# Grāfiene de Monsoro

Aleksandrs Dimā(Tēvs)

Grāfiene de Monsoro

Aleksandrs Dimā(Tēvs)

Kopoti raksti piecpadsmit sējumos

2 sējums

Slavenā franču rakstnieka romāna darbība notiek Francijā karaļa Anrī III valdīšanas laikā kad turpinājās Bērtuļa naktī uzsāktā hugenotu vajāšana. Tomēr vēsturiskie notikumi ir tikai fons sarežģitajai mīlas intrigai. Samaitātajam, viltus un liekulības pilnajam kraļa galmam autors pretstata drošsirdīgā grāfa de Bisī un viņa mīļotās Diānas cildenumu, uzticību un patiesumu.

tulk. Vitolds Žībelis

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Izdevējs Aeroekspresis

Redaktors A.Mukāns Mākslinieks J. Sīmanis Korektores Dz. Auziņa un R. Janmane

Grāfiene de Monsoro

Aleksandrs Dimā(Tēvs)

Kopoti raksti piecpadsmit sējumos

2 sējums

Pirmā dala


.


.

## Pirmā daļa

*

## I Sentlukāsa kāzas

1578.gadā, svētdienā pirms lielā gavēņa, krāšņajā pilī, ko nesen viņpus Sēnas un gandrīz iepretim Luvrai bija u/cēlusi Montmorensī dižciltīgā ģimene, iesākās spoži svētki. Tur Fransuā d'Epinē de Sentlukāss, karaļa Indriķa III draugs un uzticamākais mīlulis, svinēja kāzas ar Francijas maršala meitu Žannu de Kosē-Brisē.

Kāzu mielasts notika Luvrā, un karalis, kas ne labprāt bija gribējis šajās kāzās piedalīties, ieradās ar bargu, šiem priecīgajiem svētkiem gluži nepiemērotu seju. Tai pieskaņojās arī viņa tumšais tērps, un karaliskā viesa drūmā, gandrīz spokainā parādīšanās visiem iedvesa bailes, sevišķi jaunlaulātajiem, kurus viņš uzlūkoja ļoti nelaipni, tiklīdz viņš tiem veltīja kādu skatienu.

Tiklīdz mielasts bija beidzies, karalis strauji piecēlās un visi bija spiesti sekot viņa paraugam.

Sentlukāss ilgi nolūkojās uz savu sievu, it kā viņas acīs drosmi i^gūt gribēdams, un tad, karalim tuvodamies, viņš teica:

—   Sire, vai jūsu majestāte parādīs to godu un piedalīsies ballē, ko es šovakar rīkoju Montmorensī pilī?

Indriķis III pagriezās. Viņš izskatījās vienlaikus dusmīgs un skumjš. Bet, redzēdams padevīgi noliekušos Sentlukāsu un dzirdēdams tā bezgala maigo balsi, viņš atbildēja:

— Jā, monsieur, mēs ieradīsimies, kaut gan jūs šo draudzības pierādījumu neesat pelnījis.

Brisē jaunkundze, jaunā Sentlukāsa kundze, karalim padevīgi pateicās. Bet Indriķis uzgrieza viņai muguru, viņas pateicību nemaz neievērodams.

—  Kas gan karalim ir pret jums, Sentlukās? — jaunā sieva vaicāja savam vīram.

—  Daiļā draudzenīt,— Sentlukāss atbildēja, — es jums to pastāstīšu, kad šīs lielās dusmas būs garām.

Brisē jaunkundze vēl nebija īsta Sentlukāsa sieva, lai viņu tālāk izprašņātu. Viņa apvaldīja savu ziņkāri sirds dziļumos — līdz izdevīgākam mirklim.

Un tā karali Indriķi III gaidīja Montmorensī pilī. Pulkstenis rādīja jau devīto stundu, bet karalis vēl nerādījās.

Sentlukāss ballē bija ielūdzis visus savus un karaļa draugus: prinčus un to draugus, izcilu uzmanību pievērsdams Alansonas hercoga paziņām. Alansonas hercogs, kad Indriķis III ieguva troni, bija saņērrfis arī Anžū hercoga titulu. Taču pats hercogs, kas nebija piedalījies mielastā Luvrā, liekas, negribēja piedalīties arī ballē.

Navarras karalis un karaliene, kas bija aizbēguši uz Bearnu, hugenotu piekritēju vadoņi būdami un pret valdnieku karodami, atradās atklātā opozīcijā.

Arī Anžū hercogs bija opozīcijā, bet tikai slepenībā, jo viņš mācēja savaldīties, bet viņa draugus, kas, neievērodami la Mola un Kokonnas bēdīgo likteni, apzināti izrādīja neapmierinātību, sagaidīja droša nāve.

Protams, hercoga un karaļa muižnieku starpā valdīja ļoti sliktas attiecības: sadursmes, divkaujas, strīdi notika katru dienu.

Karaļa māte Katrīna Mediči bija sasniegusi savu ilgu kalngalus. Viņas sirsnīgi mīlētais dēls sēdēja troni, pēc kura (patiesībā gan vairāk sevis dēļ) tik karsti bija tiekusies. Viņa valdīja dēla vārdā, lautas priekšā izlikdamās, ka ir galīgi atsacījusies no visām pasaulīgām lietām un dzīvo vienīgi rūpēs par savas dvēseles atpestīšanu.

Pats, būdams uztraucies par augsto viesu neierašanos, Sentlukāss mēģināja nomierināt savu sievastēvu, kas domāja, ka ieguvis savai meitai karaļa draugu un mīluli, un tagad noraizējies vēroja Indriķa III nelabvēlību. Sentlukāsa draugi, karaļa mīluļi, sevišķi Možirons, Kvēls un Šombergs, bija diži, grezni ģērbušies un līksmi, griezīgi zobojās.

—   Ak, mans Dievs! Mans nabaga draugs! — sacīja Kvēls. — Šoreiz es nudien ticu, ka tu esi pazudis. Karalis dusmojas, ka tu neesi uzklausījis viņa padomu, un Anžū hercogs ļaunojas, ka tu viņa deguna priekšā esi kļuvis laimīgs.

—   Nē, — Sentlukāss atbildēja, — karalis neierodas, jo viņš uzņēmies kādu svētceļojumu, bet Anžū hercogs nerādās tāpēc, ka es esmu aizmirsis ielūgt kādu kundzi, ko viņš mīl.

—  Klusu! — iesaucās Možirons. — Vai tu redzēji, kāds karalis izskatījās mielasta laikā? Vai tad viņš izskatījās kā cilvēks, kas patlaban grib doties dievbijīgā svētceļojumā? Kas attiecas uz Anžū hercogu, tad viņš norādīto iemeslu dēļ varēja arī neierasties, bet kas gan attur viņa apakšniekus? Tu taču redzi — pilnīgs saules aptumsums. Nav ieradies pat diženais Busī.

—   Mani kungi, — sacīja hercogs Brisē, izmisumā kratīdams galvu, — man ir tāds iespaids, ka mēs esam krituši galīgā nežēlastībā. Ak, Dievs! Par ko mūsu nams, kas līdz šim monarhijai bijis tik padevīgs, tagad izpelnījies viņa majestātes nelabvēlību?

Un vecais galminieks izmisumā izstiepa abas rokas pret debesīm.

Jaunekļi uzlūkoja Sentlukāsu un sāka nevaldāmi smieties, tādēļ maršala izmisums kļuva vēl lielāks.

Pēkšņi pa kādām zāles durvīm atskanēja ziņojums par karaļa ierašanos.

—   Ak! — maršals smaidīdams iesaucās. — Tagad es vairs nebaidos, un ja es vēl dzirdētu, ka ieradies arī Anžū hercogs, es būtu pavisam drošs.

—   Es gan vairāk baidos no karaļa klātbūtnes, — Sentlukāss nomurmināja,— jo viņš ieradies tikai tādēļ, lai dzītu ar mani muļķīgus jokus.

Taču tāpēc viņš ne mazāk steidzās uzņemt karali, kas beidzot bija novilcis savas drūmās, brūnās drēbes un ienāca zālē, zaigodams atlasā, spalvās un dārgakmeņos.

Bet tai pašā mirklī, kad parādījās Indriķis III, pa pretējām durvīm ienāca otrs Indriķis III, kas bija ģērbies, sasukājies un rotājies gandrīz vai tāpat kā pirmais. Tāpēc galminieki, kas pirmajā acumirklī bija steigušies pie pirmā karaļa, palika stāvot, bet tūdaļ ar lielu kņadu devās pie otrā karaļa.

Indriķis III ievēroja šo kustību un, ieraudzījis pārsteigtās sejas, izbiedētās acis un uz vienas kājas grīļojošos stāvus, viņš uzkliedza:

—   Hallo, monsieur, kas noticis?

Atbildes vietā skanēja ilgi smiekli.

Jau pēc sava rakstura būdams ļoti nepacietīgs, un šai mirklī it īpaši, karalis jau sāka raukt pieri, kad piesteidzās Sentlukāss un paskaidroja:

—  Sire, tas ir Čiko, jūsu galma nerrs, kas apģērbies līdzīgi jūsu majestātei un pasniedz savu roku dāmu skūpstiem.

Indriķis III sāka smieties. Čiko Valuā galmā bija dota liela brīvība. Vfņš arī nebija parasts nerrs. Viņš bija bretaņu muižnieks, kas bija kritis Majēnas grāfa nežēlastībā un atbēdzis pie Indriķa III, un brīžiem ar rūgtu patiesību maksāja par aizsardzību, ko viņam dāvāja Kārļa IX pēctecis.

—  Hei, maitre Čiko, — sacīja Indriķis, — divu karaļu šeit būs par daudz!

—   Tad ļauj man turpināt karaļa lomu, bet tu vari tēlot Anžū hercogu. Varbūt, ka tevi noturēs par viņu un pastāstīs lietiņas, pēc kurām tu sapratīsi nevis to, ko viņš domā, bet gan to, ko viņš dara.

—  Vai tiešām, — sacīja karalis, īgni pārskatīdams zāli, — mans brālis nav ieradies.

—   Viens iemesls vairāk, lai tu vinu aizvietotu. Sacīts — darīts! Es esmu Indriķis un tu — Fransuā. Es valdīšu, tu dejosi. Es tavā vietā izpildīšu visas valdnieka muļķības, bet tu tikmēr priecāsies.

Karaļa skatiens pievērsās Sentlukāsam.

—   Tev taisnība, Čiko, es gribu dejot.

—   Es esmu maldījies, iedomādamies, ka karalis uz mums ļaunojas, — domāja maršals Brisē. — Tieši otrādi, karalis ir vislabākajā omā.

Sentlukāss pa to laiku bija piegājis pie savas sievas, kas gan nebija nekāda skaistule, taču viņai bija koši melnas acis, balli zobi, burvīga āda un gluži apgarota sejiņa.

—  Monsieur, — viņa klusi teica vīram, — kāpēc jūs teicāt, ka karalis uz mani ir dusmīgs? Kopš viņš ienāca, tas apveltī mani vissiltākajiem smaidiem.

—   Pēc kāzām jūs runāsit citādi, mīļā Žanna.

—    Viņa majestāte bez šaubām nebija labā 6mā, — jaunā kundze atbildēja,— bet tagad…

—  Tagad ir vēl ļaunāk — karalis smejas ar sakniebtām lūpām. Man labāk patiktu, ja viņš rādītu zobus. Žanna, manu nabaga draudziņ, karalis mums gatavo kādu negaidītu pārsteigumu. Ak, neuzlūkojiet mani tik maigi, es jūs lūdzu… labāk uzgrieziet man muguru. Patlaban šurp nāk Možirons, aizturiet viņu, paņemiet viņu pie rokas, esat pret viņu laipna!

—    Vai jūs arī zināt, — Žanna pasmaidīja, — ka tas ir visai dīvains uzdevums, un ja es to izpildu, var noticēt…

—   Ak, — Sentlukāss nopūtās, — būtu lielāka laime, ja tam noticētu.

Indriķis dejodams ne mirkli neizlaida Sentlukāsu no acīm.

Reizēm viņš to piesauca pi^ sevis, lai pastāstītu kādu jocīgu novērojumu, par ko Sentlukāss skaļi pasmējās. Reizēm viņš no savas konfekšu kārbas piedāvāja tam grauzdētas mandeles vai cukurotus augļus, ko Sentlukāss atzina par brīnišķi gardiem. Ja Sentlukāss uz mirkli pazuda kādā citā zālē, lai tur apsveicinātos ar viesiem, karalis aizsūtīja kādu virsnieku vai pāžu pasaukt viņu atpakaļ, un Sentlukāss smaidīdams atgriezās pie sava kunga, kas tikai tad likās apmierināts, ja atkal redzēja jauno vīru.

Kāzu viesu troksnī Indriķa ausis pēkšņi uztvēra kņadu.

—  Hallo! —viņš iesaucās. — Man liekas, ka es būtu dzirdējis Čiko balsi. Vai tu dzirdi, Sentlukās, kā karalis dusmojas?

—  Jā, sire, — Sentlukāss atbildēja, — liekas, ka viņš ar kādu strīdas.

—   Palūko, kas tur notiek, un tūlīt atgriezies, lai man par to pastāstītu!

Sentlukāss aizgāja.

^Tiešām varēja dzirdēt, ka Čiko, runādams caur degunu, kā to karalis reizēm mēdza darīt, uzsauc:

—   Es taču izdevu greznuma likumu. Bet, ja ar to vēl nepietiek, es izdošu citu, es izdošu tik daudz, kamēr būs diezgan. Ja tie arī tad vēl nebūs labi, tad vismaz tie būs lielā krājumā. Pie mana brālēna Belcebula raga, seši pāži, monsieur Busī, tas ir par daudz!

Un Čiko piepūta vaigus, izpleta kājas uft iespieda roku sānos, attēlodams karaļa izturēšanos un izrunu.

—   Ko viņš runā par Busī? — pieri raukdams, jautāja karalis.

Sentlukāss jau gribēja atbildēt, kad pūlis pašķīrās un parādījās seši pāži,

visi tērpušies zeltā, kakla ķēdēs un ar sava kunga ģerboņiem uz krūtīm, kurus rotāja ļoti daudz dārgakmeņu. Aiz viņiem nāca jauns, skaists un slaids vīrietis ar augstu pieri, drošām acīm un nicinoši savilktām lūpām. Viņa vienkāršais melna samta tērps bija ass pretstats viņa pavadoņu krāšņajiem uzvalkiem.

—   Busli -r atskanēja čuksti. — Busī d'Ambuāzs!

Visi steidzās jaunēklim pretim un tad tūlīt atvirzījās sānis, lai ļautu viņam

paiet garām.

Možirons, Šombergs un Kvēls bija nostājušies blakus karalim, it kā gribēdami to aizsargāt.

—   Palūk! — sacīja pirmais, runādams par Busī negaidīto ierašanos un Alansonas hercoga ilgo kavēšanos, — palūk, kalps ierodas, bet kur palicis kungs?

—  Pacietību, — atbildēja Kvēls. — Pirms kalpa ierodas kalpa kalps. Kalpa kungs varbūt nāks pēc pirmā kalpa kunga.

—   Saki, Sentlukās, — sacīja Šombergs, jaunākais no minjoniešiem un tāpēc arī visdrošsirdīgākais, — vai tu arī zini, ka monsieur Busī tev parāda maz goda? Aplūko taču šo melno kamzoli, velns lai parauj! Vai tad tas ir kāzu cienīgs tērps? ; J

—   Nē, — Kvēls turpināja, — bet sēru uzvalks gan.

—   Ak, — norūca Indriķis, — kāpēc gan viņam nevarētu būt cits iemesls šāda tērpa valkāšanai?

—  Nekā, Sentlukās, — sacīja Možirons, -^pēc Busī Anžū hercogs nenāk vis! Vai no viņa puses tu arī esi izpelnījies nelabvēlību?

Šis «arī» ķēra Sentlukāsu tieši sirdī.

—    Kāpēc tad viņam jānāk pēc Busī? — Kvēls ierunājās. — Vai jūs neatceraties, ka monsieur Busī, kad viņa majestāte parādīja tam augsto godu un vaicāja, vai viņš negrib kalpot karaliskai augstībai, atbildēja, ka viņš piederot pie Klermonu dižciltīgās dzimtas un ka viņam neesot jākalpo nevienam. Un viņš vienkārši var būt apmierināts ar to, ka pats ir savs kungs, un būt pārliecināts, ka viņš ir labākais princis pasaulē.

Karalis savilka pieri un sāka kožļāt ūsas.

—  Lai tu teiktu, ko teikdams, — Možirons iebilda, — man liekas, ka viņš noteikti ir padevīgs Anžū hercogam.

—   Tādā gadījumā Anžū hercogs ir varenāks par mūsu karali, — Kvēls laiski noteica.

Šī bija viskodīgākā piezīme, kuru Indriķa-klātbūtnē varēja izteikt, jo viņš Anžū hercogu vienmēr bija ienīdis.

Karalis nobālēja, bet neteica ne vārda.

—    Mieru, mieru, mani kungi, — Sentlukāss trīcēdams iedrošinājās piebilst. - Izturieties pret maniem viesiem laipnāk, nesabojājiet manu kāzu dienu! .

Šie Sentlukāsa vārdi Indriķi pievērsa citām domām.

—  Jā, mani kungi, — viņš teica, — nesabojāsim Sentlukāsa kāzu dienu.

To teikdams, viņš smailēja savas ūsas ar tik ļaunu sejas izteiksmi, kas

nabaga jaunlaulātos gauži satrieca.

—   O! — iesaucās Šombergs. — Busī laikam ir Brisē sabiedrotais?

—   Kā tā? vaicāja Možirons.

—  Tāpēc, ka Senlukāss viņu aizstāv. Pie velna! Šai nabaga pasaulē, kurā ir labi diezgan, ja pats sevi vari aizstāvēt, man liekas, ka aizstāv tikai savus radiniekus, sabiedrotos un savus draugus.

—    Mani kungi, — teica Sentlukāss, — monsieur Busī nav ne mans sabiedrotais, ne draugs, bet viņš ir mans viesis.

Karalis nikni paskatījās uz Sentlukāsu.

—  Un bez tam, — pēdējais turpināja, karaļa skata mākts, — bez tam es

vinu nemaz neaizstāvu.

»

Busī iznāca priekšā saviem pāžiem un jau gribēja apsveikt karali, kad Čiko viņam uzsauca:

—    Hallo! Busī, Busī d'Ambuāz, Klermonas Luī, grāf Busī, vai man jāpiesauc visi tavi vārdi, lai tu nojaustu, kas ar tevi runā, vai tad tu neredzi īsto Indriķi III, vai tu karali vairs neatšķir no nerra? Tas, pie kā tu tagad ej, ir mans galma nerrs, cilvēks, kas izdara tik daudz pārgalvību, ka es reizēm vai mirstu aiz smiekliem.

Busī neklausījās, bet devās uz priekšu un nostājās tieši pretim Indriķim. Bet, kad jauneklis gribēja karaļa priekšā noliekties, tas teica:

—  Vai jūs nedzirdat, grāf Busī? Jūs taču sauc!

Un, viņa mīluļu skaļajiem smiekliem atskanot, karalis uzgrieza jaunajam kapteinim muguru.

Busī dusmās nosarka. Savaldīdamies viņš izlikās, it kā karaļa piezīmi nav uztvēris nopietni, it kā viņš nemaz nebūtu dzirdējis, kā Kvēls, Šombergs un Možirons smejas, un teica Čiko:

—  Ak, piedodiet, sire, mēdz būt karaļi, kas tik līdzīgi nerriem, ka ceru— jūs uz mani patiešām neļaunosities, ja es jūsu galma nerru noturēju par karali.

—  Hm! — Indriķis pagriezdamies norūca. — Ko viņš saka?

—   Vienalga, maitre Busī, — sacīja Čiko, izsliedamies pirkstgalos, kā to karalis mēdza darīt, gribēdams būt majestātisks, — patiesībā to nu gan nekādi nevar piedot.

—  Sire, — Busī turpināja, — piedodiet, man bija lielas rūpes.

—  Savu pāžu dēļ, monsieur? — Čiko šķietamās dusmās jautāja. — Velns lai parauj, jūsu pāži jūs izputinās! Viņu dēļ jūs nonieciniet savas priekšrocības.

—   Kā tā? — vaicāja Busī, kas tagad saprata, ka karalim, ja viņš ielaižas ar nerru sarunā, šī vājā loma patika. — Es lūdzu jūsu majestāti paskaidrot, un ja man tiešām būs nodarīta netaisnība, es to pazemīgi pūlēšos izlabot.

—   Šie sliņķi zelta ģērbos, — Čiko atbildēja, norādīdams uz pāžiem, — kamēr jūs, muižnieks, virsnieks, Klermonas dzimtas gandrīz vai princis esat ģērbies tikai vienkāršā melnā samtā!

—   Sire, — Busī atteica, pagriezdamies pret minjoniešiem, — dzīvojot laikmetā, kad sliņķi un palaidņi ģērbjas kā prinči, man liekas, ka prinči parāda teicamu gaumi, ģērbdamies kā palaidņi.

Un ar aizskarošiem smiekliem viņš atmaksāja greznumā mirdzošajiem jaunajiem minjoniešiem par viņu nicinošo uzvedību.

Indriķis paskatījās uz saviem mīluļiem, kas, dusmās nobāluši, šķiet, gaidīja no sava pavēlnieka tikai vienu vienīgu vārdu, lai mestos virsū Busī. Kvēls, kas visvairāk dusmojās uz šo augstmani un bija gatavs ik brīdi ar to cīnīties, jau satvēra zobena rokturi.

—   Vai tas attiecas uz mani un maniem piekritējiem? — iesaucās Čiko, jautādams karaļa vietā.

Un galma nerrs nostājās tik dižciltīgā pozā, ka puse no zālē esošajiem viesiem sāka nevaldāmi smieties. Otra puse nesmējās, jo šie smiekli attiecās uz viņiem.

Busī blakus nostājās trīs viņa draugi. Tie bija Šarls Balzaks d'Atrāžs, Fransuā d'Odī, Ribeirākas vikonts, un Livaro.

Ievērodams naidīgo sagatavošanos, Sentlukāss nojauta, ka Busī ieradies pēc Anžū hercoga pavēles, lai sarīkotu skandālu. Viņš uztraucās vairāk par visiem, jo viņu no abām pusēm apdraudēja divu varenu ienaidnieku dusmas, kuri viņa māju bija izvēlējušies par kaujaslauku.

Viņš piesteidzās pie Kvēla un, satvēris jaunekļa zobena rokturi, sacīja:

—   Dieva dēļ savaldies un nogaidi!

—   Pie velna, valdies pats! — Kvēls uzkliedza.

—  Šī muļķa dūres sitiens tikpat labi ķers arī tevi. Tas aizvaino mūs visus un, kas aizvaino mūs visus, tas aizskar karali.

—   Kvēl, Kvēl, — Sentlukāss turpināja, — padomā par Anžū hercogu, kas neredzams slēpjas aiz Busī. Nedari man kaunu, domādams, ka es baidos no kalpa, nē, es tikai kaunos no kunga.

—  Deviņi velni! Kas gan tur ko baidīties, mēs taču piederam Francijas karalim?! Ja mēs viņa dēļ dosimies briesmās, tad karalis mūs sargās. %

—   Tevi — jā, bet mani! — Sentlukāss žēli iesaucās.

—  Nolādēts! — Kvēls atcirta. — Kāda velna pēc tu precējies, zinādams, cik karalis uz saviem draugiem ir greizsirdīgs?

—  Labi! — Sentlukāss pie sevis noteica. — Ikviens rūpējas par sevi. Arī mēs sevi neaizmirsīsim. Un tā kā savā laulībā mierīgi gribu nodzīvot vismaz pirmās četrpadsmit dienas, es gribu pamēģināt iegūt Alansonas hercoga draudzību.

Tā izlēmis, viņš novērsās no Kvēla un devās pie Busī.

Pēc savas aizskarošās runas Busī ar lepni paceltu galvu pārlūkoja zāli un ausījās, vai nesadzirdēs kaut kādus iebildumus. Bet ikviena galva novērsās, ikviena mute palika mēma. Vieni baidījās karaļa klātbūtnē atzīt apvainojumu, citi vairījās no Busī.

Kad pēdējais pamanīja, ka tuvojas Sentlukāss, viņš beidzot nodomāja, ka atradis vienu, kuru bija cerējis sameklēt.

—    Monsieur, — teica Busī, — vai man jāpateicas maniem nupat izteiktajiem vārdiem, ka man ir tas gods ar jums runāt?

—  Jūsu nupat izteiktajiem vārdiem? — Sentlukāss laipni vaicāja. —/Ko tad jūs teicāt? Es neko neesmu dzirdējis. Nē, es jūs ieraudzīju un gribēju jūs apsveikt un pateikties par godu, kuru jūs parādāt manam namam.

—  O-o! — iesaucās Indriķis, ieraudzīdams Sentlukāsu pie Busī, — liekas, ka mans jaunais gailis kapteini ir krietni izplucinājis. Viņš dara labi, bet es tomēr negribu, ka viņu nodur. Paskatieties, Kvēl. Nē, jūs ne, jūs esat karstgalvis. Paskatieties jūs, Možiron!

Možirons steidzās prom kā bulta, taču Sentlukāss bija pārāk apķērīgs, neļāva viņam nokļūt līdz Busī un kopā ar Možironu atgriezās pie karaļa.

—   Ko tu tam muļķa Busī teici? — karalis jautāja.

—   Vai es, sire?

—  Jā, tu.

—   Es viņam novēlēju labvakaru, — Sentlukāss atbildēja.

—   Un vairāk neko? — karalis norūca.

Sentlukāss ievēroja, ka ir izdarījis muļķību, un piebilda:

—  Es tam novēlēju labvakaru un teicu, ka no rīta man būs tas gods novēlēt viņam arī laburītu.

—   Ak, — iesaucās Indriķis, — es jau to paredzēju, muļķa galva!

—  Taču jūsu žēlsirdīgā majestāte būs tik laipna un visu to paturēs slepenībā, — Sentlukāss turpināja.

—  Ak, Dievs! — Indriķis I atbildēja. — Es to neteikšu, lai nesagādātu tev nepatikšanas. Būtu labi, ja tu mani no viņa atbrīvotu, sev nevienu brūci neiegūdams.

Minjonieši pārmija skatienus, Indriķis izlikās, ka to neredz.

—Jo tas puisis, — karalis turpināja, — tas puisis ir briesmīgi bezkaunīgs…

—  Jā, jā, — sacīja Sentlukāss, — bet esiet bez rūpēm, sire, agri vai vēlu, bet gan jau viņš iemācīsies savu pretinieku cienīt.

—   Ai. ai! — karalis, galvu purinādams, nopūtās. — Viņš lieliski rīkojas ar zobenu. Kāpēc gan viņš ne|auj sevi sakost trakam sunim! Tad mēs viegli būtu no viņa tikuši vaļā!

Un viņš greizi pašķielēja uz Busī, kas savu trīs draugu pavadībā apstaigāja zāli, aizskardams un kaitinādams visus, par kuriem zināja, ka tie ir Anžū hercoga ienaidnieki un karaļa labākie draugi.

—   Velns un elle! — Čiko sauca. — Nemociet taču manus muižniekus, maitre Busl! Kaut gan es esmu karalis, es vēl labprātāk izvilkšu zobenu nekā nerrs.

—  Ak, nerātnais puisis! — Indriķis norūca. — Nudien viņš redz pareizi.

—  Ja viņš tā turpinās jokoties, es Čiko sodīšu, sire, — sacīja Možirons.

—  Netraucē viņu, Možiron! Čiko ir muižnieks, un goda jautājums ir ļoti kutelīgs. Bez tam viņš nav tas, kas visvairāk būtu pelnījis sodu, jo viņš nav tas pretīgākais.

Kvēls pamāja d'O un Epernonam.

—     Mani kungi, — Kvēls sacīja, tos pavezdams sāņus, — mums jāapspriežas! Tu, Sentlukās, pļāpā ar karali un noslēdz ar viņu galīgu mieru, kas, man šķiet, ir tik labi ievadīts.

Sentlukāss turpināja savu lomu un devās pie karaļa un Čiko, kas bija sākuši ķildoties.

Pa to laiku Kvēls ieveda savus četrus draugus kādā loga iedobumā, kur tie visi izgāza dusmas uz savu ienaidnieku un apspriedās, kā visdrošāk no tā atbrīvoties.

Busī novēroja savu pretinieku apspriedi, un tā kā viņš nešaubījās, ka tā attiecas uz viņu, viņš, grīni smaidīdams, piegāja klāt saviem draugiem un teica:

—  Atrāž, Reiberāk, skat, cik viņi šeit omulīgi ir sapulcējušies! Liekas, ka te būtu Eiriāls un Nizū, Damons un Pitiā, Kastors… bet kur ir Polukss!

—    Polukss ir apprecējies, — Atrāžs atbildēja, — un Kastors tātad ir šķirtenis.

—   Ko jūs še dariet? — Busī jautāja, pētoši vērodams jaunekļus.

—    Mēs deram, ka jūs prātojat par jaunu sejas krāsu, — Reiberāks atbildēja.

—   Nē, mani kungi, — teica Kvēls, — mēs runājam par medībām.

—Ak, Kupidona kungs, — Busī turpināja,— medībām laiks ir par aukstu. Jūs sasaldēsities.

—  Monsieur, — Možirons pieklājīgi atbildēja, — mums ir adīti kamzoļi un silti cimdi.

—  O, tas mani nomierina, — Busī sacīja. — Vai jūs drīz dosities medībās?

—   Varbūt jau šonakt, — Šombergs atbildēja.

—   Par «varbūt» nav ko runāt. Tas ir noteikti zināms, ka šonakt mēs medīsim, — Možirons apstiprināja.

—   Es par to ziņošu karalim, — sacīja Busī. — Ko gan viņa majestāte teiks, kad no rīta uzzinās, ka visi viņa draugi saslimuši ar iesnām?

—  Nepūlaties velti, monsieur, ziņodams karalim, — Kvēls teica. — Viņa majestāte zina, ka mēs dosimies medībās.

—   Ko jūs medīsit? Vai cīruļus? — Busī noskaities jautāja.

—   Nē, monsieur, — Kvēls atbildēja, — mēs medīsim mežakuili.

—   Un kur ir zvērs? — Atrāžs vaicāja.

—   Ir jau sadzīts, — Šombergs paskaidroja.

—   Bet ir taču jāzina viņa gaitas, — Livaro piebilda.

—   Gan jau par tām uzzināsim, — d'O atbildēja. — Monsieur Busī, vai jūs medībās nepiedalīsities?

—   Nē, — uzrunātais atbildēja. — Nē, man nav laika. Rīt man jābūt pie Alansonas hercoga, lai sagaidītu grāfu Monsoro, ko, kā jūs zināt, viņa augstība ir iecēlis par savu virsjēgermeistaru.

—   Bet šonakt? — Kvēls vaicāja.

—    Ak, ari šonakt es nevaru. Man ir norunāta satikšanās kādā noslēpumainā namā Svētā Antonija ielā.

—   O! — Epernons iesaucās. — Tātad karaliene Margo šonakt slepeni ierodas Parīzē, monsieur Busī, jo mēs esam dzirdējuši, ka jūs esot kļuvis par la Mola vietnieku.

—   Jā, bet pirms kādā laika es 110 tā atsacījos. Runa ir par kādu citu personu.

—   Un šī persona jūs gaida Svētā Antonija priekšpilsētā?

—   O, ja jau jūs esat tik ziņkārīgi, — Busī tikpat dusmīgi turpināja, — es jums varu pastāstīt, pa kādu ceļu es turp nokļūšu. Es iešu pa Prēklerka ielu līdz sargtornim, tad pa Klē līdz Grandšatlē, pa Tikseranderī ielu un tad būšu nokļuvis līdz Svētā Antonija ielai. Un ticiet droši, ka es nekādā gadījumā nenovirzīšos sāņus!

Un no visiem pieciem draugiem atsveicinājies, viņš devās projām. Aiziedams viņš diezgan skaļi teica Atrāžam:

—   Atrāž, iesim! Ar šiem ļaudīm mums nekā nav ko darīt.

Livaro un Ribeirāks, skaļi smiedamies, sekoja Busī un Atrāžam, kas aizgāja, tomēr slepus vērodami apkārtni.

Minjonieši palika, mierīgi stāvot. Viņi, Šķiet, bija nolēmuši neko neuzsākt.

Kad Busī nonāca pēdējā salonā, kurā atradās Sentlukāsa kundze, kas savu laulāto draugu neizlaida no acīm, Sentlukāss deva zīmi, kas norādīja, ka Anžū hercoga mīlulis patlaban aiziet. Ar sievietei raksturīgo aso prātu Zanna nojauta situāciju, pieskrēja pie muižnieka, aizšķērsoja viņam ceļu un teica:

—   Ak, monsieur Busī, šeit runā par kādu sonetu, ko jūs esot sacerējis.

—   Vai pret karali, madame? — Busī jautāja.

—   Nē, par godu karalienei. O, nodeklamējiet to!

—   Labprāt, madame, — Busī atbildēja.

Viņš pasniedza Sentlukāsa kundzei roku un pastaigādamies nodeklamēja dzejoli.

Tai laikā Sentlukāss pagriezās pret minjoniešiem un dzirdēja, ka Kvēls saka:

—   Zvēru nebūs grūti izsekot. Tātad torņa pils stūrī, pie Svētā Antonija vārtiem, iepretim Paula pilij.

—   Katrs ar vienu pavadoni? — jautāja Epernons.

—  Nē, Nogarē, nē, — Kvēls teica, — mums jābūt vieniem pašiem, vieniem jāzina mūsu noslēpums un vieniem pašiem jāveic mūsu darbs. Es viņu ienīstu, bet es tomēr kaunētos, ja viņu skartu kāda kalpa spieķis. Viņš ir īsts muižnieks.

—  Vai mēs no šejienes visi seši aiziesim vienlaikus? — vaicāja Možirons.

—   Nevis seši, bet gan visi pieci, — Sentlukāss piebilda.

—  Ak, pareizi, mēs aizmirsām, ka tu esi precējies. Mēs iedomājāmies, ka tu vēl esi jauneklis, — teica Šombergs.

—   Tiešām, — piebilda d'O, — lai nabaga Sentlukāss pirmo nakti pēc savām kāzām izlieto sev.

Šai mirklī atskanēja karaļa balss, viņš sauca Sentlukāsu.

—   Mani kungi, — Sentlukāss teica, — vai dzirdat, mani sauc karalis. Lai jums labas medības, uz redzēšanos!

Un viņš tos tūlīt pameta. Taču viņš nedevās pie karaļa, bet uzmanīgi līda gar sienām, pie kurām vēl spiedās skatītāji un dejotāji, un sasniedza durvis, caur kurām Busī tobrīd gribēja iziet no istabas. Sentlukāss viņu nopietni brīdināja par ienaidnieku nodomāto uzbrukumu un tam pavēlēja šonakt neiet gar Bastīlijas torņiem.

Bet tad atskanēja Čiko balss:

—  Sentlukās, manu mazo Sentlukās, kāpēc tu slēpies? Tu taču redzi, ka cs tevi gaidu, lai varētu atgriezties Luvrā.

—   Sire, es te esmu, — atbildēja Sentlukāss, steigdamies uz to pusi, no kurienes atskanēja Čiko balss.

Pie nerra atradās arī Indriķis III, kuram viens pāžs sniedza smagu, ar hermelinu apšūtu mēteli, otrs — biezus cimdus, kas sniedzās līdz elkoņiem, bet trešais — ar atlasu izšūtu samta masku.

—   Sire, — Sentlukāss sacīja, uzrunādams abus Indriķus, — man būs tas gods nest lāpu līdz jūsu nestuvēm.

—   Nē, nē, — Indriķis teica, — Čiko ies savu ceļu un es savu. Mani ļaudis ir tīrie nelieši, kas man ļauj Luvrā atgriezties vienam, bet paši līksmo karnevālā. Es cerēju uz viņiem, un nu viņu šeit nav. Tu taču  pats saproti, ka tu nedrīksti mani tā palaist. Tu esi nopietns, precējies  vīrs, tev mani jāpavada atpakaļ pie karalienes. Nāc, mans draugs, nāc! Hallo! Zirgu monsieur Sentlukāsam! Nē, nav vajadzīgs, — viņš domīgi piebilda. — Manas nestuves ir platas, tur pietiks vietas diviem sēdētājiem.

Žanna de Brisē bija dzirdējusi ik vārdu, viņa gribēja runāt, viņa gribēja kaut ko teikt savam vīram, ziņot savam tēvam, ka karalis aizved Sentlukāsu. Bet Sentlukāss pielika pie mutes pirkstu un tā ieteica viņai klusēt un būt apdomīgai.

—  Sire, — viņš teica, — te es esmu. Es esmu jūsu majestātei tik padevīgs, ka sekošu jums līdz pat pasaules galam, ja tik jūs pavēlēsit.

Vispirms izcēlās liela burzma, tad visi godbijīgi paklanījās, un tad iestājās klusums, lai dzirdētu šķiršanās vārdus, kurus karalis veltī Žannai de Brisē. Šie vārdi bija burvīgi.

Tad pagalmā atskanēja zirgu zviegšana un pakavu troksnis. Degošas lāpas meta logos sarkanus atspulgus. Beidzot visi galminieki un kāzu viesi pazuda tumsā un miglā.

Palikusi ar savām draudzenēm viena, Žanna iegāja savā istabā un nometās ceļos kādas svētās priekšā, ko viņa visvairāk cienīja. Tad viņa pavēlēja saviem kalpotājiem atstāt viņu vienu un sagatavot vakariņas, kad viņas vīrs atgriezīsies.

Grāfs de Brisē parūpējās vairāk. Viņš aizsūtīja sešus sargus, kas jauno vīru pie Luvras pils vārtiem varētu sagaidīt un atkal pavadīt mājup. Divas stundas nogaidījuši, sargi sūtīja kādu savu biedru pie maršala, lai ziņotu, ka

visi Luvras vārti jau aizslēgti, un pirms pēdējo vārtu aizslēgšanas sardzes kapteinis bija teicis: «Negaidiet veltīgi! Šonakt neviens no Luvras vairs neiznāks. Viņa majestāte ir jau gultā, un visi guļ.» Maršals šo ziņojumu darīja zināmu savai meitai. Žanna atbildēja, ka viņa ir pārāk uztraukusies, lai ietu gulēt, tāpēc visu nakti gaidīs, kamēr viņas vīrs atgriezīsies.

## II Atgadījums pie nama durvīm Svētā Antonija ielā

Svētā Antonija vārti bija akmeņu spraislis, kas kreisajā pusē saistījās ar Bastīliju.

Iepretim šiem vārtiem pilsētas pusē nepacēlās neviena māja, vienīgi augsti mūri. Labajā pusē šie mūri piederēja Svētā Paula baznīcai, kreisajā — Bas- tīlijas cietoksnim. Bastīlijas galā, Svētās Katrīnas ielas pusē, mūri veidoja stūri, aiz kura sākās namu grupa.

Šo vecās Parīzes daļu neapgaismoja neviens lukturis. Gaišajās naktīs varēja redzēt slejamies drūmo, majestātisko un nesatricināmo Bastīliju, kas varena pacēlās pret debesu zilgmi. Tumšās naktīs tur melnoja tikai tumšs plankums, kurā vietumis bija redzams dažs blāvi apgaismots logs.

Šai naktī, kas sākās ar salu un beidzās ar biezu sniega segu, neviena gājēja soļi netricināja sasalušo zemi uz ceļa, kurš veda priekšpilsētas virzienā. Taču uzmanīga acs mūru stūrī pie torņa būtu pamanījusi vairākas melnas ēnas, kas cīnījās ar nežēlīgo saltumu un mēģināja likt straujāk ritēt savām asinīm.

Turklāt viņi klusi, bet dedzīgi sarunājās.

—   Šim nekrietnajam Busī ir taisnība, — viena no ēnām teica. — Tā ir tiešām nakts, kādas mēs piedzīvojām Varšavā, kad karalis Indriķis bija Polijas karalis. Ja tas tā turpināsies, mēs patiešām atsaldēsim ādu.

—   Klusu, Možiron, tu gaudies kā vārga sieva! — pārmeta otra ēna.

—  Tiešām, silts jau nu nav, bet uzvelc savu mēteli pār acīm, iebāz rokas kabatās un tu vairs nejutīsi aukstumu!

—  Tiešām, Šomberg, — piebilda trešā ēna, — tūlīt ir redzams, ka tu esi vācietis. Man jau asiņo lūpas un ūsas ir stīvas kā ledus.

—   Rokas salst visvairāk, — sacīja ceturtā balss. — Goda vārds, es varu derēt, ka man tādu vairs nav.

—   Kāpēc tu nepaņēmi savas māmiņasTroku sildītāju, nabaga Kvēl, — teica Šombergs. — Labā sieviete tev to droši vien būtu patapinājusi, ja tu būtu viņai pastāstījis, ka tu gribi viņu atsvabināt no dārgā Busī, ko,viņa mīl tāpat kā mārrutku.

— Ak, mans Dievs! Pacietieties taču! — atskanēja piektā balss. — Es esmu pārliecināts, ka drīz vien jūs žēlosities par pārliecīgu karstumu.

—              No tavas mutes Dieva ausī, Epernon, — sacīja Možirons, kājas dauzīdams. — Jā, man liekas, ka viņš tev tiešām ir paklausījis, jo es redzu,— pa Svētā Paula ielu kāds nāk.

—   Muļķības! Tas nav viņš.

—   Kāpēc ne?

—   Viņš ir devies pa citu ceļu.

—   Kas tur ko brīnīties, ja viņš ir pārdomājis un novirzījies pa citu ielu.

—            Jūs Busī nepazīstat. Ko viņš reiz ir teicis, to viņš arī izpilda, kaut arī zina, ka viņu gaida pats velns, lai aizšķērsotu ceļu.

—   Lai nu kā tas arī nebūtu, bet divi cilvēki tur nāk, — sacīja Kvēls.

—   Vai tiešām!

—   Tad ķersimies pie darba, — sauca Šombergs.

—            Vienu acumirkli, — Epernons atgādināja. — Mēs taču neuzbruksini nevainīgiem pilsoņiem vai godīgām vecmāmiņām. Skatieties, viņi apstājas!

—   O-o! — Kvēls iesaucās. — Vai tad viņi būtu mūs pamanījuši?

—   Uz priekšu, ka tik mēs viņus redzam!

—             Tev taisnība, — Kvēls piebilda. — Mierā! Viņi nogriežas pa kreisi, viņi apstājas pie kāda nama. Viņi meklē!

—   Vai tiešām!

—             Liekas, ka viņi grib tikt iekšā, — ierunājās Šombergs. — Vai viņam vajadzētu no mums aizbēgt?

—   Tas nav viņš, jo viņam jādodas uz Svētā Antonija priekšpilsētu.

—             O! — Šombergs iesaucās. — Kas jums saka, ka šis veiklais puisis viltības, nekaunības vai apdomības dēļ nav jums pateicis nepareizu ceļu?

—   Tas ir iespējams, — kāds piekrita.

Kā izsalkuši medību suņi jaunie muižnieki ar paceltiem zobeniem met<ts uz diviem vīriešiem, kas stāvēja pie durvīm.

Viens no viņiem patlaban atslēgas caurumā bija iebāzis slēdzeni, durvis jau sāka atvērties, kad uzbrucēju kņada abus noslēpumainos nakts staiguļus piespieda atskatīties.

—            Kas tas? — vaicāja mazākais, pagriezdamies pret savu biedru. — Vai kāds grib mums uzbrukt, Orilī?

—            Ak, augstība, — otrs atbildēja, — tā vien liekas. Vai jūs minēsit savu vārdu, vai arī gribat palikt nepazīts?

—   Bruņojušies ļaudis! Slepens uzbrukums!

—             Sāncenši, kas mums uzglūnējuši. Taisnais Dievs! Augstība, es jums jau teicu, ka dāma ir pārāk skaista, lai viņpi nevarētu pielabināties.

—   Iesim ātri iekšā, Orilī. Iekšā būs drošāk nekā ārpusē.

—  Jā, augstība, ja tikai arī tur negaida ienaidnieks. Kas par to var galvot?

Viņam nebija laika pabeigt. Simts soļu lielo attālumu jaunekļi noskrēja

zibenīgi. Kvēls un Možirons, kas pieskrēja pie mūra, metās starp durvīm un

abiem vīriešiem, lai tiem nogrieztu atpakaļceļu, kamēr Šombergs, d'O un Epernons bija gatavi uzbrukt tiem no priekšas.

—   Nogaliniet viņus! — sauca Kvēls, kas bija visdedzīgākais.

Pēkšņi viens no svešajiem, ko viņa pavadonis bija dēvējis par augstību, atgriezās pret Kvēlu, paspēra dažus soļus, sakrustoja rokas un drūmā balsī teica:

—   Man liekas, ka jūs teicāt: nogaliniet viņus! Un jūs to sakāt par vienu no Francijas dēliem, monsieur Kvēl?

Ceļgaliem drebot, Kvēls atkāpās un iesaucās:

—  Monsieur Anžū hercogs!

—  Monsieur Anžū hercogs! — pārējie atkārtoja.

—   Nu, mani dižciltīgie kungi, vai jūs vēl kliegsit: nogaliniet viņus!?

—   Monsieur, — Šombergs steidzās atbildēt, — mēs redzējām, ka Sentlukāss atstāja Montmorensī pili un dodas šai virzienā. Mums tas šķita dīvaini, un mēs gribējām zināt, kāpēc jaunlaulātais kāzu naktī pamet savu sievu.

—Monsieur Sentlukāss? Vai jūs mani noturējāt par monsieur Sentlukāsu, mani kungi?

—  Jā, monsieur, — visi pieci korī atbildēja.

—  Un kopš kura laika mūs abus tā var sajaukt? — Anžū hercogs jautāja.

—   Tā jau ir, monsieur, — Kvēls atbildēja, — taču viņš augumā ir līdzīgs monsieur Orilī, kam ir tas gods jūs pavadīt.

—  Arī nakts ir tik tumša, monsieur, — Možirons piebilda.

—   Monsieur taču nedomās, ka mēs esam uzdrošinājušies traucēt viņu izpriecās, — sacīja Kvēls.

Pa to laiku Fransuā ar Orilī, kurš bija viņa pastāvīgais pavadonis naktsgaitās, atkāpās pēc iespējas tālāk no durvīm, lai sev atbrīvotu ceļu.

—   Manas izpriecas? — hercogs skarbi jautāja. — Vai jūs domājat, ka es šeit meklēju izpriecas?

—  Ak, monsieur, lai nu kā tas arī nebūtu, kaut kāda iemesla dēļ jūs taču nācāt šurp, — teica Kvēls. — Piedodiet, mēs nu iesim.

—    Ir jau labi, lai Dievs jums palīdz, mani kungi! Taču, lai jūs manu ierašanās iemeslu nepārprastu, es gribu jums vaļsirdīgi paskaidrot: es biju ceļā pie žīda Manasa, kas kafijas biezumos māk izzīlēt patiesību Mēs iedomājāmies, ka jūs esat lokašāvēji, un līdām gar mūriem, lai izbēgtu no jūsu briesmīgajiem skatieniem, — viņš jautri piebilda. No tā satrūkās visi, kas pazina prinča raksturu.

Tā runādams, princis Svētā Paula ielā nemanot bija sasniedzis kādu vietu, kur viņš varēja paglābties Bastllijas drošajā aizsegā, ja viņam draudētu uzbrukums, no kā Indriķa III minjoniešu Šķietamā atvainošanās un valšķīgās bailes loti maz pasargāja.

—   Un tagad ardievu, mani kungi! — princis sauca.

Visi palocījās un aizgāja. Princis pagriezās, lai viņus novērotu, bet pats paspēra dažus soļus pretējā virzienā.

Fransuā labprāt būtu turpinājis īstenot tik nepatīkami pārtraukto pasākumu, bet Orilī viņu brīdināja, ka minjonieši nav tālu aizgājuši un būs paslēpušies kādā tumšā ielu stūrī, lai sagaidītu ienaidnieku.

—   Velns lai parauj! — iesaucās princis. — Ir ļoti nepatīkami iecerēto neturpināt.

—   Es to ļoti labi zinu, monsieur, bet pasākto jau var atkārtot. Es jūsu augstībai jau pastāstīju par to, ko uzzināju. Māja ir izīrēta uz vienu gadu. Mēs zinām, ka dāma dzīvo pirmajā stāvā. Mēs saprotamies ar viņas apteksni, un mums ir atslēga, kas atslēdz viņas durvis. Mēs varam cerēt uz panākumiem.

—   Vai tu esi pārliecināts, ka durvis padosies?

—   Pilnīgi! Ar trešo atslēgu. Es jau izmēģināju.

—  Tu taču atkal aizslēdzi?

—   Protams, monsieur, — atbildēja Orilī, kas savu nedrošo pārliecību par jautāto veikli noslēpa ar noteikto atbildi.

—  Man gan nebūtu visai patīkami, — princis teica,—ja es būtu uzzinājis…

—… ko šie kungi te dara, monsieur? Man liekas, ka es jums varu pateikt:

viņi ir ierīkojuši slazdus. Iesim! Jūsu augstībai netrūkst ienaidnieku. Es visur redzu slazdus, un tas nav nekāds brīnums, jo es pavadu pirmo princi troņmantinieku. Turklāt daudziem interesē, lai viņš neko nemantotu.

Pēdējie vārdi Fransuā tā ietekmēja, ka viņš vienā mirklī apņēmās doties atpakaļ: sevī, protams, nozvērējies, ka izdevīgā laikā un vietā šiem pieciem muižniekiem noteikti atmaksās par viņam gatavotajām nepatikšanām.

—   Lai notiek, — viņš teica, — iesim atpakaļ uz pili. Tur mēs satiksim Busī, kas būs atgriezies no nolādētajām kāzām. Viņš būs izraisījis varenu ķildu un nogalinājis dažus minjoniešus, vai vismaz rīt no rīta agri nogalinās, un tas mani iepriecina.

—   Labi, monsieur, paļausimies uz Busī, — sacīja Orilī. — Es viņam ļoti uzticos — tāpat kā jūsu augstībai.

Tiklīdz viņi bija prom, pieci muižnieki, kas gulēja paslēptuvē, ieraudzīja, ka tuvojas garā mētelī ietinies jātnieks. Tālu skanēja zirga dobjie, spēcīgie soļi. Ar tumšo nakti cīnīdamies, vājš mēnesstars, kas pēdējo reizi mēģināja izspiesties cauri sniega mākoņiem, apsudraboja jātnieka cepures balto spalvu. Zirgu viņš uzmanīgi turēja pavadā. Neskatoties uz aukstumu, šķita, ka dižais kustonis ir nodzīts vienās putās.

—   Šoreiz, — sacīja Kvēls, — šoreiz tas ir viņš.

—   Nevar būt! — atbildēja Možirons.

—   Kāpēc?

—  Jo viņš ir viens. Un mēs taču viņu atstājām kopā ar Livaro, Reiberāku un d'Atrāžu, kas viņam nekad neļaus skriet drošās briesmās.

—   Un tomēr tas ir viņš, — Epernons piebilda. — Vai tu nepazīsti viņa skaļo kāsēšanu un pretīgo paradumu turēt galvu? Viņš ir gluži viens.

—  Tad ir izdevīgs gadījums, — piebilda d'O.

—  Lai tas būtu izdevīgs vai neizdevīgs gadījums, — kliedza Šombergs.— Tas ir viņš, un tāpēc — pie ieročiem, pie ieročiem!

Tas tiešām bija Busī, kas tik bezrūpīgi jāja un kas, uzticēdamies savai rokai, patiešām jau iepriekš bija atvadījies no saviem draugiem. Šai vientuļajā jājienā viņš bija bruņojies tikai ar zobenu un dunci, neņemot vērā Sentlukāsa brīdinājumu, ka ienaidnieki gatavo uzbrukumu. Viņš nejāja pie mīļākās, bet tikai saņemt vēstuli, ko viņam katru mēnesi noteiktā dienā atsūtīja Navarras karaliene — kā savas draudzības pierādījumu. Un drošais augstmanis izpildīja solījumu, ka viņš būs padevīgs daiļajai Navarras karalienei. Šo solījumu viņš nekad nebija lauzis, un tāpēc vēstule no sūtņa viņam bija jāsaņem naktī, lai neviens to neapdraudētu.

Viņš bija mierīgi izjājis pa Svētā Antonija ielu, kad Svētās Katrīnas ielā ar savām vērīgajām acīm tumsā pie mūra pamanīja vairākus stāvus. Jaušot, ka tuvojas briesmas, patiesi drošsirdīgos satrauc uzbudinājums, kas prāta darbību ārkārtīgi paasina.

Busī skaitīja melnās ēnas pie pelēkās sienas.

—   Trīs, četri, pieci, — viņš teica, — kalpus neskaitot, kas bez šaubām slēpjas otrā stūrī un pieskries pēc kungu pirmā sauciena. Liekas, ka viņi mani visai cienī. Velns! Vienam cilvēkam tas ir īsts darbs. Uz priekšu! Varonīgais Sentlukāss nav mani piekrāpis. Un kaut viņš gribētu man pirmais cīņā caurdurt vēderu, es taču teiktu: «Pateicos par brīdinājumu, biedr!»

Tā runādams, viņš joprojām turpināja jāt uz priekšu. Tikai viņa labā roka tvēra zem mēteļa, kas bija atpogāts.

Šai mirklī Šombergs kliedza:

—   Pie ieročiem!

Pārējie kliedzienu atkārtoja, un visi trīs traucās pretim Busī.

—  Hallo, mani kungi, — Busī asā, bet mierīgā balsī iesaucās,—jūs gribat nonāvēt nabaga Busī! Jūs gribat medīt meža zvēru, izdaudzināto meža kuili. Labi, mani kungi, kuilis dažam labam ir pārplēsis vēderu, to es zvēru. Un jūs zināt, ka es savu vārdu turu.

—   Var jau būt, — atteica Šombergs. — Bet tu tomēr esi izlutināts puisis, sire Busī d'Ambuāz, ja tu sarunājies ar mums, zirgā sēdēdams, kamēr mēs stāvam kājās.

To teikdams, viņš iegrūda zirga gurnā milzīgi garu nazi, kas brūcē iesprūda kā ķīlis ozola celmā.

Kustonis dobji ievaidējās un drebēdams paklupa.

Jau iepriekš sagatavojies, zobenu turēdams rokā, Busī ar abām kājām stāvēja stingri uz zemes.

—  O, nelaimīgais! — viņš iesaucās. — Tas ir mans mīļākais zirgs, un jūs par to samaksāsit!

Un tā kā savas drosmes traukts, Šombergs viņam tuvojās, neievērodams zobena garumu, Busī izstiepa roku un zobena asmenis dziļi iedūrās minionieša gurnā.

Šombergs kliedza.

—   Nu! — sauca Busī. — Vai es neturu vīra vārdu? Viens jau ir veikts! Būtu labāk dūris nevis zirga kājā, bet gan Busī rokā, nelaimīgais!

Drošsirdīgais nesauca palīgus, bet bezbailīgi nostājās pret pārējo četru uzbrucēju zobeniem. Viņš aptina ap kreiso roku mēteli, izveidodams tādu kā vairogu, un tad atkāpās mazliet atpakaļ, nevis lai bēgtu, bet gan lai atspiestos pret mūri un nodrošinātos pret uzbrukumu no mugurpuses. Viņa zobens strādāja teicami, un nereti tas sajuta miesas mīksto pretestību. Nejauši viņš panācās uz priekšu. Šo mirkli izlietoja Kvēls, ievainodams viņu sānos.

—   Ķēra! — Kvēls gavilēja.

— Jā, kamzolī, kur vienmēr trāpa bailīgie, — Busī atbildēja, negribēdams atzīt, ka guvis ievainojumu.

Traukdamies virsū Kvēlam, viņš tik spēcīgi atsita tā cirtienus, ka jaunekļa ierocis aizlidoja soļus desmit no cīņas vietas. Savu uzvaru viņš tomēr nevarēja īstenot, jo tai mirklī viņam ar jaunu drosmi uzbruka d'O, Epernons un Možirons. Šombergs bija pārsējis savu brūci, bet Kvēls — pacēlis zobenu. Busī saprata, ka viņu ielenks un ka ir palikusi tikai viena minūte, lai sasniegtu mūri, un ka viņam draud nāve, ja šo minūti viņš neprastu izmantot.

Busī strauji atlēca atpakaļ, kas viņu attālināja no ienaidniekiem vairāk nekā par trīs soļiem. Taču četri zobeni par vēlu traucās viņam virsū — Busī jau bija sasniedzis mūri. Te viņš palika stāvam, smiedamies par zobena cirtieniem, kas šķinda pār viņa galvu.

Pēkšņi viņš uz pieres juta saltus sviedrus, un viņa acis apmiglojās.

Viņš bija aizmirsis brūci, par kuru tagad atgādināja draudošās bezsamaņas pazīmes.

—  O, tu jau grīļojies! — sauca Kvēls, savu cirtienu spēku divkāršodams.

—   Domā, ko gribi! — Busī atcirta.

Un ar zobena rokturi viņš trieca Kvēlam pa deniņiem, Kvēls saļima zemē.

Ārprāta dusmās, nikns kā meža kuilis, kas metas uz vajātājiem suņiem, Busī drausmīgi iekliedzās un traucās uz priekšu. D'O un Epernons atkāpās. Možirons bija pacēlis Kvēlu un turēja to savās rokās. Busī ar kāju salauza pēdējā zobenu un straujā dūrienā ievainoja Epcrnona roku. Uz mirkli Busī bija uzvarētājs, bet Kvēls drīz vien atjēdzās, arī smagi ievainotais Šombergs no jauna devās cīņā, un atkal iezaigojās četri zobeni. Busī otrreiz draudēja droša nāve. Viņš sakopoja visus spēkus, lai varētu atkāpties, un soli pa solim atvilkās no ielas, cerēdams sasniegt mūri. Ledainie sviedri uz pieres, dobjā duna ausīs, sāpīgā, asiņainā migla, kas apņēma viņa acis, liecināja, ka spēki zūd. Zobens vairs nepildīja tos pienākumus, ko tā īpašnieks vēlējās. Ar kreiso roku Busī meklēja mūri, pieskārās tam, un mūra vēsums viņu atveldzēja. Viņš bija ļoti pārsteigts, juzdams, ka atveras kādas durvis. Viņā pamodās cerības stars, un šai pēdējā mirklī viņš atguva visus savus spēkus. Vienu vienīgu sekundi viņa cirtieni bija tik strauji un spēcīgi, ka visi pretinieku ieroči vairījās tam pieskarties. Tad viņš aizlīda aiz durvīm un apgriezies aizspieda tās ar plecu. Nošķinda aizbīdnis. Cīņa bija galā. Busī vairs nedraudēja briesmas, Busī bija'uzvarētājs, jo viņš bija glābts.

Ar līksmām acīm caur durvju šaurajām spraugām viņš aplūkoja ienaidnieku bālās sejas. Viņš dzirdēja niknos zobenu cirtienus velti kapājam dēļus. Tad viņam pēkšņi šķita, ka zeme zem kājām izslīd, ka mūri sāk grīļoties. Viņš paspēra trīs soļus uz priekšu un atradās pagalmā, tad pagriezās un novēlās no kaut kādu kāpņu pakāpieniem.

Tad viņš galīgi zaudēja samaņu. Busī šķita, ka viņš-nogrimst kapa klusumā un tumsā.

## Iii Cik dažreiz ir grūti atšķirt sapni no īstenības

Pirms krišanas Busī vēl paguva aizbāzt aiz krekla mutautiņu un virs tā savilkt zobena siksnu, kas atvietoja pārsēju degošajai brūcei, kas izverda milzum daudz asiņu. Bet bija jau notecējis pārāk daudz asiņu, un viņš zaudēja samaņu. Vai nu uzbudinātajās smadzenēs dzīvības sajēga turpināja darboties arī bezsamaņā, vai arī bezsamaņa beidzās, dodama vietu drudzim, kas piekāpās jaunam ģībonim… bet Busī šajās sapņu stundās vai patiesībā redzēja vai viņam likās, ka viņš redz sekojošo: viņš atrodas istabā ar puķainām tapetēm, tāpat apgleznotiem griestiem un griezta koka mēbelēm. Logu starpā atrodas ļoti gaiša sievietes ģīmetne, tikai Busī liekas, ka ģīmetnes rāmis ir durvju stenderes. Stīvi, kā ar augstākās varas starpniecību gultai piesaistīts cilvēks, kam laupīta katra iespēja kustēties, Busī ar drūmu skatienu aplūko apkārtni.

Pēkšņi sieviete izkāpj no ģīmetnes rāmja, un brīnišķīgs radījums garā, baltā vilnas ģērbā kā eņģeļa tērpā gariem matiem, kas viļņoja pār pleciem, melnām acīm, garām samtainām uzacīm un rožainu ādu tuvojas viņam. Šī sieviete ir tik burvīgi daiļa, viņas izstieptās rokas ir tik valdzinošas, ka Busī dedzīgi, bet gluži veltīgi grib nomesties viņas priekšā ceļos.

Ieraugot šo sievieti, sienām un griestiem uzkrāsotie tēli vairs nesaista Busī uzmanību. Sieviete viņam ir viss, viņš veras noslēpumainajā būtnē un gluži apmulsis jūsmo par teiksmaino parādību.

Pēkšņi sieviete pazūd. Starp viņu un Busī nostājas kāds necaurredzams radījums, kas kustas ļoti neveikli un izstiepj pret viņu rokas.

Busī jūt, ka viņa sirdi satrauc dusmas, viņš grib Šim nelūgtajam viesim uzbrukt, bet tas nav iespējams.

Ienācējs ierunājas:

— Nu, vai es beidzot esmu īstajā vietā?

—  Jā, maitre, — atbildēja tik maiga balss, ka Busī sirds notrīc kā drudzī.— Jūs varat noņemt pārsēju.

Busī mēģina palūkoties, vai sieviete ar samtaino balsi ir tā pati, kas ģīmetnē, bet viņš neko nespēj saskatīt. Tagad viņš savā priekšā redz tikai kāda jaunekļa slaido augumu, kas, izpildīdams rīkojuma, ir noņēmis acu pārsēju un bailīgi aplūko istabu.

—   Pie velna ar visu jaunekli! — domāja Busī.

—   O, tagad es saprotu, — svešais saka, tuvodamies gultai. — Jūs esat ievainots, vai ne, mans mīļais monsieur? Un mums būs izdevība jums palīdzēt.

Busī grib atbildēt, bet drīz vien saprot, ka to nekādi nespēj izdarīt. Viņa acis kvēlo kodīgā dvingā. Viņam liekas, ka pirkstos duras tūkstošiem adatu.

—   Vai dūriens ir nāvīgs? — maigā balss jautā dziļās izbailēs un sirsnīgā līdzcietībā, kas liek Busī acīs saskriet asarām. Ievainotais pēc balss pazīst, ka tā ir dāma no ģīmetnes.

—   Nudien, es nezinu. To es iums nateikšu vēlāk. — jauneklis atbild. —

Viņš ir bezsamaņā.

Tas ir viss, ko Busī spēj saprast. Viņam liekas, ka dzird drēbju čaukstēšanu, kas pamazām attālinās. Tad viņam šķiet, ka sānus caurdur kvēlojoša dzelzs, bet pēc tam viņš nogrimst pilnīgā nemaņā.

Kad viņš pamodās, viņa seju pāršalca salts vējš. Busī dzirdēja skarbas, pretīgas balsis. Pārsteigumā viņš atvēra acis. Labā pusē stāvēja vīrietis pelēkā tērpā un baltā, ar asinīm notašķītā priekšautā. Kreisajā pusē viņš ieraudzīja augustīniešu mūku no Tempļa ielas, kurš atbalstīja viņa galvu; bet priekšā stāvāja veca sieva un skaitīja lūgšanas.

Busī šaudīgās acis drīz vien pievērsās akmens sienai, kas slējās viņam iepretim. Viņš pazina Templi ar tā akmens mūriem un torņiem, bet virs Tempļa redzēja baltās, saltās, uzlēcošās saules viegli apzeltītās debesis. Viņš gluži vienkārši atradās uz ielas vai arī kapa malā, un šis kaps bija Templis»

—  Ak, pateicos, mani varonīgie palīgi, — viņš teica. — Es jums pateicos par pūlēm, kuras jums sagādāju. Man vajadzēja gaisu, bet tāpēc vajadzēja atvērt tikai logu. Es gan labprātāk būtu gulējis savā zelta un damasta gultā nekā uz šīs cietās zemes. Bet, vienalga, manā kabatā jūs atradīsit dažus zelta divdesmit ekijus. Ņemiet tos, mani draugi, ņemiet!

—   Godātais kungs, — sacīja miesnieks, — mēs jūs šurp neatnesām. Mēs jūs šeit atradām, rītausmā nākdami pa šo ielu.

—   Ak, velns! — sauca Busī. — Un jaunais ārsts stāvēja līdzās?

Stāvētāji saskatījās.

—  Viņš vēl mazliet murgo, — sacīja augustīniešu brālis, galvu kratīdams. Tad viņš piegāja pie Busī un teica: — Mans dēls, man liekas, ka jūs darīsit labi, ja izsūdzēsit grēkus.

Busī izbrīnā paskatījās uz mūku.

—   Pie jums neatradās neviens ārsts, nabaga jaunekli, — vecis atbildēja.— Jūs gulējāt viens, pamests un salts kā mironis. Redzat, te ir drusku sniegs un jūsu guļasvieta ir gluži melna.

Busī paskatījās uz sāpīgajiem sāniem, atcerējās zobena dūrienu, pabāza roku zem kamzoļa un sataustīja savu mutautiņu, ko siksna saistīja pie brūces.

—  Tas ir dīvaini, — viņš murmināja. — Aizvediet mani uz manu pili!

—  Un kā jūsu pili sauc?

—  Busī pils.

—   Kā? — visi trīs iesaucās. — Busī pils?

—  Jā, kas tur ko brīnīties?

—  Tātad jūs piederat pie grāfa Busī ļaudīm?

—   Es esmu pats grāfs Busī.

—  Busī! — sauca pūlis, kas pamazām bija salasījies, — grāfs Busī, drošsirdīgais Busī, minjoniešu pretinieks! Lai dzīvo Busī!

Un līdzjutēji pacēla jaunekli uz pleciem un svinīgā gājienā aiznesa uz viņa pili, kamēr mūks gāja savu ceļu, saņemtos ekijus skaitīdams, galvu kratīdams un murminādams:

—  Ja tas ir sasodītais Busī, es nemaz nebrīnos, ka viņš negribēja sūdzēt grēkus.

Tiklīdz Busī bija nokļuvis savā pilī, viņš lika pasaukt savu parasto brī- numārstu, kas atzina, ka ievainojums ir nekaitīgs.

—   Saki, — Busī viņam jautāja, — vai šī brūce nav jau reiz pārsieta?

—   Tiešām,— ārsts atbildēja, — es gan nevaru apgalvot, kaut gan man tā šķiet gluži svaiga.

—   Un vai tā ir pietiekami smaga, lai izraisītu murgus? — Busī vaicāja.

—   Protams!

—   Velns! — norūca Busī, kas tagad sāka nopietni apšaubīt, vai tapešu tēlus, skaisto dāmu un ārstu tiešām bija redzējis. Tad viņš atcerējās savu uzticamo zirgu. Viņš lika atsaukt kādu kalpu un apvaicājās. Kalps ziņoja, ka zirgs, asiņodams un klibodams, atvilcies līdz pils vārtiem, kur to rītausmā bija atraduši zviedzam. Visa māja tūlīt bija ļoti uztraukusies. Visi Busī ļaudis devušies meklēt kungu, un daudzi vēl nebija atgriezušies.

Atkal un atkal Busī iedomājās par bezsamaņas bridi redzēto skaisto parādību, un viņam likās gluži neiespējami, ka kādreiz var sapņot kaut ko tik neticami jauku. Vēlreiz viņš apcerēja iepriekšējā vakarā piedzīvoto un beidzot skumji nopūtās:

—  Un tad es atkal atrados uz Tempļa nogāzes un kāds augustīniešu mūks lika man nožēlot grēkus. Vienalga, viņš man tomēr lika nožēlot grēkus. Vienalga, man tas tomēr jānoskaidro, — pēc īsas klusēšanas Busī piebilda. — Ārsta kungs, vai šīs brūces dēļ man atkal divas nedēļas būs jāpavada gultā, kā tas bija pēdējo reizi?

—   Kā nu kuru reizi. Man liekas, ka jūs taču nevarat paiet.

—  Tieši otrādi, — atbildēja Busī, — šķiet, ka kājās būtu vai dzīvsudrabs.

—  Tādā gadījumā mazliet pastaigājiet pa istabu!

Busī izlēca no gultas un diezgan veikli vairākas reizes pārsoļoja istabu.

—   Būs labi, — sacīja ārsts. — Protams, jāt gan jūs nevarēsit un pirmajā dienā noiet desmit jūdzes arī ne.

—  Lieliski! — Busī iesaucās. — Tas tik ir īsts ārsts! Bet šonakt es redzēju kādu citu. Kā tad, ka redzēju, viņa tēls iespiedies atmiņā, un ja es viņu kaut kur satikšu, es viņu noteikti pazīšu.

—   Dārgais monsieur, — ārsts atbildēja, — es iesaku viņu nemeklēt. Pēc zobena dūriena vienmēr ir neliels drudzis. Jums taču būtu jāzina, jo tas ir jau divpadsmitais ievainojums.

—   Ak, mans Dievs! — pēkšņi iesaucās Busī, kas domāja tikai par nakts noslēpumu un tagad bija iedomājies kaut ko jaunu. — Vai tad mans sapnis būtu jau sācies šaipus un nevis viņpus durvīm? Vai tad eja un kāpnes būtu tikpat mānīgas kā zelta un baltā damasta gulta un ģīmetne? Vai šie nelieši, domādami, ka es esmu miris, gluži vienkārši būtu mani aiznesuši un atstājuši Tempļa nogāzē, lai nojauktu pēdas? Tad arī visu pārējo es esmu tikai nosapņojis! Augstais Dievs, ja es patiešām būtu pārliecināts, ka tas viss bijis tikai sapnis! Ja ne, tad es zvēru tiem visiem pāršķelt vēderus! Protams, izņemot labo Sentlukāsu, — Busī piebilda, neklausīdamies ārstu, kas pūlējās viņu nomierināt. — Viņš izturējās kā draugs. Viņu es apmeklēšu pašu pirmo.

—   Bet nekādā ziņā šovakar pirms pulksten pieciem.

—  Lai notiek! — Busī atteica. — Bet ticiet man, mani padara slimu nevis tas, ka es ; zeju un redzu cilvēkus, bet gan mierīgā dzīve un vienatne.

—   Var jau būt, — ārsts piekrita. — Jūs vispār esat savāds slimnieks. Dariet, kā jums labāk patīk, monsieur! Tikai vienu gan es iesaku: izvairieties no jauna zobena dūriena, pirms šis nav sadzijis!

Busī apsolījās ievērot ārsta padomu un, kad tas bija aizgājis, apģērbās, pasauca nestuves un pavēlēja viņu aiznest uz Montmorensī pili.

## IV Sentlukāsa kundze atrod savu vīru

Luī de Klermonts, ko parasti sauca par Busī d'Ambuāzu, bija īsts muižnieks un skaists kavalieris. Jau ilgāku laiku nevienam vīrietim tā nebija sekmējies. Karaļi un prinči tiecās iegūt viņa draudzību. Karalienes un princeses dāvāja viņam savus saldos smaidus. Busī bija la Mola gaitu turpinātājs, kam Navarras Margerita veltīja savu uzmanību, un labā karaliene ar maigo sirdi, kas pēc mīluļa nāves alka iepriecinājuma, skaistā un drošsirdīgā Busī d'Ambuāza dēļ izdarīja tik daudz muļķību, ka viņas laulātais draugs Indriķis, kas agrāk ne par ko nelikās ne zinis, visai uztraucās, ka Fransuā viņam nekad nepiedos savas māsas mīlu pret viņu un ka Busī šo mīlu neizlieto viņa labā.

Indriķis III piedāvāja Busī savu draudzību, bet viņš to noraidīja, piebilzdams, ka karaļa draugi ir tikai viņa kalpi un reizēm vēl sliktāki radījumi. Karalis klusēdams noklausījās šo atzinumu, kas jo rūgtāks kļuva tāpēc, ka maitre Busī par savu kungu izvēlējās hercogu Fransuā. Hercogs Fransuā bija tāds pats Busī kungs, kāds kungs zvēru apkopējs ir lauvām. Viņš to baroja, rūpējās par viņu, baidīdamies, ka tik lauva viņu pašu nesaplosa.

Kad Sentlukāsa ļaudis redzēja pilī ienākam drausmīgo Busī, viņi steidzās par to paziņot maršalam de Brisē.

— Vai monsieur Sentlukāss mājās? — jautāja Busī, galvu caur savu nestuvju aizkariem pabāzis.

—   Nē, monsieur, — durvju sargs atbildēja.

—   Kur es varētu viņu satikt?

—   To es nezinu, monsieur — kalps atbildēja. — Pilī valda uztraukums, jo grāfs Sentlukāss ir projām kopš vakarvakara.

Busī lika sevi pieteikt Sentlukāsa kundzei, kas viesi sagaidīja ar bezmiegā sasarkušām acīm. Jaunā sieva bija izmisusi par sava vīra pazušanu un padevās visļaunākajām iedomām.

Busī līdzcietīgi izjautāta, Žanna viņam visu izstāstīja, ko viņa pati par vīra prombūtni zināja: karaļa pavēli, ka Sentlukāsam viņu jāpavada, Luvras vārtu aizslēgšanu un sargu atbildi, bez tam viņš tiešām nebija atgriezies. Busī, kas ļoti labi pazina Indriķi III, paskaidroja, ka viņš nešaubās — monsieur Sentlukāss vēl atrodas Luvrā un karalis neļauj viņam atgriezties. Pakalpīgi viņš sasarkušajai jaunajai sievai apsolīja apklusināt tās ilgas pēc laulātā drauga un viņu aizvest uz Luvru, ja vien viņa ir ar mieru pārģērbties par pāžu un viņu pavadīt.

Pēc īsām pārdomām jaunās sievas sirdī uzvarēja mīla, un viņa teica:

—  Labi, monsieur Busī, es darīšu tā, kā jūs vēlaties, tikai pasakiet saviem kalpiem, ka man vajadzīgs viens viņu tērps un ka es kādu no savām kalponēm aizsūtīšu to atnest.

—  Nē, es paņemšu vienu no jauniem tērpiem, ko es saviem puišiem liku pašūt uz mātes karalienes pirmo balli. Es atsūt'šu vienu, kas man šķitīs jūsu augumam piemērotākais, un mēs šovakar satiksimies noteiktā vietā, piemēram, Sentonorē ielā, pie Pruvelī ielas, un no turienes dosimies uz Luvru.

Vakarā noteiktā stundā Busī un Sentlukāsa kundze satikās norunātajā vietā. Ja jaunā sieva nebūtu uzvilkusi viņa pāža tērpu, Busī to nebūtu pazinis. Daiļā sieviete izskatījās apbrīnas cienīga. Dažus vārdus pārmijuši, abi devās uz Luvru.

Ceļā viņi satika lielu baru, kas aizsprostoja visu ielu.

Žanna bija nobijusies. Pēc lāpām un bisēm Busī pazina Anžū hercogu, kuru bez tam varēja sazīmēt arī pēc raibā zirga un baltā samta mēteļa, ko viņš parasti valkāja.

—   Monsieur, monsieur! — Busī no visa spēka sauca Anžū hercogu.

Princis pagriezās.

—   Tu, Busī! — viņš pārsteigts iesaucās. — Es domāju, ka tu esi nāvīgi ievainots, un patlaban gribēju tevi apmeklēt.

—  Tiešām, monsieur, — atbildēja Busī, nemaz nepateikdamies, — tiešām, ja es vēl neesmu miris, tad tas ir liels brīnums. Nudien, monsieur, jūs man radiet jaukus slazdus un pametat ļoti nepatīkamā stāvoklī. Vakar Sentlukāsa viesībās bija īsta slepkavu bedre, vispārēja rīkļu griešana. Es biju vienīgais Anžū hercoga piekritējs, un, goda vārds, viņi man gandrīz vai nolaida visas asinis.

—  Velns un elle! Busī, jūs savas asinis dārgi atriebsit, un es gribu saskaitīt viņu asins lāses!

—   Jā, jūs gan runājat, bet uzsmaidāt pirmajam, ko satiekat, — Busī turpināja savā parastajā vaļsirdībā. — Kaut jūs smiedamies vismaz zobus parādītu, bet jūs savas lūpas pārāk cieši saspiežat.

—   Labi! Pavadi mani uz Luvru un tu redzēsi, — sacīja princis.

—   Ko es redzēšu, monsieur?

—  Tu redzēsi, kā es runāšu ar savu brāli.

—   Monsieur, es neiešu uz Luvru, lai atkal nedabūtu rājienu. Tas der augstdzimušiem prinčiem un minjoniešiem.

—   Neraizējies, mani šī lieta ir ieinteresējusi.

—   Vai jūs man apsolāt skaistu gandarījumu?

—   Es apsolu, ka tu būsi apmierināts. Liekas, ka tu vēl arvien vilcinies?

—  Monsieur, es jūs ļoti labi pazīstu.

—   Nāc! Es savu vārdu turēšu.

—   Jums ir jaukas izredzes, — Busī čukstēja grāfienei. — Brāļi briesmīgi saķildosies, un jūs pa to laiku atkal atradīsit Sentlukāsu.

—   Nu? — princis jautāja. — Vai tu domā, ka man būtu jāzvēr?

—   Nē! — Busī atbildēja. — Jūsu goda vārds man atnestu tikai nelainfl. Uz priekšu, lai notiek, kas notikdams, es jums sekošu! Un, ja mani kāds aizskars, gan es mācēšu atriebties.

Busī ieņēma vietu blakus princim, bet viņa jaunais pāžs sekoja tam cieši aiz muguras.

—   Klausies, — princis čukstēja Busī, — es zinu, kas ir tavi slepkavas.

—   O! — Busī iesaucās. — Jūsu augstība ir papūlējusies tos uzzināt.

—   Es viņus redzēju.

—   Redzējāt? — pārsteigtais Busī ievaicājās.

—  Jā, arī es vakarnakt biju pie Svētā Antonija vārtiem, viņi mani satika un gribēja nogalināt tavā vietā. O, es nemaz neiedomājos, ka šie nelieši gaida tevi, citādi… Vai tev bija līdzi arī šis jaunais pāžs? —jautāja princis, savus draudus nepabeigdams.

—   Nē, monsieur, — atbildēja Busī, — es biju viens. Bet jūs, augstība?

—  Man līdzi bija Orilī… Kāpēc tu biji viens?

—   Lai varētu paturēt savu pievārdu «drošsirdīgais Busī».

—   Un viņi tevi ievainoja? — princis steidzīgi jautāja.

—   Es gan negribēju viņiem to prieku sagādāt, bet tomēr saņēmu jauku dūrienu sānos.

—   Ak, nolādētie! — princis iesaucās. — Orilī man jau teica, ka viņiem bijuši ļauni nolūki.

Viņi bija sasnieguši Luvru. Pie vārtiem hercogu sagaidīja kapteinis un sardze. Bija stingri noliegts kādu ielaist pilī. Protams, ka uz pirmajiem valsts pilsoņiem aizliegums neattiecās. Princis savas svītas pavadībā jāja pāri uzvelkamajam tiltam.

—  Monsieur, — sacīja Busī, kad viņi atradās pils pagalmā, — ejiet vaicāt par savu lietu un atceraties par savu svēto solījumu man. Man kādam jāpasaka daži vārdi.

—   Tu mani atstāj, Busī? — nemierīgi jautāja princis, kas bija cerējis uz sava augstmaņa klātbūtni.

—  Man vajag aiziet, es atgriezīšos. Kliedziet, monsieur, kliedziet, — velns un elle! — tad es jūs dzirdēšu. Saprotiet, ja es nedzirdēšu jūs kliedzam, es nenākšu.

Un kamēr Anžū hercogs devās uz lielo zāli, Busī un Žanna traucās uz citām telpām.

Busī pazina Luvru kā pats savu māju. Viņš uzkāpa pa kādām slepenām kāpnēm, izgāja pa divām vai trim vientuļām ejām un sasniedza kaut ko līdzīgu priekštelpām.

—    Mans Dievs! Jūs pametīsit mani vienu? — jaunā kundze izbailēs jautāja.

—   Neko nevar darīt. Man jāuzmeklē jums ceļš un jāizgādā ieeja.

Busī devās tieši uz agrākā karaļa Kārļa IX ieroču kabinetu, kuru Indriķis III izmantoja kā guļamistabu. B»>sī zināja, ka tam blakus atrodas cita istaba, kurā slimīgais karalis pārmaiņus turēja vienu no saviem mīluļiem. Busī cerēja, ka šai istabā atradīsies Sentlukāss.

Busī pieklauvēja pie abām durvīm, un gvardes kapteinis atvēra.

—   Grāfs Busī? — pārsteigtais virsnieks iesaucās.

—   Jā, es pats, mans mīļais monsieur Nansē, — sacīja Busī. — Karalis vēlas runāt ar grāfu Sentlukāsu.

—   Labi, — kapteinis atbildēja, — es paziņošu grāfam Sentlukāsam, ka

karalis vēlas ar vinu runāt. »

Caur pusatvērtajām durvīm Busī paskatījās uz pāžu.

Tad viņš atkal pagriezās pret kapteini Nansē un sacīja:

—   Ko gan nabaga Sentlukāss dara?

—  Viņš ar Čiko spēlē, jo karalis patlaban pieņem audiencē Anžū hercogu.

—   Vai jūs atļausit manam pāžam mani šeit uzgaidīt? — Busī jautāja gvardes kapteinim.

—   Labprāt, — tas atbildēja.

—   Nāc šurp, Žan, — Busī sacīja jaunajai sievai, ar pirkstu norādīdams uz kādu loga. iedobumu, kur tai vajadzēja paslēpties.

Tiklīdz viņa bija paslēpusies, ienāca Sentlukāss. Kapteinis Nansē smalkjūtīgi atkāpās.

—   Ko gan karalis atkal no manis vēlas? — Sentlukāss īgni jautāja. — Ak, jūs tas esat, monsieur Busī?

—   Es pats, mīļais Sentlukās, un par visu…

Viņa balss kļuva klusāka.

—   Un par visu es jums pateicos, pateicos par jūsu pakalpojumu.

—  O! — Sentlukāss atbildēja. — Tas bija gluži dabīgi, jo es nevēlējos, ka tik drošsirdīgu augstmani kā jūs nogalina. Liekas, ka jums būiu bijušas beigas.

—   Daudz netrūka. Bet arī citi dabūja krietnu sutu.

—   Kā tā?

—  O, es dabūju pamatīgu zobena dūrienu, par kuru es, liekas, Šombergam un Epernonam atmaksāju ar uzviju. Kas attiecas uz Kvēlu, tad viņam jāpateicas savam biezajam galvaskausam. Viņš ir stiprākais vīrs, kādu es jelkad esmu saticis.

—   Pastāstiet par savu piedzīvojumu! Tas mani izklaidēs, — Sentlukāss sacīja, žāvādamies tā, ka tik tikko neizmežgīja žokļus.

—  Patlaban man nav laika, mans mīļais Sentlukās. Bez tam es atnācu cita iemesla dēļ. Liekas, ka jūs ļoti garlaikojaties.

—   Karaliski!

—  Tāpēc es arī ierados, lai jūs izklaidētu. Pie velna, dots pret dotu! Sakiet, vai es nevaru jums kaut kā pakalpot un jūsu garlaicību mazināt?

—   Protams. Jūs varētu aiziet pie maršala dc Brisē, lai viņš nomierina manu nabaga sieviņu, kas droši vien būs nobēdājusies un par manu izturēšanos būs ļoti pārsteigta.

—   Vai es vairāk neko nevaru izdarīt? Tas ir jau izdarīts.

—   Kā tā?

—   Es nojautu, kas atgadījies, un paziņoju jūsu kundzei.

—   Un ko viņa atbildēja?

—    Sākumā viņa negribēja ticēt. Taču man šķiet, — Busī turpināja, pašķielēdams uz loga iedobumu, — ka viņa saņems drošus pierādījumus. Prasiet no manis kaut ko citu, kaut ko grūtāku, neiespējamāku, tad ir patika ķerties klāt.

—   Mīļo Busī, pagādājiet man acumirklī bruņinieka Astolfa dižo zirgu, atvediet to pie mana loga un es aizjāšu pie savas sievas. Ja jums patiks, tad jūs varat turpināt ceļu kaut uz Mēnesi.

—  Mans dārgais, — sacīja Busī, — visu var izdarīt vienkāršāk. Es aizvedīšu zirgu jūsu kundzei un viņa atjās pie jums.

—    Šeit — Luvrā? Šīs domas ir jocīgas un pārcilvēcīgas. Lai nu kā, atbrīvojiet mani no trakās garlaicības karaļa un Čiko tuvumā!

—   Vai es nevaru jums atstāt savu pāžu? — Busī iesmējās.

—   Man?

—   Jā, lielisku puisi.

—   Pateicos, — Sentlukāss atteica, — es pāžus neieredzu. Atdodiet viņu karalim. Kad es tikšu ārā no šejienes, mani apkalpos vienīgi mana sieva.

—  O! — Busī neatlaidās. — Vismaz pamēģiniet.

—  Busī, — Sentlukāss īgni teica, — nav labi, ka jūs gribat mani kaitināt.

—  Ja es saku, zinādams, ko jums vajaga.

—   Nē, nē, nē, tūkstošreiz nē!

—   Hallo! Pāž, nāc šurp!

—   Deviņi velni! — sauca Sentlukāss.

Pāžs atstāja loga iedobumu un nosarcis nāca šurp.

—   O-o! — norūca gluži pārsteigtais Sentlukāss, zem livrejas pazīdams Žannu.

—   Nu, — Busī jautāja, — vai man vajadzēs to sūtīt prom?

—   Nē, augstais Dievs, nē! — Sentlukāss iesaucās. — Ak, Busī, Busī! Es jums esmu parādā mūžīgu draudzību!

—  Monsieur Sentlukās, uzmanieties, ka jūs ne vien novēro, bet var arī noklausīties.

— Jums taisnība, — Sentlukāss atbildēja un, paspēris divus soļus uz sievas pusi, trīs soļus atkāpās atpakaļ.

Sentlukāsa izteiksmīgās sejas pārsteigts, kapteinis Nansē tiešām sāka klausīties, bet tad liels troksnis audiences zālē novērsa viņa uzmanību.

—  Ak, mans Dievs! — Nansē iesaucās, — man liekas, ka karalis ar kādu briesmīgi ķildojas.

Kapteinis jau gribēja steigties turp.

—  Man šķiet, ka tā tiešām ir, — sacīja Busī. — Vai tas būtu Anžū hercogs, ar kuru reizē es ierados pilī? — Sakiet, vai es neesmu visu jauki izkārtojis?— sauca Busī, kad kapteinis bija prom.

—   Kas ir? — Sentlukāss vaicāja.

—   Karalis un Anžū hercogs šai mirklī grib viens otru saplosīt gabalos. Šī lieliskā aina jāredz arī man! Bet jūs izmantojiet ķildu nevis tādēļ, lai bēgtu, jo karalis jūs arvien var atvest atpakaļ, bet gan tādēļ, lai šo skaisto pāžu nogādātu drošībā. Vai tas ir iespējams?

—   Ak, Dievs, ja tas ari nebūtu iespējams, tad šāda iespēja jāiegūst. Par laimi es tēloju slimnieku un ieguvu atsevišķu istabu.

—    Tad lai Dievs jums palīdz, monsieur Sentlukās! Cienītā kundze, neaizmirstat mani savās lūgšanās.

Kad Busī bija sasniedzis galeriju, viņš dzirdēja, kā dusmās piesarkušais karalis ķildojās ar niknumā nobālušo Anžū hercogu par pagājušās nakts notikumiem.

—   Ticiet man, sire, — Anžū hercogs sauca, — ka Epernons, Šombergs, d'O, Možirons un Kvēls gaidīja viņu pie Bastīlijas torņa.

—   Kas jums to teica?

—   Es pats viņus redzēju, sire, es pats savām acīrn redzēju!

—   Tumsā, vai ne? Nakts bija tik melna kā krāsns no iekšpuses.

—   Es tos pazinu pēc balsīm.

—   Vai viņi ar jums sarunājās?

—  Viņi darīja vēl ko citu. Viņi noturēja mani par Busī un uzbruka man.

—   Un ko jūs tur meklējāt?

—   Es gāju pie Manasa.

—   Pie Manasa, pie žīda!

—   Ak, jūs apmeklējat pareģi Rudžī.

—   Es eju, kur gribu, es esmu karalis. Bez tam, kā jau es teicu, Busī ir bijis izaicināts.

—   Kur?

—   Sentlukāsa ballē.

—   Vai gan Busī būtu aicinājis uz divkauju piecus vīrus? Nieki! Busī ir drošsirdīgs, bet viņš nav nerrs.

—   Velns un elle! Es jums saku, ka es pats dzirdēju šo izaicinājumu. Pie tam viņš bijis visi darbīgs, jo par spīti visiem jūsu apgalvojumiem viņš Šombergam pārsitis pakausi, Epernonam ievainojis roku un Kvēlu gandrīz vai nogalinājis.

—   Vai tiešām! Par to viņš man neko neteica. Es viņam izteikšu savu atzinību.

—  Bet es, — kliedza karalis, — es nevienam neizteikšu savu atzinību, bet pratīšu par šo plūkšanos atmaksāt.

—  Un es, — kliedza hercogs, — es dabūšu zināt, vai es tiešām esmu jūsu brālis, jo jūsu draugi, uzbrukdami Busī, aizskāruši arī mani.

Šai mirklī parādījās Busī. Viņš bija tērpies greznā gaišzaļā atlasā ar rozā viduča saiti.

—  Sire, — viņš teica, zemu noliekdamies Indriķa III priekšā, — pieņemat manu padevīgāko sveicienu.

—   Augstās debesis, te jau viņš ir! — Indriķis iesaucās.

—   Man liekas, ka jūsu majestāte parāda man godu, interesēdamās par manu personu? — Busī jautāja.

—   Jā, — atbildēja karalis, — un es priecājos jūs atkal redzēt. Lai gan man stāstīja kaut ko citu, jūsu seja staro ziedošu veselību.

—   Jūsu majestāte, asins nolaišana atsvaidzina seju, tāpēc arī šodien man jābūt ļoti svaigam izskatam.

—  Ja jūs esat mocīts un sasists, sūdzieties par to man, monsieur Busī, un es došu jums gandarījumu.

—   Atļaujiet, sire, — iebilda Busī, — neviens mani nav ne mocījis, ne sasitis, un es nesūdzos.

Gluži pārsteigtais Indriķis paskatījās uz Anžū hercogu un jautāja:

—   Nu, ko jūs tagad teiksit?

—   Es saku, ka Busī ar zobenu ir ievainots sānos.

—   Vai tā ir taisnība, Busī? — karalis vaicāja.

—   Ja jau majestātes brālis tā apgalvo, tad tā arī būs. Tīrasiņu princis nemelos.

—   Un arī par šo zobena dūrienu jūs nesūdzaties?

—   Es sūdzēšos tikai tad, sire ja man, lai aizkavētu atriebties, nocirstu labo roku. Bet ari tad es ceru, — viņš piebilda, — ka man izdosies atmaksāt ar kreiso roku.

—   Nolādētais! — Indriķis nomurmināja.

—Sire,—sacīja Anžū hercogs,—jūs runājat par gandarījumu un taisnību. Mēs neko citu arī neprasām. Dodiet rīkojumu noskaidrot, kas iekārtojis slazdus un izdomājis slepkavības plānu.

Indriķis nosarka un paskaidroja, ka šoreiz visieteicamāk būtu abu partiju starpā saglabāt mieru. Viņš lika ataicināt Kvēlu, lai tas kā minjoniešu pārstāvis salabtu ar Busī.

Busī ātri aptvēra stāvokli, pieņēma itāļu komiskā Pantalones tēla izskatu, apskāva dusmās degošo Kvēlu un, savai lomai arī turpmāk palikdams uzticīgs, jautri izgāja no istabas.

## V Karalis Indriķis III gatavojas uz naktsmieru

Pēc šīs ainas, kura bija sākusies kā traģēdija, bet beidzās kā joku luga, par kuru baumas drīz vien izplatījās visā pilsētā, niknumā kvēlojošais karalis Čiko, kas aicināja savu kungu ēst, atgriezās savās istabās.

—   Es nemaz neesmu izsalcis, — sacīja karalis, pārkāpdams savas istabas slieksni.

—   Var jau būt, — Čiko atbildēja, — bet es esmu noskaities un labprāt varētu kost.

Karalis izlikās, it kā neko nebūtu dzirdējis. Viņš novilka mēteli, nolika to uz gultas, noņēma no galvas ar lielām, melnām adatām piesprausto cepuri, nometa to uz kāda krēsla un devās uz eju, kas veda uz Sentlukāsa istabu, kuru no karaļa istabas šķīra tikai vienkārša siena. Pa ceļam viņš Čiko piekodināja:

—   Pagaidi mani šeit, nerr! Es tūlīt atgriezīšos.

—  Ak, nesteidzies, mans dēls! — Čiko atbildēja. — Nesteidzies, es labprāt vēlētos, lai tu man atlicinātu laiku sagatavot tev mazu pārsteigumu.

Tad viņš pasauca kalpu un pateica, ka karalis sev un Sentlukāsam vēlas

labas vakariņas ar vīnu. >

Indriķis pa to laiku bija iegājis Sentlukāsa istabā. Grāfam par karaļa apmeklējumu jau bija paziņots, un viņš bija apgūlies gultā un kādam vecam kalpam, kas tam bija sekojis līdzi uz Luvru un tāpat kļuvis gūsteknis, bija licis lasīt lūgšanas. Kādā istabas kaktā atzveltnes krēslā, galvu rokās atspiedis, saldi dusēja Busī atvestais pāžs.

Karalis pārlūkoja visu vienā skatienā.

—   Kam šis jauneklis? — viņš nemierīgi jautāja Sentlukāsam.

—   Jūsu majestāte man atļāva turēt pie sevis vienu pāžu. Es šo atļauju izmantoju, sire.

—   Ā-ā!

—   Vai tagad jūsu majestāte to nožēlo? — Sentlukāss vaicāja.

—   Nē, mans dēls, nē. Pastāsti, kā tev klājas?

—   Sire, man ir stiprs drudzis.

—  Tiešām, tava seja ir pavisam sarkana, mans dēls. Atļauj aptaustīt tavu pulsu. Tu jau zini, es mazliet esmu arī ārsts.

Sentlukāss gurdi pasniedza karalim roku.

—   Ak, Dievs! — Indriķis iesaucās. — Ļoti nevienmērīgs, ļoti satraukts!

—   Ak, sire, — Sentlukāss turpināja, — es patiešām esmu ļoti slims.

—   Neraizējies, es likšu manam personīgajam ārstam tevi izmeklēt.

—   Pateicos, sire.

—   Es pats tevi apsargāšu.

—   Sire, tas nav vajadzīgs.

—  Es likšu manu gultu novietot šajā istabā. Mēs varēsim pļāpāt visu nakti. Man tev daudz kas jāsaka.

—   Ak! — Sentlukāss izmisis iesaucās. — Jūs sevi dēvējat par ārstu, par manu draugu un gribat kavēt man miegu? Augstās debesis, ārsta kungs, jums ir dīvaini ieradumi, kā jūs izturaties pret saviem slimniekiem?

—   Kā, slims būdams, tu gribi palikt viens?

—  Sire, man ir pāžs Zans.

—   Bet viņš jau guļ.

—  Es mīlu tādus ļaudis, kas mani apsargā. Viņi vismaz nekavē man pašam gulēt.

—   Ļauj man tevi apsargāt. Es runāšu tikai tad, kad tu būsi nomodā.

—   Sire, es ļoti nepatīkami atmostos, es esmu pieradis pie dažām nerātnībām, kas jums nebūs patīkamas.

—   Tad vismaz ienāc pie manis, kamēr es sagatavojos guļai.

—   Vai tad es atkal varēšu atgriezties savā gultā?

—   Protams.

Un karalis priecīgs izgāja no istabas.

Tiklīdz durvis aiz viņa bija aizvērušās, tā pāžs strauji pamodās ūn vienā lēcienā bija pie durvju aizkara.

—   Ak, Sentlukās, — viņš teica, kad soļi aiz durvīm bija apklusuši, — jūs mani atkal atstāsit. Mans Dievs, kādas mokas! Es aiz bailēm šeit nomiršu. Ja nu atklājas…

—   Mana mīļā Žanna, — Sentlukāss teica, — Gaspars, — viņš norādīja uz veco kalpu, — jūs droši apsargās.

—   Tad es varu arī aiziet, — jaunā sieviete nosarkdama atbildēja.

—Ja jūs to vēlaties, Žanna, — Sentlukāss skumji sacīja, — es jums atļauju atgriezties Montmorensī pilī, jo aizliegums attiecas vienīgi uz mani. Bet, ja jūs būtu tikpat laba, cik skaista, ja jūsu sirdī būtu mazliet līdzcietības pret nabaga Sentlukāsu, tad jūs varētu mirkli pagaidīt. Es būšu tik slims, ka karalim droši vien tik bēdīgs biedrs nepatiks un viņš sūtīs mani atpakaļ uz gultu. Pēc tam es gribu jums uzticēt kādas labas domas, ko es pēkšņi iedomājos, un kas mums, liekas, palīdzēs tikt no šejienes projām.

Žanna nodūra acis.

—   Ejiet, — viņa teica, — es gaidīšu, bet nepalieciet pārāk ilgi.

—  Gaspar, aizkavē katru, kas grib šeit iekļūt, — Sentlukāss pavēlēja. — Pēc stundas ceturkšņa aizslēdz durvis un atnes man atslēgu pie karaļa. Pilī pasaki, lai par grāfieni neraizējas, un rīt no rīta atkal atgriezies.

Gaspars smaidīdams nosolījās pavēles izpildīt, bet jaunā kundze to noklausījās gluži nosarkusi.

Sentlukāss saņēma savas sievas roku, maigi to noskūpstīja un aizsteidzās uz Indriķa istabu. Karalis viņu jau nepacietīgi gaidīja.

Kad Sentlukāss ienāca, viņu apņēma asa, tīkama smarža, kas pildīja karaļa istabu. Indriķa kājas mīdīja izkaisītās puķes — rozes, jasmīnus, vijolītes, neļķes, kas par spīti bargajam gadalaikam, veidoja mīkstu, smaržīgu grīdsegu.

Visa istabas iekārta, tapetes, griestu izgreznojums, bet jo sevišķi gulta, bija pasakaini krāšņa. Griestu vidū smagās zelta ķēdēs nokarājās lampa, kurā dega eļļa, kas izplatīja brīnišķu smaržu. Gultas labajā pusē zeltīts satīrs rokā turēja svečturi, kurā dega rožainas, tikpat smaržīgas sveces. Šīs sveces kopā ar lampu bagātīgi apgaismoja istabu.

Karaļa kailās kājas bija ierušinātas uz grīdas izkaisītajās puķēs, viņš pats sēdēja ar zeltu izgreznotā melnkoka krēslā. Klēpī viņam bija septiņi vai astoņi pavisam jauni spāniešu medību kucēni, kuru svaigās mēlītes laizīja viņa rokas. Divi kalpotāji sukāja un cirtoja viņa matus, kas bija atsukāli atpakaļ kā sievietei. Kalpi apkopa arī viņa smailās ūsas un pareto, sprogaino zoda bārdu.

Trešais kalps iezieda karaļa seju ar rožainu krēmu, kas izplatīja gluži teiksmainu smaržu.

Indriķis aizvēra acis un lika sevi apkalpot kā indiešu dievu.

—   Sentlukāsu, — viņš sacīja. — Kur ir Sentlukāss?

Sentlukāss ienāca istabā.

Čiko saņēma viņu pie rokas un veda pie karaļa, kas tūlīt apvaicājās par Sentlukāsa galvassāpēm.

Sentlukāss pārvilka roku pār pieri un nopūtās.

—   Iedomājies, — Indriķis turpināja, — es redzēju Busī d'Ambuāzu. Ai, ai! Monsieur, man deg, — viņš sacīja frizierim.

Frizieris zemu palocījās.

—  Jūs redzējāt Busī d'Ambuāzu, sire? — Sentlukāss drebēdams jautāja.

—Jā, — karalis atbildēja, — iedomājies tos aitasgalvas, kas viņam uzbrūk

veseli pieci un tomēr bez panākumiem! Es tiem salauzīšu kaulus. Saki, Sentlukās, ja tu tur būtu bijis?

—   Sire, — Sentlukāss teica, — droši vien man nebūtu veicies labāk kā maniem biedriem.

—   Ko tu saki? Es deru uz desmit tūkstošiem ekiju, ka tu uzveiktu Busī rapieru cīņā ar desmit pret seši. Velns, rītā mēs to redzēsim. Vai tu vēl arvien cīnies ar rapieriem, manu zēn?

—  Gandrīz vai katru dienu, ja tik esmu vesels. Bet, ja es esmu slims, es nekam nederu, sire.

—   Cik reizes tu mani esi uzveicis?

—   Man liekas, ka mēs bijām līdzīgi, sire.

—  Jā, bet es paukojos labāk par Busī. Velns un elle, monsieur! Jūs man norausit ūsas, — Indriķis atgādināja bārdskuvim.

Bārdskuvis zemu palocījas.

—  Sire, — sacīja Sentlukāss, — iesakiet man līdzekli pret manām māgas sāpēm.

—   Tev jāēd, — karalis atbildēja.

—  Ak, sire, man liekas, ka jūs mani mānāt.

—   Nē, es runāju patiesību.

—  Tev taisnība, Valuā, — iesaucās Čiko, — un tā kā man ir trakas māgas sāpes, es ņemu vērā tavu padomu.

Karalis pagriezās un redzēja Čiko, kas pa to laiku bija notiesājis divkāršas vakariņas un tagad trokšņaini iztukšoja kādas japāņu porcelāna tases saturu.

—   Pie velna, ko jūs tur darāt, monsieur Čiko? — Indriķis jautāja.

—   Es izlietoju savu krēmu iekšēji, jo man ārēji lietot to ir aizliegts, — Čiko atbildēja.

—  Ak, nodevējs! — karalis iesaucās, tik nelaimīgi pagriezdams galvu, ka kalpotāja ar krēmu apziestais pirksts iesprūda Indriķim mutē.

—   Ēd vien, mans dēls, — Ciko nopietni teica. — Es neesmu tāds paĻ: valdnieks kā tu. Iekšēji vai ārēji — es atļauju visādi.

—  Jūs manis noslāpēsit, — Indriķis sacīja kalpotājam.

Kalps nokrita ceļos tāpat kā frizieris un bārdskuvis.

—   Es patiesi esmu izsalcis, — karalis žēlojās, — un šis nebēdnis viens pats ir aprijis visas vakariņas.

—  Tu esi nenoteikts cilvēks, Indriķi, — Čiko iebilda. — Es jau tev ieteicu sēsties pie galda, bet tu kavējies. Tavs gaļas virums jau vēl palicis. Es esmu pieēdies un gribu iet gulēt.

Pa to laiku vecais Gaspars bija atnesis savam kungam atslēgu.

—   Arī es iešu, — sacīja Sentlukāss. — Ja es vēl kavēšos, varu jūsu majestātes klātbūtnē dabūt nervu lēkmi. Man ir drudzis.

—  Pagaidi, Sentlukās, — sacīja karalis, sniegdams jaunajam vīram pilnu roku ar sunīšiem, — ņem tos līdzi!

—   Kāpēc?

—  Lai tie varētu gulēt lavā gultā. Tie tev atņems visas kaites, un tu paliksi

vesels.

—  Pateicos, sire, — sacīja Sentlukāss, sakravādams sunīšus kurvītī, — es gan jūsu receptei nemaz neticu.

—   Es vēl šovakar tevi apmeklēšu.

—   Ak, nenāciet, sire, es jūs lūdzu. Jūs mani pēkšņi uzmodināsit un es sākšu murgot.

Sentlukāss palocījās pret karali un izgāja no istabas.

Čiko un visi pārējie, kas bija klāt pie karaļa sagatavošanās guļai, bija jau aizgājuši.

Pie karaļa bija palicis tikai apkalpotājs, kas viņa seju apklāja ar smaržīgiem taukiem apziesta smalka linu audekla masku. Maskā bija caurumi degunam, acīm un mutei. Sudraba brokāta cepure saturēja masku uz pieres un "pie ausīm.

Tad karalis uzvilka vatētus zīda naktssvārkus, pēc tam viņam pasniedza tik mīkstus ādas cimdus, kas atgādināja triko. Cimdi sniedzās līdz elkoņiem un iekšpusē bija izziesti ar smaržīgu eļļu.

Kad šī tualetes mistērija bija pabeigta, Indriķis no zelta tases izdzēra savu gaļas virumu; bet pirms viņa lūpas pieskārās buljonam, viņš pusi pārlēja citā līdzīgā tasē un pavēlēja to aiznest Sentlukāsam un novēlēt viņam labu nakti.

Kad Indriķis bija noskaitījis īsu lūgšanu, rožukronim nemaz nepieskar- damies, kalpotājs nolaida visus logu un durvju aizkarus un ielaida istabā karaļa lielo mīļāko suni Narcišu. Vienā lēcienā tas bija karaļa gultā, mīņājās, griezās apkārt un beidzot nogūlās uz karaļa kājām.

## VI Karaļa dīvainā rīcība

Divas stundas valdīja visdziļākais klusums.

Pēkšņi karaļa istabā atskanēja briesmīgs kliedziens.

Naktslampa bija nodzēsta, valdīja dziļš klusums, nekur nebija dzirdams pat visniecīgākais troksnītis, vienīgi šis karaļa dīvainais sauciens. Kliedzējs tiešām bija karalis.

Drīz vien atskanēja krītošu mēbeļu, saplēsta porcelāna un uztrauktu soļu troksnis. Tad sekoja jauns kliedziens, ko pavadīja suņa riešana. Tūlīt paspīdēja lukturi, galerijā iezaigojās ieroči, un Luvras milzīgās ailes piepildīja miegaino sargu neveiklie soļi.

Kad gvardes kapteinis un kalpotāju pārraugs ieskrēja karaļa guļamistabā, blakus apgāztam atzveltnes krēslam un saplēstām tasēm, pie sajauktas gultas, kuras segas un spilveni bija izmētāti pa visu istabu, viņi ieraudzīja naktsgērbā stāvam Indriķi III, kas bija gluži bāls, izspūrušiem matiem, stīvām acīm un izskatījās smieklīgi drausmīgs.

Viņa labā roka bija izstiepta un drebēja kā lapa vējā. Kreisā roka drudžaini bija aptvērusi nejūtīgi izvilktā zobena rokturi.

Tikpat uztraukts kā kungs izskatījās arī suns, kas stāvēja ar sakrustotām kājām un rēja.

Karalis šausmās bija pavisam mēms, un visi kalpotāji, kas viņu bija uzdrošinājušies traucēt un klusumu pārtraukt, jautājoši skatījās cits citam acīs un bailēs gaidīja tālāko.

Pusapgērbusies, platā mētelī satinusies, parādījās jaunā karaliene — Lotringas Luīze — gaišmataina, maiga būtne, kura dzīvoja svētās dzīvi un kuru karaļa kliedziens bija uzmodinājis.

—  Sire,— viņa teica, trīcēdama vairāk nekā pārējie, — sire, mans Dievs, kas noticis? Es izdzirdu jūsu kliedzienu un steidzos šurp.

—    Nav… nav… nav nekas, — atbildēja karalis, pat acis pret viņu nepavērsdams, it kā viņš gaisā skatītu nenoteiktu, citiem neredzamu tēlu.

—   Bet jūsu majestāte taču sauca, — karaliene turpināja. — Vai jūsu majestātei kaut kas kaiš?

Bailes Indriķa sejā bija tik skaidri saskatāmas, ka tās nomāca arī visus, kas atradās istabā. Visi uztraukti jautāja, vai tik karalis nav ievainots vai pēkšņi saslimis.

—    Ak, sire — karaliene sauca. — Sire, Dieva dēļ, neļaujiet mums tā baiļoties! Vai nevēlaties ārstu?

—   Ārstu? — Indriķis bailīgi vaicāja. — Nē, slima ir nevis mana miesa, bet gan dvēsele, gars. Nē, nē, nevienu ārstu… tikai garīdznieku.

Piecas minūtes vēlāk jezuītu klostera prioru gandrīz vai izrāva no gultas, un viņš ieradās pie karaļa.

Iestājās dziļš klusums.., Karalis sūdzēja grēkus.

Otrā rītā karalis, kas bija uzcēlies ļoti agri, turklāt agrāk par visiem citiem, pavēlēja atkal aizslēgt Luvras pils vārtus, kas bija atvērti tikai biktstēvam.

Tad viņš atsauca mantzini, sardzes priekšnieku un ceremonijmeistaru. Viņš paņēma savu melnos vākos iesieto lūgšanas grāmatu un sāka lasīt lūgšanas, šo nodarbi pārtraukdams tikai tad, kad vajadzēja izgriezt svētbildes. Tad pēkšņi viņš lika pasaukt draugus.

Vispirms ar šo pavēli devās pie Sentlukāsa, bet tas bija slimāks kā jelkad iepriekš. Viņu bija pārņēmis nogurums un vārgums, slimība bija viņu galīgi nomākusi. Viņa miegs vai pareizāk — letargija — bija bijusi tik dziļa, ka viņš visā pilī vienīgais nebija dzirdējis karaļa kliedzienu, kaut gan atradās tikai aiz plānas sienas. Viņš lūdza atļauju palikt gultā, kur viņš gribēja pabeigt visas karaļa uzdotās lūgšanas.

Dzirdot šo bēdīgo ziņojumu, Indriķis pārmeta krustu un pavēlēja atsūtīt viņa aptiekāru.

Tad viņš deva rīkojumu no augustīniešu klostera atnest visas pātagas. Pēc tam Indriķis tās izdalīja steidzīgi sasauktajiem minjoniešiem, arī klibajam

Šombergam, Epernonam, kam roka vēl karājās saitē, un gluži apmulsušajam Kvēlam un pats rādija labu paraugu. Viņš novilka savu kamzoli un kreklu un sāka sevi pērt kā moceklis. Čiko, kā jau paradis, gribēja smieties un niķoties, bet karaļa niknais skatiens viņu pārmāca, ka tagad nav īstais laiks. Tad arī Čiko paņēma pātagu, tikai viņš nepēra sevi, bet savu kaimiņu, un kad neviena cilvēka vairs nebija tuvumā, viņš sāka apdauzīt pīlārus un sienas. Karaļa seja pamazām apskaidrojās, kaut gan viņa gars palika ļoti nomākts.

Pēkšņi viņš izgāja no istabas un pavēlēja visiem gaidīt. Tūlīt kā pēc burvju mājiena visas pātagas apstājās. Tikai Čiko turpināja pērt ienīsto d'O, kas visiem spēkiem centās atmaksāt. Tā bija divkauja ar pātagām.

Indriķis ir pie karalienes. Viņš tai uzdāvina pērļu kaklarotu par divdesmit pieciem tūkstošiem ekiju, noskūpsta viņai abus vaigus, ko viņa jau veselu gadu nav piedzīvojusi. Tad viņš karalienei lūdz noģērbt karalisko krāšņumu un apsegties ar maisu.

Tad viņš atgriežas, un tūlīt pātagošana atkal atjaunojas.

Tiklīdz ieradās maisā tērpusies karaliene, visā galmā izdalīja sveces, un, neraugoties uz slikto laiku, sniegu un puteni, skaistie galminieki, skaistās dāmas un labsirdīgie parīzieši devās uz Monmartru. Sākumā viņiem sala, bet drīz vien viņus sasildīja niknie sitieni, ko Čiko izdalīja visiem, kas gadījās pa ceļam viņa pātagai.

Pulksten četros vakarā bēdīgais gājiens beidzās. Visu galminieku kājas bija uztūkušas, muguras — sakapātas.

Acīmredzot diena bija labi pavadīta.

Noguris no sitieniem un izsalcis no neparastā darba, kuru tam bija uzdevis karalis, Čiko beidzot aizbēga un kopā ar dažiem galma stūrgalvjiem apmetās kādas pazīstamas viesnīcas dārzā, lai baudītu piparotu vīnu un ceptu pīli. Gājienam atgriežoties, viņš atkal bija savā vietā un pašapzinīgi pārnāca Luvras pilī.

No gavēšanas, staigāšanas ar basām kājām un niknas pašmocības vakarā karalis jutās noguris. Viņš lika pasniegt vienkāršas vakariņas, sasildīt viņa plecus, aizkurināt kamīnā gaišu uguni un devās pie Sentlukāsa, kuru viņš atrada krietni vien spirgtāku. Kopš vakarvakara karalis bija ļoti pārvērties. Visas viņa domas bija pievērstas pasaulīgo lietu niecībai, atmaksai un nāvei.

—    Ak, — viņš Sentlukāsam sacīja kā cilvēks, kam šī dzīve ir galīgi apnikusi, — Dievs tiešām ir labi darījis, dzīvi tik rūgtu darīdams.

—   Kā tā, sire? — Sentlukāss jautāja.

—   Jo cilvēks, kam apnikusi šī dzīve, no nāves nevis baidās, bet gan pēc tās ilgojas.

—   Piedodiet, sire, — Sentlukāss atbildēja, — jūs gan runājat par sevi, jo es nu gan pēc nāves neilgojos.

—  Klausies, Sentlukās, — karalis, galvu kratīdams, turpināja, — tu darītu labi, sekodams manam padomam un piemēram.

—   Labprāt, sire.

—    Vai tu piekristu, ja es pamestu troni un tu savu sievu un iestātos klosteri? Man ir mūsu svētā tēva pāvesta atļauja. Jau rītā mēs atteiksimies no visa! Es saukšos par brāli Indriķi.

—   Atvainojiet, sire, atvainojiet! Jūs jau varat atteikties no sava troņa, ko jūs pārāk labi pazīstat, bet es no savas sievas neatteikšos, jo es viņu vēl gandrīz nemaz nepazīstu… Es nepiekrītu.

—   O-o! — Indriķis iesaucās. — Liekas, ka tu jūties spirgtāks.

—   Daudz spirgtāks, sire. Mans gars ir mierīgs, sirds — priecīga. Mana dvēsele tik ļoti ilgojas pēc laimes un prieka.

—   Nabaga Sentlukāss! — noteica karalis, sakrustodams rokas.

—   Sire, to jums vajadzēja ierosināt vakar. Tad es biju saīdzis, nospiests, sāpju mākts. Tad es gluži ne par ko būtu meties kaut vai akā, vai uz klosteri. Šovakar viss pārvērties, es izbaudīju brīnišķu nakti un jauku dienu. Pie velna, lai dzīvo līksme!

—   Vai tu lādies, Sentlukās? — karalis jautāja.

—  Vai es lādos, sire? Var jau būt, jo arī jūs dažreiz zaimojat un lādaties. / — Es esmu lādējies, Sentlukās, bet es to vairs.nekad nedarīšu. Sentlukās,— karalis ļoti žēlā balsī piebilda, — vai tu kādreiz arī sapņo?

—   Bieži, sire.

—   Vai tu tici sapņiem?

—   Es vismaz ticu, ka daži sapņi var būt patiesība.

—   Ko tu ar to domā?

—   Uzklausiet mani, sire, ko es pagājušā naktī sapņoju!

—   Nu?

—   Mana sieva bija pārvērtusies par putnu un, neraugoties uz vārtiem un žogiem, bija izkļuvuši cauri Luvras mūriem, un parādījās pie mana loga, kur viņa burvīgi iekliedzās, kas manī radīja atbalstu, kas it kā skanēja: «Atver, Sentlukās, atver man, mīļais draugs!» *

—   Un tu atvēri? — karalis gandrīz izmisis vaicāja.

—  Es domāju gan, — atbildēja Sentlukāss, — un pie tam visnotaļ steidzīgi.

—   Vieglprātīgais!

—   Jā, vieglprātīgais, sire.

—   Un tad tu pamodies?

—   Nē, sire, es to sargājos darīt, sapnis bija tik skaists.

—   Un tu turpināsi sapņot?

—   Cik ilgi vien varēšu, sire.

—   Un tu ceri šonakt…

—  …atkal sapņot. Majestāte, ja jūs atļaujat, es vēlētos par saviem sapņiem iegūt arī kādu taustāmu maksu.Sire, atļaujiet klāt galdu, pasaukt muzikantus…

—   Diezgan, Sentlukās, diezgan, — karalis sacīja un piecēlās. — Tu tīšām ej postā un arī mani norausi līdzi, ja es vēl pie tevis palikšu. Sentlukās, es ceru, ka Dievs apžēlosies un debesis pēc šā kārdinošā sapņa sūtīs tev kādu svētu sapni, kas tevi pamudinās piebiedroties manam nodomam.

## VII Karaļa un Čiko bailes

Atgriezies pēc Sentlukāsa apmeklējuma, karalis pavēlēja visam galmam sapulcēties lielajā galerijā.

Viņš saviem draugiem piešķīra dažādus labvēlības pierādījumus, d'O, Epernonu un Šombergu aizsūtīja uz provinci, piedraudēja sodīt Možironu un Kvēlu, ja tie vēlreiz sāks ķildoties ar Busī, pasniedza Busī skūpstam savu roku un ilgi turēja apskautu brāli Fransuā.

Pret karalieni viņš izturējās tik izšķērdīgi maigi un cildeni, ka galminiekiem šķita, ka Francija var kādreiz sagaidīt mantinieku.

Tuvojās parastā stunda, kad vajadzēja doties gulēt. Varēja viegli nojaust, ka karalis šo stundu pēc iespējas centās novilcināt. Beidzot Luvras stundenis nosita desmit. Indriķis pārskatīja visu telpu, it kā kaut ko meklēdams. Likās, ka viņš starp saviem draugiem meklēja kādu, kas varētu lasīt priekšā, jo Sentlukāss bija atteicies.

Čiko paskatījās uz viņu un pēkšņi savā ķērcošā balsī teica:

—  Klausies, Indriķi, šovakar tu mani ne visai laipni uzlūko. Vai tu negribi man piedāvāt kādu muižu ar desmittūkstoš livru lielu renti? Pie velna, tas tik būtu jauki! Dod, mans dēls, dod!

—   Nāc man līdzi, Čiko, — sacīja karalis. — Ar labu nakti, mani kungi, es gribu iet gulēt.

Čiko pagriezās pret galminiekiem, izslēja ūsas, pasmaidīja un, karali atdarinādams, teica:

—   Ar labu nakti, mani kungi, ar labu nakti! Mēs gribam iet gulēt.

Galminieki sakoda lūpas, karalis nosarka.

—   Hallo, manus bārdskuvjus, — sauca Čiko, — manus apkalpotājus un sevišķi manu krēmu.

—  Nē, — sacīja karalis, — šovakar man nekas nav vajadzīgs. Mēs sākam gavēt un es gribu nožēlot grēkus.

Karalis un Čiko atgriezās mums pazīstamajā istabā.

—  Ak, Indriķi, — sauca Čiko, — tātad es esmu tavs mīlulis? Es tev esmu nepieciešams? Es tev esmu labāks par šo mīlas dievu Kvēlu?

—   Klusu, nerr, — sacīja karalis. — Jūs, mani kungi, varat iet.

Kalpotāji paklausīja. Durvis atkal aizvērās. Indriķis un Čiko palika vieni.

Čiko uzlūkoja Indriķi visai pārsteigts.

—   Kāpēc tu viņus aizraidi? — nerrs vaicāja. — Viņi mūs vēl neapkopa. Vai tu domā mani ieziest ar savām karaliskajām rokām? Pie velna, arī tā būtu grēku nožēlošana!

Indriķis neatbildēja. Visi bija aizgājuši, un divi karaļi — nerrs un īstais— uzlūkoja viens otru.

—   Skaitīsim lūgšanas, — sacīja Indriķis.

—  Pateicos, — Ciko iesaucās, — tas ir pārāk garlaicīgi. Ja tu mani aicināji tāpēc, tad es gribu atgriezties tai pašā bēdīgajā sabiedrībā, kurā jau biju. Dievs lai tevi svētī, mans dēls, ar labu nakti!

—   Paliec! — karalis uzkliedza.

—  O - o! — Čiko izslējās. — Tā jau ir patvaldība! Tu esi varmāka, Dionīs. Man šeit ir garlaicīgi. Visu dienu tu manu draugu plecus mieloji ar vēršu astēm, un liekas, ka tu to gribi sākt atkal. Diezgan, es vairs nepiedalīšos, Indriķi! Mēs esam tikai divi, un divatā ikviens sitiens trāpa mērķī.

—    Klusē, mūžīgais pļāpa! — karalis uzsauca. — Padomā par saviem grēkiem un nožēlo!

—   Labi! Man jānožēlo? Ko lai es nožēloju? Ka es esmu kļuvis mūka nerrs? Es nožēloju. Tas ir mans grēks, tas ir mans lielākais grēks!

—   Nezaimo Dievu, nelaimīgais! Nezaimo Dievu! — karalis aizrādīja.

—  Ak, es labāk vēlētos būt lauvu vai pērtiķu būrī, nevis ārprātīga karaļa istabā. Dzīvo sveiks, es eju!

Karalis izņēma durvju atslēgu.

—   Indriķi, — sacīja Čiko, — es tev atgādinu, ka tu izskaties nožēlojams, un, ja tu neļausi man iet, es kliegšu, salauzīšu durvis, izdauzīšu logu. A-a!

—    Čiko, — atbildēja karalis, — Čiko, mans draugs, tu niecini manu uzticību.

—   Ak, es saprotu — tev bailes palikt vienam. Tādi ir varmākas. Še, ņem manu garo zobenu un atļauj maksti aiznest uz manu istabu.

Dzirdot Čiko runājam par bailēm, Indriķa acis zibenīgi iemirdzējās. Tad viņš, savādi drebēdams, piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

' Tagad Indriķis bija tik uzbudināts, viņa seja bija tik bāla, ka Čiko sāka ticēt, ka karalis tiešām ir slims, un, kad tas vairākas reizes bija pārsoļojis pāri istabai, nerrs sacīja: *

—   Runā, mans dēls, kas tev ir? Uztici savas sāpes savam draugam Čiko.

Karalis apstājās nerra priekšā un, to uzlūkodams, sacīja:

—   Jā, tu esi mans draugs, mans vienīgais draugs!

—   Valensijas abatija ir brīvība, — Čiko atteica.

—   Klausies, Čiko, tu māki klusēt, vai ne?

—   Arī Pitiveras abatija, kur var dabūt baudīt tik gardas cīruļu pastētes.

—   Tu esi jūtu cilvēks, kaut gan esi tikai nerrs, — karalis turpināja.

—   Tad nedod man muižu, bet karapulku.

—   Tu esi pat labs padomdevējs.

—   Tad nedod man karapulku, bet iecel par padomdevēju. Ak, nē, ja es apdomāju… es labāk gribu karapulku vai abatiju. Es negribu būt padomdevējs, tad man vienmēr būs jābūt karaļa tuvumā.

—   Klusē, klusē, Čiko, tuvojas baismīgā stunda.

—   Ak, vai tā tevi atkal satrauc?

—   Gan jūs redzēsit un dzirdēsit, gan dzirdēsit.

—   Ko es redzēšu? Ko es dzirdēšu?

—    Pagaidiet, un paredzējums pats jums parādīs, ko jūs gribat zināt, pagaidiet!

—   Nē, nē, es negaidīšu. Kāds traks suns tai naktī gan sakodis tavu tēvu un māti, kad tie iedomājušies tevi radīt?

—   Čiko, vai tev ir drosme?

—   Es ar to lielos, bet pie velna! Es savu drosmi negribu izmēģināt. Ja jau Francijas un Polijas karalis naktī Luvrā tik mazdūšīgi kliedz, tad man, niecīgam radījumam, var atgadīties vēl kas bēdīgāks. Ar labu nakti, Indriķi! Pasauc savu kapteini, savus kalpotājus un durvju sargus un ļauj man iet. Prom, neredzamās briesmas, prom, briesmas, ko es nepazīstu!

—   Es tev pavēlu palikt! — karalis valdonīgi uzkliedza.

—  Jautrs kungs, kas grib pavēlēt bailēm. Man ir bail. Es tev teicu, ka man bail. Palīgā! Uguns!

—  Labi, — sacīja karalis, — lai tevi piespiestu klusēt, es tev visu izstāstīšu.

—   A-a! — iesaucās Čiko, izvilkdams savu garo zobenu. — Ja jau zina lietas apstākļus, tad ir savādāk. Stāsti, stāsti, mans dēls! Vai tas attiecas uz kādu krokodilu? Pie velna! Asmens ir lielisks, jo es ar to ik nedēļas apgriežu sev nagus, bet mani nagi ir cieti. Tātad tu, Indriķi, saki, ka tas ir krokodils?

Čiko ērti apsēdās kādā atzveltnes krēslā, kailo zobenu iespiezdams starp

ceļiem. »

—   Pagājušajā naktī, — sacīja Indriķis, — es gulēju…

—   Es arī.

—   Pēkšņi manu seju pāršalca elpa.

—   Zvērs bija izsalcis un laizīja tavus taukus.

—   Es biju nomodā un jutu, ka mana bārda zem maskas saslejas stāvus.

—  O, tu man gatavo briesmīgas izbailes, — sacīja Čiko, atbalstīdams zodu pret zobena rokturi.

—   Un tad, — karalis klusu un trīcēdams sacīja, tā ka viņa vārdi tik tikko aizskāra Čiko ausis, — un tad istabā atskanēja sāpīga balss, kas man satrauca visus nervus.

—Jā, krokodila balss. Es esmu lasījis, ka krokodilam esot briesmīga balss, ar ko viņš atdarinot bērna vaidus. Taču nomierinies, mans dēls, kad viņš ieradīsies, mēs to nogalināsim.

Indriķis aizvien drūmākā un žēlabainākā balsī turpināja:

—   «Niecīgais grēciniek,» balss sacīja…

—   O! — Ciko viņu pārtrauca. — Spoks arī runāja? Tas gan nebūs bijis krokodils?

—  «Niecīgais grēciniek,» balss sacīja, «es esmu tā Dieva un Kunga balss.»

Čiko pielēca kājās un atkal steidzīgi sarāvās savā krēslā.

—   Dieva balss? — viņš jautāja.

—   Ak, Čiko, — Indriķis sauca, — tā ir briesmīga balss.

—   Vai tā ir skaista balss — gluži kā Svētie raksti saka: bazūņu skaņas?

—   «Vai tu mani dzirdi?» balss turpināja. «Vai tu dzirdi, nolādētais grēciniek, vai tu esi apņēmies turpināt savus ļaunos darbus un noziegumus?»

—   O, tiešām? — Čiko iesaucās. — Man liekas, ka Dieva balss briesmīgi līdzinās tavas tautas balsij.

—  Tagad sekoja daudzi citi pārmetumi, kas — tici man — bija ļoti sāpīgi.

—   Turpini, mans dčls, — sacīja Čiko, — pastāsti, ko balss sacīja, lai es zinātu, vai Dievs visu ir labi pārzinājis.

—   Bezdievīgais, — karalis iesaucās, — ja tu par to šaubies, es likšu tevi sodīt.

—   Es par to nešaubos, es tikai brīnos, ka Dievs tik ilgi bija gaidījis, lai tikai tagad sāktu tevi bārt. Kopš grēku plūdiem viņš ir kļuvis visai pacietīgs. Tātad tev bija briesmīgi bail, mans dēls?

—   Ak, jā! Bija jau*arī iemesls baidīties. Pār seju man plūda sviedri, visi kauli drebēja kā drudzī.

—   Pareizi, pareizi! Goda vārds, es nudien nezinu, ko es tavā vietā būtu darījis. Un tad tu kliedzi. Atnāca sardze un neatrada ne Dievu, ne citu dvēseli?

—   Jā, Čiko. Tāpēc es liku atsaukt manu biktstēvu. Tas pārkrustījās un pavēlēja man nožēlot grēkus, kā man Dievs bija pavēlējis.

—  Ļoti labi! Grēku nožēlošana arvien ir laba lieta. Bet ko viņš pats teica par spoku vai — īstenībā — par balsi?

—   Tā esot bijusi parādība, brīnums, un man jāgādājot par valsts atpestīšanu. Šorīt es jezuītiem ziedoju simttūkstoš ekiju.

—   Ļoti labi!

—   Un savu un manu jauno muižnieku ādu izpēru ar pātagām.

—   Lieliski! Tālāk?

—   Nu, tālāk… ko tu domā, Čiko? Es tagad nerunāju ar zobgali, bet gan ar prātīgu cilvēku, ar draugu.

—   Ak, sire, — Čiko nopietni teica, — es domāju, ka jūsu majestāti māc lietuvēns. Sapnis, mans dēls, tikai sapnis.

—   Kāpēc tu netici, Čiko? Vai nestāv rakstīts, kp Dievs sarunājas ar karaļiem, kad viņš zemes virsū grib izdarīt lielas pārmaiņas?

—  Jā, Viņš runā ar tiem, tas taisnība, bet klusu, tā ka viņi nekā nedzird.

—   Vai tu tagad saproti, kāpēc es tevi aicināju šurp?

—   Pie Dieva! — Ciko iesaucās.

—   Nu, saki man kā draugs, ko es tagad lai daru?

—  Tev jāiet gulēt, mans dēls.

—   Bet, ja nu…

—   Nekādu «bet».

—  Tomēr…

—  Vai tu domā, ka, tev paliekot nontodā, Dieva balss neatskanēs? Karalis ir diženāks par citiem cilvēkiem ar kroni galvā, bet ja viņš ir bez tā, tad tas liekas tikpat liels vai arī vēl mazāks.

—   Labi, vai tu paliksi?

—   Nolemts.

—  Tad es gribu apgulties.

Karalis nopūtās, lielā nemierā pārmeklēja visus istabas kaktus un tad trīcēdams ielīda gultā.

—  Tā, tagad ari man ir laiks, — sacīja Čiko, izstiepās atzveltnes krēslā un apkrāvās ar spilveniem un segām.

—  Kā jūs jūtaties, sire?

—  Labi, un tu?

—  Teicami. Ar labu nakti, Indriķi!

—  Ar labu nakti, Čiko! Tikai neaizmiedz.

—  Pie velna, tas gan būs grūti! — Čiko atbildēja, žāvādamies tā, ka tik tikko neizmežgīja žokļus.

Abi aizvēra acis: karalis, izlikdamies, ka ir aizmidzis, Čiko — patiesi aizmigdams.

## VIII Kas bija dievības balss, ar ko sarunājās karalis

Apmēram desmit minūtes karalis un Čiko nogulēja klusu un nekustēdamies. Pēkšņi karalis piecēlās gultā sēdus. Snaudas saldajā nogurumā Čiko darīja to pašu. Kvēlām acīm abi uzlūkoja viens otru.

—  Kas ir? — Čiko klusu vaicāja.

—  Elpa, — karalis izdvesa, — elpa!

Tai pašā mirklī nodzisa viena svece, kas atradās nerra rokā, tad otra, trešā, un beidzot nodzisa arī pēdējā.

—  O-o! — Čiko ierunājās. — Kas par elpu!

Tikko Čiko bija beidzis, kad nodzisa arī lampa un istabu apgaismoja vienīgi kamīna uguns beidzamā kvēle.

—   Uzmanību! — sacīja Čiko, kas jau bija piecēlies stāvus.

—   Viņš runās, — ierunājās karalis, gultā tupēdams, — viņš runās.

—  Tad klausies, — Čiko čukstēja.

Šai mirklī tiešām atskanēja dobja un švīkstoša balss:

—  Niecīgais grēciniek, vai tu tur esi?

—  Jā, jā, Kungs, — atbildēja Indriķis, kam izbailēs klabēja zobi.

—   O-o! — sacīja Čiko. — Šī balss, kam jānāk no debesīm, ir ļoti aizsmakusi! Vienalga, tas ir savādi.

—  Vai tu mani dzirdi? — balss jautāja.

—Jā, Kungs, — Indriķis stomījās,—es klausos, zemodamies Tavu dusmu priekšā.

—   Vai tu domā, ka esi manā priekšā zemojies, — balss turpināja, — izpildīdams dažādas ārišķīgas blēņas, bet sirds dziļumos neko nenožēlodams?

—   Labi teikts! — Čiko iesaucās. — Ak tu, velns, cik pareizi!

Karalis jau gribēja sakrustot rokas, kad pienāca Čiko, ļoti saudzīgi un klusi izbīdīja viņu no gultas un ieņēma Indriķa vietu. Tad viņš gluži klusi teica:

—   Tagad apsēdies manā vietā un ļauj man rīkoties.

Karalis paklausīja; viņš sāka apjēgt.

—  Tu neatbildi, — balss runāja, — kas ir norādījums, ka tu savos grēkos esi vēl vairāk nocietinājies.

—  O, žēlastību, žēlastību, Kungs! — Čiko sauca deguna pieskaņā līdzīgi karalim. Tad viņš Indriķim piebilda: — Jocīgi, vai tu saproti, mans dēls, ka labais Dievs Čiko nepazīst.

—   Deviņi velni! — karalis čukstēja. — Ko tas nozīmē?

—   Pagaidi, pagaidi, tu vēl redzēsi arī citus jaukumus.

—   Nelaimīgais! — balss teica.

—    Jā, Kungs, jā, — Čiko atbildēja, — es esmu nolādēts grēcinieks, briesmīgs grēcinieks.

—  Tad atzīsti savus grēkus un nožēlo.

—   Es atzīstu, — Čiko čukstēja, — ka esmu grēkojis pret savu brālēnu Kondē, kam pavedu sievu, ko es nožēloju.

—      Ko tu tur muldi? — karalis murmināja. — Vai tu neklusēsi! Kāds tam sakars ar tagadni!

—   Pareizi! — Čiko atbildēja. — Sāksim kaut ko citu.

—   Runā! — balss pavēlēja.

—  Es atzīstu, — neīstais Indriķis III turpināja, — ka esmu traki piekrāpis poļus, kas mani iecēla par savu karali. Kādā naktī es tos pametu, paņemdams līdzi kroņa dimantus, kurus noslēpu.

—   Ak, tu nolādētais! — Indriķis ievaidējās. — Par ko tu atgādini? Tas jau sen ir aizmirsts.

—   Man viņš jāpiemāna, — Čiko paskaidroja. — Ļauj man rīkoties.

—   Runā! — balss pavēlēja.

—    Es atzīstos, — Čiko turpināja, — ka savam brālim, Alansonas hercogam, nozagu troni, kas tam taisnības labad pienācās, jo, iegūdams Polijas troni, es no tā atteicos. Un tagad es to nožēloju.

—   Blēdis! — karalis čukstēja.

—  Tas vēl nav nekas! — sacīja balss.

—    Es atzīstu, ka, izpildīdams labās mātes Katrīnas Mediči gribu, nogalināju sava svaiņa, Navarras karaļa, draugus, un savas māsas, karalienes Margeritas, mīļākos, bet pašus izdzinu no Francijas. Tas ir mans lielākais grēks.

—  Tu esi īsts nelietis, — izdvesa karalis, dusmās griezdams zobus.

—Sire, neapvainojiet Dievu, noliegdams to, ko Viņš zina labāk nekā mēs.

—   Tas neattiecas uz politiku, — balss turpināja.

—  Ak! — Čiko žēli ievaidējās. — Tas attiecas uz maniem tikumiem, vai ne?

—   Pareizi, — balss atbildēja.

—  Mans Dievs, tas ir pareizi, — Čiko atbildēja. — Es esmu ļoti sievišķīgs, ļoti kūtrs, ļoti gļēvs un liekulīgs.

—   Pareizi, — balss dobji atkārtoja.

—   Es spīdzinu sievas, sevišķi savējo, kas ir tik dižciltīga sieviete.

—   Sievietes jāmīl kā sevi pašu, un tām viss jāpiedod, — balss atbildēja.

—   Ak, — Čiko izmisis iesaucās, — tad es esmu daudz grēkojis!

—   Un tu arī citus piespiedi grēkot, būdams viņiem paraugs.

—   Pareizi, gluži pareizi!

—  Nabaga Sentlukāsu tu tik tikko nepazudināji. Un, ja tu negribi nokļūt tieši ellē, tad no rīta atbrīvo viņu un ļauj viņam atgriezties mājās.

—A-a! — Čiko sacīja karalim. — Balss, liekas, draudzējas ar Kosē ģimeni.

—   Un ja tu neiecelsi viņu par hercogu un viņa sievu par hercogieni, — balss turpināja, — lai atlīdzinātu par piespiedu atraitnību…

—  Bet ja nu es nepaklausu?—jautāja Ciko, pirmo reizi savā balsī likdams ieskanēties spītībai.

—   Ja tu neklausīsi, — balss ļoti skaļi atbildēja, — tad tu visu mūžību vārīsies lielajā elles katlā, kur Sardanapals, Nebukadnecars un maršals Recs tevi jau gaida.

Indriķis III nopūtās. Šie draudi iedvesa viņam vēl lielākas bailes.

—  Pie velna! — Čiko čukstēja. — Vai tu redzi, Indriķi, kā debesis rūpējas par Sentlukāsu? Jātic vai sātanam, ka viņš labo Dievu dabūjis savos nagos.

Bet Indriķis neklausījās Čiko jokos,' bet, ja viņš arī klausījās, tad tie nevarēja viņu apmierināt.

—   Es esmu pazudis, — viņš drūmi noteica, — es esmu pazudis. Šī balss no augšas mani iznīcinās.

—   Balss no augšas! — Čiko iesaucās. — Šoreiz tu maldies. Drīzāk tā ir balss kaut kur tepat blakus.

—   Kā! Balss ir kaut kur blakus? — Indriķis jautāja.

—  Jā, mans dēls, vai tad tu nedzirdi, ka balss skan viņpus sienas? Indriķi, labais Dievs dzīvo Luvrā. Acīmredzot viņš tāpat kā karalis Kārlis V apceļo Franciju, lai nokļūtu ellē.

—   Ateists! Dieva zaimotājs!

—    Šo godu tu esi pelnījis, Indriķi, un es tev saku taisnību. Taču man jāliecina, ka tu nemaz nejūties pagodināts. Kā! Labais Dievs atrodas Luvrā, un viņu no tevis šķir tikai aizkars, un tu negribi to apmeklēt? Valuā, es tevi nepazīstu, tu neesi viesmīlīgs.

Šai mirkli kamīna stūrī uzliesmoja kāda pamesta pagale, kas, atspulgodama istabā, apgaismoja Čiko seju.

Šī seja bija tik gaiša un zobgalīga, ka karalis izbrīnā iepleta acis.

—   Kā! — viņš teica. — Tev patīk smieties, tu uzdrošinies…

—  Jā, es uzdrošinos, — Čiko atbildēja, — un ari tu drīz vien to drīkstēsi, vai arī lai velns mani parauj! Bet esi prātīgs, mans dēls, un izpildi to, ko es teikšu…

—   Man jāapskatās…

—   Vai labais Dievs tiešām atrodas blakus istabā.

—   Bet ja nu balss atkal sāk runāt?

—   Kāpēc tad es esmu šeit, ja nevaru atbildēt? Es turpināšu runāt tavā vārdā, un balss droši vien noticēs, ka tu esi šeit. Dievišķā balss ir ļoti vieglprātīga un nepazīst savus ļaudis. Es jau kliedzu stundas ceturksni, un viņa mani vēl nepazīst! Tas ir traki pazemīgs gars.

Indriķis sarauca pieri. Čiko tik daudz bija izrunājis, ka viņš savā lētticībā sāka šaubīties.

—  Man liekas, ka tev taisnība, Čiko, — sacīja karalis. — Man ļoti patīk…

—   Ej taču! — sacīja Čiko, bīdīdams karali uz durvju pusi.

Indriķis klusi atvēra durvis, kas veda uz blakus istabu. Tikko viņš bija sasniedzis eju, kad soģa balss skanēja daudz skaļāk. ,Čiko žēli atbildēja.

—  Jā, — balss sacīja, — tu esi nenoteikts kā sieviete, tu esi sievišķīgs kā sibarits, samaitāts kā pagāns.

—   Žēlastību, žēlastību! — Čiko lūdzās. — Vai tā gan ir mana kļūda, lielais Dievs, ka tu mani esi radījis Uk maigu, manas rokas tik baltas, manu degunu tik smalku, manu garu tik nepastāvīgu? Bet tagad visam tam ir beigas, mans Dievs, kopš šodienas es gribu valkāt rupja linaudekla kreklus. Es gribu iekašņāties netīrumos kā ījabs, ēst mēslus kā Ecēhiēls.

Indriķis pa to laiku devās arvien tālāk un izbrīnā manīja, ka balss kļūst arvien skaļāka un ka tā tiešām skan no Sentlukāsa istabas.

Indriķis jau gribēja pieklauvēt, kad ieraudzīja, ka pa atslēgas spraugu izplūst spožs gaismas stars.

Viņš noliecās pie spraucas un ielūkojās istabā.

Līdz šim bālais karalis dusmās tumši piesarka. Viņš izslējās un izberzēja acis, it kā gribēdams labāk saskatīt to, kam negribēja ticēt, kaut gan skaidri redzēja.

—   Deviņi pērkoni un sātana vecāmāte! — viņš norūca. — Vai tas iespējams, ka par mani tā iedrošinās zoboties?

Kādā istabas kaktā viņš ieraudzīja Sentlukāsu zīda nakts ģērbā iekliedzam caurulē draudošos vārdus, kas karalim šķita dievības balss. Viņam blakus, uz grāfa pleca atbalstījušos, Indriķis redzēja jaunu dāmu baltā, caurspīdīgā tērpā. Nereti arī viņa paņēma cauruli un zemā balsī sapļāpāja daudz muļķību. Abi par šo nosodāmo joku bija ļoti līksmi, kamēr Čiko gaudās un raudāja, tik lieliski atdarinādams karaļa balsi, ka pēdējam likās, ka viņš pats ir nelaimīgs moceklis.

—   Žanna de Kosē Sentlukāsa istabā, caurums sienā, šis mans apkaunojums! — Indriķis murmināja. — O, nelaimīgie! Par to jūs man dārgi samaksāsit!

Indriķis atkāpās dažus soļus un trieca kāju pret durvīm tik spēcīgi, ka tikko neizlauza durvju viras, atslēgu galīgi salauzdams.

Puskailā Žanna, izbailēs iekliegdamās, aizslēpās aiz priekškara, ietīdama tajā galvu.

Cauruli rokā, šausmās nobālis, Sentlukāss nokrita karaļa priekšā uz ceļiem.

—    Ak, — karaļa istabā kliedza Čiko, — ak, žēlastību! Es zvēru pie jaunavas… es zaudēšu samaņu, es miršu.

Taču blakus istabā vēl neviens nebija atguvis spēkus, lai sāktu runāt. Viss bija noticis tik pēkšņi. Klusumu pārtrauca Indriķa viens vienīgs draudīgs vārds:

—   Ārā! — viņš kliedza, roku izstiepis.

Viņš izrāva Sentlukāsam cauruli un pacēla to gaisā, it kā gribēdams ar

to sist.

—  Sire, jums ir tiesības vienīgi nocirst man galvu, jo es esmu muižnieks.

Indriķis nosvieda cauruli uz grīdas. Čiko to pacēla. Izdzirdis laužam

durvis, viņš nodomāja, ka liecinieka klātbūtne nav par ļaunu, un steidzās šurp.

Viņš ļāva Indriķim un Sentlukāsam ķildu pabeigt, kā pašiem patika, bet pats tūlīt steidzās pie aizkara, aiz kura viņš vēl kādu pamanīja, un izvilka trīcošo, jauno sievu.

—   Lūk, Ādams un Ieva! — viņš iesaucās.

Tad Čiko metās starp karali un Sentlukāsu, norādīja pēdējam draudīgi uz durvīm un klusi piebilda:

—   Ja jums ir krietns zirgs, tad dodaties pie velna! Bet līdz rītam esat divdesmit ljē no šejienes!

## IX Busī noskaidro sava sapņa īstenību

Busī un Anžū hercogs, domās nogrimuši, pa to laiku devās mājup. Hercogs pārdomāja drosmīgā uzbrukuma sekas, ko Busī bija viņam sagādājis. Busī vēl arvien sapņoja par savu piedzīvojumu pagājušā naktī.

— Nudien, — viņš pats sev teica, kad atkal bija sasniedzis savu dzīvokli, pirms izteicis Anžū hercogam atzinību par parādīto drosmi pie karaļa, — tas ir skaidrs, ka man uzbruka, nogāza zemē un ievainoja. Bet sapnis taču nevarēja atstāt tik spilgtu iespaidu. Es vēl tagad redzu gaišmataino sievieti un jaunā ārsta draudzīgo seju. Viņu ar aizsietām acīm pieveda pie manas gultas. Uz priekšu! Uz priekšu! Es gribu noskaidrot, un ja es neesmu galīgs muļķis, lietai vajag izdoties. Bet vispirms, — Busī nolēma, — lai viss labi veiktos, man jāizvēlas nakts klaidonim piemērots naktstērps, un tad uz Bastīliju!

Viņš uzāva garus zābakus, izvēlējās labāko zobenu, ietinās mētelī, lika sevi nestuvēs nonest līdz notikuma vietai, izkāpa un pavēlēja ļaudīm gaidīt viņu atgriežamies.

Tad viņš uzmeklēja vietu, kur bija nokritis viņa zirgs. Viņš atkārtoja tos pašus atkāpšanās un uzbrukuma paņēmienus, ko vēl atcerējās. Viņš atkāpās līdz mūrim un mēģināja atrast durvis sienas iedobumā ar aizžogotu lodziņu, caur kuru viņš bija novērojis Kvēlu. Bet visas durvis bija sienas iedobumā un visām bija aizžogoti lodziņi.

—  Pie velna! —Busī dusmojās.—Ja es pieklauvētu pie durvīm, iztaujātu visus iemītniekus, izdotu tūkstoš ekiju, lai kalpotājus un vecas sievas piespiestu runāt, es uzzinātu to, ko vēlos. Te ir piecdesmit māju. Desmit māju vakarā. Es pazaudētu piecus vakaruš.

Tikko Busī bija beidzis savas pārdomas, viņš pamanīja mazu, trīcošu, bālu gaismu, kas, dubļos atspoguļodamās kā bākas stars jūrā, lēni tuvojās.

Lai ērtāk varētu nogaidīt un novērot, ko šī dīvainā gaisma nozīmē, Busī ietinās mētelī un iespiedās kādu durvju iedobumā. Nakts bija ļoti tumša, četru soļu attālumā nekas nebija saskatāms.

Lukturis turpināja ceļu, taisīdams arvien trakākus lēcienus.

Mirkli gaidījis, Busī savā priekšā ieraudzīja melnu, kalsenu stāvu, kas labajā rokā turēja lukturi, ko tas gan izstiepa uz priekšu, gan nolaida gar sāniem. Šis dzīvais radījums sākumā šķita piederam žūpu sabiedrībai, jo tikai reibonis varēja viņu piespiest meimurot brīnišķīgi līkās līnijās, brist dubļu skrīņos un skaloties ūdens peļķēs. Reiz savādais cilvēks paslīdēja uz ledus gabala un pakrita, bet atkal piecēlās un tagad atradās tikai desmit soļus no Busī, kas vēl vairāk ierāvās durvju iedobumā.

Tagad grāfs redzēja, ka luktura nesējam acis bija pārsietas ar kādu saiti.

—   Ak tu divi deviņi! — viņš prātoja. — Brīnišķīga iedoma — ar lukturi spēlēt «vistiņas», sevišķi tādā laikā kā šodien un uz tik dubļainas zemes. Vai es atkal sāku sapņot? '

Busī vēl nogaidīja, un svešais ar aizsietajām acīm atkal paspēra piecus

sešus solus. »

—   Lai Dievs man piedod, — sacīja Busī, — bet man liekas, ka viņš pats ar sevi sarunājas.

—   Četri simti astoņdesmit astoņi, četri simti astoņdesmit deviņi, četrisimti deviņdesmit, — murmināja vīrs ar lukturi. — Tam jābūt ļoti tuvu.

Tad viņš ar labo roku pacēla acu pārsēju, redzēja savā priekšā māju un tuvojās durvīm.

—   Četri simti deviņdesmit viens, četri simti deviņdesmit divi, četri simti deviņdesmit trīs, četri simti deviņdesmit četri. Nu man jābūt ļoti tuvu, —

viņš teica.

Viņš atkal pacēla pārsēju, tuvojās durvīm, kas atradās blakus tām, kur bija paslēpies Busī, un novēroja tās tikpat uzmanīgi kā iepriekšējās.

—  Nē, jā, nē, — viņš murmināja. — Tās nav īstās.

Tad tieši viņš atkal atkārtoja savu mēģinājumu un apstājās tieši pie Busī durvīm. Svešais pacēla lukturi, noņēma pārsēju, un tā viņš un Busī stāvēja aci pret aci.

—   Nu, — Busī sacīja.

—   O! — nakts staigulis atkāpās.

—   Stāviet! — Busī uzsauca.

—  Tas nav iespējams! — svešais sauca.

—   Ir gan, tikai visai dīvainā kārtā. Jūs esat ārsts!

—   Un jūs augstmanis?

—   Pareizi!

—   Ak, Jēzu, kāda sagadīšanās!

—  Tas ārsts, — Busī turpināja, — kas vakar vakarā pārsēja kādu augstmani, kas bija ievainots sānos…

—   Protams.

—   Ko jūs šeit meklējat?

—   Māju.

—  Ak, — Busī sauca, — jūs meklējat to māju.

—  Jā.

—  Tātad jūs to nepazīstat?

—   Kā es to lai pazīstu, ja mani šurp atveda ar aizsietām acīm!

—  Jūs šurp atveda ar aizsietām acīm?

—   Protams.

—  Tātad jūs tiešām bijāt šai namā?

—   Šajā vai kādā no tuvākajiem. Es nevaru pateikt, jo vēl meklēju.

—  Kā jūs sauc?

—  Monsieur, — jaunais ārsts atbildēja, — mans vārds ir Remī Oduēns.

—  Ļoti labi, monsieur!Tūkstošreiz pateicos. Es esmu grāfs Luī Klermons, monsieur Busī.

—   Busī d'Ambuāzs, varonis Busī! — jaunais ārsts līksmi iesaucās. — Kā, monsieur, jūs esat slavenais Busī, pulkvedis… o!

—  Tas esmu es, monsieur, — muižnieks lēni atbildēja. — Un tagad, kad mēs esam iepazinušies, apmieriniet manu ziņkāri un pastāstiet visu sīkāk!

—   Klausieties, grāfa kungs! Es dzīvoju Bortelī ielā, piecsimt soļus no šejienes, un esmu nabaga iesācējs medicīnā, tikai ne jau nepraša, kā es jums to pierādīju.

—  Liekas gan.

—  Es esmu daudz studējis, bet man nav neviena slimnieka, — jauneklis turpināja. — Kad pirms septiņām vai astoņām dienām aiz arsenāla sadūra kādu cilvēku, es viņam sašuvu vēderu un viņu izglābu, kaut gan viņam bija izgāzušās visas zarnas. Šis gadījums man apkārtnē sagādāja zināmu slavu, kam jāpateicas par laimi, ka pagājušajā naktī mani uzmodināja kāda flautai līdzīga balss.

—   Un ko jūs darījāt?

—   Es piecēlos un atvēru durvis. Bet, tiklīdz es atkal biju apgūlies, divas mazas rociņas ne visai maigi, bet arī ne visai cieši aizsēja manas acis ar kādu pārsēju.

—   Neko nesakot? — Busī jautāja.

—   Kā tad ne! Viņa teica: «Nāciet! Nemēģiniet skatīties, kurp mēs ejam! Klusējiet! Te jums būs atlīdzība.»

—   Kāda šī atlīdzība bija?

—   Maks ar spāniešu zelta pistolēm.

—   O! Un ko jūs atbildējāt?

—   Es atbildēju, ka esmu gatavs sekot savai daiļajai vedējai. Es nezināju, vai viņa bija daiļa vai neglīta, bet es domāju, ka šis apzīmējums nekādi nevarēja kaitēt.

—   Un jūs sekojāt, nekādu drošību neprasīdams?

—   Es sekoju. Mani izveda uz cietas zemes. Bija sasalis. Un es skaitīju četri simti, četri simti piecdesmit, pieci simti un beidzot pieci simti un divi

soli. >

—   Labi, — Busī teica, — tas bija gudri darīts. Un jūs tagad atrastos pie šīm durvīm?

—    Vismaz es neesmu tālu no tām, jo šoreiz es noskaitīju četri simti deviņdesmit deviņi, ja vien šī viltīgā kalpone nebūs mani vedusi pa kādu līkumotu ceļu.

Remī tālāk pastāstīja, kā viņš ievests namā un tad kādā istabā un kā tad viņam likts priekšā pārsēju noņemt. Uz Busī trauksmīgajiem jautājumiem viņš atbildēja, ka redzējis kādu brīnišķi skaistu, astoņpadsmit vai divdesmit gadus vecas gaišmatainas sievietes ģīmetni. Viņš bija pārsējis sava pacienta brūci, pielietodams kādu īpaši dziedinošu balzamu.

Tad kāda salda balss blakus istabā bija apjautājusies par slimnieka veselību.

—   Un ko jūs atbildējāt? — Busī stāstītāju nepacietīgi pārtrauca.

—   Brūce nav bīstama, un divdesmit četrās stundās viss būs kārtībā.

—   Vai viņa likās iepriecināta?

—   Briesmīgi, jo viņa iesaucās: «Mans Dievs, kāda laime!»

—  Viņa iesaucās — kāda laime? Manu mīļo monsieur Remī, es parūpēšos par jūsu iaimi. Tālāk, tālāk!

—   Man vairs nekas nebija darāms, jo jūsu brūce bija pārsieta. Tad balss sacīja: « Monsieur Remī, esiet goda vīrs! Neatmaksājiet nabaga sievietei ar ļaunu, ka viņa izpildījusi cilvēkmīlestības pienākumu, apsieniet atkal savu acu pārsēju un ļaujiet, lai jūs pārved mājās!» Tad mani tā pati vedēja — droši vien tā bija apteksne — pārveda mājās un iespieda rokā maku. Tanī bija desmit zelta pistoles, un tik daudz naudas bija pārāk daudz cilvēkam, kas par viņa pakalpojumiem liek samaksāt piecus sū, ja tik viņš to nedara gluži par velti. Un es meklēju šo māju…

—   Lai maku atkal atdotu?

—   Pareizi!

—  Mīļo monsieur Remi, es jums zvēru, ka tas ir pārāk smalkjūtīgi. Jūs to esat nopelnījis, un nauda pieder jums.

—  Jūs tā domājat? — Remi jautāja, sirdi visai priecādamies.

—   Protams. Tikai to nevajadzēja maksāt dāmai, ko ne es, ne jūs nepazīstam. Tātad jūs redzat, ka es esmu jums parādā.

—  Jūs man esat parādā?

—Jā, un es to gribu nokārtot. Ko jūs Parīzē darāt? Stāstiet, esiet vaļsirdīgs, mans mīļais monsieur Remī.

—   Ko es Parīzē daru? Neko, grāfa kungs! Ja man būtu pacienti, tad es to darītu.

—   Lieliski! Es jums tos tūlīt pagādāšu. Vai jūs gribat mani? Es esmu lielisks pacients, jo nepaiet neviena diena, kad kāds mans skaists darbs nesagādā upurus vai kad es nekļūtu par šo pasākumu upuri. Sakiet, vai jūs gribat uzņemties izlabot caurumus, ko ieplēš manā ādā vai kurus es ieplēšu citiem?

—  Ak, grāfa kungs, mani pakalpojumi ir tik niecīgi.

—  Tieši otrādi, jūs esat vīrs, kas man ir nepieciešams, vai lai velns mani parauj! Jums ir tik maiga roka kā sievietei un tāds balzams…

—  Monsieur!

—   Jūs pārnāksit pie manis. Jums būs savs dzīvoklis, savi kalpotāji. Pieņemiet manu priekšlikumu vai ari jūs saplosīsit manu sirdi! Ar to jūsu uzdevums vēl nav galā: jūs būsit ari mans draugs, monsieur Remi.

—   Grāfa kungs, — jaunais ārsts atbildēja, — es esmu tā sajūsmināts, ka nemaz nezinu, kā lai izsaku savu prieku! Es strādāšu, man būs pacienti!

—   Nē, jo jūs apkalposit vienīgi mani un, protams, ari manus draugus. Bet tagad palīdziet, lai es atkal atrodu namu un daiļo dāmu. Vai gribat?

—  Es gribu visu, ko vien jūs vēlaties, dižciltīgais grāf! Bet es baidos, ka tas būs veltīgi. Visas šis mājas ir līdzīgas cita citai.

—   Labi, tad aplūkosim tās dienā.

—  Jā, bet dienā mūs var ieraudzīt.

—   Tad apjautāsimies.

—   Apjautāsimies gan, monsieur.

—   Gan mēs sasniegsim savu mērķi. Tagad mēs esam divi, un es vismaz zinu, ka tas ir nevis sapnis, bet gan īstenība.

## X Grāfs Brians de Monsoro

Tas vairs nebija prieks, bet gandrīz vai neprāts, kas pārņēma Busī, kad viņam laimējās uzzināt, ka gaišmatainā dāma nav tikai viņa iedomu auglis un ka šī sieviete viņam tiešām parādījusi augstsirdīgu viesmīlību.

Arī jauno ārstu viņš negribēja laist projām. Dubļainajam Remī vajadzēja kāpt viņa nestuvēs un viņš nerimās to izjautāt par vieniem un tiem pašiem jautājumiem, kaut arī neko jaunu vairs neuzzināja.

Bet cilvēkam, kurš sāk iemīlēties, kas ar Busī acīmredzot notika, jau pietiek, ja ir kāds, ar ko aprunāties par mīlamo būtni. Protams, Remī šo sievieti nebija redzējis, bet arī to Busī atzina par viņa nopelnu, ka ārsts mēģināja ieskaidrot: dāma droši vien esot bijusi skaistāka par ģīmetnē redzēto.

Busī par nezināmo dāmu būtu runājis vai visu nakti, bet Remī sāka savus ārsta pienākumus ar to, ka pavēlēja ievainotajam iet gulēt vai vismaz atgulties.

Bet tas notika tikai tad, kad Busī pats jauno iemītnieku bija iekārtojis sava agrākā dzīvokļa trīs istabās, kas atradās grāfa Busī pils trešajā stāvā.

Kad Busī nākamajā rītā pamodās, viņš redzēja, ka Remī stāv pie viņa gultas. Jauneklis visu nakti bija murgojis, neticēdams savai laimei, kas tam bija nokritusi no debesīm, un gaidīja Busī pamostamies, lai pārliecinātos, vai arī viņš nesapņo.

—   Nu, — Remī jautāja, — kā jūs jūtaties?

—   Lieliski, manu mīļo Eskulap! Un jūs, vai jūs esat apmierināts?

—  Tik laimīgs, manu dižciltīgo labvēli, ka es pat negribētu mainīties ar Indriķi III. Bet tagad man jāapskata jūsu brūce.

—  Apskati gan!

Busī nogūlās uz sāniem, lai jaunais ārsts varētu noraisīt pārsēju.

Viss bija kārtībā, brūce jau bija gandrīz apdzijusi. Laimīgais Busī bija teicami gulējis, un miegs un laime ārstam bija tā palīdzējuši, ka viņam vairs nekas nebija darāms.

—   Ko jūs teiksit? — Busī jautāja.

—  Es neuzdrošinos jums pateikt, ka jūs esat gandrīz vai vesels, jo baidos, ka jūs sūtīsit mani atpakaļ uz agrāko dzīvokli, pieci simti soļu attālumā no zināmās mājas.

—   Lai jūs to uzmeklētu, vai ne, Remī?

—   Es ceru.

—   Klausies, — Busī uzticīgi teica, — turpmāk tev vienmēr jāpaliek pie manis, tev mani mazliet jāmīl. Aplūko manu pili un atļauj man šodien piedalīties jaunā galma galvenā medību vadītāja iecelšanas svinībās.

—  Ak, — sacīja Remī, — jūs jau tūlīt gribat nodoties trakulībām.

—   Nē, es apsolu būt ļoti prātīgs.

—   Bet jums būs jājāj?

—   Nolādēts! Tas ir ļoti nepieciešami.

—  Vai jums ir zirgs, kuram ir viegla gaita un kurš labi rikšo?

—   Es varu izvēlēties no četriem vienu.

—   Labi, tad ņemiet to, kuru jūs dotu jāt dāmai no ģīmetnes… Vai jūs saprotat?

—   Saprotu! Klausies, Remī, tu patiešām esi atradis ceļu uz manu sirdi! Es baidījos, ka tu man aizliegsi jāt medībās jeb, pareizāk sakot, piedalīties Šajās medību svinībās, jo tur piedalīsies arī galma dāmas un daudzas ziņkārīgas skaistules no pilsētas. Remī, manu Remī, tu taču saproti, ka dāma no ģīmetnes katrā ziņā pieder galmam vai pilsētai. Droši vien viņa nav vienkārša pilsoņa sieva. Tapetes, izkrāsotie griesti, gulta ar zeltu un balto damastu, visa krāšņā greznība skaidri norāda, ka viņa ir dižciltīga vai vismaz bagāta sieviete. Ak, kaut es viņu tur satiktu!

—   Viss ir iespējams, — Remī filozofiski noteica.

—   Kaut mēs atrastu viņas namu! — Busī nopūtās.

—   Un tiktu iekšā, kad tas būs atrasts, — Remī piebilda.

—   Ak, par to es domāšu vienmēr. Bet, kad mēs būsim tur, gan man būs līdzeklis.

—   Kāds?

—   Es ļaušu otram zobena dūrienam mani turp nogādāt.

—   Skaisti! Tas man iedveš cerības, ka jūs mani paturēsit.

—    Neraizējies, — atteica Busī, — man liekas, ka es tevi pazīstu jau divdesmit gadus un ka bez tevis vairs nevaru iztikt.

Jaunā ārsta skaistā seja atplauka neizsakāmā līksmē.

—  Uz priekšu! — viņš iesaucās. — Nolemts! Jūs dosities medībās meklēt dāmu, un es griezīšos atpakaļ, lai meklētu namu.

—   Būtu dīvaini, ja ikviens no mums atgrieztos ar savu atklājumu!

Grāfs Busī un Oduī šķīrās nevis kā kungs un kalps, bet drīzāk gan kā

divi draugi.

Vensēnas mežā tiešām bija paredzētas lielas medības — par godu grāfam Briānam de Monsoro, kas pirms dažām nedēļām bija iecelts par galma galveno medību vadītāju. Arī karalis, neraugoties uz savu jauno dievbijības lēkmi, kopā ar brāli gribēja piedalīties svētkos.

Sapulcēšanās vieta bija paredzēta Svētā Ludviga laukumā. Šeit pulksten deviņos bija sapulcējusies vai visa pasaule, kad lieliskā zirgā parādījās virsjēgermeistars, ko viss galms gandrīz vai nemaz nepazina un tāpēc rosināja visu ziņkāri.

Visu acis pievērsās virsjēgermeistaram. Tas bija trīsdesmit piecus gadus vecs, slaida auguma vīrs. Viņa bakurētainā seja, ko tagadējā labsajūtā klāja sārtums, atstāja tikai pievilcīgu iespaidu.

Tērpies zaļa tūka, sudraba uzšuvēm rotātā uzvalkā, ko apjoza sudraba ieroču josta ar karaļa ģerboni, galvā cepure ar garu spalvu, Šķēpu kreisajā rokā, ar labo roku vicinādams medību zizli, grāfs de Monsoro bija apbrīnas cienīgs, bet nekādā ziņā nebija skaistulis.

—  Ak, kādu pretīgu seju jūs mums rādāt, monsieur, — Busī sacīja Anžū hercogam. — Vai tad ir muižnieki, ko jūsu labvēlība sameklē provincē? Velns lai mani parauj, ja Parīzē atrastos kaut viens līdzīgs cilvēks, un šī pilsēta taču ir visai liela, un tajā mājo diezgan daudz visādu pretīgu radījumu. Es gan negribu ticēt, bet stāsta, ka tā bijusi jūsu neapstrīdamā griba, ka mūsu karalim jāņem jūsu izmeklētais virsjēgermeistars.

—  Grāfs de Monsoro man ir labi kalpojis, un es viņam atlīdzinu, — Anžū hercogs īsi atbildēja.

—   Labi teikts, monsieur! Prinča pateicība ir jo skaistāka tāpēc, ka tā ir tik reta. Bet, ja tik vien, tad man šķiet, ka arī es jums esmu labi kalpojis, un ticiet man, ka es šo virsjēgermeistara tērpu valkātu pavisam citādi nekā šis spoks. Viņam ir sarkana bārda. Sākumā es to neievēroju. Tas ir vēl viens daiļums vairāk.

—   Es vēroju nevis seju, bet gan sirdi, izdarītus un nevis apsolītus pakalpojumus, — hercogs atbildēja.

—  Jūsu augstība varbūt teiks, ka es esmu pārāk ziņkārīgs, bet es veltīgi mēģinu iedomāties, kādu pakalpojumu šis Monsoro jums būtu varējis sniegt.

—  Ak, Busī, — hercogs īgni atbildēja, — jūs tiešām esat pārāk ziņkārīgs, ļoti ziņkārīgs. .

—  Tādi ir prinči! — Busī iesaucās savā parastajā vaļsirdībā. — Viņi jautā bez gala un uz visiem viņu jautājumiem ir jāatbild, bet, ja viņiem vienreiz kaut ko pajautā, tie nesaka ne vārda.

—   Pareizi, — Anžū hercogs atbildēja. — Bet vai tu zini, kas tev jādara, lai tu visu uzzinātu? Pajautā pašam grāfam de Monsoro!

—  Jums tiešām ir taisnība, monsieur, — Busī teica. — Viņš ir vienkāršs muižnieks, un, ja viņš negribēs atbildēt, man vismaz ir viens līdzeklis, ar kura palīdzību es piespiestu vinu paklausīt.

—   Kāds?

—   Pateikt, ka viņš ir nekaunīgs.

Un, uzgriezis princim muguru, Busī tuvojās grāfam de Monsoro, kas, būdams medību dalībnieku ziņkāres degpunktā, cienīgi un aukstasinīgi gaidīja karaļa parādīšanos.

Kad viņš ieraudzīja Busī, kas viņam tuvojās ar gaišu seju, smaidu uz lūpām, cepuri rokā, grāfs mazliet saīga.

—   Piedodiet, monsieur, — sacīja Busī, — es jūs šeit redzu vienu pašu. Vai jums parādītā labvēlība jau būtu sagādājusi tikpat daudz ienaidnieku, cik pirms astoņām dienām jums bija draugu?

—   Grāfa kungs, — Monsoro atbildēja, — es to negribu apzvērēt, bet derēt gan. Bet vai drīkstu zināt, kam man jāpateicas par godu, ka jūs iztraucējāt manu vientulību?

—   Ak, cildenajai apbrīnai, kuru manī attiecībā pret jums iedvesa Anžū hercogs.

—   Kā tad tā?

—    Viņš man pastāstīja par pakalpojumu, kura dēļ jūs esat iecelts par virsjēgermeistaru.

Grāfs de Monsoro tik ļoti nobālēja, ka daudzās baku rētas viņa sejas dzeltenajā ādā pārvērtās par tikpat daudziem melniem punktiem. Viņš paskatījās uz Busī ar tādām acīm, kas noteikti pareģoja bīstamu negaisu.

Busī redzēja, ka viņš izvēlējies nepareizu ceļu. Bet viņš nebija no tiem vīriem, kas atkāpjas.

—      Jūs sakāt, — virsjēgermeistars turpināja, — ka viņa augstība jums pastāstīja par manu pēdējo darbu?

—   Jā, un man radās karsta vēlēšanās dzirdēt par to arī no jums paša.

Grāfs de Monsoro drudžaini sažņaudza šķēpu, it kā viņā būtu pamodusies

kaisla dziņa šo ieroci izlietot pret monsieur Busī.

—   Monsieur, — viņš teica, — es tiešām gribētu apmierināt jūsu ziņkāri un jums visu pastāstīt, bet tūlīt ieradīsies karalis un man nav laika. Ja jūs tik ļoti vēlaties, jūs par to uzzināsit vēlāk.

Šajā brīdī tiešām parādījās karalis. Viņš jāja uz sava mīļākā zirga, uz palsa spāniešu sugas ērzeļa.

Busī pārlūkoja apkārtni un sastapa prinča acis, kurās zibēja ļauns izsmiekls.

—  Kungs un kalps, — Busī nodomāja, — smiedamies abi savelk nicinošos vaibstus. Kādi gan viņi izskatās tad, kad tie raud?

Karalis mīlēja skaistas sejas, tāpēc par grāfa de Monsoro izskatu viņš nepavisam nepriecājās. Vienreiz viņš šo seju jau bija redzējis, taču otrreiz tā viņam nelikās labāka. Tomēr viņš diezgan laipni saņēma medību zizli, kuru pasniedza ceļos nometies virsjēgermeistars.

Tiklīdz karalis bija apbruņojies, mednieki taurēja medību ragos, un sākās medības.

Busī bija nostājies iesānis, lai palaistu garām visus medību dalībniekus un dalībnieces. Bet nebija nevienas, kas kaut cik līdzinātos daiļajam tēlam, kas bija saglabājies viņa sirdī. Viņš pievienojās savu parasto draugu pulciņam. Smiedamies un jokodamies Atrāžs pūlējās izklaidēt viņa īgnumu.

—   Mums ir riebīgs virsjēgermeistars, — viņš sacīja Busī. — Ko tu par to domā?

—   Viņš ir briesmīgs. Galmā nu gan būs lieliska ģimene, ja tajā visi būs līdzīgi šim pārstāvim! Parādi taču viņa sievu!

—   Virsjēgermeistars nav precējies, mans mīļais, — Atrāžs atbildēja.

—   Kā sauc viņa muižu? — Busī jautāja.

—   Viņam ir daudz muižu.

—   Kur?

—   Anžū.

—   Tātad viņš ir bagāts.

—   Tā stāsta. Bet tas arī ir viss. Liekas, viņš ir zemas kārtas muižnieks.

—   Un kas ir šā salmu muižnieka mīļākā?

—      Viņam nav mīļākās. Cienījamais monsieur atzīst, ka labāk ir dzīvot vienatnē un būt patstāvīgam. Vai tu redzi, monsieur Anžū hercogs māj tev ar roku — pasteidzies!

—  Tiešām, hercogs gaida! Šis cilvēks moka manu ziņkāri. Viņš liekas tik dīvains, un es nezinu — kāpēc, bet tā jau gadās, ja cilvēku redz pirmo reizi. Šķiet, ka man ar viņu būs jācīnās divkaujā. Un tad šis vārds — Monsoro!

—   Pagaidi! — Atrāžs sauca.

—   Kas ir!

—   Livaro viņu pazīst. Viņš ir Monsoro kaimiņš.

—   Kāpēc tu mums to tūlīt neteici? Hei, Livaro!

Livaro piejāja.

—  Jāj ātrāk!

—   Kas ir? — jauneklis vaicāja.

—   Pastāsti mums par grāfu dc Monsoro, bet īsi.

—   Es trīs vārdos pateikšu, ko par vinu zinu un domāju. Man no vina ir bail!

—   Labi! Pateicis, ko tu par viņu domā, pastāsti, ko tu par viņu zini.

—   Klausieties! Pirms apmēram sešiem mēnešiem es kādā vakarā cauri mežam atgriezos no Mcridoras un pēkšņi izdzirdēju briesmīgu kliedzienu, un redzēju, ka man garām aizskrien balts dāmu jājamzirgs, kura sedli bija tukši. Es paskubināju savu zirgu un kādas garas, nakts pirmo ēnu aptumšotas alejas galā ieraudzīju kādu jātnieku dižā zirgā. Viņš nevis jāja, bet gan lidoja. Atkal es sadzirdēju pusapslāpēto kliedzienu,un jātniekam priekšā uz sedliem es pamanīju sievieti, kurai viņš aizspieda muti. Man bija līdzi medību bise, un jūs zināt, ka es diezgan precīzi šauju. Es nomērķēju un droši vien būtu viņu nošāvis, ja tai mirklī, kad nospiedu gaili, nebūtu nodzisis deglis.

—   Un tad? — Busī jautāja.

—   Tad es kādam malkas cirtējam vaicāju, kas tas bija par jātnieku, kas zog sievietes. Viņš man atbildēja, ka tas bijis grāfs de Monsoro.

—   Un kas bija šī sieviete? — Atrāžs vaicāja.

—   To neviens nezināja.

—  Viņš tiešām ir ievčrības cienīgs vīrs, kas mani interesē, — Busī noteica.

—  Dižciltīgi ļaudis arvien jūsmo par divdomīgām slavenībām, — atbildēja Livaro.

—   Vai vēl kaut ko stāsta par viņu?

—  Nē. Pret saviem zemniekiem viņš izturas pārāk labi, bet tomēr no viņa baidās kā no uguns. Viņš ir lielais Nimrods un savam amatam daudz piemērotāks nekā Sentlukāss, kam šis pienākums bija iepriekš nolemts.

—  Vai tu arī zini, ka Anžū hercogs tev vēl arvien māj? — Atrāžs jautāja.

—   Ļauj, lai viņš māj. Vai tu esi dzirdējis, ko stāsta par Sentlukāsu?

—   Nē. Vai viņš joprojām atrodas karaļa gūstā?

—   Droši vien, ja šeit viņa nav, — Atrāžs apliecināja.

—   Mans mīļais, viņš pagājušajā naktī pulksten vienos atstājis Parīzi, lai apmeklētu savas sievas muižas.

—   Izraidīts?

—   Tā vien liekas.

—   Sentlukāss izraidīts? Tas ir neiespējami!

—  Es tam ticu vairāk kā evaņģēlijam. Maršals dc Brisē man par to stāstīja personīgi. /

—  Tas nu ir īsts jaunums!

Pēkšņi Busī iesaucās:

—   Tagad es atradu. Tagad es zinu, kā grāfs de Monsoro ir pakalpojis hercogam. Nāciet līdzi un jūs redzēsit!

Livaro un Atrāža pavadīts, Busī trenca zirgu aulēkšos, lai panāktu Anžū hercogu, kas atradās šāviena attālumā.

—   Ak, monsieur, — sauca Busī, atrazdamies jau pavisam tuvu hercogam,— šis grāfs dc Monsoro ir lielisks cilvēks!

—  Tātad tu ar viņu runāji?! — princis dusmīgi atbildēja. — Un iztaujāji, kā viņš man ir pakalpojis?

—   Pareizi, tikai tāpēc es viņu uzrunāju.

—   Un viņš tev atbildēja? — princis jautri vaicāja.

—  Tūlīt un turklāt ļoti laipni. Par to es viņam sirsnīgi pateicos.

—   Ko viņš tev teica? Pastāsti, manu drošsirdīgo bruņiniek!

—  Viņš man apgalvoja, monsieur, ka viņš esot jūsu augstības apgādātājs.

—   Vai mežaputnu piegādātājs?

—  Nē, sieviešu piegādātājs.

—  Ko tas nozīmē? — iesaucās hercogs, kura seja pēkšņi sadrūma. — Ko šis joks nozīmē?

—   Tas nozīmē to, ka viņš zog sievietes, kuras piegādā jums un kuras, par nākamo godu neko nenojauzdamas, mēģina kliegt, bet viņš aizbāž tām muti.

Hercogs savilka pieri grumbās, dusmās sažņaudza dūres, nobālēja un trenca zirgu mežonīgos aulēkšos, Busī ar saviem draugiem tūdaļ palika tālu iepakaļ.

—   O-o! — Atrāžs sauca. — Man liekas, ka joks nebija slikts.

—  Jo labāk, — piebilda Livaro, — ka tas visiem nešķita vienīgi joks.

—   Pie velna! — iesaucās Busī. — Liekas, ka es nabaga hercogu esmu cieši satvēris savos nagos.

Mirkli vēlāk atskanēja Anžū hercoga balss:

—   Hei, Busī, kur tu esi? Nāc taču!

—   Te es esmu, monsieur!— Busī devās pie prinča.

Viņš atrada hercogu skaļi smejamies. — Es smejos par to, manu nabaga Busī, — viņš sauca, — ka tu, patiesību meklēdams, muldi niekus.

—   Nē, velns lai mani parauj, monsieur! Es jums pateicu patiesību.

—  Labi, tad pastāsti man savu mazo stāstu, kamēr mēs esam divatā. Kur tu dzirdēji to, par ko nupat muldēji?

—   Meridoras mežā, monsieur!

Hercogs atkal nobālēja, bet neko neteica.

—  Monsieur, — sacīja Busī, — stāsta, ka ar kaut ko varot jums pakalpot, un mums nekas nebūtu pretī iegūt sev zināmus labumus un atzinību, kādu saņēmis grāfs de Monsoro.

—   Pie velna! Jā, kaut kā var gan man pakalpot, — sacīja hercogs, pavezdams Busī sānis, — un es tev gribu to pastāstīt. Baznīcā es nejauši satiku kādu skaistu dāmu. Zem viņas plīvura es saskatīju sejas vaibstus, kas man atgādināja kādu dāmu, kuru kādreiz neprātīgi mīlēju. Es viņai sekoju, lai pārliecinātos, kur viņa dzīvo. Viņas apteksne ir piekukuļota, un man ir mājas atslēga.

—  Monsieur, liekas, ka līdz šai vietai viss ir kārtībā.

—   Pagaidi! Stāsta, ka viņa esot brīva, bagāta, jauna un skaista, bet ļoti prātīga. Nu tikai vajadzētu noskaidrot, vai kāds cits viņu neiekāro.

—   O, tas ir ļoti sarežģīti, monsieur. Pastāstiet skaidrāk!

—   Tev jānoslēpjas paslēptuvē un man jāpaziņo, kas tas ir par vīru, kas viņu apmeklē.

—   Tātad ir kāds vīrietis?

—   Es baidos, ka ir gan.

—   Vai tas ir mīļākais vai vīrs?

—   Droši vien kāds dedzīgs pielūdzējs.

—  Jo labāk, monsieur. Tas jūsu izredzes divkāršo.

—   Pateicos. Es labprāt gribētu zināt, kas viņš ir.

—   Un jūs man uzdodat to uzzināt?

—  Jā, un ja tu uzņemies šo pakalpojumu…

—   Monsieur, man jums jāpaziņo, ka šis uzdevums man neglaimo un ka es labāk darītu kaut ko citu.

—  Tātad tu atsakies man pakalpot, Busī?

—   Nolādēts! Jūs man pavēlat spiegot, monsieur.

—   Nē, tikai pakalpot draugam. Nedomā, ka es tev uzdodu nieka darbu. Varbūt, ka tev būs jālieto pat zobens.

Busī pakratīja galvu un atbildēja:

—  Monsieur, ir darbi, ko tikai pats var veikt, un arī jums tas jāveic, kaut arī jūs esat princis.

—  Tātad tu atsakies?

—  Jā, monsieur.

—  Lai notiek, — hercogs teica. — Par tavu drosmi es vairs nešaubos, par to es pārliecinājos beidzamajā reizē. Tad es viens stāvēšu sardzē vai arī kopā ar Orilī, kā mēs to jau esam darījuši.

—   Atvainojiet, — ierunājās Busī, it kā kaut ko nojauzdams, — vai arī tad jūs gatavojāties sardzei, kad jums uzbruka minjonieši, kas uzglūnēja man?

—  Jā.

—   Vai jūsu augstība vēl kādreiz bijusi sardzē?

—   Vakar.

—   Un ko monsieur redzēja?

—   Kādu vīrieti, kas apstaigāja visus laukuma stūrus — bez šaubām, lai apskatītos, vai kāds to nenovēro, un tad, laikam mani ieraudzījis, paslēpās durvju iedobumā.

—   Un šis vīrietis bija viens, monsieur?

—  Jā, kādu pusstundu. Tad pie viņa atnāca otrs ar lukturi.

—  A-ā! — Busī izdvesa.

—   Pirmais, kas bija tērpies mētelī, un vīrs ar lukturi sāka sarunāties. Redzēdams, ka viņi nedomā kustēties, es pametu slēptuvi un devos mājās.

—   Vai apnika jau otrajā vakarā?

—  Atzīstos, ka jā. Es neuzdrošinos tai namā ieiet, jo tā var izrādīties īsta slepkavu bedre…

—   Vai jums nebūtu nepatīkami, ja šis liktenis piemeklētu arī kādu jūsu draugu?

—   Bet, ja šis draugs nav princis, kam nav tik daudz naidnieku kā man, un tāpēc var ielaisties Šādā dēkā un pārliecināties, vai tur tiešām draud briesmas, un tad paziņot man!

—   Labi, monsieur, jūsu dedzība mani aizkustina, un, ja jūs dodat man norādījumus un parādat zināmo namu, es šovakar gribu stāvēt sardzē.

—  Tātad tu savu apņemšanos maini?

—  Ak, monsieur, tikai mūsu svētais tēvs Gregors XIII nemaldās. Sakiet, kas man ir jādara?

—   Es tev parādīšu kādas durvis, kuru tuvumā tev jāpaslēpjas, un, kad svešais iet iekšā, uzmanīgi jāseko, lai uzzinātu, kas viņš ir.

—   Labi, bet ja nu viņš durvis aizslēdz?

—  Es jau tev teicu, ka man ir atslēga.

—   Pareizi! Es tik baidos, vai atslēga nav no citām durvīm.

—   Tu nevari apmaldīties. Šīs durvis ved kādā ejā, ejas galā pa kreisi ir kāpnes, tu uzkāpsi divpadsmit kāpienus un atradīsies priekšnamā.

—   Kā jūs, monsieur, to zināt, vēl nekad tai mājā nebūdams?

—   Vai es tev neteicu, ka apteksne ir piekukuļota? Viņa man palīdzēja. Tātad tu esi ar mieru?

—  Vai es jūsu augstībai varu kaut ko atteikt? Jums tikai jānāk man līdzi un jāparāda durvis.

—  Tas nav vajadzīgs. Atgriežoties no medībām, mēs apmetīsim līkumu, mēs izjāsim caur Svētā Antonija vārtiem, un es parādīšu durvis.

—  Lieliski, monsieur, jūsu augstība atļauj man rīkoties, it kā tas notiktu manā labā!

—   Pareizi.

—   Lai notiek, monsieur!

—   Neviena vārda mūsu jaunajiem draugiem!

—  Tad es nebūtu muižnieks.

—   Vai tu nevienu neņemsi līdzi?

—   Zvēru, ka iešu viens!

—    Labi, norunāts. Mēs atgriezīsimies caur Bastīliju. Es tev parādīšu durvis, tu atnāksi man līdzi, es tev iedošu atslēgu… un šovakar…

—   Es visu izpildīšu, monsieur.

Busī un princis atkal nodevās medībām, kuras grāfs de Monsoro laimīgi novadīja līdz beigām. Par to jaunais virsjēgermeistars izpelnījās karaļa un Anžū hercoga atzinību.

—   Monsieur, — grāfs teica, — es jūtos laimīgs, ka esmu izpelnījies jūsu atzinību.

—   Bet tikai neaizmirstiet, monsieur, — hercogs piebilda, — ja jūs to arī turpmāk gribat izpelnīties, tad jums vēl šovakar jāaizbrauc uz Fonteneblo. Parīt karalis grib tur sarīkot medības, un viena diena nav ilgs laiks, lai visu pārlūkotu.

—   Zinu, monsieur; — Monsoro atbildēja. — Mani ceļojuma rati jau ir gatavi. Šonakt es došos ceļā.

## XI Kā Busī atrada ģīmetnes oriģinālu

Četros pēcpusdienā medības beidzās, un ap pieciem, it kā karalis būtu nojautis Anžū hercoga vēlēšanos, viss galms caur Svētā Antonija vārtiem atgriezās Parīzē.

Aizbildinājies ar to, ka viņam tūlīt jāaizceļo, grāfs de Monsoro atvadījās no prinča un kopā ar saviem medību pavadoņiem nogriezās uz Fromento.

Jājot gar Bastīliju, karalis vērsa savu pavadoņu uzmanību uz lepno un drūmo cietokšņa izskatu. Tas bija paņēmiens, kā tiem atgādināt, kas viņiem draud, ja tie kādreiz iedomātos kļūt par viņa ienaidniekiem. Daudzi to nojauta un kļuva pret viņu vēl pazemīgāki.

Pa to laiku Anžū hercogs klusi uzrunāja Busī, kas jāja viņam līdzās:

—  Busī, paskaties pa kreisi, ievēro to koka namu, zem kura kores atrodas mazs kokā griezts Jaunavas tēls, seko ar acīm tai pašā virzienā un noskaiti četrus tālākos namus.

—   Labi, — sacīja Busī.

—  Tas ir piektais, kas atrodas tieši iepretim Katrīnas ielai.

—   Redzu, monsieur.

Kad viņi bija nonākuši Anžū hercoga pilī, princis tiešām iedeva Busī norādītās mājas atslēgu un vēlreiz atgādināja būt teicamam sargam. Busī to apsolīja un atgriezās mājās.

—   Nu? — viņš jautāja Remi.

—   Es gribēju jautāt to pašu, monsieur.

—   Vai tu neko neatradi?

—   Māja nav atrodama ne dienā, ne nakti. Es šaubos starp pieciem vai seSiem namiem, kas visi ir līdzīgi cits citam.

—  Tad es esmu bijis daudz laimīgāks par tevi, manu mīļo Oduīn.

—   Kā tā, gaišība? Vai tad jūs arī meklējāt?

—   Nē, es tikai jāju pa to ielu.

—   Un jūs to māju pazināt?

—   Mans mīļais draugs, Dievam ir dažādi ceļi un līdzekļi.

—  Tātad jūs esat pārliecināts?

—  Tā es nevaru teikt, bet es ticu.

—Un kad es uzzināšu, vai jums ir laimējies un vai jūs esat atradis meklēto?

—   Rit no rīta agri.

—   Vai es jūs nevaru pavadīt?

—   Nekādā ziņā, mīļais Remī!

—   Vismaz esiet uzmanīgs, gaišība!

—   Gan jau būs labi, — Busī atbildēja.

Astoņos vakarā Busī apbruņojās un lika viņu nestuvēs aiznest līdz Svētā Paula ielas galam. Viņš uzmeklēja norādīto namu, un kad pulkstenis nosita deviņi, iespiedās kādā tumšā ielas stūrī.

Bija pagājušas apmēram desmit minūtes, kad viņš tumsā ieraudzīja caur Bastīlijas vārtiem iejājam divus jātniekus. Pie Torņa pils viņi apstājās. Viens jātnieks nokāpa no zirga, pasvieda pavadu otrajam, droši vien kalpam, nolūkojās tam pakaļ, līdz, pa to pašu ceļu aizjādams, kalps ar abiem zirgiem pazuda tumsā, un tad devās uz durvīm, kuru apsardze bija uzticēta Busī.

Dažus soļus no nama svešais apmeta lielu līkumu, it kā pārbaudīdams apkārtni. Būdams pārliecināts, ka neviens viņu neredz, vīrs tuvojās durvīm un pazuda tajās.

Busī dzirdēja durvju čīkstoņu. Pēc tam tās atkal tika aizslēgtas.

Mirkli viņš nogaidīja, baidīdamies, ka noslēpumainais nācējs būtu varējis palikt pie durvju lodziņa, lai novērotu. Pēc dažām minūtēm viņš iznāca uz ielas, atvēra durvis un klusām tās aizslēdza.

Tad viņš pagriezās. Lodziņš durvis tiešām atradās viņa acu augstumā, un katrā ziņā viņš caur to bija varējis Kvēlu novērot.

Ejas sienas taustīdams, viņš lēni devās uz priekšu un galā pa kreisi atrada kāpņu pirmo pakāpienu.

Šeit viņš apstājās divu iemeslu dēļ: uztraukumā viņa kājas briesmīgi trīcēja, un tad viņš dzirdēja, ka vīrieša balss saka:

—   Ģertrūd, piesakiet mani kundzei! Tas esmu es. Es gribu tikt iekšā.

Šī prasība bija tik noteikta, ka tas, kam vārdi bija domāti, nedrīkstēja vilcināties. Mirkli vēlāk Busī dzirdēja, ka apteksne atbild: — Ejiet salonā, monsieur! Kundze tūlīt nāks.

Tad viņš dzirdēja, ka aizveras kādas durvis.

Busī nekavējoties uzkāpa divpadsmit pakāpienus un atradās gaitenī. Elpu aizturējis un rokas izstiepis, viņš paspēra dažus soļus. Viņš uzgrūdās kādām durvīm, devās tālāk, atrada otras durvis, meklēja un sataustīja atslēgu, pagrieza to, drebēdams kā apšu lapa, atslēdza un atvēra durvis.

Istabā valdīja akla tumsa, izņemot vienu daļu, kuru pa sāndurvju spraugu apspīdēja gaisma salonā. Šis gaismas stars drīz vien jauneklim palīdzēja atpazīt kādreiz jau redzētos aizkarus, tapetes un griestus.

Busī dzīslās iekvēlojās jaunas trīsas, kad viņš pieskārās gultai un juta ap sevi plūstam dārgas smaržas, kuras vienmēr dvesmo no jaunas skaistas sievietes guļasvietas.

Busī ietinās kādā aizkarā un klausījās.

Blakusistabā atskanēja spēcīgi vīrieša soļi. Bieži vien viņš apstājās un caur zobiem norūca:

—  Nu, vai viņa beidzot nāks?

Tad atvērās kādas salona durvis, kas, liekas, atradās iepretim tagad mazliet pievērtajām durvīm. Grīdsega nošvīk^tēja zem vieglajiem soļiem, zīda kleitas čaukstoņa maigi skāra Busī ausis, un jauneklis saklausīja sievietes balsi, kas ar neizsakāmu baiļu un nicināšanas pieskaņu jautāja:

—  Te es esmu, monsieur, ko jūs atkal vēlaties?

— Ak, ja šis vīrs ir mīļākais, tad es viņas vīram vēlu laimes, — nodomāja Busī, aizkarā slēpdamies.

—  Madame, — sacīja vīrietis, kuru tik vēsi uzņēma, — man ir tas gods paziņot, ka rīt man jāaizbrauc uz Fonteneblo, bet šonakt es palikšu pie jums.

—  Vai jūs nesat man kādas ziņas par manu tēvu? — sieviete vaicāja.

—  Madame, uzklausiet mani!

—  Monsieur, jūs taču zināt mūsu norunu. Kad es piekritu kļūt par jūsu sievu, tad tas notika ar vienu noteikumu, ka rnans tēvs no jauna atgriezīsies Parīzē vai es to atkal uzmeklēšu.

—   Kundze, kad es atgriezīšos no Fonteneblo, mēs aizceļosim, bet pagaidām…

—  Ak, monsieur, neslēdziet durvis, viss velti. Es nevienu nakti, nevienu vienīgu nakti nepalikšu ar jums zem viena jumta, pirms neko neuzzināšu par sava tēva likteni.

Viņa pasvilpa ar sudraba svilpīti, kas atsauca kalponi — lielu, spēcīgu meiču, kas, liekas, šo zīmi vien bija gaidījusi.

—  Ģertrūd, — dāma teica, — tu neiesi gulēt un paliksi manā tuvumā!

Neko neatbildējusi, kalpone izgāja pa tām pašām durvīm, pa kurām bija

ienākusi.

Busī klusām mēģināja pielīst pie durvīm, taču mirklī, kad viņa skatiens vēroja spraugu, grīda zem viņa kājām mazliet iečīkstējās. Dāma pagriezās: tas bija ģīmetnes oriģināls, viņa sapņu tēls. Un vīrietis bija grāfs de Monsoro.

—  Ak! — Busī pie sevis noteicā. — Baltais zirgs… nolaupītā dāma… Es droši vien dzirdēšu dīvainu stāstu.

Viņš noslaucīja seju, kas pēkšņi bija nosvīdusi.

Busī redzēja, ka abi ir ļoti bāli, uztraukti un nepacietīgi.

—   Madame, — grāfs de Monsoro beidzot sacīja, — nedomājat ilgi tēlot vajātu sievieti, nezin kādu upuri! Jūs esat Parīzē, jūs esat manā mājā, vēl vairāk — tagad jūs esat grāfiene Monsoro, mana sieva.

—  Ja es esmu jūsu sieva, kāpēc jūs vilcināties aizvest mani pie mana tēva, kāpēc jūs mani slēpjat no ļaužu acīm?

—   Vai jūs aizmirsāt Anžū hercogu, madame?

—  Jūs apgalvojāt: ja es būšu jūsu sieva, man no viņa vairs nebūs jābaidās.

—   Man vēl tomēr jāuzmanās un jāizmanto daži drošības līdzekļi.

—  Labi. Tad izmantojiet šos drošības līdzekļus un atgriezieties pie manis, kad viss būs kārtībā.

—  Diāna, — sacīja grāfs, kurā auga dusmas, — Diāna, nerotaļājieties ar laulības svētumu. Uzklausiet manu padomu.

—    Izgaisiniet manas šaubas pret laulāto draugu, un es cienīšu mūsu laulību.

—  Man liekas, ka ar to, kā esmu pret jums izturējies, es gan būtu nopelnījis jūsu uzticību.

—   Monsieur, es domāju, ka jūs to nedarījāt tikai manu interešu dēļ vai arī jums palīdzēja gadījums.

—   O, tas nu ir par daudz! — grāfs iesaucās. — Es esmu savā mājā, jūs esat mana sieva, un, kaut jums pati elle palīdzētu, vēl šonakt jūs būsit mana!

—  Redziet, — viņa sacīja, izvilkdama dunci, kas bija aizbāzts aiz jostas,— tā es jums atbildēšu!

Un viņa metās istabā, kurā atradās Busī, aizslēdza durvis un aizgrūda divkāršus aizbīdņus. Kamēr Monsoro lādējās un ar dūrēm dauzīja durvis,

vina sauca: >

—   Ja jūs kaut vismazāko skaidiņu no šīm durvīm atplēsīsit, jūs mani pazīstat, monsieur, jūs mani atradīsit mirušu.

—  Ak, neraizējieties, madame, — sacīja Busī, Diānu apskaudams, — gan jums atradīsies aizstāvis.

Diāna gribēja iekliegties, bet viņa saprata, ka lielākās briesmas tai draud no viņas vīra. Drudžaini trīcēdama, viņa palika klusa un nekustējās.

Grāfs de Monsoro spēcīgi spārdīja durvis ar kājām, droši vien būdams pārliecināts, ka Diāna ir savus draudus īstenojusi, bet drīz vien viņš tomēr atstāja salonu, strauji aizcirzdams durvis. Tad varēja dzirdēt, ka viņa soļi ejā attālinās un apklust uz kāpnēm.

—   Bet jūs, monsieur, — sacīja Diāna, atraisīdamās no Busī skavām un dažus soļus atkāpdamās, — kas jūs esat un kā jūs šeit iekļuvāt?

—   Madame, — atbildēja Busī, atkal atvērdams durvis un nokrizdams Diānas priekšā ceļos — es esmu vīrs, kam jūs izglābāt dzīvību. Kā gan jūs varat domāt, ka es būtu atnācis, nekrietnu nolūku vadīts?

Gaismas šaltī, kas apspīdēja jaunekļa skaisto seju, Diāna viņu beidzot pazina.

—   Ak, tas esat jūs, monsieur! — viņa iesaucās, rokas sasizdama. — Jūs šeit gaidījāt, jūs visu dzirdējāt?

—   Ak, jā, madame.

—   Bet kas jūs esat? Kā jūs sauc, monsieur?

—  Madame, es esmu Luī Klermons, grāfs Busī.

—   Busī, jūs esat drošsirdīgais Busī! — Diāna gluži neviltoti iesaucās, nemaz nenojauzdama, kādu prieku šis sauciens sagādā jaunekļa sirdij. — Ak, Ģertrūd, — viņa turpināja, griezdamās pie savas kalpones, kas, dzirdēdama savu pavēlnicci ar kādu sarunājamies, atskrēja gluži pārbijusies. — Ģertrūd, tagad man vairs nav jābaidās… No šā mirkļa manu godu aizsargās augstsirdīgākais un slavenākais muižnieks Francijā.

Tad viņa sniedza Busī roku un teica:

—   Piecelieties, monsieur, es zinu, kas jūs esat. Tagad jums jāzina, kas es esmu.

## XII Meridoras Diāna

No savas laimes pavisam apmulsis, Busī piecēlās un kopā ar Diānu iegāja salonā, ko grāfs de Monsoro nesen bija atstājis.

Izbrīnā viņš vērās Diānā, jo viņš nevarēja iedomāties, ka dāma, kuru viņš meklēja, varētu būt līdzīga viņa sapņu tčiam, bet tagad patiesība pārspēja visu viņa iedomu daudzkrāsainību.

Diāna varēja būt astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu veca, viņa bija pašā jaunības un daiļuma krāšņumā, kas viņai piešķīra puķes burvīgumu, augļa saldumu. Diāna jutās pārsteigta un nevarēja liegt Busī viņu apbrīnot.

Beidzot viņa saprata, ka daudzsološais klusums ir jāpārtrauc.

—   Monsieur, —viņa teica, —jūs man atbildējāt uz vienu jautājumu, bet uz pārējiem — ne. Es jums vaicāju, kas jūs esat, un jūs atbildējāt. Bet es jums vēl vaicāju, kā jūs šeit iekļuvāt, un par to jūs neko neatbildējāt.

—  Madame, — sacīja Busī, — dažos vārdos, kurus izteica grāfs de Monsoro, es nojautu, ka manas klātbūtnes iemesls ir ciešā sakarā ar stāstu, ko jūs apsolījāt man pastāstīt. Vai jūs pati to man tūlīt nepastāstīsit, lai es zinātu, kas esat jūs?

—   Ak, grāf, es jums gribu visu izstāstīt, — Diāna atbildēja. — Ar jūsu vārdu pietiek, lai man izgaistu visas šaubas, jo es zinu, ka šis vārds pieder drošsirdīgam, taisnīgam un godīgam vīram, kam var uzticēties.

Busī palocījās.

—   No tā, ko jūs dzirdējāt, — Diāna sacīja, — jūs varējār saprast, ka es esmu barona Meridora meita, Anžū vecākās un cienījamākās cilts vārda mantiniece.

—  Reiz bija barons Meridors, — piebilda Busī, — kas brīvprātīgi steidzās uz Spāniju pie sava sagūstītā karaļa un pameta to vienīgi tādēļ, lai Francijā savāktu viņam izpirkšanas maksu.

—  Tas bija mans tēvs. Atgriezies no Spānijas, viņš apprecējās. Divi pirmie bērni, divi dēli, nomira. Tās viņam bija lielākās sāpes, jo viņš bija zaudējis cerības piedzīvot vēl kādu mantinieku. Drīz vien nomira karalis, un barona sāpes pārvērtās izmisumā. Dažus gadus vēlāk viņš atstāja galmu un ar savu laulāto draudzeni noslēdzās Meridoras vientulībā. Tad kā par brīnumu desmit gadus pēc brāļu nāves piedzimu es. Pēc tam visa barona mīla tika veltīta man. Viņa pieķeršanās bija nevis maigums, bet gan dievināšana. Trīs gadu vecumā es zaudēju savu māti. Tās manam tēvam bija jaunas ciešanas. Es biju pārāk jauna, lai saprastu savu zaudējumu, es nerimu smieties, un mani smiekli tēvam lika kaut cik aizmirst manas mātes nāvi. Es augu un attīstījos viņa acu priekšā. Nabaga tēvam es biju viss, un viņš — tāpat man. Es sagaidīju sešpadsmito dzimšanas dienu, nemaz nejuzdama, ka bez maniem jēriem, pāviem, gulbjiem un baložiem vēl ir arī cita pasaule, nemaz nedomādama, ka šī dzīve reiz beigsies, turklāt vēl pret manu gribu.

Meridoras pili apņēma lieli meži, kuri piederēja Anžū hercogam un kuros mita brieži un stirnas. Kustoņus neviens nevajāja, un tie bija kļuvuši ļoti droši. Es viņus visus pazinu, un daži pie manas balss tā bija pieraduši, ka nekavējoties atskrēja, tiklīdz es pasaucu. Sevišķi kāda briežu mātīte. Mana mīlule, mans dārgums, Dafne, mana Dafne, kas ēda no manas rokas!

Kādu pavasari es viņu neredzēju veselu mēnesi. Es uzskatīju, ka tā ir pazudusi un apraudāju kā draudzeni. Bet tad es viņu pēkšņi atkal ieraudzīju ar diviem briedēniem. Sākumā viņi mazliet baidījās, bet redzēdami, kā es apmīļoju viņu māti, tie saprata, ka nav ko baidīties.

Tai laikā izplātījās baumas, ka Anžū hercoga sūtīšot uz provinces pilsētu valdnieka vietnieku. Pēc dažām dienām uzzinājām, ka šis valdnieka vietnieks ir grāfs Monsoro.

Kāpēc man šis vārds aizskāra sirdi, kad es dzirdēju to pieminam? Es šo sāpīgo izjūtu izskaidroju kā nojausmu.

Pagāja astoņas dienas. Par grāfu Monsoro stāstīja daudz ko. Kādu ritu mežos atskanēja ragu skaņas un suņu riešana. Es pieskrēju pie parka sētas un pie tās nonācu tieši tai laikā, kad garām zibenīgi aizskrēja Dafne, ko vajāja kāds medību suns. Viņas abi telēni skrēja blakus.

Mirkli vēlāk uz zirga, kas, šķiet, bija spārnots, Dafnei sekoja kāds virs kā rēgaina parādība. Tas bija grāfs Monsoro.

Es gribēju iekliegties, es gribēju lūgt apžēlot manu mīluli, bet viņš manu balsi nedzirdēja vai ari nelikās dzirdam — tā viņu saistīja medību drudzis.

Nedomādama, ka mana prombūtne varētu tēvu uztraukt, es devos tajā virzienā, kurā attālinājās medības. Es cerēju, ka satikšu grāfu vai viņa ļaudis, lai lūgtu pārtraukt vajāšanu, kas man plosīja sirdi.

Tā es skrēju kādu pusstundu, nemaz nezinādama, kurp dodos. Jau sen es vairs neredzēju briežu mātīti, suni un mednieku. Drīz vien es vairs nedzirdēju arī riešanu. Es noslīgu uz kāda celma un sāku raudāt. Te es nogulēju stundas ceturksni, kad man šķita, ka tālumā atkal ir dzirdams medību troksnis. Drīz vien troksnis kļuva tik stiprs, ka es nešaubījos — no jauna ieraudzīšu mednieku. Es piecēlos un steidzos uz to pusi, no kurienes atskanēja medību kņada.

Kādā laukumiņā es tiešām ieraudzīju nogurušo Dafni. Tagad viņai līdzās bija tikai viens teļš. Otrs acīmredzot bija piekusis, un suņi to droši vien bija saplosījuši.

Dafne izskatījās ļoti vārga. Attālums starp viņu un suni bija mazliet lielāks nekā pirmajā reizē. Viņa skrēja līkumodama un, kad skrēja man garām, žēli iekliedzās.

Arī šoreiz es velti pūlējos pievērst sev vērību. Grāfs Monsoro citu neko neredzēja, tikai zvēru, kuru viņš vajāja. Viņš jāja vēl ātrāk nekā iepriekš, briesmīgi pūzdams mežragu.

Aiz viņa vairāki mednieki dzina suņus. Šī kņada aiztrauca garām kā vētra, pazuda meža biezoknī un noklusa tālumā.

Mani māca izmisums. Ja es būtu atradusies kaut piecdesmit soļus tuvāk nogāzei, viņš mani būtu ieraudzījis, un manas lūgšanas būtu izglābušas nabaga kustoņa dzīvību.

Šīs domas atdzīvināja manu drosmi. Mednieki varēja parādīties vēl trešo reizi. Es devos pa kādu skaistiem kokiem apstādītu ceļu, jo es zināju, ka tas ved uz Božē pili. Šī pils, kas piederēja Anžū hercogam, atradās apmēram trīs stundu gājiena attālumā no mana tēva pils. Pēc mirkļa es to pamanīju un tikai tad iedomājos, ka esmu kājām nogājusi trīs stundas un ka es viena atrodos tālu no Meridoras pils.

Mani pārņēma neskaidras bailes, un tikai tai brīdi nojautu, cik nepārdomātā un vieglprātīgā pasākumā piedalos. Es devos gar dīķa malu, gribēdama pazīstamajam dārzniekam, spēcīgam vīram, lūgt pārvest mani mājās. Bet tad es atkal izdzirdu medību kņadu. Es apstājos un sāku klausīties. Troksnis tuvojās. Es visu aizmirsu. Gandrīz tai pašā mirklī dīķa otrā malā no meža izlēca briežu māte, bet vajātājs bija jau tik tuvu, ka viņam noteikti vajadzēja Dafni uzveikt. Ieraudzījusi ūdeni, Dafne, šķiet, atguva spēkus. Viņa bija viena, ari otrs teļš acīmredzot bija beigts. Dzīvnieks ievilka nāsīs gaisu un metās dīķī, it kā gribēdams nākt pie manis. Sākumā Dafne peldēja ātri, un likās, ka ir atguvusi spēkus, bet pamazām viņa nogura, pa to laiku suņu drosme, paredzot medību labo iznākumu, divkāršojās. Drīz vien niknie suņi viņu tiešām panāca. Šai brīdi mežmalā parādījās grāfs Monsoro, piejāja pie dīķa un nolēca no zirga. Es iesaucos: «Žēlastību!» Likās, ka viņš ir mani pamanījis, un es kliedzu vēlreiz un vēl spēcīgāk. Viņš mani dzirdēja, jo pavicināja cepuri. Tad es redzēju, ka viņš ielec kādā laiviņā un ātri pieairē pie briežu mātes, kas cīnījās ar suņiem. Es nešaubījos, ka grāfs Monsoro steidzās tādēļ, lai glābtu nabaga kustoni. Pēkšņi es redzēju, ka viņš izvelk mednieka dunci. Saules stars iezaigojās uz naža asmeņa un atkal pazuda. Duncis bija ietriecies nabaga Dafnes kaklā. Izšļācās asinis, krāsodamas dīķa ūdeni. Briežu māte izgrūda bezgala žēlu kliedzienu, mēģināja izslieties taisni un tad nokrita nedzīva.

Arī es skaļi un sāpīgi iekliedzos un bezsamaņā nokritu dīķamalā.

Kad es atkal atjēdzos, es gulēju kādā Božē pils istabā, un mans tēvs raudāja pie manas gultas.

Tā kā mana slimība bija tikai nervu uztraukuma sekas, es jau otrā dienā varēju atgriezties Meridorā.

Ceturtajā dienā tēvs man pastāstīja, ka visu laiku, kamēr es esot jutusies nevesela, grāfs Monsoro par mani apjautājies.

Grāfs esot izmisis, kad uzzinājis, ka viņš pret savu gribu ir manu bēdu cēlonis, un bija lūdzis atļaut manā priekšā atvainoties, apgalvodams, ka viņš nebūs laimīgs, pirms nebūs dzirdējis manus piedošanas vārdus.

Būtu bijis smieklīgi viņu atraidīt, un es paklausīju, kaut gan sirds tam nepiekrita.

Grāfs tēloja izmisušo un vai divdesmit reižu zvērēja pie sava goda — ja tikai viņš būtu zinājis, ka man ir kaut kāds sakars ar viņa upuri, tad viņš to būtu saudzējis un būtu juties laimīgs, tā izdarīdams. Viņa apgalvojumi mani neietekmēja, un grāfs aizgāja, neizgaisinājis sāpīgo sajūtu manā sirdī.

Aiziedams viņš lūdza manam tēvam atļauju mūs kādreiz atkal apmeklēt. Viņš bija dzimis Spānijā un dzīvojis Madridē, un labprāt stāstīja par šo zemi. Grāfs bija no labas cilts, provinces pārvaldnieks un Anžū hercoga mīlulis. Manam tēvam nebija nekāda iemesla viņa lūgumu noraidīt, tāpēc arī viņš atļāva.

Ak vai, kopš tā brīža manai laimei, vismaz manam mieram, bija beigas. Drīz vien ievēroju, ka es uz grāfu esmu atstājusi iespaidu. Sākumā viņš ieradās tikai reizi nedēļā, tad divreiz un beidzot — katru dienu. Manam tēvam grāfs patika, jo pret viņu tas izturējās ļoti godbijīgi. Arī es neuzdrošinājos žēloties. Par ko tad es būtu žēlojusies? Pret mani grāfs bija pieklājīgs kā pret līgavu, gandrīz vai kā pret māsu.

Kādurīt tēvs ienāca manā istabā nopietnāks nekā parasti, un tomēr aiz viņa nopietnības slēpās kaut kas līksms.

«Mans bērns,» viņš teica, «tu man reiz apgalvoji, ka tu būtu laimīga, ja vienmēr varētu palikt pie manis.»

«Ak, tēvs,» es iesaucos, « jūs zināt, ka tā ir mana karstākā vēlēšanās!»

«Nu, mana meita,» viņš turpināja, noliekdamies, lai noskūpstītu man pieri, «tagad, lai šo vēlēšanos izpildītu, viss ir atkarīgs vienīgi no tevis.»

Es sapratu, ko viņš grib teikt, un tik briesmīgi nobālēju, ka viņš apstājās, pirms viņa lūpas bija skārušas manu pieri.

«Diāna, mans bērns!» viņš iesaucās. «Mans Dievs, kas tev kait?»

«Grāfs Monsoro, vai ne?» es stomījos.

«Nu?» viņš izbrīnā jautāja.

«Ak, nekad, tēvs, ja jūs jūtat pret savu meitu līdzcietību, nekad!»

«Diāna, mana mīļā,» viņš teica, «es nejūtu pret tevi līdzcietību, es tevi dievinu, tu jau to zini. Es tev dodu astoņas dienas pārdomām, un ja tu pēc astoņām dienām…»

«Ak, nē, nē!» es saucu. «Viss velti! Ne astoņas dienas, ne divdesmit četras stundas, nevienu minūti. Nē, nē, nē, nē!»

Un es izplūdu asarās.

Mans tēvs mani lūdzās. Viņš vēl nekad nebija redzējis mani raudam. Viņš paņēma mani uz rokām un nomierināja ar diviem vārdiem, dodams savu godavārdu, ka par šīm laulībām vairs nekad nerunās.

Tiešām — pagāja vesels mēnesis un es grāfu Monsoro ne redzēju, ne dzirdēju. Kādu rītu mēs saņēmām ielūgumu piedalīties lielos svētkos, ko grāfs de Monsoro rīkoja par godu karaļa brālim Anžū hercogam. Svētki notika Angeras pili.

Vēstulei bija pievienots prinča personīgs aicinājums, kurā tas rakstīja, ka atceroties: esot manu tēvu kādreiz redzējis karaļa Indriķa galmā un ka viņš būtu priecīgs to atkal redzēt.

Mana doma bija — lūgt tēvu aicinājumu nepieņemt, un es arī būtu to pieprasījusi, ja lūdzējs būtu tikai grāfs Monsoro. Bet tur bija iejaukts arī princis, un tēvs baidījās, ka viņa augstība varētu apvainoties. Un tā mēs devāmies uz svētkiem. Grāfs Monsoro mūs sagaidīja tā, it kā nekas starp mums nebūtu atgadījies. Viņa izturēšanās pret mani nebija ne vienaldzīga, ne piespiesta. Viņa atsaucība pret mani nebija citāda kā pret pārējām dāmām, un es jutos laimīga, ka paliku neievērota.

Anžū hercogs izturējās tieši pretēji. Tiklīdz viņš mani ieraudzīja, viņš no manis vairs nenovērsa savu skatienu. Es lūdzu tēvam doties mājās, un mēs pirmie atstājām balli.

Trīs dienas vēlāk grāfs Monsoro ieradās Meridorā. Es viņu ieraudzīju pils alejā un paslēpos savā istabā.

Es baidījos, ka tēvs mani nesauc, bet tas nenotika. Pēc pusstundas es redzēju, kā grāfs aiziet, nemaz nemēģinādams mani satikt. Arī tēvs par to neko nerunāja. Es tikai ievēroju, ka pēc valdnieka vietnieka apmeklējuma viņš bija kļuvis drūmāks nekā parasti.

Pagāja vēl dažas dienas. Es atgriezos no pastaigas pils apkārtnē, kad kalps skrēja pretim un ziņoja, ka pie tēva esot grāfs Monsoro. Barons bija atkārtoti par mani apjautājies un satraukti vaicājis, kur es esot aizgājusi. Viņš ari bija pavēlējis: tiklīdz es esmu atgriezusies, lai viņam tūlīt par to ziņo.

Drīz vien manā istabā iesteidzās tēvs.

«Mans bērns,» viņš teica, «kāda iemesla dēļ, kas tev nav jāzina, man dažas dienas no tevis jāšķiras. Nejautā man neko, tikai domā, ka šim iemeslam jābūt ļoti svarīgam, kas mani piespiež tevi neredzēt nedēļu, divas nedēļas, varbūt arī mēnesi.»

Es drebēju, kaut gan nemaz nenojautu, kādas briesmas man draudēja. Bet grāfa de Monsoro divi apmeklējumi man neko labu nesolīja.

«Un kur es palikšu, tēvs?» es jautāju.

«Ludas pilī, pie manas māsas, kur tu varēsi paslēpties no visu acīm. Tu tur ieradīsies naktī.»

«Vai jūs mani pavadīsit?»

«Nē, man jāpaliek šeit, lai novērstu aizdomas. Pat pils ļaudis nedrīkst zināt, kurp tu dosies.»

«Bet kas tad mani aizvedīs?»

«Divi vīri, uz kuriem es varu paļauties.»

«Ak, mans Dievs, mans tēvs!»

Barons mani noskūpstīja un teica:

«Mans bērns, tā tam ir jābūt!»

Es ļoti labi pazinu tēva mīlu pret mani. Tāpēc nespēju vēl vairāk uzstāt un pieprasīt sīkākus paskaidrojumus. Vēl tikai norunājām, ka manas aukles meita Ģertrūde mani pavadīs.

Aiziedams tēvs vienīgi pateica, lai es sagatavojoties.

Vakarā pulksten astoņos bija ļoti tumšs un ļoti auksts, jo tās bija visīsākās ziemas dienas. Precīzi astoņos es devos lejā pie tēva. Mēs klusi nokāpām pa trepēm un izgājām caur dārzu, viņš pats atvēra mazos vārtiņus, kas veda uz mežu, un te mūs gaidīja nestuves un divi vīri. Mans tēvs ar viņiem ilgi sarunājās. Tad es iesēdos nestuvēs, Ģertrūde novietojās man blakus. Barons mani pēdējo reizi apskāva, un mēs devāmies ceļā.

Es nezināju, kādas briesmas man draudēja un kāpēc bija jāatstāj Meridoras pils. Es jautāju Ģertrūdei, bet arī viņa neko nezināja. Pavadoņus neuzdrošinājos uzrunāt, jo es viņus nepazinu. Klusēdami mēs devāmies uz priekšu. Pēc dažām stundām, neraugoties uz manu nemieru, es, nestuvēm vienmērīgi šūpojoties, sāku jau aizsnausties, kad Ģertrūde satvēra manu roku, un es pamodos.

«Ak, jaunkundz,» nabaga meitene iesaucās, «kas ar mums notiek!»

Es pabāzu galvu caur aizkaru. Mūs ielenca seši jātnieki, kuru sejas sedza maskas. Mūsu ļaudis, kas bija gribējuši aizstāvēties, bija atbruņoti un sasieti.

Es biju pārāk pārbijusies, lai sauktu palīgā. Un kas gan mūsu kliedzienus būtu dzirdējis?

Kāds jātnieks, kas, šķiet, bija maskoto vīru vadonis, pienāca pie nestuvēm.

«Nomierinieties, jaunkundz,» viņš sacīja,« ar jums nekas ļauns nenotiks! Bet jums vajadzēs mums sekot.»

«Kurp?»

«Uz kādu vietu, kur jums ne no kā nebūs jābaidās, bet kur jūs jutīsities kā karaliene.»

Šis apgalvojums mani izbiedēja vēl vairāk nekā draudi.

«Ak, mans tēvs, mans tēvs!» es nomurmināju.

«Jaunkundz,» Ģertrūde pavisam klusi teica, «es pazīstu apkārtni, es esmu jums padevīga, es esmu stipra, mums draud liela nelaime, ja mums neizdosies izbēgt.»

Šis manas nabaga kalpones apgalvojums mani nemaz neiepriecināja. Bet līdzjūtība ir laba lieta, un es atkal mazliet atguvu spēkus.

«Dariet ar mums, ko vēlaties, mani kungi,» es atbildēju. «Mēs esam divas vājas sievietes un nevaram pretoties.»

Viens no jātniekiem nokāpa no zirga, ieņēma mūsu vadoņa vietu un pavēlēja nest mūsu nestuves citā virzienā.

Uztrauktā Diāna uz mirkli apklusa. Un, kamēr Busī ar sakrustotām rokām un elpu aizturējis klausījās, viņa turpināja:

— Tā mēs soļojām apmēram trīs stundas, tad nestuves apstājās. Es dzirdēju, ka nočīkst kādi vārti. Bija dzirdama saruna, tad nestuves atkal turpināja gaitu. Likās, ka gājiens devās pāri tiltam. Es nebiju maldījusies. Ātri paskatījos caur aizkaru: mēs atradāmies kādas pils pagalmā.

Kas tā bija par pili? To nepazinu ne es, ne Ģertrūde. Ceļā mēs gan mēģinājām kaut ko ievērot, bet mēs neko citu neredzējām kā vienīgi bezgalīgu mežu. Mēs nolēmām, ka mūsu gūstītāji devušies pa nevajadzīgu un iepriekš iecerētu apkārtceļu, lai mūs mulsinātu.

Mūsu nestuvju durvis atvērās, un tas pats vīrietis, ar kuru es jau biju sarunājusies, aicināja mūs izkāpt.

Es klusēdama paklausīju. Divi vīri, kas droši vien bija pils ļaudis, mūs sagaidīja ar lāpām. Mūsu sagūstīšana bija briesmīga sazvērestība, ko īstenoja ļoti uzmanīgi. Mēs gājām līdzi vīriem ar lāpām. Viņi mūs ieveda krāšņi iekārtotā guļamistabā. Mūs gaidīja bagātīgi klāts galds.

«Jūs esat mājās, madame,» sacīja vīrietis, kas mani jau divas reizes bija uzrunājis, «un tā kā kalpone jums ir nepieciešama, jūs varat paturēt savējo. Viņas istaba atrodas blakus jūsējai.»

Mēs ar Ģertūdi priecīgi saskatījāmies.

«Ja jūs gribat kādu pasaukt,» maskotais vīrs teica, «piedauziet ar šo āmuru pie durvīm, un sargs, kas atrodas priekšistabā, nekavējoties izpildīs jūsu pavēli.»

Šī lielā uzmanība liecināja par stipru apsardzi. Maskotais vīrs palocījās un aizgāja. Mēs dzirdējām, ka divreiz tika aizslēgtas durvis. Mēs ar Ģertrūdi bijām vienas. Mirkli mēs palikām kā sastingušas un aplūkojām viena otru to divu svečturu gaismā, kas apgaismoja klāto vakariņu galdu. Ģertrūde gribēja sākt runāt, bet es devu viņai zīmi klusēt — kāds mūs varēja no-' klausīties.

Mēs pārbaudījām durvis un noskaidrojām, ka tās ir aizslēgtas. Logi gan bija bez spraišļiem, bet mūsos pamodusies cerība tūlīt izgaisa, kad mēs ieraudzījām, ka māja šai pusē pieslejas ezeram. Es tūlīt sapratu, ka mēs atrodamies Božē pilī, Božē pilī, kas piederēja Anžū hercogam.

Tagad es visu sapratu.

Drūmā priekā es skatījos uz ezeru. Tas bija pēdējais līdzeklis pret varas darbiem, pēdējais glābiņš no kauna.

Mēs nolaidām aizkarus. Es apgūlos nenoģērbusies, Ģertrūde apsēdās atzveltnes krēslā un aizmiga pie manām kājām.

Baismīgo baiļu mākta, es šai naktī pamodos reizes divdesmit. Taču es neko ļaunu nenojautu. Pilī visi mierīgi gulēja vai vismaz izlikās, ka guļ. Nekāds cits troksnis, vienīgi purvu putnu brēcieni pārtrauca nakts klusumu.

Ap deviņiem no rīta pie mūsu durvīm pieklauvēja. Es iegāju Ģertrūdes istabā un pateicu, lai viņa atver.

Caur durvju aizkaru es redzēju klauvētāju. Tas bija vakarējais kalps. Viņš noņēma ēdienus, ko mēs nebijām aizskārušas, un uzlika brokastis. Ģertrūde viņam kaut ko vaicāja, bet viņš neatbildēja un atkal aizgāja.

Es atgriezos savā istabā. Mūsu atrašanās Božē pilī un mums parādītā uzmanība man visu izskaidroja. Anžū hercogs redzēja mani svētkos Angerā, viņš bija manī iemīlējies. Par to bija paziņots manam tēvam, kurš gribēja izvairīties no vajāšanas, kuras iemesls es būtu bijusi. Tāpēc mani izveda prom no Meridoras. Taču kāds neuzticīgs kalps vai nejaušība to atklāja, un es kritu tā vīra rokās, no kura gribēju izvairīties.

Ģertrūdes pielūgta, es izdzēru tasi piena un apēdu vienu maizīti.

Rīts pagāja neprātīgās pārdomās par bēgšanu.

Tai rītā mūs neviens netraucēja. Mums pasniedza pusdienas. Aiz vārguma es vairs nevarēju nostāvēt un apsēdos piegaida, kur Ģertrūde mani apkalpoja. Sargs, kas bija ienesis ēdienu, nekavējoties bija aizgājis. Pārlauzusi maizi, es pēkšņi atradu zīmīti. Es to steidzīgi atlocīju. Tur bija tikai šādi vārdi: «Kāds draugs jūs uzmana. Rīt jūs par viņu un jūsu tēvu saņemsit tuvākas ziņas.»

Mans prieks bija bezgalīgs. Sirds draudēja pārplīst krūtīs. Es parādīju zīmīti Ģertrūdei. Pēcpusdiena pagāja gaidās un cerībās.

Otro nakti aizvadījām tikpat mierīgi kā pirmo. Pienāca ilgotā brokastu stunda, kad es nešaubījos, ka savā maizē atkal atradīšu zīmīti. Es nebiju maldījusies. Zīmīte vēstīja: «Cilvēks, kas jūs aizveda, šovakar pulksten desmitos ieradīsies Božē pilī, bet draugs, kas jūs apsargā, deviņos atradīsies zem jūsu logiem ar jūsu tēva vēstuli, bez kuras jūs šim draugam varbūt neuzticētos. Zīmīti sadedziniet.»

Vēl un vēlreiz es pārlasīju šo zīmīti, tad iesviedu to ugunī. Rokraksts bija nepazīstams, man nebija ne jausmas, kas ir rakstītājs.

Mēs abas ar Ģertrūdi veltīgi lauzījām galvu. Simtām reižu mēs gājām pie loga vērot, vai ezera krastā vai meža dziļumā nav saskatāms kāds cilvēks, bet neko neieraudzījām.

Pēcpusdienā pie mūsu durvīm kāds pieklauvēja. Tā bija pirmā reize, kad ārpus parastā ēdamlaika kāds mēģināja mūs apmeklēt. Tā kā mums nebija iespējams durvis no iekšpuses nostiprināt, mēs nevienu nevarējām atraidīt. Tas bija vīrs, ar ko es biju sarunājusies pie nestuvēm un pils pagalmā. Viņa seju es nevarēju saskatīt, jo viņš bija maskā, bet es viņu pazinu pēc balss. Viņš man pasniedza vēstuli.

Diāna apklusa, piecēlās, atvēra mazu skapīti un no kādas zīda somas izvilka vēstuli.

Busī paskatījās uz aploksni un lasīja: «Skaistajai Meridoras Diānai.»

Palūkojies uz jauno kundzi, viņš teica:

—   Šo adresi rakstījis Anžū hercogs.

—   Ak, — Diāna nopūtās, — tātad viņš mani nav krāpis.

Kad Busī kavējās vēstuli attaisīt, viņa piebilda:

—   Lasiet! Nejaušība jūs ievilkusi manas dzīves noslēpumos, ko lai es no jums vēl slēpju?

Busī paklausīja un lasīja:

«Nelaimīgaisprincis, kam jūsu dievišķais skaistums apreibinājis sirdi, šovakar pulksten desmitos ieradīsies pie jums, lai atvainotos par izturēšanos pret jums, par izturēšanos, kuru citādi gan nevar izskaidrot, kā vien ar bezgalīgu mīlu, ko viņš pret jums jūt.

Fransuā."

—  Tātad šo vēstuli tiešām rakstījis Anžū hercogs? — Diāna jautāja.

—   Jā, — Busī atbildēja, — tas ir viņa rokraksts un paraksts.

Diāna nopūtās un nomurmināja:

—   Vai viņš ir nevainīgāks, nekā es domāju?

—   Kas? Vai princis? — vaicāja Busī.

—   Nē, grāfs Monsoro.

Tagad nopūtās Busī un piebilda^

—   Turpiniet, madame, un mēs abi princi un grāfu vēl labāk izpratīsim.

—   Šī vēstule, par kuras pareizību es toreiz nešaubījos, man pierādīja, ka Ģertrūde bija paredzējusi briesmas, kas man draudēja, un nezināmā drauga līdzdalība manā liktenī tagad kļuva vēl dārgāka. Viņš bija mana vienīgā cerība.

Mūsu acis vairs nenovērsās no loga, un agrais janvāra vakars ilgi arī nevilcinājās. Beidzot mums šķita, ka mežmalā krēslā ir samanāma kāda ēna. Šī ēna uzmanīgi tuvojās, turklāt tā slēpās aiz kokiem, kas tumsu vēl pavairoja un sniedza nācējam drošu patvērumu.

Mūsu uzmanība divkāršojās.

No meža iznāca viens vienīgs vīrietis. Man likās, ka koku pudurī ir palikuši vēl vairāki pavadoņi.

Nācējs devās tieši pie laivas ezerā, atraisīja virvi, un laiva sāka lēni slīdēt pa ūdens līmeni mūsu loga virzienā.

Kamēr tā tuvojās, manas acis kāri raudzījās tumsā.

Man likās, ka es pazīstu grāfa Monsoro slaido augumu un drūino, kalsno seju. Kad viņš atradās no mums desmit soļu attālumā, es vairs nešaubījos.

Tagad es no glābēja baidījos tāpat kā no briesmām. Es ierāvos loga iedobumā un paliku klusa, lai mani neieraudzītu. Tiklīdz grāfs bija pie pils sienas, viņš piesēja laivu pie kāda dzelzs riņķa, un es ieraudzīju, ka viņa galva parādās virs palodzes. Es nevarēju apspiest kliedzienu.

«Piedodiet » grāfs Monsoro sacīja, «es domāju, ka jūs mani gaidāt.»

«Protams, monsieur, kādu jau es gaidīju,» es atbildēju, «bet es nezināju, ka tas būsit jūs.»

Grāfs rūgti pasmaidīja.

«Kas gan cits sargātu Meridoras Diānas godu, ja jūsu tēvs un es to nedarītu?»

«Vēstulē jūs rakstāt, ka nākat mana tēva uzdevumā.»

«Jā, jaunkundz, un tā kā es jau paredzēju, ka jūs man neuzticēsities, ņemiet šo jūsu tēva vēstuli!»

Un grāfs pasniedza man kādu papīru. Ugunskura gaismā es lasīju:

«Mana mīlā Diāna, vienīgi grāfs Monsoro var tevi glābt no neaprakstāmajām briesmām. Uzticies viņam kā labākajam draugam, ko mums debesis varējušas atsūtīt. Viņš tev vēlāk pateiks, kas tev jādara, lai izpirktu mūsu parādu viņam.

Tavs tēvs, kas tev lūdz viņam uzticēties.

Barons Meridors."

Manas aizdomas un neuzticība pret grāfu Monsoro bija drīzāk iedomātas nekā nopietni pamatotas. Man nekā nebija, ko viņam pārmest, tikai vienas briežu mātes nāve, un tas medniekam ir visai niecīgs noziegums. Es atkal piegāju pie loga.

«Nu?» viņš jautāja.

« Monsieur, es izlasīju tēva vēstuli. Viņš saka, ka jūs esot gatavs aizvest mani no šejienes, bet viņš nesaka — kurp.»

«Es jūs, jaunkundze, vedīšu pie barona.»

«Kurp?»

«Uz Meridoras pili.»

«Tātad es atkal redzēšu savu tēvu?!»

«Pēc divām stundām.»

«Ak, monsieur, ja jūs runājat patiesību…»

Es apklusu. Grāfs nepacietīgi gaidīja mana teikuma beigas.

«Jūs varat cerēt saņemt manu pateicību,» es bailīgi piebildu, nojauzdama, ko grāfs no šīs pateicības varēja gaidīt.

«Tātad jūs gribat doties man līdzi?»

Es nemierīgi paskatījos uz Ģertrūdi. Bija skaidri redzams, ka grāfa drūmā seja satrauc arī viņu.

«Padomājiet, ka katra minūte bezgala dārga, ja jūs gribat pretoties,» viņš teica. «Laiks steidzas, drīz būs desmit… Un vai jūs nesaņēmāt prinča vēstuli, ka desmitos viņš būs Božē pilī?»

Es vēl arvien vilcinājos izmantot grāfa palīdzību. Tikai, kad hercogs jau jāja pāri uzvelkamajam tiltam un kad mums bija vēl palikušas tikai piecas minūtes, es nolēmu uzticēties grāfam Monsoro. Bet es biju tik nogurusi, ka Ģertrūdei vajadzēja mani nest. Viņa pacēla mani kā bērnu un ielika grāfa rokās. Atrazdamās šā vīrieša skavās, es tik stipri trīcēju, ka tik tikko neizslīdēju no viņa rokām un neiekritu ezerā. Bet viņš piespieda mani pie savām krūtīm un iesēdināja laivā. Tad viņš atraisīja manu plīvuru un iesvieda ūdenī.

Grāfs satvēra airus un spēcīgi airēja laivu projām no krasta, tā ka pēc dažiem airu vēzieniem mēs jau atradāmies ezera otrā krastā.

Tai mirklī mēs redzējām, ka manas istabas logos paspīd gaisma. Kāds kalps ienāca ar lukturi.

«Vai es jūs krāpu?» grāfs Monsoro jautāja. «Vai nebija pēdējais laiks?»

«O, jā, monsieur, jūs patiesi esat mans glābējs,» es atbildēju.

Pa to laiku kalpi ar lukturiem nemierīgi skraidīja gan pa manu, gan pa Ģertrūdes istabu. Mēs dzirdējām saucienus. Ienāca kāds vīrs, kura priekšā citi atkāpās. Šis vīrietis tuvojās atvērtajam logam, ieraudzīja uz ūdens izplesto plīvuru un iekliedzās, acīmredzot būdams pārliecināts, ka es esmu pasteigusies savu kaunu izpirkt ar nāvi.

## XIII Nomna

—Tiklīdz mūsu kājas skāra zemi, — Diāna turpināja, pamazām uzveikusi lielo satraukumu, — pie mums pieskrēja septiņi vai astoņi vīri. Tie bija grāfa ļaudis, no kuriem divi man likās pazīstami, it kā tie būtu pavadījuši mūsu nestuves, kad mūs sagūstīja. Staļļmeistars turēja pie pavadas divus zirgus. Viens bija grāfa jājamais zirgs, otrs — man domātais — dižens baltenis. Grāfs palīdzēja man uzkāpt un uzlēca savā zirgā, tiklīdz es biju apsēdusies sedlos.

Ģertrūde jāja aiz kāda grāfa kalpa. Mēs traucāmies aulekšos. Grāfs satvēra mana zirga iemauktus. Es gan paskaidroju, ka esmu laba jājēja, bet viņš atbildēja, ka mans zirgs esot bailīgs un varot mesties sāņus un es varot nošķirties.

Mēs jājām apmēram desmit minūtes, kad es sadzirdēju, Ģertrūde sauc manu vārdu. Es pagriezos un redzēju, ka mūsu pulciņš sadalījies divās daļās. Četri vīri nogriezās kādā sānceļā un veda manu kalponi uz mežu, bet grāfs Monsoro un četri pārējie jātnieki kopā ar mani turpināja sākto ceļu.

«Ģertrūde!» es saucu. «Monsieur, kāpēc Ģertrūde nenāk mums līdzi?»

«Tas ir nepieciešams aizsardzības paņēmiens,» atbildēja grāfs. «Ja mums sekos, mums jāatstāj divējas pēdas, lai ne tikai šeit, bet arī tur varētu teikt, ka ir redzējuši, ka aizved kādu sievieti. Tad mēs varēsim cerēt, ka Anžū hercogs izvēlēsies nepareizo ceļu un sekos nevis mums, bet gan kalponei.»

ŠI skaidrā atbilde mani neapmierināja. Bet ko gan es varēju teikt, ko gan es varēju darīt? Es nopūtos un gaidīju.

Bez tam likās, ka grāfa izvēlētais ceļš ved uz Meridoru. Bet pie man pazīstamā krustceļa viņš nogriezās citā virzienā, kas mūs no pils attālināja. Es iekliedzos un gribēju lēkt zemē. Tad grāfs mani apskāva un pārcēla uz sava zirga, bet manējais aizskrēja.

Grāfs rīkojās tik ātri, ka otrreiz es nepaguvu iekliegties.

Grāfs Monv»ro strauji aizspieda man muti un teica:

«Jaunkundz, zvēru pie sava goda, ka es izpildu tikai jūsu tēva pavēli, ko es jums pierādīšu tuvākajā naktī. Ja jums šis pierādījums liksies šaubīgs, goda vārds, jūs būsit brīva, jaunkundz.»

« Monsieur, jūs teicāt, ka vedīšot mani pie tēva,» es saucu, atgrūzdama viņa roku un atmezdama galvu.

«Jā, tā es teicu, redzēdams, ka jūs vilcināties man sekot, un viens vienīgs mirklis mums varēja būt liktenīgs, kā jūs pati redzējāt. Vai jūs gribat baronu nogalināt?» Zirgu pieturējis, viņš jautāja. «Vai jūs gribat ieskriet tieši sava kauna skavās? Sakiet vienu vārdu, un es jūs aizvedīšu atpakaļ uz Meridoras pili!»

«Jūs solījāt sniegt pierādījumus, ka rīkojaties mana tēva uzdevumā.»

«Labi, jūs tos dabūsit. Ņemiet šo vēstuli un izlasiet to pirmajā nometnē, kur mēs apstāsimies. Ja jūs to izlasīsit un vēl gribēsit atgriezties pilī, jūs esat brīva, to es jums vēlreiz apsolu. Bet, ja jūs kaut cik cienāt barona pavēles, tad jūs neatgriezīsities, par to es esmu pārliecināts.»

«Uz priekšu, monsieur, lai mēs drīzāk sasniegtu pirmo nometni, jo es tvīkstu zināt, vai jūs runājat patiesību. Bet es vēlos sēdēt savā zirgā un apsolos līdz pirmajai pieturai jums sekot.»

Grāfs pavēlēja kādam kalpam nokāpt, un pēc mirkļa es atkal jāju.

Kad pēc ilgas, kā man šķita — bezgalīgas, jāšanas, beidzot sasniedzām naktsmājas, grāfs mani tūlīt ieveda kādā visai tīrā telpā, kurā atradās arī gulta, un teica:

«Te būs jūsu istaba, jaunkundz. Es gaidīšu jūsu pavēles.»

Viņš sveicināja un izgāja ārā. Es paliku viena. Manas pirmās rūpes bija steigties pie lampas un izvilkt uz krūtīm paslēpto tēva vēstuli.

— Lūk, monsieur Busī, jūs būsit tiesnesis, lasiet!

Busī paņēma vēstuli un lasīja:

«Mana mīļā Diāna, ja tu, manu lūgumu izpildīdama, par ko es nešaubos, esi sekojusi grāfam Monsoro, tu būsi no viņa uzzinājusi, ka tev draudēja nelaime krist Anžū hercoga rokās un ka viņš tevi aizveda uz Božē pili Hercogs ir spējīgs izdarīt visādus varas darbus, un tev draud liels kauns. Ir tik viena iespējamība iz\>ainties no kauna, ko es nepārdzīvotu: tev jākļūst par mūsu dižciltīgā drauga sievu. Ja tu būsi grāfiene Monsoro, grāfs tevi aizsargās. Tam viņš zvērēja ziedot visus savus spēkus. Mīļā meita, es vēlētos, lai šīs kāzas notiktu pēc iespējas drīzāk, un, ja tu esi ar mieru, sūtu tev savu tēva svētību un lūdzu Dievu, lai Viņš tev dod laimi Tavs tēvs, kas tev nepavēl, bet lūdz,

barons Meridors.n

—  Ak, — iesaucās Busī, — ja šī ir jūsu tēva vēstule, madame, tad tā skan ļoti noteikti.

—  Tā arī ir, par to es nemaz nešaubos. Un tomCr es to lasīju trīs reizes, līdz galīgi izlCmu. Beidzot es pasaucu grāfu. Viņš tūlīt ienāca, pec tā es pārliecinājos, ka viņš ir gaidījis aiz durvīm. Vēstuli es turēju rokā.

«Nu,» viņš teica, «vai izlasījāt?»

«Jā.»

«Vai jūs vel arvien apšaubāt manu padevību un uzmanību?»

«Man būtu jāšaubās, monsieur,» es atbildēju, «ja šī vēstule man to neaizliegtu. Monsieur, ja nu es ņemtu vērā teva padomu, ko jūs darītu?»

«Es domāju vest jūs uz Parīzi, jaunkundz. Tur ir vieglāk jūs paslēpt.»

«Un mans tevs?»

«Jūs taču zināt, ka viņš būs tur, kur būsit jūs, un kad jūsu klātbūtne viņu vairs neapdraudēs, barons jums sekos.»

«Labi, monsieur, ar šādu noteikumu es esmu gatava pieņemt jūsu aizsardzību.»

«Es jums neko nediktēju,» grāfs atbildēja. «Es tikai iesaku vienīgo glābšanas līdzekli.»

«Labi, es labošu nule teikto un sacīšu, ka esmu gatava izmantot ieteikto glābšanas līdzekli, ja jūs izpildīsit trīs manas prasības.»

«Runājiet, jaunkundz!»

«Pirmā — lai man atdod Ģertrūdi.»

«Viņa ir šeit.»

«Otrā — mes līdz Parīzei ceļojam šķirti.»

«Es jums gribēju to piedāvāt, lai apmierinātu jūsu smalkjūtību.»

«Un trešā — mūsu kāzām jānotiek mana teva klātbūtne.»

«Tā ir mana karstākā vēlēšanās, un es ceru uz viņa svētību.»

Es biju ļoti pārsteigta, jo cerēju, ka grāfs šīm manām trim prasībām pretosies, bet viņš neko pat neiebilda.

«Jaunkundz,» sacīja grāfs Monsoro, «atļaujiet arī man sniegt dažus padomus.»

«Es klausos, monsieur.»

«Ceļojiet tikai naktī!»

«Tā es esmu nolēmusi.»

«Atļaujiet man parūpēties par jūsu ceļa izvēli un pieturas vietām. Es vēlētos tikai vienu — lai jūs izbēgtu no Anžū hercoga.»

«Ja jūs mani mīlat, kā jūs sakāt, tad tas notiek mūsu labā. Man nav ko piebilst.»

«Parīzē jūs iekārtosities dzīvoklī, kuru es uzmeklēšu — vientuļu un vienkāršu.»

«Es gribu dzīvot vienatnē, monsieur.»

«Tātad mēs saprotamies visos jautājumos. Un tagad es pierādīšu savu godbijību un atsūtīšu jūsu kalponi, bet pats došos kārtot ceļa jautājumus.»

« Monsieur,» es atbildēju, «es esmu muižniece, bet jūs — muižnieks. Turiet savu vflrdu, un es turēšu savējo.»

«Vairāk es neko negribu,» grāfs sacīja. «Šis solījums liecina, ka es drīz vien būšu laimīgākais cilvēks pasaulē.» Viņš palocījās un devās projām.

Par ceļojumu man nav ko stāstīt. Mēs ceļojām naktī, lielā slepenībā, un dienās slēpāmies mazās, nomaļās viesnīcās. Parīzē mūs atveda uz šo namu. Otrās dienas vakarā ieradās grāfs, un Ģertrūde viņu ielaida.

«Nu, madame,» viņš jautāja, «vai esmu uzticīgi pildījis savu solījumu?» «Jā, monsieur, un es jums par to pateicos,» es atbildēju. «Tātad jūs gribat mani apsveikt?» viņš jautāja, zobgalīgi smaidīdams, ko nevarēja noslēpt.

«Ienāciet, monsieur.»

Grāfs pienāca tuvāk un apstājās. Es norādīju, ka viņš var sēdēt.

«Vai jums ir kaut kādas ziņas, monsieur?»

«No kā un par ko, madame?»

«Vispirms par manu tēvu un Meridoru.»

«Es neesmu bijis Meridoras pilī un grāfu neesmu redzējis.»

«Nu — tad par Božē un Anžū hercogu.»

«Tas ir kaut kas cits. Es biju Božē pilī un runāju ar hercogu.»

«Kā jūs viņu atradāt?»

«Viņš gribēja apšaubīt.»

«Ko tad?»

«Jūsu nāvi.»

«Bet jūs taču viņu pārliecinājāt?» «Es darīju visu iespējamo.» «Kur tad ir hercogs?» «Kopš vakardienas — Parīzē.» «Kāpēc viņš tik drīz atkal atgriezās?»

«Viņš nevēlas ilgi palikt tajā vietā, kur viņa sirdsapziņu var mocīt kādas sievietes nāve.»

«Vai jūs Parīzē viņu esat redzējis?»

«Es tikko nāku no viņa.»

«Vai viņš ar jums runāja par mani?»

«Es viņam to atļāvu.»

«Par ko jūs ar viņu runājāt?»

«Par kādu viņa dotu solījumu, kuru prasīju izpildīt.»

«Kas tas bija?»

«Par kādu pakalpojumu viņš apsolīja iecelt mani par galma medību pārzini.»

«Ak, jā!» es skumji pasmaidīju, atcerēdamās manas nabaga Dafnes nāvi. «Es zinu, ka jūs esat briesmīgs mednieks un esat šo godu nopelnījis.»

«Es to saņemu nevis kā mednieks, bet gan kā prinča kalps. Viņš man to dod nevis tāpēc, ka man būtu uz to tiesības, bet gan tāpēc, ka princis neuzdrošinās būt nepateicīgs.»

Aiz grāfa cienības pilnajiem vārdiem tomēr kaut kas slēpās, un tas mani biedēja. Tā bija drūmas, nesalaužamas gribas izteiksme. Es mirkli klusēju un tad jautāju:

«Vai jūs atjausit man uzrakstīt tēvam vēstuli?»

«Protams. Bet ievērojiet, ka par jūsu vēstuli var uzzināt.»

«Vai man ir aizliegts iziet?»

«Jums nekas nav aizliegts, madame. Tikai ievērojiet, ka jums var sekot.»

«Vai es vismaz varu noklausīties svētdienas dievkalpojumu?»

«Man liekas, ka jūsu drošības labad būtu ieteicamāk, ja jūs to neklausītos. Bet, ja jūs tomēr vēlaties, tad es ieteiktu apmeklēt Svētās Katrīnas baznīcu.»

«Kur šī baznīca atrodas?»

«Iepretim jūsu namam.»

Atkal iestājās klusums.

«Kad es jūs tagad redzēšu, monsieur?»

«Es gaidu jūsu atļauju.»

«Vai jums tā ir vajadzīga?»

«Protams. Patlaban es jums esmu svešs.»

«Vai jums ir šīs mājas atslēga?»

«Tikai jūsu laulātam draugam ir tiesības tādu iegūt.»

«Monsieur,» es atbildēju, par šīm padevīgajām atbildēm vairāk baiļodamās nekā tad, jā tās būtu pavisam citādas, «jūs atnāksit, kad jums iepatiksies, vai kad jums būs kas svarīgs sakāms.»

«Pateicos, madame, es izmantošu jūsu atļauju, bet ne jau nelietīgi. Ēs esmu jūsu kalps.»

«Vai jūs mani atstājat?» es jautāju, būdama gluži pārsteigta par šādu izturēšanos, ko es nemaz negaidīju.

«Madame,» grāfs atbildēja, «es zinu, ka jūs mani nemīlat, un negribu jūsu stāvokli izlietot ļaunā nolūkā. Ja es būšu pieticīgs, ceru, ka jūs pie manis kādreiz pieradīsit. Tad mirklis, kad jums būs jākļūst par manu sievu, prasīs mazāk upuru.»

«Monsieur,» es teicu, «es atzīstu jūsu saudzīgo izturēšanos, kaut gan ik jūsu vārdā skan skarbums. Jums taisnība, un es runāšu tikpat vaļsirdīgi. Man pret jums ir savādas aizdomas, par kurām es ceru, ka laiks tās dziedēs.»

«Madame, atļaujat šai cerībā dalīties un dzīvot šā laimīgā mirkļa gaidās.»

Tad viņš godbijīgi palocījās, it kā viņš būtu mans pazemīgākais kalps, norādīja Ģertrūdei, kas visu sarunas laiku bija klāt, ka var parādīt viņam ceļu, un aizgāja.

## XIV Labāk sieva nekā mīļākā

—   Man liekas, ka viņš ir liels savādnieks, — sacīja Busī.

—   O, jā, ļoti savāds, vai ne, monsieur? Nākamā diena bija svētdiena. Es vēl nekad nebiju nokavējusi dievkalpojumu. Es dzirdēju Svētās Katrīnas baznīcas zvanus, un likās, ka tie mani sauc. Es redzēju ap dievnamu pulcējamies visu pasauli, satinos biezajā plīvurā un iejaucos ticīgo pūlī, kas bija sekojuši zvanu aicinājumam.

Es sameklēju tumšāko kaktu un nometos ceļos. Ģertrūde kā vairogs stāvēja starp mani un pasauli. Bet tas nebija vajadzīgs. Likās, ka neviens mūs neievēro.

Otrā dienā grāfs atkal atnāca un paziņoja, ka viņš ir iecelts par galma medību pārzini.

Anžū hercoga iespaids viņam bija pagādājis šo goda amatu, kas jau bija apsolīts karaļa mīlulim grāfam Sentlukāsam. Tā bija uzvara, ko viņš pats nebija gaidījis.

—   Un kas mūs visus tiešām pārsteidza, — grāfs Busī piebilda.

—  Viņš man to paziņoja, cerēdams, ka tas pasteidzinās manu piekrišanu. Bet viņš neuzmācās, neuzstāja un gaidīja manu solījumu.

Bet es sāku ticēt, ka hercogs domā: es esmu mirusi un ka man nekādas briesmas vairs nedraud, un ka pret grāfu man nekādu pienākumu vairs nav.

Tā pagāja septiņas dienas, kas neatnesa neko jaunu. Tikai grāfs divas reizes ieradās pie manis. Šie apmeklējumi bija vēsi un godbijīgi, un tomēr dīvaini baisi.

Nākamajā svētdienā es atkal devos uz baznīcu un ieņēmu agrāko vietu. Drošības apziņa padara izklaidīgu. Skaitot lūgšanu, es atsedzu plīvuru. Nogrimusi pārdomās par Dievu, pēkšņi jutu, ka Ģertrūde saķer manu roku. Es pacēlu galvu, palūkojos apkārt un izbailēs ieraudzīju, ka pie kādas kolonnas stāv Anžū hercogs, kas mani ar acīm vai aprīt aprija.

—   Turpiniet, madame, — sauca Busī, — turpiniet! Tagad es visu sāku saprast.

—  Es strauji nolaidu plīvuru, bet bija jau pārvēlu. Viņš bija mani redzējis, un ja mani arī nepazina, tad lielā līdzība viņu tomēr bija ietekmējusi. Viņa skatiena mulsināta, es piecēlos un devos uz durvīm un mājup, bet ļoti labi jutu, ka man seko.

Tai pašā vakarā atnāca grāfs Monsoro. Es nezināju, vai varu kaut ko stāstīt par manu piedzīvojumu, bet viņš pats izkliedēja manas šaubas.

«Jūs man jautājāt, vai jums esot aizliegts apmeklēt dievkalpojumus,» viņš teica, «un es atbildēju, ka jums ir pilnīga rīcības brīvība, bet ka būtu labāk, ja jūs nekur neietu. Jūs man negribējāt ticēt. Šorīt jūs izgājāt, lai piedalītos dievkalpojumā Svētās Katrīnas baznīcā. Nejauši tur bija arī princis un jūs ieraudzīja.»

«Tā ir patiesība. Es vilcinājos jums to pateikt, jo nezināju, vai princis mani ir pazinis.»

«Viņu savaldzinājusi jūsu seja, jūsu līdzība ar to sievieti, kuru viņš apraud, viņā atkal pamodinājusi jaunas ilgas. Viņš jums sekojis un apjautājies, bet neviens neko nav varējis pateikt, jo neviens neko nezina.»

«Mans Dievs! Ko jūs domājat, — ko viņš darīs?»

«Hercogs ir neatlaidīgs un stūrgalvīgs.»

«Ak, es ceru, ka viņš mani aizmirsīs.»

«Es tam neticu. Vienreiz ieraugot, jūs nekad nevar aizmirst. Es darīju visu, lai jūs aizmirstu, bet nevarēju.»

Un pirmais kaislību zibens, ko es biju pamanījusi grāfa Monsoro acīs, šai mirklī tajās atkal iedzirkstījās. Šī karstā liesma mani sabiedēja vairāk nekā šorīt, ieraugot princi, un es klusēju.

«Ko jūs domājat darīt?» grāfs jautāja.

Es ieteicu mainīt dzīvokli vai apmesties citā pilsētā.

«Viss būtu velti,» atbildēja grāfs. «Viņš ir bīstams pēdu dzinējs, viņš jums seko. Slēpieties, kur vien vēlaties, gan viņš jūs atradīs.»

«Ak, mans Dievs! Jūs mani biedējat!»

«Tā nav mana vēlēšanās. Es jums tikai paskaidroju apstākļus, vairāk neko.»

«Tad es jums jautāšu to pašu, ko jautājāt man. Ko jūs domājat darīt?»

«Ak, man ir ļoti slikta izdoma,» grāfs rūgti zobojās. «Es biju atradis līdzekli, ko jūs neizmantojāt.»

«Mans Dievs! Var būt, ka briesmas nemaz nav tik lielas, kā jūs domājat?»

«To jums rādīs nākotne, madame,» grāfs sacīja un piecēlās. «Es tomēr atkārtoju: grāfienei Monsoro būs daudz mazāk jābaidās no hercoga, jo ēs savā jaunajā amatā esmu padots tieši karalim, un es un mana sieva atradīsies

karaļa aizsardzībā.» >

Es tikai nopūtos. Grāfa vārdi bija prātīgi, un tiem varēja ticēt. Grāfs Monsoro mirkli nogaidīja, it kā gaidīdams manu atbildi. Bet man nebija spēka. Viņš stāvēja istabā, būdams gatavs aiziet. Viņa lūpās rotājās rūgts smaids. Viņš palocījās un aizgāja.

Nākamajā rītā Ģertrūdi uz ielas bija uzrunājis kāds jauneklis, ko viņa bija pazinusi kā prinča pavadoni. Kaut gan viņš uzmācās, viņa kavējās atbildēt un nedeva nekādus paskaidrojumus, lai gan jauneklis viņu iztaujāja.

Šis atgadījums mani ļoti sabiedēja. Man bija sākuši sekot, kas droši vien turpinātos. Es baidījos, ka grāfs Monsoro vakarā neatnāks un ka man var uzbrukt. Es aizsūtīju pēc viņa, un grāfs tūlīt ieradās.

Es viņam visu pastāstīju un attēloju jaunekļa izskatu, kā Ģertrūde to bija attēlojusi.

«Tas ir Orilī,» viņš atbildēja. «Ko Ģertrūde atbildēja?»

«Ģertrūde neko nav atbildējusi.»

Grāfs Monsoro paskaidroja, ka tas neesot bijis pareizi, jo hercogam vajadzējis dot kādu cerību, citādi viņš savā izmisumā varētu nezin ko izdarīt. Tagad viņš, Monsoro, esot atkarīgs no hercoga. Astoņās, divpadsmit dienās viss varbūt būs citādi. Manu priekšlikumu atsaukt manu tēvu, lai tas lūgtu karaļa palīdzību, grāfs Monsoro noraidīja karaļa nenoteiktās dabas un lielā attāluma dēļ.

«Ko tad mēs darīsim?» es izmisumā iesaucos.

Grāfs Monsoro neatbildēja. Es nojautu viņa domas un noliecu galvu.

«Monsieur,» es teicu pēc īsas klusēšanas, «pavēliet Ģertrūdei, un viņa darīs to, ko jūs norādīsit.»

Viņa lūpās pavīdēja tikko jaušams smaids, kad es pirmo reizi lūdzu viņa aizstāvību.

īsu mirkli viņš sarunājās ar Ģertrūdi.

«Madame,» tad viņš man teica, «ja es no šejienes aizietu, mani varētu pamanīt. Līdz tumsai vēl ir dažas stundas. Vai jūs atļausit šo laiciņu pavadīt jūsu dzīvoklī?»

Grāfam Monsoro bija gandrīz vai tiesības to darīt, bet viņš tomēr lūdza. Es norādīju, ka viņš var apsēsties. Tad es sāku just grāfa lielo iespaidu. Piespiestība pamazām izzuda, un viņa valoda kļuva atraisītāka un pievilcīgāka. Viņš bija daudz ceļojis, daudz redzējis, daudz pārdomājis, un pēc divām stundām es izpratu to iespaidu, ko šis dīvainais vīrs bija atstājis uz mānu tēvu.

Busī nopūtās.

— Kad bija iestājusies nakts, viņš piecēlās un nevilcinādamies aizgāja. Drīz vien Ģertrūde, sekodama grāfa norādījumiem, sazinājās ar Orilī, kas paskaidroja, ka kalpo Anžū hercogam, un tēloja viņai visspožākās izredzes, ja viņa ievedīs princi pie manis. Grāfs Monsoro ieradās katru vakaru, un ik reizi es viņam ziņoju par notikumu gaitu. Viņš uzkavējās pie manis no astoņiem līdz pusnaktij. Taču viņa nemiers bija ļoti liels.

Sestdienas vakarā viņš bija bālāks un uztrauktāks nekā parasti.

«Madame,» viņš man sacīja, «otrdien vai trešdien jums viss jāapsola.»

«Viss jāapsola? Kāpēc?» es saucu.

«Tāpēc, ka Anžū hercogs nolēmis jūs iegūt, tāpēc, ka šai mirklī viņam ar karali ir labas attiecības un mēs no karaļa neko nevaram gaidīt.»

«Bet līdz trešdienai mēs varbūt vēl varam sagaidīt kādu palīdzību.»

«Varbūt. Es no dienas uzdienu gaidu gadījumu, lai princis kļūtu no manis atkarīgs. Es mēģināšu to drīzāk sasniegt. Rīt man jūs jāatstāj un jādodas uz Montero.»

«Jādodas?» es atkārtoju bailēs, kurās ieskanējās arī mazliet prieka.

«Jā. Tur notiks apspriede, kas ļaus drīzāk sasniegt ilgoto mērķi.»

«Un ja nu otrdien mūsu stāvoklis nebūs mainījies? Mans Dievs, ko tad mēs darīsim?»

«Ko man darīt pret princi, madame, ja man nav tiesību jūs aizsargāt? Nelaime ir jāmīkstina.»

«Ak, mans tēvs!» es iesaucos.

Grāfs mani cieši uzlūkoja un sacīja:

«Tātad jūs mani nicināt?»

«O, monsieur!»

«Ko tad jūs man pārmetat?»

«Neko. Tieši otrādi…»

«Vai es neesmu uzticīgs kā draugs, uzmanīgs kā brālis?»

«Jūs esat godavīrs.»

«Vai jūs man neesat solījusies?»

«Jā.»

«Vai es to esmu kaut reizi atgādinājis?»

«Nē.»

«Un tomēr, ja apstākļi tā sarežgās, ka jums jāizvēlas cienīgāku dzīvi vai negodu, jūs tomēr labāk gribat būt nevis grāfa Monsoro laulātā draudzene, bet gan Anžū hercoga mīļākā?»

«Tā es neesmu teikusi, monsieur!»

«Tad izlemiet!»

«Esmu izlēmusi.»

«Kļūt par grāfieni Monsoro?»

«Labāk nekā Anžū hercoga mīļākā.»

«Labāk nekā Anžū hercoga mīļākā? Glaimojošas izredzes!»

Tā kā es klusēju, grāfs teica:

«Vienalga, jūs mani saprotat? Ģertrūdei ar atbildi jāvilcinās līdz otrdienai, kad mēs redzēsim, kas darāms.»

Otrā dienā Ģertrūde izgāja savās parastajās gaitās, bet Orilī nesatika. Tā tas atkārtojās trīs reizes. Savā izmisumā es kalponi vēlreiz aizsūtīju pie grāfa Monsoro, bet viņš bija izceļojis. Beidzot pienāca vakars, ko mēs sagaidījām ar lielām bailēm. Es biju nolēmusi darīt visu, tikai dzīva nedoties Ajižū hercoga rokās. Es apbruņojos ar šo dunci un nolēmu, princim parādoties, iedurt to sev sirdī. Mēs ieslēdzāmies mūsu istabās. Mēs noslēpām lampu un

ieņēmām mūsu novērošanas vietas. »

Līdz desmitiem vakarā viss bija mierīgi. Pulksten desmitos Svētā Antonija ielā parādījās pieci vīri. Viņi aprunājās un paslēpās kādā Bastīlijas mūru iedobumā. Mēs sākām drebēt. Šie ļaudis droši vien bija ieradušies mūsu dēļ. Stundas ceturksni viņi neko nedarīja. Tad mēs ieraudzījām, ka Svētā Paula ielas stūrī parādās divi citi vīri. Mēness gaismā, ko atsedza vēja dzītie mākoņi, Ģertrūde vienu pazina, tas bija Orilī.

«Ak, mana kundze, tie ir viņi,» nabaga meitene izdvesa.

«Jā,» es atbildēju, izbailēs salti trīcēdama, «un pieci pārējie ieradušies viņiem palīdzēt.»

## XV Kāzas

—   Pa to laiku abi vīrieši, kurus mēs ieraudzījām Svētā Paula ielas stūri, bija palīduši garām namiem un apstājās zem mūsu logiem, no kuriem mēs vienu lēni atvērām.

«Vai tu noteikti zini, ka tas ir tas?» kāda balss jautāja.

«Jā, monsieur, pilnīgi noteikti. Tas ir piektais nams no Svētā Paula ielas stūra.»

«Un tu domā, ka atslēga derēs?»

«Es noņēmu nospiedumu.»

Es satvēru Ģertrūdes roku un to cieši saspiedu.

«Un kad mēs būsim iekšā?»

«Tad atļaujiet man parūpēties! Kalpone mums atvērs. Jūsu augstība iedos viņai zelta atslēgu, kas pēc vērtības ir līdzīga šai.»

«Tad atslēdz!»

Mēs dzirdējām, kā .nokrakšķ atslēga. Taču aiz pils torņa paslēpušies vīri metās virsū princim un Orilī un sauca: «Nositiet viņus!» Es neaptvēru patieso stāvokli un iedomājos, ka mums piesteigušies negaidīti palīgi, nokritu ceļos un pateicos debesīm.

Tiklīdz princis minēja savu vārdu, visas balsis apklusa un visu zobeni ieslīdēja atpakaļ makstis.

—  Jā, jā, — sacīja Busī, — viņi netīkoja pēc prinča dzīvības, bet gan pēc manējās.

—   Par pārējo es jums nevarēšu pastāstīt. Uztraukumā mēs sekojām jūsu varonīgajai, nevienlīdzīgajai cīņai. Jūs nejauši tuvojāties Orilī atslēgtajām durvīm, ienācāt un bezsamaņā nokritāt zemē. Es neko citu nevarēju darīt, kā likt pasaukt ārstu, kas jūs pārsietu. Tad mēs ar Ģertrūdi aiznesām jūs atpakaļ uz tukšo cīņas vietu.

—   Ak, madame, madame! — Busī iesaucās, rokas sakrustodams, — kā es jums pateicos par to, ko jūs manā labā esat darījusi?

Klusuma mirkli Busī ar kvēlu skatienu vēroja Diānu. Jaunā sieviete ar elkoņiem bija atbalstījusies uz galda un galvu atspiedusi uz rokām. Svētās Katrīnas baznīcas torni atskanēja pulksteņa sitieni.

—   Divi! — Diāna nodrebēja. — Divi, un jūs vēl esat šeit!

—   Ak, madame, — Busī lūdzās, — neraidiet mani projām, pirms jūs visu neesat izstāstījusi! Nesūtiet mani projām, pirms neesat minējusi, kā es varu jums noderēt. Dievs jums ir dāvinājis brāli. Sakiet viņam, kā tas var palīdzēt savai māsai.

—O, tagad ir pārvēlu. Bet labi—klausieties arī visu! Otrā dienā Ģertrūde izgāja un satika Orilī. Viņš bija daudz uzbāzīgāks, neko nestāstīja par vakarējo sadursmi un sava kunga vārdā lūdza atļauju satikties. Ģertrūde izlikās, ka piekrīt, bet ieteica pagaidīt līdz trešdienai, tas ir, līdz šodienai, lai mani sagatavotu.

Orilī apsolīja, ka viņa kungs tik ilgi savaldīšoties. Tātad mums vēl palika trīs dienas.

Vakarā atgriezās grāfs Monsoro. Mēs viņam visu pastāstījām, tikai ne atgadījumu ar jums.

«Vai nevar pili pārkārtot?» es jautāju. «Citādi hercogs vēlreiz varētu mēģināt ielauzties.»

«Viņš liks izgatavot citu atslēgu,» grāfs atbildēja.

«Varbūt pierīkot durvīm aizbīdni?»

«Viņš atnāks ar desmit vīriem un aizbīdni atlauzīs.» >

«Bet jūsu iespaids uz hercogu?»

«Uz laiku ir zudis.»

Es apklusu. Sviedri klāja manu pieri, un es sapratu, ka vairs nav cita līdzekļa kā vien kļūt par grāfa sievu.

«Monsieur,» es teicu, «hercogs caur savu pavadoni apsolījās gaidīt līdz trešdienai. Es prasu no jums laiku līdz otrdienai.»

«Otrdienas vakarā, madame, šai pašā stundā es būšu šeit,» grāfs atbildēja. Un, ne vārda vairāk neteicis, viņš piecēlās un izgāja.

Es noskatījos viņam pakaļ. Viņš negāja projām, bet paslēpās kādā tumšā torņa stūrī, acīmredzot apņēmies mani visu nakti apsargāt. Bet katra šā vīra padevības pierādījums bija jauns dunča dūriens manā sirdī.

Divas dienas pagāja kā viens mirklis. Vientuļajā mājā mūs neviens netraucēja. Ko es šajās divās dienās pārcietu, nemēģināšu attēlot.

Otrās dienas vakarā es biju pavisam savārgusi. Visas jūtas likās manī pamirušas. Es biju salta, mēma, nejūtīga kā marmora tēls. Ja nepukstētu sirds, mani būtu noturējuši par mirušu.

Ģertrūde stāvēja pie loga. Es sēdēju šai pašā vietā un brīžiem ar mutautiņu noslaucīju nosvīdušo pieri. Pēkšņi Ģertrūde pastiepa pret mani roku. Bet ŠI kustība, par kuru es senāk būtu uztraukusies, mani nemaz neietekmēja.

«Jaunkundz!» viņa teica.

«Kas ir?» es jautāju.

«Četri vīri… es redzu četrus vīrus… viņi tuvojas mūsu namam… viņi atver durvis… viņi nāk iekšā.»

«Lai viņi nāk,» es atbildēju nepakustēdamās.

Ģertrūdes pieteikts, drīz vien ienāca grāfs. Mans bālums viņu, bez šaubām, satrauca.

«Jūs zināt, ka es neatnācu viens,» grāfs sacīja.

«Ģertrūde redzēja četrus vīrus.»

«Vai jūs zināt, kas tie varētu būt?»

«Man liekas, ka viens ir garīdznieks, bet divi pārējie — jūsu liecinieki.»

«Tātad jūs esat gatava kļūt par manu sievu?»

«Vai tad tas nav nokārtots? Es vienīgi atgādināšu norunu, ka es salaulāšos tikai mana tēva klātbūtnē.»

«Arī es atceros Šo norunu, madame, bet vai tā būtu tik svarīga?»

«Es esmu gatava kļūt par jūsu sievu, monsieur, bet neaizmirstiet, ka, pirms es neieraudzīšu savu tēvu, es nekad nebūšu jūsu laulātā draudzene,»

Grāfs savilka pieri, sakoda lūpas un teica:

«Jaunkundz, es jūs negribu piespiest ar varu, es jūs atbrīvoju no dotā vārda: jūs esat brīva. Tikai…»

Viņš piegāja pie loga, paskatījās uz ielu un piebilda:

«Tikai palūkojieties turp!»

Es piecēlos un ieraudzīju zem loga kādu mētelī ietinušos vīrieti, kas mēģināja iekļūt namā.

—  Ak, mans Dievs! — Busī iesaucās. — Un jūs sakāt, ka tas bija vakar?

—  Jā, grāf, vakar ap deviņiem vakarā.

—  Turpiniet! — sacīja Busī.

—  Pēc kāda mirkļa pie pirmā pienāca otrs vīrietis, kam rokā bija lukturis.

«Ko jūs domājat par šiem abiem vīriešiem?» grāfs Monsoro jautāja.

«Es domāju, ka tas ir hercogs un viņa pavadonis,» es atbildēju.

Busī nopūtās.

«Tagad pavēliet!» grāfs turpināja. «Vai man palikt vai iet?»

—   Es mirkli šaubījos. Jā, neraugoties uz tēva vēstuli, uz doto solījumu, uz draudošajām briesmām, es šaubījos un, ja tur nebūtu bijuši tie vīri…

—   Ak, es nelaimīgais! — iesaucās Busī. — Vīrs mētelī biju es, un otrais ar lukturi bija jaunais ārsts Remī.

—  Tas bijāt jūs? — Diāna jautāja pavisam satriekta.

—   Jā, es, arvien vairāk pārliecinājies par to, ka mana atmiņa neviļ, mēģināju atrast māju, kas man bija sniegusi patvērumu, istabu, kurā es biju ienests, un eņģelim līdzīgo sievieti, kas man bija parādījusies.

—   Tātad jūs esat viņa sieva? — Busī pēc kāda mirkļa jautāja.

—   Kopš vakar vakara.

Iestājās neilgs klusums, kuru pārtrauca vienīgi abu jauniešu smagā elpa.

—   Bet jūs, — Diāna pēkšņi vaicāja, — kā jūs iekļuvāt šai namā?

Busī klusēdams parādīja atslēgu.

—   Atslēga!? — Diāna iesaucās. — Kur jūs dabūjāt šo atslēgu, kas jums to iedeva?

—  Vai Ģertrūde nebija princim apsolījusi šovakar ievest viņu pie jums? Princis redzēja grāfu Monsoro un redzēja mani. Tā kā grāfs Monsoro un es tāpat bijām viņu redzējuši, tad viņš baidījās no uzbrukuma un sūtīja mani.

—  Un jūs bijāt ar mieru? — Diāna pārmetoši vaicāja. — Tas bija vienīgais līdzeklis, kā iekļūt pie jums. Vai jūs man varat pārmest, ka esmu uzmeklējis savas dzīves lielāko līksmi un sāpes?

—   Jā, es ļaunojos, jo būtu bijis labāk, ja jūs mani nebūtu vairs redzējis un būtu aizmirsis.

—   Nē, madame, — Busī sauca,—jūs maldāties. Dieva griba mani atveda pie jums, lai es nokļūtu tai tīklā, kura upuris jūs esat. Klausieties, kopš es jūs ieraudzīju, mana dzīvība tiek ziedota jums! Es uzņemos savus pienākumus. Jūs gribat saņemt vēstis par savu tēvu?

—  Ak, jā, — iesaucās Diāna, — jo es tiešām nezinu, kas viņam ir noticis.

—   Labi, — sacīja Busī, — es uzņemos visu noskaidrot. Tikai domājiet vienīgi labu par to cilvēku, kas kopš šā mirkļa dzīvos tikai jūsu dēļ.

—   Bet atslēga? — Diāna nemierīgi jautāja.

—   Šo atslēgu, — Busī atbildēja, — es atdošu jums, jo gribu to saņemt no jūsu rokām. Taču ticiet manam goda vārdam, ka neviena māsa savas istabas atslēgu nav uzticējusi padevīgākam un godbijīgākam brālim.

—   Es uzticos drošsirdīgā Busī solījumam, ņemiet, monsieur, — sacīja Diāna un atdeva atslēgu jauneklim.

—  Madame, — Busī iesaucās, — divās nedēļās jūs uzzināsit, kas patiesībā ir grāfs de Monsoro.

Viņš atvadījās no Diānas ar tādu godbijību, kurā kopā jaucās kvēla mīla ar dziļām skumjām, un pazuda uz trepēm. Diāna pabāza galvu pa atvērtajām durvīm, lai dzirdētu jaunekļa soļus, un šis troksnis bija jau sen izgaisis, kad viņa drebošu sirdi un asarām acīs vēl joprojām stāvēja un klausījās.

## XVI. Kas atgadījās ceļā no Parīzes uz Fonteneblo

Agrā rīta stundā, kad bālā saule tikko sudraboja sārta mākoņa malu, karalis Indriķis III ar galmu devās uz Fonteneblo, kur vajadzēja notikt lielām medībām.

Kā jau parasti, arī šoreiz viss bija iecerēts ļoti grezni. Galvenais apbrīnošanas priekšmets gājienā bija astoņu koši rotātu ēzeļu vilktās nestuves.

Tas bija liels, četršķautņains briesmonis uz četriem riteņiem, iekšpusē greznots ar spilveniem, bet ārpusē — ar brokāta aizkariem. Smagākās vietās uz ceļa vai stāvajos kalnos astoņiem ēzeļiem pievienoja lielu baru vēršu.

Šajās milzu nestuvēs atradās visi karaļa parastie galminieki — Čiko, pieci vai seši minjonieši un groziņš ar jauniem angļu kucēniem, kurus karalis turēja gan klēpi, gan aiz kaklasiksnām.

Nestuvju stūri šūpojās zeltītu stiepļu būris ar skaistiem baložiem, baložiem ar baltām un melnām spalvām.

Karalis sēdēja nestuvju dibenā, tieši zem nišas, kurā atradās Šartras Svētās Dievmātes marmora tēls. Viņam pie kājām Kvēls un Možirons pina brīnišķīgas pīnes, kas toreiz bija parasta jaunekļu nodarbošanās. Pārējie minjonieši nodarbojās ar līdzīgiem rokdarbiem.

Kad nestuves nonāca Šatelē laukumā, Čiko sāka dziedāt kādu garīgu dziesmu. Kapelāns, kas arī sēdēja nestuvēs, pagriezās un sarauca pieri.

—   Čiko, mans draugs, — sacīja viņa majestāte, — uzmanies! Spīdzini manus minjoniešus, saplosi mani gabalos, saki par Dievu, ko vēlies, — Dievs ir labs —, bet nesanaidojies ar baznīcu.

—   Pateicos par padomu, mans dēls, — atbildēja Čiko. — Es neredzēju mūsu cienījamo kapelānu, kas sarunājas ar ārstu par pēdējo mirušo, ko tas atsūtījis viņam apbedīšanai, turklāt trevšo vienā dienā un tieši pusdienlaikā, kas kapelānam ļoti traucēja. Tavi vārdi ir zelta vērti — nevienu himnu, kas palikusi vecmodīga! Es gribu tev nodziedāt pavisam jaunu dziesmu.

—   Kādā meldiņā? — karalis jautāja.

—   Vienā un tai pašā, — Čiko atbildēja un sāka pilnā kaklā dziedāt:

—  Karalis liels parādnieks, Miljonus tam izšķiest nieks…

—    Es esmu vēl vairāk parādā, — sacīja Indriķis, — tavs dzejnieks nepārzina apstākļus, Čiko!

Čiko turpināja:

—  Karalis liels parādnieks, Miljonus tam izšķiest prieks, Minjoniešus lutinot, Tautai zeltu vajag dot.

—   Lieliski! — sauca Kvēls, pīdams savu zīdu. — Tev ir skaista balss. Dziedi otro pantiņu, mans draugs!

—   Klausies, Valuā, — sacīja Čiko, Kvēlam nemaz neatbildēdams, — aizliedz savam mīlulim mani dēvēt par savu draugu. Tas mani pazemo.

—   Runā atskaņās, Čiko, — teica karalis, — tava proza nekam neder.

—   Labi, — Čiko atbildēja un turpināja:

—  Mūsu senči garā straujā

Ienaidnieku kāva kaujā,

Šķēpus tiem no rokām lieca,

Karogus pie zemes lieca.

Tagad parūkas tik ciena,

Katram mīļākā ir viena.

Tagad dižs ir bruņinieks,

Kuram mīlēt, baudīt prieks.

—  Bravo! — sauca Indriķis. — Ja mans brālis būtu šeit, viņš tev pateiktos, Čiko.

—   Ko tu sauc par savu brāli, mans dēls? Vai Svētās Ženevjevas klostera priekšnieku Žozefu Fulonu, kam tu gribi nodot savu svēto solījumu?

—   Nē, — atbildēja Indriķis, kas izlikās, ka Čiko jokus neievēro. — Es runāju par savu brāli Fransuā.

—  Ak, tev ir taisnība! Viņš nav tavs brālis Dieva, bet velna vārdā. Labi, labi! Tu runā par Fransuā, par Francijas dēlu no Dieva žēlastības, par Brabantes, Liksenbugas, Alansonas, Anžū utt. hercogu, par kuru es esmu sadzejojis šādu pantu:

— Mīļie kungi, nesmejiet, Fransuā ja ieraugiet Kādreiz divus degunus. Piedodiet šos brfnumus.

Minjonieši sāka skaļi smieties, jo Anžū hercogs bija viņu personīgs ienaidnieks, un epigramma pret princi ļāva tiem uz mirkli aizmirst Čiko nodziedāto un pret viņiem vērsto dziesmiņu.

Karalis smējās skaļāk par visiem, ne no viena nekaunēdamies, iedeva suņiem cukuru un pastilas un ar zobgalīgiem vārdiem uzbruka savam brālim un draugiem.

Čiko pēc dziedāšanas pēkšņi bija apklusis un uzmanīgi vēroja ceļu, pa kuru virzījās gājiens. Pie Nojēras ielas viņš izlēca no nestuvēm un pie kāda nama stūra nometās ceļos.

—  Hallo, pagān, — sauca karalis, —ja tu gribi mesties ceļos, tad meties labāk pie krusta, kas uzcelts Svētās Ženevjevas ielas vidū, un nevis pie šā nama! Vai tad tur ir kāda baznīca vai lūgšanu nams?

Bet Čiko neatbildēja. Viņš bija nometies uz bruģa un diezgan skaļi skaitīja šādu lūgšanu, kuru karalis jo uzmanīgi noklausījās:

—  Labais Dievs, taisnais Dievs! Šeit ir tā māja, es to pazīstu, es to pazīšu visu mūžu, šeit ir tā māja, kurā Čiko, ja ne tevis, tad kāda tava radījuma dēļ tik daudz ir cietis. Čiko vēl nekad nav tevi lūdzis atmaksāt mocību iesācējam Majēnas hercogam un metram Nikolā Davidam. Nē, kungs, Čiko māk gaidīt, jo viņš ir pacietīgs, un nu ir jau seši gadi, kopš Čiko neatriebjas Majēnas hercogam un Nikolā Davidam. Lielais Dievs, taisnais Dievs, dari tā, lai Čiko vēl vienu gadu paciešas, lai piecdesmit cirtieni ar siksnu, ko Čiko šai namā izbaudīja pēc s.lepkavnieka Lotringas prinča pavēles no viņa kalpa rokas, lai šie cirtieni varētu pārvērsties dzīvos asins spaiņos un simts cirtienos ar siksnu, kuru neizciestu resnais Majēnas hercogs un garais Nikolā Dāvids. Dieva Tēva, Dieva Dēla, Dieva Svētā Gara vārdā! Āmen!

—   Āmen! — karalis atkārtoja.

—   Bet, — viņš piebilda, kad Čiko, visus pārsteigdams, noskūpstīja zemi un atgriezās nestuvēs, — manu mīļo Čiko, kāpēc bija vajadzīga šī garā un dīvainā lūgšana, kāpēc tu siti sev pie krūtīm?

—  Sire, — nerrs atbildēja, — Čiko ir kā lapsa. Čiko ilgi apošņā un aplaiza akmeņus, kur lijušas viņa asinis, līdz viņš uz šiem akmeņiem varēs sašķaidīt savu mocītāju galvas.

—   Sire, — iesaucās Kvēls, — es gribu derēt, ka Čiko savā lūgšanā, ko jūsu majestāte dzirdēja, minēja Majēnas hercoga vārdu. Sire, es gribu derēt, ka ŠI lūgšana attiecas uz kādu nežēlīgu mocīšanu, kuras upuris bijis monsieur Čiko.

—   Deriet, dižciltīgo grāf, — sacīja Čiko, — deriet, un jūs būsit vinnējis.

—   Tātad šeit… — iesāka karalis.

—   Ļoti pareizi, — Čiko turpināja. — Šai mājā Čiko bija mīļākā, laba, daiļa būtne, tīkama jaunava. Kādā naktī, kad viņš to apmeklēja, greizsirdīgais princis pavēlēja namu ielenkt, Čiko sagūstīt un tik nežēlīgi sist, ka Čiko no šā balkonā nolēca uz ielas. Tā kā notika brīnums un Čiko nenositās, tad viņš, iedams šai vietai garām, vienmēr nometas ceļos un noskaita lūgšanu.

—   Ak, nabaga Čiko, un jūs viņu nosodāt, sire!

Tiklīdz gājiens bija ticis ārā no Parīzes, likās, ka tas kustējās dzīvāk. Rīts bija visai patīkams. Vējš pūta spēcīgāk, saulei beidzot bija izdevies uzveikt mākoņu autus, un varēja cerēt, ka būs skaista oktobra diena, kad pēdējās krītošās lāpas mūsu sirdī rada sāpīgu līksmi.

Pulkstenis rādīja trīs pēcpusdienā, kad gājiens sasniedza Žuvīzas pirmās ēkas, no kurienes tūlīt arī ieraudzīja tiltu pār Oržas upi un lielo galma viesnīcu. Straujais vakarvējš no hoteļa puses dzina cepešu tīkamo smaržu un mājīgā ugunskura sprakšķēšanu.

Čiko deguns uztvēra gardo smaržu. Viņš izliecās no nestuvēm un no tālienes ieraudzīja pie viesnīcas vārtiem vairākus mēteļos ietinušos vīrus. Svešo vidū stāvēja neliela auguma resns vīrs, kura seju aizsedza milzīga cepure. Ieraudzījuši gājienu, šie vīri iesteidzās iekšā.

Taču īsais svešinieks tik ātri neaizgāja, tāpēc Čiko to īpaši ievēroja. Mirklī, kad vīrs devās iekšā viesnīcā, mūsu gaskonietis izlēca no nestuvēm, paprasīja kādam pāžam zirgu, ko kalps veda pavadā, un, pie mūra piespiedies, pirmajā vakara ēnā paslēpies, ļāva gājienam turpināt ceļu uz Esonu, kur karalis bija nodomājis ierīkot nakts nometni. Tiklīdz bija pazudis pēdējais jātnieks un apklususi pēdējā pakavu duna, Čiko iznāca no savas slēptuves, apjāja līkumu un parādījās pie viesnīcas durvīm, it kā no pretējās puses jādams. Tiklīdz Čiko bija nonācis pie loga, viņš uzmeta ašu skatienu un apmierināts ievēroja, ka nule redzētie vīri vēl bija turpat un to vidū arī nelielā auguma resnais vīrs, kas jo sevišķi saistīja viņa uzmanību. Tā kā Čiko gribēja, lai svešie viņu nepazītu, viņš pretējā istabā lika pasniegt pudeli vīna un nosēdās tādā vietā, ka neviens, viņa nepamanīts, nevarēja sasniegt durvis. Nosēdies ēnā, Čiko otru istabu varēja pārlūkot līdz pat milzīgajam kamīnam. Kamīna stūrī uz sola sēdēja mazais, resnais vīrs un, nekā nenojauzdams, ļāva uguns atspulgam sevi pilnīgi apgaismot.

—   Es neesmu maldījies, — Čiko sacīja, — un, ja es kauna vietā skaitīju lūgšanu, liekas, biju nojautis, ka šis vīrs atgriezies. Bet kāpēc gan mūsu drauga Hēroda galvaspilsētā tā vajag slapstīties? Kāpēc vajag slēpties? Ak, Pilāt, Pilāt, vai gan labais Dievs man nebūs dāvājis to godu, ko es lūdzos, un man drīzāk vajadzēs parūpēties par atmaksu?

Drīz vien Čiko ievēroja, ka no savas vietas viņš var ne vien redzēt, bet arī dzirdēt.

—  Mani kungi, — resnais virs sacīja saviem biedriem, — es domāju, ka laiks doties ceļā. Pēdējais kalps jau ir sen projām, un ceļš šai brīdī ir pilnīgi drošs.

—  Pilnīgi drošs, monsieur, —atbildēja kāda balss, kas Čiko lika nodrebēt. Pievērsis visu uzmanību galvenajai personai, viņš šo runātāju nemaz nebija ievērojis.

Cilvēks, kas nule bija teicis šos vārdus, bija tikpat garš, cik uzrunātais monsieur īss, tikpat bāls, cik pēdējais — sarkans, tikpat padevīgs, cik otrs— augstprātīgs.

—  Ak, maītre Nikolā, — sacīja Čiko, klusi iesmiedamies, — arī tu… Labi. Man būs ļoti žēl, ja šoreiz mēs šķirsimies neaprunājušies. — Čiko iztukšoja glāzi un samaksāja saimniekam, lai nekas neaizkavētu, kad viņam izdevīgā brīdi vajadzētu ķerties pie lietas.

Šī piesardzība bija vietā, jo visi septiņi vīri, kas bija saistījuši Čiko ievērību, tāpat samaksāja, vai arī resnais samaksāja par visiem. Katrs paņēma no kalpa savu zirgu un ielēca sedlos. Mazais pulciņš nogriezās uz ceļa Parīzes virzienā un drīz vien pazuda vakara miglā.

—   Labi, — sacīja Čiko, — ja viņš dodas uz Parīzi, arī es došos turp.

Un Čiko uzkāpa zirgā un sekoja viņam no tālienes, neizlaizdams no acīm

viņa pelēko mēteli vai vismaz uzmanīdams viņa zirga soļus.

Viss jātnieku pulks nonāca Parīzē pa Svētā Antonija vārtiem un kā bišu spiets pazuda Gīza pilī, kas, šķiet, viņu ierašanos bija sen gaidījusi, lai aiz viņiem aizslēgtu vārtus.

—   Labi, — sacīja Čiko, paslēpdamies aiz tuvākās mājas stūra, — tur slēpjas ne vien Majēnas, bet arī Gīzas hercogs. Līdz šim tas šķita tikai savādi, bet tagad tas kļūst arī interesanti. Pagaidīsim.

Lai gan laiks bija auksts un Čiko izsalcis, viņš nogaidīja veselu stundu. Beidzot vārti atvērās. Taču septiņu vīru vietā parādījās septiņi Svētās Ženevjevas klostera mūki, kuru rokās atradās milzīgi rožukroņi.

Čiko sekoja mūkiem, kas nogāja līdz Svētās Ženevjevas klosterim un devās iekšā, kad visu to bija pārbaudījis kāds ordeņa brālis, kurš rūpīgi apskatīja viņu rokas.

Čiko ievēroja, ka šeit notiek kaut kas neparasts, jo mūki plūda no visām pusēm. Viņi visi iegāja priekšnamā, parādīja rokas vai nesamo, kas bija rokās, un devās iekšā.

—   Es varētu ieiet līdzi, — sacīja Čiko, — bet man trūkst divu svarīgu lietu: cienījamā uzvalka, kādos viņi tērpušies, un lietas, ko uzrādīt vārtsargam. Ak, brāli Gorenflo, brāli Gorenflo, mans godājamais draugs, kaut tu būtu pie manis!

Brīdi nogaidījis un savu ziņkāri sakairinājis, jo mūki nāca arvien vairāk, viņš nolēma doties uz viesnīcu «Pilnības rags» un uzmeklēt savu draugu Gorenflo.

## XVII Brālis Gorenflo

Viesnīcas «Pilnības rags» saimnieks moīrre Bonhomets, kuru Čiko sastapa virtuvē, patlaban lasīja kādu grāmatu, bet pannā uz uguns cepās vairāki miltos apvalstīti gaļas gabali.

Čiko ienākot, maitre Bonhomets pagrieza galvu.

—   Ā, tas esat jūs, dižciltīgais, — viņš sacīja, aizvērdams grāmatu un pazemīgi sveicinādams savu viesi. — Labvakar un labu ēstgribu!

—  Pateicos par divkāršo novēlējumu, kaut gan puse no tā nāks par labu tiklab man, kā arī jums. Bet tas ir atkarīgs no apstākļiem.

—   Kā? Atkarīgs no apstākļiem?

—  Jā, jūs jau zināt, ka es nekad neēdu viens.

—Ja tā, monsieur, — atbildēja Bonhomets, savu zaļo cepuri paceldams,— tad es varu jums piebiedroties.

—   Pateicos, godājamo saimniek. Es gan zinu, ka jūs esat lielisks viesis, bet es tomēr pameklēšu citu.

—   Varbūt brāli Gorenflo?

—   Ļoti pareizi! Vai viņš jau ir sācis ēst?

—  Nē, bet pasteidzieties.

—   Kāpēc?

—  Piecās minūtēs viņš būs beidzis.

—   Jūs sakāt, ka brālis Gorenflo vēl nav sācis ēst un piecās minūtēs viņš jau būs paēdis?

Čiko neticīgi pakratīja galvu.

—Monsieur, — sacīja viesnīcnieks, — šodien ir trešdiena, un mums sākas gavēnis.

—  Ak! — atbildēja Čiko, saviebdams seju, kas diezgan labi liecināja, cik apšaubāmas ir brāļa Gorenflo reliģiozās tieksmes.

Čiko devās uz kādu atsevišķu istabu, kurā kūpošas lampas gaismā sēdēja cienījamais mūks, kas savā šķīvī grozīja ūdenī vārītu spinātu porciju, pūlēdamies padarīt to garšīgāku ar siera gabaliņu.

Brālis Gorenflo varēja būt apmēram trīsdesmit astoņus gadus vecs un bija tieši piecas pēdas garš. īso augumu atsvēra citas labas īpašības. Ko viņš garumā bija zaudējis, to bija ieguvis resnumā, jo viņa mugura bija trīs pēdas plata, kas apkārtmērā atbilda deviņām pēdām.

Starp varenajiem pleciem atradās plats muskuļains kakls. Diemžēl šis kakls tikpat labi pieskaņojās visam pārējam: tas bija pārāk īss un resns, un pirmajā lielākā uztraukuma brīdī bija jābaidās, ka šo viru var ķert trieka. Apzinādamies šos trūkumus un draudošās briesmas, brālis Gorenflo nekad nepadevās straujiem iespaidiem.

—    Ak, mans draugs, ko jūs šeit darāt? — sauca mūsu gaskonietis, aplūkodams saknes, Gorenflo, neiztīrīto lampu un līdz malām pielieto kausu, kurā bija ar dažiem vīna pilieniem sajaukts ūdens.

—  Jūs redzat, mans brāli, ka es iebaudu vakariņas, — atbildēja Gorenflo, kura balss skanēja skaļāk nekā klostera baznīcas zvans.

—   To jūs saucat par vakariņām, Gorenflo? Saknes, siers? Nerunājiet niekus!

—Mums ir gavēņa pirmā trešdiena. Padomājiet par mūsu pestīšanu, mans brāli, padomājiet par mūsu pestīšanu! — Gorenflo dobji teica, svētā bijībā vērsdams acis augšup.

Čiko bija ļoti pārsteigts. Viņa skatienā varēja jaust, ka viņš gavēņa sākumu grib nosvinēt pavisam savādāk.

—   Kad jūs ēdāt brokastis?

—   Es nemaz neesmu brokastojis, mans brāli, — mūks atbildēja.

—   Ja jūs neesat brokastojis, ko gan jūs darījāt, mans brāli? — jautāja Čiko.

—   Es sagatavoju runu, — Gorenflo atbildēja, lepni paceldams galvu.

—   Runu? Kam?

—   Runu, kuru vakarā nolasīt klostera baznīcā.

—   Pagaidiet, runu vakaram! Tas ir jocīgi.

—   Un tāpēc, — sacīja Gorenflo, dakšiņas ar spinātiem un sieru mutei tuvinādams, — un tāpēc man jāsāk domāt par atgriešanos mājās. Mani klausītāji var palikt nepacietīgi.

Čiko atcerējās redzētos mūku barus un jautāja:

—   Kad jūs sprediķosit?

—   No deviņiem līdz pusdesmitiem, manu brāli.

—  Labi. Tagad ir bez ceturkšņa deviņi. Jums jāziedo man piecas minūtes. Dieva vārds, nu jau ir astoņas dienas, kopš mums nav bijusi izdevība kopā ieturēt vakariņas.

—   Es ļoti priecājos, jūs sastapdams, — Gorenflo žēlīgi atbildēja, — bet man tomēr jūs jāatstāj.

Un mūks grasījās piecelties.

Čiko viņu aizturēja un skaļā balsī uzsauca:

—  Maitre Klod Bonhomet!

Viesnīcnieks, kas bez šaubām bija klausījies, tai pašā mirklī parādījās uz sliekšņa.

—   Maitre Klod, — sacīja Čiko, — pasniedziet man divas pudeles bur- gundieša, mana drauga Gorenflo mīļāko vīnu!

—  Divas pudeles? —jautāja Gorenflo. — Kāpēc tad divas, ja es nedzeršu?

—   Ja jūs dzertu, es pasūtītu četras, sešas, es liktu atnest visas, cik vien viesnīcā ir atrodamas. Viens pats es dzeru ļoti maz, un ar divām pudelēm man pilnīgi pietiks.

—  Tiešām, — piebilda Gorenflo, — divas pudeles ir prātīgi, un, ja jūs vēl izvēlēsities liesus ēdienus, jūsu biktstēvam nebūs ko iebilst.

—   Protams, — Čiko piekrita. — Treknus ēdienus gavēņa trešdienā, kā gan to var!

Kamēr maitre Bonhomets nesa no pagraba pieprasītās vīna pudeles, Čiko devās pie ēdienu skapja un izņēma garšīgu cepeti.

—   Ko jūs tur dariet?

—   Jūs jau redzat — es paņēmu šis zivis, baidīdamies, ka tik kāds cits nepasteidzas pirmais. Gavēņa trešdienās tādiem ēdieniem ir daudz kārotāju.

—   Zivis! — Gorenflo izbrīnā iesaucās.

—  Protams, zivis,—atbildēja Čiko, nolikdams mūka priekšā ceptu putnu.

—   Kopš kura laika zivīm ir knābis?

—   Knābis? Kur jūs redzat knābi? Es redzu tikai muti.

—   Kājas?

—   Spuras!

—   Spalvas?

—   Zvīņas! Mīļais Gorenflo, jūs esat piedzēries.

—   Piedzēries! Augstais Dievs! Es esot piedzēries, ēzdams spinātus un dzerdams ūdeni!

—  Jūsu spināti apgrūtina jums māgu un ūdens reibina galvu. Tur jau nāk saimnieks, kas varēs mūsu strīdu izšķirt.

—   Ko?

—   Tā ir zivs vai vista?

—  Lai notiek. Bet vispirms lai viņš attaisa pudeles. Es gribu zināt, vai tas ir tas pats vīns. Attaisiet, maitre Klod, attaisiet!

Maitre Klods izvilka vienai pudelei korķi un līdz pusei piepildīja Čiko glāzi.

Čiko izdzēra un aplaizījās.

—  Ak, — viņš teica, — es esmu vājš garšotājs, un mana mēle neko nevar noteikt. Es nudien nevaru spriest, vai tā ir vecā labā marka.

Vērojot Čiko glāzes dibenā palikušos rubīna krāsas pilienus, Gorenflo acis dzirkstīja.

—   Klausieties, mans brāli, — sacīja Čiko un ielēja mūka glāzē nedaudz vīna, — jums jākalpo savam tuvākajam, izpalīdziet man!

Gorenflo paņēma glāzi, pielika pie lūpām un izlēja mazo malku uz mēles.

—  Tas droši vien ir no tās pašas šķirnes, — viņš sacīja, — bet…

—  Bet? — Čiko atkārtoja.

—   Bet tas bija pārāk maz, — mūks turpināja, — tas bija pārāk maz, lai atšķirtu, vai vīns kļuvis labāks vai sliktāks.

—   Es gan gribētu to zināt. Ak, es negribu maldīties, un, ja jums nebūtu jārunā, mans brāli, es jūs lūgtu vīnu vēlreiz nogaršot.

—  Ja jūs tas iepriecina…

—   Goda vārds! — Čiko sauca.

Un viņš mūka glāzi piepildīja līdz pusei.

Gorenflo šoreiz ar mazāku godbijību pielika glāzi pie lūpām un nogaršoja visai uzmanīgi.

—  Labāks gan, — viņš teica, — es varu derēt, ka tas ir labāks. 1561. gada marka, — viņš piebilda, nolikdams glāzi uz galda.

—   Ļoti pareizi! — iesaucās Klods Bonhomets. — Tas ir 1561. gada vīns.

—   Labo Gorenflo, — sacīja gaskonietis, — Romā par svētiem izsludina daudzus, kas to ir pelnījuši mazāk nekā jūs.

—  Tās ir spējas, mans brāli, — Gorenflo lēni teica.

—  Un mazliet apķērības, — Čiko piebilda. — Nieki! Ar spējām vien tālu netiek, to es varu apgalvot, jo arī man esot spējas. Ko jūs darāt?

—   Jūs jau redzat — es pieceļos.

—   Kāpēc?

—   Man jāiet uz klosteri.

—   Nemaz nenogaršojot manu zivi?

—   Klausieties, — sacīja Gorenflo, — man liekas, ka jūs no ēdieniem saprotat vēl mazāk nekā es — no dzērieniem. Maitre Bonhomet, kas tas ir par zvēru?

Brālis Gorenflo norādīja uz šķīvi.

Viesnīcnieks izbrīnā paskatījās uz jautātāju.

—   Augstās debesis! Tā ir vista, — viņš beidzot teica.

—   Vista, — Čiko bēdīgi atkārtoja.

—   Cepta vista, — maitre Klods apliecināja.

—   Nu! — Gorenflo gavilēja.

—   Liekas, ka es esmu maldījies, — sacīja Čiko. — Bet tā kā man šī vista jāēd un es negribētu grēkot, tad izpalīdziet, mans brāli, un ar dažiem ūdens pilieniem nokristiet to par zivi.

—   A-ā! — iesaucās Gorenflo.

—  Jā, es jūs lūdzu, lai es neizdarītu nāves grēku.

—  Lai notiek, — atbildēja Gorenflo, kas vienmēr bija ļoti izpalīdzīgs, — bet es te nekur neredzu ne ūdens lāses.

—   Kristiet ar vīnu! Putns varbūt nebūs tik katolisks, bet sliktāks jau nu gan ne.

Čiko pielēja mūka glāzi līdz malām, un līdz ar to pudele arī bija tukša.

Gorenflo sauca:

—  Bakha, Moma un Koma, un lielā svētā Pantagriela trijādības vārdā es tevi kristīju, zivs!

Un viņš iemērca pirkstu galus vīnā un apslacīja putnu.

—   Nu, mans draugs, — sacīja gaskonietis, saskandinādams savu glāzi ar mūka glāzi, — uz jaunkristītās veselību!

Kaut tā būtu labi izcepta un lai maitre Kloda Bonhometa māksla viņas dabas dotās īpašības būtu vēl Vairojusi!

—   Uz jaunkristītās veselību! — Gorenflo sauca, skaļi smiedamies.

—   Uz jaunkristītās veselību! Dieva vārds, tas ir lielisks vīns.

—   Maitre Klod, — sacīja Čiko, — tūlīt dur šo zivi uz iesma, iesmērē ar svaigu sviestu! Kad cepetis sāks jau palikt dzeltens, uzliec uz pannas divas maizes šķēles un apcep.

Gorenflo klusēja, bet lēnā acu mirkšķināšana un galvas palocīšana liecināja par pilnīgu vienprātību.

Čiko vēl bija jāpasaka daži vārdi, lai brālis paliktu nogaršot cepto vistu un dažas pudeles vīna.

Mazliet pamudināts, mazliet iesildīts, mazliet sakairināts, Gorenflo vairs nespēja piecelties un aiziet. Viņš aprija putna spārnus, apgrauza kaulus, pasauca Bonhometu un sacīja:

—  Maitre Klod, es esmu ļoti izsalcis, vai jums nav lieliskās speķa kūkas?

—   Protams, — piebilda Čiko, — tās taču jau ir pasūtītas, vai ne, Bon- homct?

—   Bez šaubām, — atbildēja saimnieks, kas nekad saviem viesiem nepretojās, ja tie runāja par ēdienu un samaksu.

—   Pasniedziet, pasniedziet, maitre, — mūks sauca.

—   Piecās minūtēs, — atbildēja viesnīcnieks, kam Čiko pamāja, lai viņš pasteidzas.

—  Ak, — izdvesa Gorenflo, ar dakšiņu bruņoto dūri uz galda nolaizdams, — tagad es jūtos daudz labāk…

—   Vai ne? — Čiko jautāja.

—   Un ja vēl būtu cepumi, es piebāztu pilnu muti tāpat kā ar šo vīna malku.

Un mūks, kam iekārē mirdzēja acis, iztukšoja ceturto daļu no trešās pudeles.

—   Tātad jūs bijāt slims?

—   Es biju pavisam savārdzis, mans draugs. Šī nolādētā runa mani nomocīja. Trīs dienas es par to vien domāju.

—  Tai ir jābūt skaistai.

—   Tā ir lieliska!

—   Pastāstiet mazliet, kamēr atnesīs cepumus!

—   Nē, kur tu esi redzējis, nerra kungs, ka pie galda runā? Vai karaļa galmā tā dara?

—   Karaļa Indriķa galmā tur ļoti skaistas runas.

—   Un par ko galmā runā?

—   Par tikumību.

—   O, jā, — iesaucās mūks, atgāzdamies pret krēsla atzveltni, — viņš ir ļoti tikumīgs princis, tas tavs karalis Indriķis III.

—   Es nezinu, vai viņš ir tikumīgs vai ne, — atbildēja Čiko, — es tikai zinu, ka neesmu redzējis neko tādu, par ko man būtu bijis jāsarkst.

—  Velns un elle! Es ticu, ka jau ir pagājis labs laiks, kopš tu vairs nesarksti, nešķīstais!

—   Ak, es tas nešķīstais, kas esmu pati nevainība! Es, kas piedalās visos dievkalpojumos, kas izpilda visus gavēņa noteikumus! — sauca Čiko.

—  Jā, kopā ar Sardanapolu, Nebukadnecaru, ar Hērodu!

Šai mirklī ienāca maitre Bonhomets. Vienā rokā viņš nesa slavenos cepumus, otrā — divas jaunas pudeles.

—   Dod šurp, dod šurp! — sauca mūks, kura acis liesmoja, kamēr plats smaids atsedza trīsdesmit divus zobus.

—   Mans draugs, man šķiet, ka jums ir jārunā, — sacīja Čiko.

—   Runa atrodas šeit, — atbildēja mūks, uzsizdams sev pa pieri, kas pamazām palika sārta — tāpat kā viņa vaigi.

—   Cikos jums tā ir jānorunā?

—   Desmitos.

—  Desmitos? Nesen jūs teicāt, ka pusdesmitos. Vai deviņos jūsu klosteri jau neslēdz?

—   Lai viņi slēdz, — atbildēja Gorenflo, sārto dziru aplūkodams savā glāzē, — man ir atslēga.

—  Jums ir klostera atslēga?

—  Jā, man kabatā, — atbildēja Gorenflo, uzsizdams pa saviem svārkiem.

—  Neiespējami. Es pazīstu klostera likumus, es esmu bijis trīs klosteros, kad notiek grēku atlaišana. Vienkāršiem brāļiem atslēgu neuztic.

—  Te tā ir, — sacīja Gorenflo, atgāzdamies krēslā un parādīdams Čiko zelta gabalu.

—   O, nauda! Saprotu. Jūs piekukuļojat vārtsargu, lai tas jūs ielaiž, kad vien iepatīkas, nelaimīgo grēciniek.

Gorenflo izplūda dzērāja svētlaimīgajos smieklos un gribēja naudu atkal iebāzt kabatā.

—   Pagaidiet, pagaidiet, — sacīja Čiko, — kas tā ir par jocīgu naudu?

—   Ar atkritēja ģīmetni. Tā ir sirdī caurdurta.

—   Tiešām, tā ir Bearnas karaļa nauda ar caurumu vidū!

—   Šķēpa dūriens, — sauca Gorenflo. — Nāve atkritējiem!

—    Ahā, apstākļi pamazām noskaidrojas, — Čiko klusi teica, — bet nelaimīgais vēl nav galīgi apdzēries.

Un viņš vēlreiz piepildīja mūka glāzi.

—   Jā, — sacīja gaskonietis, — nāve atkritējiem, un lai dzīvo mesa!

—  Lai dzīvo mesa! — sauca Gorenflo, vienā vilcienā iztukšodams glāzi.— Lai dzīvo mesa!

—   Tātad, — sacīja Čiko, atcerēdamies vārtsargu, kas pētīdams aplūkoja visu mūku rokas, — tātad jūs parādāt šo naudas gabalu brālim vārtsargam un…

—   Un eju iekšā.

—   Bez kādām grūtībām?

—  Tikpat viegli, kā Šī vīna glāze nokļūst manā vēderā.

Un mūks norija jaunu dārgā dzēriena malku.

—  Pie velna! — sauca Čiko. — Ja salīdzinājums ir pareizs, jūs tiekat iekšā bez kādām grūtībām.

—Protams… — Gorenflo stomījās. — Brālim Gorenflo atvērs abus vārtus.

—   Un jūs runāsit?

—   Un es runāšu. Paskatieties, kā to dara! Es ienāku, klausies, Čiko, es ienāku…

—   Es jau teicu, ka dzirdu.

—   Es ienāku, kā es jau teicu, sapulcē, lielā sapulcē. Tur ir baroni, tur ir grāfi, hercogi.

—   Un pat prinči.

—  Un pat prinči, — mūks atkārtoja. — Tu to teici — prinči. Es pazemīgi iznāku. Kāds sauc brāli Gorenflo, un es dodos uz priekšu, — to pateicis, mūks piecēlās.

—   Labi, — sacīja Čiko, — jūs dodaties uz priekšu.

—   Es dodos uz priekšu, — turpināja Gorenflo, vārdus papildinādams ar darbiem. Bet tiklīdz viņš bija paspēris dažus soļus, tā uzgrūdās galda stūrim un nokrita zemē.

—  Bravo! — sauca Čiko, palīdzēdams viņam piecelties un nosēdinādams to uz krēsla.

—  Jūs dodaties uz priekšu, jūs apsveicat sapulcējušos un sākat.

—   Es iesāku.

Mūks piecēlās, aizvēra acis un atspiedās pret sienu, būdams galīgi

apreibis.

—  Jūs iesākat, — sacīja Čiko, palīdzēdams viņam noturēties kājās.

—   Es iesāku: «Mani brāļi, šī ir skaista diena ticībai. Mani brāļi, šī ir ļoti skaista diena ticībai.»

Pēc šā teikuma Čiko redzēja, ka no mūka vairs neko neizdabūs, un palaida vinu vaļā. > >

Pazaudējis līdzsvaru, brālis Gorenflo kā slikti piestiprināts dēlis noslīdēja gar sienu un ar kājām atsitās pret galdu, no kura nogāzās dažas tukšas pudeles.

—   Āmen! — noteica Čiko.

Gandrīz vai tai pašā mirklī loga stiklus sāka tricināt pērkonskaļa krākšana.

—   Labi, — sacīja Čiko. — Vistas kāja iedarbojas. Mūsu draugs gulēs divpadsmit stundas, un es viņu varu ļoti ērti izģērbt.

Viņš atraisīja mūka apģērba saites, pagrieza Gorenflo kā salmu kūli ietina viņu galdadrānā, apsēja tā galvu ar salveti, pavīstīja mūka tērpu zem mēteļa un devās uz virtuvi.

—   Maitre Bonhomet, — viņš sacīja, pasniegdams viesnīcniekam vienu rozenoblu. — Te jums būs par mūsu vakariņām, par mūsu zirgu, ko nododu jūsu kopšanai, un te jums par to, lai jūs neuzmodinātu brāli Gorenflo, kas guļ kā svētais.

—   Labi, — atbildēja saimnieks. — Nerūpējieties, monsieur Čiko!

Čiko devās prom, brieža žiglumā un lapsas gaišredzībā sasniegdams Svētā

Etjēna ielas stūri, kur viņš uzvilka brāļa Gorenflo tērpu, pielāgojās tā izskatam un rūpīgi ielika labajā rokā Bearnas karaļa naudas gabalu. Ceturksni pirms desmitiem viņš uztraukts ieradās pie Svētās Ženevjevas klostera vārtiem.

## XVIII. Svētās Ženevjevas klosterī

Kad viņš pienāca, vārtus drīz bija paredzēts aizvērt, un brālis vārtsargs vienīgi gaidīja vēl dažus novēlojušos.

Gaskonietis parādīja savu naudas gabalu un viņu ielaida bez iebildumiem. Divi mūki gāja viņam pa priekšu. Viņš tiem sekoja un kopā iespiedās klostera baznīcā, ko ļoti labi pazina, jo bieži šurp pavadīja karali, kas Svētās Ženevjevas klosteri bija sevišķi iecienījis.

Baznīcu apgaismoja tikai trīs lampas. Viena karājās virs kora, divas — vienādā atstatumā bija ierīkotas baznīcas vidū.

Čiko acīm sākumā bija jāpierod pie biezās krēslas, tāpēc viņš vispirms mēģināja izskaitīt mūkus. Simts divdesmit mūki bija baznīcā, bet divpadsmit korī, kopā simts trīsdesmit divi. Divpadsmit mūki stāvēja līdzenā rindā un atgādināja vairogus.

Sev par apmierinājumu Čiko redzēja, ka viņš nebija pēdējais, kas pēc brāļa Gorenflo vārdiem skaitījās kā ordenim uzticamākie. Pēc viņa vēl ienāca trīs garos, pelēkos tērpos ietinušies mūki un nostājās pie divpadsmit rindā stāvošajiem.

Jauns mūks, kuru Čiko vēl nebija redzējis un kurš droši vien bija kora zēns, apstaigāja baznīcu, pārbaudīdams, vai katrs atrodas savā vietā. Tad mazais sarunājās ar vienu no pēdējiem atnākušajiem mūkiem.

—   Mēs esam simts trīsdesmit seši, — mūks skaļi sacīja. — Tas ir Dieva skaitlis.

Tūlīt simts divdesmit mūki baznīcas vidū piecēlās un apsēdās krēslos vai kora sēdekļos. Drīz vien skaļa eņģu un atslēgas čīkstēšana liecināja, ka smagās durvis tiek aizslēgtas.

Drošsirdīgais Čiko ar trīcošu sirdi klausījās, kā krakšķ atslēga. Lai nomierinātos, viņš apsēdās krēslā, no kurienes sāka novērot mūkus, kas, šķiet, bija sapulces galvenās personas.

Viņiem bija pasniegti atzveltņu krēsli, un viņi sēdēja kā trīs bruņinieki. Aiz viņiem stāvēja divpadsmit kora mūki. Kad viņi visu bija sakārtojuši, atskanēja trīs pulksteņa sitieni.

Tas, bez šaubām, bija klusuma signāls, jo pēc otrā sitiena atskanēja klusa šņākoņa un pēc trešā iestājās pilnīgs klusums.

—   Brāli Monsoro, — sacīja mūks, kas nupat bija runājis, — kādas ziņas jūs nesat ordenim no Anžū provinces.

Divas lietas saistīja Čiko uzmanību.

Vispirms skanīga balss, kas, liekas, skanēja no bruņu cepures kaujas laukā, nevis baznīcā — no mūku kapuces. Otrkārt — Monsoro vārds.

Gara auguma mūks krokainā tērpā ar drošiem soļiem devās pie runātāja galda. Čiko mēģināja saskatīt viņa seju, bet tas nebija iespējams.

—  Labi, — viņš prātoja, — ja es nevaru redzēt citu sejas, tad vismaz citi neredzēs manējo.

—    Mani brāļi, — sacīja balss, kurā Čiko tūlīt pazina galma medību pārzini,— ziņas no Anžū provinces nav iepriecinošas. Nevis tāpēc, ka mums tur nav piekrišanas, bet gan tāpēc, ka mums tur nav vietnieka. Ordeņa darbības veicināšana bija uzticēta baronam Meridoram. Bet izmisumā par savas meitas pēkšņo nāvi šis sirmgalvis mūsu svētās savienības mērķus pametis novārtā, un, kamēr viņš zaudējumu pārcietīs, tas kļuvis nederīgs. Es ieteikšu trīs jaunus ordeņa brāļus. Sapulce izšķirs, vai šie trīs jaunie brāļi, par kuriem es galvoju kā par sevi pašu, varēs iestāties svētajā savienībā.

Piekrišanas murdoņa pāršalca mūku rindas, un brālis Monsoro bija jau sasniedzis savu krēslu, bet kņada vēl nenorima.

—  Brālis la Hurjērs pateiks, — iesāka pirmais mūks, — ko viņš ir izdarīji» Parīzē.

Mūks ar nolaisto kapuci piegāja pie galda, no kura patlaban bija pagājis nost grāfs Monsoro, un teica:

—   Jūs visi zināt, vai es esmu padevīgs katoļticībai un vai šai padevībā esmu rūpējies par tās uzvaru.

La Hurjērs, kas Čiko bija jau pazīstams kā nikns atkritēju vajātājs, noturēja dusmīgu runu pret hugenotiem un norādīja uz briesmām, kas draud valstij, ja troni iegūs ienīstais bearnietis, atkritējs Navarras Indriķis. Šīs briesmas karaļa Indriķa un Anžū hercoga bērnišķības dēļ bija lielas. Šim hugenotam netrūka draugu arī Parīzē, kur viņš vajadzības gadījumā varēja justies drošs. La Hurjērs beidza savu runu ar šādiem musinošiem vārdiem:

-Šo draugu skaits jāsamazina vai vismaz jāuzzina viņu vārdi. Mūsu ordenis ir svēts, mūsu savienību ir stiprinājis un svētījis mūsu svētais tēvs pāvests Gregors III. Es iesaku ilgāk nevilcināties. Lai mūsu darbinieki ar īpašām lapām apstaigā namus un labos pilsoņus uzaicina parakstīties un iestāties mūsu līgā. Kas parakstīsies, būs mūsu draugi, kas vilcināsies, būs mūsu ienaidnieki. Viņi norādīs, ka ir iespējama otra Bērtuļa nakts, kuras vajadzība katram īstam ticīgam liekas arvien nepieciešamāka. Darīsim to, ko mēs jau esam darījuši: gādāsim Dievam mieru, atšķirsim labu no ļauna!

Runu apsveica, tā izraisīja skaļu piekrišanu. Kad visi bija nomierinājušies, atskanēja pirmā mūka balss:

—    Ordenis pateicas par brāļa la Hurjēra dedzību, viņa priekšlikumu ievēros un apspriedīs līgas augstākā dome.

Atkal skanēja piekrišanas saucieni.

—   Brāli Gorenflo! — balss sauca.

Čiko pēc nule dzirdētā bija nogrimis-dziļās domās un bija gluži aizmirsis, ka viņam jāizpilda Gorenflo loma.

—   Brāli Gorenflo! — mūka balss atkārtoja tik skaļi un skaidri, ka Čiko nodrebēja.

—   O-o! — viņš nomurmināja. — Liekas, ka brāli Gorenflo sauc kāda sievietes balss. Vai šai apspriedē būtu pulcējušies ne vien dažādu šķiru, bet ar! abēja dzimuma pārstāvji?

—   Brāli Gorenflo, — tā pati sievišķīgā balss atkārtoja, — vai jūs esat šeit?

Čiko skaļi atsaucās:

—  Kā tad ne, es esmu šeit, es esmu šeit. Pēc brāļa la Hurjēra runas biju nogrimis dziļās pārdomās, ka nemaz nedzirdēju minam manu vārdu.

Atkārtota labvēlīga piekrišanas dvesma par la Hurjēru, kura vārdi visiem vēl viļņoja sirdis, atļāva Čiko sagatavoties. Viņš piecēlās, uzkāpa pie runātāju galda un nolaida kapuci zemu pār acīm.

—   Mani brāļi, — viņš iesāka, atdarinādams mūka balsi, — es esmu šā klostera dāvanu vācējs, un jūs zināt, ka šis pienākums dod tiesības apmeklēt visus dzīvokļus. Šis tiesības es izmantoju mūsu labā.

—   Mani brāļi, — viņš turpināja, atcerēdamies Gorenflo runas ievadu, — šī ir skaista ticības diena, kas mūs šeit vieno. Runāsim vaļsirdīgi, mani brāļi, jo mēs esam Kunga namā.

—Kas ir Francijas karaļvalsts? Ķermenis. Svētais Augusts ir teicis: Omnis civitas corpus est. Ikviena sabiedrība ir ķermenis. Kur slēpjas ķermeņa atpestīšana? Veselībā. Kā ķermeni uzturēt veselību? Gudri nolaižot asinis, ja ir jūtama spēku pārpilnība. Katoļticības ienaidnieki acīmredzot ir stipri, lai mēs no viņiem baidītos. Tāpēc šim ķermenim, ko mēs saucam par sabiedrību, vēlreiz ir jānolaiž asinis. To man katru dienu atgādina ticīgie, ziedodami klosterim olas, gaļu un naudu.

Čiko runas pirmā daļa klausītājus dziļi ietekmēja.

Čiko turpināja:

—   Varbūt iebildīs, ka baznīcai asinis riebjas, ecclesia abhorret a sanguine. Bet ievērojiet, mani mīļie brāļi, ka dievvārdi nesaka, kādas asinis baznīcai riebjas, un es varu derēt ar vērsi pret olu, ka nekādā gadījumā tās nebūs atkritēju asinis. Tiešām: Fons mālus corruptum sanuis, hereticorum autem pessimus! Un tad vēl viens pierādījums: mani brāļi, es teicu — baznīca! Bet mēs baznīcā neesam vieni. Es esmu pārliecināts, ka brālim Monsoro, kas nule runāja, pie jostas būs medību vadoņa nazis. Brālis la Hurjērs veikli rīkojas ar šķēpu. Veru agreste, letiferum tamen instrumentum. Es pats, kas ar jums tagad'runāju, es, mani brāļi, Žaks Gorenflo, Šampaņā esmu nesis musketi un sitis hugenotus.

Runas otrajai daļai bija vēl lielāki panākumi.

Kad viltus mūks apgarotos vārdos aicināja doties krusta gājienā un jundīja uz atkārtotu uzbrukumu atkritējiem, turklāt paskaidroja, ka viņš bruņās, aizsargķiverē un ar musketi rokās ies ticīgo pulka priekšgalā, runātājs visu sirdīs iededza svētās liesmas, un, izņemot trīs mūkus, kas cieta klusu, visi pārējie sauca:

—  Lai dzīvo mesa! Lai dzīvo varonīgais brālis Gorenflo! Krusta gājienā! Krusta gājienā!

Sajūsma bija jo lielāka tāpēc, ka cienījamais brālis pirmo reizi izrādījās tik dedzīgs.

Šīs sajūsmas radītājam par laimi vai nelaimi sapulces vadītājs negribēja šo pacilātību vēl vairot. Viens no trijiem klusajiem mūkiem noliecās pie auss mazajam mūkam, un telpā tūlīt atskanēja bērna skaļā balss, trīs reizes vēstīdama:

— Mani brāļi, atgriešanās stunda ir situsi, sapulce tiek slēgta.

Mūki trokšņaini piecēlās un lēni devās uz durvju pusi. Daudzi tuvojās runātāju galdam, lai apsveiktu dāvanu vācēju, kad tas nokāps no tribīnes, kur bija guvis tik spožas sekmes. Bet, kad Ciko iedomājās, ka tuvumā viņa Gorenflo liksies garāks un ka viņu var nodot arī gaskoniešu izruna, viņš nometās ceļos un izlikās, ka skaita lūgšanu.

Pienācēji ievēroja viņa aizrautību un novērsās.

Taču Čiko bija atnācis, lai uzmeklētu Majēnas hercogu un Nikolā Dāvidu. Viņam bija jāīsteno divkārša atriebība. Pret Lotringas princi viņam vajadzēja būt apdomīgam un vērīgam. Turpretim viņš jutās diezgan spēcīgs, lai nokārtotu vecos parādus ar advokātu Nikolā Dāvidu. Vajadzēja tikai šo pretinieku atrast. Viņš novēroja visus mūkus, kas pagāja viņam garām, lai garajā tērpā un kapucē atpazītu Nikolā slaido augumu. Pēkšņi pie izejas viņš ievēroja kādu visai līdzīgu mūku. Sākumā Čiko vēl šaubījās, bet drīz vien šaubas pārvērtās pārliecībā, un viņš uztraukumā nosvīda.

Brālis Gorenflo gan bija paskaidrojis, kā klosterī iekļūt, bet kā no tā izkļūt, Čiko nezināja.

## XIX. Noslēpumainā kronēšana

Lai izvairītos no pārsteiguma, kam varēja būt bēdīgas sekas, Čiko paslēpās starp lūgšanas krēslu un kādu spraisli.

Ejā atskanēja kora zēna balss:

—   Vai visi ir projām? Tūlīt aizslēgs durvis.

Neviens neatbildēja. Čiko izstiepa kaklu un tiešām redzēja, ka baznīca ir tukša. To pārlūkoja trīs mēteļos ietinušies mūki.

«Labi,» domāja Čiko, «lai tik neaizver logu, vairāk es neko negribu.»

—   Pārbaudīsim, — kora zēns sacīja durvju sargam.

Durvju sargs aizdedza sveci un kopā ar kora zēnu sāka apstaigāt baznīcu.

Vairs nedrīkstēja kavēties ne mirkli. Brālim durvju sargam ar sveci vajadzēja paiet garām četru soļu attālumā no Čiko, un tad nebija šaubu, ka viņu atradis. Čiko aizlīda aiz spraišļa, palika ēnā, atvēra lūgšanas krēslu un ielīda iegarenā telpā, durvis aiz sevis atkal aizvērdams.

Brālis durvju sargs un kora zēns pagāja viņam tuvu garām, un Čiko pa spraugu sienā apspīdēja sveces liesma.

—   Pie velna! — Čiko norūca. — Brālis durvju sargs, mazais kora zēns un šie trīs mūki taču baznīcā mūžīgi nepaliks!? Kad viņi aizies, es uzlikšu krēslu uz sola un izlīdīšu pa logu. Nu jā, pa logu, — Čiko turpināja, — bet, kad būšu izlīdis, es atradīšos pagalmā, un pagalms nav iela. Šķiet, ka vis- prātīgāk būtu nakti pavadīt lūgšanu krēslā. Gorenflo drēbes ir siltas. Tā vismaz nebūs pagāniska nakts kā tad, ja to pavadītu citā vietā, un es ceru uz atpestīšanu.

—   Izdzēs lampas, — sacīja kora zēns, — izdzēs lampas, garīgā sapulce ir beigusies!

Drīz vien baznīcu apgaismoja vienīgi bāla gaisma, ko pie ziemas debesīm mierīgais mēness iemirdzināja caur logu izkrāsotajiem stikliem. Un tad iestājās dziļš klusums.

—   Augstā debess! — Čiko nopūtās. — Pusnaktī baznīcā! Ja mans dēls Indriķis būtu manā vietā, viņš jau sen būtu pārbijies. Par laimi mēs esam no mazāk nedrošas vielas. Uz priekšu, Čiko, mans draugs! Labvakar un ar labu nakti!

Viņš ierīkojās lūgšanas krēslā pēc iespējas ērtāk, aizgrūda mazo durvju aizbīdni un aizvēra acis.

Viņa plaksti minūtes desmit bija cieši aizvērušies, viņa fantāzija raisīja rēgainus tēlus, kad baznīcā atskanēja skaļš zvans un izgaisa dziļumos.

—   Hallo! — iesaucās Čiko, acis atkal atvērdams. — Ko tas nozīmē?

Tūlīt korī tika aizdedzināta lampa, kas apgaismoja trīs mūkus, kuri vēl

arvien sēdēja tajās pašās vietās un bija tikpat stīvi.

Čiko pārņēma šaubas. Viņš pārmeta krustu un pavisam klusi izdvesa:

—   Atkāpies, sātan!

Šajā mirklī pacēlās viena no kora plāksnēm un palika pusvirus. Melnajā dobumā vispirms parādījās kapuce, tad — pelēks mūks, kurš uzkāpa uz marmora grīdas. Lūka aiz viņa atkal aizvērās.

Šai brīdī Čiko mati saslējās stāvus. Viņam šķita, ka visi Svētās Ženevjevas klostera priori, priekšnieki un dekāni šai pusnakts stundā izkāps no saviem kapiem un ar saviem kaulainajiem galvaskausiem pacels kora marmora plāksnes. Bet šīs šaubas neturpinājās ilgi.

—    Brāli Monsoro, — kāds kora mūks sacīja dīvainajam atnācējam, — vai gaidītais ir ieradies?

—   Jā, monsieur, viņš ārā gaida, — jautātais atbildēja.

—   Atver durvis, lai viņš ienāk!

—  Lieliski, — ņurdēja Čiko. — Liekas, ka šai komēdijā būs divi cēlieni. Es esmu redzējis tikai pirmo.

Brālis Monsoro nokāpa pa kādām kāpnēm, kas no kora veda baznīcā, un atvēra čīkstošās durvis, kas veda uz dziļu pagrabu.

Tūlīt vidējais mūks nolaida kapuci. Viņa sejā bija dziļa rēta. Parīzieši šo vīru pazina kā katoļticīgo pirmo varoni.

—   Pats lielais Indriķis Gīzs, — murmināja Čiko. — Tagad es saprotu. Mūks, kas sēd no viņa pa labi un kas svētīja sapulci, ir Lotringas kardināls, bet kreisais, kas sarunājas ar kora zēnu, ir mans draugs Majēnas hercogs. Pie velna, kur gan atrodas metrs Nikolā Dāvids?!

Un tūlīt arī noslīdēja abu pārējo mūku kapuces un atsedza slavenā kardināla plato pieri un asās acis, kā arī Majēnas hercoga pretīgo seju.

—  Ak, es tevi pazīstu, Svētā Trīsvienība! — sacīja Čiko. — Redzēsim, ko tu tagad darīsi, es vai mirstu aiz ziņkāres; tūdaļ dzirdēsim, ko tu teiksi.

Šai mirklī grāfs Monsoro atvēra pagraba dzelzs durvis.

—   Vai jūs domājat, ka viņš nāks? — rētainais jautāja kardinālam.

—  Ticu. Citādi zem mana mēteļa nebūtu svētās eļļas pudele.

—   Pagaidiet! — iesaucās Čiko. — Liekas, viņi grib kādu iesvētīt. Tas būs jauki… Es jau sen vēlējos redzēt iesvaidīšanas ceremoniju.

Pa pagraba durvīm ienāca apmēram divdesmit mūki, kuru galvas bija ievīstītas milzīgās kapucēs, un nostājās baznīcas vidū. Tikai viens mūks grāfa Monsoro pavadībā uzkāpa korī un ieņēma vietu kādā kora krēslā, pareizāk— uz šī krēsla pakāpieniem.

Kora zēns, kas atkal bija uzradies, godbijīgi noklausījās kardināla pavēli un nozuda.

Hercogs Gīzs pārskatīja sapulcinātos un teica:

—    Draugi, laiks ir dārgs. Es tūlīt ķeršos pie lietas. Jūs visai bieži esat dzirdējuši katoļu līgas locekļus žēlojamies, ka vienu viscienīgāko, tronim vistuvāk stāvošo princi apvaino atturībā un pat ļaunās domās. Ir pienācis mirklis, ko mēs šim princim taisnības un patiesības vārdā esam parādā. Jūs paši viņu dzirdēsit un varēsit spriest, vai jūsu vadonis pelna pārmetumus, ko nesen izteica viens no svētās līgas brāļiem — mūks Gorenflo. Mani brāļi, princis, kura līdzdalība mums bija apsolīta, princis, kura atsaucībai mēs neticējām, šis princis ir šeit.

Visu skatieni ziņkārē pievērsās mūkam, kas stāvēja.uz kora sēdekļa kāpnēm pa labi no trijiem lotringiešu augstmaņiem.

—   Monsieur, — sacīja hercogs Gīzs, pagriezdamies pret to, kas saistīja visu uzmanību, — Dieva griba visiem ir zināma, un, ja jūs esat nolēmuši mums pievienoties, tad tas, ko mēs esam darījuši, ir labi darīts. Viens lūgums, augstība: nolaidiet savu kapuci, lai uzticīgie savām acīm redz, ka jūs turat solījumu, tik kārdinošu solījumu, ka viņi neiedrošinājās tam ticēt!

Noslēpumainais cilvēks, kuru hercogs Gīzs nupat bija uzrunājis, pielika pie kapuces roku, atmeta to uz pleciem, un Čiko, kas zem kapuces cerēja ieraudzīt kādu no Lotringas prinčiem, izbrīnā ieraudzīja Anžū hercoga galvu. Šī galva lampas tumšajā gaismā bija tik bāla, ka likās — tā pieder marmora skulptūrai.

—  Oho! — Čiko izdvesa, — mūsu Anžū brālis! Tātad viņš negrib rimties un ar citu galvām rotaļājas ap troni.

—   Lai dzīvo monsieur, lai dzīvo Anžū hercogs! — visi sauca.

Fransuā kļuva vēl bālāks.

—  Neraizējieties, monsieur, — Indriķis Gīzs sacīja, — šī baznīca ir kurla, un durvis ir labi aizslēgtas.

—   Laimīga pārliecība! — pie sevis noteica Čiko.

—  Mani brāļi, — sacīja grāfs Monsoro,—viņa augstība grib teikt sapulcei dažus vārdus.

—  Jā, jā, lai runā, — atskanēja balsis, — mēs klausīsimies!

Trīs Lotringas prinči pagriezās pret Anžū hercogu un palocījās. Hercogs balstījās pret kora krēslu. Likās, ka viņš tūlīt kritīs.

—  Mani kungi, — viņš teica dobjā, drebošā balsī, bet tikko sadzirdami,— mani kungi, es dzīvoju pārliecībā, ka Dievs, kas daudzām pasaules lietām, liekas, ļauj ritēt savu gaitu, mūs uzmana un kādā dienā cilvēcīgo radījumu neprātīgas tieksmes ievadīs noteiktā virzienā.

Hercogs mazliet drošākā balsī turpināja:

—   Arī es esmu aplūkojis pasauli, un, tā kā mans vārgais skats to visu nevar aptvert, es pieķēros Francijai. Ko es redzēju šajā valstī? Svētā Kristus reliģija ir apdraudēta, Dieva uzticīgie kalpi ir izkliedēti un padzīti. Es izpētīju bezdibeņa dziļumus, ko pirms divdesmit gadiem atvēra atkritēji, kas ticībā atrast īsto Dievu apraka pašu ticību, un mana dvēsele sažņaudzās sāpēs — kā lielajam pravietim.

—   So rūpju mākts, — princis turpināja, — es uzzināju, ka vairāki dižciltīgie satricināto altāri grib atkal nostiprināt. Es apskatījos apkārt, un man šķita, ka es atrodos pastarās tiesas priekšā un ka Dievs visus cilvēkus ir sadalījis atstumtajos un izraudzītajos. Vienā pusē bija tie, no kā es ar riebumu novērsos; otrā pusē bija izraudzītie, un es devos turp un metos viņu skavās. Mani brāļi, te nu es esmu!

—   Āmen! — Čiko izdvesa.

Bet tā bija veltīga uzmanība. Čiko varēja pavisam skaļi atbildēt, un arī tad viņa balsi šajos piekrišanas saucienos, kas tricināja baznīcas spraišļus, neviens nebūtu dzirdējis.

Trīs lotringiešu prinči, kas bija devuši zīmi sākt sumināšanu, to atkal apklusināja. Tad kardināls piegāja pie hercoga un teica:

—   Vai jūs atnācat pie mums brīvprātīgi?

—   Pilnīgi brīvprātīgi, monsieur.

—   Kas jums pastāstīja par svēto noslēpumu?

—   Mans draugs, dedzīgs ticības aizstāvis, grāfs de Monsoro.

—Ja jūsu augstība pieder pie mūsējiem, — sacīja hercogs Gīzs, varbūt jums, monsieur, labpatiksies pateikt, ko jūs mūsu līgas labā esat nodomājis darīt?

—    Es domāju uzticīgi kalpot Romas apustuliskajai katoļu ticībai, — hercogs atbildēja.

—   Bet ticības intereses nav vienīgais nodoms, kas augstmaņiem jāsargā. Es domāju vēl par kaut ko citu.

—     Monsieur, jūsu augstību klausās vislielākā uzmanībā, — sacīja kardināls.

—   Un mūsu sirdis pukst cerībā, — Majēnas hercogs piebilda.

—   Es gribu paskaidrot, — Anžū hercogs turpināja, kamēr viņa skatiens pētīja baznīcas tumšākos kaktus, it kā gribēdams pārliecināties, ka viņa vārdi skar tās ausis, kas cienīgas viņā klausīties.

—  Ja kāds muižnieks domā par to, ko viņš ir parādā Dievam, — hercogs klusāk teica, — tad viņš domā par savu…

—   Pie velna — par savu karali! — Čiko čukstēja. — Tas jau ir zināms.

—   Par savu tēviju, — sacīja Anžū hercogs, — un viņš sev jautā, vai viņa tēvija bauda pelnīto godu un labklājību, jo godīgs pilsonis savus augļus vispirms iegūst no Dieva un tad no zemes, kuras bērns viņš ir.

Sapulce pēc šiem vārdiem dedzīgi aplaudēja.

—   Es sev jautāju, — turpināja Anžū hercogs, kura kalsnos vaigu kaulus sāka rotāt drudžains sārtums, — vai mana zeme bauda mieru un laimi, ko ŠI skaistā un burvīgā tēvija, kuru sauc par Franciju, ir pelnījusi, un es sirdssāpēs redzu, ka tas tā nav.

—   Un kaut gan mēs īsto iemeslu nezinām vai to tikai nojaušam, tāpēc jau nelaime nav mazāka, un tāpēc es apkarošu vai nu Francijas ticības naidniekus, vai arī karaļa viltus draugus. Un tāpēc man kā altāra un troņa kalpam jāsaistās ar tiem, kas ar visiem līdzekļiem grib apkarot atkritējus un neuzticīgos padomdevējus. Monsieur, to es gribu darīt līgas labā, kad es iesaistos jūsu savienībā.

—   Ak, — Čiko izbrīnā murmināja, — nav vis tā, kā sākumā domāju, — te nav vis ēzeļu, bet lapsu koris!

Pārējie sapulces dalībnieki, kas bija atmetuši kapuces un rādīja drosmīgas sejas, ar mirdzošām acīm sekoja runai.

—Monsieur, — atbildēja hercogs Gīzs, — pirms es pateicos jūsu augstībai par runu, lai man ir atļauts aizrādīt, ka jums apkārt atrodas vīri, kas nav jums padevīgi tikai savienības mērķu dēļ, bet kas cieni jūs pašu, karaliskā augstība. Pavēliet, monsieurl

Anžū hercogs palocījās un ar nemierīgu skatienu pārlūkoja sapulci.

—  O! — Čiko čukstēja, — ja es nemaldos, tad tā ir bijusi tikai priekšspēle, un īstā drāma tikai sekos.

Lai hercogu iedvesmotu, Gīzs nosauca visu dižciltīgo vārdus un piebilda:

—   Mēs ar pateicību saņemsim pavēles, ko jūsu karaliskajai augstībai labpatiksies mums dot.

Anžū hercogs lepni izslējās. Šis augstprātīgais hercogs Gīzs, kas nekad negribēja locīties, runāja ar padevību.

Majēnas hercogs piebilda:

—  Ar savu kārtu, savu gudrību jūs esat īstais savienības galva, monsieur, un mēs gribam dzirdēt, ko darīt ar karaļa viltus draugiem.

—  Nekas nav vienkāršāk, — princis drudžaini atbildēja. — Ja druvā aug indīgas nezāles, kas draud iznīcināt bagāto ražu, tad šie kaitēkļi jāizrauj ar visām saknēm. Pie karaļa nepulcējas draugi, bet lišķi, kas draud viņu iznīcināt un Francijā un visos kristīgajos rada lielu nemieru.

—   Taisnība! — hercogs Gīzs drūmi piekrita.

—    Un tāpēc šie lišķi kavē mūs, karaļa īstos draugus, piekļūt viņa majestātei, — piebilda kardināls.

—   Jā, — sauca straujais Majēnas hercogs, — viņi mūs nievā, apvaino, viņi neievēro princi, kuru mēs visvairāk cienām.

Anžū hercoga piere kļuva sārta.

—      Iznīdēsim, — Majēnas hercogs turpināja, — iznīdēsim līdz pēdējam * šo nolādēto perēkli, ko karalis apbalvo ar mūsu īpašuma skrandām. Mums

katram jāapsola vienu no viņiem iznīcināt. Mēs esam trīsdesmit. Saskaitīsim viņus!

—   Pareizs padoms, — sacīja Anžū hercogs. — Jūs savu uzdevumu esat izpildījis, hercog.

—   Man jūs jābrīdina, monsieur, — sacīja Atrāžs, — ka es ņemšu Kvēlu.

—   Un es — Možironu, — sacīja Livaro.

—   Un es — Šombergu, — sauca Ribeirāks.

—  Labi, — hercogs turpināja. — Mums vēl paliek Busī, mans varonīgais Busī, arī tas kādam ir jāņem.

—   Un mēs? Un mēs? — savienības biedri sauca.

Grāfs Monsoro panācās uz priekšu.

—   O! — Čiko izdvesa. — Tagad nāk medību pārzinis, kas prasīs savu mednieka tiesu.

Čiko maldījās.

—   Monsieur, — sacīja Monsoro, — es lūdzu mirkli klusuma. Mēs esam noslēgti vīri un baidāmies runāt atklāti. Mēs esam prātīgi vīri un nositam laiku ar niekiem. Mazliet vairāk drosmes, monsieur, vairāk varonības, vairāk atklātības! Karaļa minjoniešiem un grūtībām, ar kādām mums jācīnās, ja gribam piekļūt viņa majestātei, nav nekādas nozīmes. Mūs apbēdina pati karaļvalsts, kas nav franču dižciltīguma cienīga. Par mūsu varmācībām, ne- prātībām, orģijām un uzdzīvi līdzcietīgi smejas visa Eiropa. Tā nav nezināšana, nav gļēvums. Tāda izturēšanās, monsieur, ir neprāts.

Pēc galma medību pārziņa vārdiem iestājās nāves klusums. Iespaids vēl padziļinājās, ikviens sevī domāja to pašu, ko viņš bija izteicis skaļi, jo viņš bija viņu pašu domu atbalss.

Nojautis, ka šis klusums liecina par sapulces dalībnieku piekrišanu, grāfs Monsoro turpināja:

—    Vai mums jākalpo muļķīgam, kūtram un gļēvam karalim, kad citas tautas gūst spožu slavu? Mēs, mēs guļam, kungi! Piedodiet, ka es to saku dižciltīga prinča klātbūtnē, kurš manu pārdrošību varbūt nosodīs. Monsieur, jau četrus gadus pār mums valda nevis karalis, bet gan mūks. Tagad uzbangoja līdz šim valdītais sajūsmas vilnis, turklāt tik straujā paisumā, ka nevienu no nesenajiem saltajiem un mierīgajiem sapulces dalībniekiem ne pazīt nevarēja.

—  Nost Valuā! — kāds iesaucās. — Nost brāli Indriķi! Mūsu vadonim ir jābūt diženam princim, bruņnieciskam karalim, tirānam, nevis pātarniekam!

—   Kungi, kungi, — Anžū hercogs liekulīgi sauca, — piedodiet, ka es aizstāvu savu brāli, kas maldās vai arī tiek maldināts! Ļaujiet man cerēt, kungi, ka mūsu gudrā rīcība, ka mūsu savienības vara atgriezīs viņu uz īstā ceļa.

—   Šņāc, čūska, šņāc! — Čiko noņurdēja.

—  Monsieur, — sacīja hercogs Gīzs, — jūsu augstība pārprot savienības īstos mērķus. Nē, līgas mērķis vairs nav cīņa pret bearnieti, līga nav putnubiedēklis muļķiem. Līgai vairs nav jābalsta baznīca, kas pati mācēs noturēties. Līgai jāatjauno Francijas dižciltība, ko tagad posta dažādas riebīgas parādības. Aiz cienības, ko augstība tagad izsaka, mēs jau esam pārāk ilgi vilcinājušies, aiz mīlas pret karalisko ģimeni mēs jau pārāk ilgi esam liekuļojuši. Tagad viss ir atklājies, monsieur, un jūs varēsit piedalīties īstajā sēdē, jo viss iepriekšējais bija tikai ievads.

—    Ko tas nozīmē, hercog? — jautāja princis, nemierā un godkārē drebēdams.

—  Monsieur, — hercogs turpināja, — šonakt mēs gribam ievēlēt vadoni, kas spētu godāt un vairot Francijas dižciltību. Un pēc veco franku paražas, ko tie ievēroja, vēlēdami savu vadoni, tas ir, pasniegdami viņam kādu dāvanu, arī mēs savam izvēlētajam vadonim…

Visu sirdis strauji pukstēja, bet par visiem stiprāk — hercogam. Taču viņš palika mierīgs, vienīgi bālā seja liecināja par lielo uzbudinājumu.

—  Monsieur, — hercogs turpināja, paņemdams rokās aiz krēsla nolikto smago priekšmetu un paceldams gaisā, — monsieur, šī ir balva, ko es jūsu vārdā nolieku pie prinča kājām.

—   Kronis! — hercogs valdīdamies iesaucās. — Man kronis, kungi?

—   Lai dzīvo Fransuā III! — zobenus pacēluši, augstmaņi sauca vienā balsī, kas nodrebināja augstos spraišļus.

—  Man, man? — hercogs stomījās priekā un godkārē. — Man? Tas nav iespējams! Mans brālis vēl dzīvo, mans brālis ir Dieva svētītais.

—  Mēs viņu pagaidām atcelsim, — Gīzs sauca, — līdz Dievs ar viņa nāvi mūsu izvēli apstiprinās, vai arī kāds pilsonis, kam gļēvais vadonis būs apnicis, ar indi vai dunci īstenos taisno likumu.

—   Mani kungi, — princis vārgi pretojās, — mani kungi!

—   Monsieur, — sacīja kardināls, — uz jūsu augstības cēlajām domām mēs atbildēsim šādi: Indriķis ir Dieva svētītais, bet mēs viņu atceļam. Viņš vairs nav Dieva izvēlētais, tagad tas esat jūs, monsieur. Šeit ir baznīca, tikpat cienījama kā Reimsā, jo šeit atdusas Parīzes aizstāve Svētā Ženevjeva. Seit ir apbedīts Klodvigs, pirmais kristīgo karalis. Monsieur, šai svētnīcā, pie Francijas Karalistes dibinātāja kapa, es, viens no pirmajiem baznīcas vadoņiem, kas ar lepnumu un godkāri reiz cer kļūt par tās galvu, es jums teikšu, ka šeit ir pāvesta Gregora XIII svētītā eļļa. Ieceliet savu nākamo Reimsas virsbīskapu, ieceliet savu Francijas maršalu un vienā mirkli jūs kļūsit par karali, bet, ja jūsu brālis Indriķis neatteiksies no troņa, viņu atzīs par viltnieku. Bērns, aizdedz altāra sveces!

Tūlīt no sakristejas ar sveču aizdedzināmo iznāca zēns, un vienā mirklī altārī un korī iedegās piecdesmit sveces.

Tagad uz altāra varēja saskatīt ar dārgakmeņiem greznotu bīskapa cepuri un platu, ar lilijām rotātu zobenu. Tur bija virsbīskapa cepure un maršala zobens.

Tai pašā brīdī krēslā, kuru kora apgaismojums nevarēja izkliedēt, atskanēja ērģeles, kas uzsāka spēlēt «Veni Creator».

Triju lotringiešu prinču sagatavotā aina, ko pat hercogs nebija paredzējis, visus dziļi iespaidoja. Drošsirdīgākie jūsmoja, un arī bailīgākie priecājās.

Anžū hercogs izslēja galvu un drošiem soļiem devās pie altāra, kreisajā rokā paņēma cepuri, labajā — zobenu, pagriezās pret hercogu un kardinālu, kas jau iepriekš bija gaidījuši šo godu, un uzlika cepuri kardinālam galvā, bet zobenu apjoza hercogam.

Šo rīcību visi jūsmīgi apsveica. Pazīdami prinča nenoteikto raksturu, neviens to nebija gaidījis.

—   Mani kungi, — hercogs sacīja, — apsolieties būt padevīgi Majēnas hercogam, Francijas grandmetram! Kad es esmu kļuvis par karali, jums visiem ir jābūt ordeņa bruņiniekiem.

Piekrišanas saucieni kļuva vēl skaļāki, un augstmaņi cits pēc cita apsveica Majēnas hercogu.

—  Mordieu! — Čiko iesaucās. — Jauka izdevība iegūt zilo saiti. Un man šis mirklis paiet neizmantots!

—   Bet tagad pie altāra, sire! — sacīja kardināls.

—    Grāfs de Monsoro — mans pulkvedis, — teica Anžū hercogs, — Ribeirāks un Atrāžs — mani kapteiņi, Livaro — mans leitnants. Kungi, ieņemiet vietas korī, lai izmantotu savas tiesības, ko es jums esmu piešķīris.

Jaunieceltie virsnieki ieņēma norādītās vietas, lai piedalītos iesvaidīšanas ceremonijā.

—  Mani kungi, — hercogs uzrunāja pārējos, — jūs varat man lūgt, un es centīšos jums pakalpot.

Pa to laiku kardināls bija iegājis ģērbtuvē un uzvilcis garīdznieka tērpu. Drīz vien viņš parādījās, nesdams svētās eļļas trauku, kuru nolika uz altāra.

Tad viņš pamāja kora zēnam, kas pasniedza lūgšanu grāmatu un krustu.

Kardināls krustu novietoja uz lūgšanu grāmatas un izstiepa pret Anžū hercogu, kas tur uzlika savas rokas.

—  Svēti solos, — hercogs zvērēja, — sargāt mūsu tautas svēto ticību, kā tas kristīgo karalim pienākas. Lai Dievs un svētais evaņģēlijs man palīdz!

—   Āmen! — sapulces dalībnieki atbildēja.

—  Āmen!—atkārtoja atbalss, kas, šķiet, skanēja no baznīcas augstumiem.

Hercogs Gfzs uzkāpa pa trīs altāra pakāpieniem un izstiepa savu zobenu,

ko kardināls iesvētīja.

Pēc tam kardināls izvilka zobenu no maksts, saņēma aiz asmeņa un pasniedza karalim.

—   Sire, — viņš teica, — ņem šo zobenu, ko pats Dievs svētījis, lai tu ar tā un Svētā Gara palīdzību varētu pretoties visiem ienaidniekiem, lai aizsargātu svēto Baznīcu un tev uzticēto valsti. Ņem šo zobenu, lai ar to aizstāvētu taisnību, palīdzētu atraitnēm un bāreņiem, iznīdētu netaisnību un slavas vaiņagots ar Dieva un Svētā Gara palīdzību valdītu ilgus gadus.

Hercogs nolaida zobena smaili līdz grīdai un tad ieroci atdeva hercogam Gīzam.

Kora zēns paņēma spilvenu, nolika to priekšā Anžū hercogam, kas nometās ceļos.

Tad kardināls attaisīja trauku un ar zelta adatas smaili izvilka dažus svētītās eļļas pilienus, kurus iepilināja kausā.

Kausu kreisajā rokā turēdams, garīdznieks noskaitīja divas lūgšanas.

Tad viņš iemērca svētajā balzamā pirkstus, uzvilka uz hercoga galvas krustu un latīniski teica:

—  Dieva Tēva, Dieva Dēla un Svētā Gara vārdā es iesvētu tevi par karali.

Tai pašā mirklī kora zēns ar zeltcauraustu drānu svēto eļļu atkal

noslaucīja.

Tad kardināls paņēma kroni un pacēla virs prinča galvas. Tūlīt piesteidzās Gīzas un Majēnas hercogi, lai kroni saturētu.

Un kardināls, ar kreiso roku turēdams kroni un ar labo svētīdams princi, teica:

—   Dievs tevi kronē ar slavas un taisnības kroni.

Tad viņš uzlika kroni princim galvā un sacīja:

—   Saņem šo kroni Dieva Tēva, Dieva Dēla un Svētā Gara vārdā.

Bāls un trīcēdams, Anžū hercogs juta uz savas galvas karalisko kroni, ko tas nemanot satvēra. Tad atskanēja kora zēna zvans, un visi svinību dalībnieki noliecās. Drīz vien viņi atkal izslējās, nošķindēja ieroči, un atskanēja balsis:

—   Lai dzīvo Fransuā III!

—   Sire, — kardināls sacīja Anžū hercogam, — kopš šā brīža jūs esat Francijas valdnieks, jo jūs ir svētījis pāvests Gregors XIII, kura vietnieks es esmu.

—  Mani kungi, — hercogs karaliski izslējās, — es nekad neaizmirsīšu to trīsdesmit muižnieku vārdus, kas pirmie uzticējušies manai valdīšanai. Un tagad dzīvojiet sveiki, mani kungi! Dievs lai jūs svēti un pasargā!

Kardināls un hercogs Gīzs palocījās. Bet Čiko pamanīja, ka abu pārējo Lotringas prinču sejās skaidri var rgdzēt zobgalīgus smaidus.

Pa to laiku hercogs atkal bija sasniedzis pagraba kāpnes un drīz vien pazuda baznīcas tumsā, kur viņam cits aiz cita sekoja arī visi pārējie, izņemot vienīgi trīs Lotringas prinčus, kas atgriezās sakristejā. Brālis vārtsargs altārī izdzēsa sveces.

Kora zēns aizslēdza pagrabu. Baznīcu apgaismoja viena vienīga lampa, kas it kā atgādināja noslēpumainās iesvētīšanas simbolu.

## XX. Lotringiešu ciltskoks

Čiko savā biktskrēslā piecēlās, lai izstaipītu notirpušās kājas. Viņš bija pārliecināts, ka sapulce ir beigusies, jo pulkstenis rādīja jau otro stundu. Kad pagraba durvju atslēga bija divreiz nokrakšķējusi, viņš gluži pārsteigts ieraudzīja, ka no sakristejas iznāk visi trīs Lotringas prinči. Tagad viņi bija savos parastajos apģērbos.

Ieraudzījis prinčus, kora zēns sāka jautri smieties. Nezin kāpēc arī Čiko pasmaidīja.

Majēnas hercogs piesteidzās pie kāpnēm un teica:

—   Nesmejies tik skali, mās, viņi tikko ir izgājuši un var vēl sadzirdēt.

—  Viņa ir māsa? — Čiko izbrīnīts prātoja. — Vai šis mazais mūks tiešām ir sieviete?

Jaunais mūks atmeta savu kapuci, kas atsedza apgarotu un daiļu sievietes galviņu, ko nebūtu kautrējies gleznot pat Leonardo da Vinči.

Tās bija melnas, ļauni mirdzošas acis, kas reizēm atstāja gandrīz vai baismīgu iespaidu. Tā bija maza, sārta mute, taisns deguns, ieapaļš zods, kas noslēdza iegarenu, bālu sejiņu, kurā koši izcēlās smailās, melnās uzacis.

Tā bija Gīzu hercogu māsa madame de Monpansjē, kas mazā mūka platajā tērpā veikli bija paslēpusi mazliet nepilnīgos plecus un paklibo kāju.

Šai ķermenī ar Dieva dāvāto eņģeļa galvu slēpās dēmona dvēsele. Madame Monpansjē bija bīstama sirēna.

No četru radinieku sarunas Čiko drīz vien nojauta, ka Anžū hercoga kronēšana bijis vienīgi joks, jo viņiem pat prātā nenāca sēdināt hercogu trortf, tie tikai gribēja to saistīt pie viņiem uz visiem laikiem. No tālākās sarunas Čiko noskārta, ka baznīcā paslēpusies vēl kāda persona, ko madame de Monpansjē novietojusi kādā biktskrēslā.

Šie vārdi Čiko ausīs skanēja kā Jāņa parādīšanās tūkstoš bazūnes.

—  Kas ir paslēpies biktskrēslā? — viņš trīcēdams jautāja. — Es neviena neredzu.

—   Ved viņu šurp, — sacīja hercogs.

Majēnas hercogs nokāpa no kora un devās taisni pie gaskonieša lūgšanu krēsla.

Čiko bija drošsirdīgs. Bet šoreiz viņa zobi bailēs klabēja, un salti sviedri no pieres sāka pilēt viņam uz rokām.

—  Tajā ne, Majēn, — Monpansjē kundze sauca, — pa kreisi, pašā dibenā.

—    Ak! — gaskonietis nopūtās. — Pie velna, kas gan slēpjas otrajā biktskrēslā?

—   Nāc ārā, maitre Nikolā Dāvid, — Majēnas hercogs aicināja, — mēs esam vieni!

—   Te es esmu, monsieur, — atbildēja kāds vīrs, iznākdams no lūgšanu

krēsla.

—  Labi, maitre Nikolā, — murmināja gaskonietis, — es tevi visur meklēju, un beidzot, kad tevi vairs nemeklēju, es tevi tomēr atrodu.

—   Vai ne, jūs visu redzējāt un dzirdējāt? — hercogs Gīzs jautāja.

—  Es neaizmiršu nevienu vārdu, monsieur, un es atcerēšos visus sīkumus.

—   Vai jūs varēsit visu pastāstīt viņa gaišības Gregora XIII sūtnim? — hercogs Gīzs vaicāja.

—   Visu.

—   Bet tagad pastāstiet par savu brīnumu.

Kardināls un hercogiene, ziņkāres dzīti, pienāca tuvāk.

—  Es izdarīju to, ko biju solījis, monsieur, — atbildēja Nikolā Dāvids. — Es atradu līdzekli, kā jūs bez ierunām piespiest pieņemt Francijas troni.

—  Viņš arī! — norūca Čiko. — Visa pasaule grib kļūt par Francijas karali. Kas smejas pēdējais, smejas visgardāk.

—  Es negribu būt viltnieks,—Gīzs sacīja. — Es negribu, ka mani nomāktu visi ticīgie karaļi, kuru tiesības ir no Dieva piešķirtas.

—   Ja jūs ļautu pierādīt, — Nikolā turpināja, — ka jūs neesat viltnieks, ka Lotringu nama ciltskoks ir vecāks par Valuā namu, ja šis saraksts, ko es sastādīju, — viņš atritināja lielu pergamenta loksni, — jums apliecinās, ka jūsu cilts radusies ar Kārli Lielo un ka jums uz troni ir daudz lielākas tiesības nekā Valuā?

Kad radinieki bija sīki izpētījuši Davida sastādīto ciltskoku, hercogs Gīzs teica:

—  Jūs esat veikls vīrs.

Skatienā, kuru viņš izbrīnā uzmeta advokātam, bija samanāmas arī nievas.

—  Tas ir ļoti asprātīgi, — piebilda kardināls.

—   Ļoti skaisti, — sacīja Majēnas hercogs.

—  Brīnišķīgi! — piebilda hercogiene. — Es tagad esmu karaliska princese un gribu precēt tikai Vācijas ķeizaru.

Hercogs, kura bruņinieciskais gars pretojās advokāta paņēmieniem, pamazām nomierinājās un pasniedza ciltskoka veidotājam divus simtus ekiju, kam kardināls pievienoja vēl divus simtus.

Hercogs sacīja:

—  Tos es jums dodu jaunam uzdevumam, kuru mēs jums uzticēsim.

—   Runājiet, monsieur, es esmu jūsu rīcībā!

—   Mēs jums nevaram atļaut doties uz Romu, lai aizvestu rakstu mūsu svētajam tēvam Gregoram XIII, kas to apstiprinātu. Jūs esat pārāk mazs, lai atvērtu Vatikāna durvis.

īsā apspriedē lotringieši nolēma uz Romu sūtīt muižnieku Pjēru Gondī, kas rakstu kopā ar citiem papīriem pasniegs pāvestam. Gondī, kuram nevarēja uzticēties, pašam par uzticēto pienākumu nekas nebija jāzina.

—  Pāvests vai nu piekritīs, vai noraidīs,—hercogs Gīzs sacīja Davidam,— un Gondī par to neko neuzzinās. Neko nezinādams, Gondī ar rakstu atgriezīsies Francijā. Jūs, Nikolā Dāvid, izceļosit gandrīz vai vienlaikus ar viņu un sagaidīsit viņu Šalonā, Lionā vai Aviņonā. Jūs vienīgais zināsit šā darījuma noslēpumu. Tātad jūs redzat, ka jūs joprojām esat mūsu uzticības vīrs.

Dāvids palocījās.

Trīs brāļi sniedza viens otram roku un apskāva māsu, kas no sakristejas bija paņēmusi pamestos mūku tērpus. Kad viņi bija atkal uzvilkuši savus talārus un sejas paslēpuši kapucēs, tie devās uz eju, kur prinčus gaidīja vārtsargs. Dižciltīgos mūkus pavadīja Nikolā Dāvids, kam kabatās šķindēja zelta ekiji.

Brālis vārtsargs aiz gājējiem aizgrūda durvju aizbīdni, atgriezās baznīcā un nodzēsa lampu. Telpu tūlīt piepildīja bieza tumsa un atjaunojās noslēpumainas bailes, kas ne vienu reizi vien jau bija stindzinājušas Čiko.

Šai tumsā uz marmora grīdas attālinājās mūka sandaļu švīkoņa, kas kļuva aizvien klusāka un pēdīgi pavisam izgaisa.

Pagāja piecas minūtes, kas Čiko šķita bezgalīgas. Nekas nepārtrauca tumsu un klusumu.

— Labi, — sacīja gaskonietis, — šoreiz tiešām viss būs galā — trīs cēlieni nospēlēti un tēlotāji aizgājuši. Dosimies viņus uzmeklēt. Vienai naktij man ar šo komēdiju pietiek.

Kora zēnam apstaigājot baznīcu, Čiko kādā kaktā bija pamanījis trepes, kuras izmantoja relikviju urnu tīrīšanai. Viņš daudz nevilcinājās. Izstieptām rokām lēni taustīdams ceļu, Čiko klusi sasniedza kaktu, satvēra trepes un pieslēja tās pie loga. Logs atradās klostera baznīcas kapsētas pusē, kas pieslējās Bordeļa ielai.

Čiko atvēra logu un jāteniski apsēdās uz palodzes, uzvilka trepes un ārpusē nolaida tās zemē.

Tiklīdz Čiko bija nokāpis, viņš paslēpa trepes kādā irbenāju krūmā un, no kapa uz kapu ložņādams, sasniedza pēdējo žogu, kas viņu šķīra no ielas, un pārkāpa pāri arī tam.

Seit Ciko dziļi ievilka elpu.

Viņš priecājās, ka tik laimīgi bija izkļuvis no lapseņu midzeņa, kur viņa dzīvībai bija draudējušas briesmas.

Kad svaigais gaiss atkal apvējoja Čiko krūtis, viņš steidzās uz Svētā Žana ielu un bez ilgas domāšanas pieklauvēja pie viesnīcas «Pilnības rags». Durvis atvēra pats maitre Klods Bonhomets. Labais vīrs zināja, ka par ikvienu traucējumu jāmaksā, un savu laimi viņš cerēja gūt nevis no kārtīgiem, bet gan no nejaušiem viesiem.

Pirmajā mirklī viņš pazina Čiko, kaut gan tas bija aizgājis kā kavalieris, bet atgriezās kā mūks.

—  O, tas esat jūs, monsieur, — viņš teica. — Esiet sveicināts!

Čiko pasniedza viesnīcniekam ekiju.

—  Un brālis Gorenflo? — viņš jautāja.

Maitre Bonhometa seju rotāja plats smaids. Viņš devās uz kabinetu, atgrūda durvis un teica:

—   Vai redzat!?

Brālis Gorenflo krāca vēl tai pašā vietā, kur Čiko bija viņu pametis.

—  Velns un elle, mīļais draugs, — sacīja gaskonietis, — tu nemaz nezini, ka tevi nospiež smags lietuvēns.

## XXI Ceļā uz Meridoru >

Nākamajā rītā, apmēram tai laikā, kad brālis Gorenflo pamodās, pa ceļu no Parīzes uz Anžē, starp Šartru un Nožānu, jāja divi jātnieki — kāds augstmanis ar savu pāžu. Dienu iepriekš jātnieki ar putās nodzītiem zirgiem bija sasnieguši Šartru. Viens no jātniekiem bija uzauļojis pat uz Katedrāles laukuma. Tad ceļotāji bija apmetušies kādā mājvietā, no kuras pēc pusstundas ar jauniem zirgiem atkal bija izjājuši.

Tiklīdz viņi atradās klajā laukā, lielākais tuvojās mazākajam, atplēta rokas un teica:

—    Mīļo sieviņ, skūpsti mani gluži mierīgi, jo tagad mums vairs nav jābaidās!

Sentlukāsa kundze, jo tā bija viņa, droši paliecās uz priekšu, atvēra biezo mēteli, kurā bija ietinusies, uzlika rokas uz jaunā vīra pleciem un sniedza viņam ilgu, kvēlu skūpstu.

Vai nu drošības sajūtas vai baudītā skūpsta dēļ jaunlaulāto pāris tai pašā dienā pieturēja Kurvillas ciemā, kas atradās četru stundu jājienā no Šartras, un apmetās kādā viesnīcā, kura ar savu vientulību un dubultām durvīm bēgļiem likās drošs patvērums.

Šeit, paslēpušies mazajā istabiņā, viņi palika veselu nakti un dienu un pavēlēja uznest brokastis, un noteica saimniekam pirms rītausmas viņus netraucēt, jo ceļā viņi esot ļoti noguruši. Pavēle tika precīzi izpildīta.

Nākamajā rītā Sentlukāsi devās ceļā uz Nožānu. Tagad viņi bija vēl drošāki, viņi vairs nejāja kā bēgļi vai kā mīlētāji, bet gan kā pārgalvīgi bērni.

—   Ak, — Sentlukāss pēkšņi iesaucās, — cik skaisti būt brīvam! Vai tu kādreiz esi jutusies tik brīva, Žanna?

—   Es? — jaunā sieviete līksmi iesaucās. — Nē! Es pirmo reizi baudu gaisu un tāles. Mans tēvs vienmēr bija aizdomīgs, māte mīlēja tupēt mājās. Es varēju iziet vienīgi audzinātājas, divu kalpoņu un liela kalpotāja pavadībā. Es neatceros, kad būtu skrējusi pa pļavu, ja vien kā nerātna meitene Meri- doras mežā lēkāju kopā ar manu labo Diānu. Tur mēs noskraidelējām lielus gabalus, tā kā pat ceļu uz mājām neatradām.

—   Arī es nekad neesmu bijis brīvs, — sacīja Sentlukāss. — Es arvien esmu bijis pieklājības vai tirāniskā karaļa iegribu vergs. Ak, mana labā Žanna, man liekas, ka es biju vēl nebrīvāks par tevi… Tu redzi, ka es baudu šo brīvību, kas ir tik dievišķīga, un es nezinu, kā būtu tad, ja mums to laupītu.

—    Un ja nu mūs atkal panāk, Sentlukās, — jaunā sieviete iebilda, nemierīgu skatu vērodama apkārtni, — ja nu mūs iesloga Bastīlijā?

—  Ja mūs ievietotu vienā kapā, mana mazā Žanna, tad tā būtu tikai puse no nelaimes. Man liekas, ka vakar vientuļajā istabā mums neklājās ļaunāk kā gūstā. Mēs taču negarlaikojāmies.

—  Sentlukās, ne uz ko neceri! — Žanna iesmējās. — Ja mūs noķers, tad es neticu, ka mēs kādreiz atkal redzēsimies.

—   Tad mēģināsim labi paslēpties, — sacīja Sentlukāss.

—  Ak, nerūpējies, — Žanna atbildēja, — par to mums nav jābaidās, mēs paslēpsimies teicami. Ak, ja tu pazītu Meridoru un tās lielos ozolus, bezgalīgos biezokņus un mierīgos strautus, kas vasarā tek zem biezām zaru sijām, bet ziemā slēpjas kritušo lapu kaudzēs! Un lielie dīķi, druvas, puķu dobes, plašie zālāji un mazie tornīši, no kuriem laidelējās tūkstošiem baložu. Bet tas vēl nav viss, Sentlukās. Tur mīt šīs valsts karaliene, šo Armīdas dārzu burve, skaistā, labā Diāna, dimanta sirds zelta iekalumā! Tu viņu iemīlēsi, Sentlukās!

—   Es viņu jau mīlu, jo viņa ir mīlējusi tevi.

—    Ak, es ticu, ka viņa mīl mani arī tagad un mīlēs vienmēr. Diāna draudzībā neniķojas. Vai tu vari iedomāties to laimīgo dzīvi, ko mēs baudīsim starp šīm puķēm un krūmājiem! Diāna pārvalda tēva māju. Mums vairs nebūs nekādu rūpju. Barons ir veco laiku cīnītājs, kas kļuvis tikpat nespēcīgs un gļēvs, cik kādreiz ir bijis varens un dižs. Viņam ir tikai pagātnes atmiņas — Mariņano uzvarētājs un Pavia uzveiktais; viņam ir tikai viena mīla tagadnē un viena vienīga nākotnes cerība — viņa dārgā Diāna. Mēs varēsim dzīvot Meridorā, ka viņš pat nepamanīs un nezinās. Un ja viņš uzzinās? Ak, tad mums tikai jāpasaka, ka Diāna ir skaistākā meitene pasaulē un karalis Fransuā I lielākais karavadonis.

—    Tas ir ļoti jauki, — sacīja Sentlukāss, — bet es tomēr paredzu nesaskaņas.

—   Kā tā?

—   Starp baronu un mani.

—   Par ko? Par Fransuā I?

—  Nē. Es piekritīšu viņa viedoklim par lielo karavadoni. Bet par skaistāko meiteni pasaulē es apstrīdēšu.

—   Mani nevajag ņemt vērā. Es taču esmu tava sieva.

—   Pareizi! Uz priekšu, Žanna, — iesaucās Sentlukāss. — Kaut mēs jau būtu Meridorā!

Un viņi uzmundrināja zirgus, dažas stundas čakli turpinādami ceļu, bet tad pēkšņi atkal pieturēja, lai atjaunotu kādu pārtrauktu sarunu vai lai izlabotu neveiklu skūpstu.

Tā viņi sasniedza Lemānu, kur jaunlaulātie uzturējās veselu dienu. Nākamajā rītā, pametot šā laimīgā ceļojuma otro laimīgo piestātni, viņi devās ceļā, cieši apņēmušies vakarā sasniegt Meridoru.

Pēkšņi Sentlukāss juta, ka pie pleca pieskārās sievas roka. Viņš nodrebēja. Tas nebija glāsts.

—   Kas ir?

—   Paskaties!

Sentlukāss pagriezās un pie apvāršņa ieraudzīja jātnieku, kas jāja pa to pašu ceļu, kur viņi.

Jātnieks bija ceļa kalnājā. Pret pelēkajām debesīm viņš izskatījās visai iespaidīgs un likās daudz lielāks ņekā īstenībā.

Sentlukāsam likās, ka redzētais ir ļauns vēstījums.

—  Tiešām, — viņš bālēdams teica, — tas ir jātnieks.

—   Bēgsim, — Žanna ieteica un paskubināja zirgu.

—   Nē, — atbildēja Sentlukāss, kam bailes nelaupīja aukstasinību, — nē, šis jātnieks ir viens, un no viena mums nav jābēg. Nojāsim malā un ļausim viņam aizjāt garām. Tiklīdz viņš būs projām, mēs savu ceļu varēsim atkal turpināt.

—   Bet ja nu viņš pietur?

—   Ja viņš pieturēs, gan jau tad redzēsim, ko darīt.

—    Tev taisnība, un man nav jābaidās. Ja tu esi pie manis, tu mani aizstāvēsi.

—    Vienalga — turpināsim ceļu, — sacīja Sentlukāss, vēlreiz paskatīdamies uz jātnieku, kas turpināja auļot šurp. — Mani mazliet uztrauc spalva pie jātnieka cepures un cirtas zem tās.

—Mans Dievs, kā gan spalva un cirtas tevi var uztraukt?—vaicāja Žanna, sekodama savam vīram, kas viņas zirgu bija paņēmis pavadā un veda mežā.

—  Tāpēc, ka spalvai ir krāsa, kas galmā patlaban ir ļoti modē, bet cirtas ir ļoti neparastas. Uz priekšu, Žanna! Šis jātnieks,-man liekas, ir karaļa, mana godājamā kunga, sūtnis.

—   Uz priekšu! — iesaucās Žanna, kā lapa bailēs trīcēdama par to, ka

vinu varētu šķirt no mīļotā. » > >

Taču ar bēgšanu neveicās. Egles bija ļoti biezas un to zari — sakļāvušies kā mūris, mīkstajā zemē zirgi iestiga līdz ceļiem. Bet jātnieks tuvojās kā zibens un kalna nogāzē varēja jau dzirdēt pakavu dunoņu.

—   Augstās debesis! — jaunā sieviete iesaucās. — Viņš katrā ziņā grib mūs panākt.

—   Tiešām, — sacīja Sentlukāss un apstājās. — Vienalga, aplūkosim, kas viņš īsti ir, jo nu mēs vairs neaizbēgsim.

—   Viņš pietur.

—   Viņš nokāpj no zirga un nāk mežā, — Sentlukāss piebilda. — O, patiesi, es došos tam pretī, kaut viņš būtu pats velns.

—   Pagaidi, — sacīja Žanna, vīru aizturēdama. — Man liekas, ka viņš sauc.

Piesējis zirgu pie kāds egles, svešais tiešām ienāca mežā un sauca:

—   Hei, monsieur, hei! Tūkstoš velnu, nevajag bēgt! Es gribu atdot to, ko jūs esat pazaudējuši.

—   Ko viņš saka? — grāfiene jautāja.

—   Viņš saka, ka mēs kaut ko esam pazaudējuši.

—  Monsieur, — svešais turpināja, — Kurvillas viesnīcā jūs esat aizmirsis savu rokassprādzi. Pie velna! Dāmu ģīmetnes nemēdz pazaudēt un sevišķi godātās Kosē kundzes portretu nekādā ziņā.

—   Šī balss man ir pazīstama, — Sentlukāss iesaucās.

—   Viņš runā par manu māti.

—   Bērns, vai tu esi pazaudējis savu rokassprādzi?

—   Mans Dievs, jā! Es to ievēroju tikai šorīt un nevarēju atcerēties, kur to esmu nolikusi.

—  Tas ir Busī, — Sentlukāss pēkšņi iegavilējās.

—   Grāfs Busī, mūsu draugs, — Žanna jūsmoja.

—  Protams, mūsu draugs, — sacīja Sentlukāss, traukdamies pie grāfa ar tādu pašu steigu, ar kādu nule bija gribējis aizbēgt.

—   Sentlukāss! — ja nemaldos, — jautri iesaucās Busī, kas vienā lēcienā bija pie jaunlaulātajiem. — Labrīt, madame, — viņš, skaļi smiedamies, turpināja un pasniedza grāfienei ģīmetni, ko viņa tiešām bija aizmirsusi Kurvillas viesnīcā.

—   Vai jūs karaļa vārdā nākat mūs apcietināt, monsieur Busī? — Žanna smaidīdama vaicāja.

—   Es? Tiešām ne. Es vairs nepiederu pie viņa majestātes draugiem, kam viņš uzticētu tādu uzdevumu. Nē, Kurvillā es atradu jūsu rokassprādzi, kas nozīmēja, ka jūs jājat man pa priekšu. Es paskubināju zirgu, jūs ieraudzīju un sekoju jums. Piedodiet!

—   Tātad… — sacīja Sentlukāss, vēl joprojām mazliet šaubīdamies, — tātad gadījuma pēc tas pats ceļš, kas mums?

—  Gadījuma pēc gan, — atbildēja Busī. — Bet, jūs saticis, es varu sacīt, ka arī Dieva gādības dēļ.

Raugoties skaistā muižnieka godīgajās acīs, visas Sentlukāsa šaubas galīgi izgaisa.

—  Tātad jūs ceļojat? — Žanna vaicāja.

—   Ceļoju, — atbildēja Busī, atkal uzkāpdams zirgā.

—  Taču ne tā kā mēs.

—   Diemžēl ne.

—   Nevis nelabvēlības dēļ, jūs gribējāt teikt.

—  Tiešām, lai gan arī daudz netrūkst.

—   tin kurp?

—   Es dodos uz Anžēru. Un jūs?

—   Mēs ari.

—  Jā, es saprotu. Brisē atrodas divpadsmit stundu ilga jājiena attālumā no šejienes, starp Anžē un Somlru. Jūs kā vajātas dūjas meklējat patvērumu tēva mājās. Tas ir skaisti, un es jūsu laimi varētu pat apskaust, ja vien skaudība nebūtu nosodāms netikums.

—   O, monsieur Busī, — sacīja Žanna, uzmezdama jauneklim pateicīgu skatu, — apprecieties un jūs būsit tikpat laimīgs kā mēs. Ticiet, ja mīl, tad laime ir kaut kas brīnišķīgs!

Un viņa smaidīdama pavērās Sentlukāsā, it kā vēlēdamās zināt arī viņa domas.

—   Madame, — teica Busī, — es šai laimei neuzticos. Visi nevar apprecēties karaļa aizbildniecībā.

—   Ko jūs runājat! Jūs taču visi mīl.

—  Ja visi mīl, madame, tad liekas, ka patiesībā neviens nemīl.

—  Tādā gadījumā ļaujiet man jūs apprecināt! — sacīja Žanna, nozīmīgi paskatīdamās uz savu vīru. — Tad reiz daudzajiem un greizsirdīgajiem muižniekiem būs miers, un es apsolu, ka jūs iegūsit laimi, kuras esamību jūs noliedzat.

—   Es nenoliedzu laimes esamību, madame, — Busī nopūzdamies atbildēja, — es tikai noliedzu, ka šī laime ir lemta man.

—   Vai es jūs-drīkstu apprecināt? — Sentlukāsa kundze atkārtoja.

—  Apprecināt mani jūsu gaumē — nē, apprecināt mani manā gaumē — jā.

—   Vai jūs runājat kā cilvēks, kas nolēmis palikt vecpuišos.

—   Varbūt.

—   Vai tad jūs esat iemīlējies kādā sievietē, kuru nevarat apprecēt?

—   Grāf, — sacīja Busī, — apžēlojieties, palūdziet Sentlukāsa kundzei, lai viņa nedur manā sirdī tūkstošiem dunču!

—  O, uzmanieties, Busī! Galu galā jūs iedvesīsit man aizdomas, ka mīlat manu sievu.

—   Tad nu gan jums būs jāatzīst, ka es esmu ļoti maigs mīlētājs un ka laulātie draugi ir visai netaisni, ja viņi var būt greizsirdīgi.

—   Pareizi! — iesaucās Sentlukāss, atcerēdamies, kā Busī viņa sievu bija atvedis uz Luvru. — Lai nu kā, bet atzīstieties, ka jūsu sirds ir sagūstīta.

—  Atzīstos.

—   Mīlas vai iedomu dēļ?

—   Aiz kaislības, madame.

—   Es to izdziedināšu.

—   Neticu.

—   Es jūs apprecināšu.

—   Šaubos.

—   Es jums sagādāšu laimi, ko jūs tiešām pelnāt.

—   Ak, madame, tagad mana vienīgā laime — būt nelaimīgam.

—   Es esmu ļoti stūrgalvīga.

—   Es ari.

—   Grāf, gan jūs padosities.

—  Madame, — sacīja jauneklis, — mēs gribam ceļot kā draugi. Vispirms atstāsim šo smilšu bedri un nakts miteklim izvēlēsimies to skaisto ciemu, kas tur spulgo saulē.

—   Šo vai kādu citu.

—   Es citu nevēlos.

—   Tātad jūs mani pavadīsit?

—   Līdz savam ceļa mērķim, ja tik jūs neapgrūtinu.

—  Tieši otrādi. Bet vislabāk būtu, ja jūs varētu sekot man.

—   Kurp?

—   Uz Meridoras pili.

Asinis saskrēja Busī sejā un atkal satrauca sirdi. Pēc tam viņš kļuva tik bāls, ka viņa noslēpums droši vien būtu atklāts, ja Žanna šai mirklī nebūtu uzsmaidījusi savam vīram.

—   Uz Meridoras pili, madame? — jautāja Busī, atkal atguvis spēkus šo vārdu izrunāt. — Sakiet, lūdzu, kas tā ir?

—   Kādas manas draudzenes muiža, — Žanna atbildēja.

—    Kādas jūsu draudzenes muiža… un, — Busī turpināja, — un viņa atrodas savā muižā?

—   Protams, — atbildēja Sentlukāsa kundze, kas neko nezināja par divu pēdējo mēnešu notikumiem Meridorā. — Vai jūs nekad neesat dzirdējis runājam par bagāto Meridonas baronu un…

—   Un… — iebilda Busī, kad Žanna aprāvās.

—   Un viņa meitu, Meridoras Diānu, skaistāko meiteni, ko kāds jebkad ir redzējis.

—   Nē, madame, — teica Busī, kas lielā uzbudinājuma dēļ gandrīz v^i sāka smakt.

Kamēr Žanna atkal zīmīgi uzlūkoja savu vīru, jaunais muižnieks priecājās par reto laimi, ka šai ceļā saticis ļaudis, kas runā par Meridoras Diānu, atmodinot viņa sirdī glabāto domu atbalsi.

Vai tas bija pārsteigums? Nē, tam nevarēja ticēt. Vai tie bija slazdi? Tas nebija iespējams. Sentlukāss vairs nebija Parīzē, kad viņš bija nokļuvis pie madame de Monsoro un uzzinājis, ka Monsoro kundze agrāk ir saukusies par Meridoras Diānu.

—   Un vai šī pils atrodas tālu no šejienes, madame? — viņš jautāja.

—   Es domāju, ka septiņu stundu jājiena attālumā. Un es gribu derēt, ka nevis jūsu saules apmirdzētajā ciemā, kam es nemaz neuzticos, bet gan pilī šovakar varēsim lūgt naktsmājas. Jūs taču nāksit līdzi, vai ne?

—   Jā, madame.

—   Uz priekšu! — sacīja Žanna. — Tas ir solis pretim laimei.

Busī palocījās un sāka jāt blakus jaunlaulātajiem. Brīdi visi klusēja. Busī, kas daudz ko vēlējās žināt, beidzot iedrošinājās pajautāt.

—   Un kas ir šis bagātais Meridoras barons?

—       īsts muižnieks, veco laiku drošsirdis, bruņinieks. Ja viņš būtu dzīvojis karaļa Artūra laikā, viņš būtu augstā amatā.

—        Un… — vaicāja Busī, valdīdams satraukumu, — un kas ir apprecējis vina meitu?

—   Apprecējis viņa meitu?

—  Jā, es to jautāju.

—   Diāna ir apprecējusies?

—   Kas tur tik savāds?

—   Nekas. Diāna nav precējusies. Citādi viņa būtu par to paziņojusi.

—   Tātad Diānas jaunkundze atrodas pilī pie tēva?

—       Mēs tā domājam, — atbildēja Sentlukāss, apliecinādams savai sievai, ka viņš nojautis viņas valšķīgo nodomu.

Iestājās īss klusums. Katrs domāja savas domas.

—       Ak! — iesaucās Žanna, seglos izslicdamās. — Tur ir pils torņi. Redzat, redzat, monsieur Busī, starp tiem lielajiem kokiem! Vai jūs redzat jumtu?

—        Jā, protams, — Busī atbildēja tādā uzbudinājumā, par ko pats pabrīnījās. — Jā, redzu. Tātad tā ir Meridoras pils?

Un, redzot šo dabas ainavu un vareno pili, viņa iedomās skaidri parādījās Parīzes migla un Svētā Antonija ielas stūra namā paslēptās nabaga gūsteknes tēls.

Arī šoreiz viņš nopūtās, taču ne aiz sāpēm vien. Viņš atcerējās Sentlukāsa kundzes apsolīto laimi.

## XXII Vientuļais sirmgalvis

Sentlukāsa kundze nebija maldījusies. Divas stundas vēlāk viņi atradās pie Meridoras pils.

Mirkli Busī bija šaubījies, vai saviem draugiem nepastāstīt, cik dēkaini viņš bija iepazinies ar daiļo Diānu. Bet pēc īsām pārdomām viņš nolēma ierasties Meridorā kā neatkarīgs novērotājs. Tā Sentlukāsa kundze savā sievišķīgajā prātā palika pārliecināta, ka jauneklis pirmo reizi dzird Diānas vārdu, un viņa jūsmoja par prieku, ko tai sagādās viņa pirmā satikšanās ar viņas skaisto draudzeni.

Kad bija izskanējušas vārtsarga taures skaņas, viņa izbrīnījās, ka pie uzvelkamā tilta neatskrēja Diāna, bet no pils ailes iznāca salīcis, uz spieķa atbalstījies sirmgalvis. Viņš bija tērpies zaļā, ar lapsādu apšūtā uzvalkā, un pie viņa jostas līdzās atslēgu saišķim mirdzēja sudraba svilpe.

Vakarvējš plivināja viņa garās, baltās matu šķipsnas. Viņam lēni sekoja divi lieli vācu sugas suņi.

Kad sirmgalvis bija pienācis pie aizsargvaļņa, viņš vārgā balsi jautāja:

—   Kas tur ir? Kas pagodina nabaga sirmgalvi ar apmeklējumu?

—   Es, es, sire Ogistēn, — jaunā sieviete jautri atbildēja.

Žanna de Kosē sauca sirmgalvi vārdā. Viņa jaunākais brālis Vilhelms bija miris pirms trīs gadiem.

Žanna bija cerējusi dzirdēt prieka saucienu, bet barons tikai lēni pacēla galvu, pavērsa pret ceļotājiem nespodrās acis un atbildēja:

—  Jūs? Es neredzu. Kas? Jūs…

—  Ak, mans Dievs, — Žanna sauca, — vai jūs mani nepazīstat? Pareizi, mans tērps…

—  Atvainojiet, — sacīja sirmgalvis, — bet es gandrīz vai nemaz neredzu. Sirmgalvja acis nav radītas raudāšanai, un, ja tik daudz jāraud, tad asaras tās izdedzina.

—   Mīļo baron, — jaunā sieviete turpināja, — es' tiešām redzu, ka jūs neredzat, citādi jūs mani pazītu arī vīrieša uzvalkā. Vai man jāmin mans vārds?

—  Protams, — sirmgalvis atbildēja. — Es jums jau teicu, ka jūs tik tikko redzu.

—   Es esmu Sentlukāsa kundze.

—   Sentlukāsa kundze… Es jūs nepazīstu.

—   Mans jaunavas uzvārds, — jaunā, jautrā kundze sauca, — mans jaunavas vārds ir Žanna de Kosē-Brisē.

—   Ak, mans Dievs! — sirmgalvis iesaucās, trīcošām rokām mēģinādams atvērt vārtus. — Ak, mans Dievs!

Žanna nojauta dīvainās sagaidīšanas iemeslu, ko izprata kā sirmgalvja vecuma un prāta gurduma pazīmi. Tagad viņa nolēca no zirga un pa vecam ieradumam metās barona rokās. Viņa juta, ka sirmgalvja vaigi bija mitri. Viņš raudāja..

—   Tas aiz prieka, — viņa nodomāja. — Ak, sirds vienmēr paliek jauna.

—   Nāc, — noskūpstījis Žannas pieri, sirmgalvis sacīja.

Un it kā abus pavadoņus ņemaz neievērojis, viņš lēniem, vienādiem soļiem atkal atgriezās pilī, kas atstāja bēdīgu iespaidu, jo visi logi bija aizvērti un visi kalpotāji bija tērpušies melnās drēbēs.

No redzētā pārsteigta, uztrauktā Žanna jautāja:

—   Un Diāna?… Vai mēs viņu nesastapsim?

Sirmgalvis apstājās kā zibens ķerts un izbaiļu pilnu skatienu paskatījās uz jauno sievieti.

—   Diāna!

Dzirdot šo vārdu, abi suņi papēla galvas un žēli iegaudojās.

Busī nodrebēja. Žanna paskatījās uz Sentlukāsu, kas nezināja, vai palikt, vai arī nekavējoties doties projām.

—   Diāna! — sirmgalvis atkārtoja. — Vai tad jūs nezināt?

Un viņa vārgā, trīcošā balss izgaisa sāpīgās elsās, kas nāca no sirds dzīlēm.

—   Ko? Kas noticis? — Žanna sauca, izbailēs žņaugdama rokas.

—  Diāna ir mirusi! — atbildēja sirmgalvis, izmisumā rokas pret debesīm izstiepdams. No viņa acīm plūda asaru straumes.

Un viņš noslīdēja uz kāpņu pirmā pakāpiena.

—   Mirusi! — iesaucās spokaini bālā Žanna.

—   Mirusi! — Busī stomījās. — Ak, nelietis, kas arī viņu ir piekrāpis!

—   Mirusi, mirusi! — barons atkārtoja. — Viņi to nonāvēja.

—  Ak, manu dārgo sire, — Žanna sacīja un sāka raudāt. Sirmgalvja kaklu rokām apskāvusi, viņa raudāja karstas asaras.

Vecais kungs grīļodamies piecēlās un teica:

—   Vienalga, kaut arī māja ir kļuvusi tukša un tajā valda postaža, tā vēl ir tikpat viesmīlīga. Nāciet iekšā!

Žanna paņēma sirmgalvi pie rokas, izgāja cauri kolonnu zālei, agrākajai sardzes zālei, kas bija pārkārtota par ēdamistabu, un iegāja viesistabā. Sentlukāss un Busī viņiem sekoja.

Sirmgalvis atslīga savā griezta koka atzveltnes krēslā. Vecais kalps atvēra logu, lai ieplūstu svaigs gaiss, un atkāpās zāles stūrī.

Žanna neuzdrošinājās prasīt sīkākus paskaidrojumus, lai no jauna neuzplēstu sirmgalvja kvēlojošās brūces.

Beidzot barons pārtrauca smago klusumu:

—Jūs teicāt, ka esat precējusies, mīļā Žanna. Tātad viens no šiem kungiem ir jūsu laulātais draugs?

Žanna iepazīstināja sirmgalvi ar Sentlukāsu. Barons draudzīgi sveicināja un mēģināja pat smaidīt. Pret Busī pagriezies, viņš turpināja:

—  Un šis monsieur ir jūsu brālis, jūsu laulātā drauga brālis, jūsu radinieks?

—  Nē, mīļo baron. Tas nav mūsu radinieks, bet gan mūsu draugs, monsieur Luī de Klermons, grāfs Busī Ambuāzs, Anžū hercoga muižnieks.

Dzirdot šos vārdus, sirmgalvis pietrūkās kājās, dīvaini paskatījās uz Busī un pēc tam gurdi atkrita krēslā.

—   Ko tas nozīmē? — Žanna jautāja.

—   Vai barons jūs pazīst, monsieur Busī? — Sentlukāss jautāja.

—    Man ir tas gods pirmo reizi redzēt Meridoras baronu, — mierīgi atbildēja Busī, kas vienīgais nojauta, kādu iespaidu uz sirmgalvi atstāja hercoga vārds.

—   Tātad jūs esat Anžū hercoga muižnieks, — sacīja barons. — Jūs esat šā briesmoņa, šā velna muižnieks un iedrošināties to skaļi pateikt, jums netrūkst nekaunības ierasties pie manis.

—   Viņš ir zaudējis prātu? — Sentlukāss pavisam klusi sacīja sievai, kas ar izbrīnās pilnām acīm vēroja baronu.

—   Sāpes aptumšojušas viņa garu.

Barona de Meridorā pēdējos vārdus, kuru dēļ Žanna sāka šaubīties, vai viņš nav kļuvis vājprātīgs, pavadīja drausmīgs skatiens.

—   Jā, šā briesmoņa, — barons turpināja, — šā slepkavas, kas nonāvēja manu meitu!

—   Nabaga sirel — Busī nomurmināja.

—   Par ko jūs runājat? — jautāja Žanna.

—Tātad jūs nezināt, — Meridoras barons, saķēris Žannas rokas, sauca,— ka Anžū hercogs ir nolaupījis manu Diānu, ka viņš manu bērnu, manu meitu ir nonāvējis.

Sirmgalvja vārdos skanēja tik dziļas sāpes, ka pat Busī acīs sariesās asaras.

—  Sire, — sacīja jaunā sieviete, — kaut arī tā būtu patiesība, kam gan es nevaru noticēt, tad tomēr jūs šajā nelaimē nevarat vainot monsieur Busī, godīgāko, augstsirdīgāko muižnieku pasaulē. Redzat taču, sire, ka grāfs Busī neko nezina! Redzat, ka viņš raud kopā ar mums! Dieva dēļ, dārgais tēvs, stāstiet, kā šī nelaime notika?

—  Tātad jūs neko nezināt? — sirmgalvis jautāja Busī.

Busī klusēdams palocījās.

—   Mans Dievs! Neviens cilvēks par to neko nezina, — sacīja Žanna.

—   Mana Diāna ir mirusi, un viņas labākā draudzene neko nezina par viņas nāvi! Taisnība — es jau nevienam nerakstīju, nevienam neko neteicu. Man likās: ja Diāna ir mirusi, arī pasaules vairs nav. Man likās, ka viņas dēļ sēro visa pasaule.

—   Stāstiet, stāstiet! Tad jums kļūs vieglāk, — Žanna sauca.

—    Šis bezdievīgais princis, — barons elsodams stāstīja, — šis franču dižciltības kauna traips redzēja manu Diānu, atzina to, ka viņa ir skaista, pavēlēja aizvest uz Božē pili, lai tur laupītu viņai godu kā dzimtcilvēka meitai. Bet mana Diāna, mana godīgā un lepnā Diāna izvēlējās nāvi. Viņa pa logu ielēca ezerā, kur atrada tikai viņas plīvuru.

Žanna pusnemaņā un dziļā izmisumā skatījās uz grāfu.

—    O, grāf, cik nekrietni! — Sentlukāss iesaucās. — Grāf, jums šis negodīgais princis ir jāpamet. Tik dižena sirds kā jūs, grāf, nedrīkst būt laupītāja un slepkavas draugs.

Sentlukāsam neatbildējis, Busī tuvojās Meridoras baronam un teica:

—  Sire, es gribētu ar jums runāt divatā.

—  Uzklausiet monsieur Busī, dārgo sirel — Žanna lūdzās. — Jūs redzēsit, cik viņš labs un kā viņš māk pakalpot.

—   Runājiet, monsieur, — drebēdams teica barons.

Kad Sentlukāsi bija izgājuši, Busī piegāja pie barona un, zemu palocījies, teica:

—    Sire, jūs apsūdzējāt princi, kam es kalpoju, jūs viņu tik smagi apvainojāt, ka man no jums jāprasa sīkāki paskaidrojumi.

Sirmgalvis sakustējās.

—  Ak, nepārprotiet manu vārdu nozīmi. Es jūs ļoti cienu, mana karstākā vēlēšanās ir jums palīdzēt, tāpēc, lūdzu, atstāstiet bēdīgā notikuma gaitu! Vai tiešām viss ir noticis tā, kā jūs domājat, vai viss tiešām ir pagalam?

—    Monsieur, — sacīja sirmgalvis, — kādu mirkli man bija cerība. Dižciltīgs, godīgs virs, grāfs de Monsoro, mīlēja manu meitu.

—   Grāfs de Monsoro! Pastāstiet, kāds sakars viņam ir ar visiem šiem

notikumiem?

—   Ak, viņa izturēšanās bija cildena un cienījama, jo Diāna bija viņu atraidījusi. Bet viņš tomēr bija pirmais, kas man paziņoja par hercoga nekrietnajiem nodomiem. Viņš ieteica man līdzekli, kā pret tiem Cīnīties. Lai glābtu manu meitu, viņš prasīja tikai vienu, kas ari liecināja par viņa dvēseles cēlumu un taisnīgumu. Ja viņam izdotos izglābt Diānu no hercoga nagiem, viņš lūdza atļauju to apprecēt, jo viņš bija jauns, spēcīgs un uzņēmīgs, viņš varēja varenajam princim pretoties, ko viņas tēvs nekad nebūtu spējis. Es ar prieku piekritu. Bet tas bija velti. Viņš ieradās par vēlu, un mana Diāna no kauna bija glābusies nāves saltajās skavās.

—   Un kopš šā nelaimīgā mirkļa, — Busī jautāja, — kopš šā nelaimīgā mirkļa jums no grāfa Monsoro nav nekādu ziņu?

—   Ir pagājis tikai mēnesis, un nabaga grāfs neiedrošinājās man rādīties, pateikt, ka viņa slavējamais nodoms nav izdevies.

Busī nolieca galvu. Tagad viņš visu saprata. Viņš nojauta, kā grāfam Monsoro bija izdevies mīļoto meiteni glābt no prinča varmācībām un kā viņš aiz bailēm, lai princis neuzzina, ka Diāna kļūs par viņa sievu, nabaga tēvu pameta pārliecībā par meitas nāvi.

—Nu, monsieur'? —jautāja sirmgalvis, redzēdams, ka jaunekļa piere pārdomās saraucas un viņa acis, kas stāstīšanas laikā bija gailējušas, tagad veras gridā.

—   Barona kungs, — atbildēja Busī, — monsieur Anžū hercogs man ir uzdevis aizvest jūs uz Parīzi, kur viņa augstība grib ar jums runāt.

—   Ar mani runāt! — barons iesaucās. — Pēc manas meitas nāves man jāstāv šā cilvēka priekšā! Ko gan slepkava var man teikt?

—   Kas zina? Varbūt viņš visu grib vērst par labu!

—  Un kaut arī viņš vērš par labu, — sirmgalvis sauca, — mana meita no miroņiem nekad vairs neuzcelsies! Nē, monsieur Busī, nē, es nebraukšu uz Parīzi. Tad es pārāk tālu aiziešu no tās vietas, kur mans nabaga bērns atdusas saltajā niedrāju kapā.

—  Sire, — Busī maigi, bet noteikti teica, — atļaujiet lūgt jūsu piekrišanu. Mans pienākums ir aizvest jūs uz Parīzi, un tieši tāpēc es esmu ieradies šeit.

Tikai pēc ilgākas lūgšanas un pierunāšanas sirmgalvis piekrita un nolēma nākamajā dienā kopā ar Busī doties uz Parīzi.

—  Es piekrītu, — vecais kungs aizkustināts atbildēja. — Vai jūs esat mans draugs vai ienaidnieks, tomēr būsit mans viesis, ūn es jūs aizvedīšu uz jūsu istabu.

Barons paņēma no galda sudraba lukturi un Busī Ambuāza pavadībā smagiem soļiem devās pa kāpnēm uz pils otro stāvu.

Kad grāfs bija pārkāpis viņam ierādītās istabas slieksni, viņš apvaicājās, kur palikuši Sentlukāsa kungs ar kundzi.

—  Mans vecais Žeroms būs par viņiem parūpējies, — sirmgalvis atbildēja.

—   Dusiet saldi, grāf!

## XXIII. Ko Remī stāsta par namu Svētā Antonija ielā

Sentlukāss nevarēja attapties no lielā pārsteiguma. Busī sapratās ar Meridoras baronu, Busī kopā ar sirmgalvi gatavojās doties uz Parīzi. Beidzot Busī uzņēmās noskaidrot visus darījumus, par kuriem viņi sākumā domāja, ka tie viņam ir gluži sveši! Busī abiem jaunlaulātajiem bija neatminama mīkla.

Nākamajā rītā barons atvadījās no saviem viesiem.

Busī vēl izmantoja izdevīgu mirkli un savas noslēpumainās rīcības attaisnošanas dēļ iečukstēja jaunajai sievietei ausī dažus vārdus.

Kad šie vārdi bija izteikti, viņas seja atplauka, viņas tīro, mazo pieri krāsoja gaišs sārtums un lūpu koraļļi atsedza mazos, perlamutrbaltos zobus. Kad viņas vīrs to izbrīnā uzlūkoja, viņa pielika pie mutes pirkstu un aizskrēja, ar gaisa skūpstu sūtīdama Busī dziļāko pateicību.

Sirmgalvis šo vaibstu spēli nemanīja. Viņš izdalīja kalpiem dažas pavēles, uzkāpa savā agrākajā kaujas zirgā, zemu noliecies sveicināja savu tēvu pili un klusēdams aizjāja.

Ar mirdzošām acīm Busī atbildēja uz Žannas smaidu un steidzās atvadīties no draugiem. Roku sniedzot, Žanna vēl klusi izdvesa:

—  Jūs esat dīvains cilvēks, grāf. Es jums apgalvoju, ka Meridorā jūs gaida laime, un tagad jūs esat tas, kas zudušo laimi atkal atjaunos!

Garajā ceļā no Meridoras uz Parīzi uzmanīgajam un saudzīgajam Busī izdevās baronu nomierināt un iegūt viņa uzticību. Kad viņi iejāja Parīz§, sirmgalvis sacīja:

—   Cik savādi, grāf, es esmu savai nelaimei tuvāk nekā jebkad agrāk, bet es tomēr jūtos daudz mierīgāks, kā atstājot savu pili.

—   Vēl divas stundas, sire Ogistēn, un jūs varēsit par mani spriest, kā es to vēlētos, — sacīja Busī.

—   Kurp mēs jājam? — barons jautāja. — Bez šaubām — uz Luvru?

—  Vispirms es jūs aizvedīšu uz manu pili, sire, — Busī atbildēja. — Jums dažas minūtes jāatpūšas, lai jūs cienīgi varētu ierasties pie personas, pie kuras jūs gribu vest.

Barons paklausīja. Busī veda viņu tieši uz savu pili Senonorē ielā.

Busī savu pili bija atstājis naktī, pats bija apsedlojis zirgu, un neviens to nebija redzējis, vienīgi jaunais ārsts Remī. Visā mājā viņš bija vienīgais, kas rādīja līksmu seju, jo visi pārējie sēroja par labo kungu, domādami, ka tas ir sagūstīts un atrodas Bastīlijā vai kritis kādas drošsirdīga bruņinieka dēkas laikā. Remī Oduī laiku pa laikam pazuda no pils, tad atkal atgriezās ar briesmīgu ēstgribu un ar savu jautrību skumjajā namā iedvesa mazliet prieka.

No vienas šādas noslēpumainas pastaigas Remi atgriezās tai bridi, kad pils pagalms skanēja gavilēs un kad padevīgie kalpi ap Busī zirga sedliem ķildojās, kuram jābūt zirgupuisim. Grāfs Busī sēdēja zirgā.

—  Jūs priecājaties, ieraudzījuši mani dzīvu… pateicos, — sacīja Busī. — Jūs jautājat, vai tas tiešām esmu es, vai tā nav mana ēna. Tas esmu es, paskatieties uz mani, aptaustiet, bet pasteidzieties! Tomēr vispirms palīdziet šim cienījamam augstmanim nokāpt no zirga un ievērojiet, ka jums viņš jāuzmana un jāciena vairāk nekā princis!

—  Ātri uz istabu, monsieur\ — Busī iesaucās.

—   Uz kādu? — sešas pakalpīgas balsis jautāja.

—   Uz labāko!

Un viņš sniedza sirmgalvim roku, lai uzvestu viņu pa kāpnēm, pūlēdamies tam parādīt vēl lielāku godu, nekā viņš pats bija baudījis Meridorā.

Barons Meridors paklausīja, kaut gan piebilda:

—  Pateicos, pateicos, monsieurl Bet vai mēs drīz neiesim turp, kurp mums jāiet?

—   Jā, sire Ogistēn, drīz vien, nerūpējieties! Tā būs ne vien jūsu laime, bet arī manējā.

—   Kāpēc jūs joprojām sakiet tādus vārdus, kurus mana skumjā sirds nesaprot?

—   Es jums saku, sire Ogistēn, ka mēs esam pakļauti Dieva žēlastlgajai gādībai un ka tuvojas mirklis, kurā es jūsu vārdā lūgšu šo žēlastību.

Barons izbrīnā noskatījās uz Busī, bet grāfs ar roku godbijīgi pamāja, it kā teikdams: «Es tūlīt atgriezīšos!», un smaidīdams izgāja.

Oduī stāvēja pie durvīm par sargu. Busī paņēma jaunekli pie rokas, ieveda viņu kādā kabinetā un jautāja, kā klājas Svētā Antonija ielā.

Remi pastāstīja, ka grāfs Monsoro ieradies vairākas reizes, bet viņa kundze palikusi tikpat neatsaucīga kā senāk. Ja kādā dienā ierastos viņas tēvs, jautājums atrisinātos Busī labvēlīgā garā.

Kad Busī jautāja, kā viņš visu to zina, Remī pastāstīja, ka viņš iepretim grāfienes de Monsoro namam noīrējis mazu jumtistabiņu, bet, lai viņa biežā novērošana neliktos aizdomīga, sācis mīlināties ar grāfienes kalponi Ģertrūdi.

—  Un Ģertrūdei ir lieliskas spējas, — viņš beidza savu ziņojumu. — Viņa stāsta ļoti jauki, un es uzzināju visu, kas notiek viņas kundzes namā.

—  Manu mīļo Oduī, tu esi labais gars, ko man dāvājis gadījums vai Dieva gādība. Tātad tu ar Ģertrūdi ļoti labi saproties…

—   Vai arī mani labi ieredz, — Oduī tīksmīgi atbildēja.

—   Un kā tu šo laimi ieguvi?

—  Otrā dienā pēc jūsu aizceļošanas, dienu pēc manas apmešanās mazajā istabiņā, es gaidīju pie durvīm, līdz iznāca mana sirdsdāma, lai ietu iepirkties. Kad \iņa parādījās, es nostājos tai ceļā. Viņa mani pazina, iekliedzās un aizbēga. Es steidzos pakaļ un ar grūtībām panācu, jo viņa skrēja ļoti ātri. Tā

mēs iepazināmies, un drīz vien viņa pārliecinājās, ka esmu viņā iemīlējies līdz ausīm.

—   Un kopš tā brīža?

—   Es esmu bezgala laimīgs… Ģertrūde ir jauka meitene. Bet es esmu vēl laimīgāks, ka varu apmierināt jūsu ziņkārību un jums pakalpot.

—   Bet vai viņa neko nenojauta?

—  Neko. Es pārjums ar viņu nekad nerunāju. Es viņai vienaldzīgi jautāju: «Vai jūsu jaunajam kungam tagad klājas labāk?» Viņa man atbildēja, ka tas neesot viņu kungs, ka tas esot paziņa — grāfs Busī. Tālāk Ģertrūde pastāstīja, ka viņa ar savu kundzi runājot gandrīz tikai par grāfu Busī un ka grāfiene de Monsoro citu neko nedziedot, kā vien mazo dziesmiņu, kurā parīzieši apdzied Busī drošsirdību, maigumu un uzticību.

Busī spieda jaunekļa roku. Viņa asinis satrauca neizsakāma laimes sajūta.

—   Vai tas ir viss? — viņš jautāja. — Ak, cilvēks savos vēlējumos ir tik nepiepildāms.

—  Viss, monsieur. O, vēlāk es zināšu vairāk. Pie velna, vienā dienā… vai— pareizāk — vienā naktī jau nevar visu uzzināt!

## XXIV Tēvs un meita

Remī vēstījums padarīja Busī laimīgu. To viņš izbaudīja divu iemeslu dēļ: ka grāfu de Monsoro daiļā baronese vēl joprojām nicināja, bet viņu, Busī," tik neizsakāmi cienīja.

Viņš nolēma, ka vairs nedrīkst vilcināties, jo būtu bijis netaisni vēl ilgāk likt sirmgalvja sirdij kvēlot sāpju smeldzē.

Kad Meridoras barons atkal nonāca lejā pils pagalmā, viņu sagaidīja jauns zirgs, ko Busī bija licis sagatavot. Abi uzkāpa zirgos un Remi pavadībā devās projām.

Viņi jāja uz Svētā Antonija ielu.

Busī bija aizsūtījis Remī kā karavadoni — pirmo, lai viņš noskaidrotu kā iekļūt cietoksnī.

Remī izvaicāja Ģertrūdi un tūlīt atgriezās pie sava kunga, un ziņoja, ka neviena vīriešu cepure, neviens zobens neaizsprosto ne ieeju, ne kāpnes, ne durvis uz grāfienes Monsoro istabām. Protams, viņi sarunājās čukstus.

Barons izbrīnā aplūkoja apkārtni.

—   Kā! — viņš teica. — Vai tad šeit dzīvo Anžū hercogs?

—    Te gan ne, — smaidīdams atbildēja Busī. — Bet, ja šeit nav viņa dzīvoklis, tad te vismaz dzīvo dāma, kuru viņš mīl.

Vecā muižnieka seja sadrūma.

—   Monsieur, — viņš sacīja, zirgu apturēdams, — mēs, vienkāršie pro- vincieši, to nesaprotam. Ja Anžū hercogs vēlas redzēt Meridoras baronu, tad viņam tas jāuzņem nevis kādas viņa mīļākās namā, bet gan savā pilī. Un par ko jūs, kas, liekas, esat goda vīrs, — viņš nopūzdamies piebilda, — vedat mani pie šādas sievietes? Lai man pierādītu, ka mana Diāna vēl dzīvotu, ja būtu bijusi tikpat negodīga kā šā dzīvokļa īpašniece?

—   Klusu, klusu, sirel — Busī nozīmīgi pasmaidīja. Ar to viņš vienmēr uzveica barona šaubas. — Dodu savu muižnieka godavārdu, ka dāma, ko jūs redzēsit, ir tikumīga un ievērības cienīga.

—   Bet kas tad viņa ir?

—   Kāda muižnieka kundze, kuru jūs pazīstat…

—   Vai tiešām? Bet kāpēc jūs sakāt, ka princis viņu mīl?

—   Tāpēc, ka es vienmēr saku patiesību, baron! Nāciet iekšā un jūs pats varēsit pārliecināties!

—   Ievērojiet — es apraudu savu mīļo bērnu, un jūs sakāt: «Priecājieties, sire, Dieva žēlastība ir liela»! Manās bēdās apsolīt prieku nozīmē — apsolīt man brīnumu.

Barons nokāpa no zirga.

Ģertrūde bija izskrējusi uz sliekšņa un apmulsusi aplūkoja Oduī, Busī un sirmgalvi.

—   Paziņojiet grāfienei Monsoro, ka monsieur Busī atgriezies un vēlas ar viņu runāt, — jaunais grāfs sacīja. — Bet, pie velna, — viņš pavisam klusu piebilda, — nepieminiet personas, kas mani pavada!

—  Grāfiene Monsoro! — sirmgalvis izbrīnā atkārtoja. — Grāfiene Monsoro!

—   Uz priekšu, sire, — sacīja Busī, vilkdams sire Ogistēnu nama gaitenī.

Kamēr sirmgalvis drebošiem soļiem uzkāpa pa kāpnēm, atskanēja Diānas

savādi trīsošā balss:

—    Monsieur Busī! Ģertrūd, tu saki — monsieur Busī! Ielaid viņu!

—  Šī balss, — iesaucās barons, kāpņu vidū apstādamies. — Šī balss! Ak, mans Dievs! Mans Dievs!

—   Ejiet vien, sire, — sacīja Busī.

Bet tai mirklī, kamēr barons drebēdams turējās pie margām un skatījās apkārt, parādījās Diāna, skaistāka kā jebkad agrāk, dievišķīgi smaidīdama, kaut gan viņa necerēja ieraudzīt savu tēvu.

Redzot šo skatu, ko sirmgalvis noturēja par burvību, viņš briesmīgi iekliedzās. Ar izstieptām rokām un stīvām acīm viņš atgādināja baiļu un neprāta rēgu, tāpēc Diāna vis nekrita viņam ap kaklu, bet gan šausmās atkāpās.

—  Diāna ir dzīva! — murmināja Meridoras barons, kuram Busī palīdzēja atkal izslieties. — Diāna! Mana Diāna, par kuru viņi teica… ka tā mirusi. Mans Dievs!

—   Mans Dievs! Monsieur Busī, — sauca Diāna, steigdamās pie ienācējiem, — kas manam tēvam kaiš?

Jaunās sievietes acīs jautājums bija vēl skaidrāks nekā balsī.

—   Meridoras barons uzskatīja jūs par mirušu un apraudāja, madame, kā vien tāds tēvs savu meitu var apraudāt.

—   Un neviens viņa maldus neizgaisināja?

—  Neviens.

—    Ak, neviens, neviens! Nekad! — sirmgalvis sauca. — Neviens, arī monsieur Busī ne.

—   Nepateicīgais, — grāfs saudzīgi pārmeta.

—   Ak, jā, — sirmgalvis atbildēja, — jums ir taisnība. Šis mirklis atmaksā visas manas sāpes. Ak, mana Diāna, mana mīļā Diāna! — viņš turpināja, vienu meitas roku vilkdams pie lūpām, otru sniegdams Busī.

Bet pēkšņi, galvu atpakaļ pagriezdams, it kā sāpīgu atmiņu vai jaunu baiļu satraukts, viņš iesaucās:

—Bet ko jūs man teicāt, monsieur Busī… ka es redzēšot grāfieni Monsoro? Kur viņa ir?

—   Ak, mans tēvs! — Diāna čukstēja.

Busī saņēmās un atbildēja:

—   Viņa stāv jūsu priekšā, un grāfs Monsoro ir jūsu znots.

—   Kā? — sirmgalvis stomījās. — Grāfs Monsoro ir mans znots, un tu, viņš, neviens man neko neteica?

—   Es baidījos jums rakstīt, tēvs, jo vēstule varēja nonākt prinča rokās. Un es cerēju, ka jūs visu zināt.

—   Bet kāpēc gan šī dīvainā noslēpumainība? — sirmgalvis jautāja.

—  Jā, tēvs, — Diāna sauca, — kāpēc gan grāfs Monsoro ļāva jums noticēt, ka es esmu mirusi? Kāpēc viņš neteica, ka ir mans vīrs? %

Barons nodrebēja, it kā baidīdamies ielūkoties šajā neziņas tumsā.

—   Grāfs Monsoro — mans znots! — viņš izdvesa.

—   Jūs nedrīkstat brīnīties, — Diāna maigi pārmeta. — Vai jūs man nepavēlējāt iziet pie viņa par sievu, mans tēvs?

—  Jā, ja viņš tevi būtu izglābis.

—   Viņš mani arī izglāba, — Diāna skumji atbildēja, noslīgdama uz kāda krēsla. — Viņš mani izglāba, ja ne no nelaimes, tad no negoda gan.

—   Kāpēc viņš ļāva man noticēt, ka tu esi mirusi? — barons atkārtoja. — Kāpēc viņš man lika izmisumā gandrīz vai nomirt, zinot, ka viens vienīgs vārds būtu atgriezis mani dzīvei?

—   O, tur slēpjas vēl kādi slazdi, — Diāna sauca. — Mans tēvs, jūs mani vairs nekad neatstāsit. Monsieur Busī, jūs mūs apsargāsit, vai ne?

—   Ak, kundze, — jauneklis palocīdamies atbildēja. — Man vairs nebūs jāiejaucas jūsu ģimenes noslēpumos. Redzot jūsu drauga dīvaino izturēšanos un rīcību, man vajadzēja meklēt jums aizstāvi. Šo aizstāvi es atradu Meridorā. Jūs esat pie sava tēva, un es varu aiziet.

—   Viņam ir taisnība, — sirmgalvis skumji teica.

—   Grāfs Monsoro baidās no Anžu hercoga dusmām, un arī grāfs Busī no viņa baidās.

Busī ievēroja, kādu skatienu Diāna viņam veltī, pasmaidīja un sacīja:

—   Sire, atvainojiet par manu dīvaino jautājumu, ko es gribu lūgt, un jūs, madame, arī piedodiet, jo es vēlu jums tikai labu.

Abi gaidīja.

—   Sire, — Busī turpināja, — lūdzu, pajautājiet grāfienei Monsoro, vai viņa jūtas laimīga laulībā, ko jūs viņai esat uzspiedis?

Diāna sakrustoja rokas un nopūtās. Tā bija vienīgā atbilde, ko viņa varēja dot. Protams, neviena cita nebūtu tik noteikta.

Vecā barona acīs saskrēja asaras, jo viņš sāka nojaust, ka viņa draudzība ar grāfu de Monsoro sagādājusi lielu nelaimi.

—   Tātad tā ir taisnība, — Busī sacīja, — ka jūs bez viltības un varas apsolījāt savas meitas roku grāfam Monsoro?

—  Ja viņš to izglābs.

—   Un viņš to tiešām ir izglābis. Tad es vairs neko nejautāšu, sire, vai jūs savu vārdu gribat turēt un izpildīt?

—  Tas ir likums visiem, it īpaši muižniekiem. Dotais vārds ir jātur. Grāfs Monsoro ir izglābis manas meitas dzīvību, tātad mana meita pieder grāfam Monsoro.

—   Ak, kāpēc es nenomiru? — jaunā sieviete izdvesa.

—   Madame, — sacīja Busī, — jūs redzat, ka man ir bijusi taisnība tad, kad es teicu, ka šeit man vairs nav ko darīt. Barons jūs atdod grāfam Monsoro, un jūs pati solījāties viņam piederēt, ja jūs atkal redzēsit savu tēvu sveiku un veselu.

—     Ak, neplosiet manu sirdi, monsieur Busī! — tuvodamās grāfam, grāfiene Monsoro sauca. — Mans tēvs nezina, kā es baidos no šā vīra. Mans tēvs nezina, ka es viņu ienīstu. Mans tēvs redz viņā glābēju, bet es saku: šis vīrs ir mans bende!

—   Diāna, Diāna, — barons sauca, — viņš tevi izglāba!

—   Jā, — iesaucās Busī, nevarēdams vairs valdīties, — jā, kad briesmas bija daudz mazākas, nekā jūs domājat, kad briesmas bija tik šķietamas… Klausieties, baron, te ir vēl kāds noslēpums, par kuru es visu esmu noskaidrojis un par kuru gribu pateikt. Es apgalvoju: ja es būtu bijis grāfa Monsoro vietā, tad es jūsu nevainīgo, skaisto meitu būtu izglābis no negoda, un — Dievs mani dzird! — es nekad par šo pakalpojumu nebūtu licis samaksāt.

—   Viņš Diānu mīl, — sacīja barons, pats juzdams pretīgumu par grāfa Monsoro rīcību, — un mīla ir jāpiedod.

—   Un es, — Busī sauca, — ja es…

Sabijies no šiem vārdiem, ko jūtu pārpilnā sirds gluži nejauši bija izpaudusi, Busī apklusa, un vienīgi viņa kvēlais skatiens pabeidza pārtraukto teikumu.

Diāna saprata to vēl labāk nekā tad, ja tas būtu pateikts līdz galam.

—  Tagad, — viņa nosarkdama teica, — tagad jūs mani saprotat, vai ne? Tagad, mans draugs, mans brāli, — jūs esat pelnījis abus šos vārdus, kurus es jums labprāt piešķiru —, tagad, mans draugs, mans brāli, jūs man palīdzēsit! Ak, — viņa turpināja vēl dedzīgāk, jaunekļa rokas satverdama,— ceļos mezdamās, es jūs lūdzu, monsieur Busī, nepametiet mani!

Busī saspieda Diānas skaistās rokas, un viņa dusmas gaisa kā sniegs kalna kraujā, kuru apspīd siltās maija saules smaids.

—  Ja tas tā, tad viss ir labi! — sacīja Busī. — Madame, es uzņemos svēto pienākumu, ko jūs man uzticat, un pēc trim dienām, jo man vajadzīgs laiks, lai nokļūtu pie Anžū hercoga, kas, kā es dzirdēju, kopā ar karali atrodas svētceļojumā uz Šartru, pēc trim dienām jūs piedzīvosit kaut ko jaunu vai arī es vairs nebūšu sava muižnieka vārda cienīgs.

Jūsmas reibumā piegājis pie Diānas, viņš klusi tai pačukstēja:

—  Mēs esam vienojušies pret Monsoro. Atcerieties, ka nejau viņš atveda jūsu tēvu, un neesiet neuzticīga!

Un, pēdējo reizi baronam roku pasniedzis, viņš steidzās ārā no istabas.

## XXV. Brāļa Gorenflo pamošanās un citi pārsteigumi

Čiko labu laiku apbrīnoja brāļa Gorenflo dziļo miegu un lielisko krākšanu. Viņš pamāja saimniekam, lai tas aiziet, līdzi ņemot arī lampu, un piekodināja godājamam brālim nestāstīt, ka viņš vakarā aizgājis un otrā rītā atkal atgriezies.

Brīdi Čiko jūsmoja par muļķīgajiem, aprautajiem vārdiem, kurus Gorenflo miegā izmuldēja. Tuklā brāļa miegs bija tik stiprs, ka Čiko bez bailēm varēja tam atkal uzvilkt viņa tērpu, grozot mūku no vieniem sāniem uz otriem. Taču gulētājs vienalga neko nejuta. Kad Čiko viņu iztina no galdauta, Gorenflo tikai nomurmināja: «Brr, cik auksts! Tas aizkavēs vīnogu nogatavošanos.» Un kad Čiko pēc īsa brīža turpināja sakārtot mūka drēbes, tas nobeidza: «Jūs pazīstat manu uzticību, mani brāļi. Visu baznīcai un hercogam Gīzam!»

Kad Čiko pārģērbšanos bija pabeidzis un viņam šķita, ka Gorenflo drīz vien pamodīsies, viņš nogūlās mūkam blakus uz grīdas un izlikās, ka ir aizmidzis.

Pēc kāda laika, kļūdams aizvien nemierīgāks, Gorenflo beidzot gurdi piecēlās un ar roku palīdzību nosēdās uz tās vietas, ko tālredzīgā daba cilvēkam dāvājusi kā smaguma punktu.

Kad šis visai grūtais darbs bija laimīgi paveikts, viņš iesaucās:

—    Gaiša diena! Velns un elle! Gaiša diena! Liekas, ka es šeit būšu nogulējis visu nakti.

Tad viņu pēkšņi satrauca nemierīgas domas un viņš ievaidējās:

—   Un baznīca! Ak, ak!

Kad viņš atkal apskatījās apkārt, viņš ieraudzīja Čiko, kas tagad briesmīgi krāca.

—    Žūpa gan izskatās skaists! — sacīja Gorenflo, izbrīnā aplūkodams Čiko. — Un cik viņš laimīgs, ka tā var gulēt, — mūks piebilda. — O, tas ir tāpēc, ka viņš nav no manas kārtas. Bet ja nu es viņu pamodinātu, lai uzzinātu viņa domas? Viņš ir goda vīrs.

—    Nē, — viņš turpināja prātot, kamēr Čiko savu krākšanu vēl pastiprināja,— viņš paliktu pārāk iedomīgs. Gan es bez viņa izdomāšu kādus melus. Bet ieslodzījuma gan man neizbēgt. No karcera es gan nebaidos, bet kā piedevas taču sekos arī ūdens un maize. Kaut man būtu mazliet naudas, lai uzpirktu brāli cietumsargu…

To dzirdēdams, Čiko izvilka no kabatas visai biezu maku un paslēpa to uz vēdera.

Šī uzmanība nebija veltīga. Gorenflo tuvojās savam draugam, grūtsirdīgi murminādams:

—   Ja viņš būtu nomodā, viņš man neliegtu vienu ekiju. Bet viņa miegs nāk man par svētību… un es gribu ņemt.

Brālis Gorenflo piecēlās ceļos, noliecās pār Čiko un pavisam viegli iebāza roku gulētāja kabatā.

—   Brīnišķīgi, — viņš sacīja, — kabata ir tukša. O, varbūt cepurē.

Pa to laiku Čiko iztukšoja maku un to tukšu iebāza bikšu kabatā.

—   Arī cepure ir tukša, — Gorenflo turpināja. — Tas mani pārsteidz. Mans draugs Čiko, prātīgs nerrs, no mājām iziet bez naudas. Ak, tu vecais godavīrs, — viņš smiedamies piebilda, — es aizmirsu tavas bikses.

Aptaustījis Čiko kabatu, mūks izvilka tukšu maku.

—   Ak, Jēzu! — viņš ņurdēja. — Kas gan samaksās rēķinu?

Šīs domas Gorenflo dziļi iespaidoja, jo viņš tūlīt piecēlās kājās, mazliet ļodzīgiem, bet visai steidzīgiem soļiem devās uz durvīm, saimnieku nemaz neuzrunādams, izsteidzās cauri virtuvei un devās projām.

Ar maisu plecos brālis — dāvanu lasītājs — steidzās uz klosteri. Gorenflo atgādināja kareivi… Klostera vārti jau no tālienes viņam šķita ļoti pretīgi, bet četri mūki uz sliekšņa šķita pavisam nelaba zīme.

Tiklīdz viņš bija iznācis no Svētā Žaka ielas, kad visi četri mūki drudžaini sakustējās, un Gorenflo pārņēma neizsakāmas, visā mūžā vēl nekad neizjustas bailes.

—  Viņi runā par mani,—viņš teica,—viņi rāda uz mani, viņi gaida mani. Viņi mani šonakt ir meklējuši. Mana prombūtne viņus ir sakaitinājusi. Es esmu pazudis!

Viņam noreiba galva. Pēkšņi viņu satrauca neprātīgas domas — aizbēgt. Bet tūdaļ viņam pretim steidzās vairāki mūki. Tie viņu vajāja. Brālis Gorenflo atzina taisnības uzvaru un nolēma padoties liktenim — skriešanai viņš nebija radīts. Viņu noķers, spīdzinās un nosūtīs uz klosteri. Nekas vairs nebija glābjams.

Ar noliektu galvu viņš tuvojās saviem biedriem, kas, šķiet, vilcinājās, it kā gribētu ar viņu runāt.

—   O, viņi izliekas, ka mani nepazīst! — Gorenflo izdvesa.

Beidzot viens no brāļiem tuvojās Gorenflo un sacīja:

—   Nabaga dārgais brāli!

Gorenflo nopūtās un pavērsa acis pret debesīm.

—   Jūs zināt, ka priors jūs gaida, — kāds cits brālis teica.

—   Ak, mans Dievs!

—   Ak, mans Dievs, jā, — piebilda trešais. — Priors pavēlēja aizvest jūs pie viņa, tiklīdz jūs ierodaties klosterī.

—   Es jau tā domāju, — Gorenflo samierinājās ar likteni.

Un drīzāk miris nekā dzīvs viņš iegāja klosterī, kura durvis aiz viņa dzelžaini aizvērās.

—  O, tas esat jūs, — sauca brālis vārtsargs. — Pasteidzieties! Godājamais priors Žozefs Fulons jūs gaida.

Un brālis vārtsargs satvēra Gorenflo aiz rokas un ievilka priora istabā.

Arī šeit durvis tika aizslēgtas.

Baidīdamies no klostera priekšnieka dusmīgā skatiena, Gorenflo nodūra acis. Viņš tagad jutās gluži viens, visas pasaules pamests, un gaidīja priora dusmu, taisnīgo dusmu, izvirdumu.

—   Ak, tas esat jūs! Beidzot jūs ierodaties, — sacīja priors.

—   Godājamais… — mūks stomījās.

—  Jūs man sagādājat uztraukumu.

—  Par daudz laipnības, mans tēvs,—atbildēja Gorenflo, kam priekšnieka saudzīgais tonis likās visnotaļ dīvains.

—   Vai ne, pēc šīs nakts notikuma jūs baidījāties atgriezties?

—  Atzīstos, ka es baidījos atgriezties, — atbildēja mūks, kura pieri klāja ledus salti sviedri.

—   Ak, mīļais brāli, — sacīja priors, — jūsu rīcība ir ļoti jauneklīga un neuzmanīga.

—   Ļaujiet man paskaidrot, mans tēvs…

—   Kas tur ko paskaidrot? Jūsu uzstāšanās…

—   Man nav jāpaskaidro… Jo labāk. Es visu laiku domāju, kā to izdarīt.

—   Es to ļoti labi saprotu. Jūs aizrāva mirkļa sajūsma. Sajūsma ir svēts tikums, cildenas jūtas. Bet pārspīlēta tikumība bieži vien pārvēršas netikumībā, un visgodīgākās jūtas kļūst nosodāmas.

—  Piedodiet, mans tēvs,—sacīja Gorenflo. — Bet, ja jūs kaut ko saprotat, tad es neko nesaprotu. Par kādu uztāšanos jūs runājat?

—   Par jūsu aizvadītajā naktī parādīto.

—   Ārpus klostera?

—   Nē, klosterī.

—   Vai es klosteri uzstājos?

—  Jā, jūs.

Gorenflo pakasīja degunu. Viņš saprata, ka ir noticis pārpratums.

—   Es esmu tikpat labs katolis kā jūs, bet jūsu drosme mani sabiedēja.

—   Mana drosme? — jautāja Gorenflo. — Tātad es biju ļoti drošs?

—   Pārāk drošs, mans dēls, jūs bijāt pārdrošs.

—  O, mana stūrgalvīgā rakstura maldus gan vajadzētu piedot. Es labošos, mans tēvs.

—   Jā, bet es tomēr baidos, ka šīs uzstāšanās sekas jums un mums var būt nepatīkamas. Ja notikums būtu risinājis mūsu vidū, tas nemaz nebūtu jāievēro.

—   Kā! Vai tad par to zina arī sabiedrība?

—   Protams. Jūs taču labi zināt, ka tur bija vairāk par simts pilsoņiem, kas ievēroja katru jūsu runas vārdu.

—   Manas runas? — pārsteigtais Gorenflo vaicāja.

—   Es atzīstu, ka tā bija skaista. Atzīstu, ka piekrišana jūs apreibināja, ka vispārējā atzinība jūs samulsināja.. Bet ieteikt gājienu pa Parīzes ielām, bruņoties, ar šautenēm plecos aicināt visus katoļus… Jūs taču atzīstat, ka tas bija par stipru teikts?

Gorenflo paskatījās uz prioru. Nabaga mūka acis zaigoja visās izbrīnās krāsās.

—   Ir tikai viens līdzeklis, lai to visu izlīdzinātu, — priors turpināja. — Jūsu reliģiozā sajūsma Parīzē jums var tikai kaitēt, jo te netrūkst ļaunu acu, kas alkst visu izspiegot. Es vēlētos, lai jūs no tā izvairītos…

—   Kur, mans tēvs? — jautāja Gorenflo, būdams pārliecināts, ka runa ir vienīgi par gūstu.

—   Provincē.

—   Izraidīšana! — iesaucās Gorenflo.

—   Palikdams šeit, jūs varētu sagaidīt vēl kaut ko ļaunāku.

—   Ko!

—   Kriminālprāvu, kurā jums var piespriest mūža spaidu darbus, ja ne nāvi.

Gorenflo nobālēja. Viņš nevarēja saprast, kā gan viņu par piedzeršanos krogā un nakts pavadīšanu ārpus klostera varēja notiesāt mūža spaidu darbos vai piespriest nāvessodu.

—   Aizbraucot jūs ne vien izbēgsit no briesmām, mans dārgais brāli, bet ari provincē vēl cēlāk sāks plīvot ticības karogs. Jūsu pagājušā nakti ieteiktais darbs karaļa un viņa nolādēto mīluļu klātbūtnē būs bīstams, bet provincē tas veiksies daudz sekmīgāk. Aizceļojiet, cik vien drīz iespējams, brāli Gorenflo! Bet va'rbūt ir jau par vēlu, un kareivji būs saņēmuši pavēli jūs apcietināt.

—   O, godājamais brāli, ko jūs sakāt? — stomījās mūks, izbaiļu pilnām acīm vērodams celli. — Kareivji, jūs sakāt? Ko es darīšu ar kareivjiem?

—  Jums ar viņiem nekas nav jādara, bet viņiem ar jums gan.

—  Tātad es esmu nodots? — brālis Gorenflo jautāja.

—   Es gribu derēt. Aizceļojiet, aizceļojiet, cik ātri vien iespējams.

—   Aizceļot, godājamais, — satriektais Gorenflo sauca, — viegli ir tā pateikt. Bet kā es dzīvošu?

—  Tas ir viegli nokārtojams. Jūs esat klostera dāvanu vācējs. Tā ir jūsu iztika. Jūsu dāvanas līdz šim baroja citus, tagad jūs pats no tām pārtiksit. Neraizējieties, mans Dievs! Jūsu nākotnes nodomi sagādās provincē daudz piekritēju, un es esmu pārliecināts, ka jums nekas netrūks. Bet ejiet ar Dievpalīgu, ejiet un neatgriezieties, iekams jums nekas nav ziņots.

Priors maigi apskāva brāli Gorenflo un saudzīgi, bet noteikti izbīdīja pa celles durvīm.

Gorenflo sagaidīja visa klostera saime. Tiklīdz viņš parādījās, visi metās tam pretī un mēģināja pieskarties viņa rokām, kaklam vai drēbēm. Daži godbijības dēļ noskūpstīja viņa drēbes.

—   Dieva prāts, — sacīja kāds mūks, Gorenflo apskaudams. — Jūs esat svēts vīrs, neaizmirstiet mani savās lūgšanās!

—   O, es esot svēts vīrs! — Gorenflo izdvesa.

—  Dzīvojiet sveiks! — sauca otrs, viņa roku spiezdams. — Pret jums bija vienīgi Buloņas Gotfrīds.

—    Dzīvo sveiks, mocekli, — sacīja trešais, viņa svārku stūri skūpstīdams.— Mūs vēl māc tumsība, bet reiz tomēr ausīs gaisma.

—  Lai parauj velns! — iesaucās Gorenflo, kad klostera vārti bija aiz viņa aizvērušies. — Viņi visi ir īsti muļķi, bet, ja viņi tādi nav, žēlīgais Dievs, tad es pats tāds esmu!

## XXVI. Brālis Gorenflo tic savai mēnessērdzībai

Kad klostera mūri bija aiz muguras, Gorenflo vispirms traucās izvairīties no nezināmajām, priora pareģotajām briesmām. Namu pakrēslā slēpdamies, viņš izlīda pa tuvākajiem pilsētas vārtiem.

Kad Gorenflo beidzot bija piecus simtus soļu no vārtiem un grāvmalā ieraudzīja pirmo jauno zāli, viņš apsēdās uz ceļa nogāzes, atbalstīja divkāršo zodu platajā, treknajā rokā, ar rādītājpirkstu pakasīja savu buldoga degunu un nogrima pārdomās, kuras bieži pārtrauca sāpīgas nopūtas.

Viņa pirmās domas, no kurām viņš ar lielām pūlēm varēja tikt vaļā, bija par atgriešanos Parīzē, lai dotos tieši uz klosteri un paskaidrotu prioram, ka viņš labāk grib kļūt par cietumnieku un ka viņš grib izciest pātagu un dzelzi, ja vien viņam atstāj iemīļotās ēšanas reizes, kuras tas gatavs samazināt līdz piecām.

Šīm domām, kas veselu stundas ceturksni nežēlīgi nomocīja nabaga mūka smadzenes, sekoja citas, mazliet prātīgākas: viņš gribēja doties uz viesnīcu «Pilnības rags», lai pastāstītu Čiko par savu nožēlojamo stāvokli un no dižciltīgā drauga palūgtu nedaudz naudas.

Pēc stundas ceturkšņa viņam uzmācās trešā doma: viņš gribēja paklaiņot pilsētas apkārtnē, pa Svētā Žermēna vārtiem atgriezties Parīzē un slepeni turpināt dāvanu vākšanu. Viņš pazina labas vietas, bagātus devējus, šauras ieliņas, kur dāvanu vācēja maiss pildījās ar visādiem gardumiem.

Bet arī no šā nodoma viņš atteicās. Tad viņam bija jāpaliek Parīzē, kur vienmēr draudēja briesmas, kur ik mirkli varēja satikt strēlniekus, seržantus un baznīcas tiesnešus, kas no klejojošo mūku viedokļa bija bīstami ļaudis.

Draudēja vēl viena nelaime. Svētās Ženevjevas klostera ziedojumu pārzinis bija cītīgs darbinieks, kas Parīzi neatstātu bez dāvanu vācēja. Ar Gorenflo varētu konkurēt jauns brālis, kas aizstāvētu savas priekšrocības, un viss izjuktu.

Gorenflo nodrebēja, un tam bija arī dibināts iemesls. Tiktāl viņš bija ticis, tiktāl visu pārdomājis, kad pie apvāršņa ieraudzīja kādu jātnieku. Svešais nokāpa pie kāda nama, kas atradās apmēram simts soļu no Gorenflo apmešanās vietas. Nepazīstamais pieklauvēja, durvis atvērās, un jātnieks ar zirgu pazuda namā.

Gorenflo apskauda jātnieku, kam bija zirgs, ko viņš nevarēja nopirkt.

Pēc brīža jātnieks atkal iznāca un netālu no Gorenflo noslēpās starp kādu koku puduri un akmeņu kaudzi.

Cilvēks, kas bija ielīdis paslēptuvē un pētīdams pārlūkoja apkārtni, ieraudzīja Gorenflo, kurš vēl arvien sēdēja zemē, galvu rokās atspiedis. Tas viņam nepatika. Viņš piecēlās un sāka aiz akmeņu kaudzes staigāt šurp un turp.

—  Tas ir kāds blēdis, — sacīja Gorenflo. — Liekas, ka es viņu pazīstu… Nē, nevar būt!

Šai mirklī svešais pēkšņi noslīga zemē, it kā tam būtu notirpušas kājas. Viņš bija saklausījis pakavu troksni.

Tiešām, pa pilsētas vārtiem varenos zirgos izjāja trīs vīri, no kuriem divi laikam bija kalpi. Tiklīdz vīrs, kas slēpās aiz akmeņiem, viņus ieraudzīja, viņš sarāvās vēl mazāks, aizslēpās aiz resna koka un novēroja vīrus, kas jāja šurp. Tad viņš atgriezās namā.

—   Es esmu aizkavējis lielu noziegumu, — sacīja Gorenflo, — un mana atrašanās šai mirklī uz ceļa ir viena no dievišķās gribas izpausmēm, kas man galu galā sagādās krietnas brokastis. Spiegu neviens labprāt neieredz. Toties viņš glabāja noslēpumu, un, ja par to varēja dabūt kaut sešus ekijus, viņš gribēja tos iegūt.

Daudz nevilcinādamies Gorenflo devās uz nama pusi. Te viņš atcerējās svešā kareiviskumu. Kamēr viņš tā šaubījās, atkal atvērās durvis un parādījās jātnieks un zirgs. Gorenflo tuvojās svešiniekam un ierunājās:

—   Monsieur, lai pieci Debesu Tēvi un piecas Marijas svētī jūsu nodomus…

Jātnieks pagrieza galvu pret mūku un iesaucās:

—  Gorenflo!

—   Čiko! — pārsteigtais mūks nomurmināja.

—  Pie velna, kurp tu ej, tēvs? — Čiko jautāja.

—  Nezinu. Un jūs?

—   Es gan zinu. Es dodos projām.

—   Ļoti tālu?

—  Līdz apstāšos.

—   Bet tu, tēvs, ja tu nevari pateikt, kāpēc tu šeit atrodies, tad es tev to pateikšu.

—   Ko?

—  Tu mani izspiego.

—  Mans Jēzu! Es jūs izspiegoju, lai Dievs mani sargā! Es tikai jūs redzēju, un tas ir viss.

—  Ko tu redzēji?

—  Es redzēju, ka jūs uzglūnējāt trim jātniekiem.

—  Tu esi muļķis.

—  Aiz tiem akmeņiem.

—Klausies, Gorenflo, es gribu ārpus pilsētas celt māju. Šie akmeņi pieder man, un es gribēju apskatīt, vai tic, ir diezgan labi.

—  O, tad tas ir pavisam kas cits, — atbildēja mūks, neticēdams nevienam Čiko vārdam. — Es esmu maldījies.

—  Bet ko tu dari aiz pilsētas mūriem? *

—  Ak, monsieur Čiko, es esmu izraidīts, — Gorenflo smagi nopūtās un pastāstīja par izdzīšanu, noklusējot izraidīšanas iemeslus. Čiko pats ļoti labi zināja, ka Gorenflo kopš vakar vakara neko nebija izdarījis.

Ciko sākumā izdevās neticīgo mūku pārliecināt, ka tas ap pulksten desmitiem vakarā atstājis viesnīcu «Pilnības rags». Pēc tam viņš droši vien klostera baznīcā esot noturējis musinošu runu pret Indriķi III, vismaz tā varot nojaust no iepriekš teiktā.

—  Tad es visu saprotu, — Gorenflo piekrita.

—   Tā ir laime… Ja jau jūs piedalījāties sapulcē, tad jūs piederat… Pie velna, kā gan viņu sauca? Pagaidiet! Jūs piederat svētajai savienībai, vai ne?

Gorenflo nolieca galvu uz krūtīm, nopūtās un teica:

—  Es esmu mēnessērdzīgs… man jau sen bija tāda nojauta. Bet ko nu es nabags darīšu! Kā gan es apmierināšu savu krietno ēstgribu?

Un izmisušais mūks mēģināja žēli elsot.

Čiko iežēlojās par šo bezgalīgo izmisumu un sacīja:

—  Labi! Es ņemšu tevi līdzi.

Gorenflo, šaubu mākts, paskatījās uz gaskonieti — kā cilvēks, kas šādai labvēlībai netic.

—   Bet tikai ar noteikumu, ka tu būsi prātīgs. Vai esi ar mieru?

—   Vai es būšu ar mieru, — sauca mūks, — vai es būšu ar mieru… Bet vai jums ir nauda ceļošanai?

—   Skaties, — sacīja Čiko, izvilkdams no kabatas biezu maku.

Gorenflo līksmi sakustējās.

—   Cik?

—   Simts piecdesmit pistoles.

—   Un kurp mēs dosimies?

—   Gan tu redzēsi, tēvs.

—   Kad mēs brokastosim?

—   Tūlīt.

—   Bet ar ko es jāšu?

—   Ne manā zirgā, mans Dievs! Tu jau to nospiestu.

—   Ko tad es darīšu?

—   Gluži vienkārši. Tev ir vēders kā Bakha pavadonim Silēnam, tu esi tāds pats žūpa kā viņš. Lai līdzība būtu vēl pilnīgāka, es tev nopirkšu ēzeli.

—   Jūs esat mans karalis, monsieur Čiko, mana saule! Pērciet spēcīgāko ēzeli! Jūs esat mans Dievs. Bet sakiet, kur mēs brokastosim?

—   Tepat, mans Dievs, tepat! Paraugies virs tām durvīm un lasi, ja vien tu māki lasīt.

Viņi tiešām atradās kādas viesnīcas priekšā.

Gorenflo sekoja Čiko pirkstam un lasīja:

«Šeit var dabūt šķiņķi, olas, zivis un balto vīnu.»

Būtu grūti attēlot, kā mainījās Gorenflo seja, kad viņš izlasīja šo izkārtni. Viņa vaibsti atmaiga, acis iemirdzējās, mute pavērās, parādot divas baltu, izsalkušu zobu rindas. Līksmā pateicībā viņš pacēla labo roku, ļoti jautri sāka soļot, dziedādams jūsmīgu dziesmu:

Zaļā pļavā ēzelis Ausis līksmi gaisā slej, Pudelē, kam korķa nav, Dzira puto, glāzē skrej. Ir vēl vīnā reibis mūks, Katrā krogā žūpos tas, Līdz kā muca vēders tūks!

—   Lieliski! — sauca Čiko. — Lai veltīgi nekavētu laiku, sēdīsimies tūlīt pie galda, manu dārgo brāli, un parūpēsimies par teicamiem gardumiem, lai mūsu dvēselēm sagādātu īstu prieku.

## XXVII Mūks uz ēzeļa

Mazajā viesnīcā Čiko apsēdināja brāli Gorenflo pie kāda galda un lika viņam pasniegt šķiņķi, olas un vīnu, ko viņš iznīcināja ar parasto steigu un rijību.

Čiko pa to laiku aizgāja kaimiņos nopirkt savam biedram ēzeli. Pēc ilgas meklēšanas viņš arī atrada tīkamu pclēcīli. Tas bija četrus gadus vecs, ar līksmām acīm, četras līkas, muskuļainas kājas turēja pārāk treknu ķermeni.

Kad Čiko ar savu ieguvumu atgriezās viesnīcā un iegāja istabā, kurā Gorenflo notiesāja savas pusdienas, mūks, kas tikko bija apēdis zivju pastēti un iztukšojis trešo vīna pudeli, maigā sajūsmā metās pie sava zvēra, apskāva tā kaklu un noskūpstīja abas acis, iebāza tam mutē lielu maizes riku, par kuru ēzelis priecīgi iebļāvās.

—  O-o! — sacīja Gorenflo. — Šim kustonim ir skaista balss. Šad un tad mēs abi varēsim dziedāt duetus. Pateicos, draugs, pateicos!

Un viņš tūlīt nokristīja ēzeli par Panurgu.

Tad Čiko aicināja savu biedru doties ccļā, apsolīdams Melēnā ieturēt vakariņas.

Nevilcinādamies Gorenflo ar krēsla palīdzību uzkāpa uz ēzeļa, uz kura atradās tikai ādas sega ar siksnām katrā pusē, kuras aizstāja kāpšļus. Mūks iebāza sandales kāpšļos, paņēma ēzeļa pavadu labajā rokā, kreiso atbalstīja pret savu gurnu un kā Bakha apreibušais pavadonis majestātiski atstāja viesnīcu.

Čiko drīz vien redzēja, ka viņš savu mērķi nesasniegs, ja Gorenflo ar savu ēzeli nejās ātrāk un tik bieži atpūtīsies.

Viņš uzmodināja mūku, kas pēc četrām jūdzēm bija apstājies un saulgozī aizmidzis, iegrūzdams tam sānos elkoni. Gorenflo atvēra acis un iesaucās:

—   Vai mēs esam Melēnā? Es esmu izsalcis.

—  Mans draugs, — atbildēja gaskonietis, — mums jāpasteidzas, un vakariņas mēs ēdīsim tikai Montero, lai atgūtu nokavēto.

Gorenflo palūkojās uz savu ceļabiedru kā cilvēks, kas neko nesaprot.

—   Uz priekšu! — Čiko uzkliedza.

Mūks, kas bija izstiepies visā garumā un rokas aiz galvas aizlicis, piecēlās un smagi nopūtās.

—   Ja jūs kavēsities, — Čiko turpināja, — un nevarēsit mani panākt, es jūs pametīšu.

—   Nē, — attrauca Gorenflo, baidīdamies palikt viens, — nē, es jums sekošu, monsieur Јiko, jo es jūs pārāk mīlu, lai atstātu.

—   Tad posieties, tēvs, posieties!

Tagad viņi jāja rikšos. Sākumā Gorenflo šķita, ka viņš nosmaks. Laiku pa laikam Gorenflo paskatījās uz savu aizbildni, kas nepacietīgi pacēlās sedlos un vēroja apvārsni, uz kurieni viņš steidzināja savu zirgu.

Sasniedzis kādu augstieni, Čiko tik pēkšņi apturēja zirgu, ka tas saslējās pakaļkājās.

Gorenflo, kas pār savu ēzeli nebija nekāds kungs, turpināja jāt uz priekšu.

—  Apstājies, pie velna, apstājies! — Čiko kliedza.

Bet ēzelis bija iedomājies aulekšot, un ēzeļi vienmēr ir ļoti spītīgi.

—   Vai nu tu apstāsies, — Čiko sauca, — vai es šaušu!

—   Kas tas ir par velna cilvēku, — Gorenflo prātoja, — un kāds nelabais viņu ir sakodis?

Kad Čiko draudīgā balss neapklusa un Gorenflo jau šķita, ka var dzirdēt svilpjam piesolīto lodi, viņš izlietoja veiklu paņēmienu — nokrita no ēzeļa zemē.

—   Te es esmu, — viņš teica, drošsirdīgi šļūkdams uz savas sēžamvietas un ar abām rokām turēdams ēzeļa pavadu, tas vēl paskrēja dažus soļus, taču beidzot apstājās.

Gorenflo ar acīm uzmeklēja savu ceļabiedru un ieraudzīja, ka tas noslēpies aiz kādas kraujas, no kurienes viņš brīdināja mūku.

Mūks nojauta, ka notiek kaut ko neparasts. Viņš palūkojās tālē un piecsimt soļu atstatumā uz ceļa ieraudzīja trīs vīrus, kas savos zirgos mierīgi devās uz priekšu. Viņš tūlīt pazina jājējus, kam Čiko šorīt aiz koka bija uzglūnējis.

Kad visi trīs jātnieki pazuda no redzesloka, Čiko pienāca pie mūka, kas vēl joprojām sēdēja zemē. Gorenflo jautāja:

—   Klausies, draugs, saki, ko tas nozīmē!? Mēs tikko jājām kā negudri, bet nu stāvam uz vietas.

—   Draugs, es tik gribēju zināt, vai jūsu ēzelis ir no labas sugas un vai ir izdotās naudas vērts. Tagad es esmu par to pārliecināts.

—   Vienalga, es esmu ļoti noguris un izsalcis.

—   Jauki, — atbildēja Čiko, žūpām līksmi uz pleca uzsizdams. — Arī es esmu noguris un izsalcis, un pirmajā viesnīcā, kas mums gadīsies ceļā, mēs liksim pasniegt'cūkgaļu, ceptas vistas un kannu ar labāko vīnu, kāds vien pagrabā ir atrodams.

—   Vai tiešām? — Gorenflo iesaucās. — Vai tā ir taisnība?

—   Apsolu.

—   Labi, — pieceldamies sacīja mūks, — tad mēs tūlīt uzmeklēsim šo svētlaimīgo viesnīcu. Nāc, Panurg, tu dabūsi klijas.

Ēzelis priekā iebļāvās.

Ceļotāji drīz vien ieraudzīja ilgoto viesnīcu. Gorenflo par lielu izbrīnu Čiko atkal pavēlēja mūkam kāpt uz ēzeļa, nogriezās kādā sānceļā un piejāja pie mājas no otras puses. Gorenflo tūlīt arī nojauta biedra dīvainās rīcības iemeslu: trīs zirgi, kuru īpašniekiem Čiko acīmredzot bija sekojis, stāvēja pie durvīm.

«Pēc šo nolādēto jātnieku gaumes,» domāja Gorenflo, «mēs tagad noteiksim savu ceļa virzienu un iekārtosim ēšanu. Tas ir bēdīgi.» Un viņš dziļi nopūtās.

## XXVIII Kā Gorenflo samainīja ēzeli pret mūli, bet mūli pret zirgu

Gorenflo un Panurga mokas drīz vien tomēr beidzās. Kad jātnieki bija apjautājušies pēc viesnīcas, viņi atkal izkļuva uz galvenā ceļa un nepilnā stundā sasniedza citu viesnīcu, kurā viņi iegriezās. Ciko izvēlējās istabu ielas pusē un pavēlēja uznest vakariņas. Taču dzērieni un ēdieni viņu maz saistīja, jo vairāk viņš vēroja un klausījās. Šis nemiers turpinājās līdz desmitiem vakarā. Kad Čiko vēl neko nebija ne saklausījis, ne saskatījis, viņš piecēlās un pavēlēja jau rītausmā sagatavot ceļam zirgu un ēzeli, kaut gan Gorenflo pretojās.

Mūks tūlīt apgūlās un aizmiga dziļā, nepārtraucamā miegā. Citādi viņš tiešām nākamajā rītā, jau gaismiņai svīstot, būtu redzējis, ka Ciko pieceļas, tuvojas logam un kaut ko novēro.

Kaut gan Čiko bija noslēpies aiz aizkara, tomēr drīz vien viņš atkāpās atpakaļ, un, ja Gorenflo vēl negulētu, viņš būtu dzirdējis, ka uz ielas nodimd trīs zirgu pakavi.

Čiko tūlīt devās pie Gorenflo un kratīja viņu aiz rokas, līdz mūks atvēfa acis.

—  Vai tad man ne mirkli nebūs miera? — murmināja Gorenflo, kas bija nogulējis veselas desmit stundas.

—   Žigli, žigli! — Čiko uzsauca. — Saģērbsimies un dosimies ceļā!

—   Bet brokastis? — mūks atraidīja.

—   Tās atrodas ceļā uz Montero.

—   Kas tas ir — Montero?

—   Montero ir pilsēta, kur ēd brokastis, — gaskonietis atbildēja. — Vai tev ir skaidrs?

—  Jā, — mūks atbildēja.

Čiko steidzās samaksāt rēķinu un devās ārā, tā kā arī mūkam cits nekas neatlika, kā steidzīgi kāpt uz sava Panurga, kas bija baudījis divkāršu auzu un siena devu, aiz ko pats sāka rikšot un drīz vien ar savu jātnieku atradās blakus gaskonietim.

Gaskonietis sedlos bija izslējies gluži stāvus. Arī Gorenflo piecēlās un pie apvāršņa ieraudzīja, ka trīs jātnieki dodas lejup pa nelielu nogāzi.

Mūks nopūtās, iedomādamies, cik tas bija bēdīgi, ka sveša vara tā varēja ietekmēt vina likteni. /

Šoreiz Čiko turēja vārdu — Montero viņi iebaudīja krietnas brokastis. Pievakarē viņa omulība bija zudusi, jo, neraugoties uz visu steigu, visi trīs jātnieki bija pazuduši bez vēsts.

Nākamās dienas pusdienā zirgs un ēzelis bija galīgi noguruši.

Čiko taisnā ceļā devās uz muitas namiņu, kas bija uzcelts uz Vilanovaleruā tilta, un jautāja:

—   Vai šorīt agri jūs neesat redzējuši aizjājam trīs jātniekus?

—   Šorīt, monsieur? Nē. Bet vakar gan.

—   Vakar?

—   Jā, vakar septiņos vakarā.

Čiko pasniedza sargiem ekiju un klusi nomurmināja:

—    Vakar vakarā septiņos… Velns un elle! Viņi ir mums priekšā par veselām divpadsmit stundām. Uz priekšu! Drosmi, drosmi!

—   Klausieties, monsieur Čiko, — sacīja mūks, — man gan vēl netrūkst drosmes, bet Panurgam tās vairs nav!

Divās dienās galīgi notriekts, nabaga kustonis nožēlojami trīcēja, kratīdams arī Gorenflo.

—   Un arī jūsu zirgs izskatās visnotaļ bēdīgs, — Gorenflo turpināja.

Lepnais dzīvnieks bija vienās putās, no viņa nāsīm plūda karsti tvaiki,

acis šķita ar asinīm pieplūdušas.

Svētais brālis bija cerējis ar šo aizrādījumu nopelnīt ilgāku atpūtu, bet Čiko pasteidzās paskaidrot, ka viņš abus nokausētos kustoņus nodos viesnīcniekam kopšanai un pagādās jaunus.

Pēc stundas ceturkšņa Čiko atgriezās ar diviem mūļiem, ar kuriem viņi vēl tai pašā dienā nojāja divdesmit jūdzes, tā ka vakarā Čiko gluži līksms ieraudzīja visus trīs zirgus stāvam pie kādas kaltuves.

—   Ā! — viņš atelpoja.

—  Ā! — mūks nopūtās.

Taču gaskonietis neieraudzīja ne zirgu sedlojumu, ne kungus, vai — pareizāk — viņu kungu un tā divus kalpus. Vēl vairāk! Apkārt stāvēja sveši ļaudis, kas izskatījās pēc zirgu tirgotājiem, kā arī kalējs un divi franciskāņu mūki, kas dedzīgi aplūkoja kustoņus.

—   Piejāj klāt, — Čiko sacīja savam pavadonim, — pasauc franciskāņus sānis un izjautā! Mūki mūkam neko neslēps. Užzini, no kurienes ir šie zirgi, cik tie maksā un kas noticis ar viņu īpašniekiem. Tad atgriezies un pastāsti man!

Sava drauga nemiera satraukts, Gorenflo paskubināja mūli un mirkli vēlāk atgriezās.

—   Klausieties! Jājējs, šķiet, augstmanis, šeit nogriezies pa ceļu, kas ved uz Aviņonu. Šis ceļš, liekas, ir daudz īsāks un ved caur Šinonu un Privā.

—   Vai viņš ir devies ceļā viens pats?

—   Ar vienu kalpu.

—   Un otrs kalps?

—   Otrs turpinājis iesākto ceļu.

— Uz Lionu?

—  Jā.

—  Lieliski! Un kāpēc augstmanis devies uz Aviņonu? Es domāju, ka viņš ceļo uz Romu… Bet, — Čiko piebilda, — es jautāju par lietām, ko tu nevari zināt.

—   Zinu gan, — Gorenflo atbildēja. — Jūs brīnāties?

—   Kā tu to zini?

—    Jā, viņš dodas uz Aviņonu, jo viņa gaišība pāvests Gregors XIII aizsūtījis uz Aviņonu pilnvarotu sūtni.

— Labi, saprotu. Un zirgi?

—   Zirgi bija noguruši. Viņi tos pārdevuši kādam zirgu tirgotājam, kas tos grib pārdot franciskāņiem.

—   Ar ko viņi ceļojumu turpinājuši?

—   Ar zirgiem, kurus šeit nopirkuši.

—   No kā?

—   No kāda jātnieku kapteiņa, kas patlaban šeit uzturas.

—   Pie velna! — Čiko iesaucās. — Tēvs, tu esi zelta gabals. Tikai tagad es nojaušu tavu vērtību.

Čiko tūlīt sūtīja Gorenflo otrreiz pie mūkiem, lai tiem pārdotu abus mūļus. Viņš pats devās pie kapteiņa un pie burgundieša pudeles nopirka divus zirgus, kurus virsnieks ierakstīja sarakstā kā ceļā nobeigušos, par ko varēja paturēt trīsdesmit piecas pistoles.

Tagad vajadzēja noteikt cenu sedliem un iemauktiem, kad Čiko ieraudzīja no kādas mazas sānieliņas iznākam mūku ar abiem sedliem un iemauktiem.

—   O-o! — viņš sauca. — Kas tad tas, tēv?

—  Tie ir mūsu mūļu sedli un iemaukti. *

—  Tu tos paturēji, labo brāli? — Čiko smējās.

—   Protams.

—   Un mūļus pārdevi?

—   Par desmit pistolēm katru. Te būs nauda, — Gorenflo atbildēja un paskandināja kabatā.

—   Deviņi velni! — Čiko iesaucās. — Tu esi varens vīrs, svētais tēvs!

—   Tā jau nu ir, — Gorenflo pieticīgā lepnumā atteica.

—   Pie darba, uz priekšu! — Čiko skubināja.

—   Man slāpst, — mūks atbildēja.

—   Labi. Iedzer, kamēr es apsedlošu mūsu zirgus. Bet nedzer daudz!

—   Vienu pudeli.

Gorenflo izdzēra divas un pārējo naudu atdeva Čiko.

Nevilcinādamies Čiko uzlēca sedlos un devās ceļā. Ari Gorenflo nekavējās. Jāšanas mākslā viņš vairs nebija iesācējs. Vienu roku viņš vairs neturēja krēpēs un ar otru netvēra pie astes, bet gan ar abām rokām cieši turējās pie sedliem un auļoja tik ilgi, cik Čiko vien vēlējās.

Beidzot viņš kļuva vēl dedzīgāks par savu aizbildni, kas bija palicis daudz gausāks, kamēr mūks traucās uz priekšu pēc iespējas ātri.

Trauksme nebija velta. Nākošajā vakarā netālu no Solonas Čiko atkal panāca Nikolā Dāvidu, kas vēl arvien valkāja kalpa apģērbu. Viņš to vairs neizlaida no savām acīm, un astotās dienas vakarā kopš izjāšanas no Parīzes visi trīs iejāja pa vārtiem Lionā.

Tas notika gandrīz vai tai pašā laikā, kad Busī un Sentlukāss ar kundzi ieradās Meridoras pilī.

## XXIX Viesnīcā «Krusta gulbis»

Mattre Nikolā Dāvids iegriezās pirmajā viesnīcā «Krusta gulbis». Čiko brīdi nogaidīja, kamēr viņš iekārtojas, atrod vietu un vairs neiziet ārā. Tad viņš vērsās pie Gorenflo:

—  Ej iekšā, paņem istabu un saki, ka gaidi savu brāli. Nogaidi, līdz pavisam satumst, bet vispirms iepazīsties ar māju, kā tu vari ievest mani istabā, lai nevēlami cilvēki to neredzētu. Izmeklē plašu, gaišu, mājīgu istabu, kuras logs atrodas ielas pusē, lai es redzētu visus, kas nāk iekšā un iet ārā. Tikai nemini manu vārdu un apsoli zelta kalnus.

—   Labi!

Gorenflo savu uzdevumu izpildīja teicami un naktī, vezdams Čiko aiz rokas uz noīrēto istabu, ziņoja, ka svešinieka istaba gan esot citā gaitenī, bet ka to atdalot tikai plāna koka un kaļķu apmetuma siena.

Čiko smaidīdams ļoti uzmanīgi klausījās mūka ziņojumu. Kad tas bija beidzis, viņš teica:

—   Viss, ko tu man pastāstīji, pelna atmaksu, un šodien tu dabūsi Šēras vīnu, Gorenflo. Jā, velns un elle, tu to dabūsi, vai arī es vairs neesmu tavs draugs!

—   Es gan nepazīstu šā vīna radīto reibumu, — sacīja Gorenflo, — bet man liekas, ka tam ir jābūt patīkamam.

—   Velna vecmāte! — iesaucās Čiko, ienākdams istabā. — Es tev saku, ka divās stundās tu ar to iepazīsies.

Čiko lika pasaukt saimnieku. Viesnīcnieks lūdza pateikt, lai kungs paciešas, jo viņš runājot ar ceļinieku, kas ieradies pirms viņa un tāpēc bauda priekšrocības.

Čiko saprata, ka tas bija viņa advokāts.

—   Par ko viņi var runāt? — viņš jautāja.

—    Vai jūs domājat, ka saimniekam un jūsu svešiniekam ir kopēji noslēpumi?

—  Nolādēts! Ja jau šis blēdis sarunājas ar cilvēku kalpotāja tērpā, tad aiz tā kaut kas slēpjas.

—   O, — sacīja Gorenflo, — viņš ir mainījis savas drēbes. Es to redzēju. Tagad viņš ir gluži melns.

—   Viens iemesls vairāk. Viesnīcnieks katrā ziņā ir līdzdalībnieks.

—   Vai man jāmēģina izprašņāt viņa sievu?

—   Nē, labāk apstaigā pilsētu!

—   O, bet vakariņas?

—   Es pa to laiku likšu tās sagatavot. Še tev ekijs un dodies ceļā.

Gorenflo pateikdamies paņēma ekiju. Tiklīdz viņš bija atstājis istabu,

Čiko nekavēdamies sameklēja urbi un acs augstumā sienā izurba caurumu. Biezajā dēlī caurums iznāca nevisai labs un Čiko varēja pārskatīt tikai nelielu daļu no blakusistabas. Bet, kad pie cauruma tieši piespieda ausi, balsis varēja saklausīt diezgan skaidri. Nejaušības dēļ viņš ļoti labi redzēja saimnieku, kas sarunājās ar Nikolā Dāvidu.

No sarunas Čiko pārliecinājās, ka Dāvids par savu uzticību karalim bija ieguvis lielu cieņu. Viņš pat minēja kādu uzdevumu, ko tam uzticēšot marķīzs de Morviljē.

Viņa runu saimnieks, bez šaubām, noklausījās ļoti uzmanīgi, bet ārēji vienaldzīgi. Čiko pat ticēja, ka viņa skatienā vai balss noskaņā pavīdēja skaidra zobgalība ik reizi, kad viņš izrunāja karaļa vārdu.

—   O-o! — Čiko prātoja. — Vai arī mūsu saimnieks pieder ordenim? Pie velna, es to drīz vien redzēšu!

Pēc neilga laika ar cepuri rokā iznāca viesnīcnieks. Viņa sejā bija tā pati zobgalīgā izteiksme, kādu Čiko bija novērojis sarunā ar advokātu.

Ciko viņam pastāstīja, ka Gorenflo savas naidīgās runas dēļ, kas vērsta pret hugenotiem, kritis karaļa nežēlastībā un izraidīts. No līdzjūtības, ar kādu saimnieks noklausījās mūka likteņstāstu, Čiko tūlīt saprata, ka klausītājs bija uzticīgs ordeņa piekritējs. Tāpēc viņš kā savu draugu minēja la Hurjēru, ko viesnīcnieks pazina kā hugenotu ienaidnieku un ļoti cienīja. Viņš vēl vairāk ieguva saimnieka uzticību, pastāstīdams, ka lielais Indriķis Gīzs ir viņa draugs un aizstāvis.

—   Ja jūs esat monsieur Gīza draugs, tad jūs pazīstat to, — viesnīcnieks atbildēja un ar roku atdarināja ordeņa brāļu pazīšanās zīmi.

Svētās Ženevjevas klosterī pavadītajā naktī Čiko bija iepazinies ne vien ar šo zīmi, bet arī ar atbildi.

—   Un jūs to, — viņš atbildēja un parādīja norunāto zīmi.

—  Tad mana māja ir jūsējā, — viesnīcnieks draudzīgi sacīja. — Uzskatiet mani par savu draugu, es jūs uzskatīšu par savu brāli, un, ja jums nav naudas…

Atbildes vietā Ciko no kabatas izvilka naudas maku, kurā bija vēl diezgan daudz dzīvības sulas.

—   Labi, — saimnieks noteica.

—  Lai jūs vēl vairāk nomierinātu, — Čiko piebilda, — man jāizliekas, ka mēs ceļojam, lai izplatītu ticību un ka mūsu izdevumus segs svētās savienības mantzinis. Parādiet mums mājvietu, kurā mums ne no viena nebūtu jābaidās.

—  Augstais Dievs! Jūs nekur nejutīsities drošāk, monsieur, kā pie manis.

—  Jūs nupat runājāt ar kādu vīru, kas dzīvo blakusistabā.

—  Jā, bet tas var palikt, jo pirmajā vajadzīgajā gadījumā es viņu izsviedīšu no mājas.

—  Jūs sauc par Bernī?

—  Tas ir mans vārds, monsieur, un viņš ir viens no ticīgajiem. Sakiet vienu vārdu, un jūsu kaimiņš sēdēs aiz durvīm!

—   Par ko? Tieši otrādi. Ir daudz labāk, ja ienaidnieki atrodas tuvumā. Tad tos vismaz var novērot.

—  Jums taisnība, — Bernī izbrīnā piekrita.

—  Bet kāpēc jums šķiet, ka šis vīrs ir mūsu ienaidnieks? — Čiko jautāja.— Es saku — mūsu naidnieks, jo mēs taču esam brāļi, — gaskonietis smaidīdams piebilda.

—  Jā, protams, — saimnieks apliecināja. — Kāpēc man tā šķiet?… Viņš ieradās kā kalpotājs un tagad apģērbās kā advokāts. Bet viņš nav ne advokāts, ne kalps, jo zem mēteļa, kas bija uzsviests uz kāda krēsla, es pamanīju gara kaujas zobena smaili. Tad viņš pavisam dīvaini runāja par karali, kā neviens par to nerunā. Beidzot viņš apgalvoja, ka viņam jāizpildot kāds marķīza Morviljē uzdevums, bet marķīzs, jūs jau zināt, ir Nebukadnecara kalps.

—   Hercoga kalps, kā es viņu dēvēju.

—   O, es redzu, ka mēs saprotamies, — viesnīcnieks teica.

—   Velns un elle! Tātad es palieku.

—   Es domāju.

—   Bet neviena vārda par manu brālēnu.

—   Tik tiešām — kā Dievs debesīs!

—   Un arī par mani ne.

—   Par ko jūs mani uzskatāt? Klusu, tur kāds nāk!

Uz sliekšņa parādījās Gorenflo.

—   O, tas ir viņš, cienījams vīrs, — saimnieks sauca.

Un viņš devās pie mūka un atdarināja ordeņa brāļu zīmi.

Redzot šo zīmi, Gorenflo pārņēma izbrīns un bailes.

—  Atbildi, atbildi, mans brāli, — Čiko drošināja. — Mūsu saimnieks zina visu un arī viņš pieder…

—   Kam? — Gorenflo pārtrauca. — Kam viņš pieder?

—   Svētajai savienībai, — Bernī pārtrauca.

—   Kam viņš pieder?

—   Svētajai savienībai, — Bernī klusi paskaidroja.

—  Jūs redzat, ka jūs varat atbildēt. Atbildiet taču!

Gorenflo atbilde viesnīcnieku ļoti aplaimoja.

—   Bet jūs man apsolījāt Šēras vīnu, — sacīja Gorenflo, lai uzsāktu citu sarunu.

—  Šēras, Malagas, Alikantes vīni manā pagrabā ir jūsu rīcībā, mans brāli. Gorenflo skatiens no saimnieka noslīdēja uz Čiko un no Čiko — uz debesīm.

Viņš žūpoja trīs dienas. Pirmajā dienā sāka ar šērieti, otrajā ar malagietļ/ bet trešajā ar — alikantu. Galu galā viņš tomēr atzina, ka burgundietis ir visteicamākais reibinātājs.

Šajās četrās dienās, kamēr Gorenflo pētīja vīnus, Čiko neatstāja istabu un no rīta līdz vakaram uzglūnēja Nikolā Davidam.

Viesnīcnieks Čiko atturību izskaidroja ar bailēm no karaļa piekritēja un izmēģināja visiespējamākās muļķības. Bet nekas nelīdzēja. Nikolā Dāvids, kas ar Pēteri Gondī bija norunājis satikties viesnīcā «Krusta gulbis», negribēja atstāt dzīvokli aiz bailēm, ka viņu varētu ieraudzīt Gīza sūtnis. Tāpēc saimnieka klātbūtnē viņš palika šķietami neietekmējams. Bet kad durvis aiz maitre Bernī bija aizvērušās, Nikolā Dāvids smīdināja Čiko, kas nekad neatstāja savu caurumu, niknās dusmās iesaukdamies:

—   Vēl piecas vai sešas dienas, puisi, un tu man par visu samaksāsi! Čiko labi zināja, viņš bija pārliecināts, ka Nikolā Dāvids neatstās viesnīcu pirms sūtņa ierašanās.

Bet, sestajai dienai tuvojoties, Nikolā Dāvids saslima. Fantastiskais viesnīcnieks zobodamies par to ziņoja Čiko.

—   O-o! — Čiko iesaucās. — Vai jūs domājat, ka viņš mirs?

—  Nejēdzīgs drudzis, mans brāli, trīs dienu drudzis. Ārsti neko nesaprot. Viņu moca velnišķīgs izsalkums. Viņš mani gribēja nožņaugt un sit manus ļaudis. Ārsti neko nesaprot.

Čiko padomāja un jautāja:

—   Vai jūs viņu redzējāt?

—   Protams. Es taču teicu, ka viņš mani gribēja nožņaugt.

—   Kāds viņš izskatījās?

—   Viņš bija bāls, satriekts, saguris un kliedza kā traks.

—   Ko viņš kliedza?

—   Uzmaniet karali! Viņam grib atriebties.

—   Nelaimīgais!

—  Blēdis! Brīžiem viņš stāsta, ka gaidot no Aviņonas kādu cilvēku, kuru pirms miršanas gribot redzēt.

—   Tātad viņš runā par Aviņonu!

—   Pastāvīgi.

—   Velns un elle! — Čiko iesaucās.

—  Vai ne, tas būtu ļoti jocīgi, ja viņš izlaistu garu? — jautāja saimnieks.

—   Ļoti jocīgi, bet es gan nevēlētos, ka viņš nomirtu, pirms cilvēks no

Avinonas nav ieradies. »

—   Kāpēc? Jo drīzāk viņš nomirs, jo drīzāk mēs būsim no viņa brlyi.

—  Jā, bet es viņu tā ienīstu, ka vēlētos pazudināt viņa miesu un dvēseli. Un ja nu cilvēks no Aviņonas ierodas noklausīties viņa grēksūdzi…

—   O, tie droši vien ir tikai drudža murgi, — viesnīcnieks piebilda un, galvu grozīdams, izgāja no istabas.

Gorenflo nekas neinteresēja. Augu dienu viņš nodarbojās tikai ar ēdieniem un dzērieniem. Pat viesnīcnieks nereti izbrīnā iesaucās:

—  Nudien, nemaz nevar ticēt, ka šis mūks būtu daiļrunības brīnums!

## XXX. Kā mūks un advokāts sūdzēja grēkus

Diena, kad viesnīcu «Krusta gulbis» vajadzēja atbrīvot no viesa, tuvojās vai vismaz šķita, ka tā ir tuvu.

Grīni smiedamies, maitre Bernī ieskrēja Čiko istabā, tā ka tam labu laiku bija jānogaida, līdz viņš uzzināja saimnieka jautrības cēloni.

—  Viņš mirst! — laipnais viesnīcnieks sauca. — Viņš izlaiž garu, atkritēju draugam nu reiz ir beigas! Joks bija lielisks.

—   Kāds joks?

—   Kā jūs viņu izjokojāt, monsieur.

—  Es esmu slimo izjokojis?

—  Jā.

—   Kas noticis?

—  Jūs jau zināt, ka viņš vienmēr kliedza par kādu cilvēku no Aviņonas.

—  Nu, vai šis cilvēks ir ieradies?

—   Viņš ir ieradies.

—   Vai jūs viņu redzējāt?

—  Vai tad kāds var ienākt vai iziet tā, ka es neredzu?

—   Kāds viņš izskatījās?

—  Mazs, kalsns un sārts.

—   Pareizi, — Čiko nomurmināja. — Pastāstiet sīkāk. Viesnīcnieks pastāstīja, ka lielā zirgā atjājis maza auguma vīrs, apjautājies

par maitre Nikolā un pavēlējis aizvest viņu pie viesa, kaut gan viņš, saimnieks, aizrādījis, ka advokāts bīstami saslimis ar drudzi.

—  Vai svešinieks vēl atrodas pie mūsu viesa? — Čiko jautāja, norādīdams uz blakusistabu.

—  Jā, cik nelaimīgi, ka neko nevar dzirdēt.

—  Kas jums liedz ieiet?

—   Viņš mani izraidīja, aizbildinādamies, ka viņam jāuzklausot grēku

atlaišana.

—  Kas jums liedz klausīties aiz durvīm?

—  Jums taisnība, — saimnieks iesaucās un izskrēja no istabas.

Čiko tūlīt devās pie spraugas un tiešām redzēja, ka Pēteris Gondī sēž pie slimnieka gultas. Bet viņi abi sarunājas tik klusi, ka Čiko nesaprata ne pušplēsta vārda. Mirkli vēlāk monsieur Gondī piecēlās, atvadījās no mirēja un aizgāja.

Čiko pieskrēja pie loga. Viņš redzēja, kā kalps tur pavadā lielu zirgu. Drīz vien parādījās hercoga Gīza sūtnis, kas ielēca sedlos un aizjāja Parīzes virzienā.

— Deviņi velni! — Čiko iesaucās. — Kaut tik viņš neaizved ģints sarakstu. Lai nu kā, man viņš jāpanāk, kaut arī desmit zirgi būtu jānoskrien.

—  Nē, — viņš turpināja, — šie advokāti ir īstas lapsas, sevišķi mūsējais, un man ir aizdomas… Man tik jāzina, — Čiko nepacietīgi piesita kāju, — kur j^an atrodas apburtais Gorenflo?

Sai mirklī atgriezās viesnīcnieks.

—   Nu! — sauca Čiko. — Kā veicās?

—   Slimais pēc sarunas zaudējis samaņu.

—   Vai jūs esat noteikti pārliecināts, ka viņš vēl atrodas savā istabā?

—   Viņš droši vien izies tikai tad, kad dosies pēdējā gaitā uz kapsētu.

—   Labi. Ejiet un pasauciet manu brāli!

Bernī steidzīgi aizgāja.

Tagad Čiko satrauca drudzis. Viņš nezināja, vai dzīties pakaļ Gondī vai iekļūt pie Davida. Ja advokāts bija tik slims, kā saimnieks apgalvoja, tad viņš savas vēstules droši vien bija atdevis monsieur Gondī. Čiko skraidīja pa istabu gluži izmisis. Pēkšņi uz trepēm atskanēja kāda balss. Tas bija viesnīcnieka sameklētais mūks, kas, kāpdams pa trepēm, žūpas balsī dziedāja kādu dzērāju dziesmu.

Čiko pieskrēja pie durvīm un uzsauca:

—   Klusē, žūpa!

—   Žūpa? — Gorenflo atkārtoja. — Kas te ir piedzēries?

Tikai ar lielām pūlēm, piedraudot ar Lionas strēlniekiem un piespiežot izdzert lielu krūzi ūdens, Čiko izdevās savam ceļabiedram izdzīt skurbuli un pierunāt, lai tas iet pie Nikolā Davida un uzklausa tā grēksūdzi.

—   Un ja tu šo uzdevumu noteikti izpildīsi, — sacīja Čiko, — tad es viesnīcā «Pilnības rags» iemaksāšu simts pistoles, ko tu varēsi nodzert vai noēst. Vai tu dzirdi?

—   Nodzert un noēst, — tas man patīk daudz labāk.

—   Labi simts pistoles, vai tu saproti? Tikai uzklausi mirēja grēksūdzi.

—   Es viņu uzklausīšu, vai arī lai velns mani parauj! Kā lai es uzklausu?

—   Ievēro! Tavs tērps tevī iedveš cienīgu izskatu. Runā Dieva un karaļa vārdā. Savaldzini šo cilvēku ar savu daiļrunību, lai viņš tev atdod no Aviņonas atvestos papīrus.

—   Kāpēc man jātiek pie šiem papīriem?

Čiko līdzjūtīgi paskatījās uz mūku un atbildēja:

—   Lai iegūtu tūkstoš ekiju, aitasgalva.

—   Bet ja viņš pretosies?

—  Tad nedod savu svētību, nolādi viņu.

—   Vai arī es atņemšu papīrus ar varu.

—   Arī to var… Bet vai tev ir diezgan skaidra galva, lai noteikti visu izpildītu?

—   Noteikti. Gan jūs redzēsit.

Gorenflo ar roku pārvilka pār plato seju, it kā pēdējās reibuma pēdas dzēsdams. Tad viņš svinīgi pagriezās pret durvīm.

—  Pagaidi, — sacīja Ciko. — Ja viņš tev iedod papīrus, turi tos cieši rokā un ar otru pieklauvē pie sienas.

—   Bet ja viņš nedos?

—   Arī tad pieklauvē.

Gorenflo izgāja no istabas. Čiko piespieda ausi pie sienas un sāka klausīties. Pēc divām minūtēm viņš dzirdēja, ka Gorenflo iegāja pie sava kaimiņa, un drīz vien viņš arī ieraudzīja pašu mūku. Advokāts gultā piecēlās sēdus un aplūkoja svešo ienācēju.

—   Ko jūs vēlaties, mans tēvs? — viņš vārgi jautāja.

—   Mans dēls, es esmu vienkāršs klostera brālis. Es dzirdēju, ka jūs esot grūti saslimis, un atnācu parunāties par jūsu dvēseles glābšanu.

—  Pateicos, — mirējs atbildēja. — Es gan domāju, ka jūs velti rūpējaties. Es jūtos jau daudz labāk.

Gorenflo pakratīja galvu un iesaucās:

—   Sātana viltība, lai jūs nomirtu grēkus nenožēlojis!

—   Šoreiz sātans būs vīlies, — sacīja slimais, — jo es savus grēkus jau izsūdzēju.

—   Kam?

—   Kādam cienījamam garīdzniekam no Aviņonas.

Gorenflo vēlreiz pakratīja galvu un atbildēja:

—  Tas nebija garīdznieks.

—   Kā jūs to zināt?

—   Es viņu pazīstu.

—   To, kas nupat aizgāja?

—   Jā, — Gorenflo atbildēja tik pārliecinoši, ka mirējs uztraucās, kaut gan advokātus vienmēr ir visai grūti uzbudināt.

—  Tā kā jūs nejūtaties labāk, — Gorenflo turpināja, — un šis cilvēks nav priesteris, tad es uzklausīšu jūsu grēksūdzi.

—   Savus grēkus es izsūdzēšu, kam pats gribēšu, — advokāts atbildēja daudz skaļākā balsī.

—  Jums vairs nav laika uzmeklēt citu, mans dēls, un tā kā es esmu šeit…

—   Kā! Man vairs nav laika? — slimnieks sauca vēl skaļāk. — Es jums jau teicu, ka jūtos spirgtāks, ka es pat nedomāju mirt!

Gorenflo trešo reizi pakratīja galvu un piebilda:

—  Bet es jums apgalvoju, mans dēls, ka es neticu jūsu atspirgšanai. Ārsti un debesu vara jūsu likteni jau ir izlēmuši, un jums atliek tikai nožēlot grēkus, mīļais bērns!

—   Bet es jums, mans tēvs, saku, ka es jau jūtos daudz labāk, kas, bez šaubām, ir jūsu svētītās klātbūtnes iespaids.

—   Maldi, mans dēls, maldi. Tas ir tikai dzīvības pēdējais uzliesmojums. Runājiet, — turpināja mūks, nosēzdamies pie slimā gultas, — pastāstiet par savām intrigām, blēdībām un nedarbiem!

—   Manām intrigām, blēdībām un nedarbiem? — Nikolā Dāvids izbrīnā atkārtoja.

—Jā,—sacīja Gorenflo. — Kad jūs man visu izstāstīsit un atdosit papīrus, tad var būt, ka Dievam nekas nebūs pret, ja es jūs iesvētīšu.

—   Kas par papīriem? — slimnieks iesaucās tik skaļā balsī, it kā viņš būtu jau pilnīgi atveseļojies.

—   Papīrus, ko viltus garīdznieks atveda no Aviņonas.

—  Kas jums teica, ka viltus garīdznieks man atvedis kaut kādus papīrus?— advokāts kliedza.

Gorenflo nodomāja, ka pienācis laiks lietot varu.

—  Kas to teica, zina, ko viņš saka, — viņš sauca. — Uz priekšu! Papīrus, papīrus, vai es jūs neapžēlošu!

—    Velns lai parauj visu jūsu apžēlošanu, muļķi! — iesaucās Dāvids, izlēkdams no gultas un sagrābdams Gorenflo aiz rīkles.

—  Tagad es gribu dzirdēt tavu atzīšanos, Belccbula kalp, un, kas attiecas uz drudzi, tad tu redzēsi, vai tas mani tā saista, ka es tevi nevarētu nožņaugt.

Brālis Gorenflo bija diezgan spēcīgs. Viņš saņēma visus savus spēkus un tam izdevās ar platajām rokām sagrābt advokātu aiz krekla un atgrūst istabas vidū, kur tas novēlās kā salmu kūlis.

Bet saniknotais advokāts piecēlās, metās pēc garā zobena, kas karājās pie sienas, izrāva to no maksts un piegrūda mūkam pie kakla. Nabaga Gorenflo aiz bailēm bija atkritis kādā krēslā.

—    Tā, nožēlo nu grēkus, — advokāts skarbi uzaicināja, — citādi tev jāmirst.

Juzdams pie savas miesas zobena nepatīkamo saltumu, Gorenflo aptvēra sava stāvokļa nopietnību.

—   Kā tevi sauc?

—   Brālis Gorenflo.

—   Tātad tiešām esi mūks?

—   Domāju gan.

—   Kāpēc tu atrodies Lionā?

—   Mani izraidīja.

—   Kas tevi atveda uz šo viesnīcu.

—   Gadījums.

—   Cik ilgi tu te jau esi?

—   Sešpadsmit dienas.

—   Kāpēc ko tu mani izspiego?

—   Es jūs neesmu izspiegojis.

—   Kā tu zini, ka es esmu saņēmis kaut kādus papīrus?

—   Man teica?

—   Kas tev teica?

—  Tas, kas mani atsūtīja pie jums.

—   Kas tevi atsūtīja?

—  To es nevaru teikt. Žēlīgās debesis! Es kliegšu!

—   Un es tevi nogalināšu.

Mūks iekliedzās. Uz advokāta zobena smailes iezaigojās asins lāse.

—   Nosauc viņa vārdu! — Dāvids kliedza.

—   Tas ir… Čiko.

—   Karaļa nerrs?

—   Jā!

—   Un kur viņš ir?

— Tees esmu! —atskanēja apspiests sauciens, un uz sliekšņa ļoti nopietns ar zobenu rokā parādījās Čiko.

## XXXI Viens zobena dūriens

Ieraugot savu nāvīgāko ienaidnieku, maitre Nikolā Dāvids satrūcies atkāpās.

Gorenflo izmantoja šo mirkli, lai atbrīvotos no neērtā stāvokļa, un sāka skaļi kliegt:

—   Palīgā! Šurp! Mani žņaudz!

—   O-o! Dārgais monsieur Dāvid, — sacīja Čiko, — tas esat jūs?

—  Jā, — Dāvids stomījās, — jā, tas esmu es.

—   Priecājos jūs atkal redzēt, — gaskonietis piebilda un pret Gorenflo pagriezies turpināja:

—   Manu mīļo Gorenflo, tava klātbūtne bija ļoti vajadzīga, jo monsieur gatavojās mirt. Bet tā kā tagad monsieur jūtas spirgtāks, šeit ir vajadzīgs nevis mūks, bet gan džentlmenis.

Gorenflo tikai vēlējās pazust no Nikolā Davida redzesloka un nelikās divreiz lūgties, bet steidzās aiziet. Čiko aizslēdza durvis un aizgrūda aizbīdni.

Sākumā Dāvids samulsa, bet, apzinādamies savu prasmi zobenu cīņās, viņš drīz vien nomierinājās, un, kad gaskonietis pagriezās, viņš redzēja to stāvam gultas kājgalī ar zobenu rokās un smaidu lūpās.

—  Apģērbieties, monsieur, — sacīja Čiko, — es negribu būt pārāks. Zinu, ka jūs esat drošsirdīgs cīnītājs un lieliski rīkojaties ar zobenu, bet tas man ir vienalga.

—  Joks ir teicams, — smiedamies atbildēja Dāvids.

—    Jā, tā man liekas, un drīz vien tas jums patiks vēl labāk, jo jums vienmēr bijusi laba gaume. Vai jūs zināt, ko es šai istabā meklēju, Nikolā malt re'?

—   Pēriena pārpalikumu, ko jūs saņēmāt Majēnas hercoga vārda dienā, kad jūs lieliski izlēcāt pa logu.

—   Nē, monsieur, cs māku norēķināties, un par pērienu atmaksāšu tam, kas mani ar to apbalvoja. Par to neraizējieties! Šeit cs meklēju kādu ģints sarakstu, ko monsieur de Gondī, neko nejauzdams, aizveda uz Aviņonu un, tāpat neko nejauzdams, atnesa atpakaļ un nesen atdeva jums.

Dāvids nobālēja.

—  A-ā! — viņš sauca. — Tātad jūs esat spiegs, monsieur\ Es gan domāju, ka jūs esat tikai nerrs.

—    Mans dārgais monsieur Dāvid, ja jūs atļaujat, es būšu dubultnieks: spiegs, lai liktu jūs pakārt, nerrs — lai par to pasmietos.

—   Likt mani pakārt? Kā jūs to izdarīsit?

—   Pavisam vienkārši. Es pastāstīšu tikai patiesību. Es jums varu pateikt, monsieur Dāvid, ka pagājušajā mēnesī es piedalījos nelielā sapulcē Svētās Ženevjevas klostera baznīcā, kurā piedalījās dižciltīgais hercogs Gīzs un Monpansjē kundze.

—   Jūs?

—   Jā, es atrados biktskrēslā iepretim jūsējam. Es noklausījos, ko runāja grāfs Monsoro, maitre la Hurjērs un kāds man pazīstams mūks, kura vārdu es esmu piemirsis un kurš mani labi pārliecināja. Es redzēju Anžū hercoga kronēšanu un dzirdēju zobgalīgo niekošanos ar ģints sarakstu.

Es dzirdēju par Pētera Gondī aizsūtīšanu un jūsu līdzdalību. Es jums sekoju līdz Lionai un arī šai viesnīcā dzīvoju blakusistabā, ko no iūsējās šķir diezgan plāna starpsiena, kurā es izurbu caurumu, lai visu novērotu.

Beidzot es redzēju, ka jūs ar zobenu uzbrūkat mūkam, kas ieradās noklausīties jūsu grēksūdzi. Tad es ierados, mans mīļais monsieur Dāvid, un teicu: «Klausieties, mēs esam veci paziņas, veci draugi, tāpēc norēķināsimies. Sakiet, vai jūs gribat to darīt?»

—   Kādā veidā?

—  Tā, kā tas viss būtu nokārtojies, ja jūs tiešām būtu bijis slims, manam draugam Gorenflo būtu izsūdzējis grēkus un atdevis prasītos papīrus. Tad es jums būtu piedevis. Bet arī tagad negribu būt pārāk nežēlīgs. Mīļo Dāvid, lai paliek zvēresti. Uzticieties man. Aizmirstiet Gīzus! Atdodiet man papīrus, un es jums dodu savu muižnieka godavārdu, ka mūsu karalis jūs apžēlos.

—   Un ja nu es jums tos nedodu?

—  O, ja jūs nedosit, tad tā ir cita runa. Tik tiešām — kā es esmu muižnieks, es jūs nogalināšu. Labāk jau atdodiet, un viss tiks aizmirsts. Jūs gan man neticat, monsieur Dāvid, un iedomājaties, ka naids manā sirdī ir ieēdies kā rūsa dzelzī. Nē, es jūs ienīstu, tā ir taisnība, bet Majēnas hercogu es ienīstu vairāk nekā jūs. Dodiet man līdzekli, ar kura palīdzību iznīcināt Majēnas hercogu, un es jūs glābšu. Un vai man jāpiebilst daži vārdi, kam jūs neticēsiet, ka jūs esat lielākais patmīlis? Es mīlu karali, lai cik samaitāts arī viņš nebūtu, lai cik niecīgs viņš arī nebūtu, es mīlu karali, jo viņš mani sargā no Majēnas hercoga slepkavām. Atdodiet man ģints sarakstu, un tik tiešām, kā cs esmu džentlmenis, es noklusēšu jūsu vārdu un parūpēšos par jūsu laimi.

—  Uz priekšu! — Čiko turpināja, kad viņa pretinieka drūmās un nedzīvās acis k|uva vēl drūmākas un nedzīvākas. — Es redzu, ka mana daiļrunība ir bijusi veltīga un ka jūs man neticat. Tātad man atliek tikai viens līdzeklis: sodīt jūs par vecajiem nedarbiem un atbrīvot pasauli no cilvēka, kas netic ne daiļrunībai, ne cilvēcībai. Es likšu jūs pakārt. Tā ir Dieva griba, monsieur Dāvid.

Čiko atkāpās dažus soļus uz durvju pusi, nenovērsdams acis no advokāta, kas panācās dažus soļus uz priekšu.

—   Un jūs domājat, ka ļaušu jums aiziet? — advokāts iesaucās. — Nē, manu daiļo spicg, nē, Čiko, mans draugs, ja kāds zina tādu noslēpumu, kā ģints saraksts, tas mirst! Kas apdraud Nikolā Dāvidu, tas mirst! Kas šeit ienāk, kā tu esi ienācis, tas mirst!

—  Jūs atvieglojat manu uzdevumu, — Čiko mierīgi atbildēja. — Es tikai vilcinos, jo esmu pārliecināts, ka jūs nonāvēšu. Pirms diviem mēnešiem, ar mani cīnīdamies, Krijons man iemācīja savādu dūrienu, vienu vienīgo, bet ar to pietiks. Atdodiet papīrus, — viņš drausmīgā balsī piebilda, — vai arī es jūs nogalināšu! Un cs jums galvoju: cs pārduršu jums rīkli tai pašā vietā, kur jūs gribējāt nolaist asinis manam draugam Gorenflo.

Tiklīdz Čiko bija beidzis, mežonīgi smiedamies, Dāvids metās viņam virsū. Čiko viņu sagaidīja ar zobenu rokā.

Pretiniekiem bija gandrīz vai vienādi augumi, bet Čiko kalsnumu slēpa tērps, kamēr advokāta garais, tievais un lokanais stāvs likās gluži kails. Viņš atgādināja glumu čūsku, viņa veiklais zobens kustējās kā metamais šķēps. Bet viņš bija sastapies ar rūdītu pretinieku. Čiko, kas gandrīz vai ik dienu bija skolojis karali paukošanās mākslā, bija teicams cīnītājs. Nikolā Dāvids drīz vien par to pārliecinājās, jo katrs viņa uzbrukums atsitās pret naidnieka tēraudu.

Viņš atkāpās.

—   O! — Ciko iesaucās. — Tagad jūs sākat apjēgt? Lieliski! Vai atdosit papīrus?

Dāvids atbildes vietā vēlreiz uzbruka gaskonietim. Sākās otra — ilgāka un grūtāka — cīņa, kaut gan Čiko vēl joprojām tikai atgaiņājās. Otrā cīņa beidzās tāpat kā pirmā — advokāts atkal atkāpās.

—   Ā-a! — iesaucās Čiko. — Tagad ir mana reize!

Un viņš panācās uz priekšu.

Lai viņu aizturētu, Dāvids vēlreiz uzbruka. Čiko veikli atsita visus cirtienus un izsita pretiniekam no rokām zobenu, bet tad ar savējo skāra iepriekš minēto vietu. Tad viņš zobena asmeni līdz pusei iegrūda spītīgā advokāta kaklā.

—  Tas ir dūriens, — Čiko noteica.

Dāvids neatbildēja. Ar asinīm noplūdušu muti viņš tūlīt nokrita Čiko priekšā uz grīdas. Tad viņš mēģināja aizlīst līdz gultai, it kā savu noslēpumu vēl sargāt gribēdams.

—   O, — sauca Čiko, — es uzskatīju, ka tu esi viltīgs, rūdīts nelietis, bet tu esi tikai vienkāršs muļķis. Es nezināju, kur tu savus papīrus esi noslēpis, bet nu tu pats to parādi.

Un kamēr Dāvids mocījās nāves krampjos, Čiko pacēla matraci un zem spilvena atrada mazu pergamenta vīstoklīti.

Tiklīdz viņš to atvēra, lai pārliecinātos, vai tas ir meklētais papīrs, Dāvids bezgalīgās dusmās izslējās, bet tūlīt atkal atkrita atpakaļ, izdvesdams pēdējo nopūtu.

Kad Čiko bija pavirši pārliecinājies, ka pergaments tiešām ir īstais, viņš to rūpīgi satina un iebāza sava kamzoļa drošākajā kabatā.

Tad viņš satvēra advokāta ķermeni, noguldīja to gultā ar seju pret sienu, atvēra durvis un pasauca Gorenflo.

—   Cik jūs esat bāls! — iesaucās mūks.

—  Jā, — atbildēja Čiko, — nabaga vīra dzīves pēdējie mirkļi mani mazliet uzbudināja.

—  Tātad viņš ir miris?

—   Droši vien.

—   Vēl nupat viņš jutās tik spirgts.

—   Pārāk spirgts. Viņš gribēja ēst kaut ko grūti sagremojamu, aizrijās un nomira.

—  O, nelietis gribēja mani nožņaugt, mani, svētai baznīcai piederīgu, bet tā bija viņa nelaime.

—   Piedodiet viņam, tēvs, viņš bija kristīgais!

—   Es viņam piedodu, kaut gan viņš patiesi mani nobaidīja. *

—  Tas vēl nav viss, — sacīja Čiko. — Jums jāaizdedzina divas sveces un pie viņa līķa jānoskaita dažas lūgšanas.

—   Par ko?

—   Lai uz jums nekristu aizdomas un jūs neieslodzītu cietumā!

—   Es esmu šā cilvēka slepkava?! Viņš taču gribēja mani nožņaugt!

—  Mans Dievs, jā! Bet tas viņam neizdevās, un viņš pārskaitās, viņš aizrijās un — ar labu nakti! Tātad jūs redzat, ka esat viņa nāves cēlonis, Gorenflo. Protams, nevainīgs cēlonis, bet vienalga! Kamēr noskaidros jūsu nevainību, jūs varat piedzīvot un izbaudīt nezin ko.

—   Ticu, ka jums taisnība, maitre Čiko, — mūks vaimanāja. — Ko man darīt?

—   Apmeties šai istabā, skaiti visas lūgšanas, kādas vien zini, bet kad iestāsies vakars un būsi viens, mierīgi aizej no viesnīcas. Vai tu zini kaltuvi ielu stūrī?

—   Protams. Vakar vakarā es tur dabūju šo sitienu, — sacīja Gorenflo, norādīdams uz savu zilo, sasisto aci.

—  Skaista atmiņa! Es parūpēšos, lai tu tur saņemtu zirgu, vai saprati? Ne vārda nevienam neteikdams, sēdies zirgā, un, ja tev vēl ir sirds krūtīs, tad tu zināsi ceļu uz Parīzi. Vilanovā zirgu pārdod un paņem atkal Panurgu.

—  Ak, labais Panurgs! Jums taisnība, — csļoti priecāšos viņu atkal redzēt, jo es to mīlu. Bet no kā es pārtikšu? — viņš žēli piebilda.

Čiko izvilka no kabatas veselu sauju ekiju un sabēra mūka tuklajā rokā.

—    Augstsirdīgais vīrs! — līdz asarām aizkustinātais Gorenflo iesaucās.

Tad Čiko lika mūkam apsēsties pie gultas, devās lejā pie saimnieka, paveda viņu sānis un teica:

—  Maitre Bernuī, jums neko nenojaušot, jūsu viesnīcā ir noticis kaut kas

neparasts.

—   O! — saimnieks bailēs iesaucās. — Kas ir noticis?

—  Šo nikno karaļa piekritēju, ticības pretinieku, šo nekaunīgo hugenotu labvēli šorīt ir apmeklējis Romas sūtnis.

—   Es zinu, jo par to pats jums pateicu.

—   Mūsu svētais tēvs pāvests, kas vienmēr gādā par pasaulīgo taisnību, mūsu svētais tēvs sūtījis viņu tieši pie sazvērnieka, tikai sazvērnieks gan nebūs zinājis, kādā nolūkā.

—   Kādā nolūkā viņš to sūtījis?

—  Aizejiet uz sava viesa istabu, maitre Bernuī, mazliet paceliet viņa segu, aplūkojiet viņa kaklu un jūs uzzināsit.

—   Hallo! Jūs mani biedējat!

—   Šī atriebība ir piepildījusies jūsu namā, maitre Bernuī. Pāvests jums ir parādījis ļoti lielu godu.

Čiko iespieda viesnīcnieka rokā zelta naudas gabalu, devās uz stalli un

lika izvest zirgu.

Viesnīcnieks pa to laiku putna vieglumā uzskrēja pa trepēm un iesteidzās Nikolā Davida istabā, kur viņš atrada Gorenflo, kas skaitīja lūgšanas. Viņš ātri piegāja pie gultas un pacēla segu. Viņš ieraudzīja svaigi sārtu brūci, kaut gan ķermenis jau bija atdzisis.

—  Tā mirs visi svētās ticības ienaidnieki! — noteica viesnīcnieks. Gorenflo piekrizdams palocīja galvu.

—   Āmen! — mūks piebilda.

Šis atgadījums notika gandrīz tai pašā mirklī, kad Busī vecajam baronam atdeva viņa meitu, kuru sirmais muižnieks jau uzskatīja par mirušu.

## XXXII Anžū hercogs uzzina, ka Meridoras Diāna nav mirusi

Bija pienākušas aprīļa pēdējās dienas.

Šartras lielā katedrāle bija uzposta spoži balta, spraišļi slējās kā bezgalībā. Kailām kājām, kā no Šartras vārtiem atnācis, karalis stāvēja baznīcas vidū un brīžiem paskatījās apkārt, it kā pārbaudīdams visu savu draugu un galminieku uzticību. Lielākā daļa svētceļnieku izsalkuši un noguruši atpūtās viesnīcās, un tikai daži kailām kājām stāvēja uz mitrā klona.

Patlaban noturēja reliģisku ceremoniju, kam Francijai bija jādod mantinieks. Svētās dievmātes krekls, kas savas vaislības spējas bija pierādījis ar daudzām brīnumzīmēm, bija izcelts no zelta relikviju kastes, un tauta, kas šajos svētkos bija salasījusies lielā pulkā, godbijīgi noliecās staru mirdzumā, kas iezaigojās altāra telpās.

Šai klusuma brīdī Indriķis III saklausījatroksni, kas atgādināja apspiestus smieklus. Tāpēc viņš, kā parasti, meklēja Čiko. Bet tas nebija nerrs, kas ceļā uz Fonteneblo bija aizbēdzis, bet gan kāds jātnieks, kas savu putās notriekto zirgu nulc bija pieturējis pie baznīcas un ar dubļainām drēbēm un zābakiem spiedās cauri galminieku baram, kas grēku nožēlotāju drēbēs vai ar maisiem galvās un basām kājām stāvēja visapkārt.

Būdams nepmicrināts, ka jātnieks ieradies tik vēlu un taisa tādu troksni, ar savām drēbēm un netīro izskatu tik krasi atšķirdamies noapkārtnes, karalis dusmīgi vēroja atnācēju.

Jaunpicnācējs izlikās, ka to neievēro, paspēra dažus soļus un nokrita ceļos pie krēsla, kurā sēdēja Anžū hercogs, kas vairāk gremdējās nevis lūgšanās, bet gan domās un apkārtnotiekošo nemaz neievēroja.

Juzdams atnācēja pieskārienu, viņš strauji pagriezās un klusi iesaucās: , — Busī!

—            Labrīt, monsieur, — atbildēja grāfs, it kā viņš hercogu tikai vakar būtu atstājis un it kā kopš tā laika nekas svarīgs nebūtu atgadījies. — Monsieur, man ar jums tūlīt jārunā, — viņš turpināja.

—   Kāpēc tu neieradics agrāk?

—   Acīmredzot tāpēc, ka nebija iespējams.

—   Bet kas gan noticis tajās trīs nedēļās, kopš tu pazudi?

—   Tieši par to es arī gribu runāt.

—   Tev vajadzēs pagaidīt, kamēr mēs iziesim no baznīcas.

—   Kā man tas nepatīk!

—             Klusu! Tūlīt būs beigas. Pacieties, un mēs kopā atgriezīsimies manā dzīvoklī.

Karalis nupat virs sava smalkā krekla bija uzvilcis Svētās dievmātes pārāk raupjo kreklu. Karaliene ar savu galma dāmu palīdzību darīja to pašu. Tagad

karalis nometās ceļos, un karaliene sekoja viņa paraugam. Abi bridi sirsnīgi lūdza Dievu, kamēr pārējie baznīcēni ar pierēm dauzīja klonu. Tad karalis piecēlās, novilka svēto kreklu, palocījās pret virsbīskapu, sasveicinājās ar ka.alieni un pagriezās pret katedrāles durvīm. Bet pa ceļam viņš apstājās, jo bija icraudzījs Busī.

—   O, monsieur, — viņš teica, — man liekas, ka mūsu lūgšanas nav jūsu gaumē, jo jūs nevarat atteikties no zīda un zelta, kaut gan jūsu karalis staigā grēku nožēlotāja tērpā.

—   Sire, — Busī godbijīgi atbildēja, — neviens tik pašaizliedzīgi nekalpo jūsu majestātei kā es; arī tie ne, kuru tērps ir visvienkāršākais un kuru kājas ir vissaplosītākās. Bet es atgriezos no gara un grūta ceļojuma un tikai šorīt uzzināju par to, ka jūsu majestāte apmeklē Šartras katedrāli. Piecās stundās es nojāju divdesmit divas jūdzes, sire, lai panāktu jūsu majestāti. Man nebija laika pārģērbties, ko jūsu majestāte nekad nebūtu ievērojusi, ja es nebūtu devies šurp, lai pazemībā pievienotos jūsu lūgšanām, bet būtu palicis Parīzē.

Karalis, kas ar atbildi, šķiet, nebija apmierināts, devās projām. Pie baznīcas izejas Busī princim vēl uzprasīja:

—  Tātad jūsu dzīvoklī, monsieur?

—   Tūlīt, jo tev būs daudz ko stāstīt.

—   Tiešām, monsieur, man jāpastāsta jums par daudzko svarīgu, par to, par ko jums droši vien nav ne jausmas.

Hercogs atvadījās no brāļa un kopā ar Busī ieslēdzās kādā karaļa istabā.

—   Piesēdi un pastāsti savu piedzīvojumu. Vai tu zini, ka es domāju — tu esi miris un ka viss galms aiz prieka par tavu nāvi uzvilka baltas drēbes, un daudzu krūtis pirmo reizi brīvi atclpoja? Bet vispirms: tu mani pameti, lai sekotu kādai skaistai svešiniecei. Kas tā ir par sievieti, un ko es varu gaidīt?

—   Jūs pļausit to, ko esat sējis, monsieur, galvenokārt — visai daudz negoda.

—    Kas ir noticis? — jautāja hercogs, pāsteigts par Busī aizdomīgo izturēšanos.

—  Monsieur jau dzirdēja, — Busī vēsi atbildēja.

—   Būtu lieki atkārtot.

—   Bet kas gan ir šī dāma?

—   Es domāju, ka monsieur būtu viņu pazinis.

—  Tātad viņa?

—  Jā, monsieur.

—   Vai viņa runāja ar tevi?

—   Protams. Tikai gari nerunā. Varbūt monsieur bija tiesības domāt, ka viņa ir mirusi, — Busī turpināja, — un kaut gan jūs dižciltīgu jaunu meiteni iegrūdāt mocekles izmisumā, taču viņu ir ķērusi vēl lielāka nelaime.

—   Kas viņai noticis? — nobālējušais hercogs drebēdams jautāja.

—   Monsieur, kāds virs izglābis viņas dzīvību, kāds vīrs pasargājis viņas godu, taču šis virs licis par šo pakalpojumu samaksāt pārāk dārgi, un ir jānožēlo, ka viņš to ir izdarījis.

—   Ko tas nozīmē?

—    Monsieur, izvairījusies 110 Anžū hercoga skavām, Meridoras Diāna metusies tāda vīra rokās, kuru viņa ienīst.

—   Ko tu saki?

—   Es saku, ka Meridoras Diāna tagad saucas par grāfieni Monsoro. Parastā bāluma vietā hercoga seju pārklāja spilgts sārtums.

—   Kristus svētās asinis, vai tā ir taisnība? — viņš dusmās iesaucās.

—   Taisnība.

—   O, nelietis, — hercogs sauca, — un viņš pirmais mani mudināja!

—   Monsieur! Monsieurl Ko jūs sakāt? Šis cilvēks jūs pamudināja Diānu apkaunot?

—   Jā.

—   Ar saviem padomiem?

—   Ar savu vēstuli. Vai gribi to redzēt?

—   O, kaut es varētu noticēt! — Busī iesaucās.

Hercogs atnesa no kabineta mazu kastīti, izņēma nelielu papīra loksni un pasniedza to Busī.

—   Lasi, ja netici prinča vārdiem.

Ar drebošām rokām Busī satvēra aploksni un lasīja: «Monsieurl

Jūsu augstība var nomierināties. Nodomāto pasākumu varēs īstenot bez briesmām. Jaunā persona šovakar aizceļo, lai astoņas dienas ciemotos pie savas krustmātes Ludas pilī. Es par visu gādāšu, un jums nebūs jāraizējas. Kas attiecas uz jaunās dāmas šaubām, tad man šķiet, ka tās izzudīs, tiklīdz viņa būs pie jūsu karaliskās augstības. Es rīkošos… un šovakar… viņa būs Božē pili Jūsu augstības padevīgais kalps

Briāns de Monsoro.»

—   Tā, ko nu tu teiksi?! — jautāja princis, kad grāfs vēstuli bija divas reizes izlasījis.

—   Es teikšu, ka jums labi ir palīdzēts, monsieur.

—   Tas nozīmē, ka es esmu pievilts.

—   O, pareizi! Es aizmirsu sekas.

—   Ar mani ir jokojušies! Viņš man licis domāt, ka dāma ir mirusi…

—    Ko viņš jums nozaga. Tiešām, nodevība ir, bet, — Busī zobgalīgi piebilda, — bet grāfa de Monsoro lielā mīla pelna piedošanu.

—   Tu tā domā? — hercogs Jauni iesmējās.

—   Nolādēts! Es neko nedomāju. Ja jūs ticat, arī es ticu.

—   O, Busī, tu redzēsi, vai es māku atriebties.

—   Atriebties! Monsieur, to nu gan jūs nedarīsit.

—   Kāpēc?

—    Prinči neatriebjas, monsieur, viņi soda. Jūs pārmetlsit grāfam Monsoro viņa negodīgumu un sodīsit viņu.

—   Kādā veidā?

—   Meridoras skaistulei atdosit zudušo laimi.

—   Vai es to spēju?

—   Protams.

—   Kā?

—   Atbrīvojiet viņu.

—   Runā, stāsti!

—   Nekas nav vieglāk izdarāms. Tās ir piespiedu laulības.

—   Tev taisnība.

—  Izsludiniet šīs laulības par nedeiīgām, monsieur, un jūs būsit rīkojies kā princis un godavīrs.

—   Labi. Bet kā to izdarīt?

—   Pavisam vienkārši — jāļauj rīkoties tēvam.

—   Bet viņš dzīvo tālu Anžū.

—   Viņš ir Parīzē, monsieur.

—   Pie tevis?

—   Nē, pie savas meitas. Runājiet ar viņu, monsieur, sakiet viņam, ka viņš var uz jums paļauties. Tagad viņš jūsos saskata savu naidnieku, bet tad viņš redzēs savu draugu, tagad jūsu vārdu nolādēdams, pēc tam viņš jūs pielūgs kā savu labo garu.

—   Savā apvidū viņš ir ietekmīgs muižnieks, — sacīja hercogs, — un apgalvo, ka viņu cienot visā provincē.

—  Jā, monsieur, bet jums jāzina, ka vispirms viņš ir tēvs, ka viņa meita ir nelaimīga un ka tāpēc viņš ir tikpat nelaimīgs.

Hercogs ar savu prinča vārdu Busī apsolīja par visu parūpēties un vakarā atgriezties Parīzē.

—   Kad mēs satiksimies?

—   Rīta audiencē pie karaļa.

—   Labi, monsieur. Ardievu.

Busī nezaudēja ne mirkli. Ceļu, ko hercogs savās nestuvēs saldā miegā veica piecpadsmit stundās, mīlas un prieka pārpilnais jauneklis nojāja piecās stundās, lai drīzāk iepriecinātu veco baronu, kam viņš bija solījis atbalstu, un Diānu, kam bija zvērējis zjedot dzīvību.

## XXXIII Galma medību pārziņa uzvara

Luvrā visi vēl gulēja, jo bija tikai devītā rīta stunda. Sargkareivji staigāja klusiem soļiem, un gvardes jātnieki lēni jādelēja gar pili. Svētceļojuma laikā nogurušo karali nedrīkstēja traucēt.

Pie karaļa pils galvenajiem vārtiem parādījās divi jātnieki. Viņi apstājās tieši vārtu priekšā un uzlūkoja viens otru.

—  Monsieur Čiko, — iesaucās jaunākais, laipni sveicinādams.

—   Kā klājas?

—  O, monsieur Busī? Lieliski, godājamais, — Čiko atbildēja atsaucīgi un pieklājīgi, kas liecināja par īstu džentlmeni, tāpat kā Busī sveiciens liecināja par dižciltīgu senjoru un smalkjūtīgu vīru.

—   Vai jūs gribat piedalīties karaļa audiencē, monsieur? — jautāja Busī.

—   Un jūs arī?

—   Nē. Es ierados apsveikt Anžū hercogu. Jūs zināt, monsieur, — Busī piebilda, — ka man nav laime piederēt pie viņa majestātes mīluļiem.

—    Šo pārmetumu karalis pelnījis nevis no jums, bet gan no manis, monsieur.

—   Un jūs nākat no tālienes? : — jautāja Busī. — Runāja, ka jūs esot aizceļojis.

—  Jā, monsieur, cs medīju. Bet vai arī jūs neceļojāt?

—  Tiešām, es mazliet pabraukāju pa provinci.

Abi iegāja pilī. Viens devās pie Anžū hercoga, bet otrs — pie karaļa.

Indriķis III tikko bija pamodies. Viņš paskandināja lielo zvanu, un kalpu un draugu bars iesteidzās valdnieka istabā. Tiklīdz bija atnesta putnu zupa, gaļas pastēte un stiprs vīns, tā jautrais Čiko ieradās pie sava godājamā kunga un, nemaz labrītu nenovēlējis, sāka tukšot zelta traukus un kausus.

—  Velns un elle! — karalis jūsmīgi iesaucās, kaut gan izlikās noskaities.— Liekas, ka tas ir blēdis Čiko, bēglis, klaidonis, puisis, kuru vajadzēs pakārt.

—    Nu, nu, kas tev noticis, mans dēls! — sacīja Čiko, putekļainiem zābakiem pārdroši nosēzdamies milzīgā, zelta lilijām rotātā atzveltnes krēslā, kurā Indriķis III pats labprāt mīlēja sēdēt. — Mēs aizmirstam atgriešanos no Polijas, kad mēs tēlojām brieža lomu, kamēr poļu magnātiem labpatika būt suņiem. He — he!

—   O, mana nelaime atkal ir atgriezusies! — iesaucās Indriķis. — Tagad es vairs neko citu nedzirdēšu, kā tikai šīs nepatīkamās runas. Veselas trīs nedēļas man bija miers!

—   O, tu gaudies. Velns lai parauj, jāsāk ticēt, ka tu esi kļuvis pats par savu pavalstnieku! Stāsti, ko tu manā prombūtnē esi darījis, manu mazo Indriķi!? Vai tu esi savu skaisto Franciju pārvaldījis vairāk ar jokiem nekā ar dusmām.

—   Čiko!

—  Vai jūs izrāvāt mūsu tautai mēli? Vai pakārāt kādu cirtainu kundziņu? O, piedodiet, monsieur Kvēl, es jūs neredzēju.

—   Čiko, mēs saķildosimies.

—   Vai mūsu kasē ir vēl mazliet naudas, vai arī viss pieder žīdiem? Tā gan nebūtu nekāda nelaime, jo dzīvei jābūt mazliet jocīgai, citādi tā ļoti nomāc.

Un viņš ķērās pie zcltdzeltenās pastētes.

Karalis sāka smieties, ar ko šādas sarunas parasti arī beidzās.

—   Pastāsti, — Indriķis aicināja, — ko tu ilgajā prombūtnes laikā darīji. Kur tu biji pazudis? Vai tu zini, ka es liku tevi meklēt visos aizdomīgajos namos?

—   Vai tu Luvru labi pārmeklēji?

—  Tevi būs aizvilinājis kāds nekauņa.

—   Tas gan nebūs taisnība, jo visi nekauņas palika pie tevis, Indriķi.

—   Vai es esmu maldījies?

—   O, mans Dievs, kā vienmēr.

—   Gan tu saņemsi savu atmaksu.

—   Protams, es mazliet ticu reliģijai, tāpēc arī atgriezos. Bet mūkus cs ienīstu. O, tie ir pretīgi kustoņi!

Tai mirklī ienāca grāfs Monsoro un zemu palocījās karaļa priekšā.

—   Ak, tas esat jūs, medību pārziņa kungs, — sacīja Indriķis. — Kad jūs atkal rīkosit kādas skaistas medības?

—   Kad jūsu majestātei patiks. Man ziņo, ka Scnžcrmenas un Lē mežos saradies daudz mežacūku.

—   Cūku medības ir bīstamas, — piebilda Čiko. — Es atceros, ka karali Kārli IX kādās cūku medībās gandrīz vai nenogalināja. Šķēpi ir pārāk smagi, un mūsu rokas var kļūt tulznainas. Vai ne, mans dēls?

Grāfs de Monsoro pašķielēja uz Čiko.

—    Klausies, — gaskonietis sacīja Indriķim, — tavs medību pārzinis ir sastapis vilku.

—   Kā tā?

—   Viņš mīl šķielēt. Tas ir dīvaini!

Grāfs Monsoro pagriezās un nobālējis atbildēja:

—   Monsieur Čiko, man ar nerriem ir bijis maz sakara, jo es reti esmu bijis galmā. Bez tam sava karaļa klātbūtnē es negribu kļūt nepieklājīgs.

—  Pareizi, monsieur, — Čiko atbildēja. —Jūs esat krass pretstats visiem galminiekiem. Par pēdējo nerra joku mēs dajjdz smējāmies.

—   Par kādu nerra joku?

—  Karalis jūs iecēla par medību galveno pārzini. Jūs redzat, ka mazais Indriķis varbūt ir mazāks nerrs par mani, bet — daudz dullāks.

Grāfs Monsoro nikni paskatījās uz gaskonieti.

—   Klusu, klusu! — sacīja Indriķis. — Runāsim par kaut ko citu, mani kungi.

—    Jā, — iebilda Čiko, — runāsim par mūsu Šartras dievmātes pakalpojumiem.

—   Čiko, nezaimo Dievu! — karalis nopietnā balsī brīdināja.

—   Monsieur, — grāfs Monsoro pačukstēja Čiko, kad karalis pievērsās citiem galminiekiem, — ja jums nebūtu iebildumu, jūs varētu pagaidīt mani tanī loga nišā.

—   Labprāt.

—   Labi, tad paiesim sāņus.

—   Meža biezoknī, ja jums tīk.

—   Pietiek jokot, jo šeit neviens tajos neklausās, — Monsoro aizrādīja nerram.

Abi iegāja loga nišā.

Grāfs Monsoro augstprātīgā lepnumā piedraudēja izrēķināties ar nerru tāpat, kā reiz to bija izdarījis Majēnas hercogs. Čiko nepalika atbildi parādā, kad pie abiem pienāca Busī un griezās pie grāfa:

—  Monsieur, man ir tas gods jums paziņot, ka jūs gaida Anžū hercogs.

—   Mani? — Monsoro nemierīgi jautāja.

—  Jūs, monsieur, — Busī atbildēja.

Monsoro skatiens gribēja iespiesties Busī dvēseles dziļumos, bet viņš neko neuzzināja, jo jaunekļa acīs un smaidā mirdzēja gaiša jautrība.

—   Vai jūs mani pavadīsit? — medību pārzinis vaicāja.

—   Es steigšos pie viņa augstības paziņot, ka jūs izpildīsit viņa pavēli, bet jūs varat atvadīties no karaļa.

Pēc šiem vārdiem Busī aizsteidzās, ar parasto veiklību galminieku barā sev ceļu atbrīvodams.

Anžū hercogs tiešām gaidīja savā kabinetā un vēlreiz pārlasīja zināmo vēstuli. Saklausīdams aiz durvīm troksni un saprazdams, ka nācējs ir Monsoro, kas izpilda viņa pavēli, viņš vēstuli paslēpa.

Ienāca Busī un vēlreiz atgādināja šaubīgajam un gļēvajam princim pret nodevēju izturēties stingri un aizstāvēt Meridoras baronu un viņa nelaimīgo meitu.

—   Meitene kļūs brīva, par to es dodu savu godavārdu, Busī! — hercogs apgalvoja.

—   O, ja jūs to izdarīsit, jūs tiešām būsit dižs princis, monsieurl — Busī iesaucās.

Un viņš satvēra hercoga roku, šo roku, kas bija apliecinājusi daudzus viltus solījumus, lauzusi tik daudzus zvērestus, un godbijīgi noskūpstīja to.

Šai mirklī priekšnamā atskanēja soļi.

—   Viņš nāk, — sacīja Busī.

—   Ielaidiet grāfu de Monsoro! — Fransuā bargi pavēlēja, kas Busī šķita

laba zīme.

Drošā pārliecībā par teicamām sekmēm jaunais muižnieks nevarēja atturēties, nepasveicinot Monsoro ar vieglu zobgalību. Medību pārzinis saņēma Busī sveicienu ar saltu skatienu, kurā viņa jūtas slēpās kā neieņemamā cietoksnī.

Busī iegāja pils nišā. Viņš iejaucās starp galminiekiem, un neviens neievēroja briesmīgās bailes, ar kādām viņš gaidīja sarunas iznākumu, kam vajadzēja izlemt visu viņa dzīves laimi. Busī ļoti labi pazina grāfu Monsoro, lai atzītu, ka bez iebildumiem viņš nekad nepadosies. Bet hercogam tik vajadzēja uzlikt viņam roku, un, ja viņš neliecās, tad tam bija jālūst.

Pēkšņi atskanēja prinča skalā balss. Likās, ka balss pavēl. Busī priekā nodrebēja.

—   O, hercogs tur vārdu! — viņš izdvesa.

Bet skaļā balss drīz vien apklusa, un iestājās dziļš klusums.

Cerību un baiļu satraukts, Busī juta, kā minūte seko minūtei. Pagāja stundas ceturksnis.

Pēkšņi atvērās hercoga istabas durvis, un aiz priekškara atskanēja draudzīgas balsis.

Busī zināja, ka hercogs ar medību pārzini tur bija divi vien un ka viņu saruna šai mirklī nevarēja būt visai draudzīga. Jauneklis nodrebēja.

Balsis tuvojās. Pacēlās durvju priekškars. Zemu locīdamies, parādījās grāfs Monsoro. Hercogs pavadīja viņu līdz slieksnim un teica:

—   Dievs ar jums, draugs! Tagad viss ir nokārtots.

—   Draugs, — murmināja Busī, — Dieva svētība! Ko tas nozīmē?

—  Monsieur, tātad jūs domājat, ka labākais līdzeklis ir atklātība?

—  Jā, jā, — atbildēja hercogs. — Šī noslēpumainība ir tikai bērnišķība.

—   Tātad jau šovakar es viņu stādīšu priekšā karalim?

—   Ejiet bez bailēm. Es visu sagatavošu.

Hercogs piegāja pie virsjēgermeistara vēl tuvāk un iečukstēja ausī.

—   Viss ir kārtībā, monsieur.

Monsoro vēlreiz palocījās pret hercogu, kas aplūkoja galminiekus, nemaz neievērodams Busī, kas galīgā nespēkā tvēra aiz priekškara, lai nenokristu.

—    Mani kungi, — sacīja Monsoro, pagriezies pret augstmaņiem, kas gaidīja ailē un klanījās pret uzlēcošo zvaigzni, kas, šķiet, aptumšoja Busī spožumu, — atļaujiet man paziņot kādu jaunumu: monsieur nupat atļāva paziņot par manām precībām ar Meridoras Diānu, kas jau mēnesi ir man sieva, un šovakar ievest viņu galmā.

Busī grīļojās. Kaut gan trieciens nebija negaidīts, tas tomēr bija tik spēcīgs, ka viņu galīgi satrieca. Viņš pameta aizkaru, un viņa un hercoga skatieni sastapās. Busī skatienā kvēloja dziļākais nicinājums, bet hercoga skatienā — bailes.

Busī sakustējās, it kā gribēdams doties pie Fransuā. Bet hercogs to pamanīja un atkāpās, nolaizdams aizkarus. Durvis aiz priekškara aizvērās, un varēja dzirdēt, ka nokrakšķ atslēga.

Busī deniņos un sirdi guldza satraukto asiņu šalts. Roka nemaņā tvēra zobenu, bet viņš savaldījās un, lai apslēptu uztraukumu, steidzās aiziet, un devās uz Svētā Antonija ielu.

Barons un Diāna gaidīja Busī atbildi. Viņi ieraudzīja jaunekli bālu un samulsušu, ar asarām acīs. Diāna visu saprata un iekliedzās.

— Madame, — Busī sauca, — ienīstiet, niciniet mani! Es ticēju, ka būšu kaut kam derīgs, bet es neesmu nekas! Es gribēju palīdzēt, bet nevarēju. Madame, jūs tiešām esat grāfa de Monsoro likumīgā sieva, ko šovakar ievedīs galmā. Bet es esmu tikai nabaga nerrs, nelaimīgs neprātis. Jums taisnība, baron, — Anžū hercogs ir gļēvulis un netiklis.

Un viņš atstāja tēvu un meitu visdziļākajās bēdās, sāpju neprātā un dusmu trauksmē izskrēja no nama, uzlēca zirgā, iespieda tam piešus un aizauļoja nezināmā virzienā, lai kaut kā nomierinātu satraukto sirdi.

Kāpēc Anžū hercogs tik pēkšņi mainīja savu apņemšanos un lauza Busī doto vārdu? Grāfs Monsoro draudošo vētru bija apklusinājis ar to, ka bija lūdzis jaunkronēto karali viņa lielās mīlas dēļ nodarīto noziegumu piedot un viņu nesodīt. Hercoga gļēvajā sirdī bija pamodušās bailes un godkāre. Agrākā sajūta vēl pastiprinājās, kad grāfs piedraudēja ziņot karalim par sapulci Ženevjevas klostera baznīcā.

## XXXIV Apspriede pie karaļa

Tai pašā dienā grāfs de Monsoro savu sievu stādīja priekšā mātei karalienei un karalienei.

Paklausīdams marķīza de Morviljēri ziņojumam, ka nākamajā dienā būs jānotur liela apspriede, Indriķis bija jau apgūlies.

Šis cienījamais ierēdnis labi pazina savu kungu un zināja, ka vakarā karalis viņa ziņojumu nevarēs noklausīties ar vajadzīgo uzmanību. Viņš arī zināja, ka Indriķis bieži vien nevarēja aizmigt un naktī viņš varēs ar valdnieku apspriesties.

Viss notika tā, kā monsieur Morviljēri bija paredzējis. Pēc dažu stundu ilgas snaudas Indriķis pamodās. Viņš atcerējās kanclera lūgumu, apsēdās gultā, uzvilka zīda apakšbikses un mīkstas kurpes un kā rēgs devās uz Čiko istabu.

Gaskonietis gulēja dziļā miegā un šņāca kā kaltuves plēšas. Indriķis paraustīja viņu aiz rokas, taču nevarēja nerru uzmodināt. Trešo reizi, kad karalis iekliedzās skaļā balsī, gaskonietis atvēra acis.

— Kas ir? — Čiko jautāja.

—   Mans draugs, kā tu vari gulēt, kad tavs ir karalis nomodā?

—   Ak, Dievs! — iesaucās Ciko, izlikdamies, ka viņš karali nepazīst. — Vai viņa majestātei uznākušas vēdergraizes?

—   Čiko, mans draugs, cs tas esmu!

—   Kas — tu?

—   Es, Indriķis.

—  Tevi droši vien moca sloku cepetis. Es tevi jau brīdināju. Tu par daudz saēdies un arī vēžu zupu nesaudzēji.

—   Nē, es ēdu ļoti maz.

—  Tad tu esi saindēts. Deviņi velni! Tu esi briesmīgi bāls, Indriķi.

—  Tā ir mana auuekla maska.

—   Tātad tu neesi slims?

—   Nē.

—   Kāpēc tad tu mani modini?

—   Mani vajā rūpes.

—   Tev ir rūpes.

—   Daudz.

—  Jā, rūpes padara domīgu, un tu gan iedomājies divos naktī uzmodināt godīgu cilvēku, lai viņam kaut ko uzdāvinātu. Ko tu atnesi? Parādi!

—  Neko, Čiko. Es tikai gribēju no tevis uzzināt, par ko marķīzs Morviljēri man ziņos.

—  Kā, nelaimīgais, — iesaucās gaskonietis, — tāpēc tu mani uzmodināji?!

—   Čiko, draugs, tu zini, ka marķīzs Morviljēri ir mans sargs.

—   Kā tā?

—   Vai tu šaubies par kanclera vērību? Kāda iemesla dēļ?

—    Es tev pateikšu, ja tu pēc tam ļausi man gulēt. Kad kādā vakarā Fruadmcntcla ielā tev kāds uzbruka, vai viņš visu noskaidroja? Tagad es gribu atzīties, ka tas biju es, jo tu biji aizskāris manus pāžus.

—   Nelaimīgais, tas biji tu!? Es pavēlēšu tevi nopērt.

—   Lai paliek. Bet tu redzi, ka kanclers tavas pavēles nepilda. Vai viņš atrada uzbrucēju?

—   Nē.

—   Tad dodies gulēt, Indriķi, jo tu redzi, ka tavi sargi ir slikti bruņoti.

Indriķis atgriezās savā istabā, nopūzdamies un žēlodamies savam sunim

Narcisam par karaļa nelaimi, kuram patiesībā vienmēr jāmaksā pārāk dārgi.

Nākamajā dienā sapulcējās galma padome. Šoreiz tajā piedalījās Kvēls, Možirons, Epernons un Šombergs, kas jau sešus mēnešus baudīja karaļa labvēlību, un Anžū hercogs, kas ieradās vēlāk.

Čiko sēdēja galda galā, locīja papīra kuģīšus un kārtoja tos rindā, apgalvodams, ka būvē viskristīgākās majestātes floti.

Pieteica marķīzu Morviljēri. Valstsvīrs ienāca ļoti nopietns un svinīgs. Zemu palocījies, kam Čiko atbildēja, viņš tuvojās karalim un teica:

—   Vai es esmu jūsu majestātes galma padomē?

—  Jā, pie maniem labākajiem draugiem. Runā!

—  Sire, tas man sola drošību, kas man ir nepieciešama. Pret jūsu majestāti gatavo briesmīgu sazvērestību.

—   Sazvērestību? — visi apspriedes dalībnieki iesaucās.

Arī Čiko sāka klausīties un nolaida papīra nazi.

—   O-o! — iesaucās karalis. — Kas tā ir par sazvērestību?

Šajā mirklī ienāca Anžū hercogs. Zāles durvis aiz viņa atkal aizslēdza.

—    Vai jūs dzirdat, brāli? — jautāja Indriķis, kad bija ar Fransuā sasveicinājies. — Marķīzs de Morviljēri mums ziņo par kaut kādu sazvērestību pret valsts drošību.

Hercogs ar pazīstamo aso un neuzticīgo skatienu pārbaudīja visus augstmaņus.

—   Vai tas ir iespējams? — viņš nomurmināja.

—   Jā, monsieur, — Morviljēri atbildēja, — ļoti bīstama sazvērestība.

—   Pastāstiet, — sacīja Čiko.

—   Jā, pastāstiet, marķīz Morviljēri, — piebilda Anžū hercogs.

—   Stāstiet! — karalis pavēlēja.

Čiko zobgalību vairākas reizes pārtraukts, Anžū hercogam sarkstot un bālējot, kanclers pastāstīja, ka nodibinājusies sazvērnieku biedrība, kas gatavojoties rīkot otru Bērtuļa nakti. Svētās Ženevjevas klostera baznīcā notikusi slepena apspriede, ko viņš ar lielām pūlēm izspiegojis. Galvenais vadonis bijis klostera mūks, pārgalvīgais fanātiķis Gorenflo. Pārējos dalībniekus viņš atturējās minēt.

Hercogs, kas baidījās, ka nakts notikumu tiešām neatklāj, tik tikko valdīja uztraukuma trīsas.

Karalis pamāja kancleram, lai viņš panāk tuvāk, Anžū hercogam norādīja palikt savā vietā, Čiko pavēlēja klusēt, bet trim mīluļiem lika novērsties.

Marķīzs de Morviljēri jau liecās pie viņa majestātes auss, bet viņš bija izpildījis tikai pusi no galma paražas, kad Luvras pils pagalmā atskanēja briesmīgs kliedziens. Karalis strauji piecēlās, Kvēls un Epernons metās pie logiem, Anžū hercogs tvēra zobenu, it kā viss troksnis vērstos pret viņu.

Piclēcis kājās, Čiko «ūlīt pārredzēja pagalmu un zāli.

—  Hercogs Gīzs! —viņš iesaucās pirmais. — Hercogs Gīzs ierodas Luvrā!

—   Hercogs Gīzs? — Anžū hercogs stomījās.

—  Tas ir visai dīvaini, vai ne…, ka hercogs Gīzs atrodas Parīzē? — karalis lēni noteica.

Marķīza de Morviljēri izbiedētajā skatienā viņš bija nojautis vārdu, ko padevīgais valstsvīrs bija gribējis viņam pateikt.

—  Vai jūsu ziņojums attiecas uz manu brālēnu Gīzu?—viņš klusi jautāja.

—   Jā, sire, viņš bija sapulces vadītājs.

—   Un pārējie?

—   Pārējos es nezinu.

Indriķis paskatījās uz Čiko.

—    Velns un elle! — iesaucās gaskonietis, tēlodams karaļa lomu. — Ielaidiet taču manu brālēnu Gīzu!

Pret Indriķi palocījies, viņš tam iečukstēja:

—   Tas, sire, ir viens, kura vārdu tu droši varēsi atcerēties. Kalpi trokšņaini atvēra durvis.

—   Vienu pusi, mani kungi, — sacīja Indriķis. Abas puses atver vienīgi karalim.

Hercogs nišā dzirdēja karaļa norādījumu. Bet tas neietekmēja viņa smaidus, ar kādiem viņš bija nolēmis ierasties pie karaļa.

## XXXV Hercogs Gīzs ierodas Luvras pilī

Hercogam Gīzam sekoja liels skaits virsnieku, galminieku un muižnieku. Aiz šiem spožajiem pavadoņiem parādījās daudz ļaužu. Augstmaņi ienāca pilī, bet tauta palika aiz durvīm.

No šā bara atskanēja kliedziens, kad hercogs Gīzs ienāca pils galerijā.

Ieraugot šo armiju, kas sapulcējās ap Parīzes varoni, tiklīdz tas parādījās uz ielas, sargkareivji bija satvēruši ieročus. Viņu skatiens tautai draudēja, bet uzvarētāju — izaicināja.

Gīzs ievēroja Krilona vadīto kareivju izturēšanos. Viņš laipni sveicināja virsnieku, kas ar zobenu rokās stāvēja soļus četrus no saviem ļaudīm un palika nekustīgs, gandrīz vai nievājošs.

Virsnieka un viņa nodaļas attieksme pret viņa tik diženo varu hercogu pārsteidza, viņa piere uz mirkli savilkās rūpju grumbās. Bet jo vairāk viņš tuvojas karalim, jo vairāk viņa seja noskaidrojās. Indriķa III kabinetā hercogs Gīzs iegāja smaidīdams.

—   O, tas esat jūs, manu brālēn? — sacīja karalis. — Kāpēc jūs saceļat tādu troksni? Vai tur neskanēja trompetes? Liekas, ka es tās dzirdēju.

—   Sire, — atbildēja hercogs, — Parīzē trompetes skan tikai karalim, karalaukā — tikai ģenerālim, un es tos abus labi pazīstu, lai maldītos.

Indriķis iekoda lūpā.

—   Tiešām, — viņš teica, — jūsu apmeklējums mūs ļoti pagodina, ļoti pagodina.

Indriķis nu atkārtoja šos vārdus, jo gribēja noslēpt savas domas tāpat, kā ar kareivju rindām aizsedz lielgabalus, lai tos atklātu tikai vajadzīgā brīdī.

—  Ļoti pagodina, — atkārtoja Čiko tik līdzīgā balsī, ka likās — runā pats karalis.

—    Sire, — hercogs teica, — jūs gan mani izzobojat. Kā gan mans apmeklējums var pagodināt to, kas pats visus pagodina?

—  Jūs taču atgriežaties no Šaritē nometnes, un man Šķiet, ka ikviens īsts katolis, kas atgriežas no karalauka, vispirms apmeklē Dievu viņa svētnīcā. Karalis seko Dievam.

Hercogs Gīzs tumši piesarka. Karalis ievēroja šo sārtumu viņa sejā, viņa skatiens negribot pievērsās Anžū hercogam, un viņš izbrīnā redzēja, ka viņa labais brālis bija tikpat bāls, cik viņa daiļais brālēns — sarkans.

Šīs abas dīvainās parādības viņu pārsteidza. Viņš novērsās, kļuva smaidīgs un sacīja:

—   Hercog, vai man nav jāpriecājas, ka jūs esat izvairījies no visa kara kļūmīgākās gailas, kaut gan, kā man ziņoja, esat pārdroši meklējis vislielākās briesmas. Bet briesmas jūs pazīst, manu brālēn, un vairās no jums.

Hercogs pa locījās.

—    Brālēn, cs jums iesaku tik godkārīgi netraukties pretim nāves briesmām. Mums, sliņķiem, kas tikai guļ, ēd, medī un gudro jaunas modes un lūgšanas, būtu ļoti jānožēlo.

—   Jā, sire, — sacīja hercogs, kas ievēroja tikai karaļa aizrādījumu par lūgšanām, — mēs zinām, ka jūs esat izglītots un dievbijīgs valdnieks un ka nekādas izpriecas jūs nepiespiedīs aizmirst rūpēties par Dieva slavu un baznīcu. Tāpēc mēs ar tik lielu uzticību ieradāmies pie jūsu majestātes.

—  Palūko taču sava brālēna uzticību, Indriķi! —sacīja Čiko, norādīdams uz augstmaņiem, kas aiz cienības stāvēja pils nišā. — Vienu trešdaļu viņš ir atstājis aiz tava kabineta sliekšņa un divas pārējās trešdaļas pametis aiz Luvras.

—  Ar uzticību? — Indriķis atkārtoja. — Vai tad jūs vienmēr ncierodaties pie manis ar vislielāko uzticību, manu brālēn?

—    Sire, saprotiet mani, ka šī uzticība un paļāvība attiecas uz kādu priekšlikumu, ko es gribu izteikt.

—   O, jūs gribat kaut ko stāstīt, brālēn. Tad runājiet pilnīgi atklāti! F& jūs ierosināsit?

—    Sakiet, sire, — hercogs iesāka ļoti skaļā balsī, lai to sadzirdētu arī ailē,— ka viskristīgākā karaļa tituls nav tukša skaņa. Tas pavēl dedzīgi aizstāvēt ticību. Baznīcas vecākajam dēlam, Francijas karalim, vienmēr ir jābūt gatavam aizstāvēt savu māli.

—   O, mans brālēns sprediķo ar lielu kaujas zobenu pie sāniem un bruņu cepuri galvā! — iesaucās Čiko. — Tas ir savādi! Es vairs nebrīnos, ka mūki grib karot. Indriķi, dod man vienu pulku brālim Gorenflo!

Hercogs izlikās, ka nedzird. Indriķis sakrustoja kājas, atbalstīja elkoņus uz ceļiem un nolieca galvu rokās.

—  Vai baznīcu apdraud arābi, manu mīļo hercog? — viņš jautāja. — Vai arī jūs tiecaties pēc kāda Jeruzalemes valdnieka goda?

—  Sire, — atbildēja hercogs, —ja tauta man seko un slavina manu vārdu, tad ar to cildina manu ded/ību ticības pabalstīšanā. Man jau reiz bija tas gods ar jūsu majestāti, pirms jūs nebijāt uzkāpis tronī, runāt par visu īsteno katoļu savienību.

Anžū hercogu bija satraukušas atmiņas par marķīza de Morviljēri atklājumu. Pirkstu pie lūpām pielicis, viņš stīvi raudzījās uz hercogu Gīzu, kas palika bāls un nekustīgs.

Šoreiz karalis šo sazināšanos neievēroja, bet Čiko pieliecās viņam pie auss un pavisam klusi iečukstēja:

—   Palūkojies uz savu brāli, Indriķi!

Indriķis strauji paskatījās. Hercoga pirksts noslīga gandrīz vai tikpat ātri. Bet bija jau par vēlu. Indriķis šo kustību bija pamanījis un sapratis, kas tas ir par atgādinājumu.

—   Sire, — hercogs Gīzs turpināja, — katoļi tiešām ir nodibinājuši savienību, ko nosaukuši par svēto līgu, lai nodrošinātu troni pret hugenotiem — mūsu nāvīgākajiem ienaidniekiem. Taču ar sapulcināšanu vien nepietiek, pūlis vien vēl neko nenozīmē, sire. Tas jāievirza noteiktā gultnē. Bet karaļvalstī Francijā vairāki miljoni cilvēku nevar sapulcēties bez karaļa piekrišanas.

—  Vairāki miljoni cilvēku! — karalis brīnījās. — Tas glaimo katoļticībai. Bet cik gan manā zemē ir protestantu, vairāku miljonu savienības locekļu pretinieku?

Hercogs vilcinājās.

—   Četri, — atbildēja Čiko.

Karaļa draugi par šo asprātību sāka smieties, bet Gīzs savilka pieri, toties augstmaņi ailē par šo gaskonieša pārdrošību sāka kurnēt.

Karalis lēni pagriezās pret durvīm. īgnuma pilni izsaucieni atkārtojās.

Tad Indriķis pievērsās hercogam.

—  Sakiet, ko jūs gribat? Paskaidrojiet… paskaidrojiet…

—   Sire, es gribēju teikt, ka tagadējos laikos karaļi ir aicināti vest divus karus: morālo karu, ja es drīkstu tā izteikties, un politisko karu, — karu pret idejām un karu pret cilvēkiem.

—   Velns un elle! — iesaucās Čiko. — Varens izskaidrojums!

—   Klusu, nerr! — karalis pavēlēja.

—   Cilvēki, — hercogs turpināja, — cilvēki ir taustāmi, mirstīgi. Viņus var saredzēt, sataustīt un nonāvēt. Un ja viņi nogalina, tad notiesā un pakar, vai vēl labāk…

—   O, pakar bez tiesāšanas, — piebilda Čiko. — Tas notiek drīzāk un karaliskāk.

—   Bet idejas, — hercogs atsāka, — idejas nevar satvert, sire, tās izvairās, tās ir neredzamas un uzmācīgas. Tas paslēpjas tieši no to acīm, kuri grib tās iznīcināt. Tās iemājo dvēseles dzijumos, laiž saknes, un jo vairāk apgriež zarus, jo varenākas un spēcīgākas kļūst iekšējās saknes. Ideja, sire, ir sprīdītis — milzis, kas jāapsargā dienu un nakti, jo ideja, kas vakar vēl ložņāja pie jūsu kājām, rīt jau būs augstāk par jūsu galvu. Ideja, sire, ir uguns dzirksts, kas iekrīt salmos. Gaišā dienas laikā vajag labas acis, lai ieraudzītu, ka sācies ugunsgrēks, un tāpēc, sire, vajag miljoniem sargu. Un, lai šos sargus uzraudzītu, es ierados pie jums, lai jūsu majestāte ieceltu šīs svētās līgas vadoni.

—   Vai jūs beidzāt, manu brālēn? — Indriķis jautāja hercogam.

—  Jā, sire, turklāt bez aplinkiem. Un ko jūs, majestāte, domājat darīt?— brīdi vēlāk hercogs piebilda, kad karalis vilcinājās ar atbildi.

—  Es domāju, ka jums taisnība, kā arvien, manu brālēn. Sapulcējiet savus dižciltīgākos līgas biedrus, un es izvēlēšos jūsu vadoni.

—   Kad, sire?

—   Rīt.

To teikdams, viņš abiem hercogiem laipni uzsmaidīja.

Anžū hercogs gribēja aiziet kopā ar galminiekiem, bet tiklīdz viņš bija paspēris dažus soļus, Indriķis ierunājās:

—   Paliec, brāli, man ar tevi jārunā!

Hercogs Gīzs uz mirkli piespieda roku pie pieres, it kā vairīdamies no kaut kādas domas. Tad viņš kopā ar saviem pavadoņiem aizgāja.

## XXXVI Nešķirami draugi

Karalis atvadījās no visiem saviem mīluļiem. Palika tikai Fransuā un Čiko.

Hercogs savā vainas apziņā sajuta īgnumu pret karali, kura asais skatiens dzēla viņu kā smeldzoša bulta. Karaļa klusēšana viņu uzbudināja. Beidzot Indriķis ierunājās:

—  Tiešām, visus katoļus sapulcēt zem viena karoga, karaļvalsti pārvērst par baznīcu, apbruņot visu Franciju no Kalē līdz Lagedokai, no Bretaņas līdz Burgundijai tā, ka man karaspēks vienmēr būs gatavībā, lai dotos pret Angliju, Flāmiju vai Spāniju, Fransuā, tā taču ir lieliska doma!

—   Vai ne, sire? — iesaucās sajūsminātais hercogs, redzēdams, ka pats karalis piekrīt viņa sabiedrotā, hercoga Gīza nodomiem.

—   Jā, un es no visas sirds gribu šīs skaistās domas ierosinātāju bagātīgi atalgot.

Čiko, kas gulēja uz zemē izklātas lauvas ādas un izlikās, ka ir aizmidzis, atvēra acis. Bet drīz vien viņš tās atkal aizvēra. Viņš bija pamanījis karaļa sejā to nenojaušamo smaidu, kuru tas pazina labāk par visiem, un bija apmierināts.

—  Jā, — karalis turpināja. — Šāds nodoms pelna, lai par to samaksā, un

es gādāšu, lai tā ieteicējs saņem gandarījumu. Vai tiešām hercogs Gīzs ir Šīs skaistās domas, pareizāk — šā skaistā darba ierosinātājs? Šis darbs taču ir iesākts, vai ne, brāli?

Hercogs palocīja galvu.

—.Aizvien labāk, — karalis turpināja. — Maniem troņa sargiem ir ne vien labas domas, bet viņi tās tūlīt īsteno arī darbos. Bet es jums vaicāju, mīļo Fransuā, - sacīja Indriķis, aizskardams brāļa plecu, — vai man tiešām jāpateicas brālēnam Gīzam par šo karalisko ideju?

—  Nč,sire, Lotringas kardināls to ierosināja jau pirms divdesmit gadiem, un tikai Bčrtuļa nakts aizkavēja tās īstenošanu, vai vismaz uz mirkli padarīja to par nevajadzīgu.

—   Pareizi, — sacīja Indriķis. — Bet arī kardināla brāļadēls ir pelnījis pateicību. Kā man viņu atalgot? Ko man darīt?

—   Sire, — iebilda Fransuā, — jūs šo pakalpojumu pārspīlējat. Bez tam viņu šajā pasākumā kāds ir atbalstījis.

—   Viņa brālis kardināls, vai ne?

—   Protams, arī viņš. Bet par to es nedomāju.

—  Tātad Majēnas hercogs?

—   O, sire, jūs viņam parādāt pārāk lielu godu.

—   Kam tad man jāpateicas par man brālēna Gīza atbalstīšanu, Fransuā?

—   Man, sire, — atbildēja hercogs.

—  Jums!? — iesaucās Indriķis, izlikdamies, ka ir izbrīnījies.

Čiko atvēra vienu aci.

Hercogs palocījās.

—   Kā! — Indriķis brīnījās. — Kamēr es domāju, ka pret mani rūgst visa pasaule, kamēr mani draugi zobojās par manu nespēku, kamēr apstākļi kļūst arvien bēdīgāki, jūs domājat šādas domas, Fransuā, jūs, ko es — man jāatzīstas, ka cilvēks ir vārgs un karaļi ir akli — jūs, kuru es vienmēr uzskatīju tikai par savu draugu. O, Fransuā, tagad es apzinos savu vainu! — Un, būdams līdz asarām aizkustināts, Indriķis sniedza brālim roku.

Čiko atvēra abas acis.

—   Ak, šī doma ir lieliska, cildena! — Indriķis turpināja. — Kamēr es nevarēju paaugstināt nevienu nodevu, nevienu karapulku palielināt, ka par to kāds nevaimanātu, kamēr es nevarēju iziet pastaigāties, nevarēju ne gulēt, ne mīlēt, ka ļaudis par to nesmietos, hercoga Gīza, vai, pareizāk, jūsu nodoms, brāli, dod man naudu, armiju, prieku un mieru. Lai šis miers turpinātos, Fransuā, ir jāapmierina kāda vajadzība.

—   Kāda?

—   Mans brālēns nupat teica, ka šai kustībai ir nepieciešams vadonis.

—  Jā, protams.

—   Jūs sapratīsit, Fransuā, ka šis vadonis nevar būt kāds mans mīlulis. Nevienam no tiem galva un sirds nav īstā vietā, kā tas šai lielajā darbā nepieciešams. Jūs zināt, Fransuā, ka liekuļošana ir karaļa smagākais jūgs. Cik labi, ka tagad es varu runāt pavisam atklāti! Cik es viegli uzelpoju!

Čiko atkal aizvēra acis.

—  Ja jau mans brālēns Gīzs ierosināja šo domu, kuras atrisināšanā jūs tik daudz esat piedalījies, viņam vajadzētu ari uzticēt tās īstenošanu.

—   Ko jūs gribat teikt, sire?! — Fransuā nemierīgi iesaucās.

—   Es saku, ka šādas kustības vadonim ir jābūt dižciltīgam augstmanim, labam karavadonim, veiklam starpniekam. Vai tad hercogs Gīzs nebūtu vispiemērotākais?

—  Manu brāli, — iebilda Fransuā, — hercogs Gīzs jau tagad ir ļoti varens. Viņš vada armiju un pilsonību, kā Lotringas kardināls — baznīcu. Majēnas hercogs ir abu brāļu ierocis. Jūs sakopojat visus spēkus vienas dzimtas rokās.

—   Pareizi! Arī es par to iedomājos, Fransuā.

—    Ja Gīzi būtu franču prinči, tad viņi interesētos par Francijas palielināšanu.

—  Ak, Fransuā, ja es to jau agrāk būtu zinājis, ja es būtu varējis lasīt jūsu sirdī kā šai mirklī, ar jūsu pabalstu es būtu gādājis par stipru pretspēku. Bet tagad ir par vēlu.

—   Kāpēc?

—  Tā būtu cīņa, un ikviena cīņa mani nogurdina. Es iecelšu viņu par līgas galvu.

—  Jūs esat netaisns, mans brāli, — Fransuā atbildēja.

—   Ko tad man iecelt, Fransuā? Kas uzņemsies bīstamos pienākumus? Jā, bīstamos, jo jūs taču zināt hercoga domas. Viņš vēlas, lai viņu ieceļu par līgas vadoni.

—   Un tad?

—   Ikviens, kuru es iecelšu viņa vietā, būs viņa ienaidnieks.

—  Ieceļat kādu vīru, kas diezgan spēcīgs ar savu varu. Balstoties uz jūsējo, viņš varētu pretoties triju apvienoto lotringiešu varai.

—  Ak, mans brāli, — Indriķis gurdi atbildēja, — es nevienu tādu neziņu.

—   Palūkojieties apkārt, sire!

Ar apskaidrotu skatienu Indriķis uzlūkoja brāli.

—   Kā! — viņš iesaucās.

Fransuā palocīja galvu.

—  Kā? Jūs gribat uzņemties šo pienākumu un nebaidāties ari no jaunas Bērtuļa nakts? Labo brāli, lielisko brāli!

Indriķis ar pirkstu galu izslaucīja no acs asaru lāsi, kuras tur nebija.

—   Vai jums nav nepatīkami, Indriķi, ja es uzņemos uzdevumu, ko jūs gribējāt uzticēt hercogam Gīzam? — jautāja Fransuā.

—   Nepatīkami? — iesaucās Indriķis. — Deviņi velna ragi! Nē, es esmu sajūsmināts. Es tiešām redzu ap sevi labus garus, un es esmu savas karaļvalsts lielākais ēzelis!

—   O, jūsu majestāte jokoi

—   Es? Dievs lai mani sargā! Situācija ir pārāk nopietna. Es saku to, ko domāju. Jūs mani atbrīvojat no lielām rūpēm. Tātad es varu jūs iecelt par līgas vadoni?

—   Ak, ja jūsu majestāte atzīst, ka es esmu šā goda cienīgs! — Fransuā līksmi sauca.

—  Bet ja hercogs Gīzs nekļūst par līgas vadoni, vai svētā savienība mani neapdraudēs? Runā, Fransuā, stāsti visu…

—   O, sirel

—   Es nu gan esmu muļķis! — karalis turpināja. — Mūsu brālēns Gīzs taču bija iedomājies iegūt savienības vadoņa godu.

—   Uzzinājis par jūsu gribu, viņš piekāpsies, — piebilda hercogs.

—   Vai arī izliksies, ka ir piekāpies. Ievērojiet, Fransuā, ka manam brālēnam Gīzam ir gara roka! Es teikšu vēl vairāk — viņam ir visā valstī garākā roka.

—  Ja jau jūsu majestātei viņš šķiet tik bīstams, — atbildēja Fransuā, — tad ir viens iemesls vairāk — nodot līgas vadību manās rokās. Viņa pirmajā nodevībā, tikko viņš sāks kaut ko gatavot, mēs ievadīsim tiesas izmeklēšanu.

Čiko atkal atvēra abas acis.

—  Tiesas izmeklēšanu, Fransuā? Man nekad nebūs tik daudz naudas, lai nopirktu visus melnā samta talārus.

Indriķa kvēlais skatiens samulsināja uzņēmīgo hercogu un viņš nolaida acis.

Apmierinātais Čiko atkal aizvēra acis.

Uz mirkli iestājās klusums, kuru pārtrauca karalis.

—   Viss jānokārto saudzīgi, manu mīļo Fransuā. Mani pavalstnieki nedrīkst apkarot cits citu. Es esmu ķildīgā Indriķa un viltīgās Katrīnas dēls. Man ir mātes viltīgi gudrā daba. Es likšu pasaukt hercogu Gīzu un došu viņam tik daudz skaistu solījumu, ka viss teicami nokārtosies.

—  Sire, — Anžū hercogs iesaucās, — ja jūs man nododat virsvadību, tad neuztraucieties. Es ar hercogu tūlīt visu nokārtošu. Hercogs gaida manā istabā.

—  Jūsu istabā? Es taču dzirdēju kliedzienu, ar kuriem viņu apsveica, no Luvras aizejot.

—  Jā, izgājis pa lielajiem vārtiem, pa mazajiem viņš atkal atgriezās pilī. Karali hercogs apmeklēja pirmo, mani — pēc tam.

—  Ak, manu brāli, kā man pateikties, ka jūs tā ievērojat manas tiesības, kuras es pats savā vārgumā dažreiz noniecinu! Ejiet, Fransuā, un visu nokārtojiet!

Hercogs satvēra brāļa roku, gribēdams to noskūpstīt.

—   Ko jūs darāt, Fransuā? Manās rokās, pie manis! — sauca Indriķis. — Te ir jūsu īstā vieta!

Brāļi vēlreiz apskāvās, pēc tam Fransuā, sirdij priekā pukstot, steidzās uz savu istabu.

Redzēdams, ka brālis aizgājis, karalis dusmās sakoda zobus, tad ātri aizskrēja pa slepeno eju, kas veda uz Navarras Margeritas istabu, ko tagad apdzīvoja Anžū hercogs, un nostājās pie kādas sienā ierīkotas apaļas spraugas, pa kuru viņš ļoti labi varēja noklausīties Fransuā un hercoga Gīza gaidāmo sarunu.

— Velns un elle! — iesaucās Čiko, atvērdams acis un atsēzdamies uz savas dabas dotās sēdvietas. — Šādas ģimenes ainas gan aizkustina sirdi!

## XXXVII Karaļu liktenis

Indriķis III piegāja pie spraugas tai mirklī, kad brālis ienāca savā istabā.

—   Nu, monsieur? — hercogs Gīzs jautāja.

—   Hercog, apspriede beigusies!

—  Jūs bijāt ļoti bāls, monsieur.

—   Vai varēja redzēt? — hercogs nemierīgi iesaucās.

—   Es varēju, monsieur.

—   Vai karalis neko neredzēja?

—  Es domāju — ne. Viņa majestāte aizturēja jūsu gaišību kādai sarunai.

—  Jūs to ievērojāt, hercog?

—   Protams, lai aprunātos par manu ierosinājumu?

—   Jā.

Iestājās bēdīgs klusums, kura nozīmi Indriķis III saprata ļoti labi.

—   Un ko viņa majestāte teica, monsieur?

—   Karalis atzīst, ka nodoms ir lietderīgs. Bet, jo šis nodoms ir lielāks, jo vairāk viņš baidās redzēt līgas priekšā tādu vīru kā jūs. »

—   Tātad visam beigas?

—   Baidos, hercog, ka ligu nevarēs nodibināt.

—   Velns! — iesaucās hercogs. — Tātad jāmirst jau dzemdību pašā sākumā!

—  Jūs saprotat, ko viņi abi domā, — klusa balss atskanēja pavisam tuvu pie Indriķa auss. Karalis strauji pagriezās un ieraudzīja Čiko, kas tāpat līkņāja pie cauruma, lai varētu noklausīties.

Karalis paraustīja plecus. Bet Čiko bija vienīgais cilvēks, kam varēja uzticēties, un viņš no jauna atkal sāka klausīties.

Hercogs Gīzs atkal atsāka:

—   Monsieur, man liekas, ka mūsu karalis jau izteicis savu aizliegumu. Viņš mani slikti sagaidīja. Viņš grib mani noraidīt?

—   Liekas, — princis vilcinādamies atbildēja.

—   Tad ies bojā viss pasākums.

. — Bez šaubām. Jūs bijāt cīņas iesācējs, tāpēc man ar visiem līdzekļiem vajadzēja jūs pabalstīt, ko es arī darīju.

—  Kā, monsieur'?

—  Karalis man atstāja rīcības brīvību, lai līgu nodibinātu vai arī iznīcinātu uz visiem laikiem.

—   Kā tā? — jautāja Lotringas hercogs, kura skatiens iekvēlojās.

—  Par savienības vadoni viņš ieceļ nevis Gīzas, bet Anžū hercogu…

—   O! — iesaucās hercogs Gīzs, kas nevarēja valdīt ne šo izsaucienu, ne asins šaltis, kas sārtoja vina seju.

—  Jauki! — piebilda Čiko. — Abi suņi plēšas par kaulu.

Bet hercogs pavisam mierīgi teica:

—  Jūs esat veikls politiķis, monsieur, ja jums tas ir izdevies.

—  Jā, bet man palīdzēja apstākļi, kurus es arī izmantoju, citādi es neko nebūtu ieguvis, mīļo hercog, un jūs neredzējis, es negribēju izlemt.

—  Par ko, monsieur?

—   Es vēl nezinu, kurp līgu vadīt. To zina tikai Dievs, monsieur. Bet es varu pateikt, kur to izmantot. Līga ir otra armija. Man ir īsta armija. Mans brālis kardināls vada baznīcu. Kamēr mēs būsim vienoti, jums neviens nevarēs pretoties.

—  Kaut gan es esmu arī troņmantinieks.

—  Ā! — karalis izdvesa.

—   Viņam ir taisnība, — piebilda Čiko. — Tā ir tava vaina, tu vienmēr šķīri abus mūsu Svētās dievmātes kreklus.

—  Monsieur, neaizmirstiet arī ļaunas sekas.

—   Kādas?

—  Navarras karali?

—  O, tas mani neuztrauc. Viņu valdzina vienīgi mīla.

—  Jūs nepazīstat šo stūrgalvīgo, glūnīgo kaķi, kas joprojām uzmana troni. Ja tik tronī sēdētājam gadītos kāda nelaime, jūs redzētu, vai šim kaķim nebūtu diezgan spēka vienā lēcienā atlēkt uz Parīzi, lai jūs izbaudītu viņa nagus.

—  Ja tronī sēdētājam gadītos kāda nelaime? — Fransuā lēni atkārtoja, ar dīvainu skatienu vērodams hercogu.

—  KJausieties, Indriķi, — Čiko čukstēja, — šis Gīzs stāsta visai pamācošas lietas, un es iesaku tās ievērot!

—   Jā, monsieur, — hercogs Gīzs turpināja. — Nelaime! Jūsu dzimtā nelaimes gadījumi nav retums. Jūs to zināt tikpat labi kā es, varbūt vēl labāk. Viens jūtas gluži vesels, bet pēkšņi sāk sirgt. Viens cer nodzīvot ilgus gadus, bet nodzīvo tikai dažas stundas.

—  Dzirdi, Indriķi, dzirdi? — sacīja Čiko, satverdams karaļa roku.

Indriķa pieri klāja salti sviedri.

—  Jā, monsieur, — Gīzs atkal iesāka, — atcerieties, kā Montgomeri šķēps liktenīgi trāpīja jūsu tēva acis! Atcerieties sava nelaiķa brāļa, karaļa Fransuā II, ausu kaiti, kas radās ne jau vienīgi nejaušības dēļ!

—  Hercog! — nosarkušais Fransuā izdvesa.

—Jmonsieur, karaļiem vairs nelaimējas. Atcerieties Antuānu Burbonu! Vienīgi karaļa vārda dēļ viņa plecu caururba lode, un vienīgi karalim tā bija nāvīga. Netrūkst arī citu piemēru. Ža nnai d'Albrē, Navarras Indriķa mātei, nāvi neatnesa ne acs, ne auss vai plecs, bet gan deguns. Viņa nomira, jo bija saodusics savādi iesmaržotus cimdus. Tā bija pilnīgi negaidīta nelaime. Vai jūs noliegsit, monsieur, ka jūs šī nāve ļoti pārsteidza?

Hercogs savilka uzacis. Tāpēc viņa acu izteiksme kļuva vēl drūmāka.

—  Beidzot atcerieties nelaimes gadījumu ar karali Kārli IX, kas savu nāvi atrada ar muti?

Indriķis dzirdēja savu brāli izbailēs atkāpjamies.

—   Jā, monsieur, ar muti. Medību grāmatas lapas, kuras varēja atšķirt vienīgi ar saslapinātu pirkstu palīdzību, bija bijušas bīstamas. Siekalas reizēm atmiekšķē pavisam vecas brūces, kas var būt nāvīgas.

—   Hercog, hercog! Man liekas, ka jūs fantazējat par noziegumiem.

—  Noziegumiem? — Gīzs attrauca. — Kas gan runā par noziegumiem? monsieur, cs tikai pieminu nelaimes gadījumus. Vai dzirdat — nelaimes gadījumus! Par kaut ko citu nav ne vārda bilsts.

—  Un kāds ir secinājums? — jautāja Anžū hercogs, kas šo sarunu gribēja pabeigt.

—   Monsieur, es secinu, ka ikvienam karalim ir sava nelaime. Jūs esat karaļa Indriķa III neatvairāmā nelaime, it īpaši tad, ja kļūstat par līgas vadoni. Svētās līgas vadonis būs karaļa karalis, ja vien jūs iznīcināsit jūsu augstībai pirmo draudīgo nelaimi — Bcarnas Indriķi.

—   Pirmo draudīgo nelaimi! Vai tu dzirdi! — Indriķis iesaucās.

—   Pie velna! Liekas gan, ka dzirdu, — Čiko atbildēja.

—   Tātad … — hercogs Gīzs turpināja.

—   Tātad, — Anžū hercogs atkārtoja, — man jāuzņemas līgas vadība?

—   Kā? — lotringiešu princis iesaucās. — Es jūs lūdzu, monsieur.

—   Un šovakar?

—  Neraizējieties, mani ļaudis strādā jau kopš agra rīta, un šovakar Parīzē gaidāms ievērojams vakars!

—   Kas šovakar Parīzē notiks? — Indriķis vaicāja.

—   Kā, vai tu nenojaut?

—   Nē!

—  O, cik tu esi bērnišķīgs! Šovakar notiks svētās līgas atklāšana. Klusībā tas jau sen ir noticis. Tagad, kad iegūta tava piekrišana, tas notiks atklāti. Pie velna! Indriķi, tev draud nelaime… Nekavējies!

—  Labi, — Anžū hercogs teica. — Tātad uz redzēšanos šovakar, hercog!

—   Jā, uz redzēšanos šovakar, — Indriķis norūca.

—  Kā? — Čiko iesaucās. — Tu gribi doties briesmās un šovakar skraidīt pa ielām, Indriķi?

—   Protams.

—   Tu esi netaisns, Indriķi.

—   Par ko?

—   Sargies no nelaimes!

—   Neraizējies, man būs labi pavadoņi. Iesim!

—   Ej vien! Tu domā, ka es esmu hugenots, mans dēls. Nē, es esmu īsts katolis un gribu pierakstīties svētajā līgā.

Fransuā un hercoga balsis apklusa.

—  Pagaidi, — karalis aizturēja Čiko, kas gribēja aiziet. — Ko tu par visu to domā?

—    Es domāju, ka neviens jūsu priekštecis, Francijas karalis, nezināja savas nelaimes cēloni, vai nu tā bija acs, auss vai plecs. Jums šai zinā ir lielas priekšrocības, karali Indriķi! Pie velna, jūs taēu savu brāli ļoti labi pazīstat, sire?

—   Jā, — Indriķis atbildēja. — Deviņas raganas! Gan es drīz vien to uzzināšu.

Pirmās daļas beigas

## Otrā daļa

.

## 1 Līgas vakars

Vakarā Parīzē valdīja vislielākā kņada un burzma. Visās ielās un laukumos pulcējās ļaužu bari, visus māca uztraukums. Visur skanēja pret hugenotiem vērsti mežonīgi draudi vai zobgalīgas joku dziesmas. Kur bīstamie joki izpaudās visvaļīgāk, cilvēku pieplūdums' bija vislielākais un kliedzieni visskaļākie.

Tā tas bija arī Arbrsckas ielā, kura bija pārpildīta un uz kuras pūlis spiedās ap spožu lukturi, virs kura karājas izkārtne ar uzrakstu «Skaistā zvaigzne».

Uz viesnīcas sliekšņa stāvēja kāds vīrs kokvilnas cepurē, kas sedza gluži kailu galvu, un turēja dedzīgu, ar pievilcīgiem piemēriem bagātu runu. Vienā rokā runātājs vicināja kailu zobenu, otrajā turēja kādu grāmatu, kuras lapaspuses bija izraibinātas ar dažādiem parakstiem. Vīrs kliedza:

—   Nāciet, nāciet, varonīgie katoļi, nāciet uz viesnīcu «Skaistā zvaigzne», kur jūs dabūsit labu vīnu! Nāciet, mirklis ir izdevīgs! Šovakar āžus atšķirs no avīm un pelavas no kviešiem. Nāciet, mani kungi, jūs, kas mākat rakstīt, nāciet un rakstiet, un jūs, kas to nemākat, arī nāciet iekšā un pasakiet savus vārdus un uzvārdus vai nu man, maitre la Hurjēram, vai arī manam palīgam, monsieur Krokolinam,

Monsieur Krokotins, jauns puisis, gaišā tērpā, sajozies ar valgu, kurā karājās nazis un rakstāmpiederumi, tiešām sāka pierakstīt savu kaimiņu vārdus, bet vispirms sava godājamā saimnieka, maitre Hurjēra vārdu.

—  Mani kungi, tas ir vajadzīgs mesai! — «Skaistās zvaigznes» viesnīcnieks skaļi sauca. — Mani kungi, tas ir svētās ticības labā!

—   Lai dzīvo svētā ticība, mani kungi, lai dzīvo mesa! Ak!…

Un viņš aiz uztraukuma un noguruma aizrijās, jo sajūsma šalca un kvēloja jau kopš četriem pēcpusdienā.

Jūsmīgajam pamudinājumam bija sekas. Neraugoties uz lielo konkurenci, la Hurjēra listes ātri aizpildījās.

Kad saraksti bija pilni, la Hurjērs sameklēja jaunus, kas drīz vien ar labām sekmēm tika aizpildīti. Parakstītāju bija daudz.

Šai brīdī pūlī parādījās gara auguma vīrs, kas ar elkoņu grūdieniem un kāju spērieniem atbrīvoja sev ceļu un pienāca pie monsieur Krokotina. Viņš atņēma spalvu kādam godājamam pilsonim, kas patlaban ar drebošu roku bija uzrakstījis savu uzvārdu, tad uz baltas loksnes ar lieliem burtiem uzrakstīja savu vārdu un pasniedza spalvu tuvākajam gaidītājam.

—  Čiko! — nākamais parakstītājs norūca. — Pie velna! Šis monsieur gan brīnumskaisti raksta.

Čiko, kas tiešām bija atnācējs, pa to laiku aplūkoja la Hurjēra sarakstu, ar vēl lielākiem burtiem ierakstīja lajā savu vārdu un apjautājās, vai neesot vēl trešais saraksts, kurā varētu parakstīties. La Hurjērs ārpus savas viesnīcas jokus nesaprata. Abi sāka ķildoties, un uz kautiņu vienmēr gatavais Čiko jau gribēja izvilkt zobenu, kad juta, ka viņa elkoni kāds satver. Viņš pagriezās un ieraudzīja karali, kas bija pārģērbies par vienkāršu pilsoni. Biakus majestātei stāvēja Kvēls un Šombergs, kuri tāpat bija maskējušies un kuriem bez kaujas zobeniem uz pleca karājās arī šautenes.

—   Hallo! — karalis uzsauca. — Kas te notiek? Ticīgie katoļi ķildojas! Tas ir bēdīgs paraugs.

Jauni parakstītāju bari atstūma karali un viņa pavadoņus līdz ar Čiko no «Skaistās zvaigznes» viesnīcnieka la Hujēra.

—    Kāda dedzība! — sacīja Indriķis. — Kā gan šovakar mana labā galvaspilsēta kvēlo ticības alkās.

—  Jā, sire, taču atkritējiem šis laiks ir jo bēdīgāks, un jūsu majestāte zina. ka jūs par tādu uzskata. Palūkojieties pa kreisi, ko jūs tur redzat?

—   O! Majēnas hercoga platā seja un kardināla smailais deguns!

—   Klusu, sirel Spēle ir drošāka, ja zina, kur atrodas ienaidnieks, un viņi nezina, kur mēs atrodamies.

—   Vai tu domā, ka man būtu jābaidās?

—   Augstais Dievs! Šādā pūlī ne par ko nevar galvot. Dažā labā kabatā var gadīties atvāzts nazis, kas gluži mierīgi var pāršķelt kaimiņa vēderu, nemaz neapjaušot, ko tas dara. Bet kaimiņš izgrūž lāstu un izlaiž garu. Paiesim mazliet sāņus, sirel

—   Vai kāds mani ir pamanījis?

—Es domāju — nē, bet jūs, bez šaubām, ievēros, ja j ūs vēl šeit uzkavēsities.

—    Lai dzīvo hercogs Gīzs! Lai dzīvo kardināls! Lai dzīvo Majēnas hercogs!— ieraugot abus lotringiešu prinčus, kliedza pūlis.

—  O! Ko Šie kliedzieni nozīmē? —jautāja Indriķis III. Viņa piere savilkās grumbās.

—  Šis kliedziens nozīmē, ka ikvienam jābūt savā vietā — hercogam Gīzam uz ielas, bet jums — Luvrā. Ejiet uz Luvru, sire, ejiet uz Luvru!

—   Vai tu nāksi mums līdzi?

—    Es? Nē, es tev neesmu vajadzīgs, mans dēls. Tev ir tavi parastie miesassargi. Uz priekšu, Kvēl! Uz priekšu, Možiron! Es gribu izrādi noskatīties līdz beigām, jo es atzīstu, ka tā ir brīnišķa, kaut arī nav visai jautra.

—   Kurp tu iesi?

—  Es gribu savu vārdu ierakstīt citos sarakstos. Ar labvakaru, mans dēls! Dodies pa labi, es iešu pa kreisi — iesim katrs savu ceļu! Es steigšos uz Sanmerī, lai dzirdētu kādu slavenu runātāju.

—   O, ko nozīmē šis jaunais troksnis? — karalis pēkšņi jautāja. — Kāpēc visi skrien uz jauno tiltu?

Čiko pastiepās pirkstgalos, bet neko nevarēja saskatīt, vienīgi kliedzošu, kaucošu ļaužu pūli. Pēkšņi drāmas galvenais varonis, ziņkārīgo vilnis, attrauca pie karaļa kājām.

Šis cilvēks bija mūks uz ēzeļa. Mūks runāja un plātīja rokas, ēzelis bļāva.

—   Klusu! — sauca no visām pusēm. — Klusu!

—   Klusu! — Čiko iekliedzās tik skaļi, ka nomāca visas pārējās balsis.

Visi apkiusa. Ap mūku un ēzeli pūlis nostājās puslokā. Mūks izslējās un sāka runāt:

—   Mani brāļi, Parīze ir lieliska pilsēta. Parīze ir Francijas lepnums, un parīzieši, kā dziesmā dzied, ir apdāvināti ļaudis.

Un mūks pilnā kaklā sāka dziedāt:

Ak, parīzieti, mans draugs, Tev sveša zinātne!

Šo meldiņu pārspēja ēzeļa skaļā balss, kas atskanēja tik dedzīgi, ka jātniekam vajadzēja apklust. Pūlis sāka nevaldāmi smieties.

—  Turi muti, Panurg! — mūks kliedza. — Tu varēsi runāt, kad pienāks tava reize. Bet vispirms ļauj runāt man.

Ēzelis apklusa.

—   Mani brāļi, — runātājs turpināja, — zeme ir sāpju ieleja, kurā cilvēks savas slāpes bieži vien var dzēst vienīgi asarās.

—   Viņš ir galīgi piedzēries, — sacīja karalis.

—  Velns un elle! — iesaucās Čiko.

—   Es, — mūks turpināja, — es, kā jūs redzat, atgriežos no trimdas, un jau astoņas dienas mēs ar Panurgu pārtiekam tikai no ziedojumiem un ubagdāvanām.

—   Kas ir Panurgs? — karalis jautāja.

—   Liekas, ka viņa klostera priekšnieks, — atbildēja Čiko. — Bet ļauj klausīties. Labais mūks mani aizkustina.

—  Kas mani izraidīja, mani draugi? Erods. Jūs zināt, par kādu Erodu es runāju. Mani brāļi, šeit ir mans ēzelis, ko es mīlu kā jēru. Viņš jums pateiks, ka mēs trīs dienās esam atjājuši no Villanova Leruā, lai piedalītos šā vakara lielajos svētkos, un kā mēs jājām:

Mums maki tukši, Un rīkles sausas.

Bet tur nu neko nevar darīt. Mēs ieradāmies, lai redzētu, kas šovakar notiks Parīzē. Mēs gan redzam, bet nesaprotam. Kas gan īsti notiek, mani brāji? Vai šodien gāzīs Erodu? Vai brāli Indriķi šodien iebāzīs klosterī?

—   O-o! — iesaucās Kvēls. — Kā man gribētos patecināt šo resno vīna mucu. Kā tu domā, Možiron?

—   Ak, — iebilda Čiko, — tas ir Gorenflo, Indriķi, tu zini, ko marķīzs Morviljērs tev aizrādīja.

—   Svētās Ženevjevas klostera uguņu aizdedzinātājs.

—  Tas pats.

—  Tad es likšu viņu pakārt.

—  Mani brāļi, — Gorenflo turpināja, — mani brāļi, jūs redzat manī īstu mocekli. Mani brāļi, visiem ticīgiem katoļiem šai mirklī ir jāaizstāvas. Jūs nezināt, kas notiek provincē un ko gatavo hugenoti. Lionā mums vajadzēja nogalināt kādu cilvēku, kas aicināja uz apvērsumu. Kamēr Francijā būs dzīvs kaut viens vienīgs Bruts, ticīgajām sirdīm miera nebūs. Iznīcināsim hugenotus! Pie ieročiem, mani brāļi, pie ieročiem!

Vairākas balsis atkārtoja:

—   Pie ieročiem!

—  Pekles raganas! — iesaucās karalis. — Parūpējies, lai šis žūpa apklust, citādi viņš mums sarīkos otru Bērtuļa nakti.

Čiko paņēma no Kvēla skaļruni, aizgāja aiz mūka un ar dobjo, skanīgo rīku iesita mūkam pa plecu.

—   Slepkava, slepkava! — mūks iekliedzās.

—   Ak, tu tas esi, — sacīja Čiko, iebāzdams galvu mūka padusē. — Kā klājas, brāli?

—  Palīgā, monsieur Čiko, palīgā! Ticīgo ienaidnieki grib mani nogalināt. Bet es nemiršu ne hugenotu ugunīs, ne bearniešu sārtā, pirms mana balss nebūs izskanējusi ticīgo vidū.

Šai mirklī Gorenflo plecu ķēra otrs sitiens. Šoreiz mūks iekliedzās patiesās sāpēs.

Čiko pārsteigts paskatījas apkārt, bet viņš redzēja tikai spieķi. Sitējs jau grasījās pazust raibajā pūlī.

—   O-o! — Čiko noņurdēja. — Kas gan tā tīko mums atriebties? To gan es gribētu zināt.

Un viņš traucās panākt vīru ar spieķi, kas kopā ar kādu biedru steidzās aizlīst gar akmens mūri.

## II Noslēpumainā kariete

Čiko ar savām garajām kājām vajātos viegli būtu panācis, bet, abus vīrus tuvāk aplūkojot, tie viņā modināja tik savādas atmiņas, ka Čiko visiem spēkiem centās palikt nepamanīts no skatieniem, kuri uz katra ielas stūra tik uzmanīgi pārbaudīja apkārtni. Viņš atzina, ka labāk aizsteigties gājējiem priekšā un sameklēt kādu paslēptuvi. Kad Čiko iznāca tās ielas vidū, kurā abi svešie bija iegriezušies, viņš pie kāda nolaista nama ieraudzīja karieti ar diviem spēcīgiem melniem. Braucējs uz priekšējā sēdck|a bija aizsnaudies. Karietē kāda sieviete nemierīgās gaidās spieda seju pie loga stikla. Čiko nojauta, ka kariete gaida abus vīriešus. Viņš steidzās aizlīst aiz kāda liela akmens sola, ko sakņu pārdevējs izmantoja savas preces novietošanai.

Tiklīdz viņš bija paslēpies, tā pie karietes piesteidzās abi vīrieši, kas vēlreiz nemierīgi apstājās. Viens svešais pamodināja vedēju, bet tā kā tas bija aizmidzis pārāk ciešā miegā, modinātājs izgrūda kādu gaskoniešu lamuvārdu, kamēr otrs, nepacietīgākais, ar zobena galu iebikstīja braucējam sēžamvietā.

—   O! — Ciko izdvesa. — Ja es nemaldos, tad tie ir tautieši. Es vairs nebrīnos, ka viņi Gorenflo tik skaisti apstrādāja, kad tas nopulgoja gaskoniešus.

Jaunā sieviete atnācējos pazina gaidītos un strauji izliecās pa karietes logu. Tagad Čiko varēja viņu labāk saskatīt. Tā varēja būt divdesmit vai divdesmit divus gadus veca, ļoti skaista un ļoti bāla sieviete, un, ja būtu bijusi diena, nebūtu grūti pamanīt, ka daiļā dāma ir mātes cerībās.

Vīrieši tuvojās karietei un tagad atradās starp ratiem un solu, zem kura bija paslēpies ciko. Garākais ar abām rokām satvēra dāmas balto roku, ko tā pastiepa no karietes, uzlika kāju uz kāpšļa un pieskārās pie loga.

—   Nu, manu sirsniņ, manu mīļo, kā klājas? — viņš jautāja dāmai.

Dāma atbildēja ar skumju smaidu, papurināja galvu un norādīja uz savu smaržu pudelīti.

—  Atkal vājums! Pie velna! Es gan esmu bijis ļoti ļauns, ka jums tā jāsirgst, mana mīļā!

—  Kāda velna pēc jūs vedāt kundzi līdzi uz Parīzi? — otrais vīrietis laipni piebilda.

—    Tas tiešām ir lāsts, ka.jums vienmēr zem kamzoļa var atrast apakšsvārkus!

—    Ak, mīļais Agrip, — sacīja pirmais, kas, šķiet, bija dāmas vīrs vai mīļākais, — cik sāpīgi šķirties no tā, ko mīl.

Un ar mīlā kaistošu skatienu viņš palūkojās uz jauno sievieti.

—   Kordu, dzirdot, ka jūs tā runājat, es tiešām sākšu dusmoties, — biedrs skarbi atbildēja.

—  Pirms cik ilga laika kā zaļš jauneklis jūs ieradāties Parīzē, lai nodotos mīlas dēkām? Man liekas, ka Bearna jūsu saldajām pastaigām ir pietiekami liela un jums nevajag doties līdz Bābelei, kur jūs šovakar vai divdesmit reižu mūs padarīsit klibus. Ja jūs gribat slaistīties un mīlināties gar kariešu aizkariem, atgriezieties mājās! Bet te nododieties vienīgi politiskajām intrigām, mans kungs un pavēlnieki

Dzirdot vārdu pavēlnieks, Čiko labprāt būtu pacēlis galvu, bet neuzdrošinājās, jo baidījās, ka svešie viņu pamanīs.

—  Lai viņš rūc, mans mīļais, neraizējieties! Es ticu, ka reiz viņam apniks un viņš vairs nedusmosies.

—   Pie velna! — otrs iesaucās. — Ja jūs gribat ar savu kundzi mīlināties, tad taču kāpiet karietē, kur jūs vismaz varēsit izvairīties no draudošajām briesmām, ka jūs pazīst, jo, uz ielas stāvot, viss ir iespējams.

—  Tev taisnība, Agrip, — iemīlējies gaskonietis atbildēja. — Jūs redzat, mana mīļā, ka viņš nemaz nav tik slikts padomnieks, kā liekas. Atbrīvojiet man vietu, sirsniņ, ja jūs tikai man atļaujat nosēsties jums blakus, jo pie jūsu kājām es gan nevarēšu gulēt.

—   Es to ne vien atļauju, sire, bet pēc tā ilgot ilgojos, — jaunā dāma atbildēja.

—  Sirel — nomurmināja Čiko, kas gribēja pacelt galvu un to sāpīgi atsita pret smilšakmens solu. — Sire? Ko viņa runā?

Laimīgais mīlētājs pa to laiku izmantoja dāmas labvēlību, un Čiko dzirdēja, kā zem jaunā svara noliecas karietes atsperes.

Atsperu čīkstoņai sekoja ilgs, maigs skūpsts.

—  Pie velna, — par kungu nosauktais turpināja, — šodien ir skaista diena! Mani labie parīzieši lād mani no visas sirds un izrēķinātos ar mani bez žēlastības, ja vien zinātu, kur mani atrast. Viņi strādā lieliski, lai sagatavotu ceļu uz troni, un es turu rokās mīlamu sievieti! Kur mēs atrodamies, d'Obiņjē? Kad es būšu karalis, es šai vietā likšu uzcelt pieminekli Bearnas ģēnijam.

—   Bearnas…

Čiko aprāvās; Viņš jau otrreiz ļoti sāpīgi apdauzīja pakausi.

—   Mēs atrodamies Feronerī ielā, sire, — d'Obiņjē atbildēja.

—  Man liekas, — turpināja Indriķis, jo tas tiešām bija Navarras karalis,— man liekas, ka es skaidri redzu visu savu dzīvi. Es redzu sevi kā karali, es atrodos tronī spēcīgs un varens, bet varbūt mazāk mīlēts nekā šajā mirklī, un mans skatiens trauc cauri nākotnei līdz manai nāves stundai. Ak, mana mīļā, atkārtojiet vēlreiz, ka jūs mani mīlat, jo, jūsu balsij atskanot, mana sirds izkūst saldākā laimē.

Taču d'Obiņjē arvien nemierīgāku brīdinājumu satraukts, Indriķis drīz vien pamodās no sapņainā reibuma un uzsauca savam pavadonim:

—   Aizver durvis, Bearnas lāci, un dari, ko gribi!

—   Pret vedēju pagriezies, viņš piebilda: — Vai tu zini — kurp?

Kariete sāka lēni kustēties. D'Obiņjē tai sekoja.

—   Tā, — noteica Čiko, rāpus izllzdams no savas neērtās paslēptuves, — vai par notikušo vajadzētu ziņot Valuā? Par ko viņam jāzina? — gaskonietis turpināja, pats ar sevi sarunādamies. — Divi viri, kas bēguļo, un viena sieviete mātes cerībās! Tiešām, tas būtu gļēvi. Nē, es neko neteikšu. Vai tad svarīgākais nav tas, ka es to zinu, jo es taču esmu Francijas pavadonis?

Šai mirklī garām pagāja bars piedzērušu līgas biedru, kas skaļā balsī kliedza:

—   Lai dzīvo mesa! Nāve bearnietim! Hugenotus uz sārta! Dedzināsim atkritējus!

Kariete pa to laiku ielas stūrī pagriezās un pazuda nakts tumsā.

—   O! — Čiko noteica. — Tas bija jauks vakars. Es redzēju karali, Gīzas kardinālu, Majēnas hercogu un Navarras karali. Es nesastapu tikai Anžū hercogu! Kas zina, varbūt es satikšu arī šo cienījamo un ievērojamo princi!

Čiko atkal pagriezās uz Sanžermenokseruā baznīcu, kas atradās viesnīcas «Skaistā zvaigzne» tuvumā.

Čiko nebija vienīgais, kas nebija redzējis Anžū hercogu. Arī Gīzi viņu meklēja visās ņialās. Mirkli Čiko likās, ka viņš hercogu ir atradis. Pie kādas vīnu tirgotavas durvīm bija sastājies liels pūlis, kurā Čiko ieraudzīja grāfu Monsoro un Indriķi Gīzu. Drīz vien Čiko pārliecinājās, ka maldījies un Anžū hercoga tur nav.

Grāfs Monsoro un Gīzas hercogs mudināja piedzērušos Gorenflo muldēt arvien trakākas un pārspīlētākas atkritēja runas, lai uzbudināto pūli vēl vairāk satrauktu.

Čiko dzirdēja, ka noreibušais Gorenflo sāka izpaust viņu kopējā ceļojuma noslēpumus. Nebija brīnums, ka Monsoro un Gīzs, kas klausījās ļoti uzmanīgi, varēja sākt kaut ko nojaust. Čiko nekavējās. Viņš atsēja zirgu, kas bija piesiets pie kādas tuvējās mājas, spēcīgi piespieda piešus un ieauļoja pūn, kas strauji atvirzījās sāņus. Sapulcējušies izklīda. Simtām balsu iekliedzās: «Uguns! Uguns!» Čiko iesprūda barā kā ķīlis, sasniedza Gorenflo, satvēra Parnuga pavadu un devās projām.

Tiklīdz viņi bija sasnieguši zināmu atstatumu no hercoga Gīza, Čiko ievilka nespēcīgo mūku kādā sānielā, atslēja viņu un Panurgu pret sienu, nežēlīgi, bet pelnīti, pārmācīja viņu par nepateicību, žūpošanu un neprātību un beidzot aizveda nabaga brāli uz maitre Bonhometa viesnīcu «Pilnības rags».

Čiko pavēlēja diviem kalpotājiem nocelt mūku no ēzeļa un ienest lasītājiem jau pazīstamajā kabinetā.

—   Padarīts, — atgriezies maitre Bonhomets ziņoja.

—   Vai viņš apgūlās?

—   Viņš jau krāc.

—  Lieliski! Tā kā viņš agri vai vēlu pamodīsies, tad atcerieties, ka Gorenflo nedrīkst zināt, kā viņš atkal atgriezies. Neviena vārda! Nebūtu par ļaunu, ja viņš noticētu, ka viņš viesnīcu nav atstājis kopš zināmās nakts, kad'tas savā klosteri sacēla briesmīgo traci, un ka viss, kas šajā laikā gadījies, ir bijis tikai sapnis.

—  Labi, monsieur Čiko, — atbildēja viesnīcnieks. — Bet kas gan nabaga mūkam noticis?

—   Liela nelaime. Liekas, ka Lionā viņš saķildojies ar Majēnas hercoga sūtni, kuru nogalinājis.

—   Mans Dievs! — saimnieks iesaucās. — Tad jau…

—   Šķiet, ka Majēnas hercogs zvērējis mūku dzīvu saraustīt gabalos, — Čiko atbildēja.

—  Nerūpējieties, — Bonhomets paskaidroja. — No šejienes viņš projām netiks.

—    Labi! Un tagad, — par Gorenflo nomierinājies, gaskonietis turpināja,— un tagad man jāsameklē Anžū hercogs.

Un viņš steidzīgi devās uz viņa majestātes Fransuā III pili.

## III Princis un draugs

Kā zināms, hercogs Gīzs bija uzaicinājis Anžū hercogu iziet. Aizdomīgo augstību šis uzaicinājums uztrauca. Viņš labprāt būtu palicis mājās, bet tā kā viņa paša labā nebija peļami, ka tas savām acīm redz, kas vakarā notiek, viņš nolēma iziet, bet vienīgi labā apsardzībā, ko viņš cerēja atrast pie Busī. Busī atklāti dusmojās par nekrietno vārda laušanu un bija ļoti satriekts par mīlas cerību iznīcināšanu. Viņš bija redzējis Diānu galmā kā grāfieni Monsoro, redzējis, ka to uzņem karalienes Luīzes galma dāmu vidū. Viņš bija redzējis tūkstošiem ziņkārīgu skatienu jūsmojam par viņas daiļumu. Visu vakaru viņš ar kvēlu skatienu bija vērojis jauno sievieti, kas neuzdrošinājās pacelt savas acis. Būdams netaisns, kā visi cilvēki, kas tiešām mīl, Busī nemaz nebija padomājis, cik daudz Diānai pašai vajadzēja ciest.

—  O! — viņš izdvesa, redzēdams, ka velti gaida viņas skatienu, — sievietes ir drošas un veiklas tikai tad, kad jāpieviļ aizgādnis, vīrs un māte. Kad tām jāizpērk vienkāršs pateicības parāds, tās ir pārāk gļēvas. Diāna varēja gluži atklāti pateikt: «Pateicos, monsieur Busī, pateicos par to, ko esat darījis manā labā, bet mīlēt es jūs nemīlu.» Nē! Viņa mani pamudina, viņa ļauj sevī iemīlēties, veltīgi iemīlēties. Bet viņa neko nav ieguvusi, jo es to vairs nemīlu, es to ienīstu.

Un ar dusmās pārsātinātu sirdi viņš atstāja karaļa istabas.

—  Es nu gan esmu muļķis, —viņš drīz vien atkal prātoja. — Kāpēc man vienas vienīgas dēļ, kas mani ienīst, jānicina simts citu, kas mani mīl! Bet kāpēc viņa mani ienīst, kāpēc viņa mani nicina?

Vai tur vainīgs garais spoks ar miroņbālo seju, kas neatkāpjas ne soli un nemitīgi ar saviem greizsirdīgajiem skatieniem viņu apsargā? Un es iedomājos, ka šo cilvēku, tiklīdz vēlēšos, ar savu zobenu stundas ceturksnī varēšu padarīt mēmu un saltu. Ja es iedomājos, ka šo balto, puķēm rotāto kleitu varu slacīt ar asinīm, ja es iedomājos, ka tad es, nekad nemīlētais, vismaz būšu bīstams un ienīsts!…

—   O, labāk jūsu naidu nekā jūsu vienaldzību! Bet tas būtu parasti un neķītri. To varētu izdarīt tikai Kvēls vai Možirons, ja vien viņi māk mīlēt.

Šo sāpīgo domu mocītam, viņam neizdevās līdzsvarot spēcīgo un citkārt drosmīgo dvēseli. Mīlas jūtas tiešām bija pārāk varenas, lai viņš ļautos vienaldzībai.

Satiekot Anžū hercogu, viņš novērsās, jo juta, ka nevarēs smaidīt un princi laipni sveicināt. Hercogs sauca viņu par savu draugu un tomēr tik nekrietni bija nodevis.

Iedams garām, princis minēja Busī vārdu, bet viņš neatskatījās. Busī atgriezās mājās, nolika zobenu uz galda, atjoza du/ici, novilka mēteli un atpogāja kamzoli, un apsēdās uz saliekamā krēsla, galvu atbalstīdams pret ģerboņa vairogu, kas veidoja atzveltni.

Redzēdami kungu domās nogrimušu, viņa ļaudis nodomāja, ka viņšvēlas atpūsties, un izgāja. Bet Busī negulēja, viņš sapņoja.

Tā viņš nosēdēja vairākas stundas, nemaz neievērodams, ka istabas otrā galā sēdēja kāds vīrs, kas viņu uzmanīgi vēroja, pats nemaz nepakustēdamies, ne vārda nebilzdams.

Beidzot pa Busī pleciem pārskrēja ledainas trīsas. Drīz vien grāfa zobi sāka klabēt, viņa rokas kļuva stīvas, smagā galva noslīdēja gar krēsla atzveltni un noliecās uz pleca.

Šai mirklī vīrs, kas viņu tik uzmanīgi bija vērojis, nopūzdamies piecēlās, tuvojās viņam un teica:

—  Monsieur grāf, jums ir drudzis.

Grāfs pacēla lēkmes karstumā sārti kvēlojošo seju un teica:

—   Ak, tu tas esi, Remī.

—   Jā, monsieur grāf, es jūs šeit gaidīju.

—   Kāpēc šeit?

—   Tur, kur jācieš sāpes, nekad nepaliek pārāk ilgi.

—   Pateicos, mans draugs, — sacīja Busī, satverdams jaunekļa roku.

Remī paklausīgo grāfu noguldīja gultā un palika pie viņa visu nākamo

dienu. Viņam bija jādziedina gan miesa, gan dvēsele. Vienai viņš izmantoja atsvaidzinošas zāles, otru mierināja ar maigiem vārdiem.

Bet nākamajā dienā, dienā, kad hercogs Gīzs ieradās Luvrā, Busī veltīgi meklēja savu dziedinātāju.

—   Viņš ir ļoti noguris, — Busī domāja. — Par to nav jābrīnās! Nabaga jauneklim vajag svaigu gaisu, sauli, pavasari. Bez tam viņu droši vien gaida Ģertrūde. Ģertrūde gan ir tikai kalpone, bet viņa mīl… Kalpone, kas mīl, ir vairāk vērta nekā karaliene, kas nemīl.

Diena pagāja, bet Remi neatgriezās. Tieši tāpēc, ka viņš bija projām, Busī pēc viņa ilgojās. Viņš par nabaga jaunekli briesmīgi uztraucās un čukstus atkārtoja:

—   O, es vēl ticēju pateicībai un draudzībai! Tagad es vairs nevienam neticēšu. Pievakarē, kad ielas sāka pildīties ar cilvēkiem un visdažādākajiem trokšņiem, kad dienas rietā istabā jau sabiezēja dziļa krēsla, Busī dzirdēja, ka priekšnamā skan daudz skaļu balsu.

Ieskrēja uztraukts kalps un ziņoja:

—  Monsieur, Anžū hercogs.

—  Ielaid,—atbildēja Busī, īgnumā pasmaidīdams par to, ka viņa valdnieks raizējas par viņu, valdnieks, ko viņš tā nicināja.

Hercogs ienāca. Busī istabā nedega neviena lampa. Slimās sirdis mīl tumsu, kas tās apņem ar sapņainiem rēgiem.

—   Pie tevis ir ļoti tumšs, Busī, — sacīja hercogs. — Tas tevi var visai nomākt.

Busī klusēja. īgnums stindzināja viņa lūpas.

—   Vai tu esi nopietni slims, ka nekā neatbildi, — hercogs turpināja.

—   Es tiešām esmu ļoti slims, monsieur, — Busī murmināja.

—   Tad tāpēc jau divas dienas es tevi neredzu manā pilī?

—  Jā, monsieur.

Dusmodamies par šīm īsajām atbildēm, princis sāka staigāt pa istabu, aplūkodams pie sienām pakārtās gleznas un aptaustīdams audumus. Tad viņš izraidīja ārā visus pavadoņus un sāka sarunāties ar Busī tā kā mīlētāja ar savu dievināmo. Un arī tagad Busī atbildes bija pārāk atturīgas.

—  Tu dusmojies uz mani, vai ne? — hercogs klusi jautāja.

—  Es dusmojos? Par ko? Uz prinčiem nedusmojas. Man nav arī iemesla.

Hercogs klusēja.

—   Runādams aplinkus, jūs velti kavējat laiku, — sacīja Busī. — Jums vajag mani, vai ne?

Hercogs nosarka, bet viņš atradās ēnā, tāpēc neviens to nepamanīja. Tad viņš teica:

—   Es neko no tevis negribu, Busī, un tu maldies domādams, ka manam apmeklējumam ir savtīgs nolūks. Šovakar ir skaists laiks, un visā Parīzē valda liela rosība, tāpēc es tikai vēlējos redzēt tevi manā sabiedrībā, lai mazliet paklaiņotu pa ielām.

Busī palūkojās uz hercogu un jautāja:

—   Vai jums nav Orilī?

—   Serenādu dziedātājs un nejēga!

Pirms Busī paguva atbildēt, pie gultas pienāca Remī. kas, hercoga noraidījumus neievērodams, bija ienācis istabā, un teica:

—  Jūs viņu nevarat pavadīt, monsieur.

—   Kāpēc? — iesaucās Fransuā.

—   Ārā ir ļoti auksts laiks, monsieur.

Kaut gan Busī jau gribēja paklausīt hercogam un piecelties, Remī savā ārsta noteiktībā nepiekāpās un ar noslēpumainu mājienu piespieda savu pavēlnieku palikt gultā.

Tiklīdz dusmīgais un piemānītais hercogs bija projām, Remī slimniekam uzsauca:

—    Augšā, monsieur, piecelties! Nekavējieties! Istabā ir ļoti karsts, jums jātiek svaigā gaisā.

—   Bet hercogam tu nupat teici, ka ārā ir ļoti auksts.

—   Kopš viņš aizgājis, temperatūra ir mainījusies. Es esmu pārliecināts, ka svaigs gaiss jums nāks tikai par labu.

—   Nesaprotu…

—    Pastaiga ar hercogu būtu bijusi bīstama, ar ārstu tā būs svētīga. Vai jūs man nemaz vairs neuzticaties? Tad jūs varat mani raidīt projām.

—  Tātad augšā, ja jau tu tā gribi.

—  Tā tam ir jābūt.

Bālais Busī drebēdams piecēlās no gultas.

—   Pievilcīgs bālums, skaists bālums, skaists slimnieks! — sauca Remī.

—   Kurp mēs iesim?

—   Kur gaiss tik labvēlīgs jūsu slimībai, monsieur.

Busī apģērbās.

—   Manu cepuri un zobenu.

Prasītos piederumus pasniedza.

Tad viņi abi aizgāja.

## IV Satikšanās mazajā dārzā

Remi paņēma savu slimnieku pie rokas un izveda viņu pa vairākām ielām pie kādas mazas baznīciņas, ko Busī nemaz nepazina. Oduī paskaidroja, ka tā esot Ēģiptes Marijas baznīca, un piebilda:

— Tā kā nu jūs zināt, kā viņu sauc, monsieur, un esat aplūkojuši arī tās ārpusi, iesim iekšā, un jūs redzēsit stikla vitrāžas, kas ir ievērības cienīgas.

Busī paskatījās uz ārstu un pamanīja viņa sejā tik maigu un daudznozīmīgu smaidu, ka viņš nojauta: jauneklim ir cits nolūks — nevis rādīt stikla vitrāžas, kuras tumsā nemaz nevarēja aplūkot.

Baznīcā, kas bija trūcīgi apgaismota, tobrīd noturēja vakara dievkalpojumu. Busī nesaskatīja neko tādu, kas apmierinātu viņa cerības, kas saistītu viņa ziņkāri. Tāpēc viņš gribēja atkal aiziet. Remī aizturēja Busī.

—    Pacieiieties! Dievkalpojums drīz beigsies. Tagad aiziedami, mēs traucēsim ticīgos. Lūk, nu jau visi dodas ārā, — viņš pēc brīža piebilda. — Sekosim citiem, ja jums tīk.

Busī vienaldzīgs devās uz durvīm.

—   Kā? — iesaucās ārsts. — Jūs gribat aiziet, nepaņēmis svētīto ūdeni. Kāda velna pēc jums ir galva uz pleciem?

Busī paklausīja kā bērns un devās pie spraišļa, pie kura bija piestiprināts svētītā ūdens trauks. Tūlīt arī Remī deva zīmi kādai sievietei nišā. Viņa tāpat piegāja pie spraišļa, un, kad grāfs izstiepa roku pret svētīto trauku, arī viņa pastiepa mazliet neveiklo rociņu un iemērca pirkstus tīrajā ūdenī. Busī skatiens no rokas pievērsās sievietes sejai, bet tai pašā mirklī viņš nobālēja un atrāvās atpakaļ, jo bija pazinis Ģertrūdi.

Busī palika stāvam ar izplestām rokām, krusta zīmi nepārmetis, kamēr Ģertrūde, viņu sveicinādama, pagāja garām, zem mazās baznīcas spraišļiem no sāniem parādīdama savu slaido augumu. Divus soļus aiz viņas sekoja kāda zīda mētelī rūpīgi ietinusies dāma, dāma, kuras gleznais, jaunavīgais stāvs, burvīgā gaita, maigās auguma līnijas satrauca Busī sirdi. Tagad viņš saprata, kāpēc Remī bija viņu atvedis uz šo baznīcu, un kā nemaņā sekoja šai sievietei, kas gāja aiz Ģertrūdes. Remī palika pēdējais.

Ģertrūde neturpināja vis iesākto ceļu, bet gan iegriezās Monmartras ielā, pagāja dažus soļus un pēkšņi steidzīgi pazuda šķērsielā bez izejas. Atvērās kādas durvis.

Busī vilcinājās un devās tālāk tikai tad, kad Remī teica:

—  Monsieur grāf, vai jūs gribat, lai es jums nominu papēžus?

Ģertrūde izvilka no kabatas atslēgu un ļāva savai kundzei ieiet iekšā.

Neatskatījusies dāma pagāja garām kalponei.

Ārsts pateica meičai dažus vārdus, atkāpās sāņus un palaida Busī pirmo. Tad viņš kopā ar Ģertrūdi iegāja namā. Kalpone aizslēdza durvis, un ieliņa bija atkal tikpat tukša kā iepriekš.

Pulkstenis varēja būt pusastoņi vakarā. Bija maija pirmās dienas. Vēsajā gaisā, kur smaržoja pavasara pirmā elpa, ciešo pumpuru klēpjos sāka attīstīties jaunās lapas.

Busī paskatījās apkārt un ieraudzīja, ka atrodas nelielā dārzā. Dārzu apņēma ļoti augsta mūra sēta. Virs tās vīnkoki un efejas stiepa savas svaigās stīgas, kuru spēcīgo, kodīgo smaržu vējš izplatīja visā apkārtnē.

Veco baznīcas mūru spraugās spraucās garas neļķes un lepojās ar saviem varasarkanajiem pumpuriem. Pirmo ceriņu saldā smarža skāra jaunekļa pieri, kurš sev jautāja, vai tik daudz smaržu, siltuma un dzīvības prieka viņš ieguva vienīgi maigas, mīļotas sievietes klātbūtnē.

Diāna apsēdās jasmīnu un meža vīnstīgu lapenē uz mūrim pieslieta koka sola. Noliektu galvu, gurdām rokām viņa pirkstos plucināja norautu neļķi, kuras ziedlapiņas kaisīja smiltīs, pati nezinādama, ko īsti dara.

Šai mirklī tuvējā kastaņā lakstīgala iesāka savu stiepto, grūtsirdīgo dziesmu, ko reižu reizēm pārtrauca dzirkstošas skaņas, kas zilajā naktī līksmi ievijās kā gaišas uguns svītras.

Busī un grāfiene Monsoro dārzā bija vieni, jo Remī un Ģertrūde bija aizgājuši. Jauneklis tuvojās grāfienei. Diāna pacēla galvu.

—  Monsieur grāf, — viņa drebošā balsī teica, — izlikšanās un liekuļošana nebūtu cienīga. Ja jūs mani nupat satikāt baznīcā, tad tā nebija nejaušība, kas jūs turp aizveda.

—    Nē, madame, Remī ieteica man aiziet nepaskaidrodams — kāpēc. Zvēru, ka es neko nezināju…

—  Jūs nesaprotat manus vārdus, monsieur, — Diāna skumji teica. — Jā, es ļoti labi zinu, ka Remī jūs atveda uz baznīcu, un gandrīz vai ar varu.

—  Madame, tā nebija varas pielietošana. Es nezināju, ko tur ieraudzīšu.

—  Tie ir cietsirdīgi vārdi, monsieur grāf, — sacīja Diāna, galvu purinādama un ar maigu skatu vērdamās Busī. — Vai jūs gribat teikt: ja Remī noslēpums jums būtu bijis zināms, jūs nebūtu viņam sekojis!..

—   O, madamel..

—   Tas ir dabīgi un taisnīgi, monsieur. Jūs man esat izdarījis vislielāko pakalpojumu, par ko es vēl neesmu pateikusies. Piedodiet un pieņemiet manu dziļāko atzinību.

—  Madame…

Busī apklusa. Viņš bija tā samulsis, ka nevarēja ne runāt, ne domāt.

—   Bet es gribu jums pierādīt, — Diāna turpināja saņēmusies, — ka es neesmu ne nepateicīga, ne aizmāršīga. Es lūdzu Remī parūpēties, lai es varētu ar jums runāt. Es izdomāju šo tikšanos. Piedodiet, ja jums tā nav patīkama.

Busī uzlika roku uz sirds un atbildēja:

—  Ak, madame! Jūs taču tam neticat.

Nabaga satriektajā jauneklī pamazām atgriezās spēja domāt, un viņam likās, ka maigais vakarvējš, kas viņam atnesa tik saldu smaržu un jūsmīgus vārdus, viņa acīm noņem miglas autu.

—   Es zinu, — turpināja Diāna, kas bija spēcīgāka, jo jau ilgi bija šim mirklim gatavojusies, — es zinu, ka, manu uzdevumu izpildīdams, jūs esat piedzīvojis daudz ļauna. Es pazīstu jūsu smalkjūtību. Ticiet, es jūs pazīstu un cienu. Iedomājieties, kā man bija jācieš, zinot, ka jūs manas jūtas varētu pārprast.

—  Madame, — sacīja Busī, — trīs dienas es biju slims.

—   Zinu, — Diāna atbildēja un nosarka, tā nododama, cik ļoti viņa par šo slimību ir interesējusies, — zinu un cietu vēl vairāk par jums, jo monsieur Remī, kas mani droši vien krāpa, lika cerēt.

—  Jūsu aizmāršība manas sāpes pavairoja.

—  "Man jādara, kas darāms, grāf, — grāfiene Monsoro sacīja. — Es jūs redzu, es jums pateicos par jūsu rūpēm un zvēru mūžīgu pateicību… Ticiet, ka es runāju no visas sirds!

Busī skumji purināja galvu un klusēja.

—  Vai jūs manus vārdus apšaubāt? — Diāna jautāja.

—  Kundze, cilvēki, kas pret kādu jūt draudzību, šo draudzību pierāda, ja tas vien ir iespējams. Jūs zināt, ka vakar es biju karaļa pilī audiencē, jūs zināt, ka es stāvēju jūsu priekšā. Jums vajadzēja sajust manu kvēlo skatienu un kaut vienu vienīgu reizi pacelt acis. Jūs ne ar vienu vārdu, ne vaibstu, ne mazāko zīmi nenorādījāt, ka esat mani ieraudzījusi. Varbūt, ka es esmu netaisns, madame. Varbūt, ka jūs mani nepazināt, jo mēs taču esam redzējušies tikai divas reizes.

Diāna atbildēja ar tādu skumju pārmetumu pilnu skatienu, ka Busī sirdi sažņaudza skaudras sāpes.

—  Piedodiet, kundze, piedodiet,—viņš lūdzās. — Jūs nelīdzināties citām sievietēm un tomēr darāt to pašu, ko visas ikdienišķas sievietes. Šīs laulības?!

—   Vai jūs nezināt, kam tās bija vajadzīgas?

—   Jā, bet no šīs nepieciešamības viegli varēja izvairīties.

—   Gluži otrādi — tas nebija iespējams.

—   Vai jums neteica, ka jūs sargā kāds padevīgs vīrietis?

Diāna nodūra acis un atbildēja:

—  Tieši tas mani uztrauca.

—    Redzat nu, kādai saudzībai un uzmanībai jūs mani upurējat. Ak, iedomājieties, kas ir mana dzīve, kopš jūs piederat citam!

—  Monsieur, — grāfiene cienīgi atbildēja, — sieviete nemaina vārdu, ja tas viņas godu tikai aptraipa. Kamēr dzīvo divi vīri, no kuriem viens saucas tai vārdā, ko viņa zaudējusi, bet otrs tai vārdā, ko viņa pieņēmusi.

—  Tāpēc jums grāfa de Monsoro vārds jo sevišķi jāciena.

—  Jūs tā domājat? — Diāna stomījās. — Jo labāk.

Viņas acis pieplūda ar asarām.

Busī redzēja, ka viņas galva noslīgst uz krūtīm, piegāja tuvāk un teica:

—  Tātad es atkal būšu tas pats, kas biju — svešinieks.

—   Ak! — Diāna nopūtās.

—   Jūsu klusēšana to apliecina.

—   Es varu runāt, tikai klusēdama.

—  Jūsu klusēšana, madame, ir turpinājums tam, kā jūs izturējāties Luvrā. Luvrā jūs mani neuzlūkojāt, šeit jūs ar mani nerunājat.

—   Luvrā pie manis bija grāfs Monsoro. Grāfs Monsoro mani novēroja, un viņš ir greizsirdīgs.

—    Greizsirdīgs! Mans Dievs, ko viņam vēl vajag! Kā laimi viņam jāapskauž, ja visa pasaule apskauž viņa laimi?

—  Es jums teicu, ka viņš ir greizsirdīgs, monsieur, jo kopš dažām dienām mūsu jaunā nama tuvumā viņš redzējis klejojam kādu vīrieti.

—  Tātad jūs vairs nedzīvojat mazajā namiņā Svētā Antonija ielā?

—  Kā! — Diāna samulsusi iesaucās. — Šis vīrietis… Tātad jūs tas nebijāt?

—  Madame, kopš jūsu laulības atklāti izsludinātas, kopš jūs esat ievesta galmā, kopš tā vakara Luvrā, kad jūs man nedāvājāt nevienu skatienu, es guļu gultā, mani moka drudzis, es mirstu. Jūs redzat, ka uz mani jūsu laulātam draugam nav jābūt greizsirdīgam, jo mani viņš savas mājas tuvumā nav redzējis.

—   Labi, grāf, ja tā ir taisnība, ka jūs ilgojaties mani atkal redzēt, tad pateicieties tam svešajam vīrietim. Es pazīstu grāfu Monsoro, šis vīrs liek baiļoties jūsu dēļ, un es gribēju jūs redzēt, lai pateiktu: nedodieties briesmās, monsieur grāf, nedariet mani vēl nelaimīgāku, kā es jau esmu.

—  Nomierinieties, kundze! Atkārtoju, ka es tas nebiju.

—  Ļaujiet man pabeigt! Baidīdamies no šā vīra, kuru jūs nepazīstat, bet ko grāfs de Monsoro varbūt pazīst, baidīdamies no šā vīra, viņš prasa, lai es atstāju Parīzi. Tāpēc, — Busī roku sniegdama, Diāna turpināja, — tāpēc šī ir mūsu pēdējā saruna… Rīt es aizceļoju uz Meridoru.

—  Jūs aizceļojat, madame? — Busī iesaucās.

—   Grāfu de Monsoro citādi nomierināt nav iespējams. Tas ir vienīgais līdzeklis, lai es atgūtu mieru. Es ienīstu Parīzi, ienīstu pasauli, galmu, Luvru. Esmu laimīga kopā ar savām meitenes gadu atmiņām atkal atgriezties vientulībā. Man liekas, ka, atgriežoties jaunības gadu tekās, manu dvēseli atkal skars pagājusi laime, kā spirdzinoša rasa pieskarsies ādai. Tur es atradīšu Sentlukāsu, kas žēlojas par manu prombūtni. Dzīvojiet sveiki, grāf Busī!

Busī paslēpa seju rokās.

—   Uz priekšu! — viņš murmināja. — Viss man ir zudis.

—   Ko jūs sakāt?

—  Es saku, madame, ka šis virs, kurš jūs izraida un kurš man laupa vienīgo cerību, kas vēl palika, cerību, ka varēšu elpot to pašu gaisu, ko jūs, ieraudzīt jūs aiz loga aizkara, garāmejot pieskarties jūsu kleitai, pielūgt dzīvu būtni, nevis ēnu, es saku, ka šis vīrs ir mans nāvīgākais ienaidnieks un ka es viņu savām rokām iznīcināšu, kaut man arī būs jāmirst.

—  Ak, monsieur grāf!

—   Nelaimīgais! Vai viņam vēl nepietiek, ka ieguva jūs par sievu, jūs — skaistāko, nevainīgāko radījumu, viņš ir arī greizsirdīgs! Greizsirdīgs, smieklīgs, rijīgs nezvērs, kas grib aprīt visu pasauli.

—Ak, nomierinieties, grāf, nomierinieties, mans Dievs! Varbūt, ka viņam var piedot.

—   Viņam var piedot? Un jūs viņu aizstāvat, madame?

—    O, kaut jūs zinātu! — sacīja Diāna, seju rokās paslēpdama, it kā baidīdamās, ka Busī arī tumsā nepamana viņas kvēlo sārtumu.

—  Kaut es zinātu? — Busī atkārtoja. — Ak, kundze, es zinu tikai vienu — kā netaisni domāt par pārējo pasauli, ja jums ir laulāts draugs.

—   Bet… — Diāna ierunājās dobjā, drebošā balsī, — bet ja jūs maldītos, grāf, ja viņš tas nebūtu!

Un viņas vēsie pirksti noglāstīja Busī karstās iokas. Tad jaunā sieviete piecēlās un kā viegla ēna aizlidoja mazā dārziņa krūmājos, satvēra Ģertrūdes roku un pazuda, pirms noreibušais, dedzīgais Busī paguva izstiept rokas un viņu aizturēt.

Viņš iekliedzās un grīļodamies piecēlās.

Remī ieradās īstā laikā, lai viņu satvertu un nosēdinātu uz sola, ko Diāna bija tikko atstājusi.

## V. Kāpēc Epernonam uzbruka, bet Šombergu nokrāsoja zilu

Kamēr maitre la Hurjērs vāca parakstu kaudzes, kamēr Čiko viesnīcā «Pilnības rags» noguldīja brāli Gorenflo, kamēr Busī smaržu, dziesmu un mīlas piesātinātajā dārziņā atguva samaņu, saīgušais un redzēto ainu dēļ satrauktais Indriķis kopā ar Možironu un Kvēlu bija atgriezies Luvrā.

Karalis no pils bija izgājis četru draugu pavadībā. Garlaikodamies par Indriķa rūpju pilno nopietnību, Šombergs un Epernons bija izmantojuši pirmo burzmu un pazuduši. Pēc pirmajiem simts soļiem viņi jau bija atraduši nodarbošanos. Epernons iebāza savu skaļruni kādam skrējējam starp kājām. Tas aizripoja pa ielu soļus desmit. Šombergs noņēma kādai dāmai galvassegu. Viņš bija cerējis ieraudzīt vecu un pretīgu radījumu, bet viņam par prieku priekšā stāvēja jauna un skaista meiča.

Bet abi bija izvēlējušies neizdevīgu dienu, lai izjokotu parasti tik pacietīgos parīziešus. Apgāztais pilsonis piecēlās un kliedza:

—   Nost atkritēju!

Tas bija viens no dedzīgākajiem, viņam noticēja un pūlis metās virsū Epernonam. Sieviete, kam bija nolaupīta galvas rota, sauca:

—   Virsū minjonietim!

Un viņas laulātais draugs, krāsotavas īpašnieks, ar saviem puišiem uzbruka Šombergam.

Šombergs bija drošsirdīgs. Viņš palika stāvot, gribēja skaļi runāt un uzlika roku uz zobena. Epernons bija gudrāks — viņš aizbēga.

Pa to laiku Indriķis ar pārējiem minjoniešiem bija atgriezies Luvrā un pār tiem izgāza savu nelabo omu. Bet Možirons un Kvēls nepalika parādā. Kad Indriķis beidzot pasauca Čiko, savu vienīgo draugu, un Možirons caur zobiem norūca: «Nudien, saki, ar ko tu saejies, un es pateikšu, kas tu esi!», tad Indriķa pierē parādījās grumbas. Viņa lielajās, melnajās acīs iedzirkstījās briesmīgu dusmu zibeņi, un Šoreiz tas bija īsts karaļa skatiens, ko viņš uzmeta saviem nešķiramajiem draugiem.

Dusmu lēkmē noguris, Indriķis noslīga krēslā un sāka burzīt kāda maza kucēna ausi, kurš atradās grozā viņam blakus.

Šai acumirkli priekštelpā atskanēja steidzīgi soļi, un pie karaļa ienāca Epernons. Viņš bija bez cepures, bez mēteļa un saplēstā kamzoli.

Kvēls un Možirons novērsās, un karaļa mīļākais suns Narciss riedams metās uz atnācēju, it kā viņš karaļa galminiekus pazītu vienīgi pēc apģērba.

—   Žēlīgais Jēzu! — iesaucās Indriķis. — Kas tad tev noticis?

—   Sire, — atbildēja Epernons, — palūkojieties uz mani! Tā klājas jūsu majestātes draugiem.

—   Kas ar tevi tā apgājās? — karalis jautāja.

—   Velns un elle! Jūsu tauta vai, pareizāk sakot, Anžū hercoga tauta.

—   Un ko tu šai tautai nodarīji, ka viņa pret tevi tā izturējās?

—   Es? Neko! Ko viens cilvēks var nodarīt ļaužu pūlim? Mani sazīmēja kā jūsu majestātes draugu, un ar to pietika.

—    Bet Šombergs? Vai viņš nesteidzās palīgā, vai Šombergs tevi neaizstāvēja?

—   Pie velna! Labi, ka Šombergs nokārtoja pats savus rēķinus.

—   Kātā?

—  Es viņu pametu kāda krāsotāja rokās, kura sievai viņš norāva galvassegu un kurš ar saviem pieciem vai sešiem puišiem būs parūpējies par krietnu pārmācību.

—   Deviņas raganas! Kur tu pameti manu nabaga Šombergu? — Indriķis jautāja pieceldamies. — Es steigšos viņam palīgā. Varbūt var teikt, ka mani draugi mani pametuši, — Možironu un Kvēlu uzlūkodams, Indriķis piebilda, — bet neviens nevarēs teikt, ka es esmu pametis savus draugus.

—  Pateicos, sire, — aiz Indriķa muguras atskanēja kāda balss. — Pateicos, šeit es esmu. Pie velna! Es pats tiku vaļā, bet viegli gan nebija.

—  Ak, Šombergs! Tā ir Somberga balss, — visi trīs minjonieši iesaucās.— Pie velna, bet kur tu esi?

—   Kur es esmu? Vai tad jūs mani neredzat? — balss jautāja.

Istabā ienāca dīvaina parādība.

—   Šombergs! — iesaucās karalis. — No kurienes tu nāc un kāpēc tu parādies šādā krāsā?

No galvas līdz papēžiem Šombergs spīdēja skaistā zilumā.

—  Velns! — viņš sauca. — Nelaimīgie! Es nebrīnos, ka visa tauta dzinās man pakaļ.

—   Bet kas ar tevi ir noticis? — jautāja Indriķis.

—  Ja tu būtu dzeltens, tad to varētu izskaidrot ar bēgšanu. Bet zils?

—   Nelieši mani droši vien iemērkuši indigo šķidrumā.

—   Slepkava un nāve! — sauca Kvēls, sākdams skaļi smieties. — Viņi ir sodījuši ar to, ar ko viņi noziegušies. Indigo ir ļoti dārga krāsa, un tu to būsi paņēmis līdzi vismaz par divdesmit ekijiem.

—  Tev labi jokot… Es vēlētos redzēt tevi manā vietā.

—     Un tu nevienam neuzšķērdi vēderu? — vaicāja Možirons.

—   Es savu dunci pametu kaut kur visai taukā gaļā. Bet vienā sekundē viss bija darīts, mani sasēja, pacēla, aizvilka projām, iebāza kublā un tik tikko nenoslīcināja, un man liekas, ka tā būtu bijusi mana pēdējā stundiņa, ja es nebūtu kliedzis: «Lai dzīvo līga!»

— Tieši tāpat kā es, — teica Epernons. — Man tik vēl vajadzēja iebļauties: «Lai dzīvo Anžū hercogs!»

—   Arī es, — turpināja Šombergs, dusmās rokas kasīdams, — arī es tā iekliedzos. Bet tas vēl nav viss. Tai mirklī, kad es kliedzu «Lai dzīvo Anžū hercogs!», nāca Busī, viņa nolādētais Busī, un dzirdēja, ka es slavēju viņa kungu!

—   Kā? — jautāja Možirons. — Vai viņš nesteidzās palīgā, kas tādos apstākļos ir jādara katram muižniekam?

—   Viņš? Likās, ka viņu nodarbina pavisam kaut kas cits. Viņam tik vēl trūka spārnu, lai lidotu pa gaisu, jo viņš tik tikko pieskārās zemei.

—  Varbūt, ka viņš tevi nepazina? — sacīja Možirons. — Vai tu jau nebiji zils?

—   Pareizi! Vienalga, mēs satiksimies citā reizē, un tad es gan nelīdīšu kublā.

—  Ak, es nedusmojos par kalpu, bet gan par kungu, — sacīja Epernons.— Es neizrēķinātos ar Busī, bet gan ar Anžū hercogu.

—  Jā, jā, — sauca Šombergs, — ar Anžū hercogu, kas mūs grib iznīcināt ar smieklīgumu, līdz beidzot iznīcinās ar dunci.

—  Anžū hercogs, ko slavināja visās Parīzes ielās. Es to dzirdēju, sire, — Kvēls un Možirons reizē paskaidroja.

—   Patlaban nevis karalis, bet gan viņš ir Parīzes kungs un pavēlnieks. Pamēģiniet tagad iziet ārā, — Epernons sacīja karalim, — un jūs redzēsit, kas notiks.

—   Ak, mans brāli, mans brāli! — Indriķis draudīgi nomurmināja.

—  Jā, sire, jūs vēl bieži atkārtosit: «Ak, mans brāli, mans brāli!», nemaz nemēģinādams apņemties pret viņu veikt kaut ko noteiktu, — teica Šombergs. — Bet es tomēr saku, ka šis brālis sarīkojis īstu kņadu.

—   Un noteiktas apņemšanās gadījumā jūs mani atbalstīsit? — Indriķis sauca.

—  Jā, sire, — četri jaunekļi vienbalsīgi atbildēja.

—  Sire, — Šombergs piebilda, — vai mēs drīkstam cerēt, ka apvainojums nepaliks neatriebts?

Indriķis pamāja, likdams klusēt, nolieca galvu uz krūtīm un, šķiet, iegrima dziļās pārdomās. Pēc brīža viņš sacīja:

—   Kvēl, apvaicājies, vai Anžū hercogs ir atgriezies Luvrā.

Kvēls drīz vien atgriezās un ziņoja:

—   Anžū hercogs Luvrā vēl nav redzēts.

—  Labi, — sacīja karalis. — Epernon, ej pie manas ģērbtuves pārziņa un samaini apģērbu, Somberg, ej pie mana mazgātāja un pārmaini krāsu, un jūs, Kvēl un Možiron, ejiet lejā pagalmā un vērīgi uzmaniet, kad atgriežas mans brālis.

—  Un kad viņš būs atgriezies?

—   Un kad viņš būs atgriezies, lieciet aizslēgt visus vārtus! Ejiet!

—  Bravo, sirel — sauca Kvēls.

Karalis pamāja. Visi četri minjoniēši aizgāja.

Divi, kam bija jāstāv sardzē, izgāja pa vienām durvīm, divi, kam bija jāapmaina apģērbi, izgāja pa otrajām.

Tiklīdz karalis bija palicis viens, viņš nometās ceļos pie lūgšanu galdiņa.

## VI. Anžū hercogu iesloga Luvrā

Pulkstenis nosita pusnakts stundu. Luvras vārtus parasti aizslēdza pusnakti, bet Indriķis bija pavēlējis tos turēt vaļā līdz pulksten vieniem naktī.

Ceturksni pēc divpadsmitiem ienāca Kvēls un ziņoja:

—  Sire, hercogs ir atgriezies.

—   Ko dara Možirons?

—  Viņš palika lejā par sargu, lai novērotu, vai hercogs neaiziet.

—  Nav jābaidās.

—   Tātad… ļausim viņam mierīgi apgulties, — noteica Indriķis. — Kas atrodas pie viņa?

—  Grāfs Monsoro un viņa parastie galminieki. Ko jūsu majestāte pavēl?

—    Epernons un Šombergs lai pasteidzas. Es vēlos runāt ar grāfu Monsoro.

Kvēls palocījās un dedzīgi steidzās izpildīt savu pienākumu. Viņu vadīja naida un atriebības alkas.

Piecas minūtes vēlāk jaunā apģērbā ieradās Epernons un Šombergs, kura seja vēl bija mazliet zila. Aiz viņas sekoja grāfs de Monsoro.

—  Jūsu majestātes gvardes kapteinis man ziņoja, ka jūs mani pagodinot, aicinādams pie sevis, — sacīja galma medību pārzinis un palocījās.

—Jā, monsieur. Izejot šovakar pastaigāties, zvaigznes man likās tik spožas un mēness tik skaists, ka es nodomāju, ka rīt varētu sarīkot lieliskas medības. Tagad ir tikai pusnakts, grāf. Dodieties uz Vensēnu, uzmeklējiet kādu briedi, un rītu mēs viņu medīsim.

—  Sire, — atbildēja Monsoro, — man liekas, ka jūsu majestāte rīt gribēja pieņemt monsinjoru Fransuā un Gīzas hercogu, lai ieceltu līgas vadoni.

—   Nu un tad, monsieur? — karalis lepni jautāja. Šim diženumam bija grūti atbildēt.

—  Un, sire, un — tad nebūtu laika.

—  Kas māk laiku izmantot, tam arvien tas pietiks, medību pārziņa kungs. Ejiet un izpildiet savu pienākumu! Kvēl un Šomberg, manā vārdā lieciet grāfam Monsoro atvērt Luvras vārtus un, kad viņš būs projām, pavēliet tos atkal aizslēgt.

Galma medību pārzinis aizgāja ļoti pārsteigts. Viņš labprāt būtu brīdinājis Anžū hercogu, bet minjoniēši neatkāpās ne soli> kamēr viņš nebija atstājis Luvru.

Kad viņi atkal atgriezās pie karaļa, tas teica:

—  Klusējiet un ejiet!

—  Kurp mēs iesim? — jautāja Epernons.

—  Kas nāks līdzi, tas redzēs.

—  Uz priekšu! —jaunekļi vienbalsīgi attrauca.

Minjoniēši apjoza zobenus, aizpogāja mēteļus un sekoja karalim, kas viņus veda uz hercoga guļamistabu.

Eju sargāja kāds kalps. Bet pirms viņš paguva apgriezties, lai brīdinātu savu kungu, Indriķis satvēra viņa roku un pavēlēja klusēt, un piegrūda viņu saviem pavadoņiem, kas sargu iebīdīja kādā kabinetā un ieslēdza.

Karalis pats pagrieza durvju rokturi.

Hercogs tikko bija iegājis gultā. Viņu šūpoja godkārības sapņi, jo vēl nekad viņa ilgajās viltību un ķildu dēkās cerības nemirdzēja tik vilinoši spožas.

Uz galda gulēja vēstule, ko grāfs Monsoro bija nodevis hercoga Gīza uzdevumā, kas viņam piekodināja otrā dienā noteikti ierasties audiencē pie karaļa.

Hercoga izbrīna bija pārāk liela, kad tas ieraudzīja atveramies slepenās ejas durvis, bet viņa bailes sasniedza augstāko pakāpi, ieraugot, ka nācējs ir karalis.

Indriķis deva zīmi saviem pavadoņiem palikt uz vietas, bet pats nopietnu seju, ne vārda neteikdams, devās pie gultas.

—  Sire, — hercogs stomījās, — gods, ko jūsu majestāte man parāda, ir gluži necerēts…

—  Tā ka jūs sabijāties, vai ne? — jautāja majestāte. — Es saprotu. Nē, guļiet vien, mans brāli, neceļieties.

—  Bet, sire, atļaujiet… — iebilda hercogs, trīsēdams un nupat lasīto vēstuli pie sevis vilkdams.

—   Šis mīļais Fransuā ir ļoti apdomīgs, — karalis zobgalīgi smējās, kad princis mēģināja vēstuli noslēpt.

—   Vai majestāte grib runāt ar mani divatā? — jautāja hercogs, velti pūlēdamies savaldīties.

—   Kas man jums sakāms, monsieur, — karalis skarbi atbildēja, — to es labāk pateikšu liecinieku klātbūtnē. Mani kungi, — viņš turpināja, pagriezdamies pret durvīm, — klausieties vien, karalis jums atļauj.

Hercogs pacēla galvu. Viņa acīs kvēloja naids, viņa skatiens bija indīgs, tas atgādināja čūsku. Viņš teica:

—  Sire, pirms manas kārtas vīru grib apvainot, jums vajadzētu man liegt Luvras viesmīlību. Manā pilī vismaz būtu tiesības jums atbildēt.

—   Jūs aizmirstat, — Indriķis zobojās, — jūs aizmirstat, — lai jūs būtu kur būdams, jūs arvien esat mans apakšnieks. Nevilcināsimies, monsieur! Atdodiet to papīru!

—  Sire, padomājiet!

—  Ko?

—  Ka jūs prasāt to, ko prasīt pienāktos nevis godīgam muižniekam, bet gan policistam.

Karalis nobālēja un uzkliedza:

—  Vēstuli, monsieur!

—  Tā ir kādas dāmas vēstule, sire, padomājiet!

Hercogs izlēca no gultas, vēstuli rokās vīstīdams, acīmredzot gribēdams aizsniegt kamīnu, lai bīstamo papīru iesvietu ugunī.

—  Un tā jūs izturaties pret brāli! — viņš sauca.

Indriķis nojauta viņa nodomu un nostājās pret kamīnu.

—  Nevis pret savu brāli, — karalis atbildēja, — bet pret Anžū hercogu, kas visu vakaru aiz hercoga Gīza skraidīja pa Parīzes ielām! Pret savu brāli, kas mēģina noslēpt līdzvainīgā vēstuli!

—  Šoreiz jūsu policija ieguvusi apšaubāmas ziņas, — hercogs vairījās.

—  Es uz zīmoga redzēju Lotringas trīs melnos strazdus, kas grib saplosīt Francijas lilijas. Atdodiet, velns un elle, atdodiet, vai arī…

Indriķis paspēra dažus soļus tuvāk hercogam un uzlika roku uz tā pleca. Tikko Fransuā juta pieskārāmies karalisko roku un redzēja Četru minjoniešu skaudros skatienus un pusizvilktos zobenus, viņš metās pie gultas, nokrita ceļos un sāka kliegt:

—  Šurp! Palīgā! Palīgā! Mans brālis grib mani nogalināt!

Šie vārdi tūlīt izgaisināja karaļa dusmas.

—  Nē, — viņš teica, — jūs maldāties, brāli, karalis nevēl jums ļaunu. Jūs cīnījāties un atzīstaties, ka esat uzvarēts. Jūs zināt, ka karalis ir kungs un pavēlnieks, un, ja jūs to vēl nezinājāt, tad tagad zināt. Nečukstiet to klusu, bet atbildiet skaļā balsī!

—  Atzīstu! — hercogs iesaucās.

—  Ļoti labi. Tātad šo vēstuli… kuru karalis pavēl atdot.

Hercogs ļāva papīram nokrist uz grīdas. Karalis to pacēla, nelasītu salocīja un iebāza kabatā.

—   Vai tas ir viss? — šķielēdams vaicāja hercogs .

—  Nē, — Indriķis atbildēja. — Par Šo sacelšanos jums būs jāpaliek istabā, līdz manas aizdomas būs noskaidrotas.

—  Bet savus draugus es taču drīkstēšu redzēt? Grāfu Monsoro, Ribeirāku, Atrāžu un Busī.

—  Par Busī stāsta nepatīkamas lietas.

—   Vai viņš kritis jūsu majestātes nežēlastībā?

Karalis pastāstīja hercogam, ka Busī savu acu priekšā ļāvis nekrietni aizskart Šombergu, nemēģinādams to aizstāvēt.

—   To es nesaprotu, — sacīja pārsteigtais hercogs. — Vakarā es Busī apmeklēju. Viņš gulēja gultā un teica, ka esot slims.

—  Vienalga, — atbildēja karalis. — Monsieur Busī un arī pārējie saņems pelnīto sodu, tiklīdz apstākļi būs noskaidroti.

Hercogs nojauta, ka, novēršot karaļa dusmas uz Busī, viņš pats varētu izkļūt sveikā.

—   Jā, ja monsieur Busī tiešām to darījis, — viņš sacīja, — ja viņš mani par slimību maldinājis un viens izgājis uz ielas, tad viņam, bez šaubām, ir bijis kāds nodoms, ko viņš, zinādams manu padevību jūsu majestātei, nebūs gribējis izpaust.

—  Jūs dzirdat, kungi, ko mans brālis apgalvo, — aizrādīja karalis. — Viņš apgalvo, ka nav monsieur Busī pilnvarojis.

—  Jo labāk, — iebilda Šombergs. — Tādā gadījumā jūsu majestāte varbūt atļaus īstenot mūsu nodomu.

—   Labi, labi! Gan jau redzēsim, — atbildēja Indriķis. — Mani kungi, jums būs gods šonakt apsargāt manu brāli, pret kuru izturieties saudzīgi, kā to pelnījis karaliskā nama princis!

—   Sire, — iesaucās hercogs, kas ar visiem spēkiem gribēja satikties ar hercogu Gīzu un pazina sava brāļa nenoteiktību, — ļaujiet vismaz man palikt pie jūsu majestātes, tur ir mana vieta. Tur es jutīšos tikpat drošā gūstā un būšu rūpīgāk apsargāts. Sire, pagodiniet mani un atļaujiet palikt pie jūsu majestātes.

Karalis jau gribēja piekrist, kad viņa uzmanība pievērsās Čiko, kas parādījās durvju spraugā un deva noraidošas zīmes.

—  Nē, — Indriķis noteica, — jūs te būsit drošā vietā, un es gribu, ka jūs paliekat šeit.

—  Sire, — hercogs nomurmināja.

Indriķis vienaldzīgi izgāja no istabas.

## VII Ciko apmeklē Busī

Otrā rītā ap pulksten deviņiem Busī kopā ar Remī mierīgi brokastoja. Oduī kā ārsts bija parūpējies par spēcīgiem ēdieniem un dzērieniem.

— Saki, Remī, — Busī pēkšņi jautāja, — vai tu nepazini to muižnieku, ko slīcināja kublā, kad mēs gājām gar Kokiljerī ielas stūri? Man vajadzēja palīdzēt. Tas ir katra godīga cilvēka pienākums. Bet tici man, Remī, mani pārāk nodarbina paša pārdzīvojumi.

—  Tagad es atceros, — bridi padomājis ārsts iesaucās. — Tas bija karaļa galminieks, kas mīl lamāties vāciski, jo viņš iesaucās «Gott verdamme mich».

—   Tad tas ir bijis Šombergs.

—   Jā, tas ir viņš, monsieur grāf.

—   Ja tas tā, tad tik sagatavo savas zāles, manu mīļo Remī'

—   Kāpēc?

—  Jo drīz vien vai nu viņa vai manai ādai vajadzēs ielāpu.

—  Jūs taču nebūsit tāds muļķis un neļausit jūs nonāvēt, kad esat tik vesels un tik laimīgs, — acīm mirdzot Remī teica.

—   Tieši otrādi, Remī, tu nezini, kāda bauda ziedošā veselībā ļaut citam apdraudēt dzīvību. Tici man, ka šodien es lieliski kaušos, Remī, — sacīja jauneklis, sniegdams ārstam roku, — jo tavā gādībā es tiešām jūtos laimīgs.

—   Pagaidiet, — Oduī iebilda, — Man jūs tomēr jālūdz no šīs baudas atteikties. Kāda man draudzīga, daiļa dāma uzticēja man jūs apsargāt un mani nozvērināja, ka es jūs pasargāšu no visām nelaimēm, paskaidrodama, ka jūs esot parādā viņai dzīvību, un ar parādu jūs gan nevarēsit tik brīvprātīgi rīkoties.

—   Labo Remī, — noteica Busī, aizklīzdams sapņos par mīļo sievieti.

—  Jūs mani saucat par labo Remī, — ārsts turpināja, — ka es parūpējos, lai jūs satiktos ar grāfieni Monsoro. Bet vai arī tad jūs mani sauksit par labo Remī, kad būsit šķirti no viņas? Diemžēl šī diena tuvojas, ja tik tā jau nav pienākusi.

—   Ko tu saki? — Busī skaļi iesaucās. — Lai šie muļķīgie joki paliek!

—   Es nejokoju. Vai jūs nezināt, ka viņa aizceļo uz Anžū un ka arī manu sirdi plosa sāpes, jo jāšķiras no Ģertrūdes jaunkundzes? Ak!

Par Remī lielo izmisumu Busī tik tikko valdīja smaidu.

—   Vai tu viņu ļoti mīli? — viņš jautāja.

—   Es domāju gan… Aiz mīlas pret zinātni. Viņa man palīdzēja izgudrot lielisko ziedi vasarraibumu iznīcināšanai.

—   Atgriezīsimies pie grāfienes Monsoro jeb Meridoras Diānas, jo tu zini…

—  Jā, es zinu.

—   Remī, kad mēs aizceļosim?

—   O, tā jau es domāju. Cik vēlu vien iespējams, grāf.

—   Kāpēc?

—    Pirmkārt, tāpēc, ka Anžū hercogam klājas grūti un viņš lūgs jūsu padomu.

—   Tālāk.

—  Otrkārt, tāpēc, ka grāfs Monsoro neko nenojauš, vismaz par jums tam nav ne jausmas. Bet, ja jūs reizē ar viņa sievu, kas patiesībā tāda nav, pazudīsit no Parīzes, viņam varētu rasties aizdomas.

—   O, kas man par daļu, ka viņam ir aizdomas?

—   Protams. Bet man gan, manu mīļo grāf. Es esmu paradis dziedināt divkaujās iegūtās brūces, un tā kā jūs esat teicams cīnītājs, tad jūsu ievainojumi nevar būt smagi. Bet es neko negribu zināt par dunču dūrieniem, kurus var dabūt kādā paslēptuvē, it īpaši, ja ar šiem ieročiem rīkojas greizsirdīgi laulātie draugi.

—  Ko tu gribi, mīļais draugs? Ja jau man būs lemts mirt no grāfa Monsoro rokas, tad viņš mani arī nogalinās.

—    Un pēc astoņām dienām, pēc mēneša, pēc gada grāfiene Monsoro apprecēsies, un jūsu dvēsele, kas nu, no augšas vai apakšas nolūkodamās, nevarēs pretoties, jo viņai vairs nebūs ķermeņa, briesmīgi dusmosies.

—  Tev taisnība, Remī. Es gribu dzīvot.

—  Labi. Bet ar to vēl nekas nav līdzēts. Jums jāklausa maniem padomiem. Jums jāizturas pret grāfu Monsoro pieklājīgi. Patlaban viņš ir ļoti greizsirdīgs uz Anžū hercogu, jo kamēr, par laimi, drudža dēļ gulējāt gultā, tas kā dēku meklētājs spānietis klaiņojis zem dāmas logiem. Izturieties pret šo godīgo laulāto draugu labvēlīgi un nekad nevaicājiet, kur palikusi viņa kundze, jo jūs to jau zināt. Tad viņš visur izpaudīs, ka jūs esat vienīgais muižnieks, kas tikumīgs, kautrs un pieticīgs.

—  Liekas, ka tev taisnība, — atbildēja Busī. — Tā kā es vairs negribu būt pret lāci greizsirdīgs, tad es gribu to pieradināt, kas būs ļoti smieklīgi. Prasi man, ko vien gribi, Remī. Es spēju visu, jo esmu laimīgs.

Šai mirklī pie durvīm pieklauvēja un galdabiedri apklusa.

Pāžs pieteica Čiko, un Busī lika viņu ielaist.

—    Ak, mans Dievs! — iesaucās Busī, ar izbrīnās pilnu skatienu pievērsdamies viesiem, bet Remī viegli atkāpās.

—  Monsieur, — Čiko nopietni sacīja, — es ierados ar mazu priekšlikumu.

—   Runājiet, monsieur.

—   Ko jūs man solījāt par kādu lielu pakalpojumu?

—  Tas ir atkarīgs no paskaidrojuma, monsieur, — Busī nicīgi atbildēja.

—  Monsieur, — turpināja Čiko, nelikdamies traucēts, — vai jūs pazīstat līgu?

—    Esmu daudz dzirdējis par viņu runājam, — Busī atteica, kļūdams uzmanīgs.

—Tad jūs arī zināt, ka tā ir godīgo ticīgo savienība, kas vienojušies uzveikt hugenotus. Vai jūs piederat pie līgas, monsieur? Es piederu.

—   Monsieur Čiko, — sacīja Busī, — es nemīlu jautājumus, kuru nozīmi es neizprotu, tāpēc lūdzu sarunas veidu mainīt. Sakiet, ko jūs gribat teikt. Jūs jau zināt, ka mums ir tikai dažas minūtes laika.

—Oprimel Pietiks ar dažām minūtēm. Šajās minūtes var izteikt ļoti daudz. Es to jautāju tikai tāpēc, ka jūs drīzumā piesliesities līgai, jo arī Anžū hercogs tajā piedalās.

—   Anžū hercogs? Kas jums to teica?

—   Viņš pats. Tātad jūs sapratīsit — ja jau Anžū hercogs ir līgas biedrs, tad jau arī jūs nevarēsit no tās izvairīties, jo jūs taču esat prinča labā roka! Līga zina ļoti labi, ko viņa dara, pieņemdama vienrocīgu vadoni.

—   Un tad, monsieur Čiko?

—  Un tad, ja arī jūs tur piedalāties, vai vismaz domā, ka jūs piedalāties, tad jūs sagaida tas pats, kas viņa karalisko augstību.

—   Kas ar viņu ir noticis?

—   Viņš ir gūstā.

—   Kur?

—    Savā istabā. Četri mani draugi viņu cicši apsargā: zilais monsieur Šombergs, bailēs nodzeltējušais monsieur Epernons, no dusmām sarkanais monsieur Kvēls un vienaldzīgi bālais monsieur Možirons. Brīnišķa krāsu saskaņa. Ja vēl hercogs aiz bailēm kļūs zaļš, tad mēs varēsim priecāties par īstu varavīksni.

—   Tātad jūs domājat, ka mana brīvība ir apdraudēta?

—   Apdraudēta? Es pat ticu, ka šai mirklī jau atrodas ceļā… lai… lai jūs apcietinātu. Vai jūs mīlat Bastīliju, monsieur Busī? Novērojumiem tā ir ļoti noderīga vieta, un monsieur Lorencs Tertū, cietuma pārvaldnieks, ar saviem jaunajiem balodīšiem apietas ļoti laipni.

—   Vai mani icslodzīs Bastllijā?

—   Droši vien. Man kabatā ir pavēle jūs aizvest turp, monsieur Busī. Vai gribat to redzēt?

Čiko no kabatas tiešām izvilka rakstu, kurā bija pavēlēts apcietināt un ievietot cietumā monsieur Luī de Klermontu, monsieur Busī d'Ambuāzu.

—  Ak, monsieur, — Čiko rīcības aizkustināts, iesaucās Busī, — jūs tiešām man teicami pakalpojāt. Bet ar ko tas izskaidrojams? Jūs taču mīlat karali, un karalis mani nemīl.

—   Grāf, — sacīja Čiko, pieceldamies un palocīdamies, — es jūs glābšu, lai jūs glābtu, domājat ko domādams.

—   Bet kāpēc tāda cildena rīcība?

—   Vai jūs aizmirsāt, kad prasīju palīdzību?

—   Ak, monsieur, no visas sirds.

—  Tātad jūs izpildīsit visu, ko es agrāk vai vēlāk prasīšu?

—   Tik tiešām, kā mani sauc par Busī.

—   Tas man patīk. Kāpiet zirgā un pazūdiet!

—   Bet tad es savu kungu atstāšu nelaimē.

—  To neņemiet vērā! Viņš jūs gandrīz jau ir pametis.

—  Jūs esat dižs muižnieks, monsieur Čiko, — Busī sacīja gaskonietim.

—   Velns un elle, to es ļoti labi zinu! — cildinātais atbildēja.

Busī sameklēja diezgan daudz naudas gabalu, iebāza to savā un ārsta kabatā. Remī bija visu noklausījies un jau pagādājis zirgus. Busī atvadījās no Čiko, pateicās un devās lejā.

—   Bet kurp mēs jāsim? — Remī jautāja.

—  Jā, — Busī kavēdamies un šaubīdamies teica, — kurp mēs jāsim?

—   Ko jūs domājat par Anžū?

—   Jā, uz Anžū var, — nosarkdams piekrita Busī. Un viņi devās ceļā.

## VIII. Anžū hercogs ir pazudis

Šķietami vēsais Čiko atgriezās Luvrā visai līksms. Viņa prieks bija trīskārtīgs. Viņš bija pakalpojis drošsirdīgajam Busī, viņam bija izdevusies veikla intriga, un ar varonīga vīra aizraidīšanu viņš bija parūpējies par izdevīgiem apstākļiem karaļa iecerētajām pārmainām valstī.

Notika viss, no kā karalis bija baidījies un ko Čiko bija pareģojis.

Kad hercogs Gīzs no rīta bija pieņēmis līgas galvenos dalībniekus, kuri viņam nodeva sarakstu loksnes; kad viņš bija līgai apsolījis vadoni un ikvienu nozvērinājis, ka viņi atzīst karaļa iecelto vadītāju; kad viņš bija apspriedies ar kardinālu un Majēnas hercogu, ko viņš bija atstājis kopš pulksten desmitiem pagājušā vakarā.

Čiko šo apmeklējumu jau bija paredzējis. Tiklīdz viņš bija atstājis Busī dzīvokli, tā sāka klaiņot Alansonas pils apkārtnē. Viņš bija klīdis stundas ceturksni, kad ieraudzīja tuvojamies gaidīto. Čiko tūliņ pazuda aiz stūra, un, viņu neredzējis, hercogs iegāja pilī.

Hercogs atrada prinča pirmo apkalpotāju lielā uztraukumā par kunga prombūtni. Tikpat uzbudināts bija arī Orilī, kas trīsreiz bija aizsūtīts uz Luvru un trīsreiz bija saņēmis atbildi, ka monsieur vēl guļot.

—   Pulksten deviņos viņš vēl guļ! Tam nu gan nevar noticēt, — hercogs brīnījās. — Arī karalis šai stundā parasti jau ir piecēlies. Jums jāiet uz Luvru, Orilī.

—   Es par to jau domāju, monsieur, bet es baidos, ka šis miegs ir tikai aizbildināšanās, ar ko atrunāties durvju sargiem, un viņš pats droši vien devies kādā jaunā dēkā pa pilsētu.

—  Orilī,—atbildēja hercogs, — man šķiet, ka monsieur ir diezgan prātīgs, lai tik svarīgā dienā nenodotos kaut kādai mīlas dēkai. Ejiet bez bailēm uz Luvru, un jūs monsieur satiksit.

—   Ja jūs vēlaties, monsieur, es iešu. Bet ko es viņam teikšu?

—   Sakiet viņam, ka sapulce Luvrā notiks pulksten divos pēcpusdienā. Viņš ļoti labi zina, ka pirms ierašanās pie karaļa mums vēl jāsatiekas. Jūs saprotat, Orilī, — hercogs dusmīgi piebilda, — ka tādā mirklī, kad karalis grasās iecelt līgas vadoni, nav vaļas gulēt.

—   Ļoti labi, monsieur, es lūgšu viņa augstību atnākt šurp.

—   Kur es viņu nepacietīgi gaidīšu, jo daudzi būs jau Luvrā, un mēs nedrīkstam vilcināties. Es likšu pasaukt arī monsieur Busī.

—   Lai notiek, monsieur! Bet ko es darīšu, ja viņa augstību neatradīšu?

—  Ja jūs viņa augstību neatradīsit, Orilī, nemeklējiet viņu pārāk dedzīgi. Lai nu kā, ceturksni pirms diviem es būšu Luvrā.

Orilī palocījās un aizgāja.

Čiko redzēja, ka viņš atstāj pili, un uzminēja viņa gājiena mērķi. Ja hercogs Gīzs uzzina par Anžū hercoga apcietināšanu, tad viss bija zaudēts vai vismaz radīs lielu sajukumu.

To katrā ziņā vajadzēja novērst. Čiko ar savām garām kājām, mezdams lielu līkumu, steidzās uz Luvru, ko viņš sasniedza pirms Orilī ierašanās, un visu varēja nokārtot sava mērķa sekmīgai sasniegšanai.

Kad Orilī pagāja garām durvju sargiem un uzskrēja pa trepēm, kas veda uz hercoga istabām, viņš pie durvīm atrada sēžam Čiko, kas likās nogrimis šaha spēlē un savas garās kājas bija tik tālu izstiepis, ka Orilī netika tālāk. Viņš aizkavējās diezgan ilgi.

To pašu piedzīvoja Kvēls, kas hercoga priekšistabā rotaļājās ar bumbu. Kad beidzot Orilī gribēja iekļūt hercoga istabā, viņu vēl aizturēja Šombergs, kas kavēja laiku ar tauri.

Tikai tad, kad atgriezties un paziņot hercogam Gīzam bija jau par vēlu, Orilī no hercoga mutes uzzināja taisnību, kad princis dusmās iesaucās:

—   Orilī, vai tad tu neuzminēji, ka es atrodos gūstā?

## IX. Karalis sevi pasludina par līgas vadoni

Lielās pieņemšanas stunda bija pienākusi, jo kopš pusdienas Luvrā sāka ierasties līgas ievērojamākie biedri, kamēr ap karaļa pili drūzmējās ziņkārīgo pūlis.

Draugu, virsnieku un viņu piederīgo ielenkts, karalis sēdēja savā lielajā troņa zālē un gaidīja, kamēr visi līgas dalībnieki aiziet viņam garām. Savienības vadoņi palika pilī, bet pārējie ieņēma vietas zem logiem un Luvras pagalmā.

Pirmo reizi karalis uzlūkoja tik daudz ienaidnieku. Indriķim liels izpalīgs bija Čiko, kas bija paslēpies aiz karaliskā krēsla un uzmanīgi vēroja māti karalieni un nemierīgos līgas locekļus.

Pēkšņi ienāca grāfs Monsoro.

—   Paskaties, — sacīja Čiko, — paskaties, manu mazo Indriķīti!

—   Kas man jāredz?

—    Palūkojies uz savu medību pārzini! Viņš to ir pelnījis. Viņš ir pietiekami bāls un dubļains, lai to aplūkotu.

—  Tiešām, — atbildēja karalis.

Indriķis pamāja grāfam Monsoro. Galma medību pārzinis pienāca tuvāk.

—   Ko jūs darāt Luvrā, monsieur? — Indriķis jautāja. — Es domāju, ka jūs atrodaties Vensēnā, lai sameklētu briedi?

—   Briedi šorīt pulksten septiņos es tiešām sameklēju. Kad jau tuvojās pusdiena un es nesaņēmu nekādas ziņas, sāku baiļoties, ka ar jums nav notikusi kāda nelaime, un steidzos šurp.

—   Vai tiešām?

—  Sire, — sacīja grāfs, — ja es savos pienākumos esmu kļūdījies, tad šo kļūdu attieciniet uz manu bezgalīgo padevību.

—   Jā, monsieur, — atbildēja Indriķis, — un ticiet, ka es šo padevību pratīšu novērtēt.

—  Ja jau… — grāfs vilcinādamies ierunājās, — ja jau jūsu majestāte vēlas, lai es atgriežos Vensēnā…

—  Nē, nē, palieciet vien, medību pārziņa kungs! Šīs medības bija mirkļa iedomas. Neaizejiet, palieciet, man vajadzīgi padevīgi cilvēki, un uz jūsu padevību es taču varu paļauties.

Grāfs Monsoro palocījās.

—   Majestāte, kur man palikt?

—  Aizdod man viņu uz pusstundu, — Čiko iečukstēja karalim.

—   Par ko?

—  Es gribu viņu sakaitināt. To tu vari atļaut. Tev jādod man gandarījums, ka es piedalos tik bēdīgā ceremonijā.

—   Ņem vien viņu!

—   Es majestātei padevīgi jautāju — kur man palikt? — grāfs atkārtoja.

—   Man liekas, ka es esmu atbildējis, — kur jums tīk. Piemēram — aiz mana krēsla. Tur es novietoju savus draugus.

—     Nāc, manu medību pārzini, — sacīja Čiko, atbrīvodams grāfam Monsoro daļu no savas vietas, — nāc un aposti tos puišus. Šos mežaputnus var noķert bez suņiem. Velns un elle, kas par smaku, monsieur grāf! Liekas, pašlaik garām pagāja kurpnieki, tagad sekos ādu gērētāji. Pekles raganas, tas nu ir par traku!

Grāfs Monsoro izlikās, ka dzird, bet nenojauš vārdu nozīmi. Viņš bija ļoti aizņemts un nemierīgi lūkojās apkāi t. Čiko par to aizrādīja karalim.

—   E, — viņš klusi čukstēja karalim ausī, — vai tu zini, ko tas medību pārzinis patlaban medī?

—   Nē. Ko?

—  Tavu brāli Fransuā.

—  Tātad viņš vēl neko nenojauš, — karalis pasmaidīja.

—   Vai tu'esi parūpējies, lai neko arī nenojaustu?

—  Jāatzīstas, ka man nekas nebūtu pretim, ja viņam nojauktu pēdas.

—   Pagaidi, pagaidi! Es viņam šis pēdas nojaukšu. Saka, ka vilkam esot lapsas oža. Gan viņš maldīsies. Pajautājiet viņam, kur atrodas grāfiene.

—   Kāpēc?

—   Pajautājiet vien.

— Monsieur grāf, — sacīja Indriķis, — kur jūs esat licis grāfieni Monsoro? Dāmu vidū es viņu neredzu.

Grāfs nodrebēja, it kā čūskas dzelts. Čiko pakasīja degunu un nozīmīgi paskatījās uz karali.

—  Sire, — atbildēja galma medību pārzinis, — grāfiene ir slima, Parīzes gaiss viņai ir kaitīgs, un šonakt ar karalienes atļauju viņa kopā ar savu tēvu Meridoras baronu aizceļo.

—    Uz kuru Francijas provinci viņa aizceļo? — jautāja karalis, priecādamies par izdevību, ka var novērsties, kamēr aiziet ādu gērētāji.

—   Uz Anžū, savu dzimteni, sire.

—   Vai tiešām, — Čiko nopietni piebilda, — sievietēm mātes cerībās Parīzes gaiss tiešām ir kaitīgs. Es tev ieteicu sekot grāfa piemēram, Indriķi, un arī savu sievu kaut kur aizsūtīt, kad tā kļūs grūta…

Grāfs Monsoro nobāla un nikni paskatījās uz Čiko. Bet tas, elkoni uz karaļa krēsla atbalstījis un zodu plaukstās atspiedis, izlikās, ka uzmanīgi aplūko lenšu audējus, kas sekoja ādu gērētājiem.

—   Un kas jums teica, grāf Bezkauņa, ka grāfiene ir mātes cerībās? — Monsoro norūca.

—   Vai tad viņa tāda nav? — Čiko atbildēja. — Man liekas, ka tas ir vēl bezkaunīgāk, ja viņa nav grūta.

—   Viņa nav tāda, mans kungs.

—  Hallo! — iesaucās Čiko. — Vai tu dzirdēji, Indriķi? Man šķiet, ka tavs medību pārzinis iesācis ar to pašu kļūdu kā tu. Viņš aizmirsis mūsu svētās dievmātes kreklus tuvināt vienu otram.

Monsoro savilka dūres un, uzmetis Čiko draudu un naida pilnu skatienu, norija savas dusmas, un savaldījās. Čiko uzrāva cepuri uz pieres, un garā, tievā spalva, kas to rotāja, izlocījās gaisā kā čūska.

Grāfs redzēja, ka mirklis nebija izdevīgs, un papurināja galvu, it kā gribēdams no savas pieres aizdzīt visus drūmos mākoņus, kas viņu nomāca.

Arī Čiko kļuva laipns un smaidīdams piebilda:

—  Nabaga grāfiene! Viņa ceļā aiz garlaicības vai nomirs.

—  Es karalim jau teicu, ka viņa ceļo kopā ar savu tēvu, — grāfs Monsoro atbildēja.

—  Tēvs ir cienījams pavadonis, nevis labs sarunu biedrs. Ja grāfienei ceļā būtu jāizklaidējas vienīgi ar godājamo baronu… bet par laimi…

—   Kas ir? — grāfs steidzīgi ievaicājās.

—   Es saku, par laimi šai stundā uz ceļa atrodas daži mūsu draugi, kas, grāfieni satikdami, to teicami izklaidēs. Un tā kā viņi dodas pa to pašu ceļu, tad viņi droši vien satiksies. Ak, es tos redzu jau no šejienes. Vai tu redzi, Indriķi? Tev jau vienmēr ir bijusi lieliska spēja iedomāties. Vai tu redzi viņus uz skaistā ceļa varonīgi vadām savus zirgus un grāfienei stāstām piecdesmit kutinošus jokus, par kuriem daiļā dāma aiz smiekliem tikko vai nemirst?

Par pirmo griezīgāks duncis iedūrās galma medību pārzina sirdī.

Bet dusmām vēl nevarēja ļaut vaļu. Klāt bija karalis, un Čiko vismaz šai mirklī ar majestāti ļoti labi sapratās. Pārcilvēcīgiem spēkiem Monsoro savaldījās un draudzīgi jautāja:

—   Kā? Jums ir draugi, kas ceļo uz Anžū?

—  Jūs drīzāk varējāt teikt — mums, grāf, jo šie draugi ir vairāk jūsējie nekā manējie.

—  Jūs mani pārsteidzat, monsieur Čiko. Es nevienu nepazīstu, kas…

—   Padomājiet vien, viņi atrodas tepat tuvumā, medību pārziņa kungs. Jūsu pienākums taču ir uzmeklēt zvērus. Tas nozīmē to nelaimīgo briedi, ko jūs šorīt sadzināt un ko dzīvnieks nemaz nebija pelnījis. Ja jūs iztraucētu no miega, vai jūs priecātos?

Grāfa Monsoro baiļu pilnais skatiens klīda pa telpu.

—   Kas! —viņš sauca, ieraudzījis tukšo vietu blakus karalim.

—   Uzminiet! — Čiko vedināja.

—  Anžū hercogs! — medību pārzinis iekliedzās.

—   Zvērs ir sadzīts, — Čiko piebilda.

—   Viņš Šodien ir aizceļojis!

—   Viņš šodien ir aizceļojis, — atbildēja Čiko, — bet viņš varēja aizceļot arī vakar vakarā. Indriķi, kad tavs brālis pazuda?

—   Pagājušajā nakti.

—  Hercogs… hercogs aizceļojis, — bālais un trīsošais Monsoro izdvesa.— Mans Dievs, mans dievs, ko jūs sakāt, sirel

—  Es nesaku, ka mans brālis ir aizceļojis, — teica karalis, — es tikai saku, ka viņš pagājušā naktī ir pazudis, un viņa labākie draugi nezina, kur tas ir palicis.

—   O, kaut es varētu tam noticēt, — grāfs dusmās iesaucās.

Viņš vēlreiz paskatījas uz krēslu, kurā parasti sēdēja hercogs. Krēsls bija un palika tukšs.

—  Es esmu pazudis, — viņš nopūtās un sakustējās, kas norādīja, ka grāfs grib aizbēgt. Čiko viņu aizturēja.

—   Esiet taču mierīgs, velns un elle! Jūs grozieties uz visām pusēm un kaitiniet karali. Es labprāt gribētu būt jūsu kundzes vietā, kaut arī tikai tādēļ, lai visu dienu redzētu princi ar diviem deguniem un klausītos monsieur Orilī, kas flautu spēlē kā svētais Orfejs. Jūsu kundzei gan ir laimējies!

Monsoro dusmās drebēja.

—  Esiet mierīgs, medību pārziņa kungs, — sacīja Čiko, — apslēpiet taču savu prieku! Redziet, sākas sēde! Kaislības vajag apvaldīt. Klausieties karaļa runu!

Galma medību pārzinim bija jāpaliek savā vietā, jo Luvras zāle tiešām bija pilna ar cilvēkiem. Grāfs palika nekustīgs, ceremoniālā noteiktajā stāvoklī. Visi sapulcējušies apsēdās, ienāca hercogs Gīzs un palocījās pret karali, nemierīgā izbrīnā paskatīdamies uz Anžū hercoga tukšo krēslu.

Karalis piecēlās. Heroldi pavēlēja visiem klusēt.

—  Mani kungi, — dziļam klusumam valdot, karalis iesāka, kad Epernons, Šombergs, Možirons un Kvēls, sardzē sešu kalpotāju atvietoti, bija ienākuši zālē un nostājušies aiz valdnieka krēsla, — mani kungi, atrazdamies starp debesīm un zemi, karalis dzird gan tās balsis, kas nāk no augšas, gan arī tās, kas nāk no apakšas, — ko pavēl Dievs un ko prasa tauta. Es saprotu, ka, visus spēkus sakopojot vienā apvienībā, lai aizstāvētu katoļticību, ir sapulcējušies visi mani uzticamie pavalstnieki. Es arī atzīstu mana brālēna, hercoga Gīza, doto padomu un izsludinu svēto līgu par tiesisku un lietderīgu biedrību, un tā kā lielajam ķermenim ir nepieciešama laba un spēcīga galva, tā kā baznīcas atjaunošanas darba vadonim jābūt dedzīgam baznīcas dēlam, tā kā šai dedzībai jāizpaužas viņa raksturā un ieņemamajā amatā, tad es izvēlēšos kādu kristīgo princi, kam uzņemties līgas vadoņa pienākumus, un paziņoju, ka kopš šā brīža šis vadonis būs…

Indriķis nozīmīgi apklusa.

—  Un paziņoju, ka šis vadonis būs — Indriķis Valuā, Francijas un Polijas karalis.

Indriķa balss izskanēja ļoti skaļi, lai vaiņagotu savu uzvaru, iedrošinātu savus draugus sajūsmas gavilēm un pilnīgi satriektu līgas locekļus, kuru dobjā murmināšana liecināja par neapmierinātību, pārsteigumu un izbailēm.

Hercogs Gīzs bija gandrīz vai beigts, saltas sviedru lāses plūda pār viņa pieri. Viņš saskatījās ar Majēnas hercogu un savu brāli, kardinālu, kas atradas līgas nodaļu vadoņu vidū, viens labajā, otrs — kreisajā pusē.

Pārdomādams karaļa vārdu nozīmi, grāfs Monsoro sāka uztraukties vairāk nekā par hercoga prombūtni. Hercogs varēja pazust, nemaz neaizceļodains.

Kardināls pameta savu sēdekli un devās pie brāļa.

—  Fransuā, — viņš iečukstēja Glzam ausi, — ja es ļoti nemaldos, tad šeit mēs vairs neesam drošībā. Pasteigsimies atvadīties, jo pūlis ir pārāk nepastāvīgs, un karalis, ko viņi vakar nolādēja, šodien var kļūt par viņu Dievu.

—  Aiziesim, — piebilda Majēnas hercogs. — Pagaidiet šeit, es sagatavošu atkāpšanos.

Pa to laiku karalis pirmais parakstīja uz galda nolikto dokumentu. Tad viņš zobgalīgi aizrādīja hercogam Gīzam:

—   Paraksti taču, manu dārgo brālēn!

Un viņš sniedza tam spalvu norādīdams:

—  Te, te, zem manis. Tu nodod spalvu monsieur kardinālam un Majēnas hercogam.

Bet Majēnas hercogs atradās uz trepēm un kardināls bija iegājis otrā istabā.

Karalis pamanīja, ka viņu nav, un sacīja:

—   Nu, tad pasniedz to medību pārzinim.

Hercogs parakstīja, pasniedza spalvu medību pārzinim un paspēra dažus soļus, gribēdams aiziet.

—   Pagaidi! — karalis pavēlēja.

Kamēr parakstījās pārējie galminieki un muižnieki, karalis hercogam Gīzam sacīja:

—  Jums bija nodoms ar līgas nodibināšanu sagādāt labu karaspēku mūsu galvaspilsētas apsargāšanai. Karaspēks ir sakārtots un vadonis iecelts, kas jāpavada. Kamēr es vadīšu līgu, jūs vadīsit armiju, manu brālēn.

—   Kad man jāaizbrauc?

—  Tūlīt.

Hercogs Gīzs paņēma parakstīto ziņojumu un devās projām. Kardināls sagaidīja viņu pie zāles durvīm, bet Majēnas hercogs stāvēja pie Luvras vārtiem. ,

Viņi uzkāpa zirgos un jau pēc desmit minūtēm bija ārā no Parīzes.

Sapulcējušies pamazām izklīda. Vieni sauca:

—   Lai dzīvo karalis!

Citi kliedza:

—   Lai dzīvo līga!

—  Ak, sire, sire, kas jums par lielisku izdomu,—sauca mīluļi, spiezdamies ap karali un to apsveikdami.

—   Viņi domā, ka tagad tiem līs zelta lietus, — nomurmināja Čiko.

Uzvaras gavilēs Indriķis III atgriezās savā istabā. Vienīgi nerrs nebeidza

karali nopelt.

—   Klausies, draugs, — sacīja karalis, kad visi bija aizgājuši un pie viņa atradās tikai gaskonietis, — vai tu arī zini, ka tu nekad neesi apmierināts un ka tas kļūst neciešami. Pie velna! Es neprasu no tevis glaimus, bet veselo saprātu.

—  Tev taisnība, Indriķi, tas tev ir visvairāk vajadzīgs.

—  Tieši to es negribu atzīt.

—   O, tu esi greizsirdīgs, Francijas karali?

—   Lai Dievs mani pasargā! Greizsirdībai es izvēlēšos citus vīrus.

—   Saki, vai es esmu līgas karalis, vai ne?

—   Protams, ka tu tas esi. Bet…

—   Bet?

—   Tu vairs neesi Francijas karalis.

—   Kas tad ir Francijas karalis?

—   Ikviens, izņemot tevi, Indriķi. Vispirms — tavs brālis.

—   Mans brālis? Par ko tu runā?

—   Pie velna, tu domā par Anžū hercogu!?

—   Kuru es sagūstīju?

—   Kaut gan viņš ir gūsteknis, bet viņš ir svētīts, un tu neesi.

—   Kas viņu ir svētījis?

—  Gīzas kardināls. Tiešām, Indriķi, es tev vēlreiz atgādinu par tavu sardzi. Parīzē, Svētās Ženevjevas baznīcā, trīsdesmit divu personu klātbūtnē kronē karali, un tu to nezini.

—   Velns un elle, un tu to zini?

—   Protams.

—   Kā tu varēji zināt to, ko es nezinu?

—  Tava sardze seko marķīza Morviljēri rīkojumiem, bet es rīkojos pats.

Indriķis savilka pieri. Čiko sacīja:

—    Neskaitot Indriķi Valuā, mums jau ir Francijas karalis — Anžū Fransuā. Bet mums ir vēl viens — hercogs Gīzs.

—   Hercogs Gīzs?

—   Hercogs Gīzs, Indriķis Gīzs.

—   Skaists karalis, ko es izraidīju un aizsūtīju pie armijas.

—  It kā tu nebūtu izraidīts uz Poliju! Taisnība, tuvinu aizsūtīji pie armijas, viņa pavēlēm tu pakļāvi trīsdesmit tūkstošus vīru. Pie velna, un kādu armiju!., īstu armiju… nevis tādu, kā tava līga… Indriķim Glzam ir armija, kas rūdīta karos, ugunīs nocietināta, kas var iznīcināt divdesmit līgas karapulkus. Ja kādudien Indriķis Gīzs iedomāsies kaut ko muļķīgu, karali, viņam tikai būs jāpavēl savam karaspēkam doties uz galvaspilsētu.

—   Godātais politiķi, jūs aizmirstat, ka tas, kas grib valdīt pār Franciju, kamēr kāds Valuā rotājas ar kroni, tam jārēķinās ar saviem senčiem. Es ļoti priecātos, ja Anžū hercogam ienāktu prātā tik muļķīgas domas. Bet hercogs Gīzs… ejiet, maitre Čiko, un pamācieties, vai Francijas lilijas nav no cienīgāka nama nekā Lotringas strazdi.

—   O, tie jau ir tie lielākie maldi, Indriķi! — Čiko iesaucās. — Hercogs Gīzs cēlies no daudz labākas dzimtas, nekā tu domā. Lasi vien!

Čiko izvilka no krūšu kabatas pergamentu, uz kura Nikolā Dāvids bija uzrakstījis pazīstamo dzimtas sarakstu, ko bija atzinis pāvests un apstiprinājis Kārlis Lielais.

Paskatījies pergamentā un ieraudzījis svētā tēva zīmogu un parakstus, Indriķis nobālēja.

—  Ko nu tu teiksi, Indriķi? — Čiko jautāja. — Lilijas ir apdraudētas, vai ne? Tiešām, kā Dievs debesīs, man liekas, ka strazdi grib uzlidot tikpat augstu kā Cēzara ērglis. Uzmanies, mans dēls!

—   Kādā veidā tu šo sarakstu ieguvi? Kur tu to atradi?

—   Zem kāda advokāta spilvena.

—   Kā šo advokātu sauc?

—  Maitre Nikolā Dāvids.

Lai palīdzētu brālim Gorenflo, Čiko pastāstīja, kā mūks palīdzējis iegūt sarakstu un bijis visai darbīgs.

—  Čiko, — iesaucās Indriķis, kad nerrs bija beidzis, — tiešām, ka es esmu Francijas karalis, tavs draugs dabūs pirmo brīvo klostera priekšnieka vietu.

—   Pateicos, Indriķi!

## X. Brāļu naids

Diena kā sākusies, tā arī beidzās spoži un trauksmaini. Karaļa draugi priecājās, ligas mācītāji gatavojās Indriķi iesvētīt.

Mīluli teica: >

—   Beidzot lauva ir pamodies.

Līgas biedri dusmojās:

—   Beidzot lapsa ir nojautusi slazdus.

Tā kā franču rakstura galvenās īpašības ir lepnība un augstprātība un viņi nekad nebūtu priecājušies par garīgi gļēvu vadoni, tad paši sazvērnieki bija apmierināti, ka karalis bija izrādījies viltīgāks par viņiem. Galvenie apvērsuma rīkotāji rūpējās par drošāku dzīvesvietu.

Trīs lotringiešu prinči gurdi atstāja Parīzi. Viņu galvenais palīgs, grāls Monsoro, bija nodomājis atstāt Luvru un dabūt atļauju aizceļošanai, lai panāktu Anžū hercogu. Bet mirklī, kad viņa kāja skāra slieksni, ienāca Čiko. Pils bija tukša, un gaskonietim par savu karali vairs nebija jābaidās.

—  Kurp jūs steidzaties, medību pārziņa kungs?

—   Pie viņa augstības.

—   Pie viņa augstības?

—   Jā, es esmu par monsieur norūpējies. Mēs nedzīvojam tādos laikos, kad prinči var doties ceļā bez labiem pavadoņiem.

—   Ak, tas ir ļoti drošs, ļoti drošs, viņš ir pat pārdrošs.

Medību pārzinis paskatījās uz gaskonieti.

—  Lai nu kā, — Ciko piebilda, — ja jau jūs uztraucaties, tad es vēl vairāk.

—   Par ko?

—  Par to pašu augstību.

—  Kāpēc?

—   Vai tad jūs nezināt, ko runā?

—  Vai nestāsta, ka viņš ir aizceļojis?

—   Stāsta, ka viņš esot miris, — gaskonietis pavisam klusu iečukstēja grāfam ausī.

—   O! — Monsoro iesaucās izbrīnā, kurā ieskanējās arī neveikli slēpts prieks. — Bet jūs taču teicāt, ka viņš atrodas ceļā.

—  Nolādēts! Es tā gan teicu, bet tagad man ir dibināts iemesls domāt, ka nabaga princis atrodas ceļā uz citu pasauli.

—   Kāpēc jūs domājat tik bēdīgas domas?

—   Vakar princis ieradās Luvrā, vai ne? Un neviens nav redzējis viņu no šejienes izejam.

—   Bet Orilī?

—   Viņš ir pazudis.

—   Bet viņa ļaudis?

—   Ari pazuduši! Pazuduši!

—  Tas tik ir joks, vai ne, monsieur Čiko?

—   Pajautājiet!

—   Kam?

—   Karalim.

—   Vai viņa majestātei var to jautāt?

—   O, nav tikai zināms, kā viņš izturēsies.

—  Es nevaru palikt šādās šaubās, — grāfs noteica un Čiko pavadībā devās uz karaļa kabinetu.

Viņa majestāte tikko bija izgājis.

—    Kurp karalis aizgājis? — jautāja medību pārzinis. — man ar viņu jārunā.

—   Pie Anžū hercoga, — skanēja atbilde.

—  Pie Anžū hercoga, — grāfs aizrādīja Čiko. — Tātad princis nav miris?

—   Es gan ne uz ko daudz neceru.

Galma medību pārzinis samulsa. Viņš nedrīkstēja sekot karalim, un viņam vajadzēja palikt gaitenī un gaidīt.

Lai piedalītos apspriedē, četri minjoniēši Anžū hercoga apsargāšanu bija uzticējuši gvardiem. Bet tiklīdz sēde bija beigusies, viņi nomāca vēlēšanos piedalīties viņa augstības godināšanā un ieņēma savas agrākās sargvietas.

Fransuā un Orilī mocījās, dažādi iztēlodamies drausmīgo likteni, kas viņus varbūt gaidīja kā Francijas valdnieka ienaidniekus.

Tiklīdz karalis parādījās uz sliekšņa, Fransuā piecēlās un lūdza brālim piedošanu un saudzēšanu. Bet Indriķis atbildēja, ka viņš necieš savu gūstekņu gaušanos. Tad viņš atlaida minjoniešus, kas aizveda arī Orilī, un brāļi palika vieni paši.

—  Tagad mēs esam vieni, — sacīja karalis.

—   Es nepacietīgi gaidīju šo mirkli, sire.

—   Es arī. Jūs tīkojāt pēc mana kroņa, manu godājamo brāli! Līga bija jūsu līdzeklis, un kronis —jūsu mērķis. Jūs iesvētīja kādā vientuļā baznīcā, lai izdevīgā brīdī jūs svētās eļļas spožumā pārsteigtu visu Parīzi.

—  Jūsu majestāte neļauj man runāt, — sacīja Fransuā, juzdams, ka tagad karaļa dusmas arvien pieaug.

—   Par ko? Lai melotu, vai pateiktu to pašu, ko es jau ļoti labi zinu? Nē, jūs melosit, jo jūs ar savu rīcību esat pelnījis nāvi! Jūs melosit, un es gribu jūs no šā kauna pasargāt.

—  Brāli, brāli! — satriektais Fransuā sauca, — vai jūs tiešām gribat mani noķengāt?

—    Jūs to saucat par noķengāšanu? Labi, tad es gribu savus vārdus paskaidrot, — Indriķis draudzīgi atbildēja. — Jā, jūs esat pret mani sazvērējušies, kā jūs reiz jau sazvērējāties pret manu brāli Kārli. Toreiz tas notika ar Navarras karaļa palīdzību, tagad jums palīdz hercogs Gīzs. Skaists plāns, kuru es apbrīnoju. Viņš jums būtu sagādājis lielisku vietu vēsturē par troņu laupītājiem. Tā taču ir taisnība, ka agrāk jūs līdāt kā čūska, bet tagad gribat krist kā lauva.

Pēc neuzticības — atklāta sacelšanās, pēc indes — zobens.

—   Inde! Ko tas nozīmē, sirel — sauca Fransuā.

Viņš bija bāls, un acis dzirkstīja:

—   Kas par indi?

—   Inde, ar ko nonāvēja mūsu brāli Kārli. Inde, ko tu biji nolēmis savam sabiedrotajam, Navarras Indriķim. Šī nolādētā inde ir jau pazīstama. Mūsu māte to bieži vien ir izmantojusi. Šoreiz tu gribēji no tās atteikties. Tu gribēji tēlot karavadoni un vadīt līgas karaspēku. Bet palūkojies man acīs, Fransuā,— Indriķis panāca tuvāk, — palūkojies un tu pārliecināsies, ka tavas kārtas vīrs mani nekad nenonāvēs.

Fransuā sagrīļojas. Bet karalis nežēlīgi turpināja:

—   Zobens! Mēs varētu cīnīties šai istabā zem četrām acīm. Bet es tevi viltībā esmu pārspējis, Fransuā. Arī es esmu izmantojis aplinku ceļus, lai iegūtu Francija troni, un tāpēc tev jāmirst godīgā ceļā. Nedomā vairs kaut kā cīnīties. Kopš šā brīža es rīkošos kā karalis, kā pavēlnieks, kā varmāka, un pēc vismazākajām šaubām es gādāšu, lai tu izbaudītu manu bendes cirvi. Tas man bija tev jāpasaka, mans brāli. Tāpēc es saviem draugiem pavēlēju šonakt tevi atstāt vienu, lai tu varētu pārdomāt manus vārdus.

—  Tātad jūsu majestātes untumu dēļ, — murmināja hercogs, — iedomu dēļ, kas līdzīgas ļaunam sapnim, esmu kritis jūsu nežēlastībā?

—   Nē, Fransuā! Tu tikai izbaudi manu taisnīgumu.

—   Bet vismaz nosakiet manas gūstniecības ilgumu, lai es zinātu, kā iekārtoties.

—   Kad jums nolasīs spriedumu, gan jau uzzināsit.

Satriektais princis noslīga krēslā.

—  Mani kungi, — sacīja karalis, atvērdams durvis, — hercogs man lūdza brīvību, lai šonakt pārdomātu atbildi, kas tam rīt jādod. Atstājiet viņu vienu, bet tikai laiku pa laikam pārbaudiet.

Viņš varbūt būs mazliet uzbudināts, bet atcerieties, ka, saceldamies pret mani, Anžū hercogs zaudējis tiesības saukties par manu brāli. Šeit atrodas tikai gūsteknis, kura pretošanos savaldīs Bastīlija vai maitre Testū.

—   Sire, sire, — Fransuā vēl mēģināja iebilst, — atcerieties, ka es esmu jūsu…

—  To jūs teicāt arī Kārlim IX.

—   Atsūtiet vismaz manus kalpotājus.

—  Jūs nevarat žēloties — es jums atstāju savējos.

Un karalis brāļa priekšā aizslēdza durvis.

Bālais un trīcošais Fransuā atkāpās un noslīdēja atzveltnes krēslā.

## XI. Nepazīstamā drauga vēstule

Saruna starp Anžū hercogu un karali pirmajam norādīja viņa nožēlojamo stāvokli, un savā vientulībā Fransuā pirmo reizi sajuta nožēlu, ka viņš cīņā ar Kārli IX bija upurējis savus uzticīgākos draugus — la Molu un Kokonnu. Bet toreiz viņu mīlēja un ielīksmoja māsa Margeriia. Un kā viņš savai māsai Margeritai bija atmaksājis?

Viņam vēl palika māte, karaliene Katrīna. Bet atrašanās mātes vari nozīmēja patstāvības zaudēšanu. Tad viņš būtu kā kuģis bangainajā jūrā.

Tad viņš iedomājās par drošsirdīgo Busī un sajuta patiesus sirdsapziņas pārmetumus, atceroties, cik nodevīgi viņš bija izturējies pret šo uzticamo vīru, lai pakalpotu neuzticīgajam grāfam Monsoro. Jā, ja Busī būtu pie viņa, tad viņš varētu atriebties.

Bet Busī bija novērsies, un gūsteknim nekas cits neatlika, kā vienam uzveikt četrus minjoniešus, nokļūt līdz ejai un sasniegt grāvju paslēptuvi. Bez tam pagalms bija pilns ar kareivjiem.

Laiku pa laikam Fransuā atgriezās pie loga un paskatījās lejā uz grāvi. Bet lielā augstuma dēļ pat visdrošākajam varēja noreibt galva, un prinča nervi nebija no dzelzs.

Brīžiem ienāca viens no prinča sargiem, Šombergs vai Možirons, Epernons vai Kvēls, prinča klātbūtni nemaz neievērodams, atvēra logu un durvis, pārmeklēja skapīšus un kastes, palūkojās zem gultas un galda un pārbaudīja pat aizkarus, un nolīdzināja galdsegas.

Nereti princis bālo seju piespieda pie loga stikla, pa kuru varēja redzēt Luvras nocietinājumus. Aiz nocietinājumu grāvja pletās piecdesmit pēdu plats smilšains uzkalns, un viņpus uzkalna nakts tumsā kā spogulis mierīgi mirdzēja Sēna.

Hercogs bija novērojis saules rietu. Redzot, ka debesis nomācas, kas naktī vēstīja negaisu, Fransuā māca bailes.

Pērkona grāvieni hercogu ļoti biedēja. Viņš būtu nezin ko devis, lai pie viņa būtu minjoniēši, kaut arī tie uzvestos nepieklājīgi. Bet tas nebija iespējams.

Viņš apgūlās gultā, bet nevarēja aizmigt. Viņš gribēja lasīt, bet burti dejoja gar acīm kā melni velnēni. Viņš gribēja dzert, bet vīns likās rūgts. Ar pirkstgaliem viņš pieskārās pie Orilī kokles, kas karājās pie sienas, bet stīgas viņu uztrauca un viņam gribējās raudāt. Tad viņš sāka lamāties kā mežonis un plēst visu, kas vien gadljas pa rokai.

Minjoniēši pavēra durvis, lai redzētu, kas ceļ tik briesmīgu troksni. Kad viņi bija pārliecinājušies, durvis atkal aizslēdza.

Princis tikko bija salauzis kādu krēslu, kad nošķinda logs, un tūlīt hercogs gūžā sajuta asas sāpes. Viņš iedomājās, ka viņu ievainojusi kāda drauga lode.

Viņš noslīga uz grīdsegas, bet krītot viņa roka aizskāra kādu cietu priekšmetu.

—   O, akmens! — princis iesaucās.

Viņš to pacēla. Ap akmeni bija apvīstīts papīrs. Vai akmeni bija iesviedis ienaidnieks vai draugs?

Pēkšņās cerībās prinča pieri klāja sviedri. Viņš tuvojās gaismai, atraisīja zīda diegu, atvīstīja papīru un lasīja:

«Vai jūs istabā neesat noguris? Vai jūs mīlat svaigu gaisu, brīvību? Dodieties uz kabinetu, kurā Navarras karaliene slēpa savu nabaga draugu la Molu. Atveriet skapi, un, kad jūs būsit atvilkuši apakšējo atvilkni, jūs atradīsit divkāršu dibenu. Starp tiem ir paslēptas zīda trepes. Piestipriniet tās pie balkona, divas spēcīgas rokas pieturēs trepes grāvi Vēja žiglumā spārnots zirgs jūs aizvedīs drošībā.

Kāds draugs

—   Draugs, — princis iesaucās, — draugs! Es nezināju, ka man ir arī draugs. Kas gan ir šis draugs, kas tā rūpējas par mani? Vai tie būtu tikai slazdi? — Hercogs palūkojās pa logu, bet neko nesaskatīja. — Bet mēģinājums jau nekaitēs.

Sirdij drebot, viņš atvēra kabineta durvis. Taustīdamies viņš atvēra skapi, pārmeklēja atvilknes un beidzot atrada meklēto. Viņš tūlīt spraugā iebāza roku un sataustīja zīda trepes.

Kā zaglis, kas aizbēg ar savu laupījumu, hercogs iesteidzās savā istabā. Pulkstenis nosita divi. Princis tūlīt atcerējās minjoniešu pārbaudi, kas atkārtojas ik stundu, un steidzās trepes paslēpt zem spilvena, bet pats uzsēdās virsū.

Piecas minūtes vēlāk tiešām ieradās naktssvārkos tērpies Možirons. Kreisajā rokā viņš turēja kailu zobenu, bet labajā — degošu sveci. Viņš tuvojās gultai, lai pārbaudītu segas, un pie loga, lai aplūkotu aizkarus. Viņš drīz vien ievēroja izsisto stiklu, bet nodomāja, ka to hercogs izdarījis savās neprāta dusmās.

Skarbi pazobojies un savu kvēlo naidu mazliet atvēsinājis, princi nesveicinādams, Možirons atstāja istabu un aizslēdza durvis.

Princis nebilda ne vārda. Bet, kad slēdzenē nokrakšķēja atslēga, viņš nomurmināja:

—   Mani kungi, ievērojiet, ka lomas var ari mainīties!

XII Svešais glābējs

Tiklīdz hercogs bija palicis viens, viņš steidzīgi izvilka no spilvena apakšas trepes, lēni tās atritināja un uzmanīgi un rūpīgi pārbaudīja katru pakāpienu. Viss bija kārtībā. Viņš saskaitīja trīsdesmit divus pakāpienus — tātad arī garuma ziņā pietika.

Bet viņu no jauna pārņēma trauksmainas bailes, ka varētu būt sarīkoti slazdi. Tad viņš šīs domas atkal atmeta. Bet kas gan varēja rūpēties par viņa glābšanu, kuram gan bija zināms viņa māsas skapja noslēpums? Beidzot viņš iedomājās par Busī un nolēma, ka viņš vienīgais būs parūpējies par šo glābšanas līdzekli.

Hercogs nezināja par visiem grāfa dusmu cēloņiem, jo viņš neko nejautāja par Busī mīlu pret Meridoras Diānu. Kaut ko viņš tomēr nojauta. Viņš pats bija Diānu mīlējis, un viņš saprata, ka neviens nevarēja uz jauno, skaisto dāmu paskatīties viņā neiemīloties.

Lai iegūtu noteiktu skaidrību, princis atkal tuvojās logam. Upes miglā viņš redzēja trīs tumšus zirgu siluetus un divas stabiem līdzīgas ēnas, kas droši vien bija divi vīri.

Pareizi gan — divi vīri: Busī un viņa draugs Oduī.

Fransuā pa atslēgas caurumu vēlreiz paskatījās priekšistabā. Viņš saskaitīja četrus sargus: divi gulēja, divi spēlēja šahu. Viņš izdzēsa uguni. Tad viņš atvēra logu un izliecās pār balkonu.

Bezdibens, ko viņš pūlējās saskatīt, likās vēl drausmīgāks. Viņš atrāvās.

Bet svaigais gaiss un tāles plašums gūstekni savaldzināja. Atkāpies istabā, Fransuā juta, ka viņam jānoslāpst. Šī mokošā sajūta bija tik spēcīga, ka pat viņa gļēvajā sirdī radās drosme. Viņš paķēra zīda trepes, ar dzelzs tvertņiem piestiprināja pie balkona, atgriezās pie durvīm, kuras iespējami labāk nostiprināja, un tad piegāja pie loga.

Viņš vēlreiz mēģināja saskatīt zirgus un vīrus, bet vairs nekā neredzēja.

— Tas būtu daudz tīkamāk, — viņš čukstēja. — Vienam bēgt izdevīgāk nekā kopā ar pazīstamu draugu, vai vēl labāk, nekā ar nepazīstamu labvēli.

Šai brīdi iestājās pilnīga tumsa un parādījās pirmie negaisa vēstneši. Aiz upes kā kūtrs zilonis pletās milzīgs mākonis.

Zibens uz mirkli pāršķēla lielo mākoni, un princim likās, ka viņš lejā pie grāvja būtu saskatījis meklētos. Iezviedzās zirgs. Nebija šaubu, ka viņu gaidīja.

Hercogs paraustīja trepes, lai pārliecinātos, vai tās ir pietiekami droši piestiprinātas. Tad viņš uzkāpa uz margām un baiļodamies uzlika kāju uz pirmā pakāpiena. Priecīgi pārsteigts viņš ievēroja, ka trepes negrlļojas, bet bija kļuvušas stingras. Vai tās turēja draugs vai ienaidnieks, vai tur lejā atradās piekritēji vai bruņots karaspēks?

Kad viņš bija sasniedzis pēdējo pakāpienu un cerēja pieskarties zemei, viņu satvēra spēcīgas rokas un kāda balss iečukstēja:

—  Jūs esat glābts!

Tad viņu svešais aiznesa līdz grāvja malai un caur akmeņos un zemes uzbērumos izraktu taku izvadīja līdz apcietinājuma ārmalai. Tēviņu sagaidīja otrs vīrs, kas viņu satvēra aiz apkakles un uzvilka pie sevis. Kad viņš tā bija palīdzējis arī savam draugam, viņš salīcis aizskrēja pie upes. Zirgi tiešām atradās tai vietā, kur Fransuā bija tos saskatījis.

Princis redzēja, ka atkāpties vairs nav iespējams. Viņam vajadzēja uzticēties saviem glābējiem. Viņš strauji pieskrēja pie viena zirga un uzlēca sedlos. Prinča pavadoņi sekoja viņa paraugam. Nule dzirdētās balss īpašnieks tikpat klusi izdvesa:

—   Uz priekšu!

Un visi trīs sāka aulekšot.

—    Līdz šim veicas labi, — domāja princis. — Cerēsim, ka dēkas turpinājums būs tikpat labvēlīgs.

—   Pateicos, pateicos, manu varonīgo Busī, — princis čukstēja biedram pa labi, kurš līdz degunam bija ietinies garā mētelī.

—   Uz priekšu! — tas atbildēja.

Un trīs jātnieki aiztrauca caur nakti kā spokainas ēnas.

Jātnieki nogriezās uz Šartonu. Prinča zirgam likās pieauguši spēki. Pēkšņi pavadonis pa labi pārlēca grāvi un iejoņoja Vensēnas mežā, no kurienes viņš princim īsi uzsauca:

—   Nāciet!

Otrs pavadonis klusēdams sekoja. Kopš pils atstāšanas tas nebija teicis ne vārda.

Līdz šim princis ne reizi nebija savu zirgu paskubinājis. Diženais dzīvnieks traucās uz priekšu tikpat uzmanīgi un vienmērīgi kā pārējie.

Drīz vien Fransuā atradās kādā klajumā, kur kareiviskā ierindā stāvēja astoņi vai desmit jātnieki, kuru bruņas mēnessgaismā sidrabaini zaigoja.

—   O, ko tas nozīmē, monsieur? — jautāja princis.

—    Deviņi pērkoni! — jautātais iesaucās. — Tas nozīmē, ka jūs esat izglābts.

—  Jūs, Indriķi, — hercogs brīnījās, — jūs esat mans glābējs?!

—    Ko tur brīnīties, — bearnietis atbildēja, — vai tad mēs neesam sabiedrotie? Agrip, pie velna, kur tu esi? — viņš sauca savu otro biedru.

—  Te es esmu, — atbildēja Obiņjē. — Tas ir ļoti jauki, ka jums tik vareni zirgi.

—  Labi, labi, — Navarras karalis atbildēja, — nekurni! Ja mums ir tikai divi zirgi, ar ko vari,m jāt divpadsmit stundas, es būtu apmierināts.

—   Kurp jūs mani vēdīsit, brālēn? — Fransuā nemierīgi vaicāja.

—   Kurp vien vēlaties, mums tikai jāpasteidzas. Obiņjē ir taisnība, jo Francijas karaļa stallis ir daudz slavenāks par manējo un viņš ir diezgan bagāts, lai nodzītu divdesmit zirgus, ja viņš gribēs mūs panākt.

—   Vai tiešām es varu doties, kurp vēlos?

—   Protams. Es gaidu jūsu pavēles.

—   Labi, tādā gadījumā uz Ažēru.

—  Jūs gribat uz Ažēru? Labi, lai būtu uz Ažēru! Tiesa, tur jūs būsit mājās.

—   Bet jūs, brālēn?

—  Pie Ažēras es jūs atstāšu un steigšos uz Navarru, kur mani gaida mana labā Margo. Bez manis viņa ļoti garlaikojas!

Šai mirklī pieveda Indriķa prasītos zirgus, abi uzlēca sedlos un aizauļoja. Saīgušais Obiņjē viņiem sekoja.

XIII Draudzenes

Kamēr Parīzē valdīja drudžains uztraukums, grāfiene Monsoro, tēva un divu bruņotu kalpu pavadībā lēnā gaitā ceļoja uz Meridoras pili. Dienā viņi veica desmit jūdzes.

Pēc izbaudītām ciešanām jaunajai sievietei brīvība šķita divkārši salda, ko viņa arī mācēja izmantot. Mežs, lauks un pļavas — viss likās tik svaigs, jauns un košs. Arī vecais barons bija kļuvis par divdesmit gadiem jaunāks.

Abi traucās jo drīzāk attālināties no Parīzes, un tā astotās dienas vakarā viņi sasniedza Meridoru, kur tos pie tilta sagaidīja Sentlukāss ar savu jauno sievu, kas, baronam prornesot, bija valdījuši pilī.

Visiem četriem sākās miera un prieka pilna dzīve.

Barons un Sentlukāss medīja no rīta līdz vakaram. Viņu zirgu pēdās nenogurstošā dedzībā sekoja mednieki. Simtiem suņu dzenāja zaķi vai lapsu, kad šis trakais jājiens trauca caur mežu, Diāna un Žanna, kas krūma ēnā gulēja sūnās, nodrebēja un tikai pēc mirkļa atsāka pārtraukto noslēpumaino sarunu.

—   Pastāsti, — sacīja Žanna, — pastāsti visu, ko tu savā kapā piedzīvoji, jo tu mums tiešām biji mirusi. Paskaties, ziedošais irbenājs mūs apber ar savām pēdējām sniegpārslām, un plūškoks apdveš ar savu brīnišķīgo smaržu. Maigā saule rotā milzīgo ozolu zarus. Ne vēja vēsmas pēc mežonīgā pūļa aiztraukšanās, viss tik burvīgi kluss. Pastāsti, māsiņ, pastāsti!

—   Ko es tev teicu?

—   Tu man neko neteici. Tātad tu esi laimīga…

Ak, skaistās, zilganu ēnu apņemtās acis, perlamutra bālie vaigi, sapņainie plaksti, tikko jaušamais smaids uz lūpām… Diāna, tev daudz kas man jāstāsta.

—   Nekas, nekas.

—  Tātad ar grāfu Monsoro tu esi laimīga?

Diāna nodrebēja.

—  Tu esi tik daiļa! — Žanna maigi pārmeta.

—  Ar grāfu Monsoro! — Diāna atkārtoja. — Kāpēc tu minēji šo vārdu, kāpēc tu mūsu mežos, mūsu puķēs, mūsu laimē pamodināji šo rēgu?

—   Labi, tagad es zinu, kāpēc tavas acis apņem zili loki un kāpēc tu tik bieži veries debesīs, bet es nezinu, kāpēc tava mute mēģina smaidīt.

Diāna skumji pašūpoja galvu.

—  Man liekas, ka tu man teici, — turpināja Žanna, ar balto, maigo roku Diānas plecus apskaudama, — tu man teici, ka monsieur Busī tev daudz palīdzējis?

Diāna nosarka, tā kā viņas plānās, skaistās ausis likās kā ugunī kvēlojam.

—    Viņš ir lielisks kavalieris, šis monsieur Busī, — sacīja Žanna un iedziedājās:

Ambuāzs mīl ķildas celt, Naidniekam ar šķēpu zvelt.

Diāna ielika galvu draudzenes klēpī, un lapu zaļumā ieskanējās jūsmas pārpilna dziesma:

Bet viņš ari mīlēt māk Katru dienu tīksmīgāk…

—  Busī, saldais Busī! — saki taču, — piebilda Žanna, priecīgi skūpstīdama draudzenes acis.

—   Diezgan neprātību, — Diāna pēkšņi sacīja. — Monsieur Busī vairs nedomā par Meridoras Diānu.

—  Tas var būt, — atbildēja Žanna, — bet man liekas, ka viņam Meridoras Diāna patīk.

—   Klusē!

—   Kāpēc? Vai tev tas nepatīk?

—  Es tev teicu, ka monsieur Busī par mani vairs nedomā… Un viņš dara pareizi. O, es biju mazdūšīga…

—   Ko tu saki?

—   Neko, neko.

—   Klausies, Diāna, tu jau atkal sāksi raudāt. Tu — mazdūšīgā! Tu — mana varone! Tevi piespieda…

—  Es domāju… es redzēju briesmas, bezdibeni… Tagad, Žanna, es skaidri redzu šīs briesmas, šo bezdibeni, no kā pat bērns būtu izvairījies. Es tev saku, ka biju gļēva. Ak, kāpēc man nebija laika pārdomāt?

—  Tu runā mīklas.

—  Nē, tas vēl nav viss, — Diāna sauca, sāpēs strauji pieceldamās. — Nē, tā nav mana kļūda, viņš, Žanna, viņš mani negrib. Es vilcinājos, šaubījos… mans tēvs piedāvāja savu atbalstu, un man bija bailes… Viņš, viņš piedāvājās mani apsargāt… bet tas mani tomēr nepārliecināja. Pret viņu bija Anžū hercogs, kas bija vienojies ar grāfu Monsoro! Ja kādu patiesi vēlas, ja kādu patiesi mīl… Žanna, neviens princis, neviens grāfs mani neatturētu, ja es kādreiz mīlētu…

Uztraukumā Diāna atslējās pret ozolu. Likās, ka viņai zuduši spēki.

—   Nomierinies, mīļā, esi prātīga!

—   Es tev saku, ka mēs esam bijuši gļēvi.

—   Mēs? Diāna, par ko tu runā?

—  Es gribu teikt — cs un mans tēvs… un ccru, ka tu nepārpratīsi… Mans tēvs ir dižciltīgs muižnieks un varēja runāt ar karali. Es esmu lepna un nebaidos no vīra, kuru ienīstu. Bet šī gļēvuma noslēpumu es izskaidrošu dažos vārdos: es uzzināju, ka viņš mani nemīl.

—  Tu pati sevi māni! — sauca Žanna. — Ja tu pati tam ticētu, es aizietu pie viņa un atklāti to izlamātu. Bet tu taču tam netici, tu domā gluži pretējo, blēde, — sacīja Diāna, atkal nosēzdamās blakus Žannai. — Tevi Sentlukāss apprecēja par spīti karalim, tevi viņš mīlas dēļ aizveda projām no Parīzes, tevi vieno saldākie skūpsti. Sevis dievināšanu tu atalgo ar uzticīgāko un maigāko mīlu.

—   Un viņš jūtas lieliski atalgots, — jaunā sieviete līksmi iesaucās.

—  Es, es, — padomā un neesi patmīlīga, — es, kam šis trauksmainais vīrs apgalvoja, ka mīl, es, kas esmu saistījusi nevaldāmā Busī ievērību, tā vīra ievērību, kurš nepazīst nekādus šķēršļus, es atklāti salaulājos, es parādījos galmā, un viņš uz mani pat nepaskatījās. Es viņam uzticējos Ēģiptes Marijas klosterī. Tur bija Ģertrūde un Oduī, viņa draugs! Kad es iedomājos, ka viņš turpat pie baznīcas varēja mani uzsēdināt zirgā, ietīt mētelī un aizbēgt! Šai mirklī es sajutu, ka viņam nav nekāda prieka, nekādu cerību. Es redzēju viņa kaistošās acis, viņa bālās un arī drudzī kvēlojošās lūpas. Ja viņš būtu lūdzis, lai es mirstu, — lai viņa acis atgūtu spožumu, lai viņa lūpas atkal sārtotos,— es būtu mirusi… Tad es aizgāju, un viņš nemēģināja mani aizturēt. Pagaidi, pagaidi… Ak, tu nevari iedomāties, kā es ciešu! Viņš zina, ka es atstāju Parīzi, ka es atgriezos Meridorā, viņš zināja, ka grāfs Monsoro… ka grāfs Monsoro nav mans vīrs. Viņš zināja, ka es aizceļoju viena, un visu ceļu, mīļā Žanna, es ik mirkli atskatījos, cerēdama sadzirdēt viņa zirga pakavu dunoņu. Nekā! Tā bija tikai mūsu zirgu soļu atbalss! Es tev saku, ka viņš mani ir aizmirsis un ka es neesmu tik daudz vērta, lai viņš ceļotu uz Anžū… kamēr Francijas galmā ir tik daudz skaistu un smalku dāmu, kuru smaidi sola to laimi, ko Meridoras mežā paslēpusies meitene nevar piedāvāt. Vai tagad tu saproti? Vai tagad tu esi pārliecināta? Vai man ir taisnība? Vai es esmu aizmirsta, ienīsta, mana nabaga Žanna?

Tiklīdz viņa bija apklususi, kad spēcīgi nožvīkstēja ozola zari. Gar vecajiem mūriem nošķīda sūnas un gruvešu putekļi, no efeju un meža vīnogu biezokņa izskrēja kāds vīrietis un tik negaidīti nokrita pie Diānas kājām, ka tā izbailēs iekliedzās.

Žanna bija aizgājusi. Viņa bija vīrieti ieraudzījusi un pazinusi.

— Nu jūs taču redzat, ka es esmu šeit, — Busī čukstēja, skūpstīdams Diānas kleitas kroku, ko viņš godbijīgi turēja trīsošajās rokās.

Arī Diāna pazina šo balsi, pazina grāfa smaidu, un, aizkustināta, negaidītās laimes galīgi satriekta, viņa atplēta rokas un bez samaņas noslīga pie krūts tam, pret kuru viņa kādreiz bija izturējusies tik vienaldzīgi.

## XIV. Mīlētāji

Laimes ģībonis nebija ilgs un bīstams. Diāna drīz vien atvēra acis un ieraudzīja sevi Busī rokās, jo viņš nebija gribējis, ka Sentlukāsa kundze redzētu Diānas pirmo skatienu.

—    Ak, — viņa izdvesa, — jūs izturaties nepiedodami, grāf, mūs tā pārsteigdami.

Busī bija gaidījis citus vārdus. Un — vīrieši ir ļoti iedomīgi — kas zina, vai viņš negaidīja gluži kaut ko citu nekā vārdus.

Diāna maigi atraisīja rokas, kas viņu apskāva, un atgriezās pie savas draudzenes, kura sākumā bija atkāpusies sānis, bet ziņkārē par mīlētāju atkalredzēšanos viņa pavisam klusu bija pienākusi klāt, nevis lai iejauktos sarunā, bet gan tikai lai noklausītos.

—   Un tā jūs mani sagaidāt?

—  Monsieur Busī, jūs bijāt laipns, mīļš, — atbildēja Diāna, — bet…

—   Ak, nekādu «bet», — nopūtās Busī, atkal apsēzdamies pie Diānas kājām.

—   Nē, nē, nevis pie manām kājām, grāf Busī!

—   O, tikai mirkli, atļaujiet tikai mirkli, — grāfs iesaucās. — Es tik ilgi esmu pēc šīs vietas ilgojies.

—    Un lai to ieņemtu, jūs kāpāt pāri mūrim. Jūsu kārtas vīram tas nepieklājas, un ar šo neprātīgo soli jūs par manu laimi gan nerūpējaties.

—   Kā tad tā?

—  Ja nu jūs kāds būtu redzējis?

—   Kas?

—   Mūsu mednieki, kas pirms stundas ceturkšņa aizjāja gar mūriem.

—   Ak, neraizējieties, madame, cs māku slēpties, lai mani neieraudzītu.

—Jūs slēpjaties! — iesaucās Žanna. — O, tas ir tik romantiski! Pastāstiet,

monsieur Busī!

Busī pastāstīja, kā viņš ceļojis pie savas mīļākās. Lai paliktu nepazīts, viņš pārģērbies par tirgotāju un pieņēmis svešu vārdu. Divas dienas viņš bija uzkavējies Ažērā, bet neviens nebija viņu pazinis.

—   Un kā jūs no Ažēras nokļuvāt Meridorā? — Diāna jautāja.

—   Man ir divi lieliskas sugas zirgi. Ar vienu es gluži mierīgi izjāju no pilsētas, aplūkodams izkārtnes un uzrakstus, bet tiklīdz biju palicis viens, spiedu piešus zirgam sānos un aulēkšos četrās stundās un divdesmit minūtēs biju Šeit. Meridoras mežos es meklēju un atradu parka mūrus, kas gan ir briesmīgi gari. Vakar cs izrāpojos pa šiem mūriem veselas četras stundas, cerēdams jūs kaut kur ieraudzīt. Pievakarē, kad es jūs ieraudzīju atgriežamies pilī, es vai izmisu. Ap jums lēkāja abi barona suņi, Sentlukāsa kundze sniedza tiem jaunu irbīti, ko viņi mēģināja saķert. Tad jūs pazudāt.

Es nolēcu no mūriem. Atskrēju šurp. Redzēju, ka zāle un sūnas ir nomīdītas. Es sapratu, ka šajā košajā vietā jūs mīlat atpūsties. Noguris es atgriezos pilsētā. No kāpšanas kokos mans tirgotāja tērps bija galīgi saplosīts, bet mana sirds — priecīga, jo es biju redzējis jūs.

—  Tas ir ļoti jauks stāsts, — teica Diāna. — Jūs esat īsts varonis. Es gan neesmu tik augstsirdīga un būtu baidījusies kāpt kokos, es nebūtu saplēsusi savas drēbes un nejauki saskrambājusi rokas.

—  Jā, bet tad es nebūtu redzējis to, ko vēlējos.

—  Tieši otrādi, es būtu redzējusi Meridoras Diānu un Sentlukāsa kundzi vēl labāk par jums.

—   Ko jūs būtu darījusi?

—    Es būtu devusies tieši pāri Meridoras pils tiltam un tad caur pils vārtiem — uz pili. Barons būtu mani apskāvis, grāfiene Monsoro būtu mani nosēdinājusi sev blakus pie galda, Sentlukāsa kundze būtu ar mani pajokojusies. Tas būtu bijis visvienkāršākais. Vai nav taisnība, ka mīlētāji nekad nedomā par vienkāršību.

Busī papurināja galvu, Diānai dāvādams līksmu skatienu un smaidu.

—    Nē, — viņš atbildēja, — es nevarēju doties uz pili! Kundze ir precējusies, baronam viņa znota sieva ir stingri jāapsargā.

—   Pateicos par labo aizrādījumu, monsieur Busī, — sacīja Žanna. — Es vairs nekad nejaukšos tik muļķīgā sarunā.

—   Muļķīgā? — atkārtoja Diāna.

—  Muļķības vai mīlas pļāpas, vai tas nav gluži viens un tas pats, un tāpēc…

Viņa noskūpstīja Diānas pieri, pamāja Busī ar galvu un aizskrēja. Diāna

gribēja viņu aizturēt, bet Busī satvēra viņas rokas, un Diānai vajadzēja draudzeni atlaist.

Mīlētāji palika vieni.

Diāna nolūkojās pakaļ Sentlukāsa kundzei, kas, puķes plūkdama, devās uz pils pusi, tad viņa sarkdama nosēdās atkal zālē. Busī nogūlās pie viņas kājām.

—  Vai ne, jūs taču attaisnojat manu uzvedību, madame? — Busī jautāja.

—  Es negribu liekuļot, — atbildēja Diāna. — Es attaisnoju jūsu uzvešanos, bet vairāk arī ne. Jūs vēlēdamās, jūs šurp saukdama, es esmu neprātīga, es esmu vainīga.

—   Mans Dievs! Ko jūs runājat, Diāna?

—  Ak, grāf, cs runāju taisnību. Man bija tiesības padarīt nelaimīgu grāfu Monsoro, bet tikai tik ilgi, kamēr neaplaimoju nevienu citu. Es viņam varēju liegt savus smieklus un mīlu. Bet ja es šo laipnību parādu kādam citam, tad es krāpju pat to, kas pret manu gribu tomēr ir mans kungs un pavēlnieks.

Busī pacietīgi noklausījās šo tikumīgo runu, ko mīkstināja Diānas maigums un piemīlība.

—   Jūs runājat pretrunīgi, madame, — viņš iebilda. — Es jums gribu pateikt patiesību. Jūs sakāt: kāds vīrietis ir jūsu kungs. Bet vai jūs šo vīru izvēlējāties? Nē, nelaimīgi apstākļi jūs piespieda, un jūs padevāties. Vai jūs nopietni domājat ar šo ienīsto jūgu izpostīt visu dzīvi? Es gribu jūs atbrīvot.

Diāna gribēja kaut ko iebilst, bet Busī neļāva.

—    Ak, es zinu, ko jūs gribat teikt, — jauneklis teica. — Jūs gribat atbildēt — ja es viņu nogalēšu, es jūs vairs nekad neredzēšu. Labi! Es aiz sāpēm nomiršu, bet jūs būsit brīva, jūs varēsit dzīvot laimīgi, jūs varēsit ielīksmot citu labāku, kas reizēm savā priekā svētīs manu vārdu un teiks: «Pateicos, Busī, pateicos, ka jūs mūs atbrīvojāt no nejaukā Monsoro!» Un jūs, Diāna, dzīvam man neuzdrīkstēdamās pateikties, mirušu rnani pieminēsit ar mīļu sirdi.

Jaunā sieviete satvēra grāfa roku, to maigi saspieda un teica:

—   Kāpēc jūs draudat, Busī?

—   Draudu? Ak! Dievs mani dzird un zina, ko es domāju. Es jūs tik kvēli mīlu, Diāna, ka es nevaru tā rīkoties, kā rīkojies kāds cits vīrietis. Es zinu — jūs mani mīlat. Mans Dievs! Mana mīla staro ka saule un atdzīvina sirdi, kam pieskaras. Es jūs nelūgšos. Es neļaušos izmisumam. Nē, es krītu pie jūsu kājām, kuras iedrošinos skūpstīt, un, labo roku uz sirds uzlicis, šai sirdij, kas vēl nekad nav melojusi ne aiz bailēm, ne patmīlas dēļ, saku: Diāna, es jūs mīlu, es jūs mīlu vairāk par savu dzīvību! Diāna, zem dzidrajām debesīm es jums zvēru — jūsu labā, jūs pielūgdams es došos nāvē! Ja jūs vēl teiksit: «Ejiet, nelaupiet citam laimi!», es bez nopūtas piecelšos no šīs vietas, kur jūtos tik laimīgs, zemu palocīšos un klusībā atzīšu: «Šī sieviete mani nemīl, viņa mani nekad nemīlēs.» Tad es aizceļošu, un jūs mani nekad, nekad neredzēsit. Bet tā kā mana padevība ir lielāka par manu mīlu, es gribu darīt jūs laimīgu, negribu citam laupīt laimi, gribu uzupurēties.

Busī runāja lielā sajūsmā. Viņa spožajās, izteiksmīgajās acīs varēja lasīt noteiktu apņemšanos. Diāna saprata, ka viņš savus vārdus piepildīs darbos, un, kā aprīļa sniegs kūst saules siltajos staros, tā Busī skatienā gaisa viņas atturība.

—  Pateicos, mans draugs,—viņa teica.—Jūs esat ļoti laipns, pasargādams mani no nožēlas, ka man jābūt jums padevīgai. Vai jūs mani mīlēsit līdz nāvei, kā teicāt? Vai tā nebūs tikai jūsu iedoma, vai kādudien jūs man rūgti nepārmetīsit, ka es esmu bijusi grāfa Monsoro sieva, un visu nožēlosit? Nē, es neprasu nekādus noteikumus. Es esmu uzvarēta, man jāpadodas, es piederu jums, es jūs mīlu, Busī! Palieciet, un tā kā tagad mana dzīvība ir arī jūsējā, sargājiet to!

To teikdama, Diāna vienu savu maigo roku uzlika uz Busī pleca un otru pasniedza jauneklim, kas to sirsnīgā jūsmā piespieda pie lūpām. Diāna no šā skūpsta nodrebēja.

Tagad atskanēja Žannas vieglie soļi, kura, zīmīgi klusēdama, tuvojās pa taku. Mīlētāju rokas negribot raisījās.

—   Piedodiet, mani draugi, ka es jūs traucēju, — sacīja Žanna, — bet mums jādodas mājās, citādi mūs sāks meklēt. Grāf, tagad atgriezieties pie sava lieliskā zirga, bet mēs pļāpādamas noiesim piecsimt soļu, kas mūs šķir no pils. Uz priekšu, Diāna, iesim mājup!

Un viņa satvēra draudzenes roku un viegli mēģināja to aizvilkt projām.

Busī smaidīdams uzlūkoja abas draudzenes. Diāna sniedza viņam roku. Viņš piegāja tuvāk un jautāja:

—   Vai tas ir viss, kas jums sakāms?

—   Rīt, — atbildēja, — vai ne?

—   Tikai rīt?

—   Rīt un vienmēr.

Busī nevarēja novaldīt klusu prieka saucienu. Viņš piekļāva lūpas Diānas rokai. Vēlreiz no abām dāmām atvadījies, viņš strauji steidzās projām. Viņš juta, ka jāsaņem visi spēki, lai pamestu Diānu. Jaunā sieviete noraudzījās viņam pakaļ meža biezoknī un, draudzenei pie rokas turēdamās, klausījās viņa soļu troksnī, kas pamazām attālinājās.

—  Vai tu vēlies mazliet papļāpāt, Diāna?—jautāja Žanna, kad Busī vairs nebija redzams.

—   Jā, — jaunā sieviete atbildēja, it kā no sapņa atmozdamās. — Ēs klausos.

—   Manu mīļo, rīt es ar Sentlukāsu un tavu tēvu došos medībās.

—   Kā? Un mani tu atstāsi vienu?

—   Klausies, dārgā, arī man ir savi iemesli, un ir zināmas lietas, kam es nevaru piekrist.

—   Ak, Žanna, — iesaucās grāfiene Monsoro, — un tu savai draudzenei vari teikt tik skarbus vārdus?

—   Draudzība nav noteicošais, — Sentlukāsa kundze mierīgi atbildēja. — Tā tas nevar turpināties!

—   Es domāju, ka tu mīli mani, Žanna, un tagad tu plosi manu sirdi, — Diāna teica. Viņas acīs zaigoja asaras. — Tu saki, ka tā tas nevar turpināties?

—     Jā, ir jānovērš šie šķēršļi, — Žanna iečukstēja draudzenei, — kas jūs vē brīvi baudīt mīlas burvību.

Diāna apskāva smaidošo jauno sievu un noklāja viņas kvēlojošo seju ar skūpstiem.

Pēkšņi mežā atskanēja mežragu skanas.

—   Klausies, mūs sauc, — sacīja Žanna. — Nabaga Sentlukāss paliek nepacietīgs. Neesi pret viņu cietsirdīgāka, kā es pret mīlētāju kanēļkrāsas kamzolī.

## XV. Fransuā ierodas Anžū

*

Otrā rītā Busī atstāja Ažēru pirms vēl visagrāk uzcēlušies pilsoņi bija baudījuši brokastis. Pa ceļu viņš nevis jāja, bet gan lidoja. Diāna bija uzkāpusi uz kādas pils terases, no kurienes varēja pārredzēt balto, līkumaino taku, kas līčloču vijās caur zaļajām pļavām. Viņa ieraudzīja kādu melnu punktu, kas traucās šurp kā meteors. Viņa tūlīt nokāpa lejā, lai Busī nebūtu jāgaida un lai pati par sagaidīšanu kaut ko iegūtu.

Saule nule bija sasniegusi augsto ozolu galotnes. Zālē pērļoja rasa. Tālajos kalnājos atskanēja Sentlukāsa mežrags, par ko parūpējās Žanna, lai draudzenei atgādinātu parādīto pakalpojumu, atstājot viņu pilī vienu pašu.

Diānas sirdi satrauca tik spējš, vētrains prieks; jaunība, skaistums, mīla viņu tā apreibināja, ka skrienot viņai likās, it kā dvēsele paceļ miesu debesu plašumos.

Bet gājiens no pils līdz mežam bija tāls, jaunās sievietes kājiņas, brienot pa biezo zāli, nogura, un viņai vairākas reizes vajadzēja apstāties, lai atpūstos. Tāpēc viņa satikšanās vietā nonāca tikai tad, kad Busī parādījās virs mūra un nolēca zemē. Viņš redzēja, ka Diāna skrien. Viņa aiz līksmes viegli iekliedzās. Izstieptām rokām viņš steidzās tai pretim. Viņa rokas pie savas sirds piespiedusi, Diāna tam pieglaudās. Viņu rīta sveiciens bija ilgas, kvēlas skavas. Kas viņiem bija sakāms? Viņi viens otru mīlēja. Kas viņiem bija jādomā? Viņi redzēja viens otru. Kas viņiem bija jāvēlās? Viņi sēdēja blakus un turēja viens otra roku.

Diena pagāja kā viena vienīga stunda. Kad Diāna pamodās no maigā mulsuma, ko miegs bija veltījis laimē pagurušajai dvēselei, Busī piespieda jaunās, sapņainās sievietes rokas pie savām krūtīm un teica:

—   Diāna, man liekas, ka tikai šodien ir sākusies mana laime. Man liekas, ka no šodienas es skaidri redzu ceļu, kas mani ved uz mūžību. Jūs esat gaisma, kas izstaro tik daudz laimes. Es jums varu atkārtot, ko jums jau vakar sacīju: jūs man dāvājāt dzīvību, un kopā ar jums es miršu.

—Bet es, — Diāna atbildēja,—es, kas nu reiz bez apdomas esmu metusies nāves rokās, es drebu aiz bailēm, ka nedzīvošu diezgan ilgi, lai izbaudītu visus jūsu mīlas dārgumus. Bet kāpēc jūs nenākat uz pili, Luī? Mans tēvs priecāsies jūs redzēt. Sentlukāss ir jūsu draugs un klusēs… Padomājiet, ka ikviena ilgāk kopā pavadīta stunda ir nesamaksājama.

—   Ak, Diāna, ja es kaut uz stundu ieradīšos pilī, tad es tur ieradīšos vienmēr. Ja es iešu turp, to uzzinās visa province. Baumas saklausīs vilkacis, jūsu vīrs, un steigsies šurp. Jūs taču aizliedzāt sevi no viņa atbrīvot.

—   Kam tas ir vajadzīgs?

—   Mūsu drošības, mūsu laimes drošības labā. Tas ir nepieciešams, lai mūsu noslēpums paliktu nevienam nezināms. Sentlukāsa kundze to jau zina, grāfs Sentlukāss to droši vien uzzinās!

—   Ak, par ko…

—   Vai jūs gribat kaut ko slēpt?

—   Nē.

—   Šorīt es Sentlukāsam aizrakstīju vēstuli un lūdzu ierasties Ažērā. Viņš ieradīsies un viņš man nosolīsies šo piedzīvojumu nevienam neizpaust. Tas jo vairāk vajadzīgs tāpēc, mīļā Diāna, ka mani droši vien visur meklē. Kad mēs atstājām Parīzi, risinājās ļoti nopietni notikumi.

—   Jums taisnība. Arī mans tēvs ir ļoti bailīgs un, mani mīlēdams, viņš mani atkal varētu atdot grāfam Monsoro.

—   Pratīsim uzmanīties. Un ja tad Dievs mūs nesaudzēs, tad mēs vismaz būsim pārliecināti, ka citādi nebija iespējams.

—    Dievs ir labs, Luī. Šai mirklī par viņu gan nešaubieties. Tātad jūs atvadāties no manis, monsieur, un steidzaties atpakaļ? Mari ļoti rūp jūsu zirgs.

—   Jums nav jābaidās. Viņš zina ceļu un ir brašākais no lopiņiem, kāds man jelkad ir bijis. Saldās domās šūpodamies, es varu atgriezties pilsētā, viņu ne aiz pavada nepavelkot.

Mīlētāji vēl un vēl pārmainīja tūkstošiem vārdu un tūkstošiem kvēlāko skūpstu. Beidzot pils tuvumā atskanēja mežraga skaņas, un Busī devās projām. *

Kad viņš, par jauko dienu sapņodams un par savu brīvību priecādamies, tuvojās pilsētai, viņš ievēroja, ka vairs nav tālu vārtu slēgšanas stunda. Viņa zirgs, kas visu dienu bija mielojies ar lapām un zāli, turpināja šo nodarbošanos arī ceļā, un tā pienāca nakts.

Busī jau gribēja iespiest zirgam piešus sānos, lai atgūtu zaudēto laiku, kad viņš saklausīja, ka aiz viņa aulekšo divi jātnieki. Viņš redzēja, ka viena jātnieka papēži cieši piekļāvās zirga sāniem.

—   Uz priekšu! Tur ir pilsēta, — jātnieks sacīja raksturīgā gaskonieša izloksnē. — Vēl trīssimt cirtienu un simts piešu piespiedienu… Drosmi un — uz priekšu!

—   Kustonis ir galīgi noguris, — atbildēja priekšējais jātnieks. — Es dotu vai simts zirgu, ja es atrastos savā pilsētā.

—  Tas būs kāds novēlojies Ažēras iedzīvotājs, — Busī nodomāja. — Bet… cik dīvaini… man liekas, ka es šo balsi pazīstu… Ak, brašā jātnieka zirgs grīļojas.

Šai mirklī jātnieki atradās blakus Busī.

—  Hei, uzmanieties, monsieur, — viņš iesaucās. — Atlaižiet kāpšļus, jūsu zirgs kritīs.

Zirgs tiešām smagi novēlās uz sāniem, krampjaini noraustījās un nobeidzās.

—  Monsieur, trīs simti pistoles par jūsu zirgu!

—  Manu princi, ņemiet to par velti, — teica uztrauktais Busī, kas jātniekā bija pazinis Anžū hercogu.

Vienlaikus varēja dzirdēt, ka prinča pavadonis izvelk pistoli.

—  Jel stājies, — Anžū hercogs viņam uzsauca, — stājies, Obiņjē! Tas ir Busī, velns lai mani parauj!

—   Jā, es tas esmu, manu princi! Bet kas jums ir atgadījies, ka jūs šajā stundā un šādā veidā tā mokāt zirgu?

—  O, tas ir monsieur Busī? — sacīja Obiņjē. — Tad es jums vairs neesmu vajadzīgs, monsieur. Atļaujiet atgriezties pie tā, kas mani sūtīja.

—    Ar pateicību un skaistākās draudzības piedāvājumu, — atbildēja princis.

—   Pateicos, monsieur! Kādudien es jums šos vārdus atgādināšu.

—  Monsieur Obiņjē!… Monsieur! Ak, tagad es saprotu, — iesaucās Busī.

—    Vai tad tu nezināji, — neapmierinātais un Šaubu māktais princis vaicāja, — vai tu mani šeit negaidīji?

—  Es nevis jūs gaidīju, bet gan darīju kaut ko labāku. Tā kā jūs vēl pirms vārtu slēgšanas gribat tikt pilsētā, tad kāpiet sedlos, monsieur.

Viņš piedāvāja princim savu zirgu.

—  Dievs lai jūs sargā, monsieur, — sacīja Obiņjē. — Jūsu padevīgais kalps, monsieur Busī.

Busī veikli uzlēca zirgam uz skausta un devās uz pilsētu. Klusībā viņš sev jautāja, vai princis nav dēmons, kas apskauda viņa laimi un uzvandīja elles trakumu.

Atskanot vakara jundas tauru pirmajām skaņām, viņi saniedza Ažēru.

—   Ko nu tālāk, monsieur?

—    Uz pili! Jāuzvelk mans karogs, visiem jāzina, ka es esmu ieradies, jāsasauc provinces dižciltīgākie muižnieki.

—   Hallo, mani kungi, taurējiet! — Busī uzsauca heroldiem.

Bet tikai tad, kad Busī savu pavēli visai noteikti bija atkārtojis, heroldi, kas nu bija pazinuši hercogu, izpildīja rīkojumu. Drīz vien ielās sapulcējās tauta, un pilsētas pārvaldnieks, cienījamie muižnieki un augstmaņi steidzās uz pili.

Pilī princis viņus uzrunāja ar šādiem vārdiem:

—   Mani kungi un uzticīgie draugi, es ierados, lai mestos manas mīļās pilsētas Ažēras skavās. Parīzē man draudēja nopietnas briesmas. Es zaudēju pat savu brīvību. Ar labu draugu palīdzību man izdevās aizbēgt. Kopš es atrodos jūsu pilsētā, manu dzīvību un mieru neviens neapdraud.

Pārsteigtie klausītāji viņu visai atturīgi apsveica:

—   Lai dzīvo mūsu princis!

Tauta, parastās balvas gaidīdama, uzgavilēja:

—   Lai dzīvo! Lai dzīvo!

—    Mēs gribam noturēt nakts mielastu. Kopš šā rīta es neko neesmu baudījis, — sacīja princis.

Svinības turpinājās līdz pusnaktij. Pilsēta bija apgaismota, ielās un laukumos atskanēja muskešu šāvieni, baznīcās zvanīja. Labo ažēriešu parastā prieka gaistošo atbalsi vējš aiznesa pat līdz Meridorai.

## XVI Trīs diplomāti

Kad troksnis beidzot bija apklusis un Busī ar hercogu palika vieni, tas teica:

—   Parunāsimies.

Hercogs bija diezgan saprātīgs, lai ievērotu, ka Busī tagad bija daudz pieticīgāks un paklausīgāks nekā parasti. Bet viņš nebija pietiekami apķērīgs, lai izprastu Busī noslēpumu. Jauneklim rūpēja viena lieta — novērst hercoga interesi no viņa jaunās mīlas. Viņam arī izdevās princi pārliecināt, ka viņš ieradies Ažērā, lai pulcinātu monsieur piekritējus.

Viņš hercogam apsolījās būt darbīgs arī turpmāk un ieteica iespējamos variantus, kā sacelt visu provinci un radīt karalim pretvaru.

Lai drīzāk atbrīvotos, viņš paskaidroja, ka tam jāpiedalās kādā līgai svarīgā apspriedē.

—   Vai tu ņemsi savu zirgu?

—  Ja monsieur var viņu lietot, varat to paturēt, jo man ir vēl otrs.

—  Tad es to paturēšu. Vēlāk mēs norēķināsimies.

—  Jā, monsieur, Dievs vēlas, lai es jums nekad nebūtu parādā.

Princis sniedza Busī roku, un viņi šķīrās.

Melnā nakti Busī kājām atgriezās mājās, bet Sentlukāsa vietā, kuru viņš bija cerējis sastapt, tas atrada vienīgi vēstuli, kurā draugs ziņoja, ka pilsētā ieradīsies nākamajā dienā.

Pulksten sešos no rīta Sentlukāss tiešām atstāja Meridoru un devās uz Ažēru. Kad atvēra vārtus, viņš atradās pie pilsētas vaļņa un, iedzīvotāju savādo uztraukumu nemaz neievērodams, sasniedza namu, kurā dzīvoja Busī.

Abi draugi sirsnīgi apskāvās.

—   Manu mīļo Sentlukāss, — sacīja Busī, — vai jūs gribat baudīt manas nabadzīgās mājas viesmīlību? Es dzīvoju Ažērā.

—  Jā, — atbildēja Sentlukāss, — kā uzvarētājs kaujas laukā.

—   Ko jūs gribat teikt, mīļais draugs?

—  Ka manai sievai attiecībā pret mani nav nekādu noslēpumu, tāpat kā man pret jums, un ka viņa man visu izstāstīja, manu dārgo Busī. Mēs saprotamies, pieņemiet manu atzinību. Ja jūs mani ataicinājāt, tad atļaujiet dot vienu padomu.

Grāfs Sentlukāss savam draugam ieteica katrā ziņā ar grāfu Monsoro cīnīties divkaujā un viņu padarīt nekaitīgu. Kad Busī paskaidroja, ka viņš Diānai zvērējis saudzēt viņas vīra dzīvību, Sentlukāss aizrādīja, ka tā bijusi lielākā muļķība. Monsoro, kas spēja izdarīt visļaunāko, reiz atklās arī mīlētāju noslēpumu. Viņam bija vēl viens padoms, kā sasniegt to pašu mērķi, bet par to viņš neizteicās.

Viņš draugam ieteica atklāti ierasties Meridorā. Busī atteicās, un Sentlukāss mācēja lasīt drauga dvēselē.

—  Es zinu visu. Meridorā jūs varētu sastapt grāfu Monsoro un redzēt, kā viņš apskauj jums dārgo sievieti. Tas būtu daudz rūgtāk.

—  Ak, cik labi jūs saprotat, kāpēc es neapmeklēju Meridoru. Bet tagad, mīļais draugs…

—   Vai tagad es varu iet? — vaicāja Sentlukāss.

—  Nē, — Busī atbildēja, — palieciet, jo tagad man jums kaut kas ir jājautā. Vai jūs pagājušonakt dzirdējāt šāvienus?

—   Tiešām, Meridorā mēs viens otram jautājām, kas gan ir noticis?

—   Vakar ieradās Anžū hercogs.

Sentlukāss pielēca no krēsla, it kā būtu uzzinājis par velna ierašanos.

—  Anžū hercogs? Stāstīja, ka viņš atrodoties gūstā Luvras pilī.

—   Viņš bija gūstā, bet tagad atrodas Ažērā. Viņam izdevies izbēgt caur logu un atbēgt šurp.

—   Ko nu? — jautāja Sentlukāss.

—   Nu, mīļais draugs, radusies lieliska iespēja karalim atmaksāt par jūsu vajāšanu. Princis pulcēs karaspēku, un mēs piedzīvosim skaistu pilsoņu karu. Es ceru, ka jūs līdz ar mani izvilksit zobenu.

—   Pret karali? — Sentlukāss pēkšņi salti jautāja.

—   Es nesaku, ka tieši pret karali. Es saku — pret tiem, kas pret mums izvilks zobenus.

—  Manu mīļo Busī, — sacīja Sentlukāss, — es ierados Anžū baudīt lauku gaisu, nevis karot pret viņa majestāti. Šai pasaulē es piederu vienīgi savai sievai, jūs—vienīgi savai mīļajai. Mums jāvienojas tikai par vienu. Es vienmēr aizstāvēšu Diānu, aizstāviet jūs Sentlukāsa kundzi. Mīlas nolīgumu — jā, bet nekādu politisku norunu. Tikai tādā veidā mēs sapratīsimies.

—   Es redzu, ka man jāpadodas, Sentlukāss, — teica Busī, — jo šoreiz jums ir taisnība. Jūs man esat vajadzīgs, kamēr jūs mani varat paciest.

—   Tieši otrādi, es vēlētos jūsu aizsardzību.

—   Kā tad tā?

—   Padomājiet — Meridoru ielenks apvērsuma rīkotāji.

—  Pie velna! Jums ir taisnība, — sauca Busī. — Jūs nevēlaties, ka ielenktie ciestu aplenkuma sekas.

Abi draugi Šķirās ļoti sirsnīgi. Princis jau trīs reizes bija apvaicājies pēc Busī, kas steidzās uz pili, kur jau pulcējās dižciltīgākie vīri no visas provinces.

Busī rīkoja oficiālo pieņemšanu, svinības un runas. Kad viņš princim uz dažām stundām bija sagādājis nodarbošanos, tad atgriezās mājās, paņēma otru zirgu un aulekšos devās uz Meridoru. Hercogs turēja skaistu runu, stāstīdams par līgas darbību un pieskardamies viņa saistībām ar hercogu Gīzu, kā arī notēlodams, ka karalis viņu vajā par to uzticību, ko viņam parāda parīzieši.

Klausīdamies muižnieku atbildēs un baudīdams viņu roku skūpstus, hercogs rūpīgi vēroja visus atnākušos un domāja, kas nav ieradušies.

Kad Busī atgriezās, pulkstenis bija četri pēcpusdienā. Viņš nolēca no zirga un tāpat noputējis un nosvīdis ieradās pie hercoga.

—   Ak, manu varonīgo Busī, — sacīja princis, — liekas, ka tu esi bijis darbā.

—  Jūs jau redzat, monsieur.

—  Tu esi sakarsis. Uzmanies, ka nesaslimsti.

—   Nav jābaidās.

—   No kurienes tu nāc?

—   No apkārtnes. Vai jūsu augstība priecājas par tik lielu galmu?

—  Jā, es esmu apmierināts. Bet viens šai galmā vēl trūkst.

—   Kas?

—  Tavs luteklis?

—   Mans luteklis?

—  Jā, Meridoras barons.

—   Ak! — iesaucās Busī, pēkšņi mainīdams sejas krāsu.

—    Un viņu nevar neievērot, kaut gan viņš mani neievēro. Baronam provincē ir ietekme. %

—   Jūs tā domājat?

—  Es to zinu. Viņš bija līgas pārstāvis Ažērā. Viņu bija izvēlējies hercogs Gīzs, un Gīzs izvēlas vienīgi teicamus ļaudis. Viņam ir jāierodas, Busī.

—   Bet ja viņš nenāks, monsieur?

—  Ja viņš nenāks pie manis, tad es speršu pirmo soli un apmeklēšu viņu.

—   Meridorā?

—   Un kāpēc gan ne?

Busī acīs iekvēlojās greizsirdība.

—   Jā… kāpēc gan ne? — viņš atbildēja. — Jūs esat princis, jums_viss ir atļauts.

—   Vai tu domā, ka viņš vēl aizvien uz mani ļaunojas?

—   Nezinu. Kā lai es to zinu?

Šai mirklī ienāca jauni muižnieki. Hercogs devās tiem pretim, bet Busī palika viens. Prinča vārdi rosināja viņu uz pārdomām. Kāpēc princis gribēja doties uz Meridoru? Vai viņam bija vienīgi politiski nolūki, vai ari viņš no jauna gribēja tuvoties Diānai?

Busī nevarēja gūt skaidrību un atvairīja tumšās šaubas. Visu vakaru viņš pavadīja hercoga viesībās starp muižniekiem un viņu dāmām. Viņš bija sabiedrības varonis. Sievietes viņu apbrīnoja, vīrieši ienīda un droši vien būtu sākuši ķildu, ja tos neatturētu slava par viņa drošsirdību tin spēku.

Kad Busī agrā rīta stundā atstāja pili, viņš pie durvīm sastapa uzticīgo Remī.

Norūpējies ārsts bija sekojis savam kungam pa pēdām. Viņš baidījās, ka netiek atraidīts, jo bija ieradies nesaukts. Bet iepriecinātais Busī sacīja:

—  Tu esi labi darījis, Remī, man tevi tā vajadzēja.

—   Kā klājas Ģertrūdei, monsieur''!

—    Es tev apsolu par to apjautāties Diānai, tiklīdz viņu satikšu, — smaidīdams atbildēja Busī.

—    Bet cs, tiklīdz satikšu Ģertrūdi, tūlīt apvaicāšos par grāfieni Monsoro,— teica Remī.

—  Tu esi labs biedrs. Kā tu mani atradi?

—  Es izjautāju, kur atrodas hercoga pils, ievedu savu zirgu hercoga stallī, kur pazinu jūsējo, pēc tam nostājos pie durvīm un sāku gaidīt.

—  Jā, princis jādams savējo nobeidza, un es tam atstāju savu Rolandu, un tā kā hercogam nebija neviena zirga, viņš to arī paturēja.

—  Jūs esat princis, un princis — kalps.

—   Neglaimo, Remī, tu redzēsi, kā monsieur dzīvo.

Busī ieveda Oduī savā mazajā namiņā.

—  Tiešām, — sacīja Busī, — nu tu redzi īstu pili. Iekārtojies, kur tu vari un kā tu vari.

—   Tas nebūs grūti, jo man nevajag plašu telpu. Ja ir nepieciešams, es varu gulēt arī stāvus. Es esmu diezgan noguris.

Otrā rītā Busī agri piecēlās un steidzās pie hercoga, lai būtu klāt, kad tas pieceļas, un tūlīt ierosinātu visādus jaunumus, un aizkavētu princi doties uz Meridoru.

Kad hercogs atvēra acis un ieraudzīja Busī, tas iesaucās:

—   O, tu jau esi šeit!

—  Tiešām, monsieur, es nevarēju gulēt, mani māc jūsu augstības intereses. Ko jūs šodien darīsit? Kā būtu, ja mēs dotos medībās?

Bet nekas nelīdzēja. Hercogs turpināja novirzīt sarunu uz galma medību meistaru un turpināja:

—   Grāfs Monsoro mums šeit būtu ļoti derīgs.

—   Kāpēc?

—   Viņam apkārtnē ir muižas.

—   Viņam? •

—   Viņam vai viņa sievai.

Busī sakoda lūpas, jo hercogs pievērsās bīstamajai sarunai.

—  Jūs tā domājat? — jautāja Busī.

—  Protams. Meridorā atrodas četru stundu jājienā no Ažēras. Vai tad tu nezini? Tu taču atvedi veco baronu.

Busī saprata, ka viņam jāsavaldās.

—   Es viņu atvedu pie jums tikai tāpēc, ka viņš ļoti lūdzās. Mana pārējā aizstāvība gan neko nelīdzēja.

—   Klausies, — sacīja hercogs, — man ir kaut kas padomā.

—   Pie velna! — iesaucas Busī, kas hercoga domas apšaubīja.

—  Grāfs Monsoro vinnēja pret tevi pirmo partiju. Es gribu, lai tu iegūtu otro.

—   Kā tas saprotams, manu princi?

—   Gluži vienkārši. Tu mani pazīsti, Busī?

—   Diemžēl, manu princi.

—   Vai tu domā, ka es pacietīšu negodu un to nesodīšu?

—   Kā kuru reizi.

Hercogs nīgri pasmaidīja un papurināja galvu.

—   Runājiet, paskaidrojiet, monsieur!

—  Medību pārzinis man nozaga meiteni, ko cs mīlēju, un apprecēja viņu. Es gribu nozagt viņa sievu, lai iegūtu mīļāko.

Busī mēģināja smaidīt, bet tas viņam neizdevās.

—   Nozagt grāfa Monsoro kundzi! —viņš stomījās.

—   Man liekas, ka nekas nav vieglāk. Grāfiene Monsoro ir atgriezusies savā muižā. Tu man teici, ka viņa savu vīru ienīst. Es bez lielas iedomības ceru, ka viņa man paklausīs, ja cs vēl tai apsolīšu…

—   Ko jūs grāfienei Monsoro apsolīsit?

—   Atbrīvot no viņas vīra.

—  Kā pēc jūs to tūlīt nedarījāt? — Busī gribēja iesaukties, bet savaldījās.— Jūs to gribat izdarīt? — viņš piebilda. %

—   Tu redzēsi. Man ir jāapmeklē Meridoras barons.

—   Jūs gribat apmeklēt veco baronu, kas jūs pameta, kad jūs man svēti nosolījāties…

—   Man ir labs aizbildinājums.

—   Pie velna! Kāds?

—   Es viņam teikšu, ka nevarēju šīs laulības novērst, jo Monsoro, kas zināja, ka barons ir līgas pārstāvis un es tās vadonis, būtu mūs nodevis karalim.

Vai jūsu augstība izdomāja šo aizbildinājumu?

—   Daļēji.

—   Tad es saprotu, — sacīja Busī.

—   Es viņam iedvesīšu pārliecību, ka meitas kāzas izglāba viņa dzīvību.

—   Lieliski!

—  Vai ne? Bet kad es iedomājos… Paskaties pa logu, Busī! Kāds ir laiks?

—   Skaists, jūsu augstība.

—   Labi. Liec sagatavot zirgus, un mēs palūkosimies, kā klājas labajā Meridorā.

—  Tūlīt, monsieur.

Busī izlikās, it kā gribētu aiziet, bet pagriezās un jautāja:

—   Piedodiet, monsieur, cik zirgus sagatavot?

—   Četrus, piecus, kā tu vēlies.

—  Ja jūs atļausit, monsieur, tad es likšu sagatavot simts.

—   Labi, simts, — princis izbrīnā atbildēja. — Bet kāpēc tik daudz?

—  Lai nodrošinātos pret uzbrukumu. Princis nodrebēja.

—   Pret uzbrukumu! — viņš iesaucās.

—   Jā, es dzirdēju, ka šajā novadā esot daudz mežu, un nebūtu nekas neparasts, ja mēs iekristu kādā slazdā.

—   O, tu domā? — princis jautāja.

—  Monsieur zina, ka patiesībā drosmīgie vienmēr uzmanās. Princis kļuva domīgs.

—   Es likšu sagatavot simtpiecdesmit, — sacīja Busī un devās uz durvīm.

—   Pagaidi! — princis pavēlēja.

—   Kas ir, monsieur?

—   Vai tu domā, ka Ažērā es esmu drošībā?

—   Pilsēta nav stipra, bet tomēr to var labi aizstāvēt…

—  Jā, var gan labi aizstāvēt, bet to var arī slikti aizstāvēt. Lai tu būtu cik drošsirdīgs būdams, tu atradīsies tikai vienā vietā.

—  Taisnība.

—Ja es pilsētā neesmu drošībā, un es neesmu drošībā, jo Busī to apšauba…

—   Es neesmu teicis, ka šaubos, monsieur.

—   Labi, labi. Ja es neesmu drošībā, tad gribu par to gādāt.

—   Tie ir zelta vārdi, monsieur.

—   Es gribu apmeklēt pili un nocietināties.

—  Jums taisnība, monsieur, krietni nocietinājumi ir galvenais.

—   Man ir vēl kas padomā

—   Rīts ir brīnišķīgs, monsieur.

—   Lai Meridoras barons ierodas pie manis.

—  Monsieur, jūs šodien esat lielisks! Piecelieties un dosimies uz pili! Princis sasauca savus ļaudis. Busī izmantoja šo mirkli un izgāja ārā. Priekšistabā viņš satika Remī. Viņi iegāja hercoga kabinetā, kur Busī

uzrakstīja dažas rindas, pēc tam puķu audzētavā saplūca rožu pušķi, aptina zīmīti ap kātiem, aizgāja uz stalli, apsedloja Rolandu, pasniedza ziedus Remi un pavēlēja viņam kāpt zirgā.

Tad Busī izvadīja Remī no pilsētas, parādīja ceļu un teica:

—   Ļauj Rolandam iet. Ceļa galā tu atradīsi mežu, mežā — parku, ap parku — mūra valni, pie vaļņa, kur Rolands apstāsies, pārsvied ziedus otrā pusē. Uz papīra rakstīts: «Tas, ko gaida, neieradīsies, jo tas, ko negaida, ir feradies un ir vēl draudīgāks kā agrāk, jo viņš vēl joprojām mii. Ar lūpām un sirdi paņemiet visu, kas uz šā papīra nav saredzams.»

Remi pievilka Rolanda pavadu. Saprātīgais dzīvnieks aulekšos traucās uz Meridoru un apstājās tikai pie kāda pussagruvušā vaļņa, kas ar efeju stīgām likās piestiprināts pie ozolu zariem.

Remī izslējās sedlos, atvēzējās un pārsvieda rozes pāri mūrim. Otrā pusē atskanēja kluss kliedziens, kas norādīja, ka sūtnis bija savu uzdevumu izpildījis. Remī pagrieza Rolandu atpakaļ, un pēc četrdesmit minūtēm zirgs jau atradās pie siles.

## XVII. Rolands

Busī izdevās hercogu tik teicami nodarbināt ar gatavošanos varbūtējā uzbrukuma atvairīšanai, ka viņš divas dienas ne vārda nebilda, ka vajadzētu doties uz Meridoru vai baronu aicināt uz Ažēru.

Protams, ka Busī joprojām atrada izdevību uzlēkt Rolandam mugurā un četrdesmit minūtēs sasniegt pazīstamo valni, pār kuru lēkšana veicās aizvien vieglāk, jo ik reizi novēlās daži akmeņi, tā kā mūris pamazām sagruva.

Rolandam ceļš vairs nebija rādāms. Busī tik vajadzēja pievilkt pavadu un aizvērt acis.

Pēc dažām dienām Ažērā ieradās trīs hercoga drošsirdīgākie piekritēji — Ribeirāks, Atrāžs un Livaro. Princis tagad jutās daudz drošāk.

Viņš sāka krāšņu dzīvi, ar ko pulcēja ap sevi arvien lielākus muižnieku barus, kas arvien traucās uz tiem galmiem, kur kūsā līksme un uzdzīve. Arī pilsoņi, redzot galma krāšņumu, ar lielāku labpatiku maksāja smagās nodevas, jo viņi nezināja, ka hercogs bija lielākais parādnieks un ka ar spožajiem rokturiem rotātās tīnes bija tukšas.

Princis dzīvoja brīnišķīgu dzīvi. Anžū bija bagāta zeme.

Visus ceļus pildīja jātnieki, kas steidzās uz Ažēru, lai princim piedāvātu savu padevību un pakalpojumus. Princis rīkoja visdažādākos izlūkgājienus pēc jauniem ienākumu avotiem, un Busī gādāja, ka tie neskartu muižu, kurā dzīvoja Diāna. Šo dārgumu viņš paturēja viens vienīgais.

Kādudien pie Ažēras vārtiem ieradās grāfs Monsoro.

Pulkstenis varēja būt divi pēcpusdienā. Grāfs Monsoro tajā dienā bija nojājis sešpadsmit jūdzes. Viņa pieši bija asiņaini, bet zirgs — pusdzīvs.

Tie laiki bija garām, kad svešiniekiem pilsētas vārti sagādāja visādas grūtības. Ažērā tagad viss ritēja tik lepni, tik diženi, ka varēja ierasties vesels šveiciešu bataljons, un kaut šo bataljonu būtu vadījis pats Krijons.

Grāfs Monsoro piejāja pie vārtiem un tikai pateica:

— Uz Anžū hercoga pili.

Viņš piejāja pie pils un uzsauca:

—   Hercogu!

—  Monsieur ir izjājis, — sargkareivis atbildēja.

—  Pie velna! — Monsoro iesaucās. — Man steidzami jārunā ar hercogu. Ko man darīt?

Šai mirklī pienāca Remī, kas grāfam stādījās priekšā kā hercoga jaunais galma pārzinis.

—   Monsieur, — Remī sacīja, — ienāciet pilī un atpūtieties. Monsieur tikko izjāja un pirms astoņiem vakarā neatgriezīsies.

—    Pirms astoņiem vakarā neatgriezīsies?! — iesaucās Monsoro, noglāstīdams savu smailo bārdu. — Tas ir pārāk ilgi. Es ierados ar svarīgām ziņām, kas viņa augstībai tūlīt ir jāpasaka. Vai jūs nevarat man dot kādu zirgu un pavadoni?

—    Zirgu? Kaut desmit, monsieur, — atbildēja galma pārzinis. — Ar pavadoni gan būs grūtāk, jo monsieur neteica, kurp aizjāj, un arī jautādams jūs neko neuzzināsit. Arī cs nedrīkstu būt pārāk pļāpīgs. Tā ir viņa augstības stingra pavēle.

—  Tātad es šeit neesmu drošībā? — jautāja galma medību pārzinis.

—  Monsieur, drošībā var justies tikai ar tādiem bruņiniekiem, kādi ir Busī, Livaro, Ribeirāks, Atrāžs, mūsu neuzveicamo princi, monsieur Fransuā, nemaz neskaitot. Jūs domājat…

—  Jā, es domāju, ka bez viņiem ir nedroši.

—   Tā jau ir, monsieur.

—  Tātad es paņemšu no staļļa jaunu zirgu un mēģināšu sameklēt hercogu.

—   Ejiet stalī un izvēlieties!

—   Labi.

Monsoro aizgāja. Viņš pārlaida pazinēja skatienu zirgu nodaļām un tad teica:

—   Es ņemšu šo sarkanbrūno. Lieciet apsedlot.

—   VaiRolandu?

—   Vai viņu sauc par Rolandu?

—   Jā, tas ir viņa augstības mīļākais zirgs. Princis ar viņu izjāj ik dienas. Viņam to uzdāvināja monsieur Busī, un jūs to droši vien neatrastu stallī, ja viņa augstība neizmēģinātu jaunu zirgu, ko viņš saņēma no Tūras.

Dažās sekundēs Roiands bija apsedlots. Grāfs Monsoro viegli uzlēca sedlos un vēlreiz apjautājās, kādā virzienā princis aizjājis.

—   Viņš izjāja pa tiem vārtiem, — galma pārzinis norādīja virzienu.

—    Tiešām, — sacīja galma medību pārzinis, atlaizdams pavadu un redzēdams, ka zirgs pats dodas pa norādīto ceļu, — tiešām jādomā, ka Rolands seko pa hercoga pēdām.

—   Nerūpējieties, — galma pārzinis teica. — Es dzirdēju, ka monsieur Busī apgalvo: tas esot saprātīgākais dzīvnieks pasaulē. Tiklīdz viņš saož savus biedrus, viņš dodas turp.

Zirgs tiešām turpināja ceļu neviena nevadīts un nedevās pa ielu uz kreiso pusi, bet nogriezās pa labi uz kāda sānceļa.

Soļodams zirgs kratīja galvu, it kā gribēdams atbrīvoties no iemauktiem un jātniekam aizrādīt, ka nekas viņu nevar ietekmēt. Tuvojoties pilsētas vārtiem, viņa gaita kļuva arvien straujāka.

—  Tiešām, viņi nav pārspīlējuši, — sacīja Monsoro. — Ja jau tu zini ceļu, Roland, ej vien!

Viņš atlaida vaļā pavadu. Ceļu krustojumā zirgs vilcinājās, vai nogriezties pa labi vai kreisi, un nogriezās pa kreisi.

—   Vai neredzējāt pulciņu jātnieku, draugs? — Monsoro jautāja kādam zemniekam.

—  Jā, monsieur, es viņus satiku tur, — tas atbildēja un norādīja virzienu, ko bija izvēlējies Rolands.

—    Ej, Roland, ej, — sacīja galma medību pārzinis, atlaizdams zirga pavadu. Tas sāka rikšot. Drīz vien tas nogriezās pa labi un izvēlējās kādu taku, kas vijās pa laukiem. Monsoro iedomājās, vai Rolandu nevajag apturēt. Bet zirgs likās tik saprātīgs, ka viņš ļāva tam iet. Dzīvnieks kļuva arvien dedzīgāks. Rikši pārvērtās aulekšos, un stundas ceturksnī pilsēta bija izzudusi jātnieka skatienam.

Jātniekam apkārtne likās diezgan pazīstama.

—   O, — viņš īgni iesaucās, kad bija sasniedzis mežu, — liekas, ka mēs tuvojamies- Mcridorai. Vai viņa augstība būtu devies uz turieni? Ak, es vispirms devos pie prinča, sievas apmeklējumu atlikdams uz rītdienu. Vai man laimēsies abus sastapt vienlaikus?

Zirgs turpināja ceļu, stūrgalvīgi turēdamies pa labi.

—   Pie velna, es nevaru būt tālu no Meridoras parka, — grāfs Monsoro domāja.

Šai mirklī zirgs iezviedzās. Tūlīt atbildēja zviegšana meža biezoknī.

—   Ak, liekas, ka Rolands ir atradis savus biedrus.

Zirgs paātrināja gaitu un kā zibens auļoja starp slaidajiem kokiem. Pēkšņi Monsoro ieraudzīja mūra valni un tā tuvumā piesietu zirgu.

—  Šurp kāds ir atjājis! — grāfs Monsoro nobālēdams iesaucās.

## XVIII. Grāfa Monsoro svarīgā vēsts

Drīz vien grāfs Monsoro ieraudzīja mūra izgruvumu. Gruvums veidoja akmens pakāpienus, pa kuriem nokarājās nesen izraustītas kazeņu stīgas. Ar drūmur skatienu grāfs pārlūkoja apkārtni. Vispirms zirgu, svešo zirgu klāja ar sudrabu caurausta sega. Segas vienā stūri bija burti A.F. Nebija šaubu, ka zirgs piederēja hercoga stallim, jo A.F. nozīmēja Anžū Fransuā.

Grāfa aizdomas pārvērtās pārliecībā. Hercogs bija ieradies šeit. Viņš ieradās visai bieži, jo bez piesietā zirga bija vēl otrs, kas tik lieliski zināja ceļu. Šo nejaušo atklājumu vajadzēja noskaidrot. Bet šaipus mūriem viņš neko neredzēja.

Viņš piesēja savu zirgu līdzās svešajam zirgam un steidzās uz akmens pakāpieniem. Viņa trauksmei bija panākumi. Tiklīdz viņš atradās uz mūra vaļņa, viņš pie kāda koka ieraudzīja zilu manto un melnu samta mēteli. Manto neapšaubāmi piederēja viņa sievai, bet mētelis — kādam vīrietim. Tūlīt viņš ieraudzīja arī pamesto tērpu īpašniekus. Piecdesmit soļu attālumā krūmāju biezoknī roku rokā staigāja vīrietis un sieviete, kas mūrim bija pagriezuši muguras.

Strauji kustoties, grāfs Monsoro nelaimīgā kārtā atlauza kādu akmeni, kas pa zaru starpu, dobji dunēdams, nokrita zemē.

Dzirdot šo troksni, svešie staigātāji, kuru sejas Monsoro skatienam aizsedza krūmi, liekas, pagriezās un ieraudzīja viņu, jo tūlīt varēja dzirdēt kādu sievieti viegli iekliedzamies, un krūmu brakšķēšana liecināja, ka abi steidzīgi aizbēg.

Atskanot sievietes izsaucienam, Monsoro pieri klāja izbaiļu sviedri. Viņš bija pazinis Diānas balsi.

Dusmu lēkmē nevaldīdamies, viņš metās zemē no vaļņa un, zobenu rokā turēdams, devās caur krūmiem un zariem, lai bēgļus panāktu.

Bet tie bija pazuduši. Nekas netraucēja parka klusumu. Nevienas ēnas kokiem apstādītajā ejā, nevienas pēdas uz ceļa, ne mazākās čaboņas biezoknī, vien lakstīgalu dziesmas un siseņu čirkstoņa, pie kuras mīlētāji bija pieraduši.

Ko darīt? Grāfs Monsoro nodomāja, ka ar šo atklājumu pagaidām pietiek. Viņš bija diezgan saprātīgs, lai nojaustu, ka tikai ar gudrību varēs atklāt tik bīstamu sāncensi, kāds bija Fransuā, jo viņš nešaubījās, ka viņa sāncensis bija princis. Bez tam pie prinča viņam bija svarīgs uzdevums, un viņš cerēja, ka, to īstenodams, varēs pārliecināties par hercoga vainu un nevainību.

Tad viņš iedomājās pārkļūt pār valni un aizvest arī sāncenša zirgu. Kad viņš elsdams un svīzdams nokļuva mūra otrā pusē, abi zirgi jau bija pazuduši. Acīmredzot viņa ienaidnieks šo nodomu bija īstenojis pirmais.

Grāfs Monsoro izgrūda lāstu. Nekavēdamies viņš kājām devās ceļā uz Ažēru un pēc divām stundām sasniedza tās vārtus —- izslāpis, sakarsis un galīgi noguris. Bet uztraukums kaislīgajam vīrietim zaudētos spēkus atkal atdeva.

Viņš jautāja sargkareivim, vai pa vārtiem nav iejājis kāds vīrietis ar diviem zirgiem, bet kareivis tikai nesen bija nostājieg sardzē un neko nezināja. Tad viņš iegāja mājiņā un apjautājās. Iepriekšējais sargkareivis pirms divām stundām bija redzējis kādu zirgu bez jātnieka, kas viens pats aizskrējis uz pili. Kareivis nodomājis, ka jātniekam kaut kur gadījusies nelaime un zirgs pats uzmeklējis mājas.

Monsoro noglauda pieri. Viņš neko nevarēja uzzināt. Grāfs devās uz hercoga pili.

Pili valdīja liela rosība, visi logi bija gaiši apgaismoti, visur skanēja svētku troksnis.

Bet pils vārti bija slēgti, un sargs noputējušo un nosvīdušo nācēju negribēja ielaist. Nejauši tuvumā gadījās Remī, ko hercogs bija iecēlis par sava galma pārvaldnieku. Viņš atnāca, tūlīt pazina Monsoro un jautāja:

—   Mans Dievs, no kurienes jūs tādā izskatā?

Grāfs Monsoro paskaidroja, ka viņa zirgs sabijies, palēcis sānis un izsviedis viņu no sedliem.

—  Tiešām, mēs bijām ļoti noraizējušies, kad zirgs atgriezās bez jātnieka, sevišķi monsieur, kam es paziņoju par jūsu ierašanos.

—  Vai monsieur bija uztraucies?

—   Ļoti uztraucies.

—   Ko viņš sacīja?

—   Viņš pavēlēja, tiklīdz jūs ierodaties, aizvest jūs pie viņa.

—   Labi. Ļaujiet man tik ieiet stallī un aplūkot, vai viņa augstības zirgs ir vesels.

Viņš iegāja stallī un ieraudzīja saprātīgo dzīvnieku savā agrākajā vietā.

Tad galma medību pārzinis nepārgērbies, apzinādamies, ka ziņas svarīgums attaisnos pieklājības paražas, devās uz ēdamzāli.

Ap krāšņi klātu un spoži apgaismotu galdu hercogs ar saviem galminiekiem bija sapulcējušies uz jautru mielastu.

—   Galms bija pilnvērtīgs, — sacīja jau mazliet iereibušais Atrāžs, — pilnvērtīgs kā jūsu augstības pagrabs.

—    Nē, nē, — atbildēja Ribeirāks, — mums vēl trūkst galma medību pārziņa. Tiešām kauns, ka mēs aprijam viņa augstības ēdienus, nemaz nerūpēdamies par mežu putniem.

—   Es piekrītu medību pārzinim, — sauca Livaro, — lai tas būtu kas būdams, un kaut tas būtu vai grāfs Monsoro.

Hercogs smaidīja, jo viņš vienīgais zināja par grāfa ierašanos.

Atvērās durvis, un ienāca grāfs Monsoro.

—   Te viņš ir, — iesaucās hercogs. — Jūs redzat, ka debesis jums ir labvēlīgas, mani kungi, jo tūlīt atsūta to, ko jūs vēlaties.

Pārsteigts par prinča drosmīgo izturēšanos, kādu līdzīgos gadījumos Viņa augstība nekad nebija izrādījis, Monsoro zemu palocījās un novērsās.

—  Sēdieties un iebaudiet,—sacīja hercogs, norādīdams grāfam uz sēdekli sev iepretim.

—  Monsieur, — atbildēja Monsoro, — es esmu ļoti izslāpis, ļoti izsalcis un noguris. Bet es nedzeršu, neēdīšu un neapsēdīšos, pirms jūsu augstībai nebūšu nodevis kādu ļoti svarīgu vēsti.

—   Jūs nātot no Parīzes?

—   Lielā steigā, monsieur.

—   Labi, cs klausos, — atbildēja princis.

Grāfs Monsoro tuvojās princim un ar smaidu uz lūpām un naida kvēli sirdi iečukstēja ausī:

—    Monsieur, māte karaliene gatavojas lielam ceļojumam. Viņa grib apmeklēt jūsu augstību.

Hercoga sejā atplauka smaids.

—   Labi, — viņš atbildēja, — pateicos, grāf Monsoro. Jūs joprojām esat uzticīgs kalps. Mani kungi, turpināsim mielastu!

Viņš pievilka savu krēslu tuvāk galdam, un mielasts turpinājās. Taču galma medību pārzinis savas šaubas nevarēja atvairīt, un drīz vien viņa drūmumu ievēroja visi mielasta dalībnieki.

—Jūs esat ļoti noguris, medību pārziņa kungs, — sacīja princis. — Tiešām, jūs darītu labi, ja ietu gulēt.

—  Piedodiet, monsieur, — Monsoro atbildēja, — nogurums mani tiešām nomāc.

—  Piedzeriet ies, grāf, — ieteica Atrāžs. - Nekas tā neatņem nogurumu, kā reibums.

—   Un tad aizmirsties, — Monsoro nomurmināja.

—   O, redzat, kungi, viņa glāze vēl ir pilna, — sauca Livaro.

—   Uz jūsu veselību, grāf, — uzsauca Ribcirāks, paceldams glāzi.

Monsoro bija spiests saskandināt ar galminiekiem un savu glāzi iztukšoja

vienā rāvienā.

—   Viņš taču dzer ļoti labi, monsieur, — Atrāžs apgalvoja.

—  Jā, — atbildēja princis, kas mēģināja lasīt grāfa sirdī, — jā, lieliski.

—   Jums jāsarīko jaukas medības, grāf, jūs pazīstat apkārtni, — sauca Ribeirāks.

—   Jums šeit pieder meži, — piebilda Livaro.

—   Un pat sieva, — Atrāžs piebilda.

—  Jā, — grāfs mehāniski atkārtoja, — jā, meži un grāfiene Monsoro, jā, mani kungi, jā.

—   Medīsim mežacūkas, grāf, — sacīja princis.

—   Es papūlēšos, monsieur.

—   Hallo, viņš papūlēsies, — iesaucās kāds galminieks. — Tā ir skaista atbilde. Mežs ir pilns ar mežacūkām. Ja es medīju vecajā gāršā, tad piecās minūtēs varu izdzīt desmit mežacūkas.

Monsoro negribēdams nobālēja. Vecā gārša bija tieši tā meža daļa, kurp viņu bija aizvedis Rolands.

—  Jā, jā, rīt, rīt! — sauca visi galminieki.

—  Vai jūs vēlaties rīt sarīkot medības, grāf Monsoro? — jautāja hercogs.

—    Esmu jūsu augstības rīcībā, — atbildēja Monsoro. — Bet kā jūsu augstība jau ievēroja, es esmu pārāk noguris, lai rīt ietu medībās. Man vispirms jāpārbauda apkārtne un mūsu meži.

—  Un bez tam, pie velna, ļaujiet taču viņam aplūkot savu sievu, — princis laipni aizrādīja.

Nabaga muižnieks galīgi pārliecinājās, ka hercogs ir viņa sāncensis.

—  Piekrītam, piekrītam! —jaunekļi jautri sauca. — Mēs grāfam dodam laiku visu sagatavot lieliskām medībām.

—  Jā, mani kungi, atvēliet man šo atpūtu, un es jums apsolu sagādāt lielu baudu, — atbildēja grāfs.

—   Tagad cs jums atļauju doties gulēt, manu medību pārzini, — sacīja princis. — Aizvediet grāfu Monsoro uz viņa istabām!

## XIX Aizbēdzis

Liktenīgajā naktī, kad Anžū hercogs izbēga no Luvras pils, ap pusnakti Indriķi III pamodināja neparasts troksnis, kaut gan bija izdota pavēle: karalim guļot, pilī jāvalda visdziļākajam klusumam.

Varēja dzirdēt steidzīgus soļus, skaļas pavēles un atkārtotus izsaucienus:

—   Ko teiks karalis?

Indriķis piecēlās no gultas un palūkojās uz Čiko, kas gulēja kādā lielā atzveltnes krēslā.

Kad troksnis divkāršojās, Indriķis, no daudzajām ziedēm spīdēdams, pielēca kājās un uzsauca:

—   Čiko! Čiko!

Čiko atvēra vienu aci. Viņš bija diezgan gudrs, lai saudzētu savu miegli, un tūlīt nekad nepamodās.

—  Tu esi netaisns, mani uzmodinādams, — viņš sacīja. — Es sapņoju, ka tev ir piedzimis dēls.

—   Klausies! Klausies! — sauca Indriķis.

—    Kas man ir jāklausās? Man liekas, ka cauru dienu tu man sastāsti visādas muļķības, bet tagad arī naktis nebūs manas.

—   Vai tad tu nedzirdi? — jautāja Indriķis, ar roku norādīdams trokšņa virzienā.

—   O, es tiešām dzirdu kliedzienus, — atbildēja Čiko.

—   Ko teiks karalis? Ko teiks karalis? — Indriķis tkārtoja. — Vai tu dzirdi?

—   Iespējamas divas varbiVības: vai nu tavs suns Narciss saslimis, vai arī hugenoti atriebjas un sarīko atoliem Bērtuļa nakti.

—   Palīdzi man apgēfbues, Čiko.

—   Kāda nelaime! Kāda nelaime! — atkārtoja ejās.

—   Pie velna, lieta kļūst nopietna, — sacīja <"iko.

Abi ieklausījās troksnī, kas, liekas, skanēja no hercoga istabām.

—   Nāc, nāc! — karalis sauca un vilka gaskonieti turp. Viņi atrada, ka logs ir atvērts, un ap to drūzmējās bars ziņkārīgo, kas aplūkoja pie balkona piestiprinātās zīda trepes.

Indriķis nobāla.

—  Aizbēdzis! Aizbēdzis! —viņš iesaucās tik skaļā balsī, ka visi galminieki pagriezās.

Viņa skatiens šķīla zibeņus, viņa roka drudžaini tvēra zobena rokturi.

šombergs plēsa sev matus. Kvēls ar dūrēm dauzīja seju, Možirons kā auns sita galvu pret sienu. Epernons bija pazudis, teikdams, ka dodoties gūstīt aizbēgušo hercogu.

Mīluļu izmisums un dusmas karali pēkšņi nomierināja.

Viņš iesaucās:

—   Tā tiešām ir liela nelaime, un tāpēc jums nedrīkst pietrūkt drosmes. Jā, tā ir briesmīga nelaime, es esmu pazudis, pilsoņu karš manā karaļvalstī… Ak, kas gan mani tā ir izjokojis? Kas gan ir atnesis trepes? Es likšu pakārt visu pilsētu.

Visus galminiekus nomāca drausmīgas bailes.

—    Kas ir vainīgais? — Indriķis turpināja. — Kur ir vainīgais? Desmittūkstoš ekiju tam, kas nosauks viņa vārdu, simttūkstoš ekiju tam, kas to atvedīs dzīvu vai mirušu!

—   Kas gan cits, droši vien kāds aževīns, prinča Fransuā piekritējs? — iesaucās Možirons.

—    Pie velna! Tev taisnība! Nāve aževīniem! Viņi man par to dārgi samaksās!

Liekās, ka šie vārdi ir dzirkstele, kas aizdedzina pulvera mucu: atskanēja draudu saucieni un drausmīgi lāsti, kas visi vērsās pret aževīniem.

Indriķis devās projām. Viņš atcerējās savu māti, klusi izmanījās no istabas un uzmeklēja Katrīnu, kas kādu laiku dzīvoja visai pieticīgi, gaidīdama izdevīgu mirkli, kad atkal varētu iemirdzēties viņas varenība.

Indriķim ienākot, viņa domīgi sēdēja lielā atzveltnes krēslā un ar savu tuklo, mazliet iedzelteno seju, spožajām acīm, tuklajām, bet bālajām rokām drīzāk atgādināja vaska tēlu, nevis dzīvu būtni, kas spētu arī domāt.

Dzirdēdams no dusmām gandrīz vai trakā Indriķa ziņojumu par Fransuā aizbēgšanu, tēls, šķiet, pēkšņi atmodās, vismaz papurināja galvu, kaut gan nebilda ne vārda.

—   O, māt, jūs nekliedzat? — Indriķis jautāja.

—   Par ko?

—    Vai jums dēla aizbēgšana neliekas noziedzīga, draudīga, kas pelna bargu sodu?

—  Mīļais dēls, brīvība ir kroņa vērta. Atcerieties, ka es pati ieteicu jums bēgt, kad jūs varējāt iegūt šo kroni.

—   Māt, viņš mani apvaino!

Katrjna paraustīja plecus.

—   Māt, viņš mani izjoko!

—  Nē, — teica Katrīna, — vienīgi aizbēg.

—  Ak, tad tā jūs mani aizstāvat? — Indriķis iesaucās.

—   Ko tas nozīmē, mans dēls? — Katrīna mierīgi jautāja.

—  Es gribu teikt, ka jūs mani vairs nemīlat kā agrāk.

—   Jūs maldāties, — Katrīna salti atbildēja. — Jūs esat mans mīļākais dēls, Indriķi. Bet arī tas, ko jūs apsūdzat, ir mans dēls.

—  Ak, nesprediķojiet par savām mātes jūtām, madame, — Indriķis nikni uzsauca. — Jūs zināt, kāda tām ir vērtība.

—  Jums tas ir vislabāk zināms, kā jebkuram citam.

—  Dievs lai jūs sargā, madame, dzīvojiet sveika, — sacīja Indriķis. — Es zinu, kas man darāms, kad pat māte vairs nav līdzcietīga. Es atradīšu padomdevējus, kas norādīs, kā rīkoties.

—  Ejiet, mans dēls, — florencicte mierīgi atbildēja, — un lai Dieva gars svētī jūsu padomdevējus, jo viņiem būs jānopūlas, lai no jums noveltu šīs bažas.

Un viņa ļāva tam aiziet, ne ar vienu vārdu, ne ar vienu vaibstu nemēģinādama dēlu aizturēt.

—   Dievs lai jums palīdz, madame, — Indriķis atkārtoja. Bet pie durvīm viņš apstājās.

—   Dzīvojiet vesels, Indriķi! — karaliene atbildēja. — Vēl tikai vienu vārdu, mans dēls. Es jums negribu dot padomu, mans dēls, es zinu, ka jums tas nav vajadzīgs. Saviem padomdevējiem tikai piekodiniet labi apdomāties, pirms viņi izsaka savas domas, un vēl labāk apdomāties, pirms tās tiek īstenotas darbos.

—  Jā, jo apstākļi ir ļoti grūti, vai ne, māt? — vaicāja Indriķis.

—  Nopietni, — Katrīna lēni atbildēja, acis pret debesīm paceldama, — ļoti nopietni, Indriķi.

Baiļu mākts, kuras viņš lasīja mātes acīs, karalis atgriezās pie mātes.

—  Kas gan viņu aizvedis? Vai jums nav aizdomas, māt?

Katrīna neatbildēja.

—  Es domāju, ka tie būs bijuši aževīni.

—  Aževīni? Tāpēc, ka citi tā domā? Bet jūs pats, mans dēls!..

—  Ak, — iesaucās Indriķis, kad viltīgā florenciete vēl aizvien klusēja, — es tos visus nogalināšu, visus mana brāļa piekritējus. Karalis tikai tad un tikmēr ir karalis, ja tas atriebj visus apvainojumus. Tā būs taisnīga atriebība, un šajā gadījumā, lai mani aizstāvētu, sacelsies visa Francija.

—  Nerrs! Neprāts! Bērns! — florenciete murmināja.

—   Kāpēc?

—   Vai jūs domājat, ka bez asinsizliešanas varēs nožņaugt, sadedzināt, pakārt tādus vīrus kā, piemēram, Busī, Atrāžs, Livaro vai Ribeirāks?

—  Vienalga, kad tik tos var iznīcināt.

—  Jā, protams, kad tik tos var iznīcināt! Parādiet man viņus nogalinātus, un es zvēru pie mūsu dievmātes: es teikšu, ka jūs esat labi darījis. Bet viņi pacels nemiera karogu, viņiem iedos rokā ieročus, ko viņi par Fransuā nekad nevilktu no makstīm, bet tagad, savas dzīvības glābdami, to darīs.

—   Bet ja tie ir aževīni, māt, tic nepelna nekādu saudzību.

—  Jā, ja tā būtu, bet tie nav viņi.

—   Kas tad, ja tic nav mana brāļa draugi?

—  Tie nav jūsu brāļa draugi, jo jūsu brālim nav draugu.

—   Kas tad?

—  Tie ir jūsu ienaidnieki, vai patiesībā — jūsu ienaidnieks.

—   Kāds ienaidnieks?

—   Mans dēls, jūs labi zināt, ka tas jums ir tikai viens vienīgs, tāpat kā jūsu brālim Kārlim, tāpat kā man tas ir viens vienīgs.

—  Jūs gribat teikt — Navarras Indriķis?

—  Jā, Navarras Indriķis.

—   Viņš neatrodas Parīzē.

—  Ak, vai jūs zināt, kas Parīzē atrodas vai neatrodas? Vai jums ir ļaudis, kas redz un dzird? Nē, jūs esat akls un kurls.

—   Navarras Indriķis! — karalis atkārtoja.

—  Mans dēls, ja jūs maldāties, ja jums nelaimējas, ja jūs ciešat neveiksmes, kuru iemesli paliek nenoskaidroti, nemeklējiet, nepētiet, jo viss ir veltīgi. Sakiet — Indriķis, tas ir Navarras Indriķis, un jūs būsit pārliecināts, ka esat teicis taisnību. Mērķējiet uz viņu, un jūs būsit pareizi trāpījis… Ak, šis cilvēks… šis cilvēks! Redziet, tas ir tas zobens, kas karājas virs Valuā nama.

—  Tātad jūs domājat, ka pret aževīniem nekas nebūtu jāiesāk, ka mana pavēle ir jāatsauc?

—    Tūlīt, ne minūti, ne sekundi nevilcinoties, — Katrīna sauca. — Pasteidzieties, varbūt, ka ir jau par vēlu, skrieniet! Atsauciet savu pavēli, ejiet, vai arī jūs esat zudis!

Viņa satvēra dēla roku un izbīdīja viņu no istabas. Indriķis steidzās uz savam istabām, kur Čiko viņam pastāstīja, ka minjoniēši jau aizsteigušies, lai satrauktu pilsētu pret aževīniem.

Nerrs vēl pastāstīja, ka viņš pilsētā manījis Navarras karali. Karalis vairs nešaubījās par mātes apgalvojumu, ka Fransuā aizbēgt ir palīdzējis bearnietis.

Pa to laiku atgriezās minjoniēši un ziņoja, ka viņi velti izmeklējušies Anžū hercoga galvenos piekritējus. Acīmredzot tie jau bija paguvuši nojaust kaut ko ļaunu un aizbēguši uz Ažēru.

—   Tātad pilsoņu karš ir iesācies! — karalis apspiesti izdvesa.

Šie vārdi lika Kvēlam nodrebēt.

—   Pie velna, — viņš iesaucās, — tā ir taisnība!

—   Ak, beidzot jūs to nojaušat, — Čiko aizrādīja.

—   Šombergs un Možirons gan vēl neko nenojauš.

—   Mēs aizstāvēsim viņa majestāti un kroni, — atbildēja Šombergs.

— To izdarīs marķīzs Kliso, kas lik skaļi nekliedz, bet ir tikpat noderīgs,— teica Čiko.

—   Bet jūs, mūs joprojām netaisnīgi izzobodami un jokodami, monsieur Čiko, — sacīja Kvēls, — pirms divām stundām jūs domājāt tāpat kā mēs un, ja nedomājāt, tad vismaz kliedzāt.

—   Es? — jautāja Čiko.

—   Protams, jūs taču kliedzāt: «Nāvi aževīniem!»

—   Katrs zina, ka cs esmu nerrs, bet jūs esat prātīgi ļaudis, — atbildēja Čiko.

—   Nomierinieties, kungi! — Indriķis pavēlēja. — Mums jau tā diezgan karu.

—   Ko jūsu majestāte pavēl? — vaicāja Kvēls.

—    Lai jūs tautu nomierinātu tikpat dedzīgi, kā to uztraucāt. Lai jūs aizsauktos šveiciešus, gvardus un galminiekus sauktu atpakaļ uz Luvru. Lai aizslēdz vārtus, lai pilsoņi notikušo rīt uzskata par piedzērušos puišu ķildu.

Jaunekļi padevīgi aizgāja un izdalīja pavēles virsniekiem, kas aizrautīgi bija tiem sekojuši viņu neprātīgajā dēkā.

Indriķis atgriezās pie mātes, kas Čakli, bet sadrūmusi un baiļodamās, rīkoja savus ļaudis.

—   Kas noticis? — viņa jautāja.

—   Māt, noticis tas, ko jūs jau paredzējāt.

—   Ak, — karaliene iesaucās. — Un tālāk?

—  Tālāk? Tas ir viss, un man šķiet, ka ar to pietiek.

—   Kas notiek pilsētā?

—  Pilsēta ir uztraukusies, bet par to es neuztraucos, jo cs mācēšu savaldīt.

—  Jā, bet provinces…

—   Tās sacelsies.

—   Ko jūs domājat darīt?

—   Es redzu tikai vienu līdzekli.

—   Kādu?

—  Samierināties ar apstākļiem.

—   Kādā veidā?

—  Es došu virsniekiem, maniem miesassargiem, pavēli, apbruņošu sardzi, atsaukšu no Šaritē karaspēku un došos uz Anžū.

—   Un hercogs Gīzs?

—   Hercogs Gīzs! Ja vajadzēs, es likšu viņu apcietināt.

—  Jā, ar tik bargiem līdzekļiem jūs uzvarēsit!

—   Ko tad darīt?

Katrīna nolieca galvu, mirkli padomāja un tad teica:

—  Tas viss nekam neder,' mans dēls!

—  Ak, liekas, ka šodien es neko nejēdzu, — Indriķis dusmīgi iesaucās.

—    Nē, jūs esat pārāk satraukts, vispirms nomierinieties, un tad padomāsim par tālāko!

—  Padomājiet par mani, mat! Mums kaut kas ir jādara, mums ir jārīkojas.

—  Jūs taču redzat, mans dēls, es izdalīju pavēles.

—   Kam?

—  Sūtņa aizceļošanai.

—  Pie kā jūs viņu sūtīsit?

~ — Pie jūsu brāļa.

—  Sūtni pie nodevēja? Jūs mani pazemojat, mani, māt!

—  Tagad nav laika lepoties, — karaliene noteikti atbildēja.

—  Jūs sūtīsit sūtni, kas piedāvās mieru?

—  Kas to nopirks.

—  Mans Dievs! Kāpēc?

—    Ak, mans dēls, kaut tikai tādēļ, lai sagūstītu jūsu ienaidniekus, — florenciete piebilda. — Jūs taču teicāt, ka gribētu viņus saķert?

—  Es par to atdotu četras savas karaļvalsts provinces.

—    Tāpēc nav iemesla gausties. Mērķis attaisno līdzekļus, — Katrīna nozīmīgi atbildēja.

Indriķa sirdī pamodās naids un atriebības kāre.

—   Man liekas, ka jums ir taisnība, māt, — karalis piebilda. — Bet ko mēs sūtīsim?

—  Kādu jūsu draugu.

—  Es nezinu nevienu, kam šo uzdevumu varētu uzticēt.

—  Tad uzticiet to sievietei!

—  Sievietei? Māt, vai jūs piekristu?

—   Mans dēls, es esmu ļoti veca, ļoti nogurusi, atgriežoties mani, varbūt, jau sagaida nāve, bet es gribu pasteigties, pirms jūsu brālis un viņa draugi pagūst sagrābt visu varu.

—     Ak, māt, manu labo māt! — sauca Indiķis, karalienes roku skūpstīdams.— Jūs esat mans atbalsts, mana labvēle, mana gaišreģe.

—   Tas nozīmē, ka es vēl joprojām esmu Francijas karaliene, — piebilda Katrīna. Skatienā, ko viņa uzmeta Indriķim, bija līdzcietība un laipnākais maigums.

## XX Greizsirdīgais vīrs

Otrā rītā grāfs Monsoro piecēlās ļoti agri un nogāja lejā pils pagalmā. Viņš gribēja sameklēt staļļa apkopēju, ar kuru jau bija runājis un no kura cerēja saņemt sīkākus paskaidrojumus par Rolanda gaitām. Viņš atrada

Rolandu pie siles un turpat ari kalpu, kas, rokas sakrustojis, nolūkojās, kā kustonis ēda.

—  Draugs, vai monsieur zirgi ir paraduši atgriezties vieni un vai tos kāds apmāca?

—   Nē, grāf, — kalps atbildēja. — Par ko jūs tā jautājat, jūsu gaišība?

—   Par Rolandu.

—   Vai, tiešām! Vakar Rolands atgriezās viens pats. Es par to nebrīnos, jo viņš ir gudrs dzīvnieks.

—  Jā, to es esmu ievērojis. Vai šādi gadījumi ir parasti?

—  Nē, monsieur grāf, parasti ar viņu izjāj tfamsieur Anžū hercogs, kas ir lielisks jātnieks, ko tik viegli vis nevar nosviest.

—   Rolands mani nenosvieda, mans draugs, — grāfs dusmīgi atbildēja. — Kaut gan es neesmu tik spēcīgs kā Anžū hercogs, arī es esmu diezgan labs jātnieks. Bet es viņu piesēju pie koka, lai ieietu kādā mājā. Kad es atgriezos, zirgs bija pazudis. Es domāju — kāds to ir nozadzis vai, nekrietni jokodamies, paņēmis līdzi. Tāpēc es jums jautāju, kas viņu atveda uz stalli.

—   Galma pārziņa kungs redzējis, ka tas atgriezies viens.

—   Dīvaini, — noteica Monsoro, pēc neilgām pārdomām jautādams:

—  Tu saki, ka monsieur ar šo zirgu izjāj bieži?

—   Pirms nebija nopirktas ekipāžas, viņš ar to izjāja vai ik dienu.

—   Vai viņa augstība atgriezās vēlu?

—   Apmēram stundu pirms jums, grāf.

— Ar kuru zirgu hercogs jāja? Vai tas nebija sarkanbrūnais zirgs ar baltām kājām un zvaigzni pierē?

—   Nē, grāf, — kalps atbildēja, — vakar hercogs jāja ar Izolīnu.

—   Vai ar tādu zirgu nejāja kāds prinča pavadonis?

—   Nezinu.

—   Labi, — Monsoro nepacietīgi teica, — labi, pateicos! Apsedlo man Rolandu.

—   Grāfs vēlas ar Rolandu izjāt?

—  Jā. Vai princis ir pavēlējis, lai mani neizlaiž?

—   Nē, monsieur, viņa augstības staļļu pārzinis man tieši uzdeva nodot jūsu rīcībā visus zirgus.

Uz tik laipnu un atsaucīgu princi nevarēja ļaunoties. Grāfs Monsoro palocīja galvu, kalps apsedloja zirgu un atveda pie grāfa.

—  Klausies un atbildi! — sacīja grāfs, pavadu saņemdams. — Cik tu gadā nopelni?

—   Divdesmit ekijus, monsieur grāf.

—   Vai tu nevēlies uzreiz iegūt desmit gadu algu?

—   Gribu. Bet kā?

—  Uzzini, kas vakar jājis ar sarkanbrūno zirgu ar baltām kājām un zvaigzni f)ierē.

—  Ak, grāf, tas ir ļoti grūti, viņa augstību apmeklē tik daudz ievērojamu viesu.

—  Jā, bet divi simti ekiju ir nauda, kuras dēļ vērts papūlēties.

—  Monsieur grāf, es jau arī nesaku, ka nemēģināšu uzzināt.

—  Tava labā griba man patīk. Te tev būs desmit ekiju, lai tu varētu sākt strādāt.

—   Pateicos, grāf.

—   Princim pasaki, ka es aizgāju pārlūkot mežu gaidāmajām medībām.

Tiklīdz grāfs bija beidzis, aiz muguras iečabējās salmi. Monsoro pagriezās

un iesaucās:

—  Monsieur Busī!

—   Labrīt, grāf Monsoro! Jūs Ažērā? Kāds brīnums?

—   Par jums runāja, ka jūs esat slims, monsieur.

—   Es tiešām biju slims. Ārsts man ieteica pilnīgu mieru. Jau astoņas dienas neesmu atstājis pilsētu. Liekas, ka jūs gribat izjāt ar Rolandu? Es šo zirgu pārdevu Anžū hercogam, kas par viņu bija tik priecīgs, ka izjāja vai ik dienu.

—  Jā, — Monsoro nobālēja, — man arī liekas, ka tas ir lielisks zirgs. Es jau vakar ar viņu izjāju.

—   Un jums bija prieks izjāt arī šodien?

—  Jā.

—   Piedodiet, jūs runājāt par gatavošanos medībām?

—   Princis vēlas medīt briežus.

—   Apkārtnes mežos esot ļoti daudz briežu.

—   Ļoti daudz.

—   Un kur šīs medības notiks?

—   Pie Meridoras.

—   Ļoti labi, — teica Busī, savukārt ļoti nobālēdams.

—   Vai negribat mani pavadīt?

—   Nē, pateicos. Es gribu doties gulēt, jo jūtu atkal drudzi.

—  O, monsieur Busī atkal piecēlies bez manas atļaujas, — uz staļļa sliekšņa atskanēja spēcīga balss.

—  Oduī! — iesaucās Busī. — Tagad es droši vien dabūšu pērienu. Sveiki, grāf, nododu Rolandu jūsu ziņā.

—   Nerūpējieties!

Busī aizgāja, bet grāfs Monsoro uzlēca sedlos.

—   Kas jums kaiš? — Oduī jautāja. — Jūs izskatāties tik bāls, ka man būs jādomā, ka patiešām esat slims.

—   Vai tu zini, kurp viņš jāj? — Busī jautāja.

—   Nē.

—   Viņš jāj uz Meridoru.

—   Vai jūs cerējāt, ka viņš aizjās garām?

—   Mans Dievs, kas gan pēc vakardienas notiks?

—   Grāfiene Monsoro visu noliegs.

—   Bet viņš taču redzēja.

—   Viņš apgalvos, ka greizsirdībā ir apstulbis.

—   Diānai droši vien nebūs tik daudz spēka.

—  Monsieur Busī, vai tas iespējams, ka jūs tik vāji pazīstat sievietes!

—   Remī, es jūtos ļoti slikti.

—  Ticu. Ejiet mājās. Es jums ieteicu…

—   Ko?

—   Ceptu vistu, gabalu šķiņķa un spēcīgu vēžu zupu.

—   Ak, es taču nemaz neesmu izsalcis.

—  Tieši tāpēc jums jābauda spēcīgi ēdieni.

—   Remī, man liekas, ka šis bendes kalps Meridorā pastrādās briesmu darbus. Man vajadzēja paklausīt viņa aicinājumam un jāt līdzi.

—   Kāpēc?

—  Lai aizsargātu Diānu.

—    Es jums jau teicu un vēlreiz atkārtoju, ka Diānas kundze pati aizsargāsies. Iesim! Šeit jūs nedrīkst ieraudzīt. Kāpēc jūs neklausījāt un nepalikāt mājās?

—   Es biju uzbudināts un nevarēju atturēties.

Remī paraustīja plecus, aizveda Busī projām un aiz aizslēgtām durvīm nosēdināja pie bagātīga galda.

Grāfs Monsoro pa jau pazīstamajiem vārtiem izjāja no Ažēras.

Grāfs vēlreiz gribēja pārbaudīt Rolandu. Viņš gribēja pārliecināties, vai dzīvnieks, kura saprātu visi slavēja, vai nu nejaušības, vai ieraduma dēļ novedis viņu pie parka vaļņa. Atstājis pili, viņš atkal atlaida pavadu.

Rolands saprata, ko jātnieks vēlas. Tūlīt aiz vārtiem viņš nogriezās pa kreisi. Grāfs Monsoro to atļāva. Tad viņš nogriezās pa labi, un arī to grāfs Monsoro atļāva. Pēc desmit minūtēm viņš atradās pie mūriem tieši tai pašā vietā, kur iepriekšējā dienā. Tikai tagad šeit valdīja klusums un vientulība, un neatskanēja neviena zirga zviegšana.

Grāfs Monsoro nokāpa zemē. Lai izvairītos no nepieciešamības —vēlreiz kājām atgriezties pilsētā, viņš apmeta zirga pavadu ap roku un uzrāpās uz valņa.

Parks bija nogrimis vientulīgajā klusumā. Garās alejas aizstiepās bezgalībā, un tikai dažas stirnas atdzīvināja tukšās meža pļavas.

Grāfs nodomāja, ka velti kavē laiku, uzglūnot brīdinātajiem mīlētājiem, kas pēc vakardienas izbailēm droši vien varēja satikties citā vietā. Viņš atkal uzkāpa zirgā, izjāja uz mazas takas un pēc stundas ceturkšņa atradās pie pils vārtiem.

Kad grāfs jāja pāri uzvelkamajam tiltam, barons pēra savus suņus. Viņš ieraudzīja savu znotu un cienīgi devās tam pretī. Diāna sēdēja zem kādas lielas papeles un lasīja dzejoļus. Viņas uzticīgā kalpone Ģertrūde sēdēja blakus un adīja.

Apsveicinājies ar baronu, grāfs ieraudzīja sievietes. Viņš nokāpa no zirga un devās pie tām. Diāna piecēlās, paspēra trīs soļus uz grāfa pusi un godbijīgi palocījās.

—   Kāds miers vai — pareizāk — kāda neuzticība! — grāfs izdvesa. — Ak, kā šajās rāmajās ūdens dzīlēs es gribētu sacelt traku vētru!

Pienāca kāds kalps. Galma medību pārzinis pameta tam zirga pavadu, atkal pagriezās pret Diānu un teica:

—  Madame, vai drīkstu lūgt jūs uz īsu sarunu?

—   Labprāt, monsieur, — atbildēja Diāna.

—  Vai jūs mūs nepagodināsit un nepaliksit pilī, grāf? —jautāja barons.

—  Jā, monsieur, vismaz līdz rītam.

Barons aizgāja, lai liktu sagatavot znota istabas.

Monsoro norādīja Diānai uz krēslu, ko viņa nupat bija pametusi, bet pats apsēdās Ģertrūdes sēdeklī. Viņa skatiens, kas vēroja Diānu, varēja uztraukt pat rūdītu vīrieti.

—  Madame, — grāfs sacīja, — ar ko jūs vakar bijāt parkā?

Diānas acis bija ļoti dzidras.

—  Kad, monsieur?—viņa jautāja tādā balsī, kurā ar gribasspēka palīdzību bija izgaisis visniecīgākais uztraukums.

—   Pulksten sešos.

—   Kur?

—   Pie vecās gāršas.

—  Tā būs bijusi mana draudzene, nevis es.

Grāfs Monsoro izbrīnā nevarēja ne vārda izteikt. Bet izbrīnu drīz vien nomāca dusmas, un viņš turpināja:

—   Pasakiet man tā vīra vārdu.

—   Kāda vīra vārdu?

—   Ar ko jūs pastaigājāties.

—   To es nevaru pateikt, jo es neesmu gājusi staigāt.

—   Nē, jūs bijāt! — Monsoro uzkliedza.

—  Jūs maldāties, monsieur, — Diāna salti atbildēja.

—   Kā jūs varat melot, ja es jūs skaidri redzēju?

—   Jūs, monsieur?

—   Jā, madame, es pats. Kā jūs varat melot, ja bez jums Meridorā nav nevienas citas dāmas.

—   Jūs atkal maldāties, monsieur, jo šeit ir Žanna de Brisē.

—   Sentlukāsa kundze?

—  Jā, Sentlukāsa kundze, mana draudzene.

—   Un monsieur Sentlukāss?

—  Nekad neatstāj savu kundzi, jo jūs jau žiniet, ka viņu laulības ir slēgtas mīlestības dēļ. Jūs esat redzējis Sentlukāsa kundzi un kungu.

—   Tie nebija viņi. Es jūs skaidri pazinu. Jūs satiekaties ar vīrieti, ko eš nepazīstu, bet par kuru uzzināšu! Zvēru!

—  Jūs apgalvojat, ka es vakar esmu bijusi parkā?

—Es saku, ka es jūs pazinu. Es saku, ka dzirdēju jūs kliedzam

—  Ja jūs būtu mierīgs, es labprāt jūs uzklausītu. Bet patlaban es iešu.

—  Nē, madame, — iesaucās Monsoro, Diānu aiz rokas saķerdams, — jūs paliksiet!

—  Grāf, — sacīja Diāna, — lūk, nāk, monsieur Sentlukāss ar kundzi. Ceru, ka viņu priekšā jūs savaldīsities.

Alejas galā tiešām parādījās Sentlukāss ar kundzi. Viņus aicināja pusdienu zvans. Abi tūlīt pazina grāfu, nojauta, ka viņu klātbūtne atbrīvos Diānu no lielām mokām, un steidzās šurp.

Sentlukāsa kundze zemu palocījās pret grāfu Monsoro, Sentlukāss uzticīgi sniedza roku. Visi trīs apmainījās ar parastajiem apsveikuma vārdiem. Sentlukāsa kundze satvēra grāfa roku, bet Sentlukāss piegāja pie Diānas.

Visi devās uz pili. Kopš seniem laikiem Meridorā pusdienas ēda pulksten deviņos.

Grāfs Monsoro apsēdās starp Sentlukāsu un tā kundzi. Pateicoties draudzenes veiklajai rīcībai, Diāna nosēdās starp Sentlukāsu un baronu. Sarunas vairāk grozījās ap karaliskā prinča ierašanos Ažērā un ar to izraisīto satraukumu visā provincē. Monsoro labprāt būtu runājis par kaut ko citu, bet viņa galdabiedri bija pārāk stūrgalvīgi un viņam nekas neizdevās.

Kādā brīdī Sentlukāsa kundze nozīmīgi paskatījās uz grāfieni Monsoro. Viņas skatiens, likās, pauda:

—   Neuztraucieties, madame, man kaut kas ir padomā.

## XXI. Ķilda

Pēc pusdienām grāfs Monsoro paņēma savu jauno draugu zem rokas un un izveda no pils.

—   Vai jūs zināt, — viņš teica, — vai jūs zināt, ka esmu ļoti laimīgs, jūs šeit atrazdams, jo Meridoras vientulība mani ļoti biedē.

—    Bet jūsu kundze? — Sentlukāss ievaicājās. — Man šķiet, ka tādā sabiedrībā man pat tuksnesis liktos pārāk apdzīvots.

—   Es to nenoliedzu, — Monsoro kodīja lūpas.

—   Bet… es tomēr esmu ļoti priecīgs, jūs šeit sastapdams.

—  Monsieur, — sacīja Sentlukāss, ar mazu zelta nazīti zobus tīrīdams, — jūs tiešām esat ļoti godbijīgs, jo es nemaz nevaru iedomāties, ka ar šādu kundzi un tādā dabas krāšņumā jūs kaut mirkli varētu garlaikoties.

—   Ak, es pusi mūža esmu nodzīvojis mežos.

—  Tieši tāpēc jums nav iemesla garlaikoties. Man liekas — jo pie meža vairāk ir pierasts, jo tas šķiet mīļāks. Aplūkojiet šo lielisko parku! Es ticu, ka os būtu gluži izmisis, ja man vajadzētu to atstāt. Baidos, ka šis mirklis nav tālu.

—   Kāpēc?

—  Ak, monsieur, cilvēks taču nav sava likteņa valdnieks! Viņš ir lapa, ko vējš norauj no koka un aiznes pār līdzenumiem un lejārn, pašai nezinot — kurp. Jūs esat ļoti laimīgs.

—   Laimīgs? Kā tā?

—  Jūs paliksit šajā burvīgajā parkā.

—  Man liekas, ka arī es nepalikšu ilgi.

—  Kāpēc? Man šķiet, ka jūs maldāties.

—  Nē, — atbildēja Monsoro. — Nē, mani dabas skaistums tā nesajūsmina. Šim parkam es neuzticos.

—  Neuzticaties? — jautāja Sentlukāss.

—  Jā.

—  Kāpēc?

—  Man tas liekas nedrošs.

—   Neliekas drošs? — Sentlukāss izbrīnā iesaucās. — Ak, es saprotu, vientulības dēl?

—  Nē, jums taču Meridorā ir jautra sabiedrība.

—  Nevienas dvēseles, — Sentlukāss atbildēja.

—  Vai tiešām?

—  Tiešām.

—  Kā, vai tad jūs neviens neapmeklē?

—  Kopš es esmu šeit — neviens.

—  Vai šad un tad no Ažēras skaistā galma neierodas kāds muižnieks?

—  Neviens.

—  Tad manas aizdomas ir netaisnas.

—   Jā, pavisam netaisnas. Bet sakiet, kāpēc parks nav drošs. Vai tajā ir sastopami lāči?

—  Nē!

—  Un vilki?

—  Arī ne.

—  Laupītāji?

—  Varbūt. Sakiet, man liekas, ka jūsu kundze ir ļoti skaista?

—  Protams.

—   Vai viņa mīl parkā pastaigāties?

—  Ļoti bieži. Viņa līdz ar mani dievina lauku dzīvi.

—   Un šajās pastaigās jūs viņu pavadiet?

—  Vienmēr.

—  Gandrīz vai vienmēr!

—  Pie velna, ko šie jautājumi nozīmē?

—   Neko, mīļais Sentlukās, gandrīz vai neko! Bet klausieties! Stāsta, ka parkā redzēts klīstam kāds vīrietis.

—   Kāds vīrietis?

—  Jā.

—   Kas kārotu manas sievas mīlu?

—   Neticu, ka viņš kārotu Sentlukāsa kundzi.

—   Ko tad?

—   Baidos, ka viņš kāro pēc Diānas.

—  Jūs tiešām domājat, ka šeit ierodas kāds vīrietis?

—   Ne vien ticu, es to arī redzēju.

—  Jūs redzējāt šo vīrieti parkā?

—   Jā.

—   Kad?

—   Vakar.

—   Kur?

—   Redziet, tur, pa kreisi!

Grāfs Monsoro un Sentlukāss bija sasnieguši veco gāršu.

—  Jā, vecais valnis tiešām izskatās bēdīgi, — Sentlukāss atbildēja. — Par to jāpaziņo baronam.

—   Ko jūs turat aizdomās?

Sentlukāss nogrima dziļās pārdomās. Grāfs Monsoro gaidīja viņa atbildi.

—   Nu? — viņš jautāja.

—   Nolādēts! — Sentlukāss iesaucās. — Es nevienu nevaru iedomāties, kā…

—   Kā… ko?

—   Kā jūs, — Sentlukāss atbildēja.

—   Jūs jokojat, mīļo Sentlukās, — grāfs salti atbildēja.

—  Tiešām ne! Pēc kāzām arī es biju tāds.

—  Jūs negribat atbildēt. Lai, mīļais draugs, man ir drosme. Palīdziet man, es būšu jums ļoti pateicīgs!

Sentlukāss pakasīja aiz auss un atbildēja.

—   Es iedomājos vienīgi jūs.

—   Neniekojieties, esiet nopietns, jo lieta ir ļoti svarīga.

—   Vai tiešām?

—   Esmu par to pārliecināts.

—  Tad tā ir cita lieta. Un vai jūs zināt, kā šis cilvēks te ierodas?

—  Atzogas.

—   Bieži?

—  Liekas gan. Mīkstajā akmenī pat iemītas viņa kāju pēdas. Palūkojieties!

—   Tiešām!

—   Vai jūs to nekad nemanījāt?

—   Kā tad ne. Bet es domāju…

—   Ko? — grāfs dusmās iesaucās.

—   Es domāju, ka nācējs esat jūs.

—   Bet es apgalvoju, ka neesmu nācis.

—  Tad tas ir kāds cits.

Galma medību pārziņa skatiens draudēja Sentlukāsam, bet viņš palika gluži vienaldzīgs.

—   Nu! — Monsoro skarbi iesaucās. Sentlukāss pacēla galvu.

—   Man ir vēl citas aizdomas, — Sentlukāss atbildēja.

—   Runājiet!

—  Ja tas būtu Anžū hercogs?

—   Arī es tā domāju, — atbildēja Monsoro. — Bet es apstājos. Viņš tas nav.

—   Ak, hercogs ir ļoti spējīgs.

—   Bet tas nav viņš.

—  Jūs sakāt, ka tas nav viņš, bet es joprojām teikšu, ka tas ir viņš.

—   Pareizi. Jūs dzīvojat pili, jums ir jāzina.

—   Pagaidiet! — Sentlukāss iesaucās.

—   Kas ir?

—   Man ir vēl vienas aizdomas. Ja jūs ar hercogu esat nevainīgi, tad es būšu vainīgais.

—  Jūs?

—   Kāpēc gan ne?

—   Kāpēc jums jāatjāj ar zirgu no otras puses, ja jūs jau esat parkā?

—   Mans Dievs! Es esmu ļoti viltīgs radījums.

—  Tātad jūs aizbēgāt, mani uz vaļņa ieraudzījis.

—   Varbūt!

—   Jūs par mani zobojaties, — grāfs nobālis iesaucās. — Jūs jokojat jau veselu ceturtdaļstundu.

—    Jūs maldāties, monsieur, — atbildēja Sentlukāss, izvilkdams savu pulksteni un grāfu Monsoro tik stīvi uzlūkodams, ka drošsirdīgais vīrs nodrebēja.

—  Jūs mani apvainojat, — grāfs ierunājās.

—   Vai jūs domājāt, ka jūs mani neapvainojāt?

—  Ak, tagad es skaidri redzu!

—   Skaists brīnums desmitos no rīta! Ko jūs redzat?

—  Es redzu, ka jūs ar to nodevēju, nelieti, ko es vakar tik tikko nenonāvēju, ļoti labi saprotaties.

—   Tas taču ir mans draugs! — Sentlukāss iesaucās.

—  Ja tas ir jūsu draugs, tad es jūs uz vietas nogalināšu!

—  Jūsu mājā, un tik pēkšņi! Bez brīdinājuma?

—  Vai jūs gribat, lai es kautrējos no kaut kāda nožēlojama radījuma? — galīgi pārkaitinātais grāfs kliedza.

—  Ak, grāf Monsoro, — Sentlukāss aizrādīja, — cik jūs esat nepieklājīgs, un kā gan meža zvēri samaitājuši jūsu labos tikumus.

—   Vai jūs neredzat, ka es esmu noskaities! — grāfs rēca, sakrustotām rokām un izķēmotu seju nostādamies Sentlukāsa priekšā.

—   Es redzu ļoti labi. Jūs izskatāties bēdīgs, mīļo grāf Monsoro.

Grāfa roka tvēra zobenu.

—   Ievērojiet, — Sentlukāss aizrādīja, — ka jūs mani izaiciniet. Jūs pats esat liecinieks, ka es esmu pavisam mierīgs.

—  Jā, puišel, jā, mīkstčauli, jā, es tevi izaicinu!

—  Vai jums nepatiktu pārkāpt pāri valnim, grāf Monsoro? Viņpus mūra mēs būtu neitrālā apgabalā.

—   Vienalga! — grāfs sauca.

—  Man gan nav vienalga, jo es negribu nogalināt jūs uz jūsu paša zemes.

—   Labi, — grāfs Monsoro piekrita, steidzīgi līzdams pāri valnim.

## XXII Divkauja

Grāfs Monsoro ar zobenu rokā sagaidīja Sentlukāsu.

—   Vai esi gatavs? — viņš sauca, vairs nevarēdams savaldīties.

—   O, jūs esat izvēlējies labu vietu, — piebilda Sentlukāss. — Mugura pret sauli. Ļoti uzmanīgi.

Monsoro cirta kvartu.

—   Vai jūs tiešām gribat mani nogalināt? — Sentlukāss jautāja.

—  Vai es gribu? Protams… gribu.

—   Cilvēks domā, Dievs dara, — zobenu vilkdams atbildēja Sentlukāss.

—  Vai jūs redzat ziedošās magones un laumutītes? Tur es gribu jūs noguldīt. Un smiedamies viņš gatavojās cīņai.

Monsoro uzbruka trakā niknumā, bet viņa brīnišķīgi veiklos cirtienus Sentlukāss tikpat veikli atsita.

—  Nudien, grāf Monsoro, — rotaļādamies ar pretinieka ieroci, Sentlukāss sacīja, — jūs neesat slikts cīnītājs, un jūsu pēdējo cirtienu neviens cits nebūtu izturējis kā es un Busī.

Redzēdams, ar kādu pretinieku ir jācīnās, Monsoro nobālēja.

—  Jūs brīnāties, ka es tik labi rīkojos ar zobenu,— Sentlukāss turpināja.

—  Jūs zināt, ka karalis mani mīl, un reiz iemācīja kādu lielisku cirtienu, ko es tagad jums parādīšu. Ievērojiet — ja es jūs nonāvēšu ar šo dūrienu, tad tas jums ļoti glaimos, ka jūs būsit kritis no karaliska cirtiena.

—   Jūs esat briesmīgs karstgalvis! — Monsoro iesaucās un tik drosmīgi metās uz priekšu, ka viņa zobens būtu varējis caurdurt pat veco valni.

—   Nolādēts! — iesaucās Sentlukāss, atlēkdams sāņus. Viņa pretinieks bija spiests zaudēt lieku pusgājienu.

—   O! — Sentlukāss iegavilējās, — tagad jūs esat tai vietā, kur es vēlos jūs nodurt. Vai ne, mans pēdējais cirtiens bija slavējams? Esmu ļoti priecīgs, ļoti priecīgs. Jūsu izredzes aiziet pie senčiem līdz šim bija viens pret vienu, tagad tās ir deviņdesmit deviņi pret vienu.

Un gluži neparastā dedzībā, straujumā un izveicībā, ko no šā jauneklīgā grāfa nemaz nevarēja gaidīt, Sentlukāss piecas vai sešas reizes uzbruka galma medību pārziņa kungam, kas tikko paguva atgaiņāties. Sestais bija varens cirtiens, kas sastāvēja no parādes un atsitiena. Pirmo saskatīt viņu aizkavēja saule, bet otro viņš vairs neredzēja, jo Sentlukāsa zobens pazuda viņa krūtīs.

Monsoro vēl mirkli palika stāvam. Viņš atgādināja aizcirstu ozolu, kas gaida vienīgi vēja pūsmu, lai nogāztos zemē.

—   Ievērojiet labi, monsieur, — sacīja Sentlukāss, — jūs nokritīsit tajās puķēs, kuras es jums norādīju.

Grāfa spēki zuda, rokas sagura, acis aizmiglojās. Viņa ceļi sagrīļojās, un viņš nokrita magonēs, kuru purpurs sajaucās ar grāfa asinīm.

Sentlukāss mierīgi izvilka zobenu no brūces un ievēroja, ka pamazām sastinga pretinieka seja.

—   O, jūs mani nonāvējāt, monsieur, — Monsoro ievaidējās.

—  Jūs to vēlējāties, — Sentlukāss atbildēja. — Ticiet, man ir ļoti žēl. Jūs bijāt briesmīgi greizsirdīgs, bet jums netrūka drosmes.

Viņš noliecās pie ievainotā un jautāja:

—    Vai jūs neizteiksit savu pēdējo vēlēšanos, monsieur? Dodu grāfa godavārdu, ka es to izpildīšu. Vai jums neslāpst? Es atnesīšu ūdeni.

Monsoro neatbildēja. Viņš bija pagriezis seju pret zemi un gulēja lielā asins paltī.

—    Nabaga velns! — Sentlukāss nomurmināja un piecēlās. — Ak, draudzība, draudzība, tu esi visai patmīlīga dievišķība!

Monsoro pievēra vienu aci, mēģināja pacelt galvu un, gārdzoši nopūzdamies, atkrita atpakaļ.

—  Uz priekšu! Viņš ir miris, — noteica Sentlukāss. — Nedomāsim vairs par viņu… Cik viegli pateikt: nedomāsim vairs par viņu… Es taču nogalināju cilvēku.

Viņš ātri uzlēca uz vaļņa, izskrēja caur parku un sasniedza pili. Pirmais cilvēks, ko viņš ieraudzīja, bija Diāna, kas pļāpāja ar savu draudzeni.

—  Cik labi viņai izskatās melnās drānas, — Sentlukāss nodomāja. Piegājis pie abām sievietēm, viņš teica Diānai: — Piedodiet, mīļā Diāna, man steidzīgi jārunā ar manu sievu.

—   Lūdzu, monsieur. Es tikmēr bibliotēkā uzmeklēšu tēvu. Žanna, kad būsi izrunājusies, tu mani satiksi tur.

—   Labi, — atbildēja Žanna.

Sentlukāss atstāstīja savai sievai notikumu mežā. Ziņa Viņu ļoti pārsteidza. Abi nolēma, ka šādos apstākļos ir neiespējami turpmāk izmantot

Meridoras viesmīlību. Kamēr Sentlukāsa kundze uzmeklēja savu draudzeni, lai tai pastāstītu par neparasto atgadījumu, Sentlukāss aizgāja parūpēties par zirga apsedlošanu.

—   Kurp mēs dosimies? — Žanna jautāja.

—   Uz Parīzi.

—   Uz Parīzi? Bet karalis?

—    Karalis būs visu aizmirsis. Kopš mūsu pazušanas ir bijis tik daudz jaunumu. Bez tam droši vien ir gaidāms karš, un man ir jābūt savā vietā.

Sentlukāss iesteidzās istabā un, rokai trīcot, uzrakstīja Busī sekojošas rindas:

«Dārgais draugs!

Jūs droši vien dzirdēsit par grāfa Monsoro liktenīgo nelaimi. Vecajā gāršā mēs saķildojāmies par mūra izbirzumu un zirgu, kas zina ceļu bez pavadas. Ķildas karstumā grāfs Monsoro tik nelaimīgi nokrita uz magonēm un laumutītēm noaugušā klajuma, ka uz vietas bija beigts.

Jūsu draugs Sentlukāss.

P.S. Ja jums pirmajā mirklī kaut kas šķiet neticams, tad es varu piebilst, ka šajā nestundā mums abiem rokās bija zobeni. Es tūlīt dodos uz Parīzi, lai kalpotu karalim, jo pēc visa notikušā Anžū man vairs neliekas droša."

Pēc desmit minūtēm barona kalps ar šo vēstuli steidzās uz Ažēru, kamēr Sentlukāss ar kundzi pa kādām sāndurvīm atstāja pili un aizjāja. Diāna palika viena. Raudādama viņa izdomājās, kā par bēdīgo divkauju pastāstīt baronam.

Kad Sentlukāss pagāja garām, viņa novērsās.

—   Kāpēc gan pakalpot draugiem, jo visi cilvēki ir tikai nepateicīgi, — grāfs bilda sievai. — Vienīgi es esmu pateicīgs.

## XXIII Karaliene māte ierodas Ažērā

Tai pašā stundā, kad grāfs Monsoro krita divkaujā, četru trompešu skaņas oie Ažēras vārtiem vēstīja par Katrīnas Mcdiči ierašanos. Viņai sekoja lieliska

jvīta.

Par karalienes ierašanos tūlīt ziņoja Busī. Viņš piecēlās no savas atpūtas ietas un sameklēja princi, kas savukārt likās gulēt.

Trompešu skaņām nesekoja pārēj agaidīšanas ceremonija. Vārti neatvērās, vairākas reizes aizsūtīja sūtņus, līdz beidzot parādījās Busī, kas pirms pusstundas bija samācījis hercogu, lai tas karalieni uzņem ļoti vēsi un vienaldzīgi, bat pats izliekas par slimu. Katrīna mīlēja spožumu un padevību. Viņa gauži saskaitās, kad Busī karaļa sūtni ieveda nevis pa galvenajiem, bet gan pa kādiem mazākiem vārtiem. Kad šis pazemojums bija garām, Katrīna tūlīt jautāja:

—   Kur mans dēls?

Šos vārdus viņa izkliedza briesmīgās dusmās. Dēla neierašanās šajā mirklī bija vislielākais apvainojums.

—   Monsieur ir slims un guļ gultā, madame. Jūsu majestāte nedrīkst šaubīties, ka citādi viņa augstība jūs sagaidītu ar lielāko godu.

—  Slims, mans bērns ir slims! — Katrīna liekulīgi iesaucās. — Ak, kungi, pasteigsimies! Viņu taču labi kopj? Ja viņš tiešām zina par manu ierašanos un neparādās, tad viņš ir ļoti slims.

—  Briesmīgi, — Busī piebilda. — Monsieur ķērusi pēkšņa slimības lēkme.

—   Pēkšņa slimības lēkme, monsieur Busī?

—  Jā, madame.

Tā viņi sasniedza pili. Gar ceļu, pa kuru brauca karalienes rati, pulcējās liels ļaužu bars.

Busī uzskrēja pa kāpnēm un aizelsies iesteidzās pie hercoga.

—   Viņa ir klāt! Uzmanieties!

—   Vai viņa ir noskaitusies?

—  Traki.

—  Vai viņa žēlojas?

—  Nē, vēl ļaunāk, viņa smejas.

—   Ko teica tauta?

—  Tauta klusēja mokošās bailēs.

—   Un viņa?

—   Viņa izdāļāja sveicienus un kodīja sev pirkstus.

—   Velns!

—  Tā es jau sen domāju, monsieur. Deviņi pērkoni, nekustieties!

—   Viņas majestāte karaliene māte! — durvju sargs paziņoja.

Un tūlīt parādījās melnā kleitā tērpusies Katrīna.

Anžū hercogs mēģināja piecelties, bet pārsteidzoši strauji Katrīna iekrita sava dēla rokas un sāka to skūpstīt. Viņa darīja vēl vairāk — viņa raudāja! Tad viņa apsēdās uz hercoga gultas. Busī pamāja, un galminieki aizgāja. Viņš atspiedās pret gultas spraisli un mierīgi nogaidīja.

—    Vai jūs neparūpētos par maniem nabaga ļaudīm, mīļo monsieur Busī?— Katrīna pēkšņi jautāja. — Jūs esat mūsu uzticīgākais draugs un namatēvs. Jūs taču paklausīsit?

Nevarēja vilcināties.

—   Es esmu iekritis, — nodomāja Busī.

—  Madame, jūtos ļoti pagodināts un steidzos, — viņš atbildēja.

—  Pagaidi, — pie sevis Busī nomurmināja, — te tu durvis nepazīsti tik labi kā Luvrā! Es atgriezīšos.

Nepagūdams hercogu brīdināt, viņš izgāja. Katrīna viņam neuzticējās un uzmanīgi vēroja viņu.

Katrīna mēģināja uzzināt, vai viņas dēls tiešām ir slims vai tikai izliekas. Bet Fransuā bija savas cienījamās mātes cienīgs dēls un savu lomu tēloja lieliski.

Katrīna maldījās. Bet viņa priecājās, ka slimnieku varēs vieglāk iespaidot, viņa bija ļoti maiga, vēlreiz apskāva hercogu un atkal apraudājās.

Pārspīlētās krāsās viņa attēloja karaļa dusmas, un Fransuā droši vien būtu kļuvis padevīgs, ja pie sienas, pret kuru bija pavērsta mātes mugura, viņš nebūtu redzējis kustamies tapetes, kas norādīja, ka tur aizslēpies Busī un visu noklausās. Tas hercogu iedrošināja. Viņš aizrādīja, ka karaļa dusmas nav tik briesmīgas.

—   Jā, — viņš aizrādīja, — ja jūs būtu tikai ieradusies, lai karaļa vārdā draudētu, tad jūs nebūtu nākusi un karalis būtu vilcinājies sūtīt pie manis Šādu ķīlu kā jūsu majestāte.

Karaliene pacēla galvu.

—   Es — ķīla!

—    Vissvētākā un viscienīgākā, — hercogs atbildēja, smaidīdams un Katrīnas roku skūpstīdams, bet tad lepni paskatījās uz tapetēm.

Katrīna nolaida rokas. Viņa nenojauta, ka Busī aiz slepenām durvīm sargā kungu, valda pār viņa gļēvumu un iedveš viņam spēku.

—   Mans dēls, — karaliene beidzot ieminējās, — es ierados vest miera sarunas. Jums ir taisnība.

—  Māt, ziniet, ka es klausos ļoti godbijīgi. Ticu, ka mēs sāksim saprasties.

## XXIV Mazs cinītis gāž lielu vezumu

Katrīna bija zaudējusi. Viņa brīnījās par dēla neparasto pārvēršanos, par viņa negaidīto noteiktību, kad niecīgs atgadījums visu atkal pārmainīja. Busī bija paslēpies kādā ejā, ko caur tapešu spraugu redzēja vienīgi hercogs, kam viņš bīstamākajos mirkļos bija drošs balsts.

Busī interesēs bija karš par katru cenu. Viņam vajadzēja palikt Anžū, kamēr te uzturējās grāfs Monsoro, lai apsargātu vīru un apmeklētu daiļo kundzi.

Viņš bija Katrīnas izlīgšanas politikas pretinieks. Busī redzēja, ka ir uzvarējis, un ar. lepnumu nolēma atgriezties savā istabā. Tai mirklī Remi pieskārās viņa rokai. Kad viņš noskaities pagriezās, ārsts pasniedza tam mazu vēstulīti, piebilzdams, ka to atnesis sūtnis no Meridoras.

Tiklīdz Busī bija vēstuli izlasījis, viņam asinis saskrēja galvā. Mirkli viņš likās gluži apstulbis. Lai nepakristu, viņš noslīga kādā atzveltnes krēslā pie loga.

—  Palūk, — viņš ierunājās, — palūk, ko Sentlukāss manā labā ir izdarījis!

Viņš pasniedza vēstuli Remī, kas to ziņkārīgi izlasīja un piebilda:

—  Man liekas, ka tas ir ļoti skaisti, un Sentlukāss ir tiešām godavīrs. Lai dzīvo drošsirdīgās dvēseles!

—   Neticami! — Busī murmināja.

—  Protams — neticami, bet tur neko nevar darīt. Mūsu apstākļi tagad ir krasi mainījušies. Pēc deviņiem mēnešiem grāfienei Busī vajadzēs manu palīdzību. Pie velna! Neraizējieties, es saņemu jaunpiedzimušos tikpat labi, kā maitre Ambruāzs Parē.

—  Jā, — atbildēja Busī, — viņa būs mana sieva.

—   Man liekas, ka tur vairs nekas liels nebūs darāms, un viņa jau sen ir jūsējā.

—   Monsoro ir miris!

—   Miris! — Oduī atkārtoja. — Tā tur stāv rakstīts.

—   Ak, man liekas, ka es sapņoju, Remī. Es vairs neredzēšu rēgu, kas apdraudēja mūsu laimi? Remī, mēs maldāmies.

—   Mēs nemaz nemaldāmies. Pie velna, lasiet vēlreiz! «Nokrita magonēs, un tik liktenīgi, ka bija uz vietas beigts!» Es jau agrāk ievēroju, ka magonēs krist ir ļoti bīstami, bet man liekas, ka ŠI nelaime var apdraudēt vienīgi sievietes.

—  Diāna vairs nevar palikt Meridorā, — Busī ierunājās. — Es to negribu. Viņai jāapmetas citā vietā, kur var aizmirst notikušo.

—  Man liekas, ka Parīze būtu vislabākais patvērums, — ārsts atbildēja.— Tur var viegli aizmirsties.

—   Tev taisnība. Viņai atkal jāapmetas mazajā namiņā, lai tur klusībā pavadītu desmit atraitnības mēnešus, kad notiks mūsu kāzas un ausis mūsu laimes rīts.

—   Bet tādā gadījumā Anžū ir jāvalda mieram, — Remī viņu pārtauca.

—  Pareizi! — Busī iesaucās. — Ak, mans Dievs, cik daudz laika ir veltīgi izšķiests, gluži veltīgi!

—   Vai jūs gribat kāpt zirgā un doties uz Meridoru?

—  Nē, nevis es, bet tu. Man jāpaliek šeit. Šai mirklī es tur arī nepiederētos.

—   Kā es viņu redzēšu? Vai es varu doties uz pili?

—   Nē! Vispirms dodies uz veco gāršu! Varbūt, ka viņa tur pastaigājas. Ja tur viņas nav, steidzies uz pili!

Un viņš atkal nostājās tapešu spraugā.

Katrīna vēlreiz mēģināja atgūt zaudēto. Pateicoties savai veiklībai un runas dāvanām, viņa dēlā uzveica Busī iespaidu.

Viņa izskaidroja, ka hercogam ir jāatgriežas Parīzē, kur to lieliski sagaidīs pats karalis. Lai viņš izvēlas savus sargus, lai ieceļ kapteini, kas varētu būt Busī. Fransuā paskatījās uz tapešu spraugu. Busī piekrizdams palocīja galvu.

— Ko tas nozīmē? — hercogs domāja. — Vai Busī vēlējās karu tikai tādēļ, lai kļūtu par manas gvardes kapteini?

—  Tātad man ir jāpiekrīt? — hercogs skaļi jautāja.

—  Jā, jā, jā! — Busī kratīja rokas, galvu un plecus.

—  Tātad man ir jāatstāj Anžū un jādodas uz Parīzi? — hercogs turpināja.

—  Jā, jā, jā! — Busī atkārtoja vēl dedzīgāk.

—  Protams, mīļais bērns,—atbildēja Katrīna. — Vai tad Parīzē atgriezties ir tik grūti?

—  Tiešām, — hercogs murmināja, — es nesaprotu. Mēs visu norunājām, un tagad viņš ieteic mieru un saprašanos.

—   Nu, ko jūs atbildēsit? — izbrīnētā Katrīna jautāja.

—   Māt, es vēl padomāšu, — teica hercogs, cerēdams uz Busī paskaidrojumu, — un rit…

—     Viņš padodas, — domāja Katrīna. — Es esmu uzvarējusi.

Māte karaliene vēlreiz apskāva dēlu. Tad viņi šķīrās.

## XXV grāfs nav miris

Ar priecīgu sirdi Remī steidzās izpildīt savu uzdevumu. Viņš labprāt būtu jājis ar Rolandu, bet to bija paņēmis grāfs Monsoro, un viņam vajadzēja samierināties ar Mitridātu.

Ceļā viņš pārdomāja, kā izturēties pret grāfieni Monsoro, ja tā būs sadrūmusi vai priecīga, — vai ceremoniāli, vai padevīgā draudzībā? Drīz vien viņš sasniedza valni un baidījās jāt tālāk. Pārsteigtais Remī pārlūkoja apkārtni un ieraudzīja nomītas magones un lielu asiņu peļķi.

—  Hallo, vai Sentlukāss te būtu nodūris grāfu Monsoro? — viņš iesaucās. Viņš vēlreiz pārlūkoja zemi un desmit soļu attālumā kādā krūmā ieraudzīja stīvas kājas un cilvēka ķermeni, kas likās vēl stingāks.

—   Palūk, grāfs Monsoro, — Remī noteica. — Tātad te ir kritis lielais mednieks. Ja jau atraitne pamet viņu ērgļu barībai, tad tā ir laba zīme.

Remī nokāpa no zirga, piegāja pie līķa un sacīja:

—   Jocīgi! Te viņš guļ miris, bet asinis sārtojas tur. Ak, te ir pēdas. Viņš būs atrāpojis; vai ari labais Sentlukāss būs viņu atslējis pret mūri, lai asinis nekāpj galvā. Viņš tiešām ir miris, acis ir vaļā un sastingušas.

Pēkšņi Remī atrāvās atpakaļ. Acis, kuras viņš tikko bija redzējis vaļā, bija aizvērušās, iekritušo seju pārklāja svina\bālums.

Remi kļuva vēl bālāks par grāfu Monsoro. Bet viņš tomēr bija ārsts, tāpēc sāka prātot:

—  Ja viņš aizver acis, tad viņš nav miris. — Bet tad viņš iedomājās, ka tā varētu būt vienkārša pēcnāves muskuļu kustība.

—   Nu, es jau drīz vien pārliecināšos. Ieduršu viņam ar zobenu. Ja viņš nekustēsies, tad nekas nav darāms.

Remī jau skāra zobenu, lai ķertos pie cēlā izmēģinājuma, kad Monsoro acis atkal atvērās.

—  Viņš nav miris, — Remī nomurmināja. — Nu, jauki!

Jauneklī brieda gluži dabīgas domas:

—  Viņš ir dzīvs, par to nav jāšaubās. Bet, ja es viņu nogalinu, tad nu gan viņam ir beigas.

Viņš lūkojās uz Monsoro, kura stīvais skatiens, liekas, vēroja ārsta dvēseles ļaunās domas.

—  O, kādas nejaukas domas! — Remī pēkšņi iesaucās. — Dievs ir mans liecinieks, ja grāfs stāvētu manā priekšā un vicinātu zobenu, es viņu nudien nonāvētu. Bet tagad tas būtu nekrietns noziegums.

—  Palīgā! — Monsoro iesaucās. — Palīgā! Es mirstu!

—  Pie velna, pavisam traks stāvoklis! — Remī turpināja. — Es esmu ārsts un man ir jāpalīdz ikvienam cietējam. Aizmirsīsim, ka es esmu Oduī, aizmirsīsim, ka es esmu monsieur Busī draugs, atcerēsimies, ka mani saista ārsta pienākums.

—  Palīgā! — ievainotais atkārtoja.

—  Te es esmu! — Remī atbildēja.

—  Atvediet garīdznieku, atvediet ārstu!

—  Ārsts te jau ir, no garīdznieka jūs varbūt tiksit vaļā bez lielām raizēm.

—  Oduī! — grāfs Monsoro iesaucās. — Kā jūs šeit nokļuvāt?

—  Pirms stundas es satiku Sentlukāsu, — Oduī atbildēja.

—   Ak, manu slepkavu, — aiz sāpēm un dusmām nobālēdams, izdvesa Monsoro.

—  Viņš man teica, lai es steidzos uz veco gāršu, kur atradīšot nogalinātu cilvēku.

—  Nogalinātu! — Monsoro atkārtoja.

—    Nolādēts! Liekas, ka viņš tam ticēja, — atbildēja Remī. — Jūs nedrīkstiet ļaunoties.

—  Sakiet, vai es tiešām esmu nāvīgi ievainots?

—   Pie velna, jūs pārāk daudz jautājat, — atbildēja Remī. — Es gribu apskatīties.

Viņš piegāja pie Monsoro, uzmanīgi novilka tam mēteli, kamzoli un kreklu un atrada, ka zobens caurdūris krūšu labo pusi starp sesto un septīto ribu.

—  Vai jūs jūtat stipras sāpes?

—  Krūtīs ne, bet mugurā.

—   Palūkosim. Kurā vietā?

Šai mirklī ievainotā lūpas izguldza sārtas putas, un viņš atkal zaudēja samaņu. Remī steidzīgi izvilka no kabatas kādu sainīti, izņēma no tā lanceti, noplēsa no ievainotā krekla un sasēja tam rokas.

—   Pārbaudīsim, — ārsts teica, — ja asinis vel tecCs, tad Diānas kundze gan nebūs atraitne. Bet ja tās netccCs… Ak, tiešām tek! Piedod, mīļais Busī, piedod, bet es taču esmu ārsts.

PCc brīža no brūces tik tiešām iztecēja asinis. Tai pašā laikā slimais atelpoja un atvēra acis.

—   Ak, es jau domāju, ka visam ir beigas, — viņš murmināja.

—   Vel ne, mīļais monsieur, vēl ne. Varbūt…

—   Ka es palikšu dzīvs?

—   Mans Dievs, jā! Bet vispirms jāsašuj brūce. Pagaidiet, nekustieties! Jūs redzat! Daba strādā iekšā, es gādāju no ārpuses. Ak, daba ir liels brīnumārsts, grāf. Pagaidiet, cs noslaucīšu jūsu lūpas!

Remī ar mutautiņu nosusināja grāfa lūpas.

—  Sākumā es vēmu asinis veselām straumēm, — ievainotais paskaidroja.

—  Bet tagad asiņošana ir mitējusies. Mīļais grāf Monsoro, es baidos, ka man būs laime jūs izdziedināt.

—   Kā, jūs baidāties?

—  Jā.

—  Jūs domājat, ka es izveseļošos?

—   Diemžēl.

—  Jūs esat dīvains ārsts.

—   Vienalga, ka tik es jūs izdziedinu!

Remī nosēja dzīslu un piecēlās.

—   Kā, jūs mani atstāsit?

—   Es gribu doties uz pili un parūpēties par tālāko palīdzību.

—  Bet ko es darīšu?

—  Guliet mierīgi, nekustieties, elpojiet mierīgi, nekāsCjiet un nemēģiniet aizskart pārsēju. Kura ir tuvākā māja?

—   Meridoras pils. Pārkāpiet pāri valnim un jūs atrādīsities parkā, ejiet gar mūri un jūs sasniegsit vārtus.

—   Labi, es skrienu.

—   Pateicos, godājamais monsieur, — Monsoro iesaucās.

—   Ja tu zinātu patiesību, tad tava pateicība būtu vel lielāka, — Remī nodomāja.

Pec piecām minūtēm viņš sasniedza pili, kuras iemītnieki skraidīja kā iztraucētas skudras un visos kaktos, pagalmos un dārzos meklēja savu kungu, jo Sentlukāss, lai iegūtu vairāk laika bēgšanai, bija norādījis nepareizu vietu.

Remī ieradās pavisam negaidīts un parādīja īsto ceļu. Viņš rīkojās tik dedzīgi, ka Monsoro kundzei atlika vienīgi pabrīnīties.

Tīro dvēseli uz mirkli saduļķoja neskaidra, savāda iedoma.

— Ak, es domāju, ka viņš ir Busī draugs, — viņa izdvesa, kad Remi steigā prasīja nestuves un svaigu ūdeni, lai atgrieztos pie ievainotā.

## XXVI Atgriešanās Parīzē

Tiklīdz Anžū hercoga un karalienes mātes saruna bija beigusies, Katrīna lika pasaukt savus ļaudis un pavēlēja sagatavoties aizceļošanai, kurai vajadzēja notikt vai nu rīt, vai vēlākais parīt. Hercogs steidzās pie Busī, lai uzzinātu par pēkšņo pārmaiņu iemeslu.

Busī, kas vai piekto reizi bija pārlasījis Sentlukāsa vēstuli, sagaidīja hercogu smaidīdams un iesaucās:

—   Ak, monsieur, kāds gods, ka jūs mani apmeklējat!

—   Jā, es ierados, lai prasītu paskaidrojumu. Tu man ieteici pretoties manas mātes gribai, es to arī darīju, bet kad viss bija galā, tu nāci un teici: «Nolieciet bruņas, monsieur, nolieciet bruņas!»

—  Dodams jums padomu, monsieur, es nezināju Katrīnas domas. Bet kad es redzēju, ka viņa ieradusies, lai vairotu jūsu augstības laimi un slavu…

—   Kā, — hercogs iesaucās, —lai vairotu manu laimi un slavu? Kad es atradīšos Parīzē, kad es atkal būšu viņas valgos, viņa mani atkal izsmies.

—   Monsieur, tā gan viņa nedomā. Par ko viņa jūs izsmies? Vai jūs nedzirdējāt, ko māte karaliene jums ieteica?

—   Viņa daudz ko ieteica.

—   Un tas jūs uztrauc?

—  Jā. -

—   Bet, starp citu, viņa jums ieteica arī gvardi, ko varētu vadīt monsieur Busī.

—  Jā.

—    Paklausiet! Ieceliet Busī par kapteini, Atrāžu un Livaro — par leitnantiem, bet Ribeirāku — par jūsu karognesēju. Ja jums būs gvarde, tad jūs neviens nevarēs izsmiet un nesveicināt, kad jūs iesit garām, kaut tas būtu pats karalis.

—    Tiešām, — atbildēja hercogs, — man liekas, ka tev taisnība. Es pārdomāšu.

—   Pārdomājiet, monsieur!

—   Bet ko tu nupat tik uzmanīgi lasīji?

—   Piedodiet, vēstuli.

—   Vēstuli?

—   Kas jūs interesē vēl vairāk nekā mani. Pie velna, man gan ir galva, ka es aizmirsu to tūlīt parādīt.

—   Vai tas ir kāds liels jaunums?

—  Jā, un arī bēdīgs jaunums: grāfs Monsoro ir miris!

—  Ko jūs sakāt? — hercogs izbrīnā iesaucās. Busī likās, ka šai izsaucienā ieskanas neizsakāms prieks.

Ar labpatiku princis noklausījās, ka starp Sentlukāsu un grāfu Monsoro izcēlusies ķilda un ka pēdējais divkaujā kritis.

Pēkšņi viņš piecēlās un uzsauca:

—   Liec apsedlot zirgus, Busī!

—  Apsedlot zirgus? Kāpēc?

—  Mēs jāsim uz Meridoru. Es gribu Diānas kundzei izteikt savu līdzjūtību. Bez tam šis jājiens man jau sen bija padomā, un cs tiešām nezinu, kāpēc arvien to atliku. Tagad es vairs negribu vilcināties.

—   Tiešām, — Busī pārdomāja, — tagad, kad Monsoro ir miris un man vairs nav jābaidās, ka viņš savu sievu varētu pārdot hercogam, man ir vienalga, ka viņi satiekas. Ja viņš uzmāksies, gan es mācēšu aizsargāt. Uz priekšu! Es redzēšu savu mīļo Diānu!

Viņš aizgāja, lai pavēlētu apsedlot zirgus, un pēc stundas ceturkšņa, kamēr Katrīna gulēja, princis, Busī un desmit galminieki devās uz Meridoru.

Ieraugot greznos jātniekus, pils sargs iznāca pie grāvja un apjautājās pēc viesa vārda.

—   Anžū hercogs! — princis iesaucās.

Vārtsargs tūlīt satvēra ragu un sāka to pūst.

Pie uzvelkamā tilta atsteidzās visi kalpi.

Drīz vien parādījās arī vecais barons, rokā turēdams savas pils atslēgu.

—  Liekas, ka par grāfu Monsoro gan ne visai sēro, — hercogs noteica.— Paraugieties, Busī, šiem ļaudīm visiem taču ir tik parastas sejas.

Uz kāpnēm parādījās kāda sieviete.

—   Ak, skaistā Diāna! Vai tu redzi, Busī, vai tu redzi?

—   Protams, redzu, monsieur, — jauneklis atbildēja. — Tikai Remī gan neredzu, — viņš pavisam klusu piebilda.

Diāna tiešām iznāca no pils. Bet aiz viņas tūlīt sekoja kādas nestuves, kurās, drudzī un greizsirdībā kvēlodams, gulēja grāfs Monsoro.

—  Kas tas? — iesaucās hercogs, pagriezdamies pret savu biedru, kas bija kļuvis bālāks par mutautiņu, ar ko viņš pūlējās slēpt savu satraukumu.

—  Lai dzīvo Anžū hercogs! — sauca Monsoro, mēģinādams pacelt roku.

Viesu pārsteigums nebija ilgs. Hercogs drīz vien sāka smaidīt un iesaucās:

—   Ak, mīļo grāf, kāds laimīgs pārsteigums! Mums ziņoja, ka jūs esat miris.

—    Nāciet, nāciet, monsieur, — sacīja ievainotais, — nāciet, lai es noskūpstu jūsu augstībai roku. Paldies Dievam, es neesmu miris, bet esmu jūsu vispadevīgākais un uzticīgākais kalps. Un jūs, Busī, — viņš piebilda, — saņemiet manu vissirsnīgāko paldies, ja man jums jāpateicas par manu dzīvību.

—   Man? — stomījās jauneklis, domādams, ka grāfs viņu izsmej.

—  Protams, gan netieši, bet tāpēc mana pateicība nav mazāka. Šis ir mans glābējs, — Monsoro norādīja uz Remī, kas izmisumā pacēla rokas pret debesīm un būtu vai zemē ielīdis.

Kaut gan ārsts brīdināja, lai grāfs cieš klusu, taču viņš visos sīkumos atstāstīja par Oduī lielo gādību un palīdzību.

Hercogs savilka pieri. Busī nikni paskatījās uz Remī, kas slēpās aiz Monsoro. Nelaimīgā vīra sejā skaidri bija jaušama atzīšanās:« Ak, es neesmu vainīgs!»

—  Es dabūju zināt, ka arī jūs, Remī, kādreiz esat bijis tuvu miršanai, tāpat kā es. Tā ir mūsu draudzības drošākā saite. Ja Monsoro mīl, tad viņš mīl no visas sirds. Ja viņš ienīst, tad nīst ar visu dvēseli.

Busī likās, ka grāfa acīs pazib zibeņi, kas bija vērsti pret Anžū hercogu. Bet tas neko neievēroja, nolēca no zirga un piegāja pie Diānas.

—  Godātā kundze, mēs cerējām ierasties sēru mājā, bet atrodam svētību un prieku. Jūs, Monsoro, atpūtieties. Ievainotajiem miers ir labākās zāles.

—  Monsieur, kamēr Monsoro ir dzīvs, viņš pats jūs iepazīstinās ar mūsu māju.

Šoreiz hercogs, liekas, bija pareizi nojautis grāfa domas. Viņš atlaida Diānas roku.

—   Ejiet pie Diānas, — Remī iečukstēja Busī.

Busī piegāja pie Diānas. Monsoro viņam uzsmaidīja. Busī satvēra Diānas roku, un grāfs Monsoro atkal pasmaidīja.

—   Notikušas lielas pārmaiņas, — Diāna pusbalsī paskaidroja.

—   Kāpēc tās nevarēja būt vēl lielākas, — Busī nomurmināja.

—   Barons princi un viņa pavadoņus uzņēma ar patriarhālās viesmīlības greznumu.

—   Madame, — Busī sacīja Diānai, — es tiešām esmu visnelaimīgākais cilvēks pasaulē. Saņēmis ziņu par grāfa Monsoro nāvi, es ieteicu princim doties uz Parīzi. Viņš piekrita, un nu jūs paliekat Anžū.

—  Ak, Luī, — jaunā sieviete atbildēja, maigiem pirkstiem pieskardamās Busī rokai, — kā jūs drīkstat apgalvot, ka esat nelaimīgs? Vai jūs esat jau aizmirsis visas skaistās dienas, neizsakāmo prieku, atmiņās par kuru mana sirds vai stingst?

—  Es neko neaizmirstu, madame, tieši otrādi, es ļoti labi visu atceros, un tāpēc bez šīs laimes es esmu nožēlojams. Vai jūs saprotat, kā es ciešu, madame, ka man jāatgriežas Parīzē! Mana sirds lūst, Diāna!

Diāna paskatījās Busī. Viņa acīs bija tik daudz skumju, ka viņas galva noslīga pārdomās, kamēr jauneklis stāvēja viņas priekšā un gaidīja.

—  Jūs dodaties uz Parīzi, Luī, es arī, — Diāna pēkšņi sacīja.

—   Kā, jūs gribat grāfu Monsoro atstāt?

—  Ja es gribētu viņu atstāt, tad viņš mani neatstātu. Nē, ticiet man, Luī, būs labāk, ja viņš nāks līdzi.

—   Ievainots, slims? Tas nav iespējams!

—   Es saku, ka viņš nāks līdzi.

Viņa tūlīt atlaida Busī roku un tuvojās princim.

Ieraugot Diānu, grāfa seja noskaidrojās. Bet šis miera mirklis nebija ilgs. Tas pazuda kā saule mākoņos. Diāna devās pie prinča, un grāfs atkal savilka pieri.

—  Monsieur, — grāfiene burvīgi pasmaidīja, — stāsta, ka jūsu augstība esot kaislīgs puķu mīlētājs. Nāciet, cs jūsu augstībai parādīšu Anžū skaistākos ziedus.

Fransuā padevīgi piedāvāja savu roku.

—   Kurp jūs monsieur vēdīsit, madame? — Monsoro nemierīgi jautāja.

—   Uz siltumnīcu, monsieur.

—   Tad nesiet arī mani uz siltumnīcu.

—  Liekas, ka esmu izdarījis labu darbu, viņu nenogalinādams, — Remī nodomāja. — Paldies Dievam, viņš pats sevi nogalinās.

Diāna uzsmaidīja Busī un klusi pačukstēja:

—  Grāfs Monsoro nedrīkst uzzināt, ka jūs atstāsit Anžū. Par pārējiem es gādāšu.

—   Labi! — atbildēja Busī.

Viņš devās pie prinča, un, kad Monsoro nestuves bija pazudušas krūmos, tas paskaidroja, ka par viņa augstības atgriešanos Parīzē grāfam Monsoro nekas nebūtu jāzina.

Drīz vien viņi sasniedza siltumnīcu. Diānas smaidi princi apbūra. Fransuā iegāja pirmais, Diāna viņam sekoja. Monsoro gribēja sekot, bet durvis izrādījās pārāk šauras un viņam bija jāpaliek ārpusē.

Busī, kas jaunās sievietes domas lasīja gaišā skatienā, saprata viņas smaidus un mierīgi palika pie Monsoro.

—  Jūs esat pārāk stūrgalvīgs, monsieur grāf. Šīs durvis ir šauras, un jūs nekad netiksit tur iekšā.

—   Monsieur, monsieur, — Monsoro teica, — neejiet siltumnīcā, tur ir nāvīgi iztvaikojumi, tur ir ārzemju puķes, kas izplata indīgu smaržu, monsieur.

Uztraukuma dēļ grāfs atkal zaudēja samaņu.

Remī pavēlēja ievainoto aiznest uzpili un tad jautāja savam pavēlniekam:

—   Kas nu man jādara?

—   Pabeidz, ko tu tik labi esi iesācis. Paliec pie viņa un ārstē viņu!

Tad viņš pastāstīja Diānai par viņas laulātā drauga jauno nelaimi. Grāfiene tūlīt atstāja hercogu un aizsteidzās uz pili.

—   Vai jums izdosies? — Busī iejautājās, kad viņa steidzās garām.

—   Es ceru, — Diāna atbildēja. — Lai kā arī nebūtu, neaizejiet, pirms neesat saticis Ģertrūdi.

Grāfs drīz vien atjēdzās. Viņš tūlīt gribēja piecelties, bet Remī jau bija sagatavojies un licis viņu piesiet pie matrača.

Monsoro atkal ievaidējās. Pārlūkojis istabu, viņš ieraudzīja Diānu un sacīja:

—   Ak, tā esat jūs, madame, es ļoti priecājos. Es gribu pateikt, ka vēl šovakar mēs atgriežamies Parīzē.

Remī velti mēģināja iebilst. Monsoro nepiekāpās, un Diāna deva ārstam slepenu zīmi, lai viņš klusē.

Pa to laiku hercogs atvadījās no barona, pateicās par lielo viesmīlību un atkal sēdās zirgā.

Šai mirklī parādījās Ģertrūde. Skaļā balsī viņa atvainojās hercogam, ka viņas kundze laulātā drauga jaunās slimības lēkmes dēļ nevar no viņa augstības atvadīties. Busī viņa pavisam klusu pačukstēja, ka Diāna vakarā

aizceļo. »

Fransuā devās ceļā. Hercogs nevarēja aizmirst Diānas saldos smaidus un nepavisam negribēja doties uz Parīzi.

—   Klausies, Busī, — viņš teica, — es pārdomāju.

—   Labi, monsieur, par ko?

—   Ka man tūlīt vajadzētu klausīt mātes padomam.

—  Jums taisnība. Viņa varēs lielīties, ka ir lieliska politiķe.

—   Bet ja es vēl vilcinos apmēram astoņas dienas vai arī viņu aizturu un sarīkoju lieliskus svētkus, es savai mātei parādītu, ka varu būt patstāvīgs.

—   Lieliski, monsieur. Bet man liekas…

—   Astoņas dienas es vēl palikšu šeit, — sacīja hercogs, — ar to es no mātes iegūšu jaunus nosacījumus.

Busī izlikās, ka pārdomā.

—   Tiešām, monsieur, — viņš iesaucās, — viņa arvien piedāvās visādus nosacījumus. Bet ievērojiet, ka jums šis laiks jāizmanto uzvarai, nevis zaudējumiem. Karalis…

—   Kas ir ar karali?

—   Karalis jūsu nodomam nepiekritīs, karalis var sadusmoties…

—Tev taisnība. Es aizsūtīšu kādu, lai tas manu brāli pasveicina un paziņo par manu atgriešanos.

—  Jā, bet sūtnim draud lielas briesmas. Jūsu sūtni var aizsūtīt uz Bastīliju. Bet es mīlu briesmas, monsieur, es gribu būt jūsu sūtnis.

—  Busī, mans mīļais Busī, — iesaucās hercogs, — ja tu to izdarīsi, tad es tev būšu mūžam pateicīgs.

Busī pasmaidīja. Viņš ļoti labi pazina viņa augstības pateicību. Hercogs domāja, ka viņš vēl šaubās, un apsolīja včl desmittūkstoš ekiju.

Busī piedāvājumu noraidīja un paziņoja, ka jau vakarā dosies ceļā.

—   Drošsirdīgais Busī, mīļais Busī! — hercogs sauca. — Vai tu tiešām piekriti?

—  Vai es piekritu? Jūs ziniet, monsieur, ka jūsu dēļ esmu gatavs iet caur uguni un ūdeni. Dzīvojiet jautri Ažērā un izkaulējiet no karalienes man kādu labu muižu.

—   Es par to domāju, mīļais draugs.

—   Tad lai Dievs jums palīdz, monsieur!

Jautrāks par skolnieku, kam zvans vēsta stundas beigas, Busī devās pie karalienes mātes, lai saņemtu viņas pavēles, pēc tam sāka gaidīt ziņu no Meridoras, ka Diāna izceļojusi.

Tikai nākamajā rītā ap pulksten septiņiem kāds staļļa puisis ziņoja, ka, neievērojot vecā barona asaras un Remī iebildumus, grāfs nestuvēs devies uz Parīzi. Diāna, Remi un Ģertrūde viņu jāšus pavadījuši.

Busī neko citu negribēja zināt. Viņš tūlīt uzlēca jau kopš vakarvakara apsedlotā zirgā un aizjāja pa to pašu ceļu.

## XXVII Sentlukāss apmeklē karali

Kopš Katrīnas aizceļošanas karalis domāja vienīgi par sagatavošanos brāļa apvērsuma mēģinājumiem, jo viņš neuzticējās arī karalienes mātes sūtnes spējām. Viņš uzrakstīja aizdomīgo sarakstu, kurā bija arī viņa agrākā mīluļa monsieur Sentlukāsa vārds. Karalis domāja, ka Sentlukāss ir hercoga slepens sūtnis, kas devies uz Anžū, lai sagatavotu apvērsumu.

Čiko karalim palīdzēja, bet zem jokdara maskas viņš veica nopietnu darbu, vākdams kopā karaspēku sava kunga aizsardzībai. Kādā pēcpusdienā, kad karalis un karaliene ēda pusdienas, nerrs kā viesulis ieskrēja istabā un piesteidzās pie Indriķa.

—   Hallo! — viņš iesaucās.

—   Kas ir? — karalis jautāja.

—  Monsieur Sentlukāss.

—  Monsieur Sentlukāss?

—   Jā.

—   Parīzē?

—   Jā.

—   Luvrā?

—   Jā.

Piesarkušais karalis trīcēdams piecēlās no galda.

—  Piedodiet, — viņš sacīja karalienei, ūsas noslaucīdams un salveti uz krēsla nosviezdams, — bet tās ir valsts lietas, kuras sievietei nevar interesēt.

—   Jā, — Čiko skaļi atkārtoja, — tās ir valsts lietas.

Karaliene gribēja piecelties.

—  Nē, madame, — sacīja Indriķis, — palieciet! Es gribu doties uz savu kabinetu.

—   Ak, sire, — karaliene maigi iebilda, — lūdzu, neļaunojieties.

—  Gan Dievs gādās, — atbildēja Indriķis, nemaz neievērodams, ka Čiko smaidīdams spicēja ūsas.

Karaļa kabinetā bija sapulcējušies visi Luvras mīluļi, kas bija saņēmuši pārsteidzošo vēsti par Sentlukāsa atgriešanos, un tagad nicīgiem skatieniem aplūkoja bijušo mīluli. Vienīgi daži godīgākie vairījās no Sentlukāsa kundzes, kas bija sekojusi savam vīram un sēdēja uz kāda zema krēsla. Sentlukāss vienaldzīgi vēroja draudīgās un uzpūtīgās sejas, kas kvēloja ziņkārē, kāpēc viņš ir atgriezies galmā.

Indriķis ienāca ļoti uztraukts, viņam sekoja Čiko, kas izturējās mierīgi un cienīgi, kā vajadzēja izturēties Francijas karalim.

—   Ak, monsieur, jūs šeit! — karalis tūlīt iesaucās, pārējos galminiekus nemaz neievērodams, un devās pie Sentlukāsa kā vērsis pret sarkanu lakatu.

—  Jā, sire, — Sentlukāss mierīgi atbildēja, godbijīgi palocīdamies.

—  Tiešām jūsu ierašanās Luvrā mani pārsteidz un liekas ļoti dīvaina, — karalis rupji uzkliedza.

Iestājās nāves klusums, kāds valda kaujas laukā, kad pretinieki cīnās par dzīvību vai nāvi.

Sentlukāss pirmais pārtrauca šo klusumu un godprātīgi atbildēja:

—   Sire, es brīnos, ka jūsu majestāte, atrazdamās tādos apstākļos, mani negaidīja.

—   Ko jūs gribat teikt, monsieur? — Indriķis augstprātīgi jautāja.

—  Sire, jūsu majestātei draud briesmas.

—   Draud briesmas! — iesaucās galminieki.

—  Jā, mani kungi, lielas, nopietnas briesmas, kuras karalim var iznīcināt visu. Atzīdams, ka šādās briesmās ikviens palīgs ir zelta vērts, es steidzos pie sava karaļa.

Indriķis III klusēja. Viņš aplūkoja sapulcējušos, drīz vien nojauzdams, ka daudzu sirdīs valdīja vienīgi karsta greizsirdība. Viņš saprata, ka Sentlukāss viens pats ir vairāk vērts nekā visi šie gļēvuļi.

Bet viņš tūlīt negribēja padoties un atbildēja tikai pēc ilgākas klusēšanas:

—  Monsieur, jūs esat izpildījis vienīgi savu pienākumu, ko ikviens pilsonis parādā savam karalim.

—  Visi pilsoņi ir karaļa parādnieki, es zinu, sire, — atbildēja Sentlukāss, — bet šajos laikos daudzi cilvēki savus parādus aizmirst atmaksāt. Es, sire, ierados savējos nolīdzināt un priecājos, ka jūsu majestāte pieskaita mani pie saviem parādniekiem.

Bezgalīgās padevības uzveikts, Indriķis piegāja pie Sentlukāsa un jautāja:

—  Jums nav nekādu citu iemeslu? Vai jūs nenākat ar kādu uzdevumu kā sūtnis, bez vēstules?

—   Sire, — Sentlukāss dzīvi atbildēja, juzdams, ka karaļa dusmas izgaisušas,— sire, es atgriezos pie sava karaļa, un pie tam ļoti steidzīgi. Jūsu majestāte vienā stundā var mani iemest Bastīlijā, divās stundās mani nošaut, bet es savu pienākumu būšu izpildījis. Anžū kvēlo liesmās, Turēna gatavo apvērsumu, Gijenna grasās sniegt palīdzīgu roku. Anžū hercogs iespaido Francijas rietumus un dienvidus.

—   Un viņam veicas, vai ne? — karalis teica.

—  Sire, — atbildēja Sentlukāss, — hercogu nevar aizkavēt ne padomi, ne piemēri. Monsieur Busī veltīgi pūlas viņu savaldīt.

—   O, nemiernieks trīc? — Indriķis pasmaidīja.

—  Pie velna, tas ir izveicīgs virs! — iebilda Ciko, un, ar elkoni nobīdījis karali sānis, viņš aizrādīja: — Paej sānis, Indriķi, lai es varu paspiest monsieur Sentlukāsa roku.

Tad karalis lēni piegāja pie sava vecā drauga, uzlika roku uz viņa pleca un sacīja:

—   Esiet sveicināts, Sentlukāss!

—  Ak, sire, beidzot es atgūstu savu mīļo kungu un pavēlnieku! — iesaucās Sentlukāss, karaļa roku skūpstīdams.

—  Jā, bet es tevi gan neatgūstu, — atbildēja Indriķis, — vai atgūstu tik novājējušu, ka tik tikko tevi pazinu.

—  Sire, tās bija rūpes par jūsu majestātes nelabvēlību, — atskanēja maiga sievietes balss.

Kaut gan šī balss bija tīkama un padevīga, Indriķim tā likās pretīga.

—  Sentlukāsa kundze, — viņš nomurmināja. — Ak, es viņu biju pavisam aizmirsis.

Žanna nokrita pie karaļa kājām.

—   Piecelieties, madame, — Indriķis sacīja, — es mīlu visus, kas saucas Sentlukāsa vārdā!

Žanna satvēra karaļa roku un vilka pie savām lūpām, bet karalis to strauji atrāva.

Indriķis apskāva Sentlukāsu un kopā ar viņu devās uz savām istabām.

—  Tātad miers ir noslēgts, Sentlukās? — viņš jautāja.

—   Nē, žēlastība atkal ir atgūta, sire, — mīlulis atbildēja.

—Madame, — Čiko sacīja Zannai, kas neziņā palika kabinetā, — uzticīga sieva nedrīkst atstāt savu vīru, it sevišķi tad, ja viņam draud briesmas.

Un viņš iebīdīja Žannu aiz Indriķa un Sentlukāsa karaļa istabās.

## XXVIII Mūks brīvībā

Tajā pašā dienā, kad Sentlukāss ar savu kundzi atgriezās galmā, atklātībā parādījās arī aizmirstībā nogrimušais Gorenflo ar savu ēzeli Panurgu.

Kopš vakara, kad Parīzes ielās pierakstīja visus līgas piekritējus, viņi abi pie klostera galda un pilnās siles bija baudījuši ļoti labu dzīvi.

Gorenflo joprojām bija savu klostera brāļu brīnuma radījums. Arī Gorenflo juta, ka no viņa gaida kaut ko lielu, tāpēc muldēja nesaprotamas runas, rādīja visādus pārsteigumus, bet nepārkāpa pieklājības robežas. Viņš tikai nožēloja, ka pēc ievērojamās nakts Ženevjevas klosterī viņu neizlaida no klostera mūriem. Tas sāpināja viņa tauko sirdi. Zelta brīvības un Čiko jautrās sabiedrības atmiņas viņu skumdināja. To ievēroja brāļi un priors. Viņi pētīja un uzzināja Gorenflo skumju cēloni. Un tā kādā dienā, piebāzis mūka kabatas ar zelta gabaliņiem, princis to aizraidīja jaunā krusta karā.

—   Jums taču ir teksts, ko sprediķot pagāniem, mīļais brāli? — priors Žozefs Fulons jautāja, kad Gorenflo sēdās uz ēzeļa.

—  Jā, protams.

—   Vai negribat pateikt?

—   Labprāt, bet tikai jums vienam. Priors piegāja pie Gorenflo.

—  Sprigulis, kas sadauza graudus, sadauza pats sevi, — Gorenflo čukstēja.

—   Lieliski, cildeni! — priors iesaucās.

—   Lieliski, cildeni! — pārējie mūki sajūsmā atkārtoja.

—   Vai tagad es esmu brīvs, mans tēvs? — Gorenflo pazemīgi jautāja.

—  Jā, mans dēls, — cienījamais priors iesaucās, — staigā tā Kunga ceļus! Gorenflo ar divu spēcīgu mūku palīdzību uzrāpās uz Panurga un ap

septiņiem vakarā atstāja klosteri.

Tiklīdz Gorenflo bija sasniedzis pirmo ielu, viņš nogriezās pa labi un patlaban jāja gar jakobīņu klosteri, kad Panurgs pēkšņi apstājās. Viņu apturēja spēcīga roka.

—   Kas tur? — Gorenflo bailēs iesaucās.

—  Labs draugs! — atskanēja balss, kas mūkam šķita pazīstama. Gorenflo sajuta tieksmi bēgt. Bet mūks sen nebija jājis un tam visai grūti

nācās noturēt līdzsvaru, tāpēc viņš arī neuzdrošinājās ēzeli apgriezt.

—  Ko jūs gribat? — viņš jautāja.

—   Cienījamais brāli, vai jūs neparādītu man ceļu uz viesnīcu «Pilnības rags»? — balss atbildēja.

—   Visi velni! — Gorenflo līksmi iesaucās. — Tas taču ir Čiko!

—   Pareizi, — atbildēja gaskonietis. — Es gribēju uzmeklēt jūs klosterī, mans mīļais brāli, bet tad redzēju, ka jūs izjājat no tā. Es jums sekoju, jo baidījos jums tuvoties, lai neradītu aizdomas. Esat sveicināts, mūka kungs! Jūs esat ļoti novājējis.

—  Bet jūs esat kļuvis daudz resnāks. Bet ko jūs tur nesat, monsieur Čiko?

—  Es viņa majestātei nozagu stirnas gaļu. To mēs izcepsim, — gaskonietis paskaidroja.

—   Mīļais Čiko, — iesaucās mūks, — bet kas jums ir otrā rokā?

—   Pudele Kipras vīna, ko kāds karalis atsūtījis manam karalim.

—   Parādiet! — sacīja Gorenflo.

—   Šo vīnu es ļoti mīlu. Un tu, brāli?

—   Ak, ak! — Gorenflo laimē gavilēja, šūpodamies uz ēzeļa, kas zem maka smaguma ļodzījās vien.

Bezgalīgā priekā mūks izstiepa rokas pret debesīm un sāka dziedāt tādā balsī, ka tuvējo namu logos stikli iedārdējās kā pērkona grāvienos:

No burvības, kas dziesmā skan, Gūst baudu tikai auss, No puķes, smaržainas kas tvan, Pilns netiek arī kauss. Aiz to mans vīns visgardākais, Pēc kā sirds ilgās tvīkst; Kad satumst vakars trakākais, Prāts vīnā noreibt drīkst!

Brālis Gorenflo dziedāja pirmo reizi pēc vesela mēneša.

## XXIX No Meridoras uz Parīzi

Ļausim abiem draugiem doties uz viesnīcu «Pilnības rags» un atgriezīsimies pie grāfa Monsoro, kas no Meridoras devās uz Parīzi, un pie Busī, kas atgriezās Ažērā, lai sekotu pa to pašu ceļu.

Bija mēneša pēdējās dienas, un valdīja liels karstums, it īpaši pēcpusdienā. Tāpēc kādā nelielā mežiņā, kas gadījās ceļā, grāfs Monsoro pavēlēja apstāties. Tā kā hercogs par viņa aizceļošanu drīkstēja uzzināt pēc iespējas vēlāk, tad visi pavadoņi iejāja biezos krūmos, kur mazliet iebaudīja līdzpaņemtos ēdienus.

Busī ar savu vareno zirgu jāja daudz ātrāk un aizjāja grāfam Monsoro garām.

Līdz Dartalas ciemam viņš ceļā bija apjautājies par vairākiem jātniekiem un nestuvēm un bija saņēmis iepriecinošas atbildes. Pārliecināts, ka Diāna atrodas priekšā, viņš sadzina savu zirgu un no katra pakalna vēroja tāli, bet neko nesaskatīja un nesaņēma arī nekādu ziņu.

Tad viņš atcerējās mazo meža puduri, kas bija atradies ceļā, un sava zirga zviegšanu, kurš, liekas, bija sajutis biedru tuvumu. Tuvākajā apdzīvotajā vietā Busī iegriezās kādā mazā krodziņā, kas atradās iepretim pilsētiņas labākajai viesnīcai, un nostājās pie loga.

Viņš nebija maldījies. Ap četriem pēcpusdienā pie viesnīcas pieturēja kāds jātnieks, un pusstundu vēlāk ieradās arī grāfs, grāfiene, Remī, Ģertrūde un pavadoņi. Grāfa nestuves nesa četri zemnieki, kas mainījās ik pēc piecām stundām.

Kungi iegāja viesnīcā. Diāna palika pēdējā, un Busī šķita, ka viņa nemierīgi pārlūko apkārtni. Viņš jau gribēja tai parādīties, bet savaldījās. Neuzmanība varēja būt liktenīga.

Pienāca nakts. Busī cerēja, ka Remī iznāks ārā vai arī Diāna parādīsies pie loga. Viņš ietinās mētelī un izgāja uz ielas. Pulksten deviņos iznāca kāds pavadonis, pēc piecām minūtēm pie durvīm pienāca astoņi vīri, no kuriem četri iegāja viesnīcā.

—  Vai tad viņi ceļos pat naktī? — Busī prātoja. —Tā būtu grāfa Monsoro lieliska izdoma.

Busī nojauta piepildījās. Nakts bija ļoti tīkama, debesis bija nosētas zvaigznēm, smaržīgajā gaisā Šalca maigs vējiņš.

Vispirms parādījās nestuves, aiz tām nāca Diāna, Remī un Ģertrūde. Diāna vēlreiz uzmanīgi apskatījās visapkārt. Tad atskanēja grāfa balss, un viņai vajadzēja atgriezties pie nestuvēm. Četri pavadoņi aizdedzināja lāpas un apgaismoja ielu. Busī atgriezās krodziņā, apsedloja zirgu un sekoja gājienam, kuru vairs nedrīkstēja pazaudēt. Lāpas gaiši apgaismoja ielu.

Grāfs Monsoro neizlaida Diānu no acīm ne uz mirkli. Viņš pļāpāja vai skaitās. Siltumnīcas apmeklējums bija iemesls sarunām par dažādiem skarbiem jautājumiem.

Remī un Ģertrūde ķildojās. Iemesls bija ļoti vienkāršs: kopš Diāna mīlēja Busī, Remī nebija nekāda vajadzība mīlēt Ģertrūdi.

Vieniem strīdoties un otriem ķildojoties, Busī zīmīgi iesvilpās, lai saistītu Remī uzmanību.

Remī tūlīt pazina skaudro svilpienu. Diāna nodrebēja un paskatījās uz jaunekli, kas piekrizdams palocīja galvu. Tad viņš piejāja tai no kreisās puses un klusi pačukstēja:

—   Tas ir viņš!

—     Kas tur ir? — Monsoro jautāja. — Ar ko jūs sarunājāties, madame?

—   Es? Ne ar vienu, monsieur.

—   Es redzēju kādu ēnu un dzirdēju kādu balsi.

—  Tas ir Remī, — Diāna atbildēja. — Vai arī uz monsieur Remī jūs esat greizsirdīgs?

—   Nē. Ko Remī jums teica, madame? Es gribu zināt.

—  Es teicu, ja jūs tā izturēsities, jūs ne trešo daļu ceļa neveiksit, kad jau būsit beigts, monsieur grāf.

Lāpu trīcošajā gaismā varēja redzēt, ka grāfs nobālēja. Diāna klusēja.

—   Viņš jūs gaida, — Remī tikko jaušami čukstēja Diānai. — Pieturiet savu zirgu, viņš jūs panāks.

Monsoro dzirdēja vienīgi klusu murmināšanu, mēģināja piecelties, pagriezās un redzēja, ka Diāna seko.

—    Vēl viena tāda kustība, grāf, un es negalvoju, ka nesanāks jauna asiņošana, — Remī aizrādīja.

Diāna bija kļuvusi drosmīgāka. Mīla iedvesa viņā drosmi, kas mīlētājiem vienmēr liek pārkāpt saprāta robežas. Viņa pagrieza zirgu un sāka gaidīt.

Tai pašā mirklī Remī nokāpa no zirga, pameta pavadu Ģertrūdei un devās pie nestuvēm, lai nodarbotos ar slimnieku.

—   Parādiet pulsu, — viņš sacīja, — cs deru, ka jums ir drudzis.

Pēc piecām sekundēm Busī jau atradās pie Diānas.

Abiem jauniešiem vārdi bija lieki. Mirkli viņi glaudās viens otra saldajās skavās.

—   Vai tu redzi, — ierunājās Busī, kas pirmais pārtrauca klusumu, — tu ceļo, un es tev sekoju.

—  Ak, cik skaistas būs manas dienas, cik burvīgas būs manas naktis, Busī, zinot, ka tu esi manā tuvumā!

—   Bet dienā viņš mūs ieraudzīs.

—   Nē, tu sekosi mums no tālienes, un vienīgi es tevi redzēšu, manu Luī. Ielu līkumos, kalnāju virsotnēs cs redzēšu tavas cepures spalvas, tavu mēteli, tavu mutautiņu, cs zināšu, ka tu mani mīli. Mirklī, kad diena tuvosies rietam, kad migla pildīs ielejas, ja es redzēšu tavu daiļo augumu noliecamies un man skūpstus sūtām, es būšu laimīga, bezgala laimīga.

—   Runā vien, dārgā Diāna, tu nemaz nezini, kāda svētlaimība skan tavā balsī.

—   Bet naktīs, kad mēs ceļosim, kas notiks visai bieži, jo vēsums derīgs grāfa ievainojumam, cs palikšu aiz citiem, un tad tu varēsi just manas skavas, un straujš rokas spiediens tev izteiks to, par ko būšu domājusi visu garo dienu.

—   Ak, kā es tevi mīlu! — Busī čukstēja.

—  Mūsu dvēseles ir tā saistītas, ka mēs, viens otru neredzēdami, jūtamies laimīgi, — Diāna turpināja.

—   Bet tevi redzēt, tevi apskaut, Diāna, Diāna!

Abi zirgi saglauda galvas, viņu sudrabotie iemaukti klusi žvadzēja, kamēr mīlētāji apskāvās un aizmirsa pasauli.

Pēkšņi atskanēja kāda balss. Diāna nodrebēja aiz bailēm, Busī — aiz dusmām.

—   Diāna, kur jūs esat? Diāna, atbildiet!

Sauciens izskanēja gaisā kā nāves spriedums.

—    Ak, tas ir viņš, tas ir viņš! Es viņu pavisam aizmirsu, — Diāna nomurmināja. — Tas ir viņš! Es sapņoju. Ak, saldo sapni, drausmīgā atmoda!

—   Klausies, Diāna, — Busī sauca, — klausies, tagad mēs esam vienoti. Saki vienu vārdu, un mūs vairsJiekas nešķirs. Kas mūs kavē! Mūs gaida tāle, laime, brīvība! Vienu vārdu, un mēs aizbēgsim! Vienu vārdu, un, viņam zudusi, tu uz mūžu būsi mana!

Un jauneklis mēģināja viņu aizturēt.

—   Bet mans tēvs? — Diāna iebilda.

—   Kad tavs tēvs uzzinās, ka es tevi mīlu…

—  Ak, tēvs! Ko tu runā?

Busī atjēdzās.

—   Ne ar varu, mīļā Diāna, — viņš sacīja, — pavēli, un es paklausīšu.

—   Lūk, mūsu liktenis, — Diāna izstiepa roku. — Būsim stiprāki par šo dēmonu, kas mūs vajā, nebaidīsimies, un tu redzēsi, vai es māku mīlēt.

—   Mans Dievs, tātad mums jāšķiras! — Busī izdvesa.

—  Grāfien, grāfien! — balss sauca, — atbildiet, vai es izlēkšu no šīm elles nestuvēm, un kaut arī tā būtu mana nāve!

—   Un tev viņa ir žēl!

—   Greizsirdīgais! — Diāna burvīgi pasmaidīja.

Busī ļāva viņai aizjāt.

Divos lēcienos Diāna atradās pie nestuvēm. Grāfs bija tuvu ģībonim.

—   Apturiet! Viņš ir liels muļķis. Ja viņš grib sevi nonāvēt, lai tā notiek.

Nestuves devās uz priekšu.

—  Ko jūs kliedzat? — teica Ģertrūde. — Kundze jāj man blakus. Kundze atbildiet grāfam. Liekas, ka grāfs ir ļoti slims.

Diāna klusēdama iejāja lāpu apgaismotā laukumā.

—  Ak, kur jūs bijāt? — Monsoro ievaidējās.

—   Kur man jābūt, ja ne aiz jums!

—   Pie manis, madame, pie manis! Neatstājiet mani!

Diāna paklausīja. Viņa zināja, ka Busī seko. Ja spīdētu mēness, viņa to saredzētu.

Kādā pieturas vietā viņi apstājās. Monsoro dažas stundas atpūtās un gribēja atkal doties ceļā. Viņš negribēja sasniegt Parīzi, bet pēc iespējas vairāk attālināties no Ažēras.

Attēlotā aina atkārtojās vēl vairākas reizes.

—  Viņš aiz dusmām var aizrīties, un ārsta gods būs glābts, — Remī klusi čukstēja.

Bet Monsoro nenomira. Desmit dienās viņi sasniedza Parīzi, un grāfs jutās daudz spirgtāks.

Remī bija teicams ārsts, daudz labāks, nekā viņš pats vēlējās.

Ceļojuma laikā Diāna ar savu maigumu uzveica Busī lepnumu. Viņš apsolīja ierasties pie grāfa Monsoro un pateikties par piedāvāto draudzību.

Apmeklējumu varēja attaisnