tur notika.

Ēnas, kuru kustības sākumā bija ļoti dzīvas, pamazām nomierinājās un beidzot no abām palika tikai viena.

## XX. ZELTS

Lūk, kas bija norisinājies aiz priekškariem.

Vispirms Bosiru bija pārsteidzis tas, ka durvis tika noslēgtas.

Tad viņu pārsteidza Olīvas skaļā uzstāšanās.

Un beidzot, — visvairāk viņu pārsteidza tas, ka, iegājis istabā, viņš tanī vairs neatrada savu pretinieku.

Meklēšana, draudi, saucieni, palika bez sekām; bet tā kā šis cilvēks bija paslēpies, viņam, acīmredzot, bija bail un ja viņam bija bail, tad Bosīrs bija uzvarējis.

Olīva centās atrunāt to no meklēšanas un atbildēja uz visiem viņa jautājumiem.

Bosīrs, kuram nācās diezgan dzirdēt, savukārt pacēla balsi.

Olīva, juzdamās gluži nevainīga, jo viņas grēka pierādījums bija pazudis „Quia corpus delieti aberat", kā stāv rakstīts, Olīva kliedza tik stipri, ka Bosīrs uzlika, vai vismaz gribēja uzlikt viņai roku uz mutes.

Bet viņš vīlās. Olīva bija pavisam citādi sapratusi šo nomierinošo un pārliecinošo Bosīra žestu. Šai žiglajai rokai, kas tuvojās viņas sejai, Olīva pacēla pretī tikpat veiklu, tikpat vieglu roku, kā bija svešnieka zobens.

Šī roka atsita kvartu un tercu, metās atpakaļ un uz priekšu un trāpīja Bosīra vaigu.

Bosīrs atbildēja ar labās rokas flanga sitienu, kas atsvieda sāņus abas Olīvas rokas un ar spēcīgu plakšķi lika nosarkt viņas kreisajam vaigam.

Tas bija tas sarunas moments, ko garāmejot bija vēl uztvēris svešais.

Šādā veidā iesāktā izskaidrošanās, kā mēs jau teicām, drīz vien noved pie kāda galarezultāta. Tomēr, lai cik labvēlīgs būtu šis galarezultāts, lai tas varētu pretendēt uz dramatismu, ir nepieciešama vesela virkne priekšdarbu.

Uz Bosīra pliķi Olīva atbildēja ar smagu un bīstamu šāvienu — fajansa krūzi; Bosīrs atvairīja šo granātu ar kāda spieķa vēzienu, kas sadauzīja vairākas tases un, pārlauzis sveci, ķēra Olīvas plecu.

Traka aiz dusmām, viņa taisīja varenu lēcienu un nogrāba Bosīru pie rīkles; nelaimīgais lūkoja satvert Olīvu, kur un kā varēdams.

Plīsa kāds apģērba gabals. Aizvainota un sašutusi par savas garderobes bojāšanu, Olīva palaida vaļā savu laupījumu, kas novēlās uz grīdas istabas vidū. Zobus griezdams, viņš piecēlās.

Bet tā kā ienaidnieks ir vērtējams pēc viņa aizsargāšanās intensitātes un šādu aizsargāšanos pat pretiniekam uzvarētājam nākas respektēt,

Bosīrs, kam bija radies liels respekts pret Olīvu, atsāka sarunas tai vietā, kur tās bija pārtrūkušas:

—  Jūs esat nekrietns radījums, — viņš teica, — jūs mani izpostāt.

—  Nē, tas esat jūs, kas izposta mani, — atbildēja Olīva.

—  Ak, es viņu izpostot, viņai nekā vairs nav!

—           Jā, taisnība gan, ka man nekā vairs nav. Visu, kas man bija, jūs esat pārdevis, noēdis, nodzēris un nospēlējis.

—  Jūs uzdrošināties man pārmest manu nabadzību!

—  Kāpēc jūs esat nabags? Jūsu netikumu dēļ.

—  Bet jūsējos es izdzīšu ar vienu vienīgu spērienu.

—  Jūs man gribat sist?

Un Olīva pacēla smagu ogļustangu, ko redzot, Bosīrs soli atkāpās.

—  Tā tik vēl trūka, — viņš teica, — ka jūs sāktu gādāt sev mīļākos.

—           Bet kā jūs sauksit visus tos vazaņķus, ar kuriem jūs cauras dienas un naktis pavadāt žūpnīcās?

—  Es spēlēju, lai man būtu no kā dzīvot.

—            Un jums vareni vedas: mēs mirstam badā. Tiešām ienesīga profesija!

—          Un jūs, ko tad jūs? Jūs pinkšķat par vienu pārplēstu kleitu, jo jums nav naudas, ko iegādāties sev jaunu. Tiešām ienesīga profesija.

—           Nu, labāka gan par jūsējo! — sakaitināta iesaucās Olīva, — un, lūk, te ir pierādījums.

Pie šiem vārdiem viņa pagrāba ķešā sauju zelta un izkaisīja to istabā.

Luidori ripoja un skanēdami vēlās uz sāniem, citi paripoja zem skapjiem un gultām, citi turpināja savu skanošo ceļojumu līdz durvīm, un vēl citi drīz vien apgūlās plakaniski, mirgodami plānā kā zelta dzirkstis.

Kad Bosīrs dzirdēja šo metālisko lietusgāzi noskanam uz grīdas un mēbelēm, viņam uznāca reibonis, vai, pareizāk sakot, sirdsapziņas pārmetumi.

—  Luidori! Dubloni! — iesaucās viņš noliecies.

Bet Olīva turēja rokā jau otru sauju monētu. To viņa drāza Bosīram tieši sejā un atplestajās rokās, tā kā vīrs gluži apstulba.

—  Ai, ai! — viņš iesaucās, — ir nu gan šī Olīva bagāta!

—           Redz, ko man ienes mana profesija, — viņa ciniski teica, pasperdama ar tupeli uz grīdas izkaisīto zeltu un Bosīru, kas bija noliecies to salasīt.

—            Sešpadsmit, septiņpadsmit, astoņpadsmit, — skaitīja Bosīrs, aizraudamies no prieka.

—  Nožēlojamais! — noņurdēja Olīva.

—  Deviņpadsmit, divdesmit viens, divdesmit divi.

—  Nelga.

—  Divdesmit trīs, divdesmit četri.

—  Nelietis.

Vai nu viņš bija dzirdējis šos komplimentus, vai arī piesarcis no liekšanās, Bosīrs piecēlās.

—         Ak tā, manu jaunkundz,. — viņš teica nopietnā toni, kas izklausījās bezgala smieklīgi, — laupīdama man nepieciešamāko, jūs vairojat savus ietaupījumus.

Olīva apjuka un nezināja, ko teikt.

—          Jūs man liekat staigāt izbalējušās zeķēs, ar noplukušu cepuri un noskrandušu oderi, bet šos luidorus glabājat savā kastītē. Kur jūs dabūjāt šos luidorus? Kur citur, kā pārdodama to iedzīvi, ko cs šc atgādāju, kad saistīju savu bēdu likteni ar jūsējo.

—   Blēdis! — gluži klusi nomurmināja Olīva.

Un viņa tam uzmeta nicināšanas pilnu skatienu.

Bet Bosīrs par to nemaz neuztraucās.

—          Es jums piedodu, — viņš teica, — ne jūsu skopulību, bet jūsu taupību.

—   Un jūs mani nupat vēl gribējāt nosist!

—   Nupat vēl tas būtu bijis labi darīts, bet tagad vairs ne.

—   Kāpēc ne?

—   Tāpēc, ka es tagad redzu — jūs esat laba saimniece.

—   Bet cs jums saku, ka jūs esat nožēlojams nelga.

—   Mana mīļā Olīva.

—   Un ka jūs man uz karstām pēdām atdosit šo zeltu.

—   Lēnāk, mīļā, lēnāk!

—   Jūs man to atdosit, vai es jūs noduršu ar jūsu paša zobenu.

—   Olīva!

—   Jā vai nē?

—   Protams, nē, es tam nekad nepiekritīšu, ka tu sabaksti man sānus.

—   Nekustieties, vai jūs būsit līķis! Naudu!

—   Atdodiet man to.

—          Ak, negantnieks, nelietis! Jūs ubagojat un prasāt no manis manas sliktās slavas peļņu. Un to sauc par vīrieti! Ak, kā es jūs nicinu, visus nicinu, vai jūs dzirdat? Vēl vairāk nicinu devējus nekā ņēmējus.

—         Kas dod, — svinīgi atbildēja Bosīrs, — ir laimīgs, ka var dot. Arī es jums, Nikolā, esmu diezgan devis.

—   Es negribu, ka mani sauc par Nikolā.

—          Piedošanu, Olīva! Es teicu, ka esmu jums diezgan devis, kad man bija ko dot.

—         Skaista devība! Sešus luidorus, divas zīda kleitas, sudraba auskarus un trīs izrakstītus mutautiņus.

—   Kareivim tas ir daudz.

—         Cietiet klusu! Šos aizkarus jūs nozagāt kādai citai, lai tos uzdāvātu man; šos luidorus jūs aizņēmāties un vēl līdz šim neesat atdevis; šīs zīda kleitas…

—   Olīva! Olīva!

—   Atdodiet manu naudu!

—   Cik tu gribi pretī?

—   Divreiz tik daudz.

—          Labi, lai notiek! — Bosīrs svinīgi teica, — es tūdaļ iešu uz Bisi ielas spēļu klubu un atnesīšu tev nevien divreiz, bet piecreiz tik daudz.

Un viņš jau paspēra pāris soļu uz durvju pusi. Bet Olīva to nogrāba aiz viņa apdilušo svārku stērbeles.

—   Ko tu! Nu skaties — svārki pušu!

—   Jo labāk: jūs drīzāk tiksit pie jauniem.

—         Sešus luidorus, Olīva, tikai sešus luidorus! Par laimi Bisī ielas spēļu klubā daudz neskatās uz drēbēm.

Olīva mierīgi saķēra otru stērbeli un norāva arī to. Bosīrs saskaitās.

—          Velns un elle! — viņš kliedza, — tu mani piespiedīsi tevi nosist. Skaties kāda — viņa ņem un izģērbj mani! Nu es vairs nevaru iziet.

—   Gluži otrādi, jūs tūlīt iziesi».

—   Bez drēbēm? Tas būt'i interesanti.

—   Jūs apvilksit ziemas svārkus.

—   Bet tie jau vienos caurumo?'

—   Nu, ja jums nepatīk, nevelciet, bet jāiet jums būs tā kā tā.

—   Nekad.

Olīva izvilka no kabatas, cik viņai tur vēl bija palicis, apmēram ceturto daļu no luidoricm, un paž"adzināja saujā.

Bosīrs kļuva vai traks. Viņš vēlreiz nometās O'īvas priekšā ceļos.

—   Pavēli! — viņš čukstēja, — pavēli!

—          Jūs tūdaļ aizskriesit pie Kapucīnu Burvja uz Sēnas ielas stūra, kur pārdod masku tērpus.

—   Un tad?

—   Tur jūs man nopirksit masku tērpu ar visiem piederumiem.

—   Labi.

—   Jums pašam — no melna, bet man — no balta atlasa.

—   Jā.

—   Un tam es jums dodu divdesmit minūtes laika.

—   Mēs iesim uz balli?

—   Uz balli.

—   Un tu mani aizvedīsi uz bulvāri ieturēt vakariņas.

—   Protams, bet ar vienu noteikumu.

—   Kādu?

—   Ka jūs būsit paklausīgs.

—   Vienmēr, vienmēr.

—   Nu, tad parādiet jūsu uzcītību!

—   Es jau skrienu.

—   Kā, jūs vēl neesat aizgājis?

—   Bet izdevumiem?

—   Jums jau ir divdesmit picci luidori.

—   Kā, man esot divdesmit pieci luidori! Kur cs tos būtu ķēris?

—   Jūs tos nupat uz grīdas salasījāt.

—   Olīva, Olīva, tas nav smuki.

—   Kā jūs to domājat?

—   Olīva, jūs jau tos man atdcvāt.

—           Es nesaku, ka es to nedarīšu, bet ja es tos jums atdotu tagad, jūs vairs neatgrieztos. Nu, ejiet un steidzieties drīzāk atpakaļ!

—           Nudien, viņai taisnība, — teica viltnieks, apjucis. — Mans nodoms bija iet un vairs neatnākt.

—   Jūs dzirdējāt — divdesmit minūtes!?

—   Es klausos.

Šis bija tas brīdis, kad sulainis, kas bija paslēpies savā nišā pretī logam, redzēja vienu ēnu pazūdam.

Tas bija Bosīrš, kas izgāja svārkos bez stērbelēm. Pie sāniem viņam kūļājās zobens, bet krekls bija izvilcies no vestes pēc Ludviķa XIII laika modes.

Kamēr šis slaists devās uz Sēnas ielu, Olīva ātri uzmeta šādas rindiņas, kas īsumā apkopoja visu notikušo:

„Miers noslēgts, laupījums sadalīts, balle pieņemta. Pulkstens divos būsim Operā. Man būs balta atlasa domino ar zila zīda lentu uz kreisā pleca."

Olīva aptina šo zīmīti kādai .fajansa vāzes lauskai, izbāza galvu pa logu un uz labu laimi nometa savu sūtījumu uz ielas. Kalpotājs tūdaļ atstāja savu paslēptuvi, sameklēja nokritušo zīmīti un devās projām.

Monsicur Bosīrs atgriezās pēc trīsdesmit minūtēm divu vcikalzēnu pavadībā. Tie nesa par astoņpadsmit luidoricm nopirktos divus domino, kas patiesi bija glīti un eleganti, jo nc par velti Kapucīnu Burvis bija paša karaļa un visa galma apgādātājs.

## XXI. DĀRZA MĀJIŅA

i

Mēs atstājām Lamota kundzi pie Mesmēra nama vārtiem, kad tā ar acīm sekoja ātri aizbraucošajai karalienes karietei.

Kad tā vairs nebija redzama un riteņu rīboņu tik tikko vairs varēja sadzirdēt, Žanna iekāpa savā kalcšā, lai atgrieztos mājās pēc jauna masķu tērpa, un apskatītos, vai par šo laiku tur nav noticis kas jauns…

Lamota kundze bija nolēmusi šinī laimīgajā naktī sevi atalgot par visiem dienas uztraukumiem, viņa bija nodomājusi, kaut gan vispār nebija ļoti sievišķīgas dabas, šonakt, vulgāri runājot, uzstāties zēnu lomā un viena izbaudīt visu nakts nejaušību saldumu.

Bet ar pirmo soli, ko viņa spēra uz šā vilinošā ceļa, kas tā valdzina dzīvu un ilgi apvaldītu iztēli, viņa sastapa necerētu pretvēji*.

Kāds kalpotājs lejā pie vārtnieka gaidīja viņu pārnākam.

Tas bija kardināla Roāna cilvēks, kas bija atnesis Lamota kundzei no Viņa Eminences šāda satura vēstulīti:

Grāfienes kundze,

Jums droši vien vēl nebūs aizmirsies, ka mums šis tas ir kopīgi nokārtojams. Varbūt jūsu atmiņa ir vājāka; es turpretī nekad neaizmirstu to, kas man iepaticies. Ja jums nav nekas pretī, man būs tas gods gaidīt uz jums tur, kur šis kalpotājs jūs aizvedīs!'

Paraksta vietā bija garīdznieku krusts.

Lamota kundze, kuru šis negaidītais šķērslis sākumā nepatīkami pārsteidza, vienu mirkli pārdomāja un tad izšķīrās jo drīz un noteikti, kā to vispār viņa bija pieradusi.

—           Sēžaties pie mana kučiera, — viņa tcica, — vai pasakiet viņam adresi.

Kalpotājs piesēdās pie kučiera un kundze iekāpa karietē.

Desmit minūšu pietika, lai grāfieni no Scntantuāna priekšpilsētas novestu līdz kādai nesen nolīdzinātai ieplakai, kur vareni koki, kas bija tikpat veci kā pati priekšpilsēta, ziņkārīgo skatieniem slēpa vienu no tām skaistajām Ludviķa XV laikā celtajām mājiņām, kuru stilā bija saskatāma visizsmalcinātākā sešpadsmitā gadsimta gaume un komforts, kādu nepazina astoņpadsmitais gadsimts.

—            Hm, hm, — dārza mājiņa, — murmināja grāfiene, — bagātam karaliskam princim tā ir gluži dabīga lieta, bet pazemojoša Valuā nama atvasei. Beidzot!

Šis vārds, kas rezignācijai ir nopūta, bet nepacietībai — gaviļu izsauciens, parādīja visu to neapmierināmo godkāri, visas tās neprātīgās alkas, kas snauda viņas dvēselē.

Bet viņa vēl nebija pārkāpusi šīs mājas slieksnim, kad jau viņai bija gatavs savs lēmums.

Zannu veda no vienas istabas otrā, tas ir, no viena pārsteiguma uz otru, kamēr viņa nonāca lieliski iekārtotā ēdamistabā.

Tur viņu jau gaidīja kardināls.

Viņa Eminence šķirstīja dažas brošūras, kas ļoti līdzinājās to pamfletu krājumam, kādi tajā laikā izplatījās tūkstošiem, sevišķi, kad vējš pūta no Anglijas vai Holandes.

Viņu ieraudzījis, tas piecēlās.

—   Ak, tā esat jūs, grāfien, pateicos.

Un viņš panāca tai pretī, lai noskūpstītu viņai roku.

Grāfiene nicīgi un aizvainoti atkāpās.

—   Ko tas nozīmē? Kas jums ir, madamc? — jautāja kardināls.

—            Jūs gan, monsicur, nebūsit paradis, ka sievietes, kurām Jūsu Eminence parādā godu, ataicinot tās šurp, rāda tādu seju?

—   Bet, madamcl

—   Sakiet, monsicur, mēs taču atrodamies jūsu dārza mājiņā? — vaicāja grāfiene, mezdama apkārt nicīgus skatienus.

—   Madamc…

—  Es gan biju domājusi, ka Jūsu Eminencei labpatiks atcerēties, kādos apstākļos es esmu dzimusi. Es domāju, ka Jūsu Eminencei labpatiks atcerēties, ka — ja ari Dievs mani ir padarījis nabagu, viņš tomēr man vismaz ir atstājis manas kārtas lepnumu.

—   Ko jūs, grāfien, cs jūs uzskatīju par saprātīgu sievieti, — teica kardināls.

—  Liekas, monsicur, ka par saprātīgu jūs saucat kuru katru sievieti, kas smej par visu, arī par negodu. Šādām sievietēm, lai Jūsu Eminence man to neņem ļaunā, es esmu pieradusi dot citu vārdu.

—  Tā nav, grāfien, jūs maldāties, es saucu par saprātīgu katru sievieti, kas uzklausa, kad ar viņu runā, un, kas nerunā neuzklausījusies.

—  Nu, redzēsim, es klausos.

—  Es gribēju ar jums pārrunāt nopietnas problēmas.

—  Un tāpēc jūs mani uzaicināt ēdamistabā?

—   Protams. Vai jums būtu labāk paticis, ja es jūs gaidītu buduārā?

—  Tā jau ir liela starpība.

—   Es domāju gan, grāfien.

—  Tātad runa ir vienīgi par kopējām vakariņām?

—  Vienīgi.

—  Tad Jūsu Eminence var būt pārliecināta, ka es izjūtu šo godu, kā tas man piederas.

—  Jūs, grāfien, mani izsmejat?

—  Nē, es tikai smejos.

—  Jūs smejaties?

—  Jā, vai jums labāk patiktu, ja es dusmotos? Ak, monsicur, jūs, kā rādās, esat smaga rakstura cilvēks.

—          Bet jūs esat brīnišķīga, kad jūs smejaties, un es nekā cita nevēlētos, ka redzēt jūs vienmēr smejošu. Bet jūs jau pašreiz nesmejaties. O, nē, nē! cs redzu dusmas aiz šīm lūpiņām, kas tik koķeti rāda baltos zobus.

—  Nav tiesa, monsicur, un šī ēdamistaba mani pilnīgi nomierina.

—   Ļoti patīkami.

—   Un cs ceru, ka jums vakariņas labi garšos.

—  Kā, man garšos? Bet jums?

—  Es neesmu izsalkusi.

—  Jūs, madamc, atsakāties no vakariņām?

—  Jums tas nepatīk?

—  Jūs mani aizdzenat?

—  Es jūs nesaprotu, monsicur.

—  Klausieties, mīļo grāfien!

—  Es klausos.

—        Ja jūs būtu mazāk ērcīga, es teiktu, lai ko jūs darītu, jūs tomēr esat un paliekat apburoša, bet tā kā cs pēc katra komplimenta baidos, ka nesaņemu vilka pasi, tad es labāk atturos.

—       Jūs baidāties, ka nesaņemat vilka pasi! Patiesi, monsieur, neņemiet lūdzu ļaunā, bet jūs kļūstat neizprotams!

—   Bet tas, kas še notiek, ir skaidrs.

—  Atvainojiet, monsicur, manu neskaidro saprašanu.

—       Nu, lūk, viņdien jūs mani pieņēmāt stipri nokaunējusies. Jūs atradāt, ka jūsu dzīves apstākļi nekādā ziņā neatbilst ne jūsu kārtai, ne jūsu vārdam. Tas mani spieda saīsināt manu vizīti, kas jūs pret mani mazliet atsaldēja. Tad cs nolēmu atvest jūs atpakaļ jūsu vidē, j~ju dzīves apstākļos, tāpat kā sagūstītajam putnam atdod debess plašumu.

—   Un tad? — uztraukta jautāja grāfiene, kas sāka saprast.

—        Tad, man daiļā grāfiene, lai jūs mani varētu uzņemt bez kādām neērtībām, lai es no savas puses varētu jūs apciemot, nckompromitēdams sevi un nekompromitēdams jūs..

Kardināls cieši skatījās grāfienē.

—   Nu un tad? — viņa jautāja.

—        Nu, un tad cs cerēju,- ka jūs neatteiksities pieņemt šo neērto mītni. Jūs saprotat, grāfien, cs nesaku mazo mājiņu.

—  Es lai pieņemtu! — iesaucās kundze. — Jūs atdodat man šo māju?

Viņas sirds aiz lepnuma un iekāres sāka strauji pukstēt.

—         Ak, tas, grāfien, ir tikai sīkums. Ja cs jums būtu piedāvājis ko vairāk, jūs droši vien nebūtu pieņēmusi.

—   O, ne vairāk, ne mazāk! — iesaucās grāfiene.

—   Nu, ko jūs teiksit, madamc?

—   Es saku, tas nav iespējams, ka es pieņemtu šādu dāvanu.

—   Nav iespējams? Kādēļ?

—   Nu, vienkārši tāpēc, ka tas nav iespējams.

—  Ak, grāfien, neatkārtojat man vairs šo vārdu.

—  Kādēļ?

—  Tāpēc, ka jūsu tuvumā es tam neticu.

—  Monsicurl..

—        Madamc, šī māja jums pieder, atslēgas ir tur uz tās emaljētās paplātes. Es jūs pagodinu kā uzvarētāju. Nu, vai jūs vēl še saskatāt kādu pazemojumu?

—   Nē, bet…

—  Klausieties, ko jums saka, pieņemiet!

—  Monsicur, es jau jums teicu.

—       Kā, jūs rakstiet ministriem un lūkojat izkaulēt pensiju; jūs pieņemat no divām nepazīstamām dāmām simts luidoru; jūs…

—   O, monsicur, tas ir pavisam kas cits! Kas saņem…

—  Kas saņem, tas uzliek pienākumus, — godeienīgi piebilda princis.

—   Nu, lūk, tāpēc ari cs jūs sagaidu ēdamistabā; cs neesmu pat redzējis ne buduāru, ne salonus, ne citas istabas, kaut gan tas viss te, jādomā, ir.

—    Piedošanu, monsicur, jūs mani piespiežat atzīties, ka nav smalkjūtīgāka cilvēka par jums.

Un grāfiene, kas tik ilgi bija valdījusies, nosarka aiz prieka, iedomādamās, ka tagad varēs teikt: „Mana māja".

Tad atjēgdamās, ka ir aizrāvusies, tā, soli atkāpusies, teica:

—     Bet, monsicur, cs gaidu, kad Jūsu Eminence mani aicinās vakariņās.

Kardināls nometa manto, ko viņš visu laiku bija turējis uz pleciem, pabīdīja grāfienei kādu krēslu un, ģērbies civlltērpā, kas tam lieliski piestāvēja, viņš stājās pie savu virssulaiņa pienākumu pildīšanas.

Dažās minūtēs galds bija klāts.

Kamēr sulaiņi kārtoja galdus, Žanna bija uzlikusi saVu masku.

—    Patiesību sakot, — teica kardināls, — man vajadzētu būt maskā, jo jūs taču esat savā mājā, starp saviem cilvēkiem, kurpretī es še esmu svešinieks.

Žanna smējās, tomēr paturēja masku uz sejas. Neskatoties uz pārsteigumu un priecīgo satraukumu, kas to draudēja tīri vai nosmacēt, viņa ar garšu iebaudīja vakariņas.

Kardināls, kā mēs to jau bijām vairākkārt aizrādījuši, bija ļoti inteliģents un plaša vēriena cilvēks.

Ilgā pazīšanās ar kulturālākajiem Eiropas galmiem, kur liels iespaids bija karalienēm; pazīšanās ar izcilām sievietēm, kas tai laikā sarežģīja, bet vēl biežāk izšķīra svarīgus politiskas dabas jautājumus; pieredze, kas, tā sakot, bija mantota jau no senčiem un vēl papildināta ar personīgiem piedzīvojumiem — visas šīs īpašības, tik reti sastopamas mūsdipnās un jau toreiz retas, izveidoja no prinča cilvēku, kas bija neizprotams tiklab viņa pretiniekiem, diplomātiem, kā arī sievietēm, viņa metresēm.

Viņa nosvērtā izturēšanās un smalkās manieres bija kā bruņas, caur kurām nekas nespēja izspiesties cauri.

Tā, lūk, kardināls bija pārliecināts, ka viņš stāv tālu pāri Žannai. ŠI pretenciozā provincictc, kas zem godkārības maskas tomēr nevarēja apslēpt savu mantkārību, viņam šķita viegli iegūstama un iededzināja viņā alkas vai nu ar savu skaistumu, saprātu, vai arī ar kaut ko citu, kas neizprotamā kārtā bieži vien vairāk saista piedzīvojušos vīriešus, nevis naivos. Varbūt kardināls, kas parasti labāk izprata citus, nekā citi viņu, šoreiz kļūdījās. Fakts tomēr ir tas, ka Žanna, neskatoties uz visu viņas skaistumu, neiedvesa tam nekādas aizdomas.

Un tas, lūk, pazudināja šo izcilo cilvēku. Viņš ne tik vien padarīja sevi vājāku, viņš padarīja sevi par pigmeju. Starpība starp Mariju Terēzi un Žannu Lamotu bija tik liela, ka tāds vīrs kā Roāns nemaz nedomāja, ka še būtu jācīnās.

Kad cīņa patiesībā bija sākusies, Žanna, kas labi saprata, cik daudz zemāk viņa stāv ārēji, sargājās parādīt savu iekšķīgo pārākumu. Viņa turpināja tēlot koķeto provincicti un dāmiņu, lai viņas pretinieks saglabātu sava pārspēka pārliecību un līdz ar to mazinātos viņa uzbrukuma spars. Kardināls, kas bija novērojis viņas sajūtu izpausmi, ko tā nebija spējusi apvaldīt, domāja, ka viņa ir aizgrābta no pasniegtās dāvanas. Tā tas arī patiesībā bija, jo šis dāvinājums pārsniedza ne tik vien viņas cerības, bet arī viņas pretenzijas.

Bet viņš nezināja, ka viņš stāvēja tālu zem šīs sievietes godkārības alkām un tieksmēm. X

Tas, kas tūdaļ izgaisināja Žannas ieguvuma prieku, bija jaunas vēlēšanās, kas rāva viņu tālāk, tiklīdz kāda no agrākajām bija apmierināta.

—          Tagad, — tcica kardināls, ieliedams grāfienei Kipras vīnu mazā, zelta zvaigznītēm nokaisītā kristāla kausiņā, — tagad, kad mēs esam parakstījuši mūsu vienošanās kontraktu, nedusmojaties vairs uz mani, madame. \

—   Uz jums dusmoties? Nē!

—   Tātad jūs mani šad un tad bez lieliem iebildumiem še uzņemsit?

—            Nekad es nebūšu tik nepateicīga un neaizmirsīšu, jus še esat savās mājās.

—   Savās mājās? Nonscnss! v

—  Jā, jā, tikai savās mājās.

—   Uzmanieties, ja jūs man runāsit pretī!..

—   Labi, kas tad būs?

—   Es jums izvirzīšu citus noteikumus.

—   Nu, tad jums savukārt būs jāpiesargās.

—   Kādā ziņā?

—   Visādā.

—   Sakiet!

—   Es taču esmu savās mājās.

—   Un…

—           Ja es uzskatu, ka jūsu noteikumi ir nepieņemami, cs pasaucu savus cilvēkus.

Kardināls sāka smieties.

—   Vai, vai jūs redzat? — piebilda Žanna.

—   Nē, es nekā vēl neredzu, — atteica kardināls.

—   Tomēr, jūs redzat, ka jūs par mani zobojaties.

—   Kā tā?

—  Jūs smejaties.

—   Pašreiz jā.

—            Pašreiz jā, tāpēc, ka jūs ļoti labi zināt, ka pēc mana sauciena neviens neieradīsies.

—   Velns lai parauj! Jums taisnība!

—   Bet, monsicur\

—   Ko cs izdarīju?

—   Jūs nupat lādējāties.

—           Še, madame, es neesmu kardināls, še cs esmu jūsu viesis, kam ir labi panākumi.

Un viņš no jauna iesmējās.

«Patiesi lielisks cilvēks", Zanna pie sevis nodomāja.

—           Ak, jā, — pēkšņi ierunājās kardināls, it kā kaut kāda aizmirsusies doma tam būtu uzaususi atmiņā, — ko jūs man viņdien stāstījāt par šim divām labdarības dāmām, par šim divām vācietēm.

—           Par tām, kuras atstāja kārbiņu ar portretu? — atjautāja Zanna, kas tagad, kad bija redzējusi karalieni, tūdaļ ieņēma pozīciju un sagatavojās cīņai.

—  Jā, par šīm pašām.

—           Monsieur, — teica Lamota kundze, skatīdamās kardinālam acīs, — es varu derēt, ka jūs viņas pazīstat tikpat labi, vai vēl labāk nekā es.

—            Es viņas pazītu? Ak, grāfien, jūs mani pārvērtējat. Bet vai jūs nemaz neesat mēģinājusi uzzināt, kas viņas ir?

—           Protams, un man liekas, ka tā ir gluži dabīga vēlēšanās pazīt savus labdarus.

—   Ja es zinātu, kas viņas ir, tad to zinātu arī jūs.

—   Bet es jums saku, monsicur kardināl, ka jūs viņas pazīstat.

—   Nē!

—   Vēl vienu „nē" un es jūs nosaukšu par meli.

—   Un es par šo apvainojumu tūdaļ atriebšos.

—   Kādā veidā, ja atļauts zināt?

—   Jūs apkampdams.

—            Jūs, sūtnis Vīnes galmā, jūs ķeizarienes Marijas Terēzes labs draugs, man liekas, pavisam neiespējami, ka jūs nepazītu jūsu draudzenes ģīmetni.

—   Kā, vai patiesi, tā būtu Marijas Terēzes ģīmetne?

—   O, monsicur diplomāt, jūs vēl izliekaties, ka to nezinājāt.

—           Nu, labi, pieņemsim, ka es būtu pazinis ķeizarieni Mariju Terēzi, pie kāda secinājuma tas mūs varētu novest?

—            Pie tā, ka, redzot Marijas Terēzes ģīmetni, jums varēja rasties zināmas aizdomas par sievietēm, kam šāda ģīmetne varētu piederēt.

—            Bet kāpēc jūs domājat, ka man tas ir jāzina, — kardināls ar zināmām bažām jautāja.

—   Tāpēc, ka nav parasts redzēt mātes ģīmetni, citās, ka tikai…

—   Pabeidziet!

—   Viņas meitas rokās.

—           Karaliene! — iesaucās Ludviķis Roāns ar tik neliekuļotu pārsteiguma intonāciju balsī, ka Žanna apmulsa. — Karaliene! Viņas Majestāte personīgi būtu ieradusies pie jums!

—   Kā nu jūs, monsicur, to nezinājāt?

—         Tik tiešām nē! — kardināls vientiesīgi atbildēja. — Ungārijā ir parasta lieta, ka valdošo personu ģīmetnes glabājas daudzās ģimenēs. Piemēram, es taču neesmu ne Marijas Terēzes dēls, ne meita, pat ne radinieks un man arī tagad ir klāt viņas ģīmetne.

—  Jums, monsicur?

—   Nu, lūk, — vienaldzīgi noteica kardināls.

Un izvilcis no ķešas tabakas dozi, viņš apmulsušajai Žannai parādīja ģīmetni.

—        Nu, redzat, — piebilda kardināls, — ja šāda ģīmetne ir man, kam, kā jau cs jums teicu, nav tas gods piederēt pie ķeizariskās ģimenes, tāpat to var būt aizmirsis pie jums kāds, kam nav nekādu sakaru ar augsto ķeizarisko Austrijas namu. •

Zanna klusēja. Viņai gan bija visas diplomāta spējas, bet viņai trūka diplomāta prakses.

—        Tātad, pēc jūsu domām, — turpināja princis Ludviķis, tā bija pati karaliene, Marija Antuancte, kas jūs apciemoja?

—   Karaliene kopā ar kādu otru dāmu.

—   Ar Poliņjako kundzi?

—   Es nezinu.

—   Tad ar Lambāla kundzi?

—   Tā bija ļoti skaista, jauna un nopietna dāma.

—   Varbūt Tavernī jaunkundze?

—   Tas var būt; es viņas nepazīstu.

—         Bet ja nu patiesi jūs ir apciemojusi pati Viņas Majestāte, tad jūs varat pārliecināties par karalienes atbalstu. Tas ir liels solis pretī jūsu laimei.

—   Es arī tā ccru, monsicur.

—        Piedodiet man par šo jautājumu, vai Viņas Majestāte bija pret jums labvēlīga?

—   Viņa man iedeva simts luidoru.

—          O, Viņas Majestāte nav nemaz tik bagāta, sevišķi pašreizējos apstākļos.

—   Tas divkāršo manu pateicību viņai.

—   Un vai viņa kaut kādā ziņā sevišķi interesējās par jums?

—  Jā, ļoti.

—        Tad viss ir labi, — domīgi teica prelāts un, aizmirsis savu protežē, sāka domāt par protežētāju, — tad jums atliek tikai viena lieta.

—   Kāda?

—   Iekļūt Versaļā.

Grāfiene pasmaidīja.

—         Es jums to, madamc, nemaz negribu noliegt, ka še sākas īstās grūtības.

Grāfiene vēlreiz pasmaidīja, bet šoreiz jau nozīmīgāk nekā pirmoreiz.

Arī kardināls pasmaidīja. f

—            Patiesi, — viņš teica, — jūs, provincieši, nekad ne par ko nešaubāties. Tāpēc ka jūs esat redzējuši Versaļā vārtus, kas tiek atvērti, un trepes, pa kurām uzkāpj, jums liekas, ka tie katram tiek atvērti un katrs var doties augšā pa trepēm. Vai jūs esat redzējuši visus tos metāla un marmora nezvērus, kas uzstādīti Versaļas parkos un uz terasēm?

—  Jā gan, monsicur.

—            Tur ir simtiem grifu, pūķu, medūzu un citu nezvēru. Nu, lūk, iedomājaties desmitkārt drausmīgākus dzīvus briesmoņus, kas stāv starp jums un valdnieka labvēlību, nekā tic, kas uzstādīti starp skatītāju un Versaļas parka puķu dobēm.

—           Jūsu Eminence man palīdzēs tikt cauri šiem briesmoņiem, ja tie man stāsies ceļā.

—           Es mēģināšu, bet man var arī neizdoties. Vispirms, ja jūs nosauksit manu vārdu un atklāsit jūsu talismanu, tas jau pēc dažām pirmajām vizītēm jums vairs nederēs.

—            Par laimi, no šīs puses mani sargā tieša karalienes protekcija, un, ja es iekļūtu Versaļā, man būs līdzi laba atslēga.

—  Un kas tā par atslēgu, grāfien?

—           Ak, monsicur kardināl, tas ir mans noslēpums… Nē, es pārteicos: ja tas būtu mans noslēpums, es jums to pateiktu, jo negribu nekā slēpt savam augstsirdīgajam labvēlim.

—  Tomēr starp mums paliek viens „bet".

—           Diemžēl, tā ir, monsicur, un tā kā tas nav mans noslēpums, man tas ir jāglabā. Tikai vienu cs jums varu teikt…

—   Ko tad?

—          Ka es rīt eju uz Versaļu, ka mani tur pieņems un, es ceru, labvēlīgi pieņems.

Kardināls paskatījās uz jauno sievieti, kuras pašpaļāvība tam likās bija saistīta ar vakariņās iebaudītā vīna daudzumu.

—           Es gribu redzēt, grāfien, — viņš smiedamies teica, — vai jūs tur iekļūsit.

—  Jūsu ziņkārība piespiedīs jūs mani izsekot?

—  Noteikti.

—  Es tam nemaz nepretojos.

—           Tātad, uzmanieties, grāfien, sākot ar rītdienu, jūs atbildēsit ar savu goda vārdu, ka iekļūsit Versaļā!

—  Protams, tā būs tikai mazā pieņemšana.

—  Ticiet, grāfien, jūs man esat dzīva mīkla.

—   Viens no tiem mazajiem Versaļas parku briesmonīšiem?

—           Bet, madamc, jūs taču nenoliegsit, ka man mazliet ir gaume, vai ne tā?

—   Nekādā ziņā, monsieur.

—        Nu, lūk, tā kā jūs redzat mani pie jūsu kājām un es skūpstu šo mazo rociņu, jūs taču nevarat ticēt, ka cs pieskārtos ar lūpām un rokām kādas metāla zivs zvīņainajai astei.

—        Es jūs lūdzu, monsicur, — dzedri teica Zanna, — neaizmirst, ka es neesmu ne grizete, ne Operas dāma. Tas nozīmē, ka es nepiederu savam vīram, es piederu pati sev un, juzdamās līdzīga kuram katram citam šinī karaļvalstī, es kādu dienu spontāni un brīvi piederēšu cilvēkam, kas būs pratis man iepatikties. Tāpēc, monsicur, es lūdzu jūs mani kaut nedaudz respektēt, to darīdami, jūs respektēsit arī to kārtu, pie kuras mēs abi piederam.

Kardināls piecēlās.

—   Tātad jūs gribat, lai es jūs visā nopietnībā iemīlētu.

—         To es nesaku, monsicur kardināl, bet es pati gribu jūs iemīlēt. Ticiet man, kad īstais brīdis būs pienācis, jūs to viegli uzminēsit. Un ja jūs to neievērosit, cs pati likšu jums to manīt, jo jūtos pietiekami jauna un pieņemama, lai par saviem panākumiem nešaubītos. Godīgs cilvēks mani neatstums.

—        Grāfien, — teica kardināls, — es jums galvoju, — ja tas ir atkarīgs tikai no manis, jūs mani iemīlēsit.

—   To mēs redzēsim.

—   Jūs taču jau jūtat pret mani draudzību?

—   O, vairāk!

—   Patiesi? Nu tad jau mēs būtu pusceļā.

—   Nemērosim ceļu ar acumēru, bet iesim.

—   Grāfien, jūs esat sieviete, ko es varētu dievināt…

Un viņš nopūtās.

—   Varētu dievināt… — Zanna pārsteigta piebilda, — ja…

—   Ja jūs to atļautu, — pasteidzās atbildēt kardināls.

—        Monsicur, to es varbūt jums atļaušu, kad man laime būs uzsmaidījusi pietiekami ilgi, lai jūs saņemtu atalgojumu par to, ka esat gulējis manā priekšā uz ceļiem un pirms laika skūpstījis man roku.

Viņa piecēlās, jo visu laiku bija sēdējusi, lai labāk izceltu savu tikumību.

—         Tad, — teica kardināls, — jūs man novelkat nepārkāpjamas robežas.

—   Kā tā?

—   Jūs man neļaujat iekarot jūsu sirdi.

—        Nebūt nē, vai tad vienīgais ceļš uz sievietes sirdi ir ceļu locīšana un manierība.

—   Nu, sāksim drīzāk, madamc. Ko tad īsti jūs man atļautu?

—   Visu to, kas savienojams ar manām tieksmēm un pienākumiem.

—   Oho, jūs izvēlaties divus grūtākos priekšnoteikumus pasaulē.

—         Jūs mani, monsicur, pirms laika pārtraucāt, jo es tiem gribu pievienot vēl trešo.

—   Ak, Dievs! Kādu tad?

—   Manas kaprīzes.

—   Es esmu pazudis.

—   Jūs atkāpjaties?

Šai brīdī kardināls vairs tik daudz nevadījās no savas iekšējās nojautas, cik no šīs sievietes valdzinošā daiļuma.

—   Nē, — viņš teica, — es neatkāpjos.

—   Ne manu pienākumu, ne manu tieksmju priekšā?

—   Un nebīstos ari no jūsu kaprīzēm.

—   Lūdzu pierādījumus.

—   Sakiet!

—   Es šovakar gribu iet uz Operas balli.

—           Tā, grāfien, ir pilnīgi jūsu darīšana; jūs esat brīva kā putns gaisā, un es nopietnībā neredzu, kas jums gan varētu liegt iet uz šo balli.

, — Atļaujiet; jūs redzat tikai pusi no manas vēlēšanās, otra puse ir tā, ka ari jūs tur ierastos.

—   Es Operā!.. Ak, grāfien!

Un kardināls demonstrēja tādu lēcienu, kas var būt gluži parasta lieta kādam citam mirstīgajam, bet pavisam nepiestāvēja princim Roānam.

—   Lūk, kā jūs cenšaties man izpatikt, — teica grāfiene.

—            Kardināls, madame, neierodas Operas ballē, tas būtu tikpat, ja es jūs ievestu kādā smēķējamā istabā.

—   Un kardināls laikam arī nedejo?

—   Nē, nekad…

—   Bet es esmu lasījusi, ka kardināls Rišeljē esot dejojis sarabandu.

—   Bet viņā noskatījās Austrijas Anna… — paspruka kardinālam.

—           Jā, tas taisnība, viņā noskatījās karaliene, — teica Žanna, viņā cieši lūkodamās. — Varbūt arī jūs to darītu par prieku kādai karalienei…

Lai cik labi princis mācēja savaldīties, pēc šiem vārdiem viņš tomēr nosarka.

Vai nu viltīgajam radījumam bija žēl apjukušā kardināla, vai ar viņa atrada, ka izdevīgāk ir nepaildzināt šo neveiklo situāciju, tāpēc viņa pasteidzās piebilst:

—           Kā gan lai es, kurai jūs esat tik daudz solījis, neapvainotos, redzot, ka jūs mani vērtējat zemāk par karalieni pat arī tad, ja iespējams paslēpties aiz maskas. Turklāt, darīdami man šo prieku, jūs manās acīs būtu spēris tādu soli uz priekšu, kādu jūs ar savu līdzšinējo mēru nekad nebūtu varējis panākt.

Kardināls, laimīgs, ka tik viegli izkļuvis no neērtā stāvokļa un priecādamies par Žannas veiklību, kas arvien vajadzīgā brīdī prata paturēt virsroku, satvēra viņas delmu un, to cieši spiezdams, iesaucās:

—   Jūsu labā, grāfien, esmu gatavs darīt visu, pat neiespējamo!

—    Pateicos, monsicur, cilvēks, kas manis dēļ gatavs nest šo upuri, ir pārāk vērtīgs draugs; tagad, kad jūs esat man piekritis, es jūs no šim klaušām atsvabinu.

—      Nē, ne tā, tikai tas var cerēt uz atalgojumu, kas veic savu uzdevumu. Es jums, grāfien, sekošu, protams, tikai pārģērbies.

—    Labi. Mēs brauksim pa Sentdenī ielu, kas ir blakus Operai. Tur es maskota ieiešu kādā veikalā, nopirkšu jums masku tērpu un karietē jūs pārģērbsities.

—   Vai zināt, grāfien, tas būs brīnišķīgs vakars.

—    Ak, monsieur, jūs esat pret mani tik labvēlīgs, ka tiešām nezinu, ko teikt… Bet es domāju, varbūt Roānu pilī Jūsu Eminencei būtu kāds pieņemamāks domino, nekā tas, ko mēs gatavojamies iegādāties.

—     Tas, grāfien, ir nepiedodams joks. Ja es eju ar jums uz Operas balli, tad jūs varat būt pārliecināta…

—   Par ko, monsicur?

—      Ka cs būšu tikpat pārsteigts, redzot sevi tur, cik pārsteigta būtu jūs, redzot sevi divatā pie vakariņām ar kādu kungu, kas nav jūsu vīrs.

Žanna juta, ka viņai nav ko atbildēt, un tikai pateicās.

Kāda kariete bez hcraldiskām zīmēm piebrauca pie mazajiem vārtiņiem, lai uzņemtu divus pasažierus, un tad strauji aizripoja bulvāru virzienā.

## XXII. OPERA

Opera, šis Parīzes prieku templis, bija nodegusi 1781.gada maijā.

Divdesmit personas bija dabūjušas galu brūkošajās drupās, un tā kā astoņpadsmit gados šis bija jau otrs ugunsgrēks Operā, tas ir, Palērojālā, līdzšinējā Operas vieta parīziešu izpriecām šķita liktenīga; pēc karaļa pavēles jaunais nams tika celts nomaļākā pilsētas iecirknī.

Šī koķa, audekla, kulišu un dekorāciju pilsēta vienmēr piepildīja tuvāko iedzīvotāju sirdis ar bažām. Kamēr tā stāvēja vesela, tur sadega mantīgo ļaužu un dižciltīgo sirdis, sadega kārtu starpība un veseli kapitāli mainīja savus īpašniekus, bet kad tā reiz patiesi sāka degt, tā varēja iznīcināt veselus kvartālus, pat veselu pilsētu. Viss tad bija atkarīgs tikai no vēja labā prāta.

Jaunizvēlētā vieta atradās pie Sentmartīna vārtiem. Karalis, kuram nepatika, ka viņa vecajai, labajai Parīzei,ilgi jāpaliek bez operas, noskuma, tāpat kā viņš noskuma katru reizi, kad nepienāca labības transporti un maizes četru mārciņu cena pārsniedza septiņus sū.

Vajadzēja redzēt visu šo veco muižniecību, šos jaunos frantus, virsniekus un bagātniekus, nezinot, kur vakaros aiz garlaicības dēties. Vajadzēja redzēt, kā klīda bez pajumtes palikušās mākslas dievības, sākot no šveicara un beidzot ar labāko aprindu primadonnu.

Lai apmierinātu karali un mazdrusciņ arī karalieni, pie viņiem atveda kādu arhitektu Lenuāru, kas solīja brīnumus.

Šim cilvēkam bija pavisam jauni projekti un plāni, ar tik asprātīgu gaiteņu sistēmu, ka pat ugunsgrēka gadījumā tajos neviens nevarēja nosmakt. Publikas rīcībā tad bija astoņas durvis, neieskaitot piecus lielos pirmā stāva logus, kas bija tik zemi, ka visbailīgākie varēja pa tiem izlekt uz bulvāra, sliktākā gadījumā varbūt satriekdami kāju.

Skaistās Moro zāles vietā, kas bija greznota ar Diramo freskām, monsieur Lenuārs uzcēla staltu celtni ar 96 pēdu platu fasādi pret bulvāri. Astoņas kariatīdu kolonnas ietvēra trīs galvenās ieejas durvis, astoņas kolonnas novietojās gar fasādi un augšā kapitelis bija greznots ar bareljefu.

Rampas dziļums bija 36 pēdas, bet zāles platums 72 pēdas, pie 84 pēdu platuma, rēķinot no vienas sienas līdz otrai.

Foajē bija greznots ar spoguļiem, un ar vienkāršu, bet gaumīgu dekorējumu.

Zem orķestra grīdas Lenuārs izbūvēja divpadsmit pēdu dziļu baseinu, visā zāles platumā: tas bija milzīgs ūdens rezervuārs, ar diviem sūkņu komplektiem, ko apkalpoja divdesmit brašu gvardu.

Un, beidzot, visinteresantākais ir tas, ka arhitekts prasīja septiņdesmit piecas diennaktis, lai zāli varētu nodot publikas lietošanā, un nevienu stundu vairāk, vai mazāk.

Šo pēdējo noteikumu daudzi skatītāji uzskatīja par aprīļa joku un sākumā par to daudz smējās, bet karalis kopā ar monsicur Lenuāru izdarīja aprēķinus un — deva savu piekrišanu.

Monsicur Lenuārs ķērās pie darba un pildīja, ko bija solījis: noteiktā laikā teātris bija gatavs.

Bet tad publika, kas nekad nav apmierināma un vienmēr šaubās, sāka pārdomāt, ka zāle ir koka konstrukcija, jo vienīgi ar šādu materiālu iespējams tik drīz uzbūvēt šādu ēku, bet ātrums ir nedrošības priekšnoteikums un gala slēdziens bija tas, ka jaunā Opera ir nedroša. Tā, lūk, šinī teātra namā, pēc kura visi tā bija ilgojušies, kuru visi ziņkārīgie bija vērojuši un redzējuši izaugam vaiņagu pēc vaiņaga, ko visa Parīze bija nākusi skatīties augam ne pa dienām, bet pa stundām un kurā katrs bija jau izvēlējies sev vietu, šinī namā, kad tas bija gatavs, neviens vairs negribēja spert kāju. Vispārdrošākie, kas jau līdzinājās pustrakiem, iegādājās biļetes uz pirmo „Pontjē Adeles" izrādi ar Piēinī mūziku, bet vienlaikus viņi uzrakstīja savu testamentu.

To redzēdams, arhitekts savās bēdās griezās pie karaļa, kas tam deva labu ideju.

—      Francijā, — viņš tcica, — visgļēvākie ļaudis ir tie, kas spēj maksāt. Viņi nežēlotu desmittūkstoš livru, ja jūs tos notēlotu presē, bet viņi negrib riskēt tikt nospiesti zem iebrūkošiem griestiem. Atstājiet šos ļaudis manā ziņā un uzaiciniet drošiniekus, kas nemaksā. Karaliene man ir uzdāvinājusi troņmantinieku, pilsēta līksmo. Izsludiniet, ka, atzīmējot mana dēla piedzimšanu, opera dos brīvizrādi; un ja ar šīm divi tūkstoši pieci simti personām, kas apmēram būtu trīs simti tūkstoši mārciņu, jums vēl nepietiktu, lai pierādītu celtnes izturību, tad palūdziet šos slaistus, lai viņi drusku palēkā. Jūs zināt, monsicur, ka masa krītot no piecu sprīžu augstuma, pavairo savu svaru picckārtīgi un tā, lūk, jūsu vakara publikas svars būs trīssimt tūkstoši mārciņu, ja jūs tiem ļausit palēkāt; tāpēc pēc 'izrādes sarīkojiet balli!

—   Sire, cs jums pateicos, — teica arhitekts.

—   Bet iepriekš padomājiet, svars būs liels.

—   Sire, es galvoju par savu celtni un pats būšu šai ballē.

—  Un es, — piebilda karalis, — apsolu jums noskatīties nākošo izrādi.

Arhitekts darīja, kā karalis bija teicis. „Pontjē Adeli" noskatījās trīs

tūkstoši skatītāju, kas aplaudēja sirsnīgāk nekā galms.

Tauta bija ļoti priecīga, ka var pēc izrādes padejot, un leca tā, ka tās svars varēja būt nevis picckārtīgs, bet desmitkārtīgs.

Zālē nekas pat nepakustējās.

Ja būtu bijis jābaidās par kādu nelaimi, tad tikai nākamajās izrādēs, kad aristokrāti stāvgrūdām, piepildīja zāli, to pašu zāli, kurā trīs gadus pēc Operas atklāšanas ieradās ballē kardināls Roāns ar Lamota kundzi.

Lūk, šī mazā ekskursija, ko bijām parādā mūsu lasītājiem, un tagad pievērsīsimies mūsu romāna varoņiem.

## XXIII. BALLE OPERĀ

Ballē jautrība bija sasniegusi savu augstāko pakāpi, kad starp tūkstošiem visāda veida domino un masku bikli ieslīdēja kardināls Roāns un Lamota kundze.

Drīz vien viņi iejuka un pazuda pūlī, kā virpuļos pazūd mazie sīkie vilnīši, ko skatītājs krastā īsu brīdi redz, pirms tos aiznes straumes plūsma.

Divi domino, kas turējās viens otram blakus, cik nu tas šādā burzmā bija iespējams, mēģināja, saskaņodami savus spēkus, turēties pretī šai ļaužu straumei, bet redzēdami, ka viņu pūles ir veltīgas, tie atteicās no šā nodoma un meklēja patvērumu zem karalienes ložas, kur pūlis nebija tik biezs un kur tiem siena sniedza savu atbalstu.

Viens domino bija balts, otrs — melns; viens — liela, otrs — vidēja auguma; viens — vīrietis, otrs — sieviete; viens vicināja rokas, otrs grozīja galvu.

Šie abi domino acīmredzot bija uzsākuši dzīvu sarunu. Paklausīsimies.

—           Es jums saku, Olīva, ka jūs še kādu gaidāt, — tcica lielākais, — jūsu kakls jau vairs nav kakls, bet vēja rādītājs, tikai tas negriežas pa vējam, bet pretī katram nācējam un gājējam.

—   Nu, un kas tad ir?

—   Kā, kas tad ir?

—            Jā, kas tur par brīnumu, ka man griežas galva? Vai es tāpēc neesmu šurp nākusi?

—   Jā, bet ja nu jūs prasāt arī citas galvas.

—   Sakiet man, monsicur, kāda gan cita vajadzība ir nākt uz Operu?

—   Ir dažādas.

—            O, jums vīriešiem varbūt gan, bet mums, sievietēm, ir tikai viena vajadzība.

—   Kāda?

—           Tā, ko jūs jau minējāt, lai sagrozītu pēc iespējas vairāk galvu. Jūs mani esat atvedis uz Operas balli. Še cs esmu, un ar to lai jums pietiek.

Melnais domino sašutis saslējās, bet šai brīdī pienāca kāds zils domino — liels, plecīgs un impozants pēc izskata.

—            Klausieties, monsicur, — tcica jaunais pienācējs, — ļaujiet taču kundzei amizēties, kā viņai labāk patīk! Pie velna! katru dienu taču nav karnevāls un katrā karnevālā nenāk uz Operas balli.

—   Ejiet, no kurienes esiet nācis! — rupji atcirta melnais.

—           Oho! — nosmējās zilais, — iegaumējiet reizi par visām reizēm, ka mazliet pieklājības nekad nenāk par ļaunu.

—   Es jūs nemaz nepazīstu, kāda velna pēc man no jums kautrēties?

—   Tas var būt, ka jūs mani nepazīstat, bet…

—   Kas par bet?

—   Bet es, monsicur Bosīr, jūs pazīstu.

Dzirdot nosaucam sevi vārdā, melnais domino nodrebēja, kas bija redzams pēc viņa zīda kapuces kustībām.

—           O, nebīstieties, monsicur Bosīr! — turpināja maska. — Es neesmu tas, ko jūs domājat.

—           Velns lai parauj! Un ko tad cs domāju? Vai jūs, kas tik labi protat atminēt citu vārdus, negribēsit apgalvot, ka tikpat viegli lasāt citu domas?

—   Kādēļ gan ne?

—   Nu, tad uzminiet, ko cs domāju! Es vēl nekad neesmu redzējis burvi, un man būtu liels prieks še vienu tādu sastapt.

—  O, tas, ko jūs no manis prasāt, nav nemaz tik grūti, lai izpelnītos nosaukumu, ko jūs ar tik vieglu mēli man piešķirat.

—  Nu, tad sakiet!

—  Nē, izvēlaties kaut ko grūtāku.

—  Man ar to pietiks! Uzminiet!

—  Jūs gribat?

—  Jā.

—  Nu, labi, jūs mani noturējāt par vienu no Kronjē kunga aģentiem.

—   Kronjē kunga?

—   Jā, jūs taču viņu gluži labi pazīstat, monsicur Kronjī, policijas priekšnieku.

—  Monsicur…

—   Klusāk, mīļo Bosīr! Varētu domāt, ka jūs meklējat pie sāniem zobenu.

—  Protams, cs to meklēju.

—  Ak, tu Dieviņ, kas par kauslīgu raksturu? Bet nomierinieties, mīļo Bosīr! Jūs atstājāt savu zobenu mājās un tas bija labi darīts. Parunāsim par ko citu. Vai jūs laipni atļautu kundzes roku?

—  Kundzes roku?

—  Jā, kundzes. Man liekas Operas ballē tas tā ir pieņemts, vai varbūt es būtu nokļuvis šurp no Indijas?

—   Bez šaubām, monsicur, tas tā ir pieņemts, bet tikai ar kavaliera piekrišanu.

—  Mīļo Bosīr, dažreiz pilnīgi pietiek ar dāmas piekrišanu.

—   Vai jūs uz ilgu laiku lūdzat viņas roku?

—  Ak, mīļo Bosīr, jūs esat ļoti ziņkārīgs: varbūt uz desmit minūtēm, varbūt uz stundu, varbūt uz visu nakti.

—  Jūs, monsicur, par mani smejaties.

—   Mīļo Bosīr, atbildiet — jā vai nē. Vai jūs gribat atvēlēt man kundzes roku?

—  Nē.

—  Eita nu, neesat jel tik pūcīgs.

—  Kāpēc ne?

—  Tāpēc, ka ja jau reiz ir viena maska, tad nevajag uzlikt vēl otru.

—   Kā tas saprotams?

—  Nu, lūk, jūs tagad dusmojaties, bet pirms neilga laika vēl bijāt mīļš un maigs.

—  Kur tad?

—  Dofīna ielā.

—  Dofina ielā? — iesaucās Bosīrs gluži apstulbis.

Olīva sāka skaļi smiet.

—    Klusu, m ada mcl — nošņāca melnais domino. Tad pagriezies pret zilo, tcica:

—           Es, monsieur, no tā, ko jūs sakāt, nekā nesaprotu. Ja tas jums iespējams, runājiet ar mani godīgi.

—           Mans mīļais, man liekas, ka nekas nav godīgāks par patiesību, vai tā nav, Olīvas jaunkundz?

—   Kā, vai jūs arī mani pazīstat? — viņa jautāja.

—   Bet vai tad nupat sarunā monsicur nenosauca jūsu vārdu?

—            Un patiesība, — tcica Bosīrs, atgriezdamies pie sarunas, — patiesība ir tā…

—           Ka tai brīdī, kad jūs gribējāt nogalināt šo dāmu, tas ir, pirms vienas stundas, cs saku, — tai brīdī, kad jūs gribējāt nogalināt šo dāmu, jūs apstājāties, dzirdēdami noskanām divdesmit luidoru..

—   Pietiek, monsicur!

—  Lai būtu tā, atļaujiet man kundzes roku, ja jau jums ar viņu pietiek.

—            O, cs itin labi redzu, — murmināja Bosīrs, — ka šī kundze un jūs…

—   Nu, kā kundze un es?

—   Kā jūs saprotatics.

—  Es jums zvēru, ka nc.

—   O, to nevar teikt, — iesaucās Olīva.

—  Un bez tam… — piebilda zilais.

—   Kas — bez tam?

—  Ja arī mēs saprastos, tad tas būtu tikai jūsu pašu labā.

—   Manis labā?

—   Bez šaubām.

—           Ja mēs kaut ko apgalvojam, mēs to arī pierādām, — pašapzinīgi noteica Bosīrs.

—  Labprāt.

—  A, es topu ziņkārīgs.

—           Es pierādīšu, — tcicu zilais domino, — ka jūsu klātbūtne še jums ir tikpat kaitīga, cik jūsu prombūtne jums varētu nākt par labu.

—   Man?

—  Jā, jums.

—   Kādā ziņā?

—  Mēs abi esam kādas zināmas akadēmijas locekļi, vai ne tā?

—   Es?

—            Nu, nedusmojaties atkal, mīļo Bosīr, es jau nemaz nerunāju par Franču Akadēmiju.

—  Akadēmija… akadēmija… — noņurdēja Olīvas kavalieris.

—  Jā, Katlu ielā, vienu trcpi uz leju, pagrabā; vai tā ir, mīļo Bosīr?

—   Cst!

—   Oho!

—   Jā. Cst! Jūs, monsicur, izrādās, esat ļoti nepatīkams cilvēks.

—   Tā nesakiet.

—   Kāpēc nc?

—          Velns lai parauj! Tāpēc, ka jūs tam pats neticat. Bet nu atgriezīsimies pie mūsu akadēmijas.

—   Un tad?

Zilais domino izvilka pulksteni, skaistu, dimantiem bagātīgi rotātu pulksteni, kuru ieraugot Bosīra acis sāka kvēlot kā ogles.

—   Nu, un tad? — viņš atkārtoja jautājumu.

—           Pēc stundas ceturkšņa, mīļo Bosīr, jūsu akadēmijā apspriedīs mazu projektu, kas varētu dot divus miljonus peļņas divpadsmit vīru lielai sabiedrībai, kurā arī jūs esat loceklis.

—   Un jūs arī, monsieur, tikai…

—   Pabeidziet.

—   Tikai, ja vien jūs neesat policijas spiegs.

—            Nudien, mīļo Bosīr, cs jūs uzskatīju par prātīgu cilvēku, bet cs redzu, ka jūs esat muļķis. Ja cs būtu policijas aģents, es jūs jau desmit reizes būtu licis apcietināt par sīkākām lietiņām nekā šis divu miljonu projekts, ko pēc dažām minūtēm apspriedīs mūsu akadēmijā.

Bosīrs mirkli pārdomāja.

—   Pie velna, ja nu tas viss būtu blefs.

Tad apdomājies, viņš iesaucās:

—   Ā, monsicur, jūs mani sūtāt uz Kallu ielu!

—   Jā, uz Katlu ielu.

—   Es zinu, kāpēc.

—   Sakiet.

—   Lai mani tur notvertu. Bet cs neesmu ar pliku roku ņemams.

—   Vēl viena muļķība.

—   Monsieur!

—            Bez šaubām, ja cs varētu likt izdarīt to, ko jūs nupat teicāt, vēl vairāk, ja cs zinu, kas pašreiz tiek projektēts jūsu akadēmijā, kāpēc gan tad cs vēl lūgtu jums atļauju uzticēt man kundzi? Nē, tādā gadījumā cs jūs tūdaļ liktu apcietināt un mēs abi, tas ir, kundze un es, būtu no jums vaļā. Bet, gluži otrādi, mīļo Bosīr, mana devīze arvien ir bijusi: lēnām un maigi.

—            Klausieties, — pēkšņi iesaucās Bosīrs, atlaizdams Olīvas roku, — tas esat jūs, kas vēl pirms dažām stundām sēdēja pie kundzes uz dīvāna? Nu, atbildiet!

—            Uz kāda dīvāna? — jautāja zilais domino, kam Olīva viegli ieknieba pirkstā. — Es tikai pazīstu dīvānus, par kuriem stāsta Krcbijons jaunākais.

—            Labi, tas man ir gluži vienalga, — noteica Bosīrs. — Jūsu pierādījumi ir labi, kaut gan, pareizāk sakot, tie ir lieliski. Ņemiet kundzes

roku un, ja jūs būsit ieveduši pieklājīgu cilvēku nepatikšanās, tad tas būs jūsu kauns.

Zilais domino iesmējās, dzirdot šo epitetu, ko sev tik pašapzinīgi piedēvēja Bosīrs. Tad, uzsizdams tam uz pleca, tcica:

—   Esiet bez rūpēm — aizsūtīdams jūs uz Katlu ielu, cs jums uzdāvinu vismaz simttūkstoš livru. Ja jūs šovakar neierastos akadēmijā, tad, kā jau tas jūsu sabiedrībā ir parasts, jūsu peļņas tiesa ietu zudumā, bet, ja aizsūtīdams jūs tur, es…

—  Nu, tad uz labu laimi, — nomurmināja Bosīrs.

Un pasveicinājis viņš apgriezās uz papēža un pazuda pūlī.

Zilais domino saņēma Olīvas roku, kas līdz ar Bosīra aiziešanu bija kļuvusi vakanta.

—   Nu, tagad ir mūsu kārta, — teica Olīva. — Es jums ļāvu izrīkoties pēc savas patikas ar šo nabaga Bosīru, bet brīdinu jūs, ka mani, kas jūs jau pazīst, jums būs daudz grūtāk izcelt no segliem. Tātad, ja gribat turpināt, man būtu ļoti interesanti…

—   Es nezinu nekā tāda, kas būtu interesantāks par jūsu dzīves stāstu, mīļā Nikolā, — teica zilais domino, maigi satverdams viņas apaļo rociņu. Dzirdot šo vārdu, ko viņas pavadonis tai klusu bija iečukstējis ausī, Olīva sarāvās.

Bet viņa atkal tūdaļ atģidās, kā cilvēks, kas paradis neļaut sevi pārsteigt.

—   Kas tas par vārdu? — viņa jautāja. — Nikolā! Vai tas zīmējas uz mani? Vai jūs mani tā saucat? Tādā gadījumā jūs, vēl neizbraukdams no ostas, jau esat cietis avāriju. Mani nesauc par Nikolā.

—   Es zinu, tagad vairs nc, tagad jūs sauc par Olīvu. Nikolā izklausījās pārāk provinciāli. Es zinu tīri labi: jūsos ir divas sievietes — Olīva un Nikolā. Bet pirms mēs runājam par Olīvu, vispirms parunāsim par Nikolā! Vai jūs patiesi būtu aizmirsusi tos laikus, kad atsaucāties uz šo vārdu? Es to negribētu ticēt. Mīļais bērns, ja sievietei viņas jaunības dienās ir bijis savs vārds, tad viņa to arī glabā, ja nu arī nc ārēji, tad vismaz savā sirdī, lai arī kāds būtu tas, ko viņa ir bijusi spiesta pieņemt, lai varētu citiem noslēpt savu pirmo vārdu. Nabaga Olīva! Laimīgā Nikolā!

Šai brīdī kāds masku pūlis kā pērkona lietus mākonis uzgrūdās abiem promenētājiem un Olīva vai Nikolā gribot negribot bija spiesta pieķerties savam partnerim vēl ciešāk nekā līdz šim.

—    Paskatieties, — viņš teica, — paskatieties uz šo raibo pūli! Paskatieties uz šiem pārīšiem, kas paslēpušies zem savām kapucēm, spiežas viens pie otra, lai uzklausītu glaimu un mīlas čukstus! Paskatieties uz šīm grupām, kas te uzplūst, te atplūst, vieni jautri smiedamies, otri dusmodamies un pārmezdami! Visiem šiem ļaudīm varbūt nav mazāk vārdu kā jums, un viens otrs no tiem būtu ļoti pārsteigts, ja es tam nosauktu to, ko viņš pats tīri labi atceras, bet domā, ka citi to jau paspējuši aizmirst.

—   Jus teicāt: «Nabaga Olīva".

—   Jā.

—   Tātad jūs domājat, ka neesmu laimīga.

—   Grūti ticēt, ka jūs būtu laimīga ar tādu cilvēku, kāds ir šis Bosīrs.

—   Es tāda arī neesmu, — viņa atbildēja.

—   Un tomēr viņu mīlat?

—   Nu, tā mazliet.

—   Ja jūs vinu nemīlat, tad pametiet to!

—   Nē.

—   Kāpēc ne?

—   Tāpēc, ka cs viņu vēl nebūšu atstājusi, kad jau to nožēlošu.

—   Jūs to nožēlosit?

—   Es baidos.

—    Bet kas jums ko nožēlot tādu žūpu, kāršu spēlmani, kas jūs sit, tādu blēdi, kas tik un tā reiz beigs savu mūžu uz rata.

—   Jūs varbūt nesapratīsit, ja cs jums to pateikšu.

—   Tomēr, sakiet!

—   Man būtu žēl, ja man pietrūktu to skandālu, ko viņš rīko.

—     Jā, to man vajadzēja iedomāties. Lūk, ko nozīmē pavadīt savu jaunību starp klusiem ļautiņiem.

—   Jūs pazīstat manu jaunību?

—   Pilnīgi.

—   Tā tik vēl trūka! — smiedamies iesaucās Olīva un neticīgi purināja galvu.

—   Jūs par to šaubāties?

—   Nē, nē, es nešaubos, cs jums ticu.

—   Nu, tad, Nikolā jaunkundz, parunāsim par jūsu jaunību.

—   Runāsim! Tikai es jūs brīdinu, ka jums neatbildēšu.

—   O, tas nemaz nebūs vajadzīgs.

—   Nu, es gaidu.

—    Es nemaz nesākšu ar bērnību, jo šo laiku vēl nemaz nevar dzīvei pieskaitīt, es iesākšu ar pubertātes posmu, ar to momentu, kur jūs pamanījāt, ka mīļais Dievs jums ir devis sirdi, lai iemīlētu.

—   Un ko lai iemīlētu?

—   Lai iemīlētu Žilbēru.

Pēc šī vārda jaunajai sievietei pār visu miesu pārskrēja trīsas un zilais domino juta, ka viņas roka nodreb.

—   Ak, Dievs! — viņa iesaucās. — Kā jūs to zināt?

Viņa apstājās kā sastingusi, un ārkārtīgi uztraukta caur savu masku cieši vērās zilajā domino. Bet tas cieta klusu.

Olīva vai, pareizāk sakot, Nikolā nopūtās.

—           Ak, monsicur, — viņa tcica, nemēģinādama ilgāk pretoties, — jus nupat minējāt vārdu, ar kuru man saistās daudz atmiņu. Vai jūs pazināt Zilbēru?

—  Jā, kā gan citādi varētu par vinu runāt?

—  Ak, jā!

—  Patiesi, tas bija lielisks puisis! Vai jus viņu mīlējāt?

—            Viņš bija skaists… nē… tas nav tas… bet man viņš likās skaists. Viņš bija gudrs. Mēs bijām vienas kārtas ļaužu bērni. Nē, šoreis es samuldēju. Līdzīgi, nē, nekad. Ja Zilbērs gribēja, neviena sieviete viņam nebija par augstu.

—  Pat nc…

—  Pat nc, kas?

—  Pat ne šī lepnā jaunkundze Taver…

—           O, cs nezinu, ko jūs gribat teikt, — viņu pārtrauca Nikolā, — es redzu, monsicur, ka jums viss ir zināms. Jā, viņš mīlēja augstākas dāmas, nevis nabaga Nikolā.

—  Jūs redzat, es cicšu klusu.

—           Jā, jā, jūs zināt, monsicur, briesmīgo noslēpumu, — tcica drebošā Olīva, — un tagad…

Viņa tik cieši paskatījās svešniekā, it kā spētu lasīt caur viņa masku.

—   Un kas tagad ar to ir noticis?

—   Es domāju, jūs zināt labāk par kuru katru citu.

—  Kā tā?

—            Tāpēc, ka ja, tas jums nāk līdzi no Tavernī līdz Parīzei, tad jūs būsit izsekojis tam tālāk: no Parīzes līdz Trianonai.

—           Jā, tā ir taisnība, bet nu jau desmit gadi pagājuši no tā laika, kad es aizbēgu un viņš pazuda. Ak, Dievs, kas viss nevar notikt desmit gados!

Zilais domino apklusa.

—           Es jūs lūdzu, es jūs ļoti lūdzu, — uzstāja Nikolā, — sakiet man, kas noticis ar Zilbēru? Jūs ciešat klusu, jūs novēršaties. Varbūt šis atmiņas jūs sāpina, vai uzplēš senas rētas?

Kaut arī zilais domino nebija novērsies, viņš tomēr bija noliecis galvu, it kā atmiņu svars tai būtu par grūtu.

—  Kad Zilbērs mīlēja Tavernī jaunkundzi… — tcica Olīva.

—            Klusāk, klusāk, — piebilda zilais domino. —Vai jūs vēl neesat ievērojusi, ka es tos nemaz nepieminu?

—           Viņš tik ļoti bija iemīlējies viņā, — nopūzdamās turpināja Olīva, — ka ikviens koks Trianonā zināja par šo mīlu…

—   Bet jūs pati, vai jūs viņu vairs nemīlējāt?

—            Es? Gluži otrādi: vairāk kā jelkad, un šī mīla bija tā, kas mani pazudināja. Es esmu skaista, esmu lepna un, ja gribu, es varu būt bezkaunīgi pārdroša. Es drīzāk varētu ļaut sev nocirst galvu, nekā dzirdētu sakām, ka man to vajadzējis kāda priekšā noliekt.

—  Jums, Nikolā, netrūkst dūšas.

—  Jā, toreiz man patiesi tās netrūka, — nopūzdamās atbildēja Nikolā.

—   Vai mūsu saruna jūs skumdina?

—         Nē, gluži otrādi, man patīk pakavēties pie manu jaunu dienu atmiņām. Ar dzīvi ir tāpat kā ar upēm: visduļķainākā straume iztek no tīra avota. Turpiniet vien un neliecieties ne zinis par vienu otru nopūtu, kas izlaužas no manām krūtīm!

—        Ak, bērns, — turpināja zilais domino, galvu viegli šūpodams, — par Zilbēru un vēl par kādu trešo personu es zinu visu to, ko jūs pati itin labi zināt.

—        Nu, tad sakiet man, . — iesaucās Olīva, — kāpēc Zilbērs aizbēga no Trianonas!? Ja jūs to man būsit pateicis, tad…

—        Jūs būtu pārliecināta? Nu, lūk, cs jums to neteikšu un tā jūs būsit vēl vairāk pārliecināta.

—   Kā tā?

—         Jautādama, kāpēc Zilbērs atstājis Trianonu, jūs nebūt negribējāt pārliecināties, vai mana atbilde būs pareiza, bet jūs gribējāt uzzināt to, ko jūs vēl nezināt.

—   Tā ir taisnība.

Pēkšņi viņa nodrebēja tik spēji, kā vēl nekad līdz šim, un krampjaini sagrāba sava partnera roku:

—   Ak, Dievs! — viņa iesaucās. — Ak, Dievs!

—   Kas jums notika?

Likās, ķa Nikolā mēģināja atsvabināties no kādas domas, kas bija izsaukusi viņas pēkšņo uzbudinājumu.

—   Nekas, — viņa atteica.

—   Tomēr, jūs man kaut ko gribējāt jautāt.

—   Jā, sakiet man skaidri un taklāti,_ kas noticis ar Zilbēru.

—   Vai jūs neesat dzirdējuši,""ka viņš ēsot miris?

—   Jā, bet…

—   Nu, lūk, viņš ir miris.

—   Miris? — Nikolā neticīgi jautāja.

Tad pēkšņi vēl lielākā satraukumā nekā agrāk viņa iesaucās:

—   Monsieur, esiet žēlīgs, parādiet man mazu laipnību!

—   Divas, vai pat desmit, cik tik vien jūs gribat.

—        Pirms divām stundām cs jūs redzēju manā dzīvoklī, vai nc tā? Jūs taču esat tas pats?

—   Bez šaubām.

—   Pirms divām stundām, un jūs nemaz nemēģinājāt no manis slēpties.

—        Nepavisam, gluži otrādi — es vēl papūlējos, lai jūs mani varētu labi saskatīt.

—        Ak, kāda muļķe es esmu! Es taču tik bieži skatījos jums sejā. Nu, muļķe kas muļķe! Sieviete, nekas cits kā sieviete! — kā mēdza teikt Zilbērs.

—            Apžēlojieties jel par saviem skaistajiem matiem, lieciet tos mierā, saudzējiet sevi!

—   Nē, cs gribu sevi sodit, kā esmu skatījusies uz jums, jūs neredzēdama.

—   Es jūs nesaprotu.

—   Vai zināt, ko cs no jums prasu?

—   Prasiet.

—   Noņemiet jūsu masku.

—   Šc? Tas nav iespējams.

—            O, tās nav bailes no citu skatieniem, bet vienīgi no manējiem, kas jums to neļauj darīt. Tur aiz tās kolonnas neviens cits jūs neredzētu — vienīgi cs.

—   Un kāpēc man būtu bailes to darīt?

—   Ka cs jūs ncatpazīstu.

—   Mani?

—   Un ka cs neizsaucos: Žilbēr, tas esi tu!

—   Ak, jūs nupat vēl teicāt: „Muļķc! muļķe!"

—   Noņemiet masku!

—   Labi, bet ar vienu noteikumu…

—   Es tam jau iepriekš piekrītu.

—   Ja nu cs gribētu, ka arī jūs noņemiet savu masku?..

—    Es noņemšu un, ja cs to nedarītu, jūs man to varat noraut. Zilais domino nelikās ilgi lūgties: viņš aizgāja uz norādīto krēslaino

kaktu, noņēma savu masku un nostājās Olīvas priekšā, ļaudams tai dažas sekundes sevī skatīties.

—            Nē! — iesaucās viņa, piccirsdama kāju un ar nagiem plēsdama roku delnas. — Nē, diemžēl tas nav Zilbērs.

—   Kas tad es esmu?

—   Ja jūs neesat viņš, tad man ir pilnīgi vienalga, kas jūs esat.

—            Un ja šis cilvēks būtu bijis Zilbērs? — jautāja svešais, uzlikdams sev masku.

—   Ja viņš būtu bijis Zilbērs! — kaislīgi iesaucās jaunā meiča.

—   Jā.

—            Ja viņš man būtu teicis: Nikolā, atceries Tavernī Mczonrūžu. O, tad!

—   Tad?

—   Tad man pasaulē vairs nebūtu Bosīra.

—   Es jau jums teicu, mīļais bērns, ka Zilbērs ir miris.

—   Varbūt, ka tā ir labāk, — nopūtās Olīva.

—  Jā, kaut gan jūs esat skaista, Zilbērs jūs tik un tā nemīlētu.

—   Vai jūs gribat teikt, ka viņš mani nicināja?

—   Nē, viņš no jums vairāk baidījās.

—           Tas var būt. Manī bija kaut kas no viņa, un viņš pats labi zināja, ka tam no manis bail.

—   Tātad, kā jūs teicāt, ir labāk, ka viņš ir miris?

—   Kāpēc jūs atkārtojat manus vārdus? Jūsu mutē tic mani sāpina. Sakiet, kāpēc ir labāk, ka viņš miris.

—   Tāpēc, ka šodien mana mazā Olīva — jūs redzat, es atmetu šo Nikolā — tāpēc, ka šodien, mīļā Olīva, jums uzsmaida priecīga, laimīga un bagāta nākotne.

—  Jūs tā domājat?

—   Jā, ja vien jūs esat nolēmusi darīt visu, lai nokļūtu pie tā, ko cs jums pareģoju.

—   O, par to jūs varat būt drošs.

—  Tāpēc jūs nedrīkstat vairs nopūsties, kā jūs to nupat vēl darījāt.

—   Labi. Es nopūtos pēc Zilbēra, bet tā ka Zilbērs ir miris un otra tāda pasaulē vairs nav, tad cs arī vairs nenopūtīšos.

—  Zilbērs bija jauns, viņam bija visi jaunības trūkumi un priekšrocības! Šodien…

—   Zilbērs nav vecāks, kā viņš bija pirms desmit gadiem.

—  Bez šaubām nc, tāpēc, ka viņa vairs nav.

—   Nu, lūk, Zilbērs ir miris. Tādi cilvēki kā Zilbērs nenoveco, viņi nomirst.

—   Ak, jaunība, drosme,, skaistums! — izsaucās svcšnieks. — Mūžīgā mīlas, varonības un uzupurēšanās ķīla. Kas jūs pazaudē, tam patiesi ir zudis viss. Jaunība ir paradīze, debesis, jaunība ir viss. Tas, ķo mums dievi vēlāk piešķir, ir tikai bēdīga kompensācija par pazaudēto jaunību, jo viņi zina, ka šo zaudējumu vajag kaut kādi atalgot. Bet, diemžēl, nekas vairs nevar aizvietot tās bagātības, ko cilvēkam dod tikai jaunība.

—  Zilbērs būtu domājis tāpat kā jūs, — teica Olīva, — bet nu pietiks par to runāt.

—  Jā, runāsim labāk par jums.

—  Par ko vien jūs gribat.

—   Kāpēc jūs aizbēgāt ar Bosīru?

—  Tāpēc, ka gribēju tikt projām no Trianonas un man vajadzēja kādu, kas man palīdz aizbēgt. Tā kā Zilbērs mani uzskatīja par pagaidu draudzeni, par nevērtīgu laika kavēkli, cs tur vairs ilgāk nespēju izturēt.

—  Desmit gadu uzticības tīra lepnuma dēļ, jūs esat dārgi samaksājusi par savu augstprātību, — noteica zilais domino.

Olīva sāka smieties.

—  O, cs zinu, par ko jūs smejaties, — nopietni teica svešais. — Jūs smejaties, ka cilvēks, kas izliekas visu zinot, apvaino jūs, ka jūs esat desmit gadus bijusi uzticīga, kurpretī jūs pati nemaz nešaubāties, ka tik smieklīga tiešām neesat. Ak, Dievs, ja mums jārunā par materiālas dabas uzticību, tad cs zinu, nabaga jaunā sieviete, kur mēs esam. Jā, es zinu, ka jūs kopā ar Bosīru bijāt Portugālē, kur pavadījāt divus gadus. No turienes jūs viena pati bez Bosīra devāties uz Indiju, kopā ar kādas fregates kapteini, kas jūs bija ieslēdzis savā kabīnē un aizmirsa jūs, kad pats atgriezās uz Eiropu, Čardcrnagorā. Es zinu, ka reiz jums bija divi

miljoni rupiju kabatas naudas, ko jums bija uzdāvājis kāds nabobs, kas jūs ieslēdza aiz trim vārtiem. Es zinu, ka jums laimējās no turienes aizbēgt, jo jūs pārlēcāt visus trīs žogus, uzkāpusi kādam vergam uz pleciem. Beidzot cs vēl zinu, ka jūs no turienes aizbēgāt bagāta, jo aiznesāt sev līdz divas lieliskas pērļu aproces, divus dimantus un trīs lielus rubīnus. Bet izkāpjot malā Francijā, Brestas ostā, jūsu ļaunais ģēnijs uzgrūda jums uz kakla šo Bosīru, kas gandrīz vai paģība, redzēdams jūs saulē iedegušu un novārgušu.

—   Ak, Dievs! — iesaucās Nikolā, — kas jūs esat, ka jūs visu to zināt?

—       Vēl es zinu, ka Bosīrs jūs aizveda un pārliecināja, ka jūs mīlot. Viņš pārdeva jūsu dārgakmeņus un noveda jūs postā… Es zinu, ka jūs viņu mīlat, vismaz jūs pati tā sakāt, un tā ka mīla ir visa laba avots, tad jums vajag būt vienai no laimīgākajām sievietēm pasaulē.

Olīva nolieca galvu, atbalstīja pieri rokās un caur šīs rokas pirkstiem noritēja divas lielas asaru pērles, varbūt vēl dārgākas par tām, kas bija indusa aprocē, tikai, diemžēl, šīs neviens nebūtu pircis no Bosīra.

—       Un šo lepno sievieti, šo laimīgo sievieti, — viņa teica, — jūs šovakar esat ieguvis par piecdesmit luidoriem.

—     O, es zinu, tas ir pārāk maz, — teica svešais ar tik smalku atturību un pieklājīgu laipnību, kas vienmēr raksturīga īstam džentlmenim, kaut arī viņš sarunātos ar viszemākās markas kurtizāni.

—      Nē, tas ir pietiekami, pat par daudz, monsieur. Es jums zvēru, ka biju pārsteigta, ka tāda sieviete kā es, vēl ir piecdesmit luidoru vērta.

—      O, jūs esat vēl daudz vairāk vērta un es jums to pierādīšu. Nemaz nemēģiniet man atbildēt, jo jūs tik un tā manis nesapratīsit un bez tam… — piebilda svešais, noliecies sānis.

—  Un bez tam?

—  Bez tam man šinī brīdī vajag koncentrēt visu savu uzmanību.

—  Tad es klusēšu.

—  Nē, gluži pretēji, runājiet ar mani!

—  Par ko?

—      Mans Dievs! par ko vien gribat. Sakiet man vislielākās muļķības, lai tikai izliktos, ka mēs sarunājamies.

—  Labi. Bet jūs patiesi esat savāds cilvēks.

—   Dodiet man roku un iesim!

Un viņi iejaucās starp maskām. Olīva ar savu slaido stāvu un stalto gaitu pat zem kapuces apliecināja savu eleganci ķermeņa un graciozā kakla kustībās, ko ikviens pazinējs vēroja ar alkatīgu skatienu, jo tajos galanto dēku laikos Operas ballē kungi tikpat vērīgi noskatījās dāmu gaitā, kā šodien zirgu sporta cienītāji seko rikšotāja skrējienam.

Pēc dažām minūtēm Olīva gribēja kaut ko jautāt.

—        Klusu! — čukstējs svešais, — vai ari jūs varat runāt, cik gribat, tikai nespiežat mani jums atbildēt! Runājot mainiet balsi, turiet galvu taisni un paberzējiet kaklu ar vēdekli.

Viņa paklausīja.

Šai brīdi mūsu abas maskas pagāja garām kādai stipri parfimētai grupai, kuras vidū stāvēja elegants, iznesīgs vīrietis un sarunājās ar trim citiem, kas to godeienīgi uzklausīja.

—       Kas gan varētu būt šis jaunais cilvēks? — jautāja Olīva. — Ak, kas par skaistu pērļupelēku domino!

—       Tas ir monsicur grāfs Artuā, — atbildēja svešais, — bet, Dieva dēļ, vairāk nerunājiet!

Tai brīdī, kad Olīva, apstulbusi no augstmaņa vārda, ko minēja zilais domino, nostājās tā, lai labāk varētu redzēt, un stāvēja kaklu izstiepusi, sekodama sava partnera vairākkārtējiem aizrādījumiem, divi citi domino atdalījās no kādas trokšņainas un skaļas grupas un aizbēga turp, kur nebija solu.

Tas bija kaut kas līdzīgs nelielai saliņai, kuru retumis šķērsoja daži no centra noklīduši pārīši.

—        Atspicdieties pret šo kolonnu, grāfien! — teica kāda klusa balss, kas tūdaļ vērsa uz sevi zilā domino uzmanību.

Gandrīz vai tai pašā brīdī kāds liels, oranžs domino, kura bravurīgā uzstāšanās drīzāk atgādināja kādu kārtības sargu nekā galantu galminieku, izspraucās caur pūli un iečukstēja zilajam domino:

—   Tas ir viņš.

—        Labi, — atbildēja zilais un ar rokas mājienu atlaida dzelteno domino.

—   Klausieties, mana mīļā, mazā draudzene, sāksim mazliet papriecāties!

—        Es to labprāt gribētu, jo jūs mani jau divreiz esat apbēdinājis: pirmo reizi, kad atrāvāt man Bosīru, kas mani vienmēr smīdināja, un otru reizi, kad runājāt par Zilbēru, kas mani bieži raudināja.

—   Es jums būšu abi kopā — Zilbērs un Bosīrs.

—   O, — nopūtās Nikolā.

—       Saprotiet, es neprasu, lai jūs mani mīlat, es prasu, lai jūs saņemtu dzīvi, kādu es to jums sagādāšu, tas ir, izpildīdams visas jūsu iegribas, ar to norunu, ka laiku pa laikam jūs izpildīsit arī kādu no manējām. Un, lūk, še jau būs viena tāda.

—   Kura?

—       Tas melnais domino, ko jūs tur redzat, tas ir kāds vācietis, mans draugs.

—   Ak!

—        Kāds viltnieks, kas atteicās nākt uz balli, aizbildinādamies ar migrēnu.

—   Un kuram arī jūs iestāstījāt, ka nenāksit.

—   Tieši tā.

—   Vai viņš ir ar kādu dāmu?

—   Jā.

—   Un kas viņa ir?

—           Es viņu nepazīstu. Pieiesim mazliet tuvāk, vai piekrītat? Izliksimies, ka esat vāciete. Tikai neatdariet muti, lai viņš tūdaļ pēc jūsu akcenta nenoskārstu, ka jūs esat īsta parīziete!

—   Skaisti. Un jūs viņu sāksit intriģēt?

—   Noteikti. Tagad sāciet man ar jūsu vēdekli rādīt uz viņu.

—   Vai šitā?

—   Jā, ļoti labi! Un nu pačukstiet man ko ausī!

Olīva izpildīja visu ar tādu veiklību un saprātu, ka sajūsmināja savu partneri.

Melnais domino, šīs demonstrācijas objekts, bija uzgriezis zālei muguru un sarunājās ar savu dāmu. Dāma, kuras acis zibēja zem maskas, pamanīja Olīvas žestu.

—           Monsieur, — viņa gluži klusu teica, — tur ir divas maskas, kas par mums interesējas.

—            O, nav ko bīties, grāfien, ka mūs še kāds pazītu. Ja jau nu reiz mēs esam uz pazušanas ceļa, atļaujiet jums apgalvot, ka nekad vēl neesmu redzējis tik graciozu stāvu kā jūsējo. Ne arī tik dedzīgu skatienu, atļaujiet man jums to teikt…

—   Visu to, ko saka zem maskas.

—   Nē, grāfien, visu to, ko saka zem…

—          Klusējiet, jūs sevi pazudināsit… Un, kas vēl lielākas briesmas, — mūsu izspiegotāji dzirdēs.

—   Divi spiegi! — kardināls uztraukts iesaucās.

—   Jā, lūk, tie, kas tur runājas, viņi nāk šurp.

—   Ja viņi mūs uzrunās, pārmainiet, grāfien, balsi!

—   Un jūs, kardināl, dariet tāpat.

Olīva un viņas zilais domino tiešām pievirzījās abiem tuvāk.

—   Maska, — zilais uzrunāja kardinālu.

Un viņš pieliecās pie auss Olīvai, kas apstiprinoši pamāja ar galvu.

—   Ko tu gribi? — pārvērstā balsī jautāja kardināls.

—             Mana dāma ir man uzdevusi griezties pie tevis ar dažiem jautājumiem.

—   Nu, tad pasteidzies! — teica monsieur Roāns.

—            Un lai šie jautājumi tiešām būtu indiskrēti, — smalkā balstiņā piebilda Lamota kundze.

—           Tik indiskrēti, ka tu ziņkārībā tos pat nedzirdēsi, — atbildēja zilais domino.

Un viņš atkal noliecās Olīvai pie auss, kas turpināja spēlēt savu lomu.

Tad svešais nevainojamā vācu valodā uzdeva kardinālam šādu jautājumu:

—   Monsicur, vai jūs esat iemīlējies jūsu pavadonē?

Kardināls nodrebēja.

—   Vai tik jūs neteicāt „monsicur"? — viņš jautāja.

—   Jā, monsicur.

—   Tad jūs maldāties, cs neesmu tas, ko jūs domājat.

—            O, gluži otrādi, monsicur kardināl, nemaz neliedzieties — tas būtu gluži veltīgi. Ja arī es jūs nepazīstu, tad šī dāma, kuras kavalieris es esmu, jūs pazīst ļoti labi.

Viņš noliecās pie Olīvas un pačukstēja:

—   Pamājiet piekrītoši, pamājiet katru reizi, kad es jums spiedīšu roku.

Viņa pamāja.

—            Man tiešām brīnums, — atteica kardināls apmulsis, — kas ir šī dāma, kuras pavadonis jūs esat?

—            O, monsicur, .es domāju, ka jūs jau esat viņu pazinis. Viņa gan jūs tūdaļ pazina. Ir taisnība, ka greizsirdība…

—   Kā, vai kundze būtu uz mani greizsirdīga? — iesaucās kardināls.

—   To mēs nesakām, — augstprātīgi atbildēja maska.

—            Ko viņš jums saka? — iejaucās sarunā Lamota kundze, kurā šī saruna viņai nesaprotamā vācu valodā radīja bažas un nemieru.

—   Nekā, nekā.

Lamota kundze nepacietīgi piecirta kāju.

—           Kundze, — kardināls uzrunāja Olīvu, — es lūdzu, sakiet tikai vienu vienīgu vārdu un es tūlīt jūs pazīšu.

Kardināls Roāns runāja vāciski, Olīva no viņa jautājuma nesaprata ne vārda un noliecās pie zilā domino.

—   Es jūs lūdzu, kundze, — tas iesaucās, — nesakiet nevienu vārdu.

Šī noslēpumainība jo vairāk rosināja kardināla ziņkāri. Viņš piebilda:

—   Kā! tikai vienu vārdu! Tas kundzi nekādā ziņā nekompromitētu.

Zilais domino, kas izlikās, it kā rīkotos pēc Olīvas pavēles, tūdaļ

atbildēja:

—           Monsicur kardināl, lūk, jums kundzes pašas vārdi: „Tas, kura domas nav vienmēr nomodā; tas, kura fantāzija pastāvīgi uzbur savā tuvumā mīļotā tēlu; tas viņu patiesībā nemaz nemīl un melos, ja to apgalvos."

Šo vārdu iespaids uz kardinālu bija satriecošs. Visā viņa stāvā izpaudās vislielākais pārsteigums, godeienība un eksaltēta padevība, tad viņa rokas nošļuka gar sāniem.

—   Nē, tas nav iespējams, — viņš franciski nomurmināja.

—            Kas nav iespējams? — iesaucās Lamota kundze, kura no visas sarunas bija sapratusi vienīgi šo franču frāzi.

—   Ak, nekas, kundze, nekas.

—           Monsicur, jūs patiesi lieciet man spēlēt ļoti bēdīgu lomu, — viņa pūcīgi teica.

Un Lamota kundze atvilka kardinālam savu roku. Bet kardināls to vairs nesaņēma un, likās, nemaz nebija pamanījis šo žestu, tik liels bija viņa apjukums vācu dāmas klātbūtnē.

—           Kundze, — viņš teica tai, kas arvien vēl slēpās aiz savas atlasa maskas, — šie panti, ko man nule jūsu vārdā teica jūsu pavadonis, ir kāda vācu dzeja, ko esmu lasījis kādā namā, kas ari jums varētu būt pazīstams?

Svešais paspieda Olīvas roku.

—  Jā, — viņa pamāja.

Kardināls nodrebēja.

—  Vai šī pils, — viņš vilcinādamies jautāja, — nesaucās Šēnbrunna?

—  Jā, — pamāja Olīva.

—           Un tos kāda augstu stāvoša persona ar zelta adatu ieskrāpēja maza galdiņa virsmā?

Atkal sekoja apstiprinošs mājiens.

Kardināls nezināja vairs, teikt. Bija redzams, ka ar viņu notiek kaut kas neparasts, jo tas sagrīļojās un, it kā atbalstu meklēdams, izstiepa roku.

Pāris soļu atstatumā Lamota kundze stāvēja neziņā un noraudzījās šinī savādajā ainā.

Kardināls bija uzlicis roku uz zilā domino rokas.

—   Un, lūk, turpinājums, — viņš teica:

„Bet tas, kurš visur redz savu mīļoto, kurš to nojauš ziedā, smaržā un zem visbiezākā plīvura, tas var klusēt, viņa sirds runā un pietiek kādai citai sirdij to uzklausīt, lai tā būtu laimīga."

—           Ak, še jau runā vāciski! — pēkšņi teica kāda jauna jautra balss, kas atskanēja no kādas masku grupas, kura bija pievirzījusies tuvāk kardinālam. — Paklausīsimies mazliet, maršal, jūs taču saprotat vāciski?

—  Nē, monsicur.

—  Bet jūs, Šarnī?

—   O, jā, jūsu augstība.

—           Monsicur grāfs Artuā, — iečukstēja Olīva, piespiezdamies ciešāk zilžnam domino, jo maskas sāka tai uzmākties.

Šai brīdī atskanēja skaļās orķestra fanfaras un grīdas putekļi, sajaukdamies ar parūku pūderi, pacēlās kā rožains mākonis līdz gaišajām lustrām, kas lēja savu zeltaino mirdzumu šai smaržu piesātinātajā miglā.

Maskas saviļņojās un šai burzmā kāda pagrūda zilo domino.

—  Kungi, uzmanīgāk! — viņš autoritatīvi noteica.

—  Iesim, iesim, monsicur kardināl, — čukstēja Lamota kundze.

Šai brīdī kāda neredzama roka parāva atpakaļ Olīvas kapuci, viņas maska noslīdēja uz leju, un pirmā balkona ēnā parterA uz dažām sekundēm pazibēja viņas sejas vaibsti.

Zilais domino šķietami uztraukts iesaucās, bet Olīvas lūpām paspruka baiļu kliedziens.

Līdz ar to atskanēja arī daži pārsteiguma izsaucieni.

Likās, ka nu kardināls kuru katru mirkli var paģībt. Ja viņš šai brīdī būtu pakritis, viņš būtu nokritis tikai uz ceļiem. Lamota kundze viņu saturēja.

Šai brīdī uzbrāzās jauns masku bars un atšķīra grāfu Artuā no kardināla un Lamota kundzes.

Zilais domino steidzīgi uzvilka Olīvai viņas kapuci un sakārtoja masku, tad, pienācis pie kardināla un satvēris tā roku, viņš teica:

—            Kas par nelaimi, monsieurl Jūs redzat, šīs dāmas gods tagad ir jūsu ziņā.

—  Jā, monsieur… — palocīdamies, nomurmināja princis Ludviķis.

Un viņš noslaucīja savu nosvīdušo pieri mutautiņā, kas viņa rokā

acīmredzami drebēja.

—  Tagad drīzāk projām! — iečukstēja Olīvai zilais domino.

Un viņi pazuda pūlī.

„Tagad es zinu, ko kardināls domāja ar vārdu "neiespējami"," nodomāja pie sevis Lamota kundze. „Viņš šo sievieti noturēja par karalieni, tāpēc arī šis apjukums. Labi. To ņemsim vērā."

—           Vai jūs, grāfien, piekristu tam, ka mēs aizejam no balles? — gurdā balsi jautāja kardināls.

—  Kā jums patīk, monsicur, — mierīgi atbildēja Žanna.

—  Še es neredzu nekā interesanta, vai nav tā?

—  Jā, še patiesi nav nekā interesanta.

Un viņi ar pūlēm spraucās cauri biezo masku pūlim, turklāt kardināls, kas bija slaida auguma, skatījās uz visām pusēm, vai kur neredz izgaisušo parādību.

Bet no šā brīža zili, zaļi, sarkani, pelēki un dzelteni domino juku jukām griezās šinī blāvajā miglā, viņa acu priekšā ņirbēdami kā caur prizmu skatītas krāsas visās niansēs. No tālienes nabaga princim visi domino likās zili, bet tuvumā tic bija pavisam citādi.

Šādā nomāktībā viņš sasniedza karieti, kas jau gaidīja uz monsicur un viņa pavadoni.

Jau piecas minūtes tic atradās ceļā, bet vēl arvien kardināls savai dāmai nebija teicis nc vārda.

## XXIV. SAFO

Lamota kundze, kas nebija zaudējusi galvu, iztraucēja prclātu no viņa sapņiem.

—  Kurp šī kariete mani aizvedīs? — viņa jautāja.

—           Nebīstieties, grāfien! — iesaucās kardināls. — Jūs taču aizbraucāt no savas mājas. Nu, lūk, un karietes jūs atkal aizvedīs turp atpakaļ.

—  Manā mājā… priekšpilsētā?

—         Jā, grāfien… Maza mājiņa, kas ir kā radīta, lai viņu apdzīvotu tik daiļa sieviete.

Pēc šiem vārdiem princis satvēra Žannas roku un to dedzīgi noskūpstīja.

Kariete apstājās pie mazās mājiņas, kurai turpmāk vajadzēja glabāt tik daudz daiļuma.

Žanna veikli izlēca no karietes, un kardināls gatavojās sekot viņas piemēram.

—   Nepūlaties velti, monsicur, — pačukstēja viņam skaistais dēmons.

—   Kā, vai tās būtu kādas pūles pavadīt ar jums kopā dažas stundas?

—   Laiks gulēt, monsicur, — atbildēja Žanna.

—   Es ceru, grāfien, ka jums būs vairākas guļamistabas.

—   Man jā, bet jums…

—   Man nē?

—          Vēl nc, — viņa atbildēja ar tik mīļu un kairinošu smaidu, ka noraidījums bija līdzvērtīgs solījumam.

—         Tad ardievu, — tcica kardināls, tik nepatīkami pārsteigts, ka viņš uz brīdi aizmirsa pat savu piedzīvojumu ballē.

—   Uz redzēšanos, monsicur.

—   Varbūt tā arī ir labāk, — viņš noteica aizbraukdams.

Žanna viena pati iegāja savā jaunajā mājā.

Seši sulaiņi, kurus āmuriņa sitieni bija traukuši no miega, nostājās rindā vestibilā.

Žanna nolūkojās viņos ar to mierīgo, pārākuma apziņas pilno skatienu, kāds nebūt nepiemīt visiem bagātniekiem.

—   Kur ir manas istabmeitas? — viņa jautāja.

Viens no kalpotājiem pasteidzās godeienīgi atbildēt:

—   Divas istabmeitas gaida kundzi viņas istabā.

—   Pasauciet tās!

Sulainis aizsteidzās, un pēc dažām minūtēm divas meičas ieradās vestibilā.

—   Kur jūs parasti guļat? — viņām jautāja Žanna.

—          Bet… mums še vēl nekas nav parasts, — pasteidzās atbildēt vecākā, — mēs gulēsim, kur madamc labpatiks mums norādīt.

—   Kur ir mājas atslēgas?

—   Te būs, madamc.

—   Labi, šonakt jūs pārgulēsit ārpus mājas.

Abas meičas pārsteigtas paskatījās uz savu kundzi.

—   Vai jums ir zināms, kur palikt?

—          Bez šaubām, madame, kaut gan ir jau mazliet vēls. Tomēr, ja madame vēlas būt viena…

—          Šie kungi jūs pavadīs, — piebilda grāfiene, atlaizdama arī savus kalpotājus, kas par to bija vēl priecīgāki nekā abas meičas.

—           Un… kad mums būs atļauts atgriezties? — kautrīgi iejautājās viens no tiem.

—   Rīt ap pusdienlaiku.

Seši sulaiņi un divas istabmeitas vienu brīdi saskatījās, tad, Žannas valdonīgā skatiena pavadīti, viņi devās uz durvīm.

Žanna tos pavadīja, izlaida laukā un vēl noprasīja:

—   Vai vēl kāds ir palicis mājā?

—           Nē, madamc, vairāk nav neviena. Bet tas ir neiespējami, ka mūsu madame paliek viena pati. Vismaz vienai meičai vajadzētu palikt vai nu ļaužu telpās, vai pieņemamā istabā, vienalga kur, ka tik kāds paliek.

—  Man nevienu nevajag;

—   Var izcelties ugunsgrēks, madamc var pēkšņi saslimt.

—  Ar labunakti visiem, ejiet vien!

Pēc šiem vārdiem viņa izvilka maku.

—   Un te, lūk, būs, ar ko nosvinēt iestāšanos manā dienestā.

Prieka un pateicības izsaucieni bija kalpotāju pulka atbilde un pēdējie

vārdi. Līdz zemei palocījušies, tic pazuda cits pēc cita.

Žanna, durvis aizvērusi, noklausījās, viņa dzirdēja vēl kalpotājus savā starpā sarunājamies, ka liktenis šoreiz tiem devis kundzi savādnieci.

Kad soļu un balsu troksnis bija izgaisis tālumā, Žanna noslēdza durvis, un nevaidamā priekā iesaucās:

—   Viena, viena savās mājās!

Pie vestibilā degošajām svecēm viņa aizdedzināja kādu trijžuburu svečturi un tāpat noslēdza masīvās priekšistabas durvis.

Un tagad sākās kluss, bet interesants skats, ko labprāt būtu noskatījies viens no tiem dzejnieku fantāzijā radītiem novērotājiem, kas no pusnakts debesu augstumiem var ieskatīties pilīs un būdiņās.

Žanna iepazinās ar savu valsti: viņa apbrīnoja istabu pēc istabas šai mazajā mājiņā, kur katrs sīkums viņas acīs bija kļuvis tik vērtīgs, kopš gadījuma viesa vienkāršas ziņkāres vietā bija stājies īpašnieka egoistiskais prieks.

Apakšējā stāvā , kur logi bija nodrīvēti un sienas klātas ar paneli, atradās vannas istaba, kalpotāju telpas, ēdamistabas, trīs saloni un divi pieņemamie kabineti.

Šo plašo telpu iekārta nebija ne tik bagāta, ne izsmalcināta kā Gimāra vai monsicur Subisa draugu dārza mājiņās, tomēr viņa bija īsta augstmaņa cienīga. Šī iekārta nebija gluži jauna un Žannai arī nebūtu paticis, ja viss būtu bijis kā speciāli nule pasūtīts.

Visas šīs antīkās bagātības, ko neprata cienīt modes dāmas; šīs izgriezumiem rotātās melnkoka mēbeles; šīs kristāla važiņām apkārtās lustras, kuru zeltītajos žuburos sveces atgādināja mirdzošas rozes vai lilijas; šie gotiskā stilā darinātie, ar emalju un griezumiem rotātie

pulksteņi bija īsti šedevri; ķiniešu gleznojumiem izraibinātie aizstatņi, japāņu vāzes, pilnas ar visbrīnišķīgākajiem ziediem; šie Bušē un Vato durvju palodu gleznojumi gan ar tušu, gan krāsās — tas viss sajūsmināja jauno īpašnieci līdz ekstāzei.

Še, uz kāda kamīna divi zeltīti tritoni turēja gaisā paceltu veselu koraļļu krūmu, kura zaros kā augļi karājās visbrīnišķīgākie juvelieru mākslas veidojumi. Tālāk uz kādas zeltītas koka konsoles stāvēja milzīgs glazēta, pelēkzaļa porcelāna zilonis, kura ausīs karājās safīra breloki un uz muguras pacēlās vesels tornis dārga parfīma flakonu.

Ilustrēta dāmu Icktīra zeltītos sējumos ar zelta arabesku vijām stūros gulēja rožkoka plauktos.

Mēbeles ar gobelēnu pārvalkiem, kas bija īsti pacietības meistardarbi un pašai austuvei maksāja simtstūkstoš livru, bija novietotas nelielajā, pelēkos toņos ieturētajā salonā, kur visi panno bija Vernē vai Grēza darbi. Bet darbistabā atradās labākie Šardēna portreti un Klodina skaistākās terakotas.

Nekas neliecināja par steigu, ar kādu dažs bagāts izlēcējs cenšas apmierināt savu vai savas mīļākās fantāziju, bet gan to lēno un pacietīgo gadu simteņu darbu, kas pie tēvutēvu uzkrātām bagātībām vēl pieliek bagātības bērnu bērniem.

Vispirms Žanna apskatīja un saskaitīja istabas, lai iegūtu kopiespaidu. Tad viņa ķērās pie detaļām.

Tā kā savā domino viņa nejutās ērti un korsete viņai spieda, Žanna iegāja savā guļamistabā, žigli izģērbās un apvilka vatētus zīda rītasvārkus, šo jauko apģērba gabalu, ko mūsu mātes, kas nebija tik klīrīgas apģērba gabalu nosaukumu izvēlē, apzīmēja ar tādu vārdu, ko mums ir neērti še minēt.

Puskaila, drebinādamās un tīdamās maigajā atlasā, kas glāstīja viņas krūtis un stāvu, veikli celdama savas smalkās spēcīgās kājas īsā svārka krokās, viņa ar svečturi rokā droši devās augšup pa kāpēm.

Daudzmaz apradusi ar mītnes klusumu un būdama pārliecināta, ka viņā nenoskatās neviena, pat nc kalpotāja acs, Žanna lēkāja no istabas istabā, ļaudama plīvot vējā, kas vilka pa durvju apakšu, savam smalkā batista krekliņam, kas ik pa brīdi draiski pasitās uz augšu, atsegdams tās skaistos ceļgalus.

Un kad, lai atvērtu kādu atvilktni, viņa pacēla rokas, kad tērps noslīdot atsedza šo roku maigi apaļās līnijas, sākot no pleca līdz elkoņiem, par kurām nolija sveču zeltainais mirdzums, kā to ir atdarinājis Rubenss savās gleznās, tad visi tie neredzamie gari un gariņi, kas slēpās aiz gleznajām tapetēm un izgleznotajiem panno, priecājās, redzot savā gūstā šo skaisto viešņu, kas domājās būt viņu pavēlniece.

Beidzot, pēc ilgas skraidīšanas šurp un turp, piekususi un bez elpas, ar pusizdegušām svecēm rokās, viņa atgriezās savā guļamistabā, kas bija tapsēta zilā atlasā ar fantastiskiem, milzīgiem ziediem.

Viņa bija visu redzējusi, visu saskaitījusi, visu aplūkojusi, aptaustījusi. Tagad viņai atlika apbrīnot vienīgi pašai sevi.

Viņa novietoja sveci uz apaļa Sevras porcelāna galdiņa un pēkšņi viņas skatiens krita uz kādu marmora Endimionu *, kas ncizsakamā saldkaisles tīksmē ar visu savu ķermeni bija atmuguriski atliecies par kādu tumšsarkana Porfīra kolonnas stumbeni.

Žanna aizslēdza savas guļamistabas durvis, aizvilka smagās portjēras un aizkarus; tad viņa atnāca atpakaļ un, nostājusies marmora tēla priekšā, ar kaisliem skatieniem urbās skaistajā Tēbas mīļākajā, kam dieviete, paceldamās debesīs, vēl sniedza pēdējo skūpstu.

Uguns izdzisa un liesma, pārvērtusies kvēlošās oglēs, sasildīja šo telpu, kur dzīvoja viss, izņemot baudu.

Žanna juta, kā viņas kājas iegrimst mīkstā tepiķa garajā spalvā; viņas kājas saļodzījās; līksms gurdums, kas nebija nc piepūles sekas, ne miegs, viegli gūlās tai uz krūtīm un acu plakstiem, kā mīļākā glāstu maigums. Savāda kvēle, kas nebija radusies no uguns siltuma, pacēlās no viņas kāju pirkstiem un izpletās pa visu ķermeni, pieliedams viņas dzīslas ar to dzīvo elektrību, ko pie dzīvniekiem sauc par dzimumkaisli, bet pie cilvēkiem — par mīlu.

Šajā savādu jūtu mulsā Žanna ieraudzīja sevi spogulī, kas bija novietots aiz Endimiona. Viņas tērps bija nokritis uz tepiķa. Smagākais atlass bija novilcis līdzi smalko, vieglo batistu, kas bija noslīdējis pāri viņas apaļajām, baltajām rokām.

Viņai pretī saldā iekārē liesmoja divas melnas acis un šīs divas acis pārsteidza pašu Žannu. Viņa redzēja, ka ir skaista, viņa jutās jauna un kaistoša; viņa saprata, ka nekas, ko viņa redzēja ap sevi, pat arī Tēba, nebija tik mīlas cienīga un iekārošanas vērta kā viņa. Viņa piegāja pie Endimiona, lai redzētu, vai viņš neatdzīvosies un daiļās mirstīgās dēļ nepametīs savu dievieti.

Tas viņu apreibināja. Ar dīvainām trīsām viņa nolieca galvu uz viņa pleca, pieskardamās lūpām Endimiona drebošai miesai. To darīdama, viņa visu laiku cicši vērās spogulī, kur tai pretī smaidīja viņas pašas acis. Pēkšņi šīs acis tapa gurdas, viņas galva ar smagu nopūtu noslīga uz krūtīm, un iesnaudusies Žanna kā bez dzīvības iekrita gultā, un viņu aizsedza smagie aizkari.

Sveces liesma vēlreiz uzdzirkstīja un tad ar pēdējo smaržas elpu atdeva savu gaišo dvēseli.

Gans grieķu teikās, ko viņa skaistuma deļ iemīl kāda dieviete. Zcvs jaunekli par sodu kādā kalnmalā iemidzina mūžīgā miegā.

## XXV. MONSIEUR BOSĪRA AKADĒMIJA

Bosīrs bija licis aiz auss zilā domino doto padomu un devies uz tā saukto akadēmiju.

Olīvas brašais draugs, kuru bija iekārdinājuši divi miljoni, bija ļoti nobažījies, ka viņa kolēģi tam nekā nebija stāstījuši par šo daudzsološo projektu.

Viņš zināja, ka akadēmijas ļaudis šādos gadījumos daudz neko nerēķinās ar citiem, un tas viņam vēl vairāk lika pasteigties. Ar promesošajiem nekad neviens nerēķinās, un vēl jo vairāk tad, ja ir vajadzība izmantot viņu prombūtni.

Starp akadēmijas locekļiem Bosīram bija bīstama cilvēka slava, un par to nebija ko brīnīties. Bosīrs bija bijis policijas aģents, valkājis mundieri; viņš prata iespiest vienu roku sānos un ar otru vicināt zobenu. Tad viņam bija paradums pie mazākās vārdu pārmaiņas uzvilkt cepuri uz acīm. Ar vārdu sakot, visi tādi paņēmieni, kas varēja nobiedēt mazāk drošus ļaudis, sevišķi tādus, kam bija iemesls baidīties no duelēšanās un kārtības sargu ziņkārības.

Bosīrs bija nodomājis atriebties par viņam parādīto nevērību un drusku nobiedēt savus Kalla ielas krogusbrāļus.

No Scntmartīna ielas līdz Svētās Silpīcijas baznīcai ir liels gabals ko iet. Bet Bosīrs bija bagāts: viņš ielēca fiakrā un solīja ormanim piecdesmit sū, tas ir veselu livru, jo toreiz nakts tarifs atbilda tagadējam dienas tarifam.

Zirgi sāka strauji skriet. Tā kā viņam nebija cepures, Bosīrs pieņēma saniknota cilvēka pozu, bet zobena trūkumu viņš atvietoja ar tik mežonīgu sejas izteiksmi, ka visā nopietnībā varēja nobiedēt dažu vēlīnu garāmgājēju.

Viņa ierašanās akadēmijā bija pārsteigums.

Pirmajā zālē, kas bija diezgan pieņemama izskata pelēkos toņos ieturēta spēļu zāle ar lustru un vairākiem spēļu galdiem, sēdēja kādi divdesmit spēlmaņi, kas dzēra alu vai kvasu un uzsmaidīja septiņām vai astoņām briesmīgi izkrāsotām sievietēm, kas skatījās kārtīs.

Pie lielākā galda spēlēja faraonu. Vinnesti bija sīki un interese — proporcionāla tiem.

Redzot ienākam domino, kas, kapuci ņurcīdams, bija ierāvies savā apģērbā, dažas sievietes to saņēma ar mazliet zobgalīgu vai pieglaudīgu smaidu. Monsicur Bosīrs bija skaists puisis un dāmas viņu neķircināja.

Bet viņš izlikās, it kā nebūtu tās ne redzējis, ne dzirdējis, devās tieši pie lielā galda un nostājies gaidīja, līdz kādam ienāks prātā painteresēties par viņa slikto omu.

Viens no spēlmaņiem, kas izskatījās pēc veca, šaubīga, tomēr labsirdīga finansista, pirmais uzrunāja Bosīru:

—            Kas tā par lietu, kavalier, jūs atgriežaties no balles pavisam nošļucis!

—            Mans mīļais, — teica kāds cits, — šis domino laikam būs nodarījis jums nepatikšanas?

—           Nē, tas nav vis domino, kas man nodarījis nepatikšanas, — Bosīrs strupi atcirta.

—            Jā, jā, — noteica tas, kurš turēja banku un pašreiz pievāca kādus divpadsmit luidorus, — monsieur Bosīrs ir mums izrādījies neuzticīgs: jūs taču redzat, ka viņš ir bijis vai nu Operas ballē, vai kaut kur Operas tuvumā, kur tas cerējis uz labu ķērienu, bet to pazaudējis.

Cits pasmējās, cits to nožēloja — kā nu kurš. Sievietes izteica viņam savu līdzjūtību.

—           Tas ir aplam sacīts, ka es būtu bijis neuzticīgs saviem biedriem — atbildēja Bosīrs, — es uz tādām lietām neesmu spējīgs. Bet daži no maniem paziņām gan ir izrādījušies neuzticīgi saviem draugiem.

Un lai piedotu saviem vārdiem lielāku svaru, viņš ar parasto žestu gribēja novilkt cepuri uz acīm. Par nelaimi šoreiz viņš sadabūja tikai zīda kapuces stūri, kas, uz acīm uzvilkts, padarīja viņa galvu smieklīgi platu, tā kā nopietni domātais žests iznāca komisks.

—   Ko jūs, kavalier, ar to gribat teikt? — divas vai trīs balsis jautāja.

—   Es zinu, ko es ar to gribu teikt, — atbildēja Bosīrs.

—            Bet mums ar to vien nepietiek, — piebilda vecais, omulīgais spēlmanis.

—           Tas uz jums, finansista kungs, pavisam neattiecas, — neapdomīgi atcirta Bosīrs.

Bankas turētāja nozīmīgais skatiens aizrādīja Bosīram, ka viņa atbilde bijusi nepiedienīga. Un patiesi, šinī vietā nebija ieteicams uzsvērt atšķirību starp tiem, kas mēdz maksāt, un tiem, kas mēdz tikai pievākt.

Bosīrs saprata mājienu, bet viņš bija jau iekaisis: šķietami drošos arvien ir grūtāk apvaldīt nekā patiesi vīrišķīgos.

—   Es domāju, — viņš teica, — ka šc esmu starp draugiem.

—   Nu, protams… — atsaucās vairākas balsis.

—   Diemžēl es esmu maldījies.

—   Kādā ziņā?

—   Lūk, tādā, ka daudzas lietas tiek darītas bez manis.

Tam sekoja jauns bankas turētāja brīdinājums un klātesošo biedru protesti.

—             Pietiek, ka es to zinu, — teica Bosīrs, — bet viltīgie draugi nepaliks bez soda.

Viņš grābstījās pēc sava zobena, bet uzķēra ar luidoriem pildīto ķešu, kurā nošķindēja naudas gabali.

—    Oho! — iesaucās divas dāmas, — monsicur Bosīrs šovakar var uzstāties.

—    Protams, — nozīmīgi tcica bankas turētājs, — man liekas, ja arī viņš ir zaudējis, tad tomēr nc visu. Un ja arī viņš ir bijis neuzticīgs biedriem, tad to visu vēl var labot. Nu, redzēsim, ņemiet, kavalieri, jūsu karti!

—    Pateicos, — dzedri atteica Bosīrs, — ja jau katrs še glabā savu, tad to pašu daru arī es.

—    Pie velna! ko tu gribi teikt? — pačukstēja tam pie auss kāds no spēlmaņiem.

—   To mēs tūdaļ paskaidrosim.— Spēlējiet taču! — teica bankotājs.

—   Tikai vienu luidoru, — lūdzās kāda sieviete, glaudīdama Bosīra plecu, lai tiktu tuvāk viņa kabatai.

—   Es spēlēju tikai uz miljoniem, — izaicinoši iesaucās Bosīrs, — un patiesi nosaprotu, kā jūs varat spēlēt uz dažiem nieka luidoriem. Uz miljoniem! Nu, Katla ielas kungi, ja jau runa ir par miljoniem, tad nost ar sīku spēli! Uz miljoniem, miljonāru kungi!

Bosīru Šai brīdī bija pārņēmusi tāda sajūsma, kas cilvēku paceļ pāri visu sajūtu normālajām robežām. Šis reibums bija bīstamāks nekā vīna radītais skurbulis. Bet pēkšņi viņš no mugurpuses dabūja pa kājām pietiekami stipru spērienu, lai apklustu uz vietas.

Apgriezies viņš ieraudzīja sev līdzās nekustīgi stāvam kādu melnīgsnēju, noskrandušu puisi, kura acis kvēloja kā ogles.

Uz Bosīra sašutuma žestu savādais pienācējs atbildēja ar korektu sveicienu, turklāt viņa skatiens, ass kā zobens, urbās Bosīrā.

—    Portugālis! — iesaucās Bosīrs pārsteigts, ka viņu tik pieklājīgi sveicina cilvēks, no kura viņš nule bija dabūjis tik pamatīgu belzienu.

—   Portugālis, — iesaucās dāmas un, apstājušas Bosīru, sāka čivināt ap svešo.

Šis portugālis patiesi bija šo dāmu luteklis, jo bieži vien viņš tāpēc, ka nemācēja ar viņām sarunāties franciski, atnesa tām gardumus, kas dažreiz bija ietīti piecdesmit vai sešdesmit livru naudaszīmēs.

Bosīrs zināja, ka šis portugālis ir viens no viņu savienības biedriem. Spēļu klubā viņš pastāvīgi zaudēja un bija fiksējis savu spēles dalības naudu uz simts luidoriem nedēļā, kas regulāri pārceļoja citu spēlmaņu kabatās.

Viņš bija šīs savienības āķis, jo, kamēr viņš ļāva sev izplūkt simts zelta spalvas, viņa biedri atkal izplūca pievilinātajiem spēlētājiem pēdējo spalviņu.

Tāpēc arī savienības biedri uzskatīja portugāli par derīgu, bet kluba apmeklētāji par patīkamu cilvēku. Bosīrs juta pret viņu to kluso cienību, kādu parasti jūt pret svešiem, kaut arī tie kādā ziņā modinātu neuzticību.

Tāpēc, saņēmis spērienu, ar ko portugālis bija pagodinājis viņa stilbus, Bosīrs apklusa un apsēdās.

Portugālis ieņēma vietu pie spēles galda, nolika sev priekšā divdesmit luidoru un divdesmit gājienos, kas vilkās stundas ceturksni, viņš tos bija paspēlējis sešiem partneriem, kas tā revanšējās par zaudējumiem, ko tiem bija nodarījis bankotājs un viņa līdzbiedri.

Pulkstenis nosita trešo rīta stundu, kad Bosīrs beidza dzert savu alus kausu.

Ienāca divi sulaiņi un bankas turētājs ļāva naudai iebirt galda dubultdibenā, jo savienības statūti paredzēja tik lielu uzticību biedriem, ka nekad nenodeva viena biedra ziņā savienības kapitālu.

Un tā, lūk, spēlei beidzoties, pa nelielu spraugu nauda ieslīdēja galda dibenā, turklāt vēl attiecībā uz statūtiem jāteic, ka pašās beigās bija piezīme, — bankotājs nedrīkst valkāt garas piedurknes, ne arī turēt pie sevis naudu.

Tas nozīmēja, ka viņam bija aizliegts paslēpt kādus divus desmitus luidoru savās piedurknēs un ka savienības biedri paturēja sev tiesības viņu izkratīt, lai atņemtu naudu, ko tas varētu būt iebāzis ķešās!

Abi sulaiņi atnesa spēles dalībniekiem viņu apmetņus, mēteļus un zobenus. Daži no laimīgajiem vinnētājiem sniedza roku dāmām, bet paspēlējušie sēdās nesamajos krēslos, ķas šajos klusākajos iecirkņos vēl bija modē, un spēļu klubā iestājās nakts.

Bosīrs arī bija ietinies savā masku balles tērpā, it kā gribētu doties uz māju. Bet viņš netika tālāk par pirmo stāvu: kad durvis bija aizslēgtas un viesi gan fiakros, gan kājām aizgājuši, viņš atgriezās salonā, kur sapulcējās vēl divpadsmit šīs bandas locekļi.

—   Nu, tagad beidzot mēs izskaidrosimies, — tcica Bosīrs.

—    Aizdedziniet jūsu lampu un nerunājiet tik skaļi! — gandrīz vai skaidrā franču valodā viņam dzedri atbildēja portugālis, aizdedzinādams uz galda sveci.

Bosīrs kaut ko norūca, kam neviens nepiegrieza nekādu vērību. Portugālis apsēdās bankas turētāja vietā. Kad bija pārliecinājušies, ka slēģi un durvis ir cieši noslēgtas un priekškari aizvilkti, visi klusi apsēdās pie galda un, uz elkoņiem atbalstījušies, ar vislielāko ziņkāri gaidīja, kas nu būs.

—    Man jums kaut kas ir sakāms, — iesāka portugālis. — Par laimi es šovakar vēl atnācu laikā, jo Bosīrs ar savu nesavaldīgo mēli gandrīz vai būtu izpļāpājis…

Bosīrs gribēja protestēt.

—    Pietiek! mierā! — iesaucās portugālis, — netērēsim velti vārdus! Jūs šovakar izrunājāties vairāk nekā neuzmanīgi. Jums ir pazīstams mans plāns, tas labi. Jūs esat asprātīgs cilvēks un esat to nojautis, bet man liekas, ka kopīgas intereses arvien jāstāda augstāk par patmīlību.

—   Es nekā nesaprotu, — teica Bosīrs.

—   Mēs arī ne, — piebilda visa cienījamā sabiedrība.

—           Lūk, monsicur Bosīrs gribēja pierādīt, ka viņš pirmais ir saodis šo lielu.

—   Kādu lielu? — visi ieinteresēti jautāja.

—   Lietu par diviem miljoniem! — bravurīgi izsaucās Bosīrs.

—   Par diviem miljoniem! — iesaucās sapulce.

—            Vispirms, — pasteidzās piebilst portugālis, — jūs pārspīlējat. Nav iespējams, ka šī lieta būtu tik ienesīga. To es jums tūlīt pierādīšu.

—   Bet neviens še nezina, ko jūs gribat teikt, — iesaucās bankotājs.

—   Jā, un mēs klausāmies mutes atplētuši, — piebilda kāds cits.

—   Nu, tad stāstiet jūs pirmais, — tcica Bosīrs.

—   To es arī darīšu.

Portugālis ielēja sev milzīgu glāzi mandeļu sīrupa un to mierīgi izdzēra, vēlrcizapliecinādams savu aukstasinīgā cilvēka reputāciju.

—            Ziniet, — viņš tcica, — lai gan monsicur Bosīrs ir citās domās, kaklarota nav vairāk vērta kā pusotru miljonu livru!

—   Ak, tad runa ir par to kaklarotu, — tcica Bosīrs.

—  Jā, monsicur, vai tā nav tā pali jūsu lieta?

—   Var jau būt.

—   Kāpēc nu uzreiz tik noslēpumaini, kad pats jau gandrīz izpļāpājāt.

Un portugālis paraustīja plecus.

—           Diemžēl cs redzu, ka jūs pieņemat tādu toni, kas mani aizskar, — Bosīrs iecirtās kā gailis, kas grasās uzbrukt.

—            Lēnāk, lēnāk, — atteica portugālis, auksts kā marmors, — jūs varēsit teikt pēc tam, kas jums sakāms, bet es vispirms teikšu to, kas man jārunā. Laika nav daudz, jo jums jāzina, ka sūtnis ieradīsies visvēlākais pēc astoņām dienām.

„Nu, tās nu ir pavisam raibas lietas," elpu aizturējuši domāja klātesošie „pusotru miljonu livru dārga kaklarota… sūtnis… ko gan tas viss nozīmē?"

—            Dažos vārdos cs jums visu paskaidrošu, — tcica portugālis. — Juvelieri Bēmcrs un Bosāndžs ir piedāvājuši karalienei dimanta kakla rotu pusotra miljona livru vērtībā. Karaliene tomēr ir atteikusies. Juvelieri tagad nezina, ko darīt, un ir rotu paslēpuši. Šie kungi ir diezgan lielās sprukās, jo šāda vērtslieta ir pa ķešai tikai karaliskam bagātniekam. Un, lūk, cs esmu atradis karalisko personu, kas to nopirks un izņems no Bēmcra un Bosāndža šķirsta.

—   Un tā būtu?.. — jautāja sabiedrotie.

—   Mana augstā pavēlnicce — Portugāles karaliene.

Un viņš svarīgi piepūties apklusa.

—   Bet nu mēs saprotam vēl mazāk, — ateļnās klātesošie.

„Un es nesaprotu it nekā," nodomāja Bosīrs.

—            Mīļo monsicur Manucl, — viņš teičČ — izsakictics skaidrāk! Kopīgu interešu labā jāatmet visas privātās domstarpības. Es atklāti atzīstu — jūs esat šīs idejas tēvs, un cs no savas puses atsakos no visām autora tiesībām uz to, tikai Dieva dēļ, runājiet skaidri.

—       Lai notiek, — noteica Manucls, iztukšodams otru kausu, — cs jums šo problēmu izskaidrošu.

—        Mēs jau zinām, ka ir tāda kaklarota, kas maksā pusotra miljona livru. Tas jau ir viens svarīgs punkts, — teica bankotājs.

—        Un šī kaklarota glabājas Bēmcra un Bosāndža šķirstā. Tas ir otrs punkts, — tcica Bosīrs.

—        Bet, kas mūs samulsina, ir tas, ka Viņas Majestāte Portugāles karaliene, kā Manucls tcica, šo rotu pērk.

—       Tur viss ir pavisam skaidrs, — tcica portugālis, — vajag tikai mani mazliet uzklausīt. Sūtniecības telpas pašreiz ir tukšas: vecais sūtnis ir aizbraucis un jaunais, monsicur Sūza, ieradīsies nc agrāk kā pēc astoņām dienām.

—   Labi, — tcica Bosīrs.

—       Kāpēc gan nevarētu gadīties, ka šis sūtnis, gribēdams drīzāk redzēt Parīzi, ierodas jau agrāk?

Klātesošie, mutes iepletuši, skatījās cits uz citu.

—       Tad saprotiet jel, — dedzīgi iesaucās Bosīrs, — Manucls domā, ka var ierasties īsts, bet var arī ierasties neīsts sūtnis.

—        Tieši tā, — apstiprināja portugālis. — Un ja šis sūtnis vēlēsies nopirkt savai karalienei kaklarotu, vai viņam nav tiesību to darīt?

—   Velns lai parauj! — iesaucās klātesošie.

—   Tāpēc viņš stājās sakaros ar Bēmeru un Bosāndžu. Tas ir viss.

—         Bet kad ir vienojušies, tad taču arī ir jāmaksā, — piebilda bankotājs.

—   Jā, kā gan citādi? — atjautāja portugālis.

—        Bēmcrs un Bosāndžs neuzticēs kaklarotu arī sūtnim, ja viņiem nebūs pietiekami drošas garantijas, un kaut arī tas būtu īstais Sūza.

—        O, par garantijām cs jau esmu padomājis, — atbildēja nākamais sūtnis.

—   Un kādas tās būtu?

—   Es jums jau laikam teicu, ka sūtniecības telpas ir tukšas?

—   Jā.

—        Tur ir palicis vienīgi kancelejas priekšnieks — francūzis. Šis lāga vīrs runā slikti portugāliski un ir ļoti priecīgs, ja portugāļi to uzrunā franciski.

—   Nu un tad? — jautāja Bosīrs.

—         Un tad mēs stādīsimies priekšā šim lāga vīram ar visiem vajadzīgajiem atribūtiem,

—       Atribūti jau ir laba lieta, — teica Bosīrs, — bet dokumenti ir vēl labāki.

—   Būs arī dokumenti, — lakoniski atbildēja dons Manucls.

—       Kas gan še gribēs apstrīdēt, — tcica Bosīrs, — ka dons Manucls ir tiešām ko vērts.

—   Kad ārējās zīmes un dokumenti būs pārliecinājuši kancelejas priekšnieku par sūtniecības identitāti, mēs apmetīsimics sūtniecības telpās.

—   Oho, tas ir par daudz! — iesaucās Bosīrs.

—  Mēs esam spiesti to darīt, — atbildēja dons Manucls.

—  Tas ir gluži vienkārši, — apgalvoja pārējie.

—  Bet kā paliek ar kancelejas priekšnieku? — neatlaidās Bosīrs.

—   Mēs teicām: kad būsim pārliecinājušies.

—   Un gadījumā, ja viņš kļūtu šaubīgs, mēs viņu atlaidīsim desmit minūtes agrāk, pirms tam radīsies kaut kādas aizdomas. Es domāju, ka sūtnim taču ir tiesības atlaist savu kancelejas priekšnieku?

—  Es domāju gan.

—  Un tā, lūk, mēs esam kungi sūtniecībā un mūsu pirmais darbs ir doties pie Bēmcra un Bosāndža.

—   Nē, vēl nē, — iekrita valodā Bosīrs. — Man liekas, jūs aizmirstat kādu svarīgu apstākli, kas man ir noteikti zināms, jo es ēsmu dzīvojis galmā. Lieta tā, ka neviens sūtnis nekur kā tāds nevar uzstāties, pirms viņš nav svinīgi ticis pieņemts karaliskā audiencē, un še, lūk, lieta top bailīga. Slavenais bejs Riza, kas akreditējās kā Persijas sūtnis pie Ludviķa XIV un pasniedza Viņa Ļoti Kristīgajai Majestātei par trīssimt tūkstošiem livru tirkīzus, es saku, šis sūtnis runāja tikai persiski un visas Francijas zinātnieki nebūtu varējuši pierādīt, ka viņš nenāk no Isfahānas. Bet mūs pazīs uzreiz un teiks, mēs tikpat labi runājam portugāliski, kā portugāļi — franciski. Viss beigsies ar to, ka mūs ietupinās Bastīlijā, tādēļ labāk, lai piesargāmies.

—  Jūsu fantāzija, kolēģi, jūs aizved pārāk tālu, — tcica portugālis, — mēs nemaz neskriesim tādās briesmās, bet mierīgi paliksim savā pilī.

—   Tad Bēmeram mēs nebūsim diezgan portugāliski, lai viņš mums noticētu.

—  Monsieur Bēmcrs sapratīs, ka mēs esam ieradušies Francijā speciāli tādēļ, lai nopirktu rotu. Kamēr mēs bijām ceļā, vecais sūtnis bija ticis atsaukts un mēs esam saņēmuši rīkojumu stāties viņa vietā. Šo rīkojumu, ja jau būs vajadzīgs, mēs uzrādīsim monsieur Bosāndžam, tāpat kā to būsim uzrādījuši sūtniecības kancelejas priekšniekam. Tikai karaļa ministriem to nebāzīsim acīs, jo tie ir pārāk ziņkārīgi kungi, turklāt vēl neuzticīgi un pieprasīs no mums visādus sīkumus.

—  Jā, jā! — iesaucās sapulce, — tikai ncielaidīsimics ar ministriem!

—  Bet ja Bēmcrs un Bosāndžs pieprasīs?

—  Ko tad?

—  Daļu samaksāt iepriekš, — atbildēja Bosīrs.

—  Hm, tas to lietu padara komplicētu, — domīgi noteica portugālis.

—  Ir parasts, ks sūtnim bez skaidras naudas tiek vēl atklāts kaut kur akreditīvs.

—  Tas taisnība! — iesaucās citi biedri.

—  Un te, lūk, lieta izjūk, — turpināja Bosīrs.

—       Jūs vienmēr tikai atrodiet, — dzedri un asi piezīmēja Manucls, — kādu līdzekli, kā lietu izjaukt. Vai nevarētu atrast arī kaut ko tādu, kas tai liek izdoties.

—        Tieši tāpēc, ka cs kaut ko tādu meklēju, es norādu uz visām grūtībām. Un, lūk, man ir kāda izeja.

Visi piebāza galvas tuvāk.

—   Sūtniecības kancelejā ir viena kopīga kase.

—   Kopīga kase un dokumenti uz kredītu.

—        Nerunāsim par kredītiem, — attrauca Bosīrs, — jo neko nav tik grūti sadabūt. Lai to sagādātu, mums būtu vajadzīgi zirgi, ekipāžas, kalpotāji, iekārta, viss tas spožums, kas ir katra kredīta pamats. Tāpēc runāsim tikai par kasi. Kā jums liekas, kas ir ar jūsu sūtniecības naudas lietām?

—        Es vienmēr esmu uzskatījis manu valdnieci, Viņas Ļoti Uzticīgo Majestāti, par lepnu karalieni un domāju, ka viņa būs visu labi nokārtojusi.

—   To mēs redzēsim. Bet nu pieņemsim, ka kasē nav nc plika graša.

—   Tas ir ļoti iespējams, — pasmaidīja pārējie korporācijas biedri.

—        Nu, tad arī nav ko uztraukties, jo mēs, sūtņi, tūdaļ pieprasīsim Bēmeram un Bosāndžam, kas ir viņu baņķieris Lisabonā, un par vajadzīgo summu izrakstīsim un apzīmogosim vekseļus uz šā baņķiera vārda.

—       Jā, tas ir prātīgi, — tcica dons Manucls, kuru šis aizrādījums bija pārliecinājis, — es vēl nebiju iedziļinājies visos sīkumos.

—  Kas tomēr ir lieliski izdomāti, — teica bankotājs, aplaizīdams lūpas.

—       Bet nu sāksim sadalīt lomas, — teica Bosīrs. — Es proponēju donu Manuelu par sūtni.

—   Protams! protams! — visi korī iesaucās.

—         Un monsicur Bosīrs būs mans sekretārs tulks, — piebilda Manucls.

—   Kā to saprast? — mazliet satraukts painteresējās Bosīrs.

—       Es, kas būšu monsicur Sūza, nedrīkstu prast nc vārda franciski, jo šis kungs, ko es it labi pazīstu, ja vispār kādreiz ko saka, mēdz lietot tikai savu mātes valodu. Turpretī jūs, monsieur Bosīr, kas esat daudz ceļojis, kas labi pazīstams ar Parīzes paražām un veikli runājot portugāliski…

—   Slikti, — iebilda Bosīrs.

—   Bet pietiekami labi, lai jūs nenoturētu par parīzieti.

—   Tas taisnība… Bet…

—        Un bez tam vēl, — piebilda dons Manucls, uzmetis Bosīram savu melno acu izteiksmīgo skatienu, — visnoderīgākajiem cilvēkiem būs arī lielāks atalgojums.

—   Tas ir pareizi, — piekrita visa sapulce.

—   Lai notiek, es būšu sekretārs tulks.

—   Bet tagad izšķirsim, kā summa tiks sadalīta, — ierunājas bankotājs.

—   Gluži vienkārši, — atbildēja Manucls, — mūsējo ir divpadsmit.

—   Jā, divpadsmit, — atsaucās dalībnieki, pārskaitīdami savu pulku.

—        Nu, tad uz divpadsmit daļām, — tieca Manucls, — tikai dažiem no mums vajadzēs saņemt pusotru daļu, piemēram, man — kā šīs idejas autoram un sūtnim; tad vēl monsieur Bosīram, tāpēc ka viņš pirmais bija šo lietu uzodis un sāka še runāt par miljoniem.

Bosīrs piekrītoši pamāja.

—        Un, beidzot, — tcica portugālis, — tāpat pusotra daļa pienāksies tam, kas dimantus pārdos.

—         O! — klātesošie iesaucās visi kā viens, — nekā tamlīdzīga — pusdaļu un pietiek!

—        Kā jūs gan domājat? — pārsteigts jautāja Manuels, — man liekas, tas riskē visvairāk.

—        Tas tiesa, — piekrita bankotājs, — bet viņam būs krietna iedzeršana, komisijas naudas, atlaides, un tas viss kopā veidos brangu žūksni.

Visi sāka smieties: šie zeļļi lieliski sapratās.

—   Tas nu būtu nokārtots, — tcica Bosīrs, — sīkumus pārrunāsim rīt.

Viņš iedomājās Olīvu, kas bija palikusi ballē kopā ar zilo domino, pret

kuru, neskatoties uz viņa svaidīšanos ar luidoriem, Bosīrs nejuta lielu uzticību.

—        Nē, nē, nokārtosim tūlīt, — iesaucās pārējie biedri. — Kas tie par sīkumiem?

—   Vispirms jau ceļa kariete ar Sūzas ģērboņiem, — atbildēja Bosīrs.

—        Tas ies ilgi, kamēr tos uzpindzelēs, un vēl ilgāk, kamēr krāsa nožūs, — teica Manuels.

—        Tad darīsim citādi! — iesaucās Bosīrs. — Sūtņa kariete būs ceļā salūzusi un viņš būs spiests samierināties ar sava sekretāra kalešu.

—   Jums ir sava kaleša? — jautāja portugālis.

—   Pirmā, kas gadīsies pie rokas.

—   Bet kā ar ģērboni?

—   Pirmais, kas ienāks prātā.

—        O, tad nu ir pavisam vienkārši. Virsū labu kārtu putekļu un dubļu garozas, sevišķi pakaļpusē, kur ģērboņu vieta, un aiz šīs biezās dubļu garozas kancelejas priekšnieks nekā neredzēs.

—   Bet pārējais sūtniecības personāls? — jautāja bankotājs.

—         Mēs atlikušie ieradīsimies vakarā, tas tā — pirmajai debijai izdevīgāk, bet jūs pārējie — otrā dienā, kad mēs jau būsim jums sagatavojuši ceļu.

—   Ļoti labi.

—        Katram sūtnim bez viņa sekretāra ir vajadzīgs vēl kambarsulainis, - teica Manuels, — tā ir ļoti atbildīga vieta.

—        Monsieur komandor, — teica bankotājs, vērsdamies pie kāda šīs pagrīdes locekļa, — jūs būsit kambarsulainis.

Komandors palocījās.

—   Bet kā ir ar izdevumu fondu? — jautāja Manuels, — es esmu tukšā.

—            Man gan ir nauda, — teica Bosīrs, — bet tā pieder manai mīļākajai.

—   Cik ir kasē? — jautāja biedri.

—  Kungi, lūdzu, jūsu atslēgas, — teica bankotājs.

Katrs biedrs izvilka mazu atslēdziņu, kas slēdza vienu no galda divpadsmit atslēgām, tā kā šinī godīgajā sabiedrībā neviens nevarēja atslēgt galdu bez viņa vienpadsmit kolēģu piekrišanas.

Pārbaudīja ienākumus.

—           Galdā ir pamatkapitāls plus simts deviņdesmit astoņi luidori, — konstatēja bankotājs, kas visu laiku tika uzraudzīts.

—            Nav daudz, — noteica Manuels, — bet dodiet tos pašus mums abiem ar Bosīru!

—           Dodiet mums divas trešdaļas, — tcica Bosīrs, — un atlikums lai paliek pārējiem sūtniecības locekļiem!

Šāda devība tika uzņemta ar vienbalsīgu piekrišanu.

Tādā kārtā Manucls ar Bosīru saņēma simttrisdesmitdivus luidorus un sešdesmit seši palika pārējiem.

Norunājuši rit atkal sastapties, visi šķīrās. Salocījis savu domino un pasitis to padusē, Bosīrs steidzās uz Dofina ielu, cerēdams tur sastapt Olīvu ar visām viņas vecajām, labajām īpašībām un jaunajiem luidoriem.

## XXVI. SŪTNIS

Nākamajā dienā pret vakaru kāda ceļakariete, kas bija tā noputējusi un ar dubļiem apķepusi, ka nebija iespējams saskatīt tās ģērboņus, tuvojās tā sauktajiem Elles vārtiem.

Četri melņi, kas to vilka, nadzīgi kapāja ielas bruģi, un pēc visa bija redzams, ka tas ir karalisku amatpersonu pajūgs.

Kariete apstājas pie kādas diezgan lepnas pils Žistēna ielā.

Pie pils vārtiem gaidīja divi cilvēki: viens diezgan pieklājīgā ceremonijtērpā, otrs banāla izskata livrejā, kādās visos laikos ir tērpušās Parīzes kanceleju dažādās amatpersonas.

Pareizāk sakot, šis otrs līdzinājās šveicaram parādes tērpā.

Kariete iebrauca pils pagalmā un smagie vārti aizcirtās ziņkārīgo skatītāju deguna priekšā.

Cilvēks, kas bija ģērbies ceremonijtērpā, ļoti godeienīgi tuvojās karietei un drebošā balsī noturēja apsveikuma runu portugāļu valodā.

—   Kas jūs tāds esat? — atskanēja no karietes kāda rupja balss, kas runāja tekošā portugāļu valodā.

—   Sūtniecības kancelejas pazemīgais priekšnieks, Ekselence.

—   Ļoti labi. Bet cik slikti, mīļo priekšniek, jūs runājat mūsu valodā! Bet kur tad cs lai izkāpju?

—   Lūdzu šc, monsicur, lūdzu še.

—   Bēdīga saņemšana, — tcica dons Manucls, cienīgi atspiezdamies uz sava sekretāra un kambarsulaiņa pleciem.

—   Es lūdzu Jūsu Ekselenci man visžēlīgi piedot, — teica priekšnieks savā lauzītajā portugāļu valodā, — tikai pulkstens divos šodien ieradās Jūsu Ekselences kurjērs un pieteica jūsu ierašanos. Es, monsieur, nebiju mājās, jo biju aizgājis vēstniecības darīšanās. Atgriezies es atradu priekšā Jūsu Ekselences vēstuli. Es tik tikko paspēju likt atslēgt apartamentus, kurus pašreiz izvēdina.

—   Labi, labi.

—  Ak, kā cs priecājos redzēt mūsu jaunā sūtņa cienījamo personu!

—   Cst! Neizpaudīsim neko par to, kamēr būs no Lisabonas pienākušas jaunas pavēles. Esiet tik labs, monsicur, un liccict mani aizvest uz manu guļamistabu, esmu briesmīgi noguris. Griežaties pie mana sekretāra, viņš jums nodos manus rīkojumus.

Kancelejas priekšnieks godeienīgi palocījās Bosīram, kurš pieklājīgi atbildēja uz sveicienu un laipnā, mazliet ironiskā tonī teica:

—   Runājiet vien franciski, monsicur: tā jums būs ērtāk, un man arī.

—   Jā, jā, — nomurmināja kancelejas priekšnieks, — man tā būs ērtāk, jo man jums, sekretāra kungs, jāatzīstas, ka mana izruna…

—  Es jau redzu, redzu, — cienīgi noteica Bosīrs.

—   Es izmantošu šo gadījumu, sekretāra kungs, jo cs redzu, ka jūs esat ļoti patīkams cilvēks, — pasteidzās paglaimot sūtniecības darbinieks, — cs izmantošu šo gadījumu, lai jums pavaicātu, vai monsicur Sūza neņems ļaunā manu slikto portugāļu akcentu?

—   Nekādā ziņā, ja vien jūs runājat labi franciski.

—    Es! — lāga vīrs priekā izsaucās, — es esmu īsts parīzietis no Sentnorē ielas!

—   Tad jau lieliski, — teica Bosīrs. — Kāds ir jūsu vārds? Man liekas - Dikorno.

—   Jā gan, sekretāra kungs, Dikorno. Un man liekas, ka pateicoties tā spāniskajai galotnei, tas ir diezgan pieņemams vārds. Man ļoti glaimo, ka sekretāra kungs zina manu vārdu.

—   Jā, jā, tur Portugālē jūs esat labi pierakstīts, tik labi, ka mums nebija nekādas vajadzības ierasties pašiem ar savu kancelejas priekšnieku.

—   Ak, cik es jums esmu pateicīgs un kāda laime, ka par sūtni tika iecelts monsicur Sūza.

—   Man liekas, monsicur, sūtnis zvana.

—   Skriesim.

83-8

Un viņi metās skriet. Ar sava kambarsulaiņa palīdzību sūtnis jau bija izģērbies. Viņš bija apvilcis lepnus rītasvārkus un viņu pašreiz apkalpoja steigā ataicinātais frizieris. Vairāki koferi un iespaidīga izskata ceļasomas bija novietotas gan uz galdiem, gan uz grīdas.

Kamīns gaiši kurējās.

—           Nāciet vien iekšā, monsicur Dikorno, — teica sūtnis, apsēzdamies dziļā atzveltnes krēslā iepretī kamīnam.

—           Vai monsicur sūtnis neņems ļaunā, ja es viņam atbildēšu franciski? — Dikorno bailīgi jautāja Bosīram.

—   Nē, nē, runājiet vien.

Dikorno atbildēja franciski.

—            Skat, skat, cik lieliski: jūs jau runājat brīnišķīgi skaidrā franču valodā, monsieur Du Kornu.

„Viņš mani uzskata par portugāli," kancelejas priekšnieks aizgrābts nodomāja.

Un viņš saspieda Bosīra roku.

—   Vai mums tiks pasniegtas vakariņas?

—          Jā, noteikti, Jūsu Ekselence. Palērojāls no šejienes ir tikai dažu soļu attālumā, un man pazīstams kāds labs restorāns, kas Jūsu Ekselencei atsūtīs lieliskas vakariņas.

—  It kā tās būtu domātas jums pašam, monsicur Du Kornu.

—           Jā, monsieur… Un ja Jūsu Ekselence laipni atļautu, es gribētu pagādāt dažas pudeles tik laba Porto vīna, kādu Jūsu Ekselence būs dzēris tikai dzimtenē.

—            Ehē, — jautri iesaucās Bosīrs, — kā liekas, mūsu kanclcjas priekšniekam še ir labs pagrabs.

—           Tas ir mans vienīgais lepnums, — pazemīgi atbildēja Dikorno, kuru pie sveces gaismas Manuels un Bosīrs tagad varēja labi apskatīt, un redzēja, ka tas ir diezgan korpulents sārtvaidzīgs kungs ar violetas krāsas degunu un spulgām, dzīvām acīm.

—           Nu, dariet mums to patikšanu, — noteica sūtnis, — atnesiet mums jūsu vīnu un ieturēsim kopā vakariņas.

—  Tādu godu…

—            Bez ceremonijām, šodien es vēl esmu ceļotājs un tikai rīt būšu sūtnis, tad ari runāsim par dienesta darīšanām!

—   O, es ccru, ka monsieur man tādam gadījumam atļaus iet pārģērbties.

—   Bet jūs jau izskatāties lieliski, — teica Bosīrs.

—           Ak, tas ir tikai mans pieņemšanas, ne parādes tērps, — atbildēja Dikorno.

—           Palieciet vien tai pašā un pārģērbšanās laiku labāk izmantojiet, lai pasteidzinātu mūsu vakariņas.

Dikorno līksmā prātā atstāja sūtņa istabu un skrēja, lai par desmit minūtēm agrāk apmierinātu Viņa Ekselences ēstgribu.

Pa to laiku visi trīs blēži apsprieda savas jaunās varas stāvokli.

—   Vai šis kancelejas priekšnieks guļ šepat pilī? — jautāja Manuels.

—           Nē, viņam ir savs vina pagrabs un laikam kaut kur ari sava glīta mīļākā, tas ir īsts vecpuisis uzdzīvotājs.

—   Kā ir ar šveicaru?

—   No tā vajadzēs tikt vaļā.

—   To es uzņemos izdarīt.

—   Un pārējie kalpotāji?

—   Ir visi algoti cilvēki, kurus rīt nomainīs mūsu pašu ļaudis.

—   Kādā stāvoklī ir virtuve un pieliekamās telpas?

—           Tukšas kā izslaucītas! Vecais sūtnis pilī nav nekad rādījies, viņam pašam bijis savs nams pilsētā.

—   Nu, un kā ir ar kasi?

—           Kasi? Par to gan vajadzēs apjautāties kancelejas priekšniekam: tas ir mazliet kutelīgs jautājums.

—           Gan cs to nokārtošu, — ieminējās Bosīrs, — mēs jau esam labākie draugi pasaulē.

—   Cst! Viņš nāk!

Un patiesi, Dikorno aizelsies atgriezās. Viņš bija jau paguvis informēt viesnīcnieku Labo Bērnu ielā, tad paķēris no sava pagraba sešas izskatīgas pudeles, un viņa priekā starojošais vaigs vēstīja visus tos labumus, ko saule, daba un diplomātija tik izdevīgi prot savienot, lai, kā ciniķi saka, apzeltītu cilvēka fasādi.

—   Vai Jūsu Ekselence nenokāps lejā ēdamistabā? — viņš jautāja.

—   Nē, nē, mēs visi kopīgi ēdīsim šepat pie kamīna.

—   Monsicur mani ļoti iepriecina. Lūk, še būs vīns.

—   Topāzs, — noteica Bosīrs, pacēlis pudeli pret sveces liesmu.

—   Piesēdiet, priekšnieka kungs, kamēr mans sulainis uzklāj galdu.

Dikorno apsēdās.

—   Kuru dienu pienāca pēdējās depešas? — jautāja sūtnis.

—   Dienu pirms jūsu… pirms Jūsu Ekselences priekšgājēja aizbraukšanas.

—   Tā, tā, un vai telpas atrodas labā stāvoklī?

—   O, jā, monsicur!

—   Nav nekādu naudas grūtību?

—   Cik zinu — nē.

—           Vai nav parādu?.. Sakiet droši. Ja arī tādi būtu, mēs sāksim maksāt. Mans priekšgājējs ir krietns muižnieks, un es par viņu esmu galvojis maksāt.

—           Dievs pasarg! Tas monsicur nemaz nebūs jādara. Nu jau būs trīs nedēļas, kopš visi kredīti ir nokārtoti un vēl otrā dienā pēc ekssūtņa aizbraukšanas pienāca simttūkstošs livru.

—            Simttūkstoš livru! — priecīgi un pārsteigti iesaucās Bosīrs un Manucls.

—   Zeltā, — precizēja Dikorno.

—   Zeltā, — atkārtoja sūtnis, sekretārs un kambarsulainis.

—           Tādā kārtā, — teica Bosīrs, ar pūlēm valdīdams savu uztraukumu, — kasē atrodas…

—   Simts tūkstoši un trīs simti divdesmit astoņas livras — sekretāra kungs.

—    Nav daudz, — vienaldzīgi tcica Manucls, — bet par laimi Viņas Majestāte ir nodevusi mūsu rīcībā pietiekami plašus naudas līdzekļus. Es jau jums teicu, mīļais, — viņš vērsās pie Bosīra, — ka mums Parīzē šis un tas pietrūks.

—    Izņemot tās lietas, par kurām Jūsu Eksclcncc jau iepriekš ir parūpējusies, — godeienīgi atbildēja sekretārs.

Pēc kancelejas priekšnieka svarīgā paziņojuma sūtniecības personāla garastāvoklis kļuva pavisam labs.

Lieliskas vakariņas, kurās pasniedza lasi, milzīgus vēžus, dažādus cepešus un desertu, sakāpināja portugāļu augstmaņu līksmību līdz augstākajai pakāpei.

Dikorno, kas jutās kā savās mājās, ēda par desmit spāņu grandiem un neslēpa savai priekšniecībai, cik labi francūzis no Scntonorē ielas prot novērtēt oportu, heresu un citus vīnus.

Monsicur Dikorno pateicā Dievam, ka tas viņam devis tādu sūtni, kas vairāk ciena franču nekā portugāļu valodu, un labāk bauda portugāļu nekā franču vīnus. Viņš peldēja tai svētlaimības sajūtā, ko smadzenēm sagādā piepildīts un pateicīgs vēders, kad monsicur Sūza to pasauca un žēlīgi atļāva viņam iet pie miera.

Dikorno piecēlās un streipuļodams sāka taisīt reveransus, uzdurdamics drīz vienam, drīz otram priekšmetam, kas tam, likās, lipa klāt kā lapas ērkšķu krūmam, kamēr beidzot viņš izkļuva uz ielas.

Bosīrs un dons Manucls nebija tik čakli skatījušies glāzē, lai tūlīt būtu jāliekas gultā.

Vispirms arī kambarsulainim bija jāietura vakariņas, ko „komandors", sekodams sūtņa un viņa sekretāra paraugam, nekavējās izdarīt.

Nākamās dienas darbības plāns jau bija gatavs. Pārliecinājušies, ka šveicars ir devies pie miera, mūsu trīs biedri sāka pamatīgāk iepazīties ar pils iekšējo iekārtu.

## XXVII. BĒMERS UN BOSĀNDŽS

Nākamajā dienā jau no paša rīta, pateicoties Dikorno aktivitātei, sūtniecības telpas pamodās no sava letarģiskā miega. Kancelejā tika sakārtoti rakstāmgaldi, biroji, rakstāmgaldu piederumi un papīri. Sētā zirgi ncpacictīgi mīņājās uz bruģa, un, kur vēl vakar valdīja pamestība un klusums, šodien visur kūsāt kūsāja dzīvība.

Apkaimi drīz vien aplidoja vēsts, ka naktī ieradusies augsta persona — Portugāles sūtnis.

Šīs baumas, kas modināja uzticību pret mūsu trim afēristiem, zināmā mērā turēja tos pastāvīgās bažās.

Un, patiesi, Krona un Bretcila policistiem un aģentiem bija ausis vienmēr vaļā, un viņi arī šādā gadījumā sargājās tās aizvērt. Un savas Argusa acis tic neaizvēra arī tad, kad runa bija par Portugāles diplomātu kungiem.

Bet dons Manucls aizrādīja Bosīram, ka droši un noteikti uzstājoties, policijai tuvākajās astoņās dienās neradīsies nekādas aizdomas, kas vēl pēc astoņām dienām būs kļuvušas jau par noteiktu pārliecību. Tādā kārtā apmēram desmit dienu laikā nekas nevarēja traucēt sabiedrības darbību, kas izdevīgā gadījumā jau varēja būt beigusi visas savas operācijas nākamajās sešās dienās.

Jau sārtojās rīta blāzma, kad divas īrētas kalcšas ieveda pils sētā deviņu slaistu vezumu, kuriem vajadzēja spēlēt sūtniecības personāla lomu.

Bosīrs tos drīz vien izvietoja, vai, pareizāk sakot, ievadīja viņu pienākumos. Viens tika nolikts pie kases, otrs arhīvā, un trešais aizvietoja šveicaru, kuru atlaida pats Dikorno, uzdodams tam par iemeslu portugāļu valodas neprašanu. Un tā, lūk, pili bija ieņēmis šis garnizons, kam to vajadzēja aizsargāt pret ziņkārīgajiem ārējiem ienaidniekiem.

Policija vislielākā mērā ir bezspēcīga pret tiem, kas pārzina politiskus noslēpumus.

Ap pusdienas laiku dons Manuels, alias Sūza, eleganti ģērbies, iekāpa ļoti pieklājīgā karietē, ko par 500 livrām mēnesī bija noīrējis Bosīrs, samaksādams pusmēnesi uz priekšu.

Sava sekretāra un kambarsulaiņa pavadībā viņš devās uz Bēmera un Bosāndža veikalu.

Kancelejas priekšniekam bija pavēlēts, kā jau līdz šim sūtņu maiņas starplaikā, kārtot parastās sūtniecības darīšanas, kā, piemēram, pasu, atlīdzību un pabalstu lietas, ar to aizrādījumu, ka algas izmaksājamas un rēķini kārtojami vienīgi ar ikreizēju sekretāra piekrišanu.

Šie kungi gribēja saglabāt neskartus tos simttūkstošus livru, kas bija visas šīs operācijas pamatu pamats.

Sūtņa kungam pateica, ka galma juvelieri dzīvojot Skolas krastā, kur tie nonāca vienos pēc pusdienas.

Kambarsulainis bikli pieklauvēja pie juveliera durvīm, kas bija aizslēgtas ar varenām atslēgām un apsistas ar lielām platgalvu naglām, tā ka atgādināja cietuma durvis.

Amatnieka gaume bija šīs naglas novietojusi tā, lai iznāktu vairāk vai mazāk patīkams raksts. Tikai jāpiebilst, ka nekad ne zāģis, ne svārpsts vai kalts nebūtu varējis ieurbties šinī kokā, neizlauzdams zobus uz kāda dzelzs gabala.

Pavērās aizrežģots lodziņš un kāda balss jautāja kambarsulainim pēc viņa vajadzības.

—           Portugāles sūtnis vēlas runāt ar Bēmcra un Bosāndža kungiem, — atbildēja kambarsulainis.

Pirmajā stāvā parādījās kāds cilvēks, un drīz vien uz kāpnēm atskanēja steidzīgi soļi. Durvis atvērās.

Cienīgi, lēnā gaitā dons Manucls izkāpa no karietes.

Monsicur Bosīrs jau bija pasteidzies izkāpt pirmais, lai pasniegtu Viņa Ekselencei roku.

Cilvēks, kas tik steidzīgi devās pretī abiem portugāļiem, bija pats Bēmers, kas, dzirdēdams piebraucam karieti, bija pavēries pa aizrežģoto logu, un, izdzirdis vārdu sūtnis, bija steidzies lejā pa kāpnēm, lai Viņa Ekselencei nebūtu uz to jāgaida.

Kamēr dons Manuels kāpa augšā pa kāpnēm, juvelieris plaši un gari atvainojās.

Monsicur Bosīrs ievēroja, ka aiz viņiem kāda paveca, bet spēcīga un plecīga kalpone rūpīgi aizslēdza visas atslēgas, kādu pie āra durvīm bija liels vairums.

Juvelieris, redzēdams, ka monsieur Bosīrs ar pētošu uzmanību novēro šo akciju, pasteidzās piebilst:

—           Piedošanu, monsieur, bet mēs savā nelaimīgā arodā bieži tiekam apdraudēti, tāpēc arī esam paraduši arvien uzmanīties.

Dons Manuels joprojām palika pilnīgi vienaldzīgs. To redzēdams, juvelieris atkārtoja to pašu frāzi, ko Bosīrs bija noklausījies ar piekrītošu smaidu. Bet arī otrreiz sūtnis nepamirkšķināja nc acu.

—   Piedošanu, sūtņa kungs, — vēlreiz atsāka juvelieris mazliet apjucis.

—           Viņa Ekselence nerunā franciski un jūs nesaprot, — teica Bosīrs, — bet es viņam tūdaļ pārtulkošu jūsu atvainošanos, ja vien jūs pats, monsicur, nerunājat portugāliski.

—   Nē, monsicur, nē.

—   Tad es runāšu jūsu' vietā.

Un Bosīrs noburbināja dažus portugāļu vārdus, uz kuriem dons Manuels tāpat portugāliski kaut ko atbildēja.

—            Viņa Ekselence, grāfs Sūza, Viņa Ļoti Ticīgās Majestātes sūtnis, žēlīgi pieņem jūsu atvainošanos un uzdod man informēt, vai tas būtu taisnība, ka jums esot dimanta kaklarota?

Bēmers pacēla galvu un paskatījās Bosīrā ar tādu skatienu, kas liecināja, ka viņš prot novērtēt savus klientus.

Bosīrs ar īsta diplomāta māku izturēja šo pārbaudi.

—            Jā, dimantu kaklarota, — lēni teica juvelieris, — ļoti skaista kaklarota.

—           Tā pati, ko jūs piedāvājāt Francijas karalienei, — piebilda Bosīrs, — un par kuru Viņas Ļoti Ticīgā Majestāte ir dzirdējusi stāstām?

—   Vai kungs ir kāds sūtniecības atašejs? — jautāja Bēmers.

—   Paša sūtņa privātsekretārs, monsicur.

Dons Manucls bija cienīgi atsēdies krēslā un apskatīja šīs glīti iekārtotās istabas panno gleznojumus.

Sēna vizuļoja skaistajā pavasara saulē un papeles, kuru rūsganie zari jau metās maigi zaļgani, šūpoja tos pār atkušņa saduļķotās upes straujajiem ūdeņiem.

Apskatījis panno gleznojumus, dons Manuels sāka vērot apkārtnes panorāmu.

—           Monsieur, — tcica Bosīrs, — man liekas, jūs nedzirdējāt visu, ko es jums teicu.

—            Kā jūs to domājat, monsieur? — jautāja juvelieris, apmulsis no Bosīra skarbā toņa.

—   Es redzu, monsicur juvelier, ka Viņa Ekselence top nepacietīgs.

—           Piedošanu, monsicur, — nosarcis atbildēja juvelieris, — bet rotu es varu rādīt tikai mana kompanjona klātbūtnē.

—   Nu tad, monsicur, lieciet pasaukt jūsu kompanjonu.

Šai mirklī pienāca dons Manucls un ar vēsu augstprātību, kas tam piešķīra īsti dižciltīgu raksturu, viņš kaut ko portugāliski teica savam sekretāram, kas vairākkārt godbijīgi palocījās.

Tad viņš uzgrieza muguru un, atkal piegājis pie loga, turpināja savus novērojumus.

—           Monsicur, Viņa Ekselence teica, ka gaidot nu jau desmit minūtes un ka neesot paradis gaidīt, arī karaļa pieņemšanas telpās ne.

Bēmers palocījās un parāva zvaniņa auklu.

Pēc vienas minūtes istabā ienāca kāds cilvēks. Tas bija Bēmera kompanjons Bosāndžs.

Dažos vārdos Bēmers tam bija visu paskaidrojis.

Bosāndžs savukārt palūkojās uz abiem portugāļiem un palūdza Bēmeram viņa atslēgu, lai atvērtu šķirstu.

„Liekas, ka godīgi cilvēki tāpat uzmana viens otru, kā mēs zagļi," nodomāja Bosīrs.

Pēc desmit minūtēm monsicur Bosāndžs atgriezās, nesdams vienā rokā rotu kārbiņu, bet otru bija paslēpis zem sava apģērba. Bosīrs skaidri saskatīja izspiežamies zem tā divu pistoļu siluetus.

—            Dariet, ko ziniet, — svarīgi noteica dons Manuels, — bet šie tirgotāji mūs drīzāk uzskata par laupītājiem nekā par sūtņiem.

Un pie šiem vārdiem viņš uzmanīgi palūkojās abiem juvelieriem sejā, lai uztvertu mazāko vaibstu spēli, kas liecinātu, ka viņi saprot portugāliski.

Nekas nebija redzams, bet parādījās tik brīnišķīga dimantu kaklarota, ka tās mirdzums apžilbināja acis.

Juvelieri vislielākā paļāvībā pasniedza kastīti donam Manuelam, kas tūdaļ nikni iesaucās:

—           Monsieur, — vērsās viņš pie sava sekretāra, — sakiet šiem nelgām, ka ir nepiedodami tirgotājam citus turēt par muļķiem. Es viņiem prasu dimantus, bet viņi man parāda stikliņus. Sakiet viņiem, ka cs žēlošos Francijas ministriem un savas karalienes vārdā likšu iemcsl Bastīlijā šos nekauņas, kas uzdrošinājušies piemuļķot Portugāles sūtni.

Bosīram nemaz nevajadzēja visu pārtulkot, jo sūtņa sejas izteiksme runāja pārāk skaidru valodu.

Bēmers un Bosāndžs, viens ar otru sacensdamics, steidzās atvainoties, paskaidrodami, ka Francijā parasts iepriekš parādīt dimantu rotu modeļus, lai apmierinātu godīgus pircējus un ncpicvilinātu zagļus.

Monsicur Sūza ar enerģisku žestu piecēlās un devās tieši uz durvīm, apjukušo tirgotāju skatienu pavadīts.

—           Viņa Ekselence liek man jums pateikt, — turpināja Bosīrs, — ka viņš ir noskaities par to, ka Francijas galma juvelieri nespēj atšķirt sūtni no blēža, un tāpēc Viņa Eksclcncc atgriežas pilī.

Bēmers un Bosāndžs saskatījās un, no jauna zemu locīdamies, centās atspēkot šādu uzskatu.

Monsicur Sūza gandrīs vai uzmina viņiem uz pirkstgaliem un izgāja.

Abi tirgotāji, vēl arvien zemu noliekušies, bažīgi saskatījās.

Bosīrs lepni sekoja savam draugam.

Vecā apakšā atbultēja durvis.

—   Uz sūtniecības pili Žisjēna ielā! — uzsauca Bosīrs kambarsulainim.

—            Uz sūtniecības pili Žisjēna ielā! — uzsauca kambarsulainis kučierim.

Tas bija viss, ko Bēmcrs caur lodziņu dzirdēja.

—   Nu, tā lieta ir izjukusi, — noņurdēja kambarsulainis.

—           Nu, tā lieta ir darīta! — atbildēja Bosīrs. — Stundas laikā šie ubagi būs pie mums.

Un kariete aizripoja, it kā to būtu vilkuši astoņi zirgi.

## XXVIII. SŪTNIECĪBĀ

Atgriezušies sūtniecībā, šie kungi atrada Dikorno mierīgi pusdienojam viņu birojā.

Bosīrs palūdza to uzkāpt augšā pie sūtņa, un noturēja viņam šādu runu:

—            Jūs saprotat, mans mīļais Dikorno, ka tāds cilvēks, kā monsicur Sūza, nav parasts sūtnis.

—   To jau cs esmu novērojis, — atbildēja Dikorno.

—            Viņa Ekselence Parīzes turīgākajās un izsmalcinātākajās aprindās grib ieņemt redzamu vietu, un tas nozīmē, ka apmešanās šinī neērtajā pilī Žisjēna ielā viņam nav patīkama. Tātad vajadzēs atrast sūtņa kungam citu, piemērotāku rezidenci.

—        Bet tas sarežģīs diplomātisko darbu, — iebilda Dikorno, — mums būs liela skraidīšana pēc paraksta.

—   Mīļo Dikorno, Viņa Ekselence dos jums savu karieti.

Dikorno aiz prieka gandrīz vai paģība.

—   Man pašam savu karieti! — viņš iesaucās.

—        Ļoti žēl, ka jūs līdz šim to neesat dabūjis, — turpināja Bosīrs. — Daudzmaz cienījamas sūtniecības kancelejas vadītājam ir vajadzīga sava kariete, bet pie šā sīkuma mēs vēl atgriezīsimies. Pašreiz sniegsim sūtņa kungam pārskatu par ārlietām. Kur atrodas kase?

—   Augšā, monsicur, paša sūtņa telpās.

—   Tik tālu no jums!

—       Tas tā drošības pēc, monsicur: zagļiem grūtāk, iekļūt pirmajā stāvā nekā apakšējā.

—   Zagļiem, — nicīgi saviebās Bosīrs, — tādas nieka summas dēļ!

—        Simttūkstoš livru! — iesaucās Dikorno. — Pie joda! var redzēt, ka šis Sūza ir bagāts. Nav daudz tādu sūtniecību, kur kasē būs simttūkstoš livru.

—        Vai mēs varētu tūdaļ pārbaudīt? — jautāja Bosīrs. — Man steidzīgi jāķeras pie citiem darbiem.

—   Tūlīt, monsicur, tūlīt, — atsaucās Dikorno, atstādams apakšstāvu.

Pārbaudot kasi, viņi atrada tanī simts tūkstoš livru ejošā naudā: pusi

zeltā, pusi sudrabā.

Dikorno pasniedza Bosīram atslēgu, ko viņš uzmanīgi kādu laiku apskatīja, apbrīnodams tās zobu asprātīgo kombināciju.

Pa šo laiku viņš veikli bija dabūjis atslēgas nospiedumu vaskā.

Tad viņš atdeva to atpakaļ Dikorno, piezīmēdams:

—        Monsicur Dikorno, tā ir drošāka jūsu rokās nekā manējās; iesim nu pie sūtņa.

Viņi atrada donu Manuclu dzeram portugāļu nacionālo dzērienu — šokolādi. Sūtnis bija nogrimis kāda šifrēta dokumenta pētīšanā. Ieraudzījis kancelejas priekšnieku, viņš iesaucās:

—   Vai jums ir pazīstams līdzšinējais korespondenču šifrs?

—   Nē, Jūsu Ekselence.

—        Labi; es gribu, ka turpmāk jums tas būtu zināms: tādā veidā jūs mani atsvabināsit no veselas virknes apgrūtinošo sīkumu. Ak, jā, kā ir ar kasi? — viņš jautāja Bosīram.

—         Vislabākā kārtībā, kā viss, kas atrodas tieši monsicur Dikorno zināšanā, — atbildēja Bosīrs.

—   Un tic simttūkstoši livru?

—   Skaidrā, monsicur.

—         Labi, apsēdieties, monsicur Du Kornu, jūs man sniegsit mazu informāciju.

—   Esmu Jūsu Ekselences rīcībā, — starodams atbildēja kanclejas priekšnieks.

—  Tas, ko cs jums teikšu, monsieur Dikorno, ir valsts lieta.

—   O, es klausos, monsieur.

Un kancelejas priekšnieks pavirzīja tuvāk krēslu.

—   Nopietna valsts lieta, kurā man ir vajadzīga jūsu informācija. Vai jūs labi pazīstat kādus daudz maz godīgākus juvelierus?

—   Tadi būtu galma juvelieri Bēmers un Bosāndžs, — atbildēja Dikorno.

—  Un tieši ar viņiem es negribu nākt nekādās darīšanās, — teica dons Manuels, — es viņus pat redzēt vairs negribu.

—   Viņiem būs bijusi tā nelaime nokaitināt Jūsu Ekselenci.

—  Ļoti, monsieur Du Kornu, ļoti.

—  Ak, ja es varētu atklāti runāt, ja es uzdrošinātos…

—  Sakiet vien.

—  Es prasītu, kādā ziņā šie kungi, kas savā arodā ir…

—  īsti žīdi, monsieur Du Kornu, un ar savu muļķīgo izturēšanos viņi pazaudē miljonu, varbūt pat divus.

—   O, — kārīgi iesaucās Dikorno.

—  Man bija uzdots no Viņas Ļoti Ticīgās Majestātes nopirkt dimanta kaklarotu.

—  Jā, jā, šo slaveno kaklarotu, ko nelaiķa karalis bija pasūtījis savai metresci Dibarī kundzei. Es zinu, es zinu.

—   O, jūs esat derīgs cilvēks, jūs zināt visu. Nu, lūk, šo kaklarotu cs gribēju pirkt, bet ja tās lietas ir tādas, tad cs viņu nepirkšu.

—   Vai man būtu atļauts spert kādus soļus?

—  Monsicur Du Kornu!

—  Tikai diplomātiskus, monsicur, ļoti diplomātiskus soļus.

—  Būtu labi, ja jūs šos ļaudis pazītu.

—  Mēs ar Bosāndžu esam attālāki radi.

Dons Manucls un Bosīrs saskatījās. Abi portugāļi kaut ko pārdomāja, un iestājās klusums.

Pēkšņi viens no kalpotājiem atvēra durvis un pieteica:

—  Bēmcra un Bosāndža kungi.

Dons Manucls saniknots piecēlās un uzkliedza sulainim:

—  Sūtiet šos kungus projām!

Sulainis pagriezās, lai izpildītu pavēli.

—   Nē, sekretāra kungs, ejiet jūs paši un aizraidiet viņus, — tcica sūtnis.

—  Dieva dēļ! — iesaucās Dikorno, — ļaujiet man izpildīt monsicur rīkojumu, ja ari nevaru to novērst, es vismaz pratīšu to mīkstināt.

—  Kā jums patīk, — nevērīgi noteica Manucls.

Tai bridi, kad Dikorno steidzīgi atstāja istabu, Bosīrs piegāja pie Manuela.

—   Sasodīts! — iesaucās portugālis, — šī lieta draud izjukt.

—   Nebūt nē, Dikorno to nokārtos.

—           Šis nelaimīgais to tikai sagandēs! Pie juvelieriem mēs runājām tikai portugāliski, un jūs teicāt, ka es neprotu ne vārda franciski. Nu Dikorno visu samaitās.

—   Es steidzos.

—   Tas būtu aizdomīgi, ja jūs tagad rādīsities.

—   Jūs redzēsit, ka nē. Ļaujiet tikai man vaļu.

—   Sasodīts!

Un Bosīrs aizgāja.

Dikorno bija apakšā sastapies ar Bēmeru un Bosāndžu, kuru izturēšanās, kopš tie bija ieradušies sūtniecībā, bija kļuvusi ja ne uzticīgāka, tad katrā ziņā pieklājīgāka.

Viņi pavisam necerēja sastapt še kādu pazīstamu seju un bažīgi gaidīja apakšējās telpās.

Ieraudzījis Dikorno, Bosāndžs priecīgi pārsteigts iesaucās:

—   Jūs še!

Un viņi sirsnīgi apkampās.

—            Tas ir ļoti mīļi no jums, manu bagāto brālēn, ka jūs mani še apciemojat. Vai tas tāpēc, ka cs esmu sūtniecībā?

—            Goda vārds, tā ir, — teica Bosāndžs. — Neņemiet ļaunā, ka tik reti esam redzējušies, un izdariet man mazu pakalpojumu.

—   Tāpēc jau arī esmu še.

—   Ļoti pateicos. Tātad jūs piederat pie sūtniecības personāla?

—   Protams.

—   Tad lūdzu mazu informāciju.

—   Par ko?

—   Par pašu sūtniecību.

—   Es esmu še kancelejas priekšnieks.

—   Tas ir lieliski. Mēs gribētu runāt ar sūtni.

—   Es tieši nāku viņa uzdevumā.

—   Viņa uzdevumā! lai mums pateiktu…

—   Ka viņš lūdz kungus atstāt pili, un pēc iespējas drīzāk.

Abi juvelieri apjukuši saskatījās.

—           Tāpēc ka, — Dikorno ar uzsvaru piebilda, — jūs, kā rādās, esat izturējušies muļķīgi un negodīgi.

—   Uzklausiet taču mūs!

—           Tas būtu gluži veltīgi, — pēkšņi atskanēja Bosīra balss, kurš salts un lepns stāvēja uz durvju sliekšņa. — monsicur Dikorno, Viņa Ekselence jums pavēlēja šos kungus noraidīt, dariet to!

—   Sekretāra kungs…

—   Dariet, kā jums pavēlēts! — Bosīrs nicīgi noteica.

Kancelejas priekšnieks saņēma savu radagabalu aiz labā un rada kompanjonu aiz kreisā pleca un stūma uz durvju pusi.

—      Ak, Dievs, cik šie ārzemnieki ir klīrīgi! — nomurmināja Bēmcrs, kas bija vācietis.

—      Mīļo brālēn, — teica Dikorno, — ja kāds saucas Sūza un viņam ir deviņi simti tūkstoši gada ienākumu, tad arī viņš var darīt, kas viņam patīk.

—     Ak, Bēmer, — nopūlās Bosāndžs, — es jau jums teicu, ka jūs esat ļoti nemākulīgs veikala darīšanās.

—      Nu, — atbildēja ietiepīgais vācietis, — ja mums nebūs viņu naudas, viņam nebūs mūsu kaklarotas.

Viņi jau tuvojās ārdurvīm.

Dikorno ar izsmieklu piebilda:

—      Ak, jūs pilsoņi, vai jūs ar zināt, kas ir portugālis? Vai jūs zināt, ko nozīmē sūtnis? Nu, labi, es jums to tūdaļ pasacīšu. Kāds sūtnis, savas karalienes mīļākais, monsicur Potjomkins, ik gadus pirmajā janvārī dāvināja savai valdniecei kurvīti ķiršu, kas maksāja simttūkstoš livru, tātad tūkstoš livru viena oga. Skaisti, vai nc? Nu, lūk, monsicur Sūza nopirks Brazīlijas dimantu raktuves, lai uzmeklētu to iežos dimantu, kas būtu tik liels kā visi jūsējie kopā. Tas viņam izmaksās divdesmit gadu ienākumu, divdesmit miljonu, bet kas tas ir viņam, jo bērnu tam nav.

Viņš jau vēra durvis ciet, kad Bosāndžs iesaucās:

—   Nokārtojiet šo lietu un jums būs…

—   Še neviens nav uzpērkams, — atteica Dikorno.

Un viņš aizcirta durvis.

Tai pašā vakarā sūtnis saņēma šādu vēstulīti:

„Monsicur!

Kāds cilvēks, kas gaida Jūsu pavēli un vēlas izteikt Jums Jūsu kalpu dziļi padevīgo atvainošanos, stāv pie Jūsu nama durvīm. Pēc Jūsu Ekselences mājiena viņš nodos kāda Jūsu kalpotāja rokās kaklarotu, kurai bija tā laime vērst uz sevi Jūsu uzmanību.

Lūdzam pieņemt, monsieur, mūs\j dziļākās padcvības apliecinājumu etc. ctc.

Bēmcrs un Bosāndžs."

—      Nu, lūk, — tcica Manucls, izlasījis vēstuli, — šī kaklarota ir mums rokā.

—      Vēl nc, — atbildēja Bosīrs, — viņa būs mums rokā, kad mēs to nopirksim. Nu tad pirksim!

—   Bet kā?

—       Jūsu Ekselence neprot franciski, tas nu reiz ir pieņemts, bet vispirms atsvabināsimies no šā kancelejas priekšnieka.

—   Kādā veidā?

—            Gluži vienkārši: uzdosim viņam kādu svarīgu diplomātisku uzdevumu. Es to uzņemos izdarīt.

—           Tas nebūs pareizi, — noteica Manuels, — viņš mums var noderēt par galvinieku.

—            Bet viņš pateiks, ka jūs tikpat labi runājat franciski kā es un Bosāndžs.

—  Viņš neteiks: cs viņam palūgšu.

—   Labi, lai viņš paliek. Lieciet ievest cilvēku ar dimantiem. Cilvēks ienāca un tas nebija neviens cits kā pats Bēmcrs, kas nekavējās

izteikt vispazemīgāko atvainošanos un visdziļāko padevību. Pēc tam viņš atvēra kārbiņu un grasījās rādīt dimantus. Dons Manucls viņu atturēja.

—          Pietiek ar šo pierādījumu, — tcica Bosīrs, — jūs esat ļoti neuzticīgs tirgotājs, jums jābūt godīgākam. Tā kā sūtņa kungs jums piedod, apsēžaties še un parunāsim.

—   Ak, cik grūti ir pārdot, — nopūtās Bēmers. „Cik grūti ir nozagt," nodomāja Bosīrs.

## XXIX. PIRKUMS

Tagad sūtnis bija ar mieru apskatīt kaklarotu tuvāk.

Monsicur Bēmcrs to parādīja, akmeni pēc akmeņa, uzsvērdams katra skaistumu.

—           Par visa kopskatu, — tcica Bosīrs, kuram Manucls kaut ko portugāliski pateica, — sūtņa kungam nav nekā ko iebilst, rota kā tāda viņu apmierina.

Kas attiecas uz atsevišķiem dimantiem, tad jau lieta vairs nav tik gluda. Viņa Ekselence ir saskaitījis kādus desmit mazliet nespodrus, iebojātus akmeņus.

—  Tiešām! — iesaucās Bēmers.

—           Viņa Ekselence, — turpināja Bosīrs, — ir labāks dimantu pazinējs kā jūs: Brazīlijā portugāļu augstmaņi ar tiem spēlējas kā bērni ar stikla gabaliņiem.

Un patiesi, dons Manucls ar pirkstu citu pēc cita uzrādīja vairākus dimantus, pie kam viņa apbrīnojamais pazinēja skatiens uztvēra tādus sīkumus, ko varbūt nebūtu saskatījis pat labākais lietpratējs.

—       Tāda, kāda tā pašreiz ir, — tcica Bēmcrs, pārsteigts, ka tik augsts kungs ir ari smalks juvelieris, — šī rota ir skaistākais dimantu sakopojums visā Eiropā.

—  Tas taisnība, — atbildēja Manucls, un uz viņa mājienu Bosīrs teica:

—       Redziet, monsicur Bēmcr, lieta ir tāda: Viņas Majestāte Portugāles karaliene ir dzirdējusi par šo kaklarotu un uzdevusi Viņa Ekselencei to apskatīt un varbūt nopirkt. Viņa Ekselence ir ar dimantiem apmierināts: sakiet, par cik jūs pārdodat šo kaklarotu?

—  Par miljons sešsimt tūkstošiem livru, — atbildēja Bēmers.

Bosīrs atkārtoja minēto skaitli sūtnim.

—  Tas ir simttūkstoš livru par dārgu, — tcica dons Manuels.

—       Monsicur, — iejaucās runā juvelieris, — pie tik vērtīga objekta nav nemaz iespējams precīzi izkalkulēt peļņu. Lai saliktu šādu rotu, vajadzēja tik daudz ceļot un meklēt, ka, ja kāds to zinātu, kā zinu es, viņš nobītos.

—  Simt tūkstoš livru par dārgu, — tiepās stūrgalvīgais portugālis.

—        Ja reiz monsicur tā saka, — teica Bosīrs, — tad tā ir viņa pārliecība, jo Viņa Eksclcncc nemēdz kaulēties.

Bēmers likās mazliet apjucis: nekas tā nepārliecina neuzticīgus tirgotājus, kā pircējs, kurš kaulējas.

—       Es neuzdrošinos minēt kādu cenas grozījumu, kas varētu atsaukties uz mana kompanjona zaudējumiem vai peļņu, — vilcinādamies teica juvelieris.

Dons Manucls uzklausīja šo Bosīra pārtulkoto frāzi un piecēlās.

Bosīrs atdeva kārbiņu atpakaļ Bēmeram.

—       Es tomēr parunāšu ar savu kompanjonu, — tcica juvelieris. — Vai jūsu Ekselence tam piekristu?

—  Ko jūs ar to gribat teikt? — jautāja Bosīrs.

—       Es gribu teikt, ka sūtņa kungs, ja nemaldos, piedāvā par kaklarotu miljons piecsimt tūkstoš livru.

—  Jā.

—   Vai Viņa Ekselence paliek pie šīs cenas?

—        Viņa Ekselence nekad neatkāpjas no tā, ko reiz ir teicis, — atbildēja Bosīrs. — Bet ar to nav sacīts, ka Viņa Ekselence šad un tad nepakaulētos.

—       Vai jūs, sekretāra kungs, nepadomājāt, ka man vajadzētu parunāt ar manu kompanjonu?

—   O, protams, monsicur Bēmer.

—        Protams, — portugāliski atbildēja dons Manuels, kad viņam pārtulkoja Bēmera frāzi, — bet arī es vēlos dzirdēt noteiktu vārdu.

—       Labi, monsicur, ja mans kompanjons piekritīs šim cenas pazeminājumam, tad cs to jau iepriekš esmu pieņēmis.

—  Labi.

—  Tātad cena pašreiz būtu pusotrs miljons livru?

—  Tā ir.

—   Tad atliek tikai dabūt Bosāndža piekrišanu… — tcica Bēmers.

—   Jā, katrā ziņā.

—   Tagad vienīgi vēl atliek maksāšanas noteikumi.

—    O, šai ziņā jums nebūs ne mazāko neērtību, — teica Bosīrs. — Kā jūs gribētu, lai jums maksā?

—            Ak, — atteica Bēmcrs smiedamies, — ja skaidrā naudā būtu iespējams?

—   Ko jūs saucat par skaidru naudu? — dzedri prasīja Bosīrs.

—            Ak, diemžēl, es zinu, — nopūtās juvelieris, — ka nevienam nav pusotra miljona monētās.

—   Un, pirmkārt, tas jums pašam, monsicur Bēmer, būtu apgrūtinoši.

—           Tomēr, sekretāra kungs, es nekad nepalaistu garām izdevību saņemt skaidru naudu.

—   Tas ir pilnīgi pareizi.

Un Bosīrs pagriezās pret donu Manuelu.

—   Cik Jūsu Ekselence maksās skaidrā naudā monsicur Bēmeram?

—   Simttūkstoš livru, — atbildēja portugālis.

—            Simttūkstoš livru, — teica Bosīrs Bēmeram, — kad parakstīsim pirkšanas līgumu.

—   Un kā ar pārējo? — jautāja Bēmcrs.

—             Pārējais jums jāpagaida, kamēr pārveduma vekselis nonāks Lisabonā, ja vien jums nepatiktu pagaidīt, kamēr saņemam apstiprinājumu no Lisabonas.

—            O, — iesaucās Bēmcrs, — mums Lisabonā ir savs korespondents, aizrakstot viņam…

—            Nu, lūk, — teica Bosīrs, ironiski pasmaidīdams, — aizrakstiet un pieprasiet, vai monsieur Sūza ir maksātspējīgs un vai Viņas Majestāte karaliene ir miljons piccsimttūkstoš livru vērta?

—   Monsieurl.. — apjucis iesaucās Bēmers.

—   Sakiet, vai jūs pieņemat, vai vēlaties citus noteikumus?

—           Tie, kurus man uzstāda sekretārs kungs, man liekas pieņemami. Kā būs ar maksāšanas termiņiem?

—           Būs trīs maksāšanas termiņi, monsicur Bēmer, ikreiz pa piecsimt tūkstošiem, un tas jums būs interesants ceļojums.

—   Ceļojums uz Lisabonu?

—           Kāpēc ne? Saņemt pusotru miljonu trijos mēnešos ir taču šo pūļu vērts.

—   Bez šaubām, bet…

—            Pirmkārt, jūs ceļosit uz sūtniecības rēķina, un es vai kancelejas priekšnieks jūs pavadīs.

—   Man būs jāved dimanti?

—           Protams, ja vien jūs labāk negribētu, nosūtot ratus, ļaut dimantiem pašiem ceļot uz Portugāli.

—   Es nezinu… man liekas… ka labāk būtu pašam ceļot… ka…

—            Tādas ir ari manas domas, — tcica Bosīrs. — Mēs sastādīsim līgumu jau še, jūs to parakstīsit un nogādāsit dimantus Viņas Majestātei.

—   Kas ir jūsu baņķieris?

—   Nuņje Balboā un brāļi.

Dons Manuels pacēla galvu.

—   Tie ir arī mani baņķieri, — viņš teica un pasmaidīja.

—           Tic ir arī Viņa Ekselences baņķieri, — tcica un tāpat pasmaidīja Bosīrs.

Bēmers likās ļoti apmierināts un viņā vairs nebija palikusi ne šaubu ēna. Viņš palocījās, lai pateiktos un atvadītos.

Pēkšņi viņam kaut kas ienāca prātā.

—   Kas vēl? — Bosīrs bažīgi jautāja.

—   Tātad viss ir nokārtots? — tcica Bēmers.

—   Nokārtots.

—   Izņemot…

—   Izņemot monsieur Bosāndža apstiprinājumu, kā mēs jau teicām.

—   Izņemot vēl kādu citu gadījumu, — tcica Bēmers.

—   Ahā!

—           Tā, monsieur, ir ļoti delikāta lieta, un portugāļu muižnieka gods ir pārāk labi pazīstams, lai Viņa Eksclcncc saprastu, ko es domāju.

—   Kāpēc šos aplinkus! Sakiet skaidri!

—            Lieta ir šāda: vispirms kaklarota tika piedāvāta Viņas Majestātei Francijas karalienei.

—   Kas no tās atteicās. Nu, tālāk!

—           Mēs, monsicur, nekādā ziņā nevaram izlaist no Francijas šo rotu, iepriekš nepaziņojuši karalienei, jo godeienība un pilsoņa pienākums prasa, ka mēs Viņas Majestātei karalienei dodam priekšroku.

—           Tā ir taisnība, — ar cieņu noteica dons Manucls. — Es gribētu, ka katrs portugāļu tirgotājs teiktu to pašu, ko Bēmers.

—           Es esmu ļoti priecīgs un lepns, ka Viņa Ekselencei labpatīk man piekrist. Tātad divi paredzamie notikumi būtu šādi: Bosāndža piekrišana šiem noteikumiem un otrreizēja un galīga Viņas Majestātes Francijas karalienes atteikšanās no rotas. Lai to noskaidrotu, cs izlūdzos trīs dienas.

—            No mūsu puses, — tcica Bosīrs, — simttūkstoš livru skaidrā un pārējais vekseļos. Rotas nodošana man vai kancelejas priekšniekam, kurš nu no mums brauks jums līdz uz Lisabonu pie Nuņjes Balboā un brāļiem. Galīgais maksāšanas termiņš pēc trim mēnešiem. Brīvs ceļš.

—   Jā, monsicur, jā, monsieur, — tcica Bēmcrs palocīdamies.

—   Pagaidiet! — portugāliski iesaucās dons Manuels.

—   Kas vēl? — bažīgi jautāja Bēmers atgriezdamies.

—            Par komisiju tūkstoš pistoļu vērtu gredzenu vai nu manam sekretāram, vai kancelejas priekšniekam, jūsu ceļa biedram, vai saprotat, monsicur juvelier.

—       Pilnīgi pareizi, monsicur, — nomurmināja Bēmers, — šo izdevumu es jau biju paredzējis.

Un dons Manuels ar cienīgu augstmaņa žestu atlaida juvelieri.

Abi biedri palika divatā.

—        Lūdzu paskaidrot man, — uzbudināti tcica dons Manuels, — kāda velna pēc jūs nelikāt viņam nodot dimantus tepat? Ceļot uz Portugāli! Vai jūs esat traks? Vai mēs nevarējām šiem tirgoņiem samaksāt še un paņemt viņu dimantus?

—       Jūs savu sūtņa lomu ņemat pārāk nopietni. Neaizmirstiet, ka monsicur Bēmeram jūs vēl neesat monsicur Sūza.

—       Ko jūs! Vai viņš būtu ielaidies darījumā, ja tam būtu bijušas kādas aizdomas?

—         Tas var būt, ka viņš nebūtu ielaidies. Katrs cilvēks, kam ir simtpiecdcsmit tūkstoš livru, domā, ka viņš stāv pāri visas pasaules sūtņiem un karaļiem. Bet cilvēks, kas apmaina pusotru miljonu livru pret papīra lupatām, grib zināt, vai tas ir ko vērts.

—        Un tad jūs, jūs, kas neprotat portugāliski, brauksit uz Portugāli!.. Es jau teicu — jūs esat traks.

—   Nebūt nē. Jūs pats brauksit turp.

—        O, nē! — iesaucās Manuels. — Man ir pietiekami svarīgi iemesli, lai to nedarītu, nē, nē!

—       Bet es jums galvoju, ka Bēmcrs nekad neatdos savus dimantus pret papīriem.

—  Ar Sūzas parakstu!

—            Nu, ko cs teicu, viņš sevi uzskata par Sūzu! — iesaucās Bosīrs, ' rokas sasizdams.

—        Sakiet labāk skaidri un gaiši, ka tā lieta ir izjukusi, — noteica dons Manucls.

—       Nepavisam nc. Panācict šurp, monsicur komandor, — tcica Bosīrs kambarsulainim, kas parādījās durvīs. — Jūs taču zināt, ap ko lieta grozās?

—  Jā.

—  Jūs noklausījāties?

—  Protams.

—  Ļoti labi. Vai jūs arī domājat, ka esmu pieļāvis kādu muļķību?

—  Es domāju, ka jums ir tūkstošreiz taisnība.

—   Sakiet — kāpēc?

—        Lūk, tāpēc: Bēmers katrā ziņā būtu licis novērot kā sūtniecību, tā arī pašu sūtni.

—   Nu, un tad? — jautāja Manucls.

—        Bet tad, kad viņam daļa naudas būs rokā, daļa pie sāniem blakus, viņam neradīsies nekādas aizdomas un viņš mierīgā prātā dosies uz Portugāli.

—       Bet mēs tik tālu neiesim, sūtņa kungs, — teica kambarsulainis, — vai ne tā, monsicur Bosīr?

—   Nu, re, kur puisis, kam ir galva, — teica Olīvas mīļākais.

—   Bet nu izstāstiet jūsu plānu! — diezgan dzedri teica Manuels.

—    Piecdesmit jūdzes no Parīzes šis pats asprātīgais puisis ar masku uz sejas parādīs mūsu pastniekam vienu vai divas pistoles: tad viņš nolaupīs mūsu dimantus, dos krietnu belzienu Bēmeram un tā lieta būs darīta.

—     Tā es to lietu nesaprotu, — atbildēja kambarsulainis. — Es domāju, ka monsicur Bosīrs ar Bēmeru iekāps kuģī Bajonā, lai dotos uz Portugāli.

—   Ļoti labi!

—    Monsicur Bēmers, kā visi vācieši, ļoti mīl jūru un labprāt pastaigājas uz klāja. Kādā vētrainā dienā viņš iekrīt jūrā. Jāpieņem, ka līdz ar viņu būs iekritusi rota. Un kāpēc gan jūra, kas aprijusi spāņu sudraba floti, lai nepaņemtu arī dimantus par pusotru miljonu livru?

—   Hm, jā, cs saprotu, — noņurdēja portugālis.

—   Tā būtu laimīga ideja, — nomurmināja Bosīrs.

—, Tikai jāievēro, ka par dimantu izkrāpšanu mūs gaida Bastllija, bet par jūras parādīšanu juvelierim mūs gaida karātavas, — teica Manuels.

—    Par dimantu nolaupīšanu tiksim saņemti ciet, bet par to, ka šis cilvēks noslīktu, mūs neviens neturētu aizdomās, — piebilda kambarsulainis.

—     Nu, to mēs redzēsim, kad būsim tik tālu, — noteica Bosīrs. — Tagad turpināsim spēlēt mūsu lomu. Rīkosimies sūtniecībā kā īsti portugāļi, lai pēc par mums varētu teikt: „Ja arī tic nebija īsti sūtņi, tad viņi vismaz pēc tādiem izskatījās." Tas tomēr ir glaimojoši. Un tagad pagaidīsim trīs dienas.

## XXX. AVĪŽNIEKA MĀJA

Tas notika dienu pēc tam, kad portugāļi bija nokārtojuši savas darīšanas ar Bēmeru un trīs dienas pēc Operas balles, kurā mēs redzējām piedalāmies arī dažas no šā romāna galvenajām personām.

Montorgcila ielā, kādā pagalmā, kuru ieskāva augsta sēta, atradās neliela, bet nesamērīgi gara, nabadzīga mājiņa, kas ar saviem logu slēģiem, kuru uzdevums bija mazināt ielas troksni, atgādināja provinces dzīvi.

Kad apmeklētājs bija pārvarējis abus šķēršļus — augsto sētu un bedraino pagalmu — , viņš mājas apakšstāvā varēja jau pa pusei saskatīt kaut ko līdzīgu nelielam veikaliņam.

ŠI bija kāda diezgan pazīstama žurnālista vai, kā toreiz mēdza teikt, avīžnieka māja.

Redaktors apdzīvoja pirmo stāvu, bet apakšējā bija sakrautas laikrakstu grēdas, sakārtotas pēc numuriem. Abus pārējos stāvus apdzīvoja mierīgi ļautiņi, kas maksāja lētu īri, tāpēc, ka tiem vairākas reizes gadā bija jāpacieš skandāli, ko avīžnieka dzīvoklī sacēla gan policija, gan aizskartās privātpersonas, gan darbinieki, ar kuriem apgājās kā ar vergiem.

Šādās reizēs īrnieki aizvēra logus uz ielu, lai labāk varētu noklausīties avīžnieka nāves baiļu kliedzienos, kad tas vajāts parasti spruka ārā pa kādu sāneju uz Vcco Augustīnu ielu, kas atradās vienā līmenī ar viņa dzīvokli.

Tad atvērās un aizvērās kādas slepenas durvis un troksnis apklusa: vainīgais bija pazudis un iebrucēji stāvēja pretī četriem franču gvardes strēlniekiem, ko vccā kalpone ar steigu bija ataicinājusi no tirgus paviljona posteņa.

Šad un tad gadījās, ka iebrucēji, neatraduši nevienu, par ko izgāzt savas dusmas, ķērās pie apakšstāva papīra blāķiem: rāva, plēsa tos un, ja par nelaimi kaut kur tuvumā bija uguns, sadedzināja labu tiesu vainīgo laikrakstu.

Bet kas gan ir papīra lupatas, ja tiek prasīta avīžnieka āda?

Un tā, lūk, šo scēnu dēļ sētas mājas miers bija kļuvis par retumu.

Monsieur Reto izgāja jau no paša rīta, apstaigāja krastmalu, ielas, laukumus un bulvārus. Viņš arvien atrada visu, kas bija smieklīgs vai nepiedienīgs, atzīmēja, ātrumā uzskicēja un šo labi apstrādāto materiālu ievietoja nākamajā numurā.

Viņa laikraksts bija nedēļas laikraksts.

Tas nozīmēja, ka četras dienas monsieur Reto vāca materiālus, nākamās trīs dienās tos iespieda, un vajadzīgā brīdī viņa numurs bija gatavs.

Lapai vajadzēja iznākt tieši tai dienā, par kuru mēs runājam, septiņdesmit divi stundas pēc Operas balles, kur Olīvai tik jauki bija kavējis laiku zilais domino.

Pamodies pulkstens astoņos, monsicur Reto saņēma no savas vecās kalpones nule iespiesto numuru, kas vēl bija mitrs un oda pēc krāsas.

Viņš pārlasīja laikrakstu ar tādu pašu rūpību, kā gādīgs tēvs lūko uzrādīt sava dēla vainas vai labās īpašības.

Beidzis lasīt, viņš teica:

—   Aldegonde, šis te patiesi ir jauks numurs, vai esi jau lasījusi?

—   Vēl nē, — atbildēja vecā, — vispirms pastrēbšu zupu.

—           Ar šo numuru es esmu apmierināts, — tcica avīžnieks, izstiepdams no nabadzīgās guļvietas savas kalsnās rokas.

—   Jā, bet vai jūs zināt, ko runāja spiestuvē? — jautāja vccā.

—   Nu, ko tad?

—   Ka šoreiz noteikti jums no Bastilijas vairs neizbēgt.

Reto piecēlās sēdus un mierīgi tcica:

—            Aldegonde, Aldegonde, uzvāri man kārtīgu zupu un neiejaucies literatūrā!

—            O, arvien vēl tas pats vecais, — norūca vccā, — nekaunīgs un pārdrošs kā zvirbulis.

—           No šīsdienas numura ienākumiem cs tev nopirkšu auskarus, — teica avīžnieks, tīstīdamies savā apšaubāma baltuma palagā. — Vai daudz eksemplāru jau ir pārdoti?

—           Vēl neviens un, ja tas tā turpināsies, tad mani auskari būs aizgājuši gar degunu. Vai jūs atceraties vēl to labo numuru par monsieur Brolī: vēl nebija pagājušas divas stundas, kad jau bija pārdoti simts eksemplāru.

—            Un man vajadzēja trīs reizes mukt uz Veco Augustīnu ielu, — atbildēja Reto, — pēc katra skandāla cs dabūju drudzi. Šie militāristi ir brutāli ļaudis.

—            No tā es nāku pie slēdziena, — turpināja vecā, — ka šīs dienas numurs nebūs to vērts, ko tas.

—           Nu, lai, — teica Reto, — toties man nebūs tik daudz jābēg un cs varēšu mierīgi ēst savu zupu. Vai tu zini, Aldegonde, kāpēc?

—   Nudien nezinu, monsicur.

—            Tāpēc, ka tai vietā, lai uzbruktu atsevišķai personai, es uzbruku veselai šķirai, jo neuzbruku vairs kādam virsniekam, bet karalienei.

—            Karalienei! Lai slavēts Dievs! — nomurmināja vccā. — Tad jums nav ko bīties. Ja jūs uzbrūkat karalienei, tad jūs sagaida triumfs, tad jūs pārdosit visus numurus un cs tikšu pie auskariem.

—   Zvana! — iesaucās Reto, mezdamies atpakaļ gultā.

Vecā ieskrēja veikalā, lai saņemtu pircēju. Pēc dažām minūtēm viņa atgriezās ar priekā starojošu seju.

—            Tūkstoš eksemplāru, — viņa tcica, — tūkstoš eksemplāru uzreiz. Lūk, tas ir pieprasījums!

—   Uz kādu vārdu?

—   Es nezinu.

—   Tas jāuzzina, pasteidzieties!

—            O, mums ir laika diezgan: nav nieka lieta noskaitīt, salocīt un iesaiņot tūkstoš eksemplāru.

—           Es tev saku — steidzies drīzāk un paprasi kalpotājam… Vai tas ir kāds kalpotājs?

—   Nē, tas ir komisionārs, pēc izrunas — kāds overnietis.

—   Labi, iztaujā to un paprasi, kurp viņš šos numurus nes.

Aldegonde nekavējās: koka trepes nočīkstēja zem viņas druknajām

kājām un viņas balss skanēja cauri dēļu sienai. Komisionārs atbildēja, ka laikraksti viņam esot jānodod Jaunajā Scntžila ielā, Purvos, grāfam Kaliostro.

Avīžnieks aiz prieka palēcās tā, ka gandrīz vai ielauza gultu. Tad viņš piecēlās un devās pats palīdzēt pie iesaiņošanas. Šos darbus izpildīja vienīgs komijs, kas līdzinājās izbadējušai ēnai un bija plānāks par apdrukāto papīru. Tūkstoš eksemplārus uzlika uz overnieša nesamiem āķiem un tas, salīcis zem savas nastas, pazuda aiz vārtiem.

Reto nosēdās, lai uzrakstītu nākamajam numuram aizrādījumu par šā numura kolosālajiem panākumiem un veltītu dažas rindas augstsirdīgajam labvēlim, kas politiskā pamfleta dēļ paņēma tūkstoš eksemplāru. Monsieur Reto jau apsveica sevi ar tik laimīgu iepazīšanos, kad no jauna sētā nošķindēja zvaniņš.

—             Vēl tūkstoš eksemplāru, — iesaucās Aldegonde, apreibusi no pirmajiem panākumiem. — Ak, monsicur, tas nav nekāds brīnums: ja tiek sadots austrietei, tad visa pasaule ir gatava piekrist.

—           Klusāk, Aldegonde! Klusāk! Nerunā tik skaļi. Austriete ir apvainojums, kas mani varētu novest Bastīlijā, kā tu jau man pareģoji.

—            Kā tad paliek, — pikti noprasīja vccā, — vai viņa ir vai nav austriete?

—            Tas ir tāds vārds, ko mēs, žurnālisti, esam palaiduši pasaulē, bet to nevajag izkladzināt.

Zvans noskanēja jau otrreiz.

—            Ej, paraugies, Aldegonde, cs domāju, ka tic vis nebūs laikraksta pircēji!

—   Un kāpēc jūs tā domājat? — jautāja vecā aizejot.

—           Es nezinu, bet man liekas, ka pie vārtiem stāv ķāds šaubīga izskata cilvēks.

Tomēr Aldegonde gāja atvērt.

Monsicur Reto to vēroja visai uzmanīgi, kas arī saprotams, ņemot vērā visu to, ko par šo kungu un viņa klientūru jau esam teikuši.

Aldegonde atvēra kādam vienkārši ģērbtam cilvēkam, kas apjautājās, vai varētu runāt ar laikraksta redaktoru.

—   Kas jums būtu sakāms? — mazliet neuzticīgi jautāja Aldegonde.

Un viņa nedaudz pavēra vārtus, būdama gatava tos aizcirst mazāko

briesmu gadījumā.

Cilvēks pašķindināja ķešā naudu. Šī metāla skaņa nomierināja vecās sirdi.

—            Es ierados, — viņš tcica, — samaksāt par tiem tūkstoš šīsdienas laikraksta eksemplāriem, ko paņēma grāfam Kaliostro.

—   Ja tā tas ir, tad nāciet vien iekšā!

Svešais ienāca pa vārtiņiem, bet viņš vēl nebija paguvis tos aizvērt, kad kāds otrs apmeklētājs, jauns, stalts un cienīgs pēc izskata, tos pieturēja, teikdams:

—   Atļaujiet, monsicur.

Un, vairāk nekā neteicis, viņš ieslīdēja pakaļ maksātājam, ko bija sūtījis grāfs Kaliostro.

Pcļņaskārā Aldegonde, ko tā bija apbūrusi monētu skaņa, atsteidzās pie sava kunga.

—           Viss iet lieliski, — viņa tcica, — lūk, picci simti livru no tūkstoš eksemplāru noņēmēja.

—            Saņemsim tos ar cicņu, — teica Reto, pārfrāzēdams Larivā viņa jaunākajā darbā.

Un viņš uzvilka diezgan glītus rītasvārkus, ko tam aiz labdarības, vai pareizāk sakot, aiz bailēm bija uzdāvājusi Digazo kundze, no kuras avīžnieks, kopš viņas pēdējā skandāla ar žokeju Estli, saņēma daudz un dažādu dāvanu.

Ienāca grāfa Kaliostro cilvēks, atvēra mazu maisiņu ar sešlivru monētām un noskaitīja simtu, likdams divpadsmit mazās kaudzītēs.

Reto uzmanīgi pārskaitīja un apskatīja, vai naudas gabali ir veseli.

Pārliecinājies, ka rēķini saskan, viņš pateicās, pakvitēja un ar laipnu smaidu atvadījās no maksātāja, apjautādamies, kā klājas grāfam Kaliostro.

Naudas atnesējs pateicās kā par parastu komplimentu un aizgāja.

—           Sakiet grāfam, — nosauca tam vēl pakaļ Reto, — ka esmu gatavs viņam pakalpot pie pirmās vajadzības, un sakiet vēl, lai viņš ir pilnīgi mierīgs, cs protu glabāt noslēpumu.

—            Tas nebūs vajadzīgs, — svešais atbildēja, — grāfs Kaliostro ir pilnīgi neatkarīgs: viņš netic magnētismam, viņš smejas par Mesmēru, kas ar savas amforas propagandu pelna kabatas naudu.

—           Labi, labi, — nomurmināja kāda balss aiz durvīm, — mēs gādāsim, lai arī uz grāfa Kaliostro rēķina var pasmieties.

Un monsicur Reto redzēja ienākam savā istabā kādu personu, kas tam likās vēl šaubīgāka nekā pirmā.

Kā mēs jau teicām, tas bija jauns, spēcīgs cilvēks. Tikai jāšaubās, vai monsicur Reto piekristu mūsu domām par viņa cienīgo izskatu.

Monsicur Reto likās, ka viss viņa skatiens un izturēšanās ir draudīga.

Un patiesi — kreiso roku viņš bija atbalstījis uz zobena, bet labo — uz spieķa roktura.

—          Ar ko es varētu jums pakalpot? — jautāja Reto ar savādām trīsām, kas viņam uznāca katrā neērtā gadījumā.

Un tā kā šādi gadījumi bija diezgan bieži, tad Reto nācās bieži trīcēt.

—   Vai jūs esat monsicur Reto? — jautā svešais.

—  Reto Vilets.

—  No Vijetas?

—  Jā, monsicur.

—  Avīžnieks?

—  Tas pats.

—           Šā raksta autors? — dzedri noprasīja svešais, izvilcis no ķešas vēl gluži svaigu šārīta numuru.

—  Es neesmu šā raksta autors, bet tā publicētājs, — tcica Reto.

—    Labi, tas ir gluži viens un tas pats: ja jums ari nebija dūšas to uzrakstīt, jums tomēr ir pieticis nekaunības to publicēt.

—   Es saku, nekaunības, — dzedri atkārtoja svešais, — jo kā muižnieks cs turu par savu pienākumu ievērot pieklājības robežas arī šinī alā. Bet to, ko es teicu, nevajag saprast burtiski, tāpēc ka tas neizsaka manas domas. Ja es gribētu atklāt savas domas, es teiktu: tas, kurš uzrakstījis šo artiķcli, ir nelietis, un tas, kurš to publicējis, ir nožēlojams nelga.

—   Monsicurl — nobālis iesaucās Reto.

—   Ak, sasodīts, kas par neķītru lietu! — turpināja jaunais cilvēks, ar katru vārdu vairāk iekaisdams. — Bet nu uzklausiet, paskvilist, katrai lietai savs laiks: nupat jūs dabūjāt naudu, bet tagad dabūsit ar spieķi.

—   O, to mēs vēl redzēsim! — iesaucās Reto.

—    Ko mēs redzēsim? — īsi un strupi noprasīja jaunais cilvēks, kas pēc šiem vārdiem devās virsū savam pretiniekam.

Bet tam šī nebija pirmā šāda veida izskaidrošanās. Viņš zināja visus caurumus savās mājās, un viņam vajadzēja tikai apgriezties, lai iespruktu pa mazām durtiņām, aizcērtot tās iebrucēja deguna priekšā, tad sasniegt kādu blakustelpu, no kuras kādas citas durvis izgāja tieši uz pazīstamo Veco Augustīņu ielu.

Nonācis tur, viņš bija drošībā, jo tur tas atrada nelielus vārtiņus, kuros vienmēr bija iekšā atslēga un, atslēdzis tos, viņš likās projām, ko nagi nes.

Bet šī diena nabaga avīžniekam bija īstu bēdu diena, jo tai brīdī, kad viņš jau satvēra atslēgu, tas pa spraugu pamanīja kādu citu vīrieti, kas viņam uztraukumā likās milzīgs kā Hērakls un, ieņēmis nekustīgu, draudošu pozu, likās, uz viņu jau gaidīja, tāpat kā Hcsperīdu pūķis uz zelta ābolu zagļiem.

Reto gribēja mesties atpakaļ, bet jaunais cilvēks ar vienu kājas spērienu bija iztriecis durvis un steidzies tam pa pēdām un tagad, kad Reto, ieraudzīdams postenī otru vīru, kas arī bija bruņojies ar spieķi un zobenu, bija apstājies, jaunajam cilvēkam atlika tikai izstiept roku, lai viņu satvertu.

Reto atradās starp divām ugunīm, vai pareizāk sakot, starp diviem spieķiem. Viņš bija ieslēgts mazā, tumšā, klusā pagalma nostūrī, kas aiz mājas piegūla glābējiem vārtiņiem, pa kuriem viņš būtu varējis izkļūt uz Veco Augustīņu ielu un, ja ccļš būtu svabads — drošībā un brīvībā.

—   Monsicur, es jūs lūdzu, palaidiet mani, — teica Reto jaunajam cilvēkam, kas apsargāja vārtiņus.

—   Monsicur, — iesaucās jaunais cilvēks, kas dzinās pakaļ Reto, — aizturiet šo nelieti.

—   Tas esat jūs, monsicur Tavernī! — iesaucās Šarnī, kas pirmais bija uzmeklējis Reto no Montorgeila ielas puses.

Abiem diviem, lasot no rīta laikrakstu, bija ienākusi prātā viena un tā pati ideja, jo abu sirdis mājoja vienas un tās pašas jūtas. Un, nezinādami viens par otra nodomu, abi bija ķērušies pie šīs idejas īstenošanas.

Tas ir, doties pie avīžnieka, prasīt no viņa gandarījumu un, ja viņš atsacītos, to ar spieķi krietni pārmācīt.

Bet viens otru ieraudzīdami, tie sajuta zināmu nepatiku, jo katrs redzēja otrā, kas bija vadījies no tām pašām jūtām, savu sāncensi.

Tāpēc arī picci vārdi „Tas esat jūs, monsicur Tavernī!" Šarnī mutē skanēja diezgan īgni.

—           Es pats, — atbildēja Filips ar tādu pašu akcentu un paspēra dažus soļus uz avīžnieka pusi, kas lūdzoši izstiepa rokas caur vārtiem. — Tas esmu es, bet man liekas, ka esmu drusku nokavējies. Lai nu kā, ja arī jūs nebūtu tik laipns atvērt man vārtiņus, tad cs vismaz asistēšu pie šīs izrēķināšanās.

—           Izrēķināšanās? — izbijies nomurmināja avīžnieks, — izrēķināšanās, ko jūs kungi runājat! Jūs taču negribēsit mani nožņaugt?

—   O, — iesaucās Šarnī, — tas būtu par daudz.

—           Nē, monsicur, mēs jūs nežņaugsim, mēs jūs vispirms iztaujāsim un tad jau vēlāk redzēsim. Jūs taču, monsicur Tavernī, atļausit, ka es ar šo cilvēku izrēķinos pēc sava prāta?

—            Protams, monsicur, — atbildēja Filips, — jūs pirmais atnācāt un jums ir priekšroka.

—            Jūs, tur, stājieties pie sienas un nekustieties! — uzsauca Šarnī avīžniekam, pamezdams pateicības žestu Filipam. — Tātad, jūs, monsicur, atzīstaties, ka esat uzrakstījuši un publicējuši pret karalieni šo, kā jūs to saucāt, humoresku, kas šorīt parādījusies jūsu laikrakstā?

—   Monsicur, tā nav vērsta pret karalieni.

—   Ak, tā tik vēl trūka!

—           Ak, monsicur, jūs vēl esat ļoti pacietīgs, — tcica Filips, aiz sētas griezdams zobus.

—           Esat bez rūpēm, — atbildēja Šarnī, — drusku pagaidīsim, šis nelga nekā nezaudēs.

—   Jā, — nomurmināja Filips, — bet es arī gaidu savu kārtu.

Šarnī nekā neatbildēja, bet vērsās pie nelaimīgā Reto.

—            Etcnautna, tas ir apgriezts Antuancte… O, nemaz neliedzaties, monsieur… Tā būtu tik taustāma blēdība, ka tai vietā, lai jūs nopērtu vai nogalinātu uz vietas, cs jums tūdaļ norautu ādu pār acīm. Atbildiet skaidri un gaiši, ko cs jums prasu! Vai jūs esat vienīgais šā pamfleta autors?

—   Es nevienu neizdodu, — atbildēja Reto saslicdamics.

—           Labi, tas liecina, ka jums ir līdzzinātājs. Un tas katrā ziņā būs tas pats, kas paņēma šā smērējuma tūkstoš eksemplārus, šis, kā jūs nupat vēl to nosaucāt, grāfs Kaliostro. Labi. Kad jūs būsit samaksājis par sevi, pienāks reize ari grāfam samaksāt.

—       Monsicur, ak monsicur! es viņu nevainoju, — gaudoja Reto, bīdamies nokļūt starp šo abu cilvēku dusmām, neskaitot Filipu, kas bāls aiz niknuma stāvēja pie vārtiem.

—       Bet, — turpināja Šarnī, — tā kā jūs cs sagrābu pirmo, tad jūs arī pirmais maksāsit.

Un viņš pacēla spieķi.

—   Ak, monsicur, — brēca Reto, — ja man būtu zobens!

Šarnī nolaida spieķi.

—       Monsicur Filip, — viņš tcica, — cs jūs lūdzu, aizdodiet šim blēdim jūsu zobenu.

—        O, nē, šim nelietim cs negribu dot savu godīgo zobenu. Ja jums nepietiek ar jūsu spieķi, tad še būs vēl manējais. Diemžēl citādi cs nc jums, ne viņam nevaru izpalīdzēt.

—       Tikai ne spieķi! Sasodīts! — iesaucās Reto izmisis, — ziniet, monsicur, ka es esmu muižnieks.

—      Tad aizdodiet jūsu zobenu man, — tcica Šarnī Filipam, bet savējo nometa pie kājām nobālušajam avīžniekam. — Es ccru, ka man tam vairs nebūs jāpieskaras.

Šoreiz Filipam nebija ko iebilst. Viņš izvilka savu zobenu un pa vārtu spraugu pasniedza Šarnī.

Šarnī palocījies to saņēma.

—      Ak, tu esi muižnieks, — teica viņš, vērsdamies pie Reto, — tu esi muižnieks un tu raksti par Francijas karalieni tādas nelietības!.. Labi, paccl zobenu un pierādi, ka tu esi muižnieks!

Bet Reto nekustējās: varēja domāt, ka viņam ir tikpat bail no zobena, kas gulēja pie kājām, kā no spieķa, kas nupat bija pacēlies pār viņa galvu.

—      Velns un elle! — iesaucās Filips, izvests no pacietības, — atveriet man vārtus!

—      Piedošanu, monsicur, — atbildēja Šarnī, — mums ir norunāts, ka šis cilvēks vispirms būs manā rīcībā.

—   Tad pasteidzieties drīzāk beigt, jo cs gribu drīzāk sākt!

—      Es esmu izmantojis visus līdzekļus, pirms nonācu pie šā pēdējā,— teica Šarnī, — jo pēc manām domām izdalīt spieķa sitienus ir gandrīz tikpat nepatīkami, kā tos saņemt. Bet tā kā monsicur vairāk ciena spieķa sitienus nekā zobena dūrienus, tad es tam pakalpošu pēc viņa vēlēšanās.

Tiklīdz viņš to bija izteicis, kāds skaļš Reto kliedziens pavēstīja, ka Šarnī no vārdiem pārgājis pie darbiem. Pirmajam sitienam sekoja vēl vairāki spēcīgi cirtieni un pēc katra sekoja Reto bļāvieni, kuru stiprums atbilda pāridarījumam.

Uz šiem kliedzieniem atskrēja vccā Aldegonde, bet viņas vaimanām Šarnī piegrieza tikpat maz vērības, kā viņas kunga brēkai.

Beidzot Šarnī, piekusis no pēršanas, apstājās un Reto, piekusis no pēriena, novēlās gar zemi.

—   Nu, monsieur, — teica Filips, — vai jūs pabeidzāt?

—   Jā, — atbildēja Šarnī.

—            Tad atdodiet, lūdzu, manu zobenu, kas jums tik un tā nebija vajadzīgs, un atveriet man vārtus.

—           Monsicurl monsicur! — lūdzās Reto, tagad uzskatīdams par savu aizstāvi to, kurš nupat bija ar viņu izrēķinājies.

—           Jūs taču saprotat, ka cs nevaru atstāt šo kungu aiz vārtiem, — tcica Šarnī, — man viņam ir jāatver.

—            Ak, tā ir slepkavība! — iesaucās Reto. — Klausieties, nogaliniet mani ar jūsu zobena cirtienu, lai drīzāk visam ir beigas!

—             O, tagad jūs varat būt drošs, — atbildēja Šarnī, — esmu pārliecināts, ka monsicur jūs pat neaiztiks.

—            Un jums ir taisnība, — ar augstprātīgi nicinošu skatienu noteica Filips, ienākdams pa vārtiem. — Man nav nekādas patikas. Jūs esat dabūjis pērienu un ar to līdz „Non bis in idem", kā saka juridiskā formula, pagaidām pietiks. Bet vēl atliek pārējie laikraksta numuri un tie ir noteikti jāiznīcina.

—            Pilnīgi pareizi! — iesaucās Šarnī, — jūs redzat, ka labāk ir būt diviem nekā vienam. Es to nudien būtu aizmirsis, bet kā tas nācās, monsicur Tavernī, ka jūs gadījāties pie šiem vārtiem?

—            Lūk, kā, — atteica Filips. — Es iecirknī apjautājos par šā nelieša paņēmieniem. Man izdevās uzzināt, ka viņš laižoties lapās, tiklīdz kāds ķeroties tam pie krāgas. Tad cs painteresējos, kādā veidā šī aizbēgšana notiek, un nodomāju, ka, nenākot pa ielas, bet pa šiem sētas vārtiņiem un tos aizslēdzot, cs notveršu lapsu viņa alā. Tā pati ideja ir ienākusi arī jums prātā, bet tā kā jūs bijāt veiklāks, jūs neesat paguvis saņemt informāciju tik labi kā es. Jūs ienācāt pa galvenajām durvīm, un viņš jums būtu izsprucis, ja laimīgā kārtā cs jau nebūtu bijis priekšā.

—            Es par to esmu ļoti priecīgs! Nāciet, monsicur Tavernī… Šim nelgām mūs jāaizved uz viņa spiestuvi.

—   Mana spiestuve nav še, — tcica Reto.

—   Meli! — draudoši iesaucās Šarnī.

—           Nē, nē, — iesaucās Filips, — jūs redzat, viņam ir taisnība, salikums jau ir izjaukts. Tagad atliek tikai izdevums un tam vajaga būt visam, atskaitot grāfam Kaliostro pārdotos eksemplārus.

—   Nu, tad viņš šo izdevumu lai saplēš mūsu acu priekšā.

—   Lai viņš to sadedzina, tā būs drošāk.

Un Filips, pieņēmis šo gandarījumu, sagrāba Reto aiz pleca un stūma uz veikaliņa pusi.

## XXXI. KĀ DIVI DRAUGI TOP IENAIDNIEKI

Aldegonde, izdzirdusi sava kunga kliedzienus un atrazdama vārtus noslēgtus, bija devusies pie gvardiem.

Bet kamēr viņa vēl nebija atgriezusies, Filips un Šarnī bija paguvuši ar pirmajiem laikraksta numuriem aizkurt uguni un svieda tanī visus pārējos eksemplārus, kas gaiši uzliesmoja.

Abi atriebēji jau ķērās pie pēdējiem eksemplāriem, kad pie pagalma vārtiem parādījās Aldegonde līdz ar gvardiem, kurus pavadīja vesels bars ziņkārīgu pļāpu un slaistu.

Kad uz priekšistabas grīdas nodārdēja pirmie musketu klaudzieni, pēdējais eksemplārs bija sadedzis.

Par laimi Filips un Šarnī zināja ceļu, ko tiem savā neuzmanībā bija parādījis Reto; viņi izmantoja slepeno eju, aizslēdza durvis, izgāja pa mazajiem vārtiņiem uz Veco Augustīņu ielu, ar dubultapgriezienu noslēdza vārtiņus, bet atslēgu iemeta pirmajā notekā, kas gadījās ceļā.

Pa to laiku Reto, kļuvis brīvs, kliedza:

—           Palīgā! laupītāji! slepkavas! Bet Aldegonde, pamanījusi logā kurošās krāsns atspulgu, sauca, ka degot.

Gvardi ienāca istabā. Bet tā kā jaunie cilvēki bija aizgājuši un uguns izdzisusi, viņi neturēja par vajadzīgu turpināt meklēšanu un, atstājuši Reto, kas lika uz muguras degvīna un kampara kompreses, viņi atgriezās savās sardzes telpās.

Bet pūlis, kas bija daudz ziņkārīgāks nekā gvardi, līdz pusdienai *apsēda monsicur Reto sētu, cerēdams, ka varbūt vēl atkārtosies šārīta scēna.

Aldegonde savā izmisumā zaimoja Marijas Antuanctcs vārdu, saukādama to par Austrieti, un cēla vai debesīs grāfu Kaliostro, dēvēdama to par rakstnieku aizstāvi.

Kad Šarnī un Tavernī bija izkļuvuši uz Veco Augustīņu ielas, Šarnī tcica:

—           Monsicur, tagad, kur mūsu soda ekspedīcija ir beigusies, vai es drīkstu cerēt uz to prieku, jums kaut kādā veidā pakalpot?

—   Tūkstošreiz paldies, monsicur, to pašu es gribēju jautāt jums.

—           Pateicos, man šodien Parīzē ir sevišķas darīšanas, kas man prasīs gandrīz visu dienu.

—   Man gluži tāpat, monsieur.

—           Tad atļaujiet no jums atvadīties un vēlreiz pateikties par to godu un laimi, kas man gadījās, jūs sastopot.

—            Atļaujiet man izteikt jums to pašu komplimentu un aizrādīt, ka mana patiesā vēlēšanās būtu, lai viss, kā dēļ jūs šodien esat Parīzē, jums uz vislabāko izdotos.

Un abi šie cilvēki, smaidot ļoti pieklājīgi, atvadījās, kaut gan itin viegli varēja redzēt, ka visi šie pieklājības vārdi nāca tikai no lūpām, nevis no sirds.

Atvadījušies, viņi pagriezās katrs uz savu pusi: Filips devās uz bulvāri, bet Šarnī — upes virzienā.

Abi viņi, divi vai trīs reizes atskatījās, kamēr beidzot pazaudēja viens otru no acīm. Tad Šarnī, kurš, kā jau mēs teicām, aizgāja uz upes pusi, nogriezās pa Borepēra ielu, no Borepēra ielas viņš iegriezās Renāra ielā, tad Lielo Kaucēju ielā, Zanrobēra ielā, Ganu ielā, Anžū ielā, Kāršu ielā, Svētās Katrīnas, Svētā Anastasija un Svētā Ludviķa ielā.

Tad viņš devās uz leju pa Svētā Ludviķa ielu un pagriezās uz Jaunās Scntžila ielas pusi.

Bet tuvojoties tai, viņš ievēroja kādu jaunu cilvēku, kurš nāca augšā pa Svētā Ludviķa ielu un kurš tam likās pazīstams. Divi vai trīs reizes viņš it kā šaubīdamies apstājās, bet drīz vien viņa šaubas izgaisa: pretimnācējs bija Filips.

Filips savukārt bija gājis pa Monkonsē ielu, Lāču ielu, Svētā Lācara, Bēniņu ielu, Grāfa Miķeļa, Veco Odrictas, Bruņotā Vīra un Rožu ielām, pagājis garām Lamonjona pilij un iznācis uz Svētā Ludviķa ielas Svētās Katrīnas Pulka ielas stūrī.

Un tagad abi jaunie cilvēki atradās Jaunās Sentžila ielas galā.

Abi apstājās un skatījās viens otrā ar tādu skatienu, no kura skaidri bija redzamas viņu domas.

Un arī šoreiz viņu domas pilnīgi sakrita: abi tic bija nākuši prasīt gandarījumu Kaliostro.

Sastopoties abiem šc, par to vairs nebija ne mazāko šaubu.

—       Monsicur Šarnī, — tcica Filips, — es jums atstāju pārdevēju, jūs varētu man atkal atstāt pircēju. Es jums ļāvu pastrādāt ar spieķi, ļaujiet man pastrādāt ar zobenu.

—       Monsicur, — atbildēja Šarnī, — jūs man parādījāt šo laipnību tikai tāpēc, ka es ierados pirmais, ne jau nu cita iemesla dēļ.

—       Jā, bet še, — teica Tavernī, — es ierados vienā laikā ar jums, un jau no paša sākuma gribu aizrādīt, ka še jums vairs nedošu tādas priekšrocības.

—        Un kas jums saka, ka cs jums tādas prasu, es aizstāvēšu savas tiesības, tas ir viss.

—   Bet kādas tad, pēc jūsu domām, ir šīs tiesības, monsicur Šarnī?

—       Pieprasīt, lai monsicur Kaliostro sadedzina tos tūkstoš eksemplāru, ko viņš nopirka no šā nelieša.

—        Bet atceraties, monsicur, ka tas biju cs, kam pirmajam ienāca prātā sadedzināt tos Montorgeila ielā.

—       Labi, jūs tos esat sadedzinājis Montorgeila ielā, bet Jaunā Sentžila ielā es tos likšu saplēst.

—       Monsieur, man jums diemžēl visā nopietnībā jāatgādina, ka cs vēlos pirmais nokārtot savu lietu ar grāfu Kaliostro.

—        Viss, ko cs, monsicur, jūsu labā varu darīt, ir uzticēt šo lietu pašam liktenim. Es pasviedīšu gaisā luidoru un, kurš no mums vinnēs, būs pirmais.

—        Pateicos, monsicur, bet man vispār ir maz laimes un varbūt arī šoreiz man būs tā nelaime zaudēt.

Un Filips paspēra soli uz priekšu.

Šarnī to aizturēja.

—       Tik vienu vārdu, monsicur, — viņš teica, — un es ceru, ka mēs sapratīsimies.

Filips strauji pagriezās. Šarnī balsī bija kaut kas draudīgs un tas viņam patika.

—   Ak, — viņš teica. — Nu, lai būtu tā.

—        Ja mēs, lai izšķirtu jautājumu, pie grāfa Kaliostro, vispirms dosimies uz Buloņas mežu, tas vilksies ļoti ilgi, cs to it labi zinu. Bet man liekas, ka tikai šādā veidā var izšķirt mūsu domstarpības. Viens no mums, jādomā, paliks ccļā, bet tam, kurš atgriezīsies, nebūs vairs nc ar vienu jārēķinās.

—       Patiesi, monsieur, jūs nolasāt manas domas, — atbildēja Filips, — tas izšķirs visu. Vai jūs man gribētu norādīt, kur mēs satiksimies?

—  Ja jums, monsicur, mana sabiedrība nav pārāk nepanesama, tad…

—   Atvainojiet?

—       Tad mēs varētu nemaz ncšķirtics. Es liku manai karietei gaidīt mani Karaļa laukumā un tas, kā zināt, ir tikai dažus soļus no šejienes.

—   Un jūs man tanī dotu vietu?

—   Un kā vēl, ar lielāko prieku!

Abi jaunie cilvēki, kas pēc pirmā acu uzmetiena nojauta viens otrā sāncensi un pie pirmās izdevības sanāca naidā, lieliem soļiem devās uz Karaļa laukumu. Padelamila ielas stūrī viņi ieraudzīja Šarnī karieti.

Ncpapūlēdamics aiziet līdz tai, viņš pamāja sulainim. Kariete piebrauca. Šarnī palūdza Filipu iekāpt un kariete aizbrauca Elizejas lauku virzienā.

Pirms iekāpšanas karietē, Šarnī uzrakstīja mazu zīmīti un lika savam sulainim to aiznest uz viņa dzīvokli.

Šarnī zirgi bija labi rikšotāji un nebija vēl pagājusi pusstunda, kad viņi jau bija sasnieguši Buloņas mežu.

Kad Šarnī bija pamanījis piemērotu vietu, viņš lika kučierim apturēt.

Laiks bija jauks, gaiss mazliet dzestrs, bet saule jau izvilināja gaisā pirmo vijolīšu un mežmalā plaukstošo pliederu smaržas.

Cauri pērnā gada kritušajām lapām spraucās zāle, un smilgas šūpoja savas bārķstainās galotnes, bet pāri mūru drupām dzeltenās lefkojas lieca savas smaržīgās galviņas.

—       Kā jums liekas, monsicur Tavernī, vai nav skaists laiks pastaigai? — jautāja Šarnī.

—   Patiesi skaists laiks, monsicur!

Un abi izkāpa.

—   Dofēn, brauc projām! — tcica Šarnī savam kučierim.

—    Monsicur, — ieminējās Tavernī, — varbūt nebija īsti pareizi, ka jūs aizsūtiet projām savu karieti: vienam no mums tā varētu noderēt atgriežoties.

—   Vispirms, monsicur, — teica Šarnī, — diskrēciju, pilnīgu diskrēciju par visu šo lietu. Tiklīdz to atklāsim kādam sulainim, tad rīt jau tā būs galvenais sarunu temats visā Parīzē.

—   Kā jums tīk, monsicur, bet šis lāga vīrs, kas mūs atveda šurp, droši vien jau ir nopratis, ap ko lieta grozās. Šie ļaudis pārāk labi pazīst muižnieku paražas, lai nešaubītos, ka tādos gadījumos, kad tie liek sevi vest uz Buloņas vai Vensēnas, vai Satorī mežu, tas nav tikai vienkārši pastaigas dēļ. Tāpēc cs atkārtoju: jūsu kučieris tik un tā zina, ap ko lieta grozās. Pieņemsim, ka viņš pašreiz vēl nekā nezina. Tomēr viņš redzēs vai nu mani, vai jūs ievainotu, varbūt pat nodurtu un, kaut arī mazliet vēlāk, sapratīs, kas ir noticis. Tāpēc, vai nebūtu labāk viņu aizturēt, lai aizvestu to no mums, kas pats nevarēs aiziet, nekā palikt jums, vai atstāt mani še bez palīga mežā?

—   Jums taisnība, monsicur, — atbildēja Šarnī.

Tad pagriezies pret kučieri, viņš uzsauca:

—   Dofēn, apturiet! Jūs gaidīsit uz mums šepat!

Dofēns jau bija noģidis, ka viņu sauks atpakaļ: viņš nebija mudinājis zirgus un to vēl bija iespējams sakliegt.

Dofins apturēja zirgus un, tā kā viņš, kā to jau paredzēja Filips, bija nopratis, kas še notiks, pagriezās uz sēdekļa tā, lai caur puskailo koku zariem varētu noskatīties asiņainajā spēlē, kurā viņa kungs bija viens no aktieriem.

Pamazām Filips un Šarnī iedziļinājās mežā un pēc piecām minūtēm viņus tik tikko vairs varēja saskatīt zilganajā dūmakā, kas nogula līdz apvārsnim.

Filips, kas gāja pirmais, drīz vien atrada kādu četrstūrainu laukumiņu, kur zeme bija sausa un cieta un kurš brīnišķīgi labi noderēja tam nolūkam, kādā viņi bija ieradušies.

—   Nezinu, kādas ir jūsu domas, monsicur Šarnī, — teica Filips, — bet man liekas, ka šī vieta ir laba.

—   Lieliska, monsieur, — atbildēja Šarnī, nomezdams svārkus.

Arī Filips nometa zemē cepuri un svārkus, un izvilka zobenu.

—    Monsieur, — tcica Šarnī, kura zobens vēl atradās makstī, — kuram katram citam es teiktu: „Kavalier, sakiet tikai vienu vārdu, ja arī nc atvainošanos, tad kādu laipnību, un mēs būtu labākie draugi… bet jums, drošprātim, kas atgriežas no Amerikas, no zemes, kur tik labi prot cīnīties… jums es to nevaru…"

—    Arī es, — atbildēja Filips, — kuram katram citam teiktu: „Monsicur, varbūt cs attiecībā pret jums neesmu bijis korekts". Bet jums,

drošsirdīgajam jūrniekam, kura varoņdarbu viņvakar apbrīnoja viss galms, jums, monsicur Šarnī, cs nekā cita nevaru teikt, kā tikai: „Grāfa kungs, parādiet man to godu un stājieties pozīcijā."

Grāfs palocījās un izvilka savu zobenu.

—           Monsieur, — teica grāfs, — man liekas, ka mēs ne viens, ne otrs neesam īsti skaidrībā par mūsu strīda patiesajiem iemesliem.

—  Es jūs nesaprotu, monsicur grāf, — atteica Filips.

—           O, gluži otrādi, monsieur, jūs mani saprotat un pie tam vēl ļoti labi. Tā kā jūs nākat no zemes, kur nav parasts melot, jūs, sacīdami, ka mani nesaprotot, nosarkāt.

—   Sargies! — iesaucās Filips.

Zobeni sakrustojās.

Jau pirmajā gājienā Filips juta, ka viņš ir daudz pārāks par savu pretinieku. Tomēr šī pārliecība nedivkāršoja viņa sparu, bet, likās, padarīja to pilnīgi vienaldzīgu.

Sī pārākuma apziņa ļāva Filips saglabāt visu viņa aukstasinību un drīz vien viņa spēle kļuva tik mierīga, it kā viņš būtu paukošanās zālē un zobena vietā viņam rokā būtu rapieris.

Filips pagaidām tikai aizstāvējās, un kaut gan cīņa jau ilga kādu minūti, viņš vēl nebija devis nevienu cirtienu.

—           Jūs mani saudzējat, monsieur, — tcica Šarnī, — vai drīkstu zināt, kāpēc?

Un maskēdams kādu ātru māņu kustību, viņš uzbruka Filipam.

Bet viņš ar pretsitienu, kas bija vēl straujāks, atsita viņa zobenu un dūriens bija gājis secen.

Kaut gan Tavernī pretsitiens bija aiznesis Šarnī zobenu sāņus, viņš tomēr nedomāja izmantot šo mirkli uzbrukumam.

Šarnī taisīja vēl vienu izlēcienu, bet Filips to atsita ar vienkāršu parādi, un Šarnī bija spiests žigli atkāpties izejas stāvoklī.

Šarnī bija jaunāks un daudz straujāks. Viņam palika kauns, redzot pretinieka mieru un jūtot, ka pašam asinis verd, viņš gribēja salauzt šo pretinieka mieru.

—           Es jau jums teicu, monsieur, ka mēs ne viens, ne otrs neesam skaidrībā par mūsu ķildas īstajiem iemesliem.

Filips klusēja.

—           Es jums pateikšu īsto iemeslu: šis strīdus nāk no jums un jūs esat tā iesācējs, jūs greizsirdības dēļ meklējāt šo ķildu.

Filips neatbildēja.

Jo mierīgāks bija Tavernī, jo vairāk iekarsa Šarnī.

—            Klausieties, — viņš sauca, — kādu spēli jūs spēlējat, monsieur Tavernī? Vai jūs gribat nogurdināt manu roku? Tā būtu kalkulācija, kas nav jūsu cienīga. Velns lai parauj! Nu, noduriet mani, ja varat, vai vismaz noduriet mani, kārtīgi aizstāvēdamies!

Filips papurināja galvu.

—      Jā, monsicur, — viņš tcica, — jūsu pārmetums man ir pelnīts: es meklēju ķildu, es rīkojos nepareizi.

—       Par to tagad, monsicur, nav vairs runa: jums ir zobens rokā. Izmantojiet to citai vajadzībai, nevien tikai aizstāvoties, vai arī, ja jūs man neuzbrūkat labāk, tad vismaz aizstāvieties sliktāk.

—       Monsicur, — atkārtoja Filips, — man ir tas gods jau otru reizi jums aizrādīt, ka esmu kļūdījies un to tagad nožēloju.

Bet Šarnī bija pārāk iekaisis, lai saprastu sava pretinieka labvēlību — viņš to uzskatīja par apvainojumu.

—       Ak! — teica Šarnī, — es saprotu: jūs gribat izlikties pret mani augstsirdīgs. Tas, lūk, ir tas āķis. Vai tā nav, kavalier? Un tad šovakar vai rīt jūs pastāstīsit dažai daiļai dāmai, ka esat ar mani sastapies divkaujā un uzdāvinājis man dzīvību.

—       Grāfa kungs, — tcica Filips, — man liekas, ka jūs patiesi sākat zaudēt jēgu.

—      Jūs gribējāt nodurt monsicur Kaliostro, lai izpatiktu karalienei, vai ne tā? Un lai vēl vairāk izpatiktu karalienei, jūs gribat nogalināt arī mani, bet tikai ar izsmieklu.

—      Lūk, tas jau bija par daudz, — iesaucās Filips, saraukdams pieri,— šis vārds pierāda, ka jūsu sirds nav tik cēla, kā es to biju iedomājies.

—       Nu labi, tad caurduriet šo sirdi! — teica Šarnī, atsegdamies tieši tai brīdī, kad Filips taisīja izlēcienu.

Zobens noslīdēja gar sāniem, atvērdams asiņainu vagu zem Šarnī smalkā audekla krekla.

—       Beidzot cs esmu ievainots! — Šarnī priecīgi iesaucās. — Ja nu es vēl tagad jūs noduru, tad būšu nospēlējis skaistu lomu.

—       Pietiek, — noteikti tcica Filips. — Jūs, monsicur, patiesi esat traks. Mani jūs nenogalināsit un jūsu loma būs pavisam vulgāra, jo jūs būsit ievainots bez jēgas, bez iemesla, un mēs paši nezināsim, kāpēc esam cīnījušies.

Te Šarnī no priekšas tik ātri dūra, ka šoreiz Filips to tikai ar mokām atvairīja, bet, atsitis Šarnī cirtienu, viņš ar nākamo vēzienu aizsvieda pretinieka zobenu desmit soļus no cīņas vietas.

Tūdaļ viņš devās turp un ar papēdi pārlauza zobenu.

—       Monsicur Šarnī, — viņš tcica, — jums nemaz man nevajadzēja pierādīt, cik jūs esat vīrišķīgs. Jūs mani laikam ļoti nosodāt, ka cīnījāties pret mani ar tādu niknumu?

Šarnī neatbildēja, viņš acīmredzot kļuva bālāks.

Filips nogaidīja dažas sekundes, lai sagaidītu no tā vai nu atzīšanos, vai noliegšanu.

—       Nu redziet, monsieur, — viņš teica, — liktenim ir labpaticis, ka mēs topam ienaidnieki.

Šarnī sagrīļojās. Filips piesteidzās, lai to atbalstītu, bet grāfs atstūma viņa roku.

—   Pateicos, — viņš tcica, — cs ccru sasniegt manu karieti.

—   Tad ņemiet vismaz šo mutautiņu, lai apturētu asinis.

—   Labprāt.

Un viņš paņēma mutautiņu.

—           Atspiedieties uz manu roku, monsicur. Pie pirmā akmeņa, jūs šādi grīļodamies, paklupsit un kritiens sagādās jums gluži nevajadzīgas ciešanas.

—  Zobens ir ķēris tikai miesu, — teica Šarnī. — Krūtīs cs nekā nejūtu.

—   Jo labāk, monsicur.

—   Es ccru drīz izveseļoties.

—             Vēl jo labāk, monsicUr. Bet ja jūs gribat pasteidzināt šo izveseļošanos, lai atsāktu cīņu, tad cs brīdinu jūs, ka grūti nāksies jums uzskatīt mani par savu ienaidnieku.

Šarnī gribēja ko teikt, bet vārdi apklusa tam uz lūpām: viņš sagrīļojās un Filips tik tikko vēl paguva to uztvert savās rokās.

Tad viņš to pacēla kā bērnu un paģībušu aiznesa līdz viņa karietei.

Dofēns, kas pa koku starpu bija visu redzējis, steidzās pabraukt pretī, tā saīsinādams ceļu.

Šarnī tika novietots karietē, un viņš ar galvas mājienu pateicās Filipam.

—   Brauciet soļos, kučier! — teica Filips.

—   Un jūs, monsicur? — nomurmināja ievainotais.

—   O, nebēdājiet par mani.

Un savukārt palocījies, viņš aizvēra durvis.

Filips noskatījās, kā kariete lēnām aizbrauca un pazuda kādas alejas līkumā, tad viņš pa taisnāko ceļu devās uz Parīzi.

Vēl pēdējo reizi atskatījies, viņš ieraudzīja, ka nu kariete neuzņēma ceļu uz Parīzi, kā viņš, bet nogriezās uz Versaļu un drīz vien pazuda aiz kokiem. Un Filipam pēc dziļas pārdomas no sirds dziļumiem izlauzās šie četri vārdi:

—   Viņai tā būs žēl!

## XXXII. SENTŽILA IELĀ

Pie sargu mājiņas Filips atrada kādu publisku karieti un iekāpa tajā.

— Uz Jauno Sentžila ielu, — viņš teica kučierim, — bet pasteidzieties!

Cilvēks, kas nule cirties zobeniem un izskatās kā uzvarētājs, cilvēks, kura staltais, spēcīgais stāvs norāda uz viņa dižciltību, cilvēks, kas ģērbies kā pilsonis, bet kuram ir īsta kareivja stāja, bija diezgan iespaidīga parādība, lai uzmudinātu lāga vīru, kura pātaga, ja arī nevarēja sacensties

83-9- ar Neptūna trijžuburi, šo pasaules scepteri, tomēr Filipa acīs bija diezgan svarīgs amata rīks.

Par divdesmit četriem sū kučieris iznīcināja attālumu no nogādāja Filipu Jaunajā Sentžila ielā pie grāfa Kaliostro pils.

Sīs pils āriene bija ļoti vienkārša, ieturēta stingrās majestātiskās līnijās, kā vairums Ludviķa XIV laika celtņu, pēc juceklīgajām marmora un ķieģeļu kaudzēm, kas iezīmēja Ludviķa XIII valdīšanas laiku pēc Renesanses.

Liela kariete, kurā bija iejūgti divi skaisti zirgi, šūpojās uz savām elastīgajām atsperēm pils pagalmā.

Kučieris uz bukas snauda savā lielajā lapsādas kažokā, divi sulaiņi, viens no tiem apbruņojies ar lielu medību nazi, klusēdami pastaigājās pa terasi.

Izņemot šīs personas, pilī nebija redzamas nekādas citas dzīvības zīmes.

Filipa fiakram bija pavēlēts iebraukt pagalmā, un lai gan tas bija tikai vienkāršs fiakrs, šveicars tūdaļ atvēra čīkstošos, masīvos vārtus.

Filips izlēca no ekipāžas un, uzkāpis terasē, noprasīja abiem sulaiņiem reizē:

—  Kur ir monsicur grāfs Kaliostro?

—   Monsicur, grāfs grib izbraukt, — atteica viens no sulaiņiem.

—           Tad man ir vēl vairāk iemesla pasteigties, — teica Filips, — jo man jārunā ar grāfu pirms viņš ir aizbraucis. Pieteiciet kavalieri Filipu Tavernī.

Un viņš tik cicši sekoja sulainim, ka gandrīz vai vienlaikus ar to nonāca salonā.

—           Kavalieris Filips Tavernī!' — atkārtoja kāda dziļa patīkama balss. — Lūdziet ienākt.

Filips iegāja, bet šī balss viņā pamodināja savādas sajūtas, kaut gan tā bija maiga un mierīga.

—            Atvainojiet, monsicur, — teica Filips, sveicinādams kādu liela auguma, ļoti spēcīga un svaiga izskata vīrieti, kas nebija neviens cits, kā tā pati persona, kuru jau tikām redzējuši maršala Rišeljē mielastā, pie Mesmēra amforas, Olīvas jaunkundzes istabā un Operas ballē.

—  Jums piedot, monsicurl Kāpēc?

—  Tāpēc, ka es aizkavēju jūs izbraukt.

—  Jums vajadzētu atvainoties, ja jūs būtu ieradies vēlāk, kavalier.

—  Kāpēc tā?

—  Tāpēc, ka es jūs gaidīju.

Filips sarauca pieri.

—  Kā, jūs mani gaidījāt?

—  Man paziņoja par jūsu vizīti.

—  Par manu vizīti jums ir paziņots?

—           Jā gan, pirms divām stundām. Būs apmēram stunda vai divas stundas, kad jūs gribējāt ierasties še, bet kāds no jūsu gribas neatkarīgs starpgadījums aizkavēja jūsu nodomu īstenot.

Filips sažņaudza dūres, viņš juta, ka šis cilvēks iegūst pār viņu savādu varu.

Bet Kaliostro nelikās ne redzam Filipa nervozās kustības.

—   Es lūdzu, monsicur Tavernī, piesēdiet.

Un viņš pabīdīja Filipam kādu atzveltnes krēslu, kas stāvēja kamīna tuvumā.

—   Šis krēsls te jums jau bija nolikts, — viņš piebilda.

—           Tas ir tikai tāds pamiers pa jokam, monsieur grāf, — tcica Filips, mēģinādams pieņemt tikpat mierīgu toni, kāds bija saimniekam, kaut gan viņš nevarēja apspiest savas balss vieglu drebēšanu.

—   Es nejokoju, monsicur: kā jau es jums teicu, cs jūs gaidīju.

—            Nu, tad tas būs blēņu pamiers, monsicur; ja jūs esat gaišreģis, es neesmu nācis šurp, lai pārbaudītu jūsu pārdabīgās spējas; ja jūs esat gaišreģis, tad jo labāk tas ir jums, jo tādā gadījumā jūs jau zināt, ko cs jums gribu teikt, un jau laikus meklēt patvērumu.

—           Patvērumu… — atsāka grāfs ar īpatu smaidu uz lūpām, — no kā tad man būtu jāpatveras? Lūdzu, pasakiet!

—   Ja jau jūs esat gaišreģis, tad uzminiet.

—            Labi. Jums par patikšanu cs gribu aiztaupīt jums tās pūles izskaidrot man jūsu vizītes iemeslus. Jūs esat ieradies uzsākt ar mani ķildu.

—   Jūs to jau zināt?

—   Bez šaubām.

—   Tad jūs arī zināt, kāda iemesla dēļ? — iesaucās Filips.

—           Jā, karalienes dēļ. Un tagad, monsicur, ir jūsu reize. Turpiniet, es klausos.

Šie pēdējie vārdi jau vairs nebija teikti mājastēva laipni pieklājīgā tonī, bet dzedrā un strupā pretinieka balsī.

—  Jums taisnība, monsicur, — noteica Filips, — un tā arī būs labāk.

—   Nu, tad jau lieta iegrozās pavisam labi.

—   Monsicur, ir kāds zināms pamflets…

—   Ir daudz pamfletu, monsieur.

—   Ko publicējis kāds zināms avīžnieks…

—   Ir daudz avīžnieku, monsieur.

—            Uzgaidiet — šis pamflets… ar avīžnieku, nodarbosimies drusku vēlāk.

—           Atļaujiet jums pateikt, — piebilda Kaliostro, smaidīdams, — jūs ar viņu jau esat nodarbojies.

—           Jā gan. Tātad, kā cs jau tcicu, ir kāds zināms pamflets, kas vērsts pret karalieni.

Kaliostro pamāja.

—   Jūs zināt šo pamfletu?

—   Jā, monsicur.

—   Jūs to esat nopircis tūkstoš eksemplāros.

—   Es nenoliedzu.

—   Par laimi šie tūkstoš eksemplāri nav nonākuši jūsu rokās.

—   Kā jūs, monsicur, nākat uz šādām domām? — jautāja Kaliostro.

—           Tāpēc, ka cs sastapu jūsu komisionāru, kas nesa laikrakstu paku, atpirku viņam tos un liku aiznest uz manu dzīvokli, kur manam sulainim tos vajadzēja saņemt.

—   Kāpēc jūs savas lietas paši nenovedat līdz galam?

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Es gribu teik1 , ka tad tās vismaz būtu labāk izdarītas.

—            Es savu lielu nenovedu galā tāpēc, ka, kamēr mans sulainis nodarbojās ar jūsu īpatnās bibliomānijas iekāroto tūkstoš eksemplāru pievākšanu, es pats iznicināju pārējos.

—            Tātad jūs esat pārliecināts, ka man domātie tūkstoš eksemplāru atrodas pie jums?

—   O, par to cs esmu drošs.

—  Jūs maldāties, monsicur.

—            Kā, — iesaucās Filips, juzdams, ka viņa sirds sažņaudzas, — un kādēļ gan lai tie tur nebūtu?

—           Tāpēc, ka viņi ir še, — mierīgi atteica grāfs, atbalstīdamies pret kamīna apmali.

Filips draudīgi pacēla roku.

—            Ak, un jūs domājat, — tcica grāfs, tikpat flegmātisks kā Nestors, — jūs domājat, ka es, kā jūs sakāt gaišreģis, ļautu izspēlēt ar sevi šādu joku? Jūs domājat, ka esat bijis asprātīgs, uzpirkdams komisionāru, vai ne tā? Nu, lūk, man ir intendants un šim intendantam arī bija sava ideja. Es par to viņam samaksāju. Un, lūk, šis intendants, jo gaišreģa intendantam arī jāprot paredzēt; es saku, šis intendants paredzēja, ka jūs ieradīsities pie avīžnieka, ka jūs sastapsit komisionāru, un ka jūs to uzpirksit. Tāpēc viņš sekoja komisionāram un piespieda to atdot jūsu iedoto naudu; vīrs nobijās un tai vietā, lai dotos uz jūsu dzīvokli, sekoja manam intendantam. Jūs neticat?

—  Es neticu.

—            „Vidc pedes. vide manus", tcica Jēzus neticīgajam Tomam. Es jums, monsicur Tavernī, saku: skatieties skapī un aptaustiet brošūras!

Pie šiem vārdiem viņš atvēra kādu brīnišķīgiem griezumiem rotātu skapi un lielajā atvilktnē parādīja nobālušajam Filipam iesaiņotus tūkstoš eksemplārus, kas vēl svaigi oda pēc spiestuves.

Filips pavirzījās tuvāk grāfam, kas pat nepakustējās, kaut gan kavaliera izturēšanās kļuva stipri draudoša.

—           Monsicur, — tcica viņš, — man šķiet, jūs esat drošsirdīgs cilvēks, un es esmu ieradies prasīt jums gandarījumu ar zobenu rokā.

—   Gandarījumu, par ko? — jautāja Kaliostro.

—            Par to, ka esat apvainojis karalieni, jo jūs viņu esat apvainojis, paturēdams kaut vienu šā pamfleta eksemplāru.

—           Monsicur, — tcica Kaliostro, nemainīdams pozu, — man tiešām žēl, ka jūs esat tik maldīgos ieskatos. Es mīlu visas jaunākās ziņas, skandalozus notikumus, pārdabīgas lietas. Es vācu kolekcijas, lai vēlāk varētu atcerēties visus tos tūkstoš sīkumus, kas man citādi aizmirstos. Es nopirku šo laikrakstu, bet vai pirkšanā saskatāms karalienes apvainojums?

—  Jūs esat apvainojis mani!

—  Jūs?

—  Jā, mani, monsicur, saprotiet mani!

—   Godavārds, to nu es nesaprotu.

—           Es jums prasu, kas jūs dzina ar tādu ietiepību pirkt šo neģēlīgo smērējumu?

—  Es jau jums teicu — mana vākšanas mānija.

—   Godīgs cilvēks, monsicur, nevāc neķītrības.

—           Piedodiet, monsicur, bet par šo brošūru es esmu citādās domās nekā jūs. Tas varbūt ir gan pamflets, bet ne jau neķītrība.

—  Tad vismaz jūs piekritīsit, ka tic ir meli.

—            Jūs vēlreiz maldāties, monsicur, karaliene patiesi ir bijusi pie Mesmēra.

—  Tā nav taisnība, monsicur.

—   Vai jūs ar to gribat teikt, ka es meloju?

—  Es ne tik vien gribu teikt, es to saku.

—            Labi, ja tā, tad es jums atbildēšu ar vienu vārdu: es viņu tur redzēju.

—  Jūs viņu tur redzējāt?

—  Tāpat, monsicur, kā es tagad redzu jūs.

Filips raudzījās savam pretiniekam sejā, viņš gribēja ar savu maigo, atklāto, cēlo skatienu cīnīties ar Kaliostro skatiena kvēli, bet viņš šai cīņā drīz pagura un novērsās, iesaukdamies:

—   Un tomēr cs apgalvoju, ka jūs melojat.

Kaliostro paraustīja plecus, it kā viņu būtu apvainojis kāds, kas ir jucis prātā.

—  Vai jūs nedzirdat, — dobji jautāja Filips.

—            Gluži otrādi, monsicur, cs neesmu pazaudējis ne vārda no tā, ko jūs teicāt.

—  Labi. Vai jūs nezināt, ko maksā šāds apvainojums?

—            O, jā, monsicur, — atbildēja Kaliostro. — Ir taču kāds franču sakāmvārds, kas saka, ka apvainojums maksā pļauku.

—  Labi. Es tikai brīnos par vienu lietu.

—  Par kādu?

—          Ka līdz šim vēl ncesu redzējis jūsu roku paceļamies pret manu seju, kaut gan jūs esat muižnieks un pazīstat šo franču sakāmvārdu.

—            Pirms es biju muižnieks un pirms es iemācījos šo franču sakāmvārdu, Dievs mani radīja par cilvēku un pavēlēja man mīlēt manu tuvāko.

—   Tātad jūs atsakāties dot man gandarījumu ar zobenu rokā?

—   Es maksāju tik to, ko esmu parādā.

—   Tad jūs man gan dosit gandarījumu citādā veidā.

—   Kādā?

—            Es pret jums neizturēšos sliktāk, kā to var darīt muižnieks ar muižnieku, tomēr es pieprasu, lai jūs sadedzinātu manā klātbūtnē visus tos eksemplārus, kas glabājas jūsu atvilktnē.

—   Un cs to noraidu?

—   Pārdomājiet.

—   Tas jau ir pārdomāts.

—   Jūs mani piespiedīsit rīkoties ar jums tāpat kā ar avīžnieku.

—            Ak, spieķis! — teica Kaliostro smiedamies, bet nekustējās nc no vietas, it kā viņš būtu bijis kaut kāda statuja.

—   Ne vairāk, nc mazāk, monsicur, kāpēc jūs nesaucāt savus ļaudis?

—           Es? Eita nu, kāpēc lai es sauktu savus ļaudis? Tas uz viņiem nemaz neattiecas. Es pats nokārtošu savas darīšanas, jo esmu par jums daudz stiprāks. Jūs neticat? Es to apzvēru. Tātad pārdomājiet savukārt. Jūs man gribat tuvoties ar spieķi? Es jūs paņemšu aiz kakla un vidukļa un aizsviedīšu desmit soļu attālumā, un to, iegaumējiet labi, cs atkārtošu tik ilgi, kamēr vien jūs man uzbruksit.

—   Tātad angļu lordu spēle. Labi, monsicur Hērakl, cs pieņemu.

Un Filips traks aiz niknuma metās virsū Kaliostro. Bet tas pēkšņi

izstiepa rokas kā divus tērauda tverekļus, sagrāba kavalieri aiz skausta un jostas un gluži apdullušu nometa uz kāda dīvāna spilveniem, kas stāvēja zāles kaktā.

Pēc šā spēka darba viņš atkal ieņēma pie kamīna savu agrāko pozu, it kā nekas nebūtu noticis.

Bāls un ar putām uz lūpām, Filips piecēlās, bet tad mierīgs, stāvokli apsvērdams, atguva pašsavaldīšanos.

—            Patiesi, monsicur, — tcica kavalieris, — jums ir četru vīru spēks, tikai jūsu loģika nav tik stipra kā jūsu roka. Tā apiedamics ar mani, jūs aizmirstat, ka tagad pazemots, uzvarēts un jūsu mūžīgs ienaidnieks, cs izmantošu savas tiesības un teikšu jums: „Grāf, zobenu rokā, vai arī cs jūs nogalināšu!"

Kaliostro pat nedomāja kustēties.

—   Es jums saku, ņemiet zobenu vai jūs būsit līķis! — tcica Filips.

—           Jūs vēl neesat man diezgan tuvu, monsicur, lai es ar jums rīkotos tāpat kā pirmo reizi, — atbildēja grāfs, — bet es nekādā ziņā nepieļaušu, ka jūs mani ievainotu vai pat nogalinātu, kā šo nabaga Zilbēru.

—            Zilbēru! — iesaucās Filips sagrīļodamies. — Kas tas par vārdu, ko jūs minat?

—   Par laimi jums šoreiz nav muskete, bet tikai zobens.

—   Monsieurl — iesaucās Filips, — jūs minējāt kādu vārdu…

—   Kas jūsos pamodina drausmīgas atmiņas.

—   Monsicurl

—    Kādu vārdu, ko jūs cerējāt nekad vairs nedzirdēt, tāpēc ka toreiz, kad jūs viņu Azoru salās Zilajā grotā nogalinājāt, jūs ar šo nabaga zēnu bijāt divatā.

—   Aizstāvieties! aizstāvieties! — sauca Filips.

—    Ak, ja jūs zinātu, — teica Kaliostro, skatīdamies uz Filipu, — ja jūs zinātu, cik viegli ir izsist jums no rokas zobenu.

—   Ar jūsējo?

—   Jā, vispirms jau ar manējo, ja vien es gribētu.

—   Nu redzēsim… to mēs vēl redzēsim!..

—   O, to es neriskēšu, man ir drošāks līdzeklis.

—    Pēdējo reizi es jums saku: zobenu rokā vai jūs esat līķis! — iesaucās Filips un gāzās virsū Kaliostro.

Bet grāfs, kuram draudēja Filipa zobens, kas atradās tikai dažus sprīžus no viņa krūtīm, izrāva no ķešas nelielu flakonu, atkorķēja to un iešļāca pudelītes saturu Filipa sejā.

Tiklīdz tas bija noticis, kavalieris sagrīļojās, zobens tam izslīdēja no rokas, viņš apgriezās riņķī un nokrita uz ceļiem, it kā kājām vairs nebūtu spēka saturēt ķermeni, tad viņš uz dažām sekundēm nebija vairs spējīgs ne ko sajēgt, nc apjaust.

Kaliostro to satvēra, lai viņš nepakristu, iebāza viņa zobenu atpakaļ makstī, nosēdināja kādā atzveltnes krēslā un nogaidīja, kamēr viņš atkal bija nācis pie sajēgas.

—     Jūsu vecumam, kavalier, šādas muļķības vairs nepiestāv, — viņš teica, — beidziet reiz uzvesties kā puika un uzklausiet mani!

Filips nopurinājās, saņēmās un, atvairījis mistiskās bailes, kas tam uzmācās, nomurmināja:

—    Ak, monsicur, monsicur, vai tos jūs saucat par muižnieka vārda cienīgiem ieročiem?

Kaliostro paraustīja plecus.

—    Jūs vienmēr atkārtojat vienu un to pašu, — viņš teica. — Kad mēs, muižnieki, atveram muti un pasakām šo vienu vārdu — muižnieks, tad, liekas, vairāk nekā nevajag. Nu, apskatīsim, ko jūs saucat par muižnieka ieročiem. Vai tas ir jūsu zobens, kas jums šoreiz pret mani tik slikti pakalpoja? Vai tā ir jūsu muskete, kas jums tik labi pakalpoja pret Zilbēru? Kas tas ir, monsicur, kas ļauj vienam cilvēkam būt pārākam par otru? Vai jūs domājat, ka tas ir šis skanīgais vārdiņš — muižnieks? Nē. Vispirms tas ir prāts, tad spēks un beidzot — zināšanas. Lūk, visu to es pielietoju pret jums: ar prātu cs atvairīju jūsu apvainojumus, jo cerēju, ka jūs mani uzklausīsit; ar spēku cs atvairīju jūsu spēku, ar savu zināšanu es satriecu jūsu fiziskos un garīgos spēkus; tagad man atliek tikai pierādīt, ka, ierazdamies še ar draudiem uz lūpām, jūs esat pieļāvis divas kļūdas. Vai jūs gribētu parādīt man to godu mani uzklausīt?

—        Jūs mani esat iznīcinājis, — tcica Filips, — es nevaru pat pakustēties. Jūs esat paralizējis manus muskuļus, manu prātu un jūs man prasāt, vai es gribu jūs uzklausīt, kad cs citādi nemaz nevaru.

Tad Kaliostro paņēma kādu zelta flakonu, ko uz kamīna turēja rokās mazs bronzas Eskulaps.

—  Ieelpojiet, monsicur, no šā flakona, — viņš teica maigi un cēli.

Filips paklausīja: migla, kas bija nogulusi pār viņa saprātu, izgaisa.

Viņam likās, ka saule iespīdētu viņa smadzenēs, jo visas viņa domas kļuva brīnišķīgi gaišas.

—  Jā, cs jūtos kā no jauna piedzimis, — viņš teica.

—  Un jūs jūtaties labi, tas ir, brīvs un spēcīgs?

—  Jā.

—  Un gaiši atceraties pagātni?

—   O, jā.

—       Tā kā man ir darīšana nevien ar sirsnīgu, bet arī saprātīgu cilvēku, šī atmiņa, kas jūsos atgriežas, nostāda man labvēlīgā gaismā visu to, kas nupat noticis starp mums.

—  Nē, — atbildēja Filips, — jo es aizstāvēju kādu svētu principu.

—  Ko tad jūs aizstāvējāt?

—  Es aizstāvēju monarhiju.

—  Jūs aizstāvējāt monarhiju?

—  Jā, es.

—        Jūs, cilvēks, kas devies uz Ameriku cīnīties par republiku. Ak, Dievs, esiet taču atklāts! Vai nu tā nav nekāda republika, ko jūs aizstāvējāt tur, vai arī tā nav nekāda monarhija, ko jūs aizstāvat še.

Filips nolaida acis, viņam likās, ka bezgalīgas elsas salauzīs viņa sirdi.

—        Mīliet, — turpināja Kaliostro, — tos, kas jūs nicina; mīliet tos, kas jūs aizmirst; mīliet tos, kas jūs pieviļ: tas ir visu cēlo garu liktenis tikt pieviltiem viņu viscēlākās jūtās, tas ir Kristus likums, atmaksāt ļaunu ar labu! Jūs, monsicur, Tavernī, esat kristīgs cilvēks.

—        Monsicurl — iesaucās Filips, izbijies, redzēdams, ka Kaliostro tikpat viegli atsedz tagadni kā pagātni, — neviena vārda vairāk! Ja arī es neaizstāvēju karaļa varu, es aizstāvēju karalieni, tas ir, cienījamu un nevainojamu sievieti, kuru cienīs vēl tad, kad viņas vairs nebūs, jo dienišķais likums pavēl aizstāvēt vājos.

—       Vājos! Vai jūs arī karalieni pieskaitiet pie vājiem? Karalieni, kuras priekšā divdesmit astoņi miljoni loka savus ccļus? Ko nu jūs runājat!

—  Monsicur, viņu apmelo.

—  No kā jūs to zināt?

—  Es tam gribu ticēt.

—  Vai jūs domājat, ka jums uz to ir tiesības?

—  Bez šaubām.

—  Labi, tad man ir tādas pašas tiesības domāt gluži pretējo.

—  Jūs esat ļauns ģēnijs.

—  Kas jums to teica? — iesaucās Kaliostro, kura acis iedegās un aplēja Filipu ar sava skatiena kvēli. — Kā jūs varat būt tik pārdrošs un apgalvot, ka jums ir taisnība, bet man ne? Kā jūs varat teikt, ka jūsu princips ir labāks par manējo? Jūs aizstāvat monarhiju! Nu, labi! Bet ja nu es aizstāvu cilvēcību? Jūs sakāt: „Dod ķeizaram, kas ķeizaram pieder", bet es jums saku: „Dod Dievam, kas Dievam pieder"! Amerikas republikāni, Cincināta ordeņa kavalier, es jūs uzaicinu mīlēt cilvēkus, mīlēt vienlīdzību. Jūs soļojat pāri tautai, lai noskūpstītu roku jūsu karalienei; es paminu zem kājām karalienes, lai paceltu tautu, kaut vai tikai par vienu pakāpi augstāk. Es neiejaucos jūsu dievināšanā, nejaucaties jūs manā darbā. Es jums atstāju debesu sauli un karaļu labvēlības sauli, ļaujiet man manu vientulību un ēnu. Jūs taču saprotat manu vārdu spēku, kā jūs nupat vēl pārliecinājāties par manas personības spēku? Jūs man varbūt teiktu: „Mirsti, jo tu esi apvainojis manu dievināto elku". Bet cs jums saku: „Dzīvo, tu, kas cīnies pret to, ,ko cs pielūdzu". Un ja es jums to saku, tad tas ir tāpēc, ka es savā pārliecībā jūtos tik stiprs, ka ne jūs, ne jums līdzīgie, lai ķo jūs arī nedarītu, nespējat mani pat ne mirkli aizkavēt manā gājienā.

—  Monsicur, jūs mani biedējat, — tcica Filips. — Varbūt es esmu pirmais šai zemē, kas, pateicoties jums, ierauga bezdibeni, uz kuru traucas monarhija.

—  Ja jūs esat ieraudzījis šo bezdibeni, tad sargieties!

—   Jūs, kas man to visu stāstāt, — atbildēja Filips, aizkustināts no tā tēvišķīgā toņa, kādā ar viņu bija runājis Kaliostro, — jūs, kas man atklājāt tik briesmīgus noslēpumus, jums tomēr trūkst labvēlības, jo jūs itin labi zināt, ka cs pirmais metīšos dziļumā, pirms redzēšu tajā gāžamies tos, ko cs aizstāvu.

—  Nu, tad cs vismaz būšu jūs brīdinājis un kā Tiberija prefekts, varēšu mazgāt rokas nevainībā, monsicur Tavernī.

—   Tad es, es, — iesaucās Filips drudžainā steigā, picskriedams pie grāfa, — tad cs, kas esmu vājāks un zemāks par jums, es izlietošu pret jums vājā ieročus. Es jūs uzskatīšu ar valgām acīm, mana balss drebēs, manas rokas būs sažņaugtas un es jūs lūgšu vismaz šoreiz parādīt žēlastību tiem, pret kuriem jūs ejat. Es jūs pārliecināšu, mīkstināšu jūsu sirdi un panākšu to, ka jūs atsvabināsit mani no sirdsapziņas pārmetumiem, kas mani mocītu, redzot šo nabaga karalieni ejam bojā un apzinoties, ka viņas glābšanai nekā neesmu darījis. Un tāpēc, monsicur, cs panākšu no jums to, ka jūs iznīcināsit šo pamfletu, kas kādai sievietei liks raudāt. Es to panākšu, vai pie mana goda vārda un tās mīlas, ko jūs tik labi pazīstat, ar šo zobenu, kas ir bezspēcīgs pret jums, cs noduršos še pie jūsu kājām.

—   Ak, — nomurmināja Kaliostro, noraudzīdamics Filipā ar skumju skatienu, — ak, kāpēc gan tic citi nav jums līdzīgi, tad es būtu viņu pusē un tic neaizietu bojā.

—  Monsieur, monsicur, es jūs lūdzu — atbildiet man! — neatlaidās Filips.

—       Saskaitiet, — teica Kaliostro pēc brīža klusēšanas, — saskaitiet, vai tur ir visi tūkstoš eksemplāru un tad sadedziniet tos pats — līdz pēdējam numuram.

Filips juta, ka viņa sirds pārplūst: viņš pieskrēja pie atvilktnes, izvilka no turienes visas brošūras un iesvieda tās ugunī.

Tad, nespēdams valdīt jūtu izplūdumu, viņš spieda Kaliostro roku:

—      Ardievu, monsieur, ardievu, simtkārt pateicos par to, ko jūs manis labā esat izdarījis.

Un viņš aizsteidzās.

Kaliostro noskatījās pakaļ aizejošajam Filipam.

—       Man taču vajadzēja samaksāt brālim par visu to, ko ir izcietusi māsa, — viņš nomurmināja.

Tad pacēlis balsi, iesaucās:

—   Manu karieti.

## XXXIII. TAVERNĪ SENIORS

Kamēr viss tas norisinājās Sentžila ielā, monsicur Tavernī tēvs pastaigājās savā dārzā, un pa gabaliņu viņam sekoja divi sulaiņi ar braucamkrēslu.

Toreiz Versaļā bija, un varbūt ir arī vēl tagad, vccas pilis ar franču gaumē iekārtotiem dārziem, kas, verdziski atdarinot valdnieka gaumi un idejas, atgādināja Lenotra un Mansāra Versaļu, bet tikai miniatūrā.

Vairāki galminieki, kā, piemēram, Feijāds, bija likuši iekārtot oranžērijas, šveiciešu dīķu un Apollona peldētavas kopijas.

Bija pat iekārtoti reprezentācijas pagalmi un abas Trianonas, protams, mērogā viens pret divdesmit, un katru dīķi reprezentēja vienkārša ūdens peļķe.

Tāpat bija rīkojies Tavernī, kopš Ludviķis XV bija licis iekārtot abas Trianonas pilis. Arī viņa mājai Versaļā bija Mazā un Lielā Trianona, dārzi, puķu dobes. Kad Ludviķis XVI iekārtoja savas atslēdznieku darbnīcas un virpošanas mašīnas, monsicur Tavernī pasteidzās ierīkot smēdi un ēvelsolus. Kad Marija Antuancte izrādīja piekrišanu angļu stila dārziem ar mākslīgām gleznainām upītēm, pļaviņām un ganu būdiņām, Tavernī kādā dārza stūrī ierīkoja Trianonu lellēm un urdziņu pīlēniem.

Bet pašlaik, kad mēs viņu sastopam, tas baudīja pavasara sauli vienīgajā Ludviķa XVI lielā gadu simteņa alejā, kas tam vēl bija atlikusi: tā bija liepu aleja, kur koku mizu klāja sīks sārts tīkls — kā nokaitēta dzelzs. Viņš gāja sīkiem solīšiem, rokas uzrocī iebāzis, un ik pa piecām minūtēm piebrauca sulaiņi ar krēslu, piedāvādami atpūtu pēc piepūles.

Gaišajā saulē, acis mirkšķinādams, viņš baudīja atpūtu, kad no mājas atskrēja sulainis un pieteica:

—   Monsicur, kavalieris.

—   Mans dēls! — lepnā priekā iesaucās sirmgalvis.

Un pagriezies, viņš ieraudzīja Filipu, kas sekoja sulainim.

—   Mans mīļais kavalier, — viņš teica.

Un ar rokas mājienu atlaida sulaini.

—            Panāc šurp, Filip, — turpināja barons, — tu ierodies īstā laikā: man ir pilna galva ar lieliskām idejām. Bet kādu seju tu rādi… Vai tu vēl pukojies?

—   Es? Nē, monsicur.

—   Tad tu jau zini šīs lietas iznākumu?

—   Kādas lietas?

Vecais apgriezās, it kā gribēdams pārliecināties, vai kāds nenoklausās.

—   Jūs varat runāt, monsicur, neviens nedzird, — tcica Filips.

—   Es ar tevi runāju par gadījumu ballē.

—   Nudien, es nekā nesaprotu.

—   Par Operas balli.

Filips nosarka. Viltīgajam vecim tas nepalika nepamanīts.

—           Neuzmanīgais, — viņš teica, — tu rīkojies kā pārsteidzīgie jūrnieki: tiklīdz pūš ceļa vējš, viņi uzvelk visas buras. Nāc, apsēdies uz šā sola un uzklausi manu morāli, tā nav zemē metama.

—   Monsieur, ar vārdu sakot…

—            Ar vārdu sakot ir tas, ka tu pavedini, iespaido, ka tu, agrāk tik lēns un kautrs, tagad esi viņu sakompromitējis.

Filips piecēlās.

—   Par ko jūs runājat, monsicur?

—   Velns lai parauj, nu, taču par viņu!

—   Kādu viņu?

—          Ak, tu domā, ka es nezinu par tavu pārgalvību, jūsu abu pārgalvību Operas ballē: tas tiešām bija jauki.

—   Monsicur, es protestēju…

—            Nu, nu, nedusmojies: es runāju tikai tevis labā. Tu esi gaužām neuzmanīgs, pie joda! Tā jūs vēl var pārsteigt. Šoreiz jūs abus ir redzējuši ballē, nākamreiz jūs redzēs citā vietā.

—   Mani ir redzējuši?

—   Sasodīts! vai tev bija, vai nebija zils domino?

Filips gribēja apgalvot, ka viņam nekad nav bijis zils domino, ka te ir kāda kļūda, ka viņš nemaz nav bijis ballē un nezina, par kādu balli tēvs ar viņu runā, bet dažiem raksturiem ir pretīgi aizstāvēties delikātās situācijās. Tikai tie mēdz enerģiski aizstāvēties, kas zina, ka top mīlēti un ka aizstāvēdamies tic pakalpo arī savam draugam.

„Ko gan līdz izskaidroties ar manu tēvu," domāja Filips, „bez tam es gribu visu uzzināt."

Viņš nodūra galvu kā vainīgais, kas atzīstas.

—    Nu, tu redzi, — teica vecais, — tevi ir pazinuši, es par to esmu pārliecināts. Monsicur Rišeljē, kas tevi ļoti mīl un kas, neskatoties uz saviem astoņdesmit četriem gadiem, arī ir bijis ballē, ir pūlējies noskaidrot, kas ir bijis tas zilais domino, kam karaliene sniegusi roku. Vienīgās aizdomas viņam bijušas uz tevi, jo visus citus viņš esot pazinis. Tu zini, maršals šādās lietās ir acīgs.

—   Es atzīstos, ka uz mani varēja krist aizdomas, — Filips vienaldzīgi turpināja, — bet ka arī karaliene ir pazīta, tas ir savādi.

—    Varbūt viņa arī nebūtu pazīta, bet ka viņa pati atmaskojās, tas pārspēj visu, ko vien var iedomāties. Kāda pārdrošība! Jādomā, ka viņa pēc tevis ģībst.

Filips nosarka. Turpināt sarunu viņam vairs nebija pa spēkam.

—    Ja tā nebija pārdrošība, — turpināja Tavernī, — tad būs noticis kāds ļoti nepatīkams misēklis. Uzmanieties, kavalier, jums ir sāncenši un bīstami sāncenši! Daudzi tīko kļūt par karalienes favorītiem, it īpaši, ja šī karaliene ir īstais karalis.

Un Tavernī seniors lēni ievilka no savas tabakdozes krietnu šņaucienu.

—    Tu taču piedosi man šo morāli? Piedod, mīļais. Es tikai gribēju parūpēties, lai gadījuma brāzma, un tāds gadījums var nākt, neapgāž stalažas, ko tu tik veikli esi uzcēlis.

Filips piecēlās vienos sviedros, dūres sažņaudzis. Viņš jau priecājās par to brīdi, kad pārtrauks šo sarunu, kā odzi nositot, pārtrauc viņas šņākšanu, bet tad pēkšņi kāda sajūta to atturēja. Tā bija sāpīgas ziņkāres sajūta, neprātīga vēlēšanās dzirdēt sliktu; tas bija nežēlīgais ērkšķis, kas saplosa mīlas pilnu sirdi.

—    Es jau tev teicu, — atsāka vecais, — ka mūs apskauž, un tas ir viegli saprotams. Tomēr mēs vēl neesam sasnieguši tos augstumus, kur tu mūs grasies vest. Tas būs tavs gods, ka tu liksi Tavernī vārdam pacelties augstu pāri viņa pazemīgajam pirmsākumam. Tikai esi uzmanīgs, citādi mēs tur nenokļūsim un tavi nodomi sabruks pusceļā, un tad patiesi būtu žēl, jo pašreiz sokas labi.

Filips novērsās, lai apslēptu dziļo riebumu un nāvīgo nicināšanu, kas tā pārvērta viņa vaibstus, ka vecais tos redzot, būtu pabrīnījies, varbūt ari nobijies.

—   Pēc kāda laika tu pieprasīsi sev kādu augstu posteni, — turpināja vecais iekaisdams. — Man tu no karaļa izdabūsi kādu ienesīgu vietu nc visai tālu no Parīzes. Pēc tam tu panāksi, ka Tavernī no Mezonrūžas tiek iecelti pēru kārtā. Tu kļūsi hercogs, pērs, ģenerālleitnants. Vēl jau dažus gadus es dzīvošu un tu man dosi…

—   Pietiek! pietiek! — iesaucās Filips.

—   O, ja tu jau esi apmierināts, es gan ne. Tev vēl visa dzīve priekšā, bet man tikai daži mēneši. Es gribu, lai šie mēneši mani atalgo par drūmo un viduvējībā pavadīto mūžu. Tomēr es negribu gausties. Dievs man bija devis divus bērnus. Tas ir daudz tik nabadzīgam cilvēkam kā es; tikai no meitas mūsu namam bijis maz prieka, tu to griezīsi par labu. Tu esi tempļa cēlājs. Tevī es redzu lielo Tavernī, varoni. Tu man iedves cienību un tas jau ir kaut kas. Tava izturēšanās galmā ir apbrīnojama. O, es nekad vēl neesmu redzējis šādu prasmi!

—  Kādā ziņā? — jautāja jaunais cilvēks, būdams nobažījies par vecās odzes uzslavu.

—  Tevis ieturētā līnija ir lieliska. Tu neesi greizsirdīgs, un liekas, ka ļauj brīvu cīņas lauku visiem, bet patiesībā tas pieder tev.

—  Es nekā nesaprotu, — atteica Filips, arvien vairāk ieintriģēts.

—  Neesi kautrs, redzi, tāda bija arī Potjomkina taktika, par kura laimi brīnījās visa pasaule. Viņš bija novērojis, ka Katrīnai patīk īsas mīlas dēkas; un ja viņai ļāutu vaļu, viņa lidotu no zieda uz ziedu, bet atkal atgrieztos pie skaistākā un smaržīgākā. BU ja viņai gribēja uzmākties, tā aizlaidās nesasniedzamā tālumā. Un viņš izstrādāja savu plānu. Tas bija viņš, kas ķeizarienes jaunizvēlētos favorītus centās padarīt tai jo patīkamākus, bet, uzsvērdams kādu viņu izcilu īpašību, viņš vienlaikus veikli sptffctrtēja uz viņu vājajiem punktiem. Tas bija viņš, kas nogurdināja valdnieci ar favorītu untumiem, bet nc ar savu laipnības parādīšanu, tā sagatavodams ceļu to favorītu pārejošai valdīšanai, kurus dēvē par Divpadsmit Cēzaricm, viņš uz visiem laikiem nodrošināja savu varu.

—    Neizprotamas neķītrības, — nomurmināja Filips, kā apstulbis lūkodamies savā tēvā.

Bet vecais nerimās spriedelēt.

—   Tomēr, balstoties uz Potjomkina sistēmu, tu pieļauj mazu kļūdu. Viņš nekad neko pārāk ilgi neatstāja bez uzraudzības, bet tu atlaidies. Es gan zinu, ka franču politika nav krievu politika.

Uz šiem vārdiem, kas tika izteikti ar tik viltīgu izlikšanos, kas bija īsta diplomāta vērta, Filips, kurš domāja, ka viņa tēvs murgo, atbildēja tikai ar nicīgu plccu paraustīšanu.

—  Jā, jā, — vecais pastāvēja pie sava, — vai tu domā, ka cs nezinu tavus plānus? Tu redzēsi!

—   Nu, redzēsim, monsieur.

—  Vai man tu gribētu iestāstīt, ka nevelc jau savu pēcteci pie izmestā āķa?

—  Pēcteci? — nomurmināja Filips nobālis.

—   Vai tu man gribi iestāstīt, ka nezini, cik nepastāvīga ir tāda samīlējusies karaliene savās jūtās un ka, laikus paredzēdams pārmaiņas attiecībās, tu negribi tikt pilnīgi aizmirsts un atmests, kas arvienu notiek ar karalienēm, jo viņas nespēj mīlēt tagadni un nevar paciest pagātni.

—  Monsieur, baron, jūs runājat ebrejiski.

Vecais sāka smiet savus ķērcošos, baigos smieklus, kas Filipam lika nodrebēt, jo tic izklausījās kā ļauna gara aicinājums.

—           Vai tu mani gribi pārliecināt, ka tā nav tava taktika — vilkt uz augšu Šarnī?

—  Šarnī?

—           Jā, tavu pēcnācēju, cilvēku, kurš, kad pienāks viņa laiks, varēs tevi izraidīt, tāpat kā tu tagad vari likt izraidīt Kuanjī, Vodrē un citus.

Asinis saskrēja Filipam deniņos.

—           Pietiek! — viņš kliedza, — pietiek, monsicurl Man patiesi kauns, ka tik ilgi esmu klausījies. Tas, kurš apgalvo, ka Francijas karaliene būtu kaut kāda Mcsalina, ir noziedzīgs neslavas cēlājs.

—           Labi, ļoti labi, tev taisnība, tā ir tava loma. Bet es tev saku, ka mūs še neviens nedzird.

—  Ak, Dievs!

—           Kas attiecas uz Šarnī, tad tu redzi, kā cs esmu visu nojaudis. Lai cik veikls bija tavs plāns, cs tomēr to atšifrēju, jo šī spēja ir mūsu asinīs. Turpini, Filip, turpini! Paglaimo grāfam Šarnī, mierini, iedrošini to, palīdzi viņam pamazītiņām no zālītes kļūt par ziediņu un esi pārliecināts, ka tas ir goda vīrs, kurš vēlāk, kad būs ticis uz augšu, atmaksās tev par visu to, ko viņa labā būsi darījis.

Un pie šiem vārdiem monsicur Tavernī aiz prieka par savas tālredzības demonstrējumu, apgriezās uz vienas kājas.

Filips, nāvīgi noskaities, satvēra to aiz piedurknes.

—  Patiesi, monsicur, — viņš tcica, — jūsu loģika ir apbrīnojama.

—           Nu, lūk, es taču uzminēju, un tagad tu par to uz mani pukojies, vai tā nav? Nu, nekas, gan jau tu man piedosi šo uzmanību pret tevi. Man patīk šis Šarnī, kopš esmu skaidrībā, kādi tev ar viņu plāni.

—          Jūsu monsicur Šarnī ir man tik liels mīlulis, sirdsdraugs un putniņš cilpā, ka es viņam nupat šo te iedūru veselu pēdu dziļi ribās.

Un Filips parādīja tēvam savu zobenu.

—            Ko! — iesaucās Tavernī, izdzirdis par šo kareivisko akciju un nobijies no Filipa liesmojošā skatiena. — Tu taču negribēsi apgalvot, ka esi ar viņu cirties?

—  Un ka cs viņu esmu uzdūris uz iesma! Jā!

—  Dievs, stāvi klāt!

—           Redzi, tā es iedrošinu un uzmudinu savus pēcnācējus, — piebilda Filips. — Tagad, kad jūs to zināt, pielāgojiet savu teoriju manai praksei!

Un viņš uzlēca kājās, lai aizietu.

Vecais nogrāba to aiz rokas.

—  Filip! — viņš sauca, — Filip, saki, ka tu joko!

—  Ja jums patīk, sauciet to par joku, bet tas ir fakts.

Vecais pacēla acis pret debesīm, kaut ko nomurmināja, tad, palaidis dēla roku, steidzīgi tipināja uz māju.

—           Jātnieku! — viņš sauca. — Jātnieku žigli šurp! Un lai steidz pie ievainotā grāfa Šarnī, lai apvaicājas par viņa veselību un neaizmirst pateikt, ka tas esmu es, kas par to interesējas.

—            Šis nelietis, Filips, — teica viņš atgriezdamies, — taču ir savas māsas brālis! Un es jau cerēju, ka būšu to labojis! Ak, visā mūsu ģimenē tikai vienam ir galva uz pleciem un tas esmu es.

## XXXIV. PROVANSAS GRĀFS KĀ DZEJNIEKS

Kamēr visi šie notikumi norisinājās Parīzē un Versaļā, karalis, kas, kopš ziema bija uzvarēta un viņa flotes lepojās ar panākumiem, bija atguvis savu parasto mieru, savā kabinetā starp kartēm, plāniem un mērīšanas piederumiem prātoja novilkt jaunus maršrutus Laperūza kuģiem.

Viegla klauvēšana pie durvīm uztrauca to no viņa sapņiem, ko bija rosinājušas nupat ieturētās labās pusdienas.

Šai brīdī aiz durvīm kāds ierunājās.

—   Vai es, brāl, varētu ieiet?

—            Atkal mani traucē šis Provansas grāfs! — noņurdēja karalis, pagrūzdams kādu astronomijas atlantu ar lieliem zīmējumiem.

—   Iekšā! — viņš teica.

Ienāca plecīga, korpulenta persona, ar sārtiem vaigiem un šaudīgām acīm. Viņas gaita kā brālim bija pārāk pazemīga, bet kā pavalstniekam — pārāk familiāra.

—   Jūs manis negaidījāt, brāl? — viņš tcica.

—   Patiesi — nē.

—   Es jūs traucēju?

—   Bet vai jums būtu kaut kas interesants, ko pastāstīt?

—   Jā, tik neticamas un drastiskas baumas…

—   Ahā, atkal kaut kādas tenkas.

—   Nudien, tā ir.

—   Un tās jūs uzjautrina?

—   Tāpēc, ka tas ir tik neticami.

—   Droši vien kāda ļaunprātība pret mani.

—   Tātad pret karalieni.

—        Sirc, iedomājaties, ka man to teica nopietni, pavisam nopietni, bet es lieku simtu pret vienu, ka jūs to nekad neuzminētu.

—        Vai zināt, brāl, kopš mans skolotājs man uz šādu tenku paņēmienu ir norādījis Seviņjē kundzes darbos, man tic vairs neinteresē.

—         Nu, lūk, — teica Provansas grāfs, kuru šī dzedrā atbilde stipri atsaldēja, — tā runā, ka nesen karaliene esot pavadījusi nakti ārpus pils. Ha, ha, ha!

Viņš piespiesti iesmējās.

—   Būtu ļoti bēdīgi, ja tas būtu taisnība, — karalis nopietni atteica.

—   Bet tā taču nav tainība, brāl?

—   Nē.

—         Un tas arī nav taisnība, ka mūsu karalieni esot redzējuši stāvam pie mazajiem vārtiņiem?

—   Nē.

—         Vai tas nebūtu bijis tad, kad jūs pulkstens vienpadsmitos pavēlējāt noslēgt vārtus?

—   Nezinu.

—   Iedomājaties, brāl, šīs baumas apgalvo…

—   Kas tas ir — baumas? Kur tās izplata? Un kas ir šie izplatītāji?

—         Lūk, tā ir dziļa doma, brāl, patiesi dziļa. Jā, kas tad patiesībā ir baumas? Un, lūk, tas neizprotamais, neuztveramais, ko sauc par baumām, apgalvo, ka pusvienos naktī karaliene esot redzēta ejam zem rokas ar grāfu Artuā.

—   Kur?

—         Uz grāfa Artuā dārza mājiņu aiz zirgu staļļiem. Vai tiešām Jūsu Majestāte nebūtu vēl nekā dzirdējusi par šo neticamo faktu?

—   Kā nc, mīļo brāl, esmu par to dzirdējis un vēl diezgan daudz.

—   Vai patiesi?

—   Jā, bet sakiet man, vai jūs nekā neesat darījis, lai es to dzirdētu?

—   Es? _

—   Jā, jūs.

—   Kā, sirc, ko tad es būtu darījis?

—   Piemēram, sacerējis kādu dzejoli, kas iespiests „Merkurā".

—   Dzejoli! — izsaucās grāfs gluži nosarcis.

—   Ir jau zināms, ka jūs esat mūsu draugs.

—   Bet ne tādēļ, lai…

—   Uzrakstītu dzejoli, kas beidzas ar šādu rindu:

„Un labajam karalim Menelajam Par to Helēna neteic nekā."

—   Es, sirc…

—         Nemaz neliedzaties, lūk, šā dzejoļa oriģināls! Un kā rokraksts? — Jūsu! Es neesmu liels dzejas pazinējs, bet rokrakstos… O, tur es esmu eksperts.

—   Sire, viena pārsteidzība rada otru.

—   Provansas grāf, cs jums apgalvoju, ka šoreiz jūs esat bijis tas, kas pārsteidzies, un es tikai brīnos, kā filozofs var pieļaut šādu, nu, kā mēs to sauksim — pārsteidzību.

—  Jūsu Majestāte ir barga pret mani.

—    Dots pret dotu, mīļo brālēn. Tai vietā, lai rakstītu šādus pantus, jūs būtu varējis apvaicāties karalienei, kur viņa bijusi, kā to darīju es, un tad jūs nebūtu rakstījis pret karalieni, kas protams vēršas arī pret mani, šādus pantus, bet kādu jauku madrigālu, par godu jūsu svainei. Jūs teiksit: tas nespēj iedvesmot, bat man labāk patīk neizdevies veltījums nekā laba satīra. To pašu jau saka jūsu mīļais Horācijs.

—  Sirc, jūs mani iznīcināt.

—   Un ja jūs nebijāt tik noteikti pārliecināts par karalienes nevainību, kā esmu es, — stingri noteica karalis, — jūs būtu darījis labi, pārlasīdams Horāciju. Vai tas nebija viņš, kas teica šos skaistos vārdus? Atvaino manu slikto izrunu:

„Rcctius hoc cst: Hoc faeiens vivam melius, sic dulcis amicis occurram."

—   Tas nozīmē: „Ir labāk, ja es daru tā: es būšu godīgs un saviem draugiem patīkams." Jūs, brāl, to pārtulkotu daudz skaistāk, bet man liekas, — tā tas ir domāts.

Un labais karalis, kas savu radu bija pamācījis drīzāk kā tēvs, nevis kā brālis, nogaidīja, ko vainīgais teiks sev par attaisnojumu.

Grāfs brīdi pārdomāja savu atbildi — nc kā apjucis vainīgais, bet kā orators, kas apsver runas nianses.

—   Sirc, — viņš tcica, — lai cik bargs būtu jūsu spriedums, man ir viens attaisnojošs arguments un viena cerība uz piedošanu.

—  Sakiet!

—    Jūs man pārmetat, ka esmu kļūdījies un ka tas noticis aiz ļaunprātības?

—  Piekrītu.

—   Bet ja tas tā, tad Jūsu Majestāte, kas zina, ka ikviens cilvēks var kļūdīties, Jūsu Majestāte piekritīs, ka arī es varu kļūdīties šāda vai tāda iemesla dēļ.

—  Es nekad, brāl, nevainošu jūsu prātu, kas ir liels un ievērojams.

—   Nu, lūk, kas tur par brīnumu, ja, dzirdēdams visu to, ko ap mums runā, es arī kļūdītos. Mēs, citi prinči, dzīvojam tādā atmosfērā, ka esam ar tām gluži piesātināti. Es nesaku, ka es tām noticēju, es saku tikai to, ko man pašam atstāstīja.

—   Nu, labi, ja jau tā tas ir, bet…

—   Šis dzejolis? O, dzejnieki ir savādi ļaudis; un vai tad nav labāk izteikt saudzīgu kritiku, kas varētu būt zināms brīdinājums, nekā īgni saraukt pieri? Dzejā izteikts pārmetums neapvaino; tas nav kāds no tiem

pamfletiem, par kuriem Jūsu Majestātei noteikti vajadzētu prasīt gandarījumu, piemēram: kā šis pats, ko es jums gribu parādīt.

—  Pamflets?

—        Jā, sirc, un es ļoti lūdzu jūsu pavēli, lai šī neķītrā smērējuma nožēlojamo autoru nekavējoties ieslodzītu Bastīlijā.

Karalis strauji piecēlās.

—  Redzēsim, — viņš tcica.

—  Es nezinu, sirc, vai drīkstu…

—        Jums tas jādara; šādos apstākļos mēs nedrīkstam būt saudzīgi. Vai jums ir šis pamflets?

—  Jā, sire.

—  Dodiet šurp!

Un Provansas grāfs izvilka no ķešas kādu „Stāsts par Etenautnu" eksemplāru, kas par spīti Šarnī spieķim, Filipa zobenam un Kaliostro kamīnam, bija nokļuvis publikas rokās.

Karalis tam pārlaida ātru skatienu — kā cilvēks, kas paradis drīz iedziļināties interesantas grāmatas lappusēs vai laikrakstā.

—  Neķītrības, — viņš teica, — tikai neķītrības!

—         Nu, jūs redzat, sirc: apgalvo, ka mana māsīca esot bijusi pie Mesmēra.

—  Jā gan, viņa ir tur bijusi.

—  Viņa tur bijusi! — iesaucās grāfs.

—  Ar manu atļauju.

—  Ak, sirel

—       Tā kā cs pats atļāvu viņai doties uz Vandomas laukumu, es no tā nevaru izdarīt nekādu slēdzienu, kas apšaubītu karalienes izturēšanos.

—         Vai Jūsu Majestāte bija atļāvusi, ka pati karaliene sēžas pie Mesmēra amforas, lai piedalītos seansā?

Karalis piecirta kāju, jo tieši šai brīdī viņa skatiens pārslīdēja rindām, kas visaugstākajā mērā aizskāra Mariju Antuaneti, attēlojot viņas lēkmi, konvulsijas un kaislīgo uzbudinājumu, visu to, ko pie Mesmēra bija pārdzīvojusi Olīvas jaunkundze.

—       Neticami, neticami! — iesaucās karalis nobālis. — Šī lieta jānoskaidro policijai.

Un viņš piezvanīja.

—  Monsicur Kronu, lai tūdaļ aizsūta pēc monsicur Krona.

—        Sirc, šodien ir kārtējā policijas raporta diena un viņš uz jums jau gaida pieņemamajā istabā.

—  Lai viņš ienāk.

—  Atļaujiet, brāl, — tcica Provansas grāfs.

Un viņš gribēja aiziet.

—        Palieciet! — teica Ludviķis XVI. — Ja karaliene būtu vainīga, nu tad, jūs, monsieur, esat ģimenes loceklis un drīkstat to zināt; bet ja viņa nav vainīga, tad jums, kas to turējāt aizdomās, tas arī ir jāzina.

Ienāca Krons.

Ierēdnis, ieraudzījis Provansas grāfu pie karaļa, godeienīgi sveicināja abus šos karaļvalsts lielākos vīrus, tad vērsās pie karaļa:

—   Sirc, esmu gatavs jums raportēt.

—            Vispirms paskaidrojiet mums, monsicur, kā tas nākas, ka Parīzē pret karalieni ir publicēts tik neglīts pamflets.

—   „Etenautna?" — jautāja Krons.

—  Jā.

—   Tas, sire, ir kāds avīžnieks Reto.

—           Jā, jūs to pazīstat un neesat aizkavējuši viņu publicēt šo pamfletu un neesat šo cilvēku vēl arestējuši?

—           Sirc, tas bija ļoti viegli izdarāms, un es jums varu uzrādīt manā portfelī jau sagatavotu aresta pavēli.

—   Tad kāpēc tas nav noticis?

Monsieur Krons pagriezās uz Provansas grāfa pusi.

—   Es atvados no Jūsu Majestātes, — tas vilcinādamies teica.

—           Nē, nē, — pasteidzās iebilst karalis, — cs jūs lūdzu palikt un tāpēc palieciet!

Grāfs palocījās.

—            Runājiet, monsicur Kron, un sakiet gluži atklāti visu — īsi un skaidri.

—           Redziet, — atteica prefekts, — es neliku arestēt šo avīžnieku Reto tāpēc, ka man, pirms to daru, bija nepieciešami runāt ar Jūsu Majestāti.

—   Runājiet!

—           Varbūt, sirc, būtu labāk dot šim avīžniekam pilnu maisu naudas un izsūtīt, lai viņš uzkaras kaut kur tālāk.

—   Kāpēc?

—           Tāpēc, sirc, ka, ja šie ļaudis samelojas, tad publika pati labprāt redz, ka viņi tiek sodīti, šaustīti, pat pakārti. Bet ja nelaimīgā kārtā gadās, ka tie runā patiesību…

—   Patiesību?

Krons palocījās.

—           Jā, es zinu, karaliene patiesi ir bijusi pie Mesmēra un tas, kā jūs sakāt, ir slikti; bet cs viņai to atļāvu.

—   Ak, sire, — nomurmināja Krons.

Šis izsauciens no padevīgā pavalstnieka lūpām pārsteidza Ludviķi XVI vēl vairāk, nekā kad to teica viņa greizsirdīgais radinieks.

—   Es domāju — karaliene tāpēc jau nav pazudusi, — tcica karalis.

—   Nē, sire, bet viņa ir sakompromitējusi sevi.

—   Nu, ko par to, monsicur Kron, saka jūsu policija?

—           Daudz ko, kas, izņemot to cienību, ko es jūtu pret Jūsu Majestāti, un izņemot manas cēlākās padevības jūtas pret karalieni, dažā labā ziņā sakrīt ar pamfletā izteiktajām domām.

—  Jūs sakāt, sakrīt?

—           Un redzat kāpēc: Francijas karaliene, kas parastā pilsoņu kārtas sievietes tērpā parādās starp tiem dažādo šķiru ļaudīm, kas pulcējas ap Mesmēra amforu, karaliene, kas turklāt vēl ierodas viena…

—   Viena! — iesaucās karalis.

—   Jā, sire.

—   Jūs maldāties, monsicur Kron.

—   Es domāju gan, ka nē, sire.

—   Jums ir bijusi slikta informācija.

—           Tik laba, sire, ka es visos sīkumos varu aprakstīt Viņas Majestātes tualetes detaļas, viņas izturēšanos, gaitu, žestus, kliedzienus.

—   Kliedzienus!

Karalis nobāla un saņurcīja brošūru.

—           Pat viņas elsas mani aģenti ir atzīmējuši, — kautrīgi piebilda Krons.

—            Elsas! Un karaliene būtu tādā mērā aizmirsusies!.. Tā spēlējusies ar manu karaļa godu un savu sievietes labo slavu!

—            Tas ir neiespējami, — teica Provansas grāfs, — tas būtu tāds skandāls, uz kādu Viņas Majestāte nav spējīga.

Bet šī frāze izklausījās vairāk kā apvainojums, nekā attaisnojums. Karalis to izjuta: viņam iekšā viss vārījās.

—           Monsieur, — viņš griezās pie prefekta, — vai jūs galvojat par to, ko sakāt?

—   Diemžēl, sire, par katru vārdu.

—            Brāl, — Ludviķis XVI vērsās pie Provansas grāfa, slaucīdams mutautiņā nosvīdušo pieri, — man jums jādod pierādījumi par to, ko es jums nupat teicu. Karalienes gods ir visas mūsu ģimenes gods un ar to es nekad neriskēšu. Jā, es ļāvu karalienei apmeklēt Mesmēra amforu, bet ar noteikumu, ka viņu pavada kāda uzticama, godīga persona, ko var pat saukt par svētu.

—   O! — iesaucās Krons, — ja tā būtu bijis…

—          Jā, — piezīmēja Provansas grāfs, — ja, piemēram, tāda persona kā princ se I imbāla.

—   Un taisni princesei Lambālai es pavēlēju pavadīt karalieni.

—   Diemžēl, viņa princesi Lambālu nav ņēmusi līdz.

—            Labi, — piebilda karalis, aiz dusmām drebēdams, — ja tiešām viņas nepaklausība būtu bijusi tik liela, tad man tā ir jāsoda un es to sodīšu.

Un viņa lūpas izdvesa smagu nopūtu, kas, likās, salauza karaļa sirdi.

—           Tomēr, — viņš klusi teica, — ir vēl kaut kas tāds, kas man liek šaubīties. Tas ir gluži dabīgi, ka jūs to nespējat izjust tā kā es, jo neesat ne karalis, ne laulāts draugs tai, kuru apsūdz… Un šīs baumas es gribu noskaidrot.

Karalis pazvanīja: ichāca dežūrējošais virsnieks.

—           Uzziniet, vai princese Lambāla kundze ir pie karalienes, vai savās istabās.

—           Sirc, Lambāla kundze līdz ar Viņas Majestāti un vēl kādu dāmu pastaigājas mazajā dārzā.

—  Palūdziet princesi Lambālu tūdaļ šurp.

Virsnieks aizgāja.

—           Un nu, kungi, pirms es pieņemu noteiktu lēmumu, pagaidīsim vēl desmit minūtes.

Pie šiem vārdiem Ludviķis XVI dziļu sāpju pārņemts, tik bargi savilka uzacis, kā tas viņam nemaz nebija parasts, un gandrīz vai draudīgi palūkojās uz abiem lieciniekiem.

Tie cieta klusu. Monsicur Krons patiesi bija noskumis, un Provansas grāfs tik izveicīgi tēloja apbēdināto radinieku, it kā būtu bijis Senās Romas joku un smieklu dievs.

Viegls soļu troksnis un kleitas zīda šalkoņa aiz durvīm pavēstīja karalim par princeses ierašanos.

## XXXV. PRINCESE LAMBĀLA

Daiļa un mierīga ienāca princese Lambāla ar drošu un atklātu skatienu. Viņas augstās frizūras cirtas lepni nokarājās pār deniņiem, viņas uzaču loki bija tik smalki ēnoti, ka līdzinājās divām ar sēpiju ievilktām svītrām; acis viņai bija lielas, zilas un mirdzošas; taisns un ideāli veidots deguns, bet lūpas pauda apvaldītu kaisli; šīs sejas un ķermeņa skaistumā bija kaut kas valdzinošs un cēls.

Kad karalis redzēja to ienākam tik pazemīgu un smaidošu, viņa sirds sāpēs sašņaudzās.

„Ak, vai!" viņš nodomāja, „tas, ko šīs lūpas teiks, būs neatceļams spriedums."

—  Sēdieties, princese! — viņš teica, to godeienīgi sveicinādams.

Provansas grāfs pienāca un noskūpstīja viņai roku.

Karalis saņēmās.

—           Ko Jūsu Majestāte no manis vēlas? — eņģeļa balsī jautāja princese.

—  Kādu paskaidrojumu, madamc, kādu noteiktu paskaidrojumu.

—  Es gaidu, sire.

—   Kuru dienu jūs kopā ar karalieni bijāt Parīzē? Padomājiet labi.

Krons un Provansas grāfs pārsteigti saskatījās.

—          Jūs saprotiet, monsicur, — teica karalis, — jums vairs nav nekādu šaubu, bet es vēl šaubos un tāpēc arī jautāju kā cilvēks, kas šaubās.

—   Trešdien, sirc, — atbildēja princese.

—           Piedodiet, māsīc, — tcica Ludviķis XVI, — bet es vēlos zināt visu patiesību.

—   ra jums atklāsies jautājot, — vientiesīgi atteica princese.

—   Un ko jūs, māsīc, darījāt Parīzē?

—   Es, sirc, biju pie Mesmēra Vandomas laukumā.

Abi liecinieki sarāvās, bet karalis aiz uztraukuma bija sasarcis.

—   Vai jūs bijāt viena? — viņš jautāja.

—   Nē, sirc, kopā ar Viņas Majestāti karalieni.

—           Ar karalieni? Jūs sakāt ar karalieni? — iesaucās Ludviķis, strauji satverdams viņas roku.

—  Jā, sirc.

Provansas grāfs un Krons pārsteigti pienāca tuvāk.

—           Jūsu Majestāte karalienei to bija atļāvis, — piebilda princese, — vismaz viņa pati man tā teica.

—           Un Viņas Majestātei bija taisnība… Tagad… man liekas, es varu atkal uzelpot, jo princese Lambāla nekad nemelo.

—   Nekad, sirc, — kautri atbildēja princese.

—            Patiesi, nekad! — pārliecinošā balsī iesaucās Krons, — bet tādā gadījumā, sirc, ļaujiet…

—            O, jā! cs jums atļauju, monsicur Kron, — prašņājiet, taujājiet, es jums izdodu manu mīļo princesi un nosēdinu uz liecinieku sola.

Lambāla kundze pasmaidīja.

—            Es esmu gatava, — viņa teica, — tikai spīdzināšana, sire, ir atcelta.

—           Jā, — smaidīdams atbildēja karalis, — visiem citiem, izņemot mani pašu, es to esmu atcēlis.

—           Madamc, — tcica prefekts, — esat tik laipna un pastāstiet karalim, ko jūs un karaliene pie Mesmēra darījāt un kā karaliene bija ģērbusies.

—           Viņas Majestāte bija ģērbusies pelēkā tafta kleitā ar izšūtu muslīna garnitūru; viņai bija rožaina samta cepure ar lielām melnām lentēm un sermulīšu ādas uzrocis.

Šis apraksts pavisam nesaskanēja ar Olīvas jaunkundzes tērpu.

Monsicur Krons jutās ļoti pārsteigts, un Provansas grāfs kodīja lūpas.

Bet karalis berzēja rokas.

—   Un ko karaliene ieiedama darīja? — viņš jautāja.

—   Sire, jūs pareizi teicāt: ieiedama, jo mēs tikko bijām iegājušas…

—   Abas kopā?

—           Jā, sire, tiklīdz mēs abas bijām iegājušas pirmajā zālē, kur mūs neviens vēl neievēroja, ar tik lielu uzmanību visi bija pievērsušiem magnētisma mistērijai, kad Viņas Majestātei pienāca kāda dāma, piedāvāja tai savu masku un lūdza to neiet tālāk.

—   Un jūs apstājāties? — iekrita valodā Provansas grāfs.

—  Jā, monsicur.

—            Un jūs nepārkāpāt pirmās zāles slieksni? — jautāja monsicur Krons.

—   Nē, monsicur.

—            Un jūs neatlaidāt karalienes roku? — jautāja karalis, vēl arvien šaubīdamies.

—   Nevienu sekundi. Viņas Majestāte visu laiku balstījās uz manas rokas.

—           Nu, lūk! — iesaucās karalis, — ko jūs par to domājat, monsicur Kron? Un ko jūs, brāl, nu teiksit?

—            Tas ir savādi, tas ir pārdabiski! — iesaucās grāfs ar mākslotu jautrību, kas vairāk nekā šaubas izteica viņa sapīkumu par šīm pretrunām.

—           Tur nav nekā pārdabiska, — pasteidzās piebilst monsicur Krons, kurā karaļa neliekuļotais prieks bija pamodinājis sirdsapziņas pārmetumus, — tas, ko saka princese Lambāla, var būt tikai patiesība.

—   Un ko jūs no tā secināt? — jautāja Provansas grāfs.

—   No tā es secinu, ka mani ļaudis ir kļūdījušies.

—           Vai jūs to visā nopietnībā apgalvojat? — nervozi jautāja Provansas grāfs.

—           Protams, monsicur, mani ļaudis bus pārskatījušies. Viņas Majestāte ir darījusi tā, kā to nupat attēloja princese Lambāla, un ne citādi. Kas attiecas uz šo avīžnieku, tad, jo cs esmu pārliecināts par princeses vārdu patiesību, tad tāpat arī šis blēdis un es tūdaļ nosūtīšu pavēli, lai viņu apcietina.

Princese Lambāla skatījās te uz vienu, te uz otru ar tik nevainīgu izbrīnu, kurā ir tikpat daudz ziņkāres kā bažu.

—            Pagaidiet, — teica karalis, — pagaidiet, mums pietiks vēl laika pakārt šo avīžnieku! Jūs stāstījāt par kādu sievieti, kas esot apturējusi karalieni pie zāles ieejas. Sakiet, kas tā bija par sievieti?

—           Liekas, ka Viņas Majestāte to pazīst. Tā kā es nemeloju, es pat apgalvošu, ka Viņas Majestāte to pazīst.

—           Redziet, māsīc, man noteikti ir jārunā ar šo sievieti. Tur vien būs atrodams viss šā noslēpuma atrisinājums.

—            Tās ir arī manas domas, — teica monsicur Krons, pret kuru karalis bija pagriezies.

„Sieviešu viltības…" pie sevis nodomāja Provansas grāfs. „Man šīs dāmas parādīšanās atgādina Dcus cx maehina…"

—           Māsīc, — viņš skaļi jautāja, — vai karaliene jums atzinās, ka viņa šo sievieti pazīst?

—   Viņas Majestātei, monsicur, nav man jāatzīstas, viņa man pastāstīja.

—  Jā, jā, es atvainojos.

—           Mans brālis ar to domā, — iejaucās karalis, — ka, ja karaliene šo sievieti pazīst, arī jūs zināsit viņas vārdu.

—  Tā ir Lamota Valuā kundze.

—   Šī intrigante! — karalis sašutis iesaucās.

—      Šī ubadze! — tcica grāfs. — Velns lai parauj! No tās būs grūti dabūt kādu skaidrību: viņa ir viltīga.

—       Nu, mēs būsim tikpat viltīgi, — teica monsieur Krons. — Bet vispirms, pēc Lambāla kundzes paskaidrojuma še nevar vairs būt runa par kādu viltību. Tātad, uz pirmo karaļa mājienu…

—      Nē, nē! — mazdūšīgi atbildēja Ludviķis XVI, — man ir apnicis redzēt karalieni šajā sliktajā sabiedrībā. Viņa ir tik laba, ka, atsaucoties uz savu nabadzību, ap viņu pulcējas visas valsts apšaubāmā muižniecība.

—       Lamota kundze patiesi ir dzimusi Valuā, — teica princese Lambāla.

—     Lai kas viņā būtu, mīļā māsīc, es negribu, ka viņa še sper kāju. Es labāk atsakos no tā lielā prieka redzēt karalieni pilnīgi attaisnotu. Jā, cs labāk atsakos no šā prieka, nekā vaigu vaigā sastopos ar šo radījumu.

—     Jums tomēr būs ar viņu jāsastopas! — iesaucās karaliene, kas bāla aiz dusmām un skaista savā cēlumā un sašutumā parādījās durvīs, par lielu pārsteigumu Provansas grāfam, kas, ar atvērto durvju pusi piespiests pie sienas, to neveikli sveicināja.

—      Jā, sire, — turpināja karaliene, — še nav vairs runa par to, vaf jūs sakāt: „Es gribu vai es baidos redzēt šo radījumu." Šis radījums ir liecinieks, kuru manu apvainotāju augstā intcliģcncc…

Viņa paskatījās uz savu svaini:

—   … un manu tiesnešu godprātība…

Viņa pagriezās pret monsicur Kronu:

—      … un beidzot viņas pašas sirdsapziņa, lai cik samaitāta tā būtu, piespiedīs teikt visu patiesību. Es, apvainotā, prasu, lai šī mana lieciniece tiktu uzklausīta, un viņa tiks uzklausīta!

—      Madamc, — pasteidzās atbildēt karalis, — jūs dzirdat, ka neviens nedomā sūtīt pēc Lamota kundzes un parādīt viņai to godu liecināt par vai pret jums. Es nevēlos līdzsvarot jūsu godu ar šīs sievietes taisnības sajūtu.

—  Sire, pēc Lamota kundzes nav vajadzīgs sūtīt, vina ir še.

—      Šc! — iesaucās karalis, atkāpdamies, it kā butu ieraudzījis savā priekšā čūsku. — Še!

—     Sirc, kā jūs jau zināt, es viņdien apmeklēju kādu nelaimīgu sievieti, kas nes slavenu vārdu. Tai dienā, par kuru še tik daudz tika runāts…

Un viņa pār plecu cicši noskatījās Provansas grāfā, kas šai brīdī būtu labprāt atradies simts pēdu zem zemes, bet kura platā, piesarkusi seja tomēr izšķobīja piekrītošu smaidu.

—  Un tad? - jautāja Ludviķis XVI.

—     Un tad, sirc, es todien aizmirsu pie Lamota kundzes kādu kārbiņu ar ģīmetni. To viņa man šodien ir atnesusi un atrodas pašreiz še.

—   Nē, nē, es jau esmu pārliecināts, cs ticu, — atrunājās karalis.

—           O, nē! cs ar to neesmu apmierināta, — teica karaliene, — es viņu tūdaļ ievedīšu. Un kādēļ šāda vairīšanās? Ko viņa ir noziegusies? Kas viņa tāda ir? Ja cs nezinu, tad pasakiet man to. Monsieur Kron, jūs taču visu zināt, nu, tad sakiet…

—   Es par šo dāmu nevaru teikt nekā slikta, — atbildēja prefekts.

—   Vai patiesi?

—  Jā gan. Viņa ir nabadzīga, tas ir viss, varbūt vēl mazliet godkārīga.

—           Godkārīga? Tā ir asinsbalss. Ja jums pret viņu nav nekā vairāk ko iebilst, tad karalis to noteikti var pieņemt kā liecinieci.

—            Es nezinu, — atbildēja Ludviķis, — bet man ir tāda instinktīva nojauta, es jūtu, ka šī sieviete man atnesīs nelaimi un nepatikšanas… un ar to pietiek.

—           O, sirel Tā ir māņticība! — iesaucās karaliene, tad, pagriezusies pret princesi, piebilda:

—  Ejiet, atvediet viņu!

Piecas minūtes vēlāk Zanna, samulsusi un kaunīga, bet ar cieņas pilnu izturēšanos un pieklājīgi ģērbusies, soli pa solim ienāca karaļa kabinetā.

Ludviķis XVI, kas nevarēja pārvarēt savas antipātijas, bija uzgriezis durvīm muguru, atbalstījis elkoņus uz galda un, seju rokās paslēpis, likās starp klātesošajiem gluži kā svešnieks.

Provansas grāfs uzmeta viņai tik nekaunīgi pētošu skatienu, ka, ja Zannas kautrība būtu bijusi īsta, viņa kā paralizēta nebūtu spējusi ne vārda izdabūt pār lūpām.

Bet lai samulsinātu Zannu, vajadzēja pavisam citu spēku.

Ne karaļi, ne ķeizari ar saviem scepteriem, ne pāvesti savās tiārās, ne debesu, ne elles spēki nebūtu spējuši iespaidot šo nelokāmo gribu ne ar draudiem, ne ar goddevību.

—           Madame, — tcica karaliene, aizvedusi Zannu pie karaļa, — es jūs lūdzu atstāstiet punktu pa punktam visu, ko jūs darījāt pie Mesmēra.

Zanna klusēja.

—            Bez jebkādas noklusēšanas vai izvairīšanās. Stāstiet vienīgi visu patiesību, tā, kā tas ir palicis jums atmiņā.

Un karaliene apsēdās kādā krēslā, lai viņa ar savu skatienu neiespaidotu Zannu.

Kas tā bija par lielisku izdevību Zannai! Viņai, kuras asais prāts bija uzminējis, ka viņas valdniecei būs pēc tās vajadzība; viņai, kas juta, ka Marija Antuancte tiek nepatiesi apvainota un ka viņu iespējams attaisnot, nesagrozot patiesību.

Jebkura cita viņas vietā būtu aizrāvusies no šīs izdevības un ar pārspīlētu dedzību sākusi attaisnot karalieni.

Bet Zanna bija tik apķērīga, gudra un veikla, ka viņa aprobežojās ar vienkāršu faktu atstāstīšanu.

—           Sire, — viņa teica, — ziņkārības dzīta arī es biju aizgājusi pie Mesmēra, kā to dara visa Parīze. Bet seanss man likās mazliet atbaidošs.

Es novčrsos un pēkšņi ieraudzīju ienākam Viņas Majestāti, ko man bija tas gods redzēt pie manis dienu iepriekš, kaut gan viņu tad vēl nepazinu, kamēr viņas augstsirdība man atklāja tās stāvokli. Kad es ieraudzīju viņas cēlos vaibstus, ko mūžam neaizmirsīšu, man likās, ka Viņas Majestāti varētu kompromitēt atrašanās šinī vietā, kur seansos atklājās tik daudz ciešanu un apšaubāmas izveseļošanās gadījumu. Es pazemīgi lūdzu Viņas Majestātes piedošanu, ka esmu uzdrošinājusies tik patvarīgi spriest par viņas stāvokli, bet man tā bija kā kaut kāda iedvesma, kā sievietes instinkts. Un cs uz ccļicm gribu izlūgties Viņas Majestātes piedošanu, ja kaut mazākā mērā esmu pārkāpusi tās godeienības robežas, kādu man pienākas Viņas Majestātei parādīt.

Se viņa apklusa, it kā būtu dziļi aizkustināta, un galvu noliekusi, izlikās, it kā viņu smacētu elsas, kas, liecina par tuvām asarām.

Monsicur Krons jutās aizkustināts. Un uz Lambāla kundzi šī sieviete, kas likās tik kautra, gudra, smalkjūtīga un laba, atstāja neatvairāmu iespaidu.

Provansas grāfs stāvēja kā apstulbis.

Uz Žannas jautājošo skatienu karaliene atbildēja ar siltu pateicības pilnu skatienu.

—   Nu, tagad, — tcica karaliene, — vai jūs, sirc, dzirdējāt?

Karalis nekustējās.

—   Man kundzes liecības nemaz nevajadzēja, — viņš teica.

—   Man lika runāt un man vajadzēja paklausīt, — bailīgi piebilda Žanna.

—   Pietiek, — strupi noteica karalis, — ja karaliene kaut ko saka, tad viņai nevajag liecinieku, kas apliecinātu, ko viņa teikusi. Tāpat, ja cs karalienes rīcību atrodu par pareizu, un tā tas ir arī šinī gadījumā, tad karalienei nav par to nevienam jāatbild.

Pie šiem vārdiem, kas satrieca Provansas grāfu, karalis piecēlās.

Karaliene to vēl papildināja ar nicīgu smaidu.

Karalis uzgrieza muguru Provansas grāfam, tad noskūpstīja roku karalienei un princesei Lambālai, pie kam šo pēdējo atlaida, atvainodamies, ka viņu velti apgrūtinājis.

Kas attiecas uz Lamota kundzi, tad karalis to nepagodināja ne ar vārdu, ne ar skatienu, bet tā kā viņam, lai nokļūtu savā krēslā, vajadzēja paiet viņai garām, un viņš baidījās apvainot karalieni, viņas klātbūtnē neievērodams personu, ko tā bija pieņēmusi, tad Ludviķis XVI viņai viegli pamāja ar galvu, uz ko Žanna atbildēja ar tik dziļu reveransu, kas gan būtu bijis lielākas labvēlības vērts.

Lambāla kundze izgāja no kabineta, viņai sekoja Lamota kundze, un beidzot karaliene, kas uz sliekšņa stāvēdama laipni saskatījās ar karali.

Tad gaitenī vēl bija dzirdamas šo trīs dāmu balsis, kad tās sarunādamās aizgāja.

—   Nu, brāl, — teica Ludviķis XVI Provansas grāfam, — cs jus vairs neaizturu. Man vēl ar prefektu jānokārto kārtējais nedēļas darbs. Es pateicos, ka dāvājāt jūsu uzmanību šai izsmeļošai un pilnīgai jūsu māsīcas attaisnošanai. Ir patīkami redzēt, ka jūs par to neesat mazāk priecīgs kā cs, un tas jau daudz ko nozīmē. Nu, un tagad, monsicur Kron, sāksim! Lūdzu, sēdieties še!

Provansas grāfs smaidīdams atvadījās, bet izgāja no kabineta tikai tad, kad dāmu balsis vairs nebija dzirdamas un viņš bija drošs, ka nebūs vairs jādzird kāds rūgts vārds, vai jāredz kāds pārmetošs skatiens.

## XXXVI. PIE KARALIENES

Tikai iznākusi no Ludviķa XVI kabineta, karaliene labi apjauta, cik lielas briesmas bija tai pagājušas secen.

Tāpat viņa arī pilnīgi novērtēja to atturīgo smalkjūtību, ar kādu Žanna bija nodevusi savu liecību, un arī viņas apbrīnojamo taktu, ar kādu tā bija pratusi pēc savas svarīgās lomas palikt ēnā.

Un patiesi, Zanna, kurai bija uzsmaidījusi tā nedzirdētā laime ar pirmo soli ieskatīties tajos intīmajos noslēpumos, ko veikli galminieki gadiem ilgi velti lūko uztvert, un pilnīgi pārliecināta, ka toreizējā karalienes izbraukumā viņa ir spēlējusi svarīgu lomu, viņa tomēr nc ar vienu vaibstu neparādīja to savu priekšrocību, ko augsti stāvošu personu jūtīgā augstprātība tik ātri saskata savu apakšnieku sejā.

Tāpēc arī karaliene pēc Žannas priekšlikuma ļaut viņai vispadevīgi atvadīties, to ar laipnu smaidu aizturēja, sacīdama:

—   Patiesi, grāfien, tā bija laime, ka jūs man un princesei Lambālai neļāvāt ieiet pie šā Mesmēra, jo redzat, kāds mēlnesis, ir pasteidzies izbazūnēt, ka esmu bijusi tā sauktajā lēkmju zālē, tā taču to sauc?

—  Jā, madame, lēkmju zāle.

—   Bet kā tas ir, — teica princese Lambāla, — ka tai pašā laikā, kad daži klātesošie ir pazinuši karalieni, policijas aģenti ir pārskatījušies? Pēc manām domām šc ir kāds noslēpums: prefekta ļaudis pastāv uz to, ka tie esot redzējuši karalieni lēkmju zālē.

—   Taisnība, — domīgi tcica karaliene. — Un monsieur Kronām, kas ir godīgs cilvēks un mani mīl, nebūtu nekādas intereses to apgalvot. Bet var arī būt, ka policijas aģenti ir tikuši uzpirkti. Jūs redzat, mīļā Lambāla, ka man netrūkst ienaidnieku. Šīm baumām taču būs bijis kāds iemesls. Pastāstiet mums, grāfienes kundze, par šo seansu tuvāk. Pirmkārt, šī neķītrā brošūra mani attēlo tādā norcibumā un apmātības stāvoklī, it kā

es būtu pazaudējusi visu sievietes pašcieņu. Un kas no tā visa būtu ticams? Varbūt, ka tanī dienā tur patiesi bija kāda sieviete?..

Žanna nosarka. Atkal viņas priekšā nostājās noslēpums, noslēpums, kura viens vienīgs vārds varēja atņemt tai viņas tumšo varu pār karalienes likteni.

Ja viņa to atklāja, tas viņai vairs nevarēja noderēt un ari karalienei nebija nepieciešams. Šāda situācija varēja izpostīt visu viņas nākotni, tāpēc Žanna izturējās tikpat rezervēti, kā pirmajā reizē.

—           Madamc, — viņa atbildēja, — tur patiesi bija kāda ļoti uzbudināta sieviete, kuras konvulsijas bija tiešām uzkrītošas. Bet man liekas…

—            Jums liekas, — dedzīgi turpināja karaliene, — ka tā bija kāda teātra dāma, vai kāda vieglas uzvedības sieviete, bet ne Francijas karaliene, vai ne tā?

—   Protams, madamc.

—             Grāfien, jūs ļoti labi atbildējāt karalim un tagad ir mana reize aizlikt kādu vārdu par jums. Sakiet, cik tālu jūs esat ar savu lietu? Kad jūs cerat atgūt jūsu tiesības? Princese, vai tur kāds neklauvēja?

Ienāca Mizcrī kundze.

—           Vai Jūsu Majestāte vēlētos pieņemt Tavernī jaunkundzi? — jautāja kambardāma.

—            Viņu! Nu, protams! Ak, šī ceremoniju dievinātāja! vienmēr viņa ievēro etiķeti. Andrē! Andrē! nāciet taču iekšā!

—            Jūsu Majestāte ir ļoti labvēlīga, — teica Tavernī, sveicinādama karalieni.

Viņa pamanīja Žannu, kas, pazīdama viņā otru vācu dāmu no palīdzības komitejas, pieņēma kautru pozu, pat mēģinādama nosarkt.

Princese Lambāla izmantoja šo izdevību, lai atgrieztos pie Pentjcvras hercoga.

Andrē apsēdās līdzās Marijai Antuanetei un viņas pētošais skatiens pievērsās Zannai.

—            Lūk, Andrē, — tcica karaliene, — šī ir tā pati dāma, ko mēs apciemojām pēdējā sala dienā.

—   Es tūliņ kundzi pazinu, — tcica Andrē palocīdamās.

Godkārīgā Žanna vēroja, vai nesaskatīs Andrē sejā kaut kādas

greizsirdības pazīmes. Bet viņa redzēja tikai pilnīgu vienaldzību.

Andrē, kura savā dvēseles dzīvē pilnīgi līdzinājās karalienei, Andrē, kas, ja viņa būtu bijusi laimīga, kā sieviete ar savu aso prātu un gara cēlumu, būtu tālu pārspējusi visas sievietes; šī Andrē uzlika sev necaurskatāmo izlikšanās masku, kas tai galmā sagādāja lepnas un jaunavīgi tīras Diānas slavu.

—            Vai jūs arī zināt, — jautāja karaliene, — ko visu karalim ir par mani stāstījuši?

—           Droši vien visu to sliktāko, — atbildēja Andrē, — un tieši tāpēc, ka neviens nespētu pietiekami daudz teikt par visu to, kas ir labs.

—           Lūk, — vienkārši piebilda Žanna, — skaistākais teikums, kādu es esmu dzirdējusi. Es saku skaists tāpēc, ka tas, nekā neatmetot, izsaka visas tās jūtas, ka ir manas dzīves saturs, bet ko mans neattīstītais prāts nekad nebūtu pratis ietvert tik skaistos vārdos.

—   Es jums, Andrē, visu izstāstīšu.

—       O, es jau zinu, — viņa atbildēja, — kāda mana draudzene nupat vēl dzirdējusi, kā to atstāstījis Provansas grāfs.

—      Tas ir gan glīts paņēmiens, — sapīkusi tcica karaliene, — izplatīt melus pēc tam, kad pats atzinis patiesību. Bet nu atstāsim to. Mēs pašreiz ar grāfieni pārrunājām viņas stāvokli. Sakiet, kas jūs protežē?

—       Jūs, madamc, — droši atbildēja Zanna, — jūs, kas atļāvāt man nākt un noskūpstīt jūsu roku.

—       Viņai ir drosme, — Marija Antuancte teica Andrē, — man patīk šis straujums.

Andrē neatbildēja.

—       Madamc, — turpināja Žanna, — kad es atrados grūtā stāvoklī un neviens mani nepazina, reti kāds būtu uzdrošinājies' mani protežēt. Bet tagad, kad mani ir redzējuši Versaļā, visi gribēs viens otram apstrīdēt tiesības izpatikt karalienei, es ar to gribēju teikt, — kādai personai, kurai Viņas Majestāte parādījusi godu, uz to paskatoties.

—      Tiešām! — teica karaliene apsēzdamās, — neviens nav bijis pietiekami drošs, vai pietiekami samaitāts, lai jūs protežētu jūsu pašas dēļ.

—       Vispirms mani protežēja droša sieviete — Bulanviljē kundze, — atbildēja Žanna, — tad Bulanviljē kungs — samaitāts protežētājs… Bet kopš manas laulības — neviens, tiešām, nieviens. Ak, piedodiet! Es aizmirsu, kādu lielisku cilvēku, augstsirdīgu princi…

—   Princi! bet sakiet, grāfien, kurš tas ir?

—   Monsicur kardināls Roāns.

Karaliene paspēra soli uz Žannas pusi.

—   Mans ienaidnieks! — viņa smaidīdama tcica.

—       Jūsu Majestātes ienaidnieks! Viņš, kardināls! Ak, madamcl — iesaucās Žanna.

—       Varētu sacīt, grāfien, ka tas jūs pārsteidz, ka arī karalienei var būt savi ienaidnieki. Redzams, ka jūs neesat dzīvojusi galmā.

—       Bet, madamc, kardināls dievina Jūsu Majestāti, vismaz es ticu, ka tas tā ir. Un ja es nemaldos, tad viņa cieņa pret augsto laulāto draudzeni ir vienlīdzīga viņa padevībai.

—       O, cs jums ticu, grāfien, — atbildēja Marija Antuancte jautrā omā,— es jums, grāfien, daļēji ticu. Jā, jā, tas ir pareizi, kardināls ir gatavs dievināt.

Un pie šiem vārdiem, skaļi smiedamās, viņa pagriezās pret Andrē.

—      Jā gan, grāfien, monsicur kardināls mani dievina, tāpēc arī viņš ir mans ienaidnieks.

Žanna Lamota par to izlikās tik pārsteigta, kā nezin kāda provincicte.

—      Ahā, jūs esat prinča, arhibīskapa Ludviķa Roāna protežē. Pastāstiet, grāfien, par to mums kaut ko vairāk.

—   Tas, madamc, ir ļoti vienkārši. Viņa Ekselence kā ļoti augstsirdīgs, smalkjūtīgs cilvēks, man izpalīdzēja ar savu neaprobežoto devību.

—    Ļoti labi. Princis Ludviķis ir izšķērdīgi devīgs, to nevar noliegt! Kā jums liekas, Andrē, vai monsicur kardināls nevarētu sākt dievināt arī mūsu daiļo grāfieni? Grāfienes kundze, ko jūs par to domājat?

Un Marija Antuancte no jauna iesmējās skaļiem, veselīgiem smiekliem, bet mūžīgi nopietnā Andrē cieta klusu.

„Ncvar būt, ka šī pārāk skaļā jautrība nebūtu mazliet mākslota," nodomāja Zanna. „Nu, redzēsim."

—   Madamc, — viņa tcica nopietni un izjustā balsī, — man ir tas gods apliecināt Jūsu Majestātei, ka monsicur Roāns…

—   Labi, labi, — pārtrauca to karaliene. — Tā kā jūs viņu tik dedzīgi aizstāvat…, tā kā jūs esat viņa draudzene…

—   Ak, madamcl — Žanna kaunīgā godbijībā iesaucās.

—   Ir jau labi, mana mīļā, — atbildēja karaliene, laipni smaidīdama, - bet pajautājiet viņam, ko viņš ir darījis ar maniem matiem, ko tas kādam frizierim lika man nozagt un kas šim pārdrošniekam dārgi maksāja, jo cs to padzinu.

—   Jūsu Majestāte mani pārsteidz, — teica Zanna. — Kā, monsicur Roāns to būtu varējis izdarīt?

—   Jā, gan…, dievināšanas, tikai dievināšanas dēļ. Pēc tam, kad viņš mani bija nomelnojis Vīnē, pēc tam, kad viņš bija darījis visu, lai izjauktu manas nodomātās laulības ar karali, viņš kādu dienu ievēroja, ka esmu sieviete un esmu viņa karaliene. Viņš, lielais diplomāts, bija pieļāvis rupju kļūdu, mani pastāvīgi apstrīdēdams. Un tad šim labajam princim palika bail par savu nākotni un viņš darīja tāpat, kā visi viņa sugas ļaudis, kas visvairāk glauda tos, no kuriem bīstas. Zinādams, ka esmu vēl jauna, viņš nosprieda, ka būšu arī muļķe un iedomīga, tāpēc viņš mainīja savu taktiku. Tagad, pēc nopūtām un ilgu pilniem skatieniem, viņš, kā jūs to sakāt, ir pārmeties uz dievināšanu. Viņš taču mani dievina, Andrē, vai nc tā?

Andrē klusu palocījās.

—    Jā… Andrē negrib sevi sakompromitēt, bet cs — es riskēju. Grāfien, es, un tagad arī jūs zināt, ka mani kardināls dievina. Tas nu reiz tā ir, un sakiet viņam, ka cs par to uz viņu nemaz neskaišos.

Šie rūgtie, ironijas pilnie vārdi dziļi iespiedās Žannas Lamotas valšķīgajā sirdī.

Ja šī sirds būtu bijusi cēla, tīra un patiesi padevīga, viņa šajos vārdos būtu saskatījusi cēlsirdīgas sievietes visdziļāko nicināšanu un tīras dvēseles riebuma pilnu novēršanos no intrigām, ko ap viņu auž zemākstāvošie. Šīs šķiras sievietes, šie retie eņģeļi, nekad nekaro par savu godu pret tiem slazdiem, ko tiem gatavo virs zemes.

Viņas pat domās nepieļauj dubļus, kas tos aptraipa, un dūksti, kurās tās atstāj savu zeltīto spārnu mirdzošākās spalvas.

Žannas vulgārā un viltīgā daba karalienes dusmās par kardināla izturēšanos saskatīja tikai sašutumu. Viņa atcerējās galmā izplatītās

baumas, kas no pils pieņemamajām telpām bija aizklīdušas līdz Parīzes priekšpilsētām, atrazdamas tur dzīvu atbalsi.

Kardināls, kas pret sievietēm izjuta vienīgi dzimumkaisli, bija izteicies Ludviķim XV, kas arī tikai šādā veidā mīlēja sievietes, ka dofinc esot nepilnīga sieviete. Ir pazīstami daži Ludviķa XV izteicieni attiecībā uz viņa brāļadēla laulībām un viņa jautājumi kādam naivam sūtnim.

Žanna, šī, ja mēs tā varam teikt, pilnīgā sieviete, sieviete no galvas līdz kājām, iedomīga pat uz saviem matiem, Žanna, kuras dabā bija izlietot visas savas priekšrocības, lai patiktu un uzvarētu, nevarēja saprast, kā gan kāda sieviete intīmās lietās varētu domāt citādi nekā viņa.

„Karalicnc ir sašutusi," viņa domāja, „bct ja viņa ir sašutusi, tad tur vēl kaut kam vajag būt."

Tāpēc, pārlikusi, ka pretspars rada skaidrību, viņa ņēmās aizstāvēt Roānu ar visu sava elastīgā prāta atjautu, ar ko daba viņu tik bagātīgi bija apveltījusi.

Karaliene klausījās.

„Viņa klausās," nodomāja Žanna.

Bet grāfieni šoreiz pievīla viņas pašas viltīgais raksturs, jo viņa nesaprata, ka to karaliene uzklausa tikai aiz augstsirdības, jo galmā ir parasts, ka neviens nekad nesaka nekā laba par tiem, par kuriem valdnieks domā sliktu.

Šī vecveco tradīciju laušana, šī atkāpšanās no galma paražām karalienei tik ļoti patika, ka viņa jutās gandrīz vai laimīga.

Marija Antuancte saskatīja sirdi tur, kur patiesībā Dievs bija ielicis sausu sūkli.

Karaliene labvēlīgas intimitātes noskaņojumā turpināja sarunu, bet Žanna sēdēja kā uz adatām un viņas stāvoklis kļuva neērts. Bez karalienes atlaišanas viņa vairs nevarēja aiziet, kaut gan nupat vēl tik labi bija jutusies savā svešnieccs lomā, ķas lūdz atļauju aiziet. Pēkšņi blakusistabā atskanēja kāda skaļa, jautra, jauna balss.

—   Grāfs Artuā! — iesaucās karaliene.

Andrē tūdaļ piecēlās, arī Žanna gatavojās aiziet, bet princis tik pēkšņi ieradās karalienes istabā, ka aiziešana kļuva neiespējama. Tomēr Lamota kundze, kā saka teātra valodā, mēģināja to vismaz marķēt.

Princis, ieraudzījis skaisto dāmu, apstājās un to sveicināja.

—           Grāfiene Lamota kundze, — tcica karaliene, iepazīstinādama princi ar Žannu.

—            Ahā! — tcica grāfs Artuā. — es taču, grāfienes kundze, jūs negribēju aizdzīt.

Karaliene pamāja Andrē, kas aizturēja Žannu.

Šis mājiens nozīmēja:

„Man vajadzēja Lamota kundzi kaut kā atalgot; tā kā man pašreiz nebija vaļas, atstāsim to uz vēlāku laiku."

—            Tātad jūs no vilku medībām jau atpakaļ, — jautāja karaliene, pasniegdama grāfam roku pa angļu modei, kas arvien vairāk sāka ieviesties.

—           Jā, māsīc, man bija laime: nošāvu veselus septiņus, tas ir neticams skaitlis, — atbildēja princis.

—  Un jūs pats tos nošāvāt?

—          To cs īsti labi nezinu, bet tā stāsta, — viņš smiedamies atbildēja. — Un vai jūs zināt, māsīc, ka ar to esmu nopelnījis septiņus simtus livru?

—  Nu, nu, kādā veidā?

—           Redzat, par katru šā plēsīgā zvēra galvu maksā simts livru. Tas ir daudz, bet es ar prieku dotu divus simtus par šā avīžnieka galvu. Un jūs, māsīc?

—  Ā! — iesaucās karaliene, — jūs jau zināt šo stāstu?

—  Provansas grāfs man to nupat pastāstīja.

—           Jau trešais, — noteica karaliene, — monsieur Provansas grāfs ir veikls un nenogurstošs stāstītājs. Pastāstiet mums, kā viņš jums to atstāstīja.

—           Tā, lai jūs pataisītu baltāku par sermulīti, baltāku par Afrodīti. Ir vēl daudz citu vārdu, kas beidzas uz „īti"; zinātnieki, piemēram, mans brālis jums to varētu pastāstīt.

—  Tomēr, tā ir taisnība, ka viņš jums šo gadījumu pastāstīja.

—           Ar avīžnieku? Jā, māsīc. Bet šoreiz vēl Jūsu Majestāte tika cauri ar godu. Var teikt, ja to uzrakstītu tādā kalamburā, kādus monsicur Bēvrs raksta ik dienas, amforas lietas būtu spīdošas.

—  Ak, šī briesmīgā vārdu spēle!

—           Māsīc, netiesājiet pārāk bargi bruņinieku, kas nodod jūsu rīcībā savu šķēpu un roku. Tikai tā ir tā laime, ka jums neviens nav vajadzīgs. Ak, māsīc, ir gan jums laime!

—  Un jūs to saucat par laimi! Vai jūs dzirdat Andrē?

Žanna pasmējās. Grāfs, kas visu laiku skatījās uz viņu, to iedrošināja; un tā iznāca, ka uzrunāja Andrē, bet Žanna atbildēja.

—           Tikai laime, — atbildēja grāfs, — varēja taču gadīties, mīļā māsīc, ka, pirmkārt, jums nebūtu bijusi līdzi princese Lambāla.

—  Vai tad cs tur viena būtu gājusi?

—            Otrkārt, ja nu Lamota kundze nebūtu jūs sastapusi un aizkavējusi jūs ieiet.

—   O, jūs zināt arī, ka Lamota kundze tur ir bijusi.

—          Mīļā māsīc, kad Provansas grāfs ko stāsta, viņš stāsta pamatīgi. Un, beidzot, varēja gadīties, ka Lamota kundze nebūtu bijusi Versaļā, lai nodotu savu liecību. Jūs man varbūt teiksit, ka tikums un nevainība ir kā vijolīte: lai pamanītu, to nemaz nevajag redzēt. Bet ar vijolītēm, mīļo māsīc, ir tā: kad viņas redz, no tām sasien pušķīti, bet kad viņas ir paostītas, tās aizmet. Tāda, lūk, ir mana morāle.

—  Ir gan skaista!

—           Nu, kāda tā ir, tādu es to pieņemu, un es jums pierādīju, ka jums patiesi ir bijusi laime.

—  Slikts pierādījums.

—  Vai man vēl labāk būtu jāpierāda?

—  Nu, tas nekaitētu.

—            Labi. Jūs darāt netaisni, peldami jūsu laimi, — tcica grāfs un, iztaisījis pirueti, nokrita līdzās karalienei uz dīvāna, — jo pirmkārt, jūs laimīgi izglābāties lai slavenajā izbraukumā ar kabrioletu…

—   Viens, — skaitīja karaliene uz pirkstiem.

—   Izglābāties no amforas.

—  Labi, ir pieskaitīts. Tas ir divi. Nu, tālāk?

—  Un izglābāties vēl no šīs balles dēkas, — grāfs tai pačukstēja ausī.

—  Kādas balles?

—   Operas balles.

—   Kā jūs teicāt?

—   Es tcicu, māsīc, no Operas balles.

—   Es jūs nesaprotu. Grāfs sāka smieties.

—  Ak, cik muļķīgi cs daru, runādams ar jums par noslēpumu.

—   Noslēpumu! Bet jūs, taču, brālēn, runājat par Operas balli. Žannas ausis uztvēra vārdus: Operas balle, un viņa sāka uzmanīgi

klausīties.

—  Klusēsim! — iesaucās princis.

—           O, nē, to tik nc! — protestēja karaliene. — Izskaidrosimies. Jūs runājat par kādu gadījumu Operā: sakiet, kas tur īsti ir par lietu.

—  Ak, māsīc, esiet žēlīga…

—  Nē, grāf, cs gribu zināt.

—  Bet es, māsīc, vēlos klusēt.

—   Vai jūs gribat kļūt nepieklājīgs?

—           Nekādā ziņā. Man liekas, cs jau esmu jums diezgan teicis, lai jūs saprastu.

—  Jūs man vēl nekā neesat teicis.

—  O, mīļo māsīc, nu jūs intriģējat mani un redzēsim — uz goda vārdu.

—   Goda vārds, es nejokoju.

—  Un jūs gribat, lai es runāju.

—   Bet uz vietas.

—          Tad kaut kur citur, bet nc še, — tcica grāfs, norādīdams uz Zannu un Andrē.

—           Nē, tikai še! Šādas izskaidrošanās gadījumā nekad nav pietiekami daudz klātesošo.

—   Māsīc, picsargictics!

—   Es riskēju.

—   Vai jūs, nebijāt nupat Operas ballē?

—  Es! — iesaucās karaliene, — cs, Operas ballē!

—  Apžēlojieties! klusāk!

—           O, nē, brālēn, tas jādzird visiem… Es, jūs sakāt, esot bijusi Operas ballē?

83-10-

—   Jā, noteikti, jūs tur bijāt.

—            Varbūt, jūs pats vēl mani redzējāt? — karaliene pusjokodama, pusironiski jautāja.

—   Jā, cs jūs redzēju.

—   Mani! Mani?

—   Jūs! Jūs!

—   Tas nu ir par traku.

—   Jā, tā jau es ari domāju.

—   Kāpēc jūs nesakāt, ka esat ar mani runājis, tas būtu vēl jocīgāk.

—            Goda vārds! Es gribēju jūs uzrunāt, kad kāds masku pūlis mūs izšķīra.

—   Jūs esat prātā jucis.

—            Es jau domāju, ka to dabūšu dzirdēt. Man nevajadzēja tik tālu aiziet, tā bija kļūda.

Karaliene strauji uzlēca kājās un uztraukta pagājās dažus soļus pa istabu.

Grāfs viņā izbrīnījies noskatījās.

Andrē aiz bailēm un uztraukumā drebēja.

Lai saglabātu ārēji mierīgu izskatu, Žanna tā sažņaudza dūres, ka nagi iespiedās delnā.

Karaliene apstājās.

—            Mīļais draugs, — viņa teica jaunajam princim, — beigsim jokot! Man ir slikts raksturs, ka cs, kā jūs jau redzat, zaudēju pacietību. Atzīstieties, ka jūs uz mana rēķina gribējāt tikai pajokot un cs būšu ļoti laimīga!

—   Es atzīstos, māsīc, ja jūs tā gribat.

—   Šarl, runājiet nopietni!

—   Kā zivs, māsīc.

—   Dieva dēļ, sakiet man, jūs taču pats šo stāstu izdomājāt?

Grāfs pameta skatienu uz abām dāmām un teica:

—   Jā, es to izdomāju, lūdzu piedošanu.

—           Jūs mani neesat pareizi sapratis, — kaislīgi iesaucās karaliene. — Jā, vai nē, šo dāmu priekšā atsauciet visu, ko jūs nupat teicāt. Nemelojiet un neizvairieties!

Andrē un Žanna bija paslēpušās aiz gobelēniem.

—            Jā, māsīc, — klusu tcica princis, kad abas dāmas bija atgājušas sāņus, — cs jums teicu taisnību; kāpēc jūs mani nebrīdinājāt agrāk?

—   Jūs mani redzējāt Operas ballē?

—   Tāpat, kā jūs redzu tagad un jūs mani arī redzējāt.

Karaliene iekliedzās, pasauca Andrē un Žannu, aizsteidzās pati pie viņām aiz drapērijām un, paņēmusi katru pie rokas, atveda pie grāfa.

—           Manas dāmas, — viņa tcica, — grāfs Artuā apgalvo, ka esot mani redzējis Operas ballē.

—   Ak, Dievs! — nomurmināja Andrē.

—           Tagad jums vairs nav laika atkāpties, — iesaucās karaliene. — Pierādiet, nu pierādiet…

—          Tas bija tā, — tcica princis. — cs biju tur kopā ar maršalu Rišeljē, ar Kolonnu ar… goda vārds! ar visu sabiedrību. Jums nokrita maska.

—  Man maska!

—            Es gribēju jums jau teikt: „Tā, māsīc, ir liela pārdrošība," bet jūs jau bijāt pazudusi, jūs aizveda kavalieris, kuram jūs sniedzāt roku.

—  Kavalieris! Ak, Dievs! Jūs mani padarīsit traku.

—  Tas bija kāds zils domino, — piebilda princis.

Karaliene pārvilka ar roku pār pieri.

—   Kas tā bija par dienu? — viņa prasīja.

—            Sestdiena, jo otrā dienā cs aizbraucu medībās. No rīta, man aizbraucot, jūs vēl gulējāt un cs jums par savu aizbraukšanu nevarēju personīgi paziņot.

—  Ak, Dievs! Ak, Dievs! Kurā stundā jūs mani redzējāt?

—   Varēja būt, tā ap diviem vai trim naktī.

—   Nu, skaidrs, vai nu es vai jūs, bet viens no mums ir prātā jucis.

—  Es jums apgalvoju, ka tas būšu cs… es būšu kļūdījies… tomēr…

—  Tomēr…

—           Ak, neņemiet to tik ļoti pie sirds… Vienu brīdi es domāju, ka jūs esat karaļa pavadībā; bet tā persona runāja vāciski, un karalis runā vienīgi angliski.

—           Vāciski… kāds vācietis… O, brālēn, man ir kāds pretpieradījums. Sestdien es aizgāju gulēt pulkstens vienpadsmitos.

Grāfs smaidīdams palocījās — kā cilvēks, kas netie.

Karaliene piezvanīja.

—  Mizerī kundze jums to apliecinās, — viņa tcica.

Grāfs sāka smieties.

—           Vai jūs nepasauksit arī Lorānu, vārtusargu; viņš apliecinās to pašu. Šo lielgabalu cs pielādēju, mana mīļā māsīc, nemērķējiet ar to uz mani!

—   O! — iesaucās karaliene saniknota. — O, man tiešām netie!

—           Es jums ticētu, ja jūs mazāk skaistos. Dodiet pierādījumus! Ko tas līdz, ja cs jums teikšu — jā un citi, kas nāks pēc manis, teiks — nē.

—   Citi? Kādi citi?

—  Sasodīts! Nu tic, kas jūs redzēja tāpat kā es.

—          Ā, tas ir interesanti! Vēl citi esot mani redzējuši. Nu, labi, nosauciet man tos.

—  Tūlīt… Vai Filips Tavernī ir še?

—  Mans brālis? — iesaucās Andrē.

—          Viņš arī, jaunkundz, bija klāt, — atbildēja princis, — vai jūs, māsīc, gribat, ka viņam pavaicā?

—  Es to noteikti prasu.

—  Ak, Dievs! — nomurmināja Andrē.

—  Kā! — iesaucās karaliene.

—  Mans brālis kā liecinieks.

—  Jā, jā, cs to gribu.

Un karaliene pavēlēja to pasaukt.

Filipu aizsūtīja meklēt pie tēva, kuru tas pašreiz pēc iepriekš aprakstītās ainas bija atstājis.

Filips, kas bija palicis uzvarētājs divkaujā ar Šarnī. Filips, kas bija izdarījis pakalpojumu savai karalienei, priecīgi devās uz Versaļu.

Viņu sastapa ceļā, pateica karalienes pavēli un dažos mirkļos viņš bija klāt.

Marija Antuancte steidzās tam pretī un nostājās viņam tieši priekšā.

—           Nu, redzēsim, monsicur, — viņa teica, — vai jūs esat spējīgs runāt patiesību?

—  Jā, madamc, un neesmu spējīgs melot, — viņš atbildēja.

—           Tad sakiet, sakiet atklāti, vai… vai pēdējo astoņu dienu laikā jūs mani esat redzējis kādā publiskā vietā?

—  Jā, madamc, — atbildēja Filips.

Varēja dzirdēt sirdis pukstam.

—  Kur jūs mani redzējāt? — jautāja karaliene šausmīgā balsī.

Filips klusēja.

—           O, tikai neizvairieties, monsicur, lūk, mans brālēns apgalvo, ka viņš mani esot redzējis Operas ballē un jūs, kur jūs mani redzējāt?

—  Turpat, kur monsicur grāfs Artuā — Operas ballē.

Karaliene kā zibens ķerta nokrita uz dīvāna.

Bet tad kā ievainota pantera viņa uzlēca kājās.

—          Tas nav iespējams, — viņa tcica, — tāpēc, ka cs tur neesmu bijusi. Uzmanieties, monsicur Tavernī, cs redzu, ka jūs pieņemat puritāņu manieres. Tas varbūt, noder Amerikā pie monsicur Lafajcta, bet Versaļā mēs esam Francijā un esam atklāti un pieklājīgi.

—            Jūsu Majestāte velti apbēdina monsicur Tavernī, — bāla aiz dusmām un sašutuma tcica Andrē. — Ja viņš teic, ka viņš ir redzējis, tad viņš arī ir redzējis.

—           Un jūs, jūs arī! — iesaucās Marija Antuancte. — Nudien, vēl tikai trūkst, ka arī jūs mani būtu redzējusi. Dievs redz! jā, man ir draugi, kas mani aizstāv, man ir arī ienaidnieki, kas mani nogalina. Bet viens liecinieks, kungi, neko neizšķir.

—           Jūs man atgādināt, — teica grāfs Artuā, — ka tai brīdī, kad es jūs ieraudzīju un pārliecinājos, ka zilais domino nav karalis, man likās, ka tas bija Sifrēna māsasdēls. Kā taču saucās šis brašais virsnieks, kas tik varonīgi bija pacēlis Francijas karogu? Jūs viņu dažas dienas iepriekš tik laipni pieņēmāt, ka es nodomāju, ka jūs to esat izvēlējusies par savu goda kavalieri.

Karaliene nosarka, Andrē kļuva bāla kā nāve. Abas saskatījās un nodrebēja, redzot, kur tā lieta nonākusi.

Filips šķita pusdzīvs.

—  Monsicur Šarnī? — viņš nomurmināja.

—           Jā, jā Šarnī, — turpināja grāfs Artuā. — Vai nav tiesa, monsicur Filip, ka šī zilā domino gaitā bija zināma līdzība ar monsicur Šarnī?

—  To cs, monsicur, neievēroju, — Filips aizsmacis tcica.

—           Bet, — turpināja grāfs Artuā, — cs drīz vien pārliecinājos, ka esmu maldījies, jo pēkšņi ieraudzīju monsicur Šarnī. Viņš ar maršalu Rišeljē stāvēja, māsīc, jums tieši pretī tai brīdī, kad jums nokrita maska.

—   Un viņš mani redzēja? — iekliedzās karaliene aizmirsusies.

—  Katrā ziņā, ja vien viņš nav gluži akls.

Ar izmisuma žestu karaliene vēlreiz pavilka zvaniņa auklu.

—  Ko jūs darāt? — jautāja princis.

—           Es gribu dzirdēt arī monsicur Šarnī, cs gribu izdzert šo kausu līdz dibenam.

—           Es gan neticu, ka monsicur Šarnī būs Versaļā, — nomurmināja Filips.

—   Kāpēc?

—  Man teica, ka viņš… nejūtoties vesels.

—            Tomēr, monsicur, lieta ir pārāk nopietna, lai viņš varētu neierasties. Es arī, monsicur, nejūtos labi un tomēr es kailām kājām iešu līdz pasaules galam, lai tikai pierādītu…

Filips, kuram sirds draudēja vai lūzt, piegāja pie Andrē, kas skatījās pa logu uz apstādījumiem.

—  Kas tur ir? — jautāja karaliene, viņiem tuvodamās.

—   Nekas, nekas… Teica, ka Šarnī esot slims un cs viņu redzu.

—  Jūs viņu redzat? — iesaucās Filips, piesteidzās pie loga.

—  Jā, tas ir viņš.

Karaliene, visu aizmirsusi, ar neticamu spēku atrāva vaļā logu un pati to pasauca:

—   Monsicur Šarnī!

Šarnī paskatījās un mēms aiz brīnumiem devās uz pili.

## XXXVII. ALIBI

Šarnī ienāca, gan mazliet bāls, bet staltā gaitā, un citādi nekas neliecināja par viņa neveselību.

Ieraugot šo dižciltīgo sabiedrību, viņa izturēšanās kļuva godeienīga un noteikta, kā tas kareivim un augstākās sabiedrības cilvēkam parasts.

— Uzmanieties, māsīc, — klusi tcica grāfs Artuā, — jūs izvaicājat pārāk daudz ļaužu!

—        Brālēn, es izvaicāšu visu pasauli, kamēr beidzot atradīšu cilvēku, kas teiks, ka jūs esat kļūdījies.

Pa šo laiku Šarnī bija pamanījis Filipu un to pieklājīgi sveicināja.

—        Jūs jau apejaties ar savu veselību kā bende, — Filips klusu teica savam pretiniekam. — Ievainots, iziet! Patiesi, jūs gribat nomirt.

—       No tā, ka Buloņas mežā kāds uzdūries uz ērkšķa, neviens nemirst,- atbildēja Sārnī nopriecādamies, ka ar šiem vārdiem var dot savam ienaidniekam sāpīgāku morālo dūrienu, nekā ar zobenu.

Šai brīdī karaliene pienākdama izbeidza šo sarunu.

—        Monsicur Šarnī, — viņa teica, — šie kungi teic, ka jūs esot bijis Operas ballē?

—   Jā gan, Jūsu Majestāte, — atbildēja Šarnī palocīdamies.

—   Sakiet mums, ko jūs tur redzējāt.

—         Vai Jūsu Majestāte domā kaut ko, vai kādas personas cs tur redzēju?

—        Tieši tā… kādas personas jūs tur redzējāt, un cs lūdzu, monsicur Šarnī, bez kādas diskrēcijas un līdzjūtīgas noklusēšanas.

—   Vai man, madamc, viss jāsaka?

Karaliene vaigi atkal pieņēma to bālumu, kas šorīt nu jau desmit reizes bija mainījies ar drudža sārtumu.

—        Sākot ar augstāko dižciltības pakāpi un mana pienākuma likumu, — atbildēja Šarnī.

—   Jūs redzējāt mani?

—        Jā, Jūsu Majestāti, tai brīdī, kad karalienei par nelaimi nokrita maska.

Marija Antuancte nervozi burzīja savu mežģīņu mutautiņu.

—        Monsicur, — viņa tcica, un labs novērotājs būtu saklausījis viņas balsī tuvas asaras, — paskatieties labi manī, vai jūs tiešām esat pārliecināts?

—        Madame, Jūsu Majestātes vaibsti ir ierakstīti katra pavalstnieka sirdī. Kas vienreiz redzējis Jūsu Majestāti, tas redzēs viņu mūžīgi.

Filips paskatījās uz māsu, kas savukārt pavērās viņā. Un viņu kopējās sāpes un kopējā greizsirdība noslēdza klusu sāpju savienību.

—        Monsieur, — atkārtoja karaliene, tuvodamās monsicur Šarnī, — es jums apgalvoju, ka neesmu bijusi Operas ballē.

—        Ak, madamc, — iesaucās jaunais cilvēks, noliekdams pieri līdz pat zemei. — Vai Jūsu Majestātei nav tiesība iet, kur vien viņai patīk? Un ja arī tas būtu pašā ellē, tiklīdz Jūsu Majestāte tur ir cēlusi kāju, tā ir šķīstīta.

—       Es neprasu, lai jūs attaisnotu manu rīcību, — atbildēja karaliene, — cs tikai lūdzu jūs neticēt, ka cs to būtu darījusi.

—       Es ticēšu visam, ko Jūsu Majestāte man pavēlēs ticēt, — atbildēja Šarnī, kuru līdz sirds dziļumiem aizkustināja karalienes neatlaidība un šīs lepnās sievietes izjustā pazemošanās.

—       Māsīc, māsīc, tas ir par daudz! — viņai pie auss nomurmināja grāfs Artuā.

Šis skatiens bija sasaldējis ledū visus klātesošos: vienus viņu mīlas sāpēs, otrus viņu ievainotās patmīlības dēļ; un vēl trešos aizkustināja jūtas, kas mūs pārņem, kad redzam apvainotu sievieti varonīgi aizstāvamies pret neatspēkojamiem pierādījumiem.

—           Un tam viņi tic! tam viņi tic! — mulsās dusmās iesaucās karaliene. Tad nespēkā viņa atkrita kādā atzveltnes krēslā un zagšus noslaucīja ar pirkstu kādu asaru, ko aizvainotais pašlepnums bija izspiedis zem viņas skropstām. Pēkšņi viņa strauji piecēlās.

—           Ak, māsīc, māsīc! piedodiet man, — maigi tcica grāfs Artuā, — ap jums ir uzticami draugi. Tikai mēs vien zinām šo noslēpumu, kas jūs tik ļoti uztrauc, un no mūsu sirdīm, kur tas ieslēgts, neviens to neizraus citādi, kā tikai kopā ar mūsu dzīvību.

—             Ak, šis noslēpums! noslēpums! — iesaucās karaliene. — Es uz jums par to nemaz ncskaišos.

—   Māsīc!

—   Nē, noslēpuma pierādījumu man vajag.

—   Madame, — teica Andrē, — kāds nāk.

—   Karalis! — pieteica sulainis no priekšistabas.

—           Karalis! Jo labāk! Viņš ir mans vienīgais draugs. Viņš mani pratīs attaisnot arī tad, ja tam liktos, ka esmu kļūdījusies: cs priecājos par viņa ierašanos.

Ienāca karalis. Viss viņa izskats bija pilnīgā pretstatā karalienes pulciņa apjukumam.

—           Sirc\ — iesaucās karaliene, — jūs ierodaties tieši laikā: vēl viens apmelojums, vēl viens apvainojums jāatspēko.

—   Jā, kas tad vēl? — jautāja Ludviķis XVI, panākdams uz priekšu.

—           Sire, vēl kādas neglītas baumas. Un tās tiek izplatītas. Ak, palīdziet, sire, jo šoreiz tic vairs nav mani ienaidnieki, kas mani apsūdz, bet mani draugi.

—   Jūsu draugi?

—            Šie kungi, mans brālēns, piedošanu! Monsicur grāfs Artuā, monsicur Tavernī, un monsicur Šarnī apgalvo, apgalvo man, ka viņi esot redzējuši mani Operas ballē.

—   Operas ballē! — iesaucās karalis, pieri saraucis.

—   Jā, sirc.

Uz brīdi iestājās mocošs klusums.

Lamota kundze redzēja karaļa drūmo nemieru. Viņa redzēja karalienes pelēkbālo seju; ar vienu vārdu viņa varēja izbeigt šīs sāpīgās mokas; ar vienu vienīgu vārdu viņa varēja iznīcināt visus šos apvainojumus un izglābt karalienes nākotni.

Bet viņas sirds palika mēma: tai bija citas intereses. Tā teica, ka esot jau par vēlu, un ka viņas stāstā par amforu jau bijuši meli, un, ka atkārtojot pirmīt teikto, viņai būtu jāatzīstas, ka tā jau pirmajā apvainojumā noklusējusi karalieni pilnīgi reabilitējošu faktu. Tādā kārtā jaunā favorīte ar vienu vārdu sevi iznīcinātu un visas savas cerības uz turpmāku karalienes labvēlību.

—       Operas ballē? — karalis baiļu pilnā balsī jautāja. — Un kas to saka? Vai Provansas grāfam tas ir zināms?

—      Bet tā nav taisnība! — nevainības izmisumā iesaucās karaliene. — Tā nav taisnība: grāfs Artuā ir pārskatījies, monsicur Tavernī ir pārskatījies. Jūs arī, monsicur Šarnī, esat pārskatījies. Tas taču var gadīties.

Visi palocījās.

—      Nu, redzēsim! — iesaucās karaliene, — lai sasauc manus ļaudis, lai noprasa visiem, visiem! Šī balle taču bija sestdienā, vai ne tā?

—  Jā, māsīc.

—      Nu, labi. Ko cs darīju sestdien? Lai man to pasaka, jo citādi, ja tas tā turpināsies, es patiesi sajukšu prātā un sākšu pati ticēt, ka cs tur esmu bijusi. Bet ja tas tā būtu, tad, kungi, es jums to pateiktu.

Pēkšņi karalis paspēra soli uz priekšu — viņš izstiepa roku, viņa acis mirdzēja un seja staroja smaidā.

—  Sestdien, kungi, vai tas bija sestdien?

—  Jā, sirc.

—      Nu, lūk, — viņš tcica, kļūdams arvien mierīgāks un līksmāks, — par to, Marij, atliek vienīgi pavaicāt jūsu kambardāmai. Viņa varbūt atcerēsies, cikos cs sestdien iegāju pie jums. Man liekas, tas bija tā ap pulkstens vienpadsmitiem.

—  Ak, sirc, jā! — bezprātīgā priekā iesaucās karaliene.

Un viņa metās karaļa rokās, tad nosarkusi un apjukusi, iedomādama par pārējo klātbūtni, viņa paslēpa seju pie krūtīm karalim, kas maigi noskūpstīja tās skaistos matus.

—      Nudien, — tcica grāfs Artuā, aizgrābts no pārsteiguma un prieka, — turpmāk es valkāšu brilles. Bet, dievs sodi, šo skatu cs neatdotu ne par miljonu. Vai nc tā, kungi?

Filips, bāls kā nāve, bija atspiedies pret paneli, nu citādi tik dzedrais un nesatricināmais Šarnī slaucīja savu sviedriem pārklāto pieri.

—      Lūk, tāpēc kungi, — ar uzsvaru tcica karalis, nopriecādamies par savu vārdu iespaidu, — ir neiespējami, ka karaliene tai naktī būtu bijusi Operas ballē. Kā jūs nu varat, tā ticat tam. Bet cs esmu pārliecināts, ka pati karaliene ir apmierināta, ja cs tam ticu.

—       Tagad, — piebilda grāfs Artuā, — lai Provansas grāfs domā, kā viņam patīk. Bet cs savai sievai ieteikšu tādā pat veidā pierādīt savu nevainību, kad vini apvainos, ka pavadījusi nakti ārpus mājas.

—  Brāl!

—  Sirc, es skūpstu jūsu rokas.

—   Šarl, iesim reizē, — tcica karalis, vēlreiz noskūpstījis karalieni.

Filips stāvēja nekustēdamies.

—       Vai jūs, monsicur Tavernī, nepavadīsit grāfu? — dzedri tcica karaliene.

Filips saslējās. Asinis viņam saskrēja galvā. Daudz netrūka un viņš būtu paģībis. Ar pūlēm viņš vēl atsveicinājās, apskatījās uz māsu un, uzmetis Šarnī iznīcinošu skatienu, ar mokām apvaldīja savu ciešanu izpausmi.

Karaliene paturēja pie sevis tikai Andrē un monsicur Šarnī.

Šo Andrē stāvokli starp karalieni un viņas brāli, starp viņas draudzību un viņa greizsirdību, mēs nespētu notēlot, nepalēninot tā dramatiskā skata gaitu, kuram karalis deva tik laimīgu atrisinājumu.

Tomēr šīs jaunās meičas ciešanas pelna mūsu ievērību: viņa juta, ka Filips būtu bijis ar mieru atdot savu dzīvību, lai varētu aizkavēt Šarnī palikšanu pie karalienes, un viņai bija jāatzīstas sev pašai, ka arī viņas sirds salūztu, ja tā būtu devusies pakaļ Filipam, lai to nomierinātu un tā atstātu Šarnī kopā ar karalieni un Lamota kundzi, kas, kā viņa to no Žannas familijāri kautrā skatiena redzēja, būtu vēl sliktāk.

Kā lai izskaidro viņas jūtas?

Vai tā bija mīla?

O, viņa būtu iebildusi, mīla neuzdīgst un neuzplaukst tik drīz šinī saltajā galma atmosfērā. Mīla, šis retais zieds, mīl ziedēt tikai tīrās, cēlās neskārtās sirdīs. Tā nespēj iesakņoties sirdīs, ko aptumšo atmiņas un sedz gadiem ilgi lieto asaru ledus. Nē, tā nebija mīla, ko Tavernī jaunkundze izjuta pret monsicur Šarnī. Visiem spēkiem viņa centās atvairīt šīs domas, jo viņa bija devusi solījumu nemīlēt vairs nevienu šai pasaulē.

Bet kāpēc viņa izjuta tādas sāpes, kad Šarnī tcica karalienei dažus dziļas godeienības un padevības pilnus vārdus? Droši vien tā bija greizsirdība.

Jā, Andrē atzinās sev, ka viņa ir greizsirdīga, ne uz vīrieti, kas mīlēja kādu citu sievieti, ne viņu, bet uz šo sievieti, kas bija spējīga katru piespiest viņu iemīlēt.

Ar skumju grūtsirdību viņa vēroja lidojam ap sevi jaunās galminieku paaudzes, skaisto, mīlas alkstošo jaunatni. Šie straujie, dedzīgie jaunekļi viņu nesaprata un, parādījuši tai zināmu uzmanību, aizgāja; vieni tāpēc, ka viņas atturībai nebija nekāda filozofiska pamata; otri tāpēc, ka viņas atturība nesaskanēja ar tās mājas vieglprātīgo atmosfēru, kādā tai bija nācies uzaugt.

Bez tam vīrieši, vai nu viņi meklē tikai laika kavēkli, vai sapņo par īstu mīlu, neuzticas divdesmit piecus gadus vccas sievietes atturībai, ja vēl šī sieviete ir skaista, bagāta karalienes mīlule un tomēr iet savu ceļu, bāla, vientuļa un klusa šinī vidē, kur augstākais prieks un laime ir likt par sevi pēc iespējas vairāk runāt.

Dzīvas problēmas nekad nav sevišķi pievilcīgas. Andrē jau par to bija pārliecinājusies: viņa redzēja, kā skatieni arvien mazāk kavējas pie viņas skaistuma, bet prāts vairījās viņas prāta, vai pat to noliedza. Vēl vairāk: viņa redzēja, ka šī izvairīšanās pie vecākajiem kļuva par paražu, bet pie jaunākajiem — par instinktu. Nebija parasts griezties pie Tavernī jaunkundzes un viņu uzrunāt, tāpat kā nevienam neienāca prātā Versaļas dārzos uzrunāt Latonu vai Diānu, kas bija ieslēgtas dzedro ūdens baseinu tumšajā lokā. Ikviens, kas apsveica Tavernī jaunkundzi, pēc tam pagriezās un uzsmaidīja citai sievietei, jo viņš savu pienākumu bija izpildījis.

Viss šis noskaņojums jaunās dāmas vērīgajam skatienam nepalika nepamanīts. Viņa, kuras sirds bija pārcietusi visas bēdas, neredzēdama neviena prieka stara; viņa kas juta, kā, gadiem ejot, pieauga garlaicīgo stundu un tumšo atmiņu pavadoņu pulks; viņa vairāk domāja par to, kas soda, nekā par to, kas piedod, un mocošajās bezmiega naktīs, iedomādamās visus priekus, kas pieejami laimīgajiem mīlētājiem, viņa ar bezgalīgām žēlām nopūtās:

—   Un cs! Ak, Dievs! Un es!

Kad viņa tai saltajā vakarā sastapa Šarnī, kad jaunā cilvēka ziņkārais skatiens apstājās pie tās, apveltīdams to ar simpātisku siltumu, viņa pirmo reizi vairs nejuta to savādo vēsumu, kādu tai parasti izrādīja visi galminieki. Šim vīrietim viņa vēl bija sieviete. Viņš bija atmodinājis viņā jaunību un paralizējis nāvi; viņš bija licis nosarkt Diānas un Latonas marmoram.

Tāpēc arī Tavernī jaunkundze tik strauji bija pieķērusies šim atdzīvinātājam, kas viņā atmodināja tās vitalitāti; tāpēc viņa jutās laimīga redzēt šo jauno cilvēku, kuram tā nebija nekāda problēma; tāpēc viņa bija tik nelaimīga, iedomājoties, ka cita sieviete varētu apcirpt viņas fantāzijas spārnus un nolaupīt tai viņas sapni, kas nule bija iznācis pa zeltmirdzošiem vārtiem.

Ceram, ka lasītājs mums piedos šo mazo paskaidrojumu, kāpēc Andrē nebija sekojusi Filipam, kad tas atstāja karalienes istabu, kaut gan viņa sāpīgi izjuta karalienes netaisnību pret viņas brāli, kas bija viņas reliģija, viņas elks, viņas mīla.

Tavernī jaunkundze, kas nebija gribējusi atstāt karalieni tete-a-tete ar Šarnī, pēc viņas brāļa noraidīšanas vairs nepiedalījās sarunā.

Viņa apsēdās kamīna kaktā gandrīz vai ar muguru pret pārējiem. Karaliene sēdēja, viņas priekšā padevīgi noliecies stāvēja Šarnī, bet Lamota kundze bija iespiedusies loga nišā, kur viņas šķietamā kautrība meklēja patvērumu, bet patiesā ziņkārība — izdevīgu novērošanas punktu.

Karaliene kādu brīdi cieta klusu: viņa īsti nezināja, kā atsākt šo kutelīgo izskaidrošanos.

Šarnī likās saguris un viņa izskats karalienei nebija tīkams.

Beidzot Marija Antuancte pārtrauca klusumu, atbildēdama uz savām un arī pārējo domām.

—   Tas tikai pierāda, — viņa pēkšņi ierunājās, — ka mums netrūkst ienaidnieku. Sakiet, monsicur, vai kāds tam ticēs, ka Francijas galmā notiek tik neglītas lietas? Vai kāds tam ticēs?

Šarnī klusēja.

—   Cik laimīgs var justies cilvēks uz kuģiem, debess un jūras plašumā! Mums, pilsētu iedzīvotājiem, gan stāsta par viltīgo jūru un tās niknumu. Ak, monsicur, monsicur, paskatieties pats uz sevi! Sakiet, vai okeāna niknās bangas nav jūs apšķiedušas ar savu dusmu putām? Vai viņu uzbrukums nav jūs vienu otru reizi notriecis uz klāja un pie tam vēl ļoti bieži? Nu, lūk, paskatieties uz sevi, jūs tomēr esat jauns, vesels un visu godāts.

—   Madamcl

—   Un vai angļi, — turpināja karaliene, arvien vairāk iekaisdama, — nav sūtījuši jums savu lielgabalu ugunīgās dusmas, dusmas, kas apdraud dzīvību? Bet ko jums tas kaitējis, jums pašiem? Jūs esat sveiks un vesels. Un šo ienaidnieku dusmu dēļ, kuras jūs esat uzvarējis, karalis jūs ir apsveicis, izturējies pret jums laipni, tauta pazīst jūsu vārdu un tas viņai ir mīļš.

—    Ko tas nozīmē, madamc! — nomurmināja Šarnī, kas ar bažām vēroja Marijas Antuanetes drudžaino eksaltāciju.

—   Kāds no visa tā mans secinājums? — teica karaliene, — lūk, kāds: lai svētīts ir ienaidnieks, kas met mums pretī liesmas, dzelzi un putās sakultus viļņus; lai svētīts ienaidnieks, kas mums draud ar nāvi!

—   Ak, Dievs! Madamc, — iesaucās Šarnī. — Jūsu Majestātei nevar būt ienaidnieku, tikpat kā ērglis nevar uzskatīt par savu ienaidnieku čūsku. Viss tas, kas rāpo un lien, ir saistīts pie zemes, nevar traucēt tos, kas lido debesīs.

—   Monsicur, — pārtrauca viņu karaliene, — cs zinu, jūs esat sveiks un vesels atgriezies no kaujas, sveiks un vesels pārcietis vētru, un atgriezies kā visu mīlēts triumfators: kamēr tie citi, kam, piemēram, mums, ir kāds ienaidnieks, kas ar savu melu siekalām aptraipa viņu labo slavu. Tic, protams, neriskē ar savu dzīvību, bet ar katru vētru viņi noveco. Viņi pierod noliekt savas galvas bailēs, atkal piedzīvot, kā to šodien piedzīvojām mēs, divkāršu apvainojumu, kad draugi un ienaidnieki apvienojas kopējā uzbrukumā. Ak, monsicur, ja jūs to zinātu, cik grūti ir tikt ienīstam!

Andrē uztraukta gaidīja jaunā cilvēka atbildi. Viņa drebēja bailēs, ka tik viņš neatbildētu ar kādu izjustu mierināšanas vārdu, ko karaliene, likās, gaidīja.

Bet gluži otrādi, Šarnī noslaucījis pieri mutautiņā un atbalstījies uz kāda krēsla atzveltnes, kļuva bāls.

Karaliene viņā noskatījās.

—   Vai še nav pārāk karsti? — viņa tcica.

Lamota kundze ar savām mazajām rokām satvēra loga rokturi un atrāva to ar tādu sparu, it kā viņai būtu bijis vīrieša spēks. Šarnī kāri ieelpoja svaigo gaisu.

—   Monsicur Šarnī ir pieradis pie jūras vējiem, viņš smok nost Versaļas buduāros.

—   Tas nav tāpēc, madamc, — atbildēja Šarnī, — bet man pulkstens divos ir kāds dienesta pienākums un, ja Jūsu Majestāte man vismaz nepavēl palikt…

—   Nē, monsicur, — atbildēja karaliene, — mēs zinām, kas ir pavēle, vai nc tā, Andrē?

Tad, pagriezusies pret Šarnī, viņa aizvainotā tonī tcica:

—  Jūs, monsicur, esat brīvs.

Un viņa ar rokas mājienu atlaida jauno virsnieku.

Šarnī steidzīgi atsveicinājās un nozuda aiz drapērijām.

Pēc dažām sekundēm priekšistabā atskanēja apspiests kliedziens un bija dzirdams steidzīgs soļu troksnis.

Karaliene atradās pie durvīm. Vai nu tas bija nejaušība, vai arī viņa bija gribējusi noskatīties vēl uz Šarnī, kura steidzīgā aiziešana tai bija likusies savāda.

Viņa pacēla drapēriju, klusi iekliedzās un, likās, gribēja traukties ārā.

Bet Andrē, kas karalieni nebija izlaidusi no acīm, šai brīdī atradās starp viņu un durvīm.

—   Bet, madamcl — viņa tcica.

Karaliene cieši pavērās Andrē, kas droši izturēja viņas skatienu.

Lamota kundze pastiepa kaklu.

Starp karalieni un Andrē bija neliels atstatums un pa šo atstarpi viņa redzēja, ka monsicur Šarnī bija paģībis un kalpotāji līdz ar sargiem sniedza tam palīdzību.

Karaliene, pamanījusi Lamota kundzes kustību, strauji aizvēra durvis.

Bet bija jau par vēlu: Lamota kundze bija visu redzējusi.

Marija Antuancte, saraukusi uzacis, domīga apsēdās savā krēslā: viņu bija pārņēmusi tā drūmā nomāktība, kas seko visām stiprām emocijām. Varēja teikt, ka viņa ncapjauda, kas ap to norisinājās.

Arī Andrē, kas atspiedusies pie sienas, bija palikusi stāvot, likās, bija tikpat izklaidīga kā karaliene.

—           Bet, lūk, kas ir savādi, — karaliene pēkšņi ierunājās tik skaļi, ka abas viņas biedrenes pārsteigtas nodrebēja, tik negaidīti bija karalienes vārdi. — Man liekas, monsicur Šarnī vēl šaubās…

—  Par ko tad, madamc? — jautāja Andrē.

—  Par manu atrašanos pilī tanī balles naktī.

—  Ak, madamcl

—            Kā jūs domājat, grāfien, vai nav tiesa? — tcica karaliene. — Monsicur Šarnī vēl šaubās.

—           Par spīti karaļa norādījumam? Ak, madamc, tas nav iespējams! — teica Andrē.

—            Bet var domāt, ka mani karalis ir atbalstījis tīras patmīlības dēļ. Nē, viņš netic! Ir redzams — viņš netic!

Andrē kodīja lūpas.

—           Mans brālis gan nav tik neticīgs, kā monsicur Šarnī, — piebilda Andrē; — viņš likās, bija pārliecināts.

—           O, tas-tiešām būtu slikti, — turpināja karaliene, kas Andrē piezīmi nemaz nebija dzirdējusi. — Šādā gadījumā šim jaunajam cilvēkam nemaz nebūtu tik skaidra sirds, kā es to biju domājusi.

Tad viņa dusmās sasita rokas.

—           Bet, galu, galā, — viņa iesaucās, — ja viņš ir redzējis, kāpēc gan lai viņš ticētu. Grāfs Artuā ir redzējis, Filips ir redzējis, vismaz viņi tā apgalvo, un vajadzēja karaļa apgalvojuma, lai viņi ticētu man, vai vismaz izliktos, ka tic. Nē, tc kaut kas slēpjas, ko man vajag uzzināt, tāpēc ka citi par to nedomā. Kā jūs domājat, Andrē, vai man nevajadzētu meklēt, kamēr atrodu šis lietas atrisinājumu.

—            Jūsu Majestātei ir taisniba un cs esmu pārliecināta, ka Lamota kundze domā tāpat kā cs, ka Jūsu Majestātei vajadzētu meklēt, kamēr viņa atrod, vai ne tā, madamc?

Lamota kundze, pēkšņi uzrunāta, nodrebēja, bet neteica ne vārda,

—   Taču stāsta, ka mani esot redzējuši pie Mesmēra.

—   Jūsu Majestāte tur ari bija, — piebilst Žanna.

—            Jā, gan, — atbildēja karaliene, — bet cs tad nedarīju nekā tamlīdzīga, par ko runā šis pamflets. Tad mani atkal ir redzējuši Operā, kur cs neesmu bijusi.

Viņa pārdomāja, tad pēkšņi iesaucās.

—   O, nu es zinu visu patiesību.

—   Patiesību? — murmināja grāfiene.

—   Jo labāk! — izsaucās Andrē.

—            Atsūtiet man šurp monsicur Kronu, — karaliene līksmi uzsauca ienākušajai Mizcrī.

## XXXVIII. MONSIEUR KRONS

Monsicur Krons, kas bija ļoti pieklājīgs cilvēks, kopš karaļa un karalienes izskaidrošanās, atradās ļoti nepatīkamā stāvoklī.

Tā patiesi nav viegla lieta, zināt visus sievietes noslēpumus, it īpaši, ja šī sieviete ir karaliene, un ja kādam ir tas uzdevums ievērot kāda kroņa intereses un aizsargāt viņa labo slavu.

Monsicur Krons juta, ka viņam draud viss karalienes un sievietes dusmu un sašutuma smagums; bet viņš bija drošsirdīgi nocietinājies sava pienākuma apziņā un viņa pieklājībai vajadzēja būt tam vairogam, kas uztvertu pirmos triecienus.

Viņš ienāca mierīgi smaidīdams.

Bet karaliene vis nesmaidīja.

—            Tagad, monsicur Kron, — viņa teica, — būs mūsu reize izskaidroties.

—   Esmu Jūsu Majestātes rīcībā.

—   Jums, monsicur prefekt, jāzina, kādi ir manu nepatikšanu cēloņi.

Monsicur Krons mazliet bailīgi palūkojās visapkārt.

—           Nebaidieties, — teica karaliene, — jūs taču pazīstat visu sabiedrību un pazīstat arī šīs dāmas.

—            Mazliet, — tcica ierēdnis, — es pazīstu personas, zinu visādus gadījumus, bet to, par kuru runā Jūsu Majestāte, es nezinu izskaidrot.

—           Tad, lai cik tas nepatīkami man būs, jums tas jānoskaidro, — tcica karaliene, kurai nepatika Krona nesatricināmais miers. — Pats par sevi saprotams, ka cs to jums, tāpat kā visus noslēpumus, varētu klusi iečukstēt ausī, bet cs, monsicur, esmu pieradusi izteikties gaiši un skaidri. Nu, lūk, pie visas šīs lietas, pēc manām domām, ir vainīga kādas sievietes nekrietnā izturēšanās; šī sieviete man ir līdzīga un demonstrē visur tur, kur viņu varētu redzēt jūs, vai jūsu ļaudis.

—           Līdzīga jums! — iesaucās Krons, kas bija pārāk norūpējies atvairīt karalienes uzbrukumu un nepamanīja Žannas īslaicīgo apjukumu un Andrē starpsaucienu.

—           Vai jūs, monsicur prefekt, domājat, ka šāda sagadīšanās nav iespējama? Vai jums labāk patiktu, ka cs maldos, nekā ļaujat sevi maldināt?

—           To es, Majcstāt, nesaku, bet lai cik liela būtu līdzība starp Jūsu Majestāti un kādu citu sievieti, starpība tomēr tik liela, ka še nebūtu iespējams kļūdīties.

—   Bet, redzat, kā var kļūdīties, jo tas jau ir noticis.

—           Šai ziņā cs Viņas Majestātei varu minēt kādu piemēru, — iesaucās Andrē.

—   Ā!

—            Kad ar tēvu vēl dzīvojām Tavernī, Mczonrūžā, mums bija kāda kalpone, kas brīnišķīgā kārtā…

—   … bija līdzīga man!

—   Ak, Majcstāt, tā ka nebija iespējams atšķirt.

—   Un kur viņa palika, šī meitene?

—           Mēs vēl nezinājām, cik Viņas Majestāte ir cēla, laba un augstsirdīga; mans tēvs baidījās, ka šāda līdzība varētu nepatikt karalienei un tāpēc, kad bijām Trianonā, mēs šo meiču no visa galma rūpīgi slēpām.

—   Vai nu jūs redzat, monsicur Kron. Ahā! tas jūs interesē.

—   Ļoti, madamc.

—   Nu, tālāk, mīļā Andrē.

—           Tālāk, madame, meičai, kas bija ļoti attīstīta un godkārīga, šāda apiešanās nepatika; viņa, jādomā, bija iepazinusies ar sliktiem cilvēkiem

un kādu vakaru cs piedzīvoju to pārsteigumu, ka viņa vairs neieradās. Mēs meklējām, bet viss bija velti, — viņa bija pazudusi.

—   Vai viņa bija jūs arī apzagusi, mana mīļā?

—   Nē, madamc, man nekā nebija.

Viegli saprotams, ar kādu ziņkāri Žanna klausījās šai sarunā.

—    Un par to jūs, monsicur Kron, nekā nezinājāt? — jautāja karaliene.

—  Nē, madamc.

—   Tātad ir kāda sieviete, kurai ar mani ir uzkrītoša līdzība un jūs to nezināt!

—    Valstī notiek tādas lietas, kas rada tik nopietnus sarežģījumus, un jūs neesat pirmais, kas par to ir informēts? Atzīstieties labāk, monsicur, ka policija strādā ļoti slikti!

—   Es jums apgalvoju, madamc, ka nē, — atbildēja ierēdnis. — Negribu pielīdzināt policijas prefekta funkcijas viszinošā Dieva varai; bet Jūsu Majestāte, kas atrodas augstu virs manis, Zemes Olimpā, itin labi zina, ka mēs, karaļa ierēdņi, arī esam tikai cilvēki. Manā varā nav paredzēt katru gadījumu, starp kuriem daži ir tik mīklaini, ka cilvēka prāts tos tik tikko spēj izprast.

—   Monsicur, kad kādam cilvēkam ir dota tā vara uzzināt pat savu līdzcilvēku domas; kad viņa ļaudis var rīkoties kā spiegi un kad šie spiegi spēj pat izzināt, ko es daru spoguļa priekšā, un tomēr, šis cilvēks nav lietas kursā…

—   Madame, kad Jūsu Majestāte pavadīja nakti ārpus pils, es to zināju. Mana policija bija informēta. Tai dienā Jūsu Majestāte bija apmeklējusi, lūk, šo tc kundzi Sentkloda ielā, pie Purviem. Bet kas man tur daļas. Kad jūs kopā ar princesi Lambālu icradātics pie Mesmēra — es domāju, tā bija — mana policija arī bija labi informēta, jo mani ļaudis jūs tur bija ievērojuši. Kad jūs bijāt ieradusies Operā…

Karaliene pacēla galvu.

—   Atļaujiet man pabeigt, madamel Es gribu atkārtot to pašu, ko jums teica grāfs Artuā. Ja jau brālēns notur kādu citu par savu māsīcu, tad jo vairāk tas ir piedodams nabaga policijas aģentam, kas to redz šad un tad tikai uz kāda naudas gabala. Mans aģents bija pārliecināts, ka viņš jūs ir redzējis un man tā arī ziņoja. Vai jūs, madamc, tāpat apgalvosit, ka mani ļaudis nav diezgan vērīgi izsekojuši šo avīžnieku Reto, ko tik pamatīgi pārmācīja monsicur Šarnī?

—  Šarnī? — reizē iesaucās karaliene un Andrē.

—   Tas notikums ir vēl gluži jauns, madamc, un avīžnieka pleci vēl sūrst no spieķa sitieniem. Lūk, tas arī ir viens no tiem gadījumiem, kurus mans priekšgājējs, monsicur Sartī tik asprātīgi prata atstāstīt pie karaļa vai viņa favorītes kamīna.

—   Monsicur Šarnī būtu ielaidies ar šo nožēlojamo?

—            Arī to es, madamc, uzzināju tikai no šīs nonievātās policijas, un jums jāpiekrīt, ka šai policijai taču vajadzēja mazliet asprātības, lai atklātu tūlīt pēc tam notikušo dueli.

—  Dueli? Monsicur Šarnī ir duelējies? — iesaucās karaliene.

—  Ar avīžnieku? — dedzīgi iejautājās Andrē.

—           O, nē, cienītās kundzes! Piekautais avīžnieks vairs nebūtu spējis dot monsicur Šarnī tādu cirtienu, ka viņam būtu jāpaģībst jūsu priekšistabā.

—           Ievainots! Viņš ir ievainots! — iesaucās karaliene. — Bet kad? Kā? Jūs maldāties, monsicur Kron.

—           Ak, madamc, Jūsu Majestāte man tik daudz ir atgādinājusi manu kļūdīšanos, ka šoreiz varētu atļaut man to prieku būt lietas kursā.

—   Bet viņš taču nupat vēl bija šc!

—   O, to cs zinu.

—  Ak, cs gan redzēju, — ierunājās Andrē, — ka viņam kas kait.

Šie vārdi bija izteikti ar tik naidīgu balss pieskaņu, ka pat karaliene

atskatījās.

Viņas skats bija līdzīgs zobena cirtienam.

—   Ko jūs sakāt? — noteica karaliene.

Andrē neatbildēja, bet Zanna, gribēdama iegūt karalienes mīlules draudzību, pasteidzās tai piekrist:

—          Man arī likās — kamēr Jūsu Majestāte parādīja virsniekam to godu un ar viņu sarunājās, viņš tikai ar pūlēm varēja nostāvēt.

—  Jā, tikai ar pūlēm, — lepni piebilda Andrē.

Monsicur Krons netraucēts novēroja šo triju dāmu izskaidrošanos, no kurām vienīgi Zanna apķērās, ka viņas runā policijas priekšnieka klātbūtnē.

—           Sakiet, monsicur, ar ko un un par ko duelējies monsicur Šarnī? — jautāja karaliene.

Pa to laiku Andrē jau bija savaldījusies.

—           Ar kādu muižnieku… Bet, ak Dievs, madamc, tam pašreiz nav nekādas nozīmes!.. Abi pretinieki ir atkal sapratušies, jo nupat sarunājās Jūsu Majestātes priekšā.

—  Manā priekšā?.. Še?..

—            Šepat, un uzvarētājs izgāja pirmais, tā varbūt pirms divdesmit minūtēm.

—  Monsicur Tavernī! — iesaucās karaliene, acīm dusmīgi zibot.

—            Mans brālis! — nomurmināja Andrē, pārmezdama sev, ka savā egoismā viņa to vēl nebija atskārtusi.

—           Jā, man liekas gan, tas ir monsicur Tavernī, ar kuru monsicur Šarnī ir duelējies.

—         Tas ir nccicšami… neciešami, — viņa tcica. — Kā!… Versaļas galmā izplatīt šādus amerikāņu tikumus… O, nē, to cs nepieļaušu!

Andrē un monsicur Krons nodūra galvas.

—        Tad, lūk, kāpēc viņš sagājies ar Lafactu un Vašingtonu, — tcica karaliene, uzsvērdama šā vārda francisko izrunu. — Viņš grib pārvērst manu galmu par sešpadsmitā gadsimta duelantu baru; nē, un vēlreiz nē. Andrē, jums jāzina, ka jūsu brālis ir duelējies.

—   Es to dzirdu, madamc.

—   Kāpēc viņš ir duelējies?

—        To mēs būtu varējušas pavaicāt monsicur Šarnī, kas duelējies ar viņu, — nobālusi, bet mirdzošām acīm atbildēja Andrē.

—        Es neprasu, — lepni atteica karaliene, — ko ir darījis monsicur Šarnī, bet ko ir darījis monsicur Filips Tavernī.

—        Ja mans brālis ir duelējies, — atbildēja jaunā meiča, uzsvērdama katru vārdu, — tad viņš ar to būs tikai gribējis pakalpot Jūsu Majestātei.

—        Vai jūs, jaunkundz, ar to gribat teikt, ka monsicur Šarnī duelējies cita iemesla dēļ?

—        Man ir tas gods aizrādīt Jūsu Majestātei, — tādā pašā tonī atcirta Andrē, — ka cs runāju par savu brāli un nc par kādu citu.

Marija Antuancte savaldījās, bet tāpēc viņai vajadzēja saņemt visus savus spēkus.

Viņa piecēlās, pagāja dažus soļus pa istabu, pameta skatienu spogulī, paņēma no lakotā plauktiņa kādu sējumu, izlasīja septiņas vai astoņas rindiņas, tad atkal to nometa.

—        Pateicos, monsicur Kron, — viņa tcica, — jūs mani esat pārliecinājis. Es ar visām šīm aizdomām un pārdzīvojumiem biju mazliet apjukusi. Jā, gan, monsicur, jūsu policija ir labi informēta; bet, lūdzu, padomājiet par līdzību, par kuru jums stāstīju. Vai nc tā? Nu, ardievu!

Viņa laipni pasniedza roku prefektam, kas aizgāja divkārt laimīgāks un desmitkārt gudrāks.

Andrē saprata šo vārdu: „ardievu" un ar dziļu reveransu atvadījās.

Karaliene bez naida, tomēr nevērīgi viņai pamāja.

Zanna noliecās tik cienīgi, kā svētā altāra priekšā un arī grasījās aiziet.

Ienāca Mizcrī.

—        Madamc, — viņa tcica, — vai Jūsu Majestāte tagad pieņems Bēmeru un Bosāndžu?

—       Ā, pareizi, mīļā Mizcrī, pareizi. Lai viņi ienāk. Palieciet vēl, Lamota kunndzc; es gribu, lai karalis ar jums pilnīgi samierinātos.

To teikdama, karaliene paslcpcn vēroja spogulī Andrē, kas lēni tuvojās lielā kabineta durvīm.

Viņa ar savu šādu izturēšanos pret Zannu bija gribējusi iedzelt Andrē.

Bet Andrē pazuda aiz drapērijām, un viņas sejā nepārmainijās ne vaibsts.

—           Tērauds! Gatavais tērauds! — iesaucās karaliene nopūzdamās. — Šie Tavernī ir īsts tērauds, bet arī īsts zelts.

—           A, juvelieru kungi, labdien. Ko nu jūs man atkal atnesāt? Bet jūs taču tīri labi zināt, ka man nav naudas.

Pirmās grāmatas beigas

## Otrā gramata

.

## I. KĀRDINĀTĀJA

Lamota kundze atkal ieņēma savu vietu, stāvēdama nomaļus kā necila un uzmanīga sieviete, kurai atļauts palikt un klausīties.

Bēmcra un Bosāndža kungs, tērpušies frakās, ieradās audiencē pie valdnieces. Viņi klanījās uz visām pusēm līdz pat Marijas Antuanctcs krēslam.

—            Juvelieri, — pēkšņi viņa teica, — šurp laikam nāk runāt par dārgakmeņiem. Jūs nākat nelaikā, kungi.

Vārdu ņēma Bēmcra kungs: tas bija runātājs sabiedrībā.

—           Madame, — viņš atbildēja, — mēs nenākam piedāvāt preces Jūsu Majestātei, mēs baidījāmies būt uzbāzīgi.

—            O! — tcica karaliene, kas jau nožēloja, ka izrādījusi tik daudz drosmes, — redzēt dārgakmeņus, nenozīmē tos pirkt.

—            Bez šaubām, madamc, — meklēdams frāzes pavedienu, Bēmers turpināja, — bet mēs nācām izpildīt pienākumu, un tas mūs iedrošināja.

—   Pienākumu… — brīnīdamās teica karaliene.

—           Runa ir par to skaisto dimantu kaklarotu, ko Jūsu Majestātei nav labpaticis pieņemt.

—            Ak! jā… kaklarota… Lūk, mēs atkal atgriežamies! — smiedamās iesaucās Marija Antuancte.

Bēmcrs palika nopietns.

—   Tiesa, tā ir skaista, Bēmcra kungs, — karaliene turpināja.

—            Tik skaista, madame, — bikli tcica Bosāndžs, — ka tikai Jūsu Majestāte bija cienīga to valkāt.

—             Mani mierina, — viegli nopūzdamās, kas nepagāja garām Lamota kundzei, Marija Antuancte teica, — mani mierina tas, ka tā maksāja… pusotru miljonu, vai ne, Bēmera kungs?

—    Jā, Jūsu Majestāte.

—           Un, — karaliene turpināja, — šai jaukajā laikā, kad mēs dzīvojam, kur cilvēku sirdis ir tikpat vēsas kā Dieva saule, nav valdnieka, kas verētu nopirkt dimanta kaklarotu par pusotru miljonu livru.

—            Pusotru miljonu livru! — kā uzticīgā atbalss atkārtoja Lamota kundze.

—           Tā, kungi, tas, ko cs spēju, ko man vajadzēja nopirkt, nepiederēs nevienam… Jūs atbildēsit, ka tās atsevišķi gabali ir skaisti. Tas tiesa, bet cs neapskaudīšu nevienam divus vai trīs dimantus; es varētu apskaust sešdesmit.

Kā apmierinātībā karaliene berzēja rokas, it kā paužot vēlēšanos mazliet kaitināt Bēmcra un Bosāndža kungus.

—      Tieši tur Jūsu Majestāte kļūdās, — teica Bēmcrs, — un, lūk, kāda rakstura ir pienākums, ko atnācām izpildīt: kaklarota ir pārdota.

—   Pārdota! — pagriezdamās iesaucās karaliene.

—       Pārdota! — teica Lamota kundze, kurai viņas aizstāves kustība radīja šaubas par tās šķietamo atteikšanos.

—   Kam? — atguvās karaliene.

—   Ai! madamc, tas ir valsts noslēpums.

—        Valsts noslēpums! Labi, mēs varam smieties par to, — priecīgi iesaucās Marija Antuancte. — Ko nesaka, to bieži vien nevar pateikt, vai ne, Bēmer?

—   Madamc.

—        O! valsts noslēpumi: bet mums tas ir labi zināms. Uzmanieties, Bēmer, ja jūs man neteiksit, pavēlēšu Krona kunga ierēdnim to nozagt.

Un viņa sāka sirsnīgi smieties, atklāti pauzdama savus ieskatus par šķietamo noslēpumu, kas kavēja Bēmeru un Bosāndžu atklāt kaklarotas pircēju.

—       Ar Jūsu Majestāti, — nopietni tcica Bēmcrs, — nemēdz apieties kā ar pārējiem klientiem; mēs nācām teikt Jūsu Majestātei, ka šī kaklarota ir pārdota, tāpēc ka tā ir pārdota, un mēs esam spiesti noklusēt pircēja vārdu, jo pirkšana tiešām izdarīta slepeni, sakarā ar ķāda inkognito sūtītā vēstnieka ceļojumu.

Dzirdot vārdu vēstnieks, karalieni pārņēma jauna smieklu lēkme. Viņa pagriezās pret Lamota kundzi, teikdama:

—       Pie Bēmcra kunga apbrīnojams tas, ka viņš ir spējīgs tam ticēt, ko man teica. Labi, Bēmer, tikai no kādas zemes nāk šis vēstnieks?.. Nē, tas ir par daudz, — smiedamās viņa piebilda, — viņa vārda pirmais burts? Tas viss…

Un aizrāvusies smieklos, viņa vairs neapstājās.

—      Tas ir Portugāles vēstnieka kungs, — balsi klusinādams, teica Bēmcrs, it kā lai glābtu noslēpumu vismaz no Lamota kundzes ausīm.

Pēc šīs tik stingrās, tik skaidrās izteiksmes karaliene pēkšņi pārstāja smieties.

—   Portugāles vēstnieks, — viņa teica, — viņa šeit nav, Bēmer!

—   Viņš ieradies ar nolūku, madame.

—   Pie jums… inkognito?

—   Jā, madamc.

—   Kas?

—   Sūzas kungs.

Karaliene neatbildēja. Kādu brīdi viņa šūpoja galvu; tad kā sieviete, kas kaut ko izlēmusi, tcica:

—      Nu, jauki! Jo labāk Viņas Majestātei Portugāles karalienei, dimanti ir skaisti. Nerunāsim vairs par to.

.— Madamc, tieši otrādi: Jūsu Majestātei labpatiksies atļaut man runāt…

—   Atļaut mums, — palūkodamies savā sabiedrotajā, tcica Bēmcrs.

Bosāndžs palocījās.

—            Vai jūs pazīstat šos dimantus, grāfien? — iesaucās karaliene, ar skatienu vērsdamās pie Žannas.

—   Nē, madamc.

—   Skaistos dimantus!… Žēl, ka šie kungi nav tos atnesuši.

—   Lūk, tic! — pakalpīgi tcica Bosāndžs.

Un no cepures, ko turēja zem rokas, viņš izvilka lēzenu kastīti, kurā atradās rota.

—           Apskatiet, apskatiet, grāfien, jūs esat sieviete, tas jūs iepriecinās! — teica karaliene.

Un viņa atvirzījās mazliet no Scvras apaļā galdiņa, uz kura Bēmcrs mākslinieciski izklāja kaklarotu tā, lai gaisma, atsizdamās akmeņos, liktu izstarot ugunīm no vairākām plāksnēm.

Žannai paspruka apbrīnas sauciens. Un, tiešām, nekas nebija skaistāks; varētu teikt tās bija uguņu mēles, drīz zaļas un sarkanas, drīz baltas, kā pati gaisma. Bēmcrs šūpoja rotu kārbiņu, likdams strāvot dzidrām liesmām.

—            Brīnišķīgi! brīnišķīgi! — entuziastes apbrīnas aizrautībā iesaucās Žanna.

—            Pusotrs miljons livru, kuri novietotos delnā, — ar piespiestu filozofisku vienaldzību, kādu līdzīgos apstākļos būtu izrādījis Ruso kungs no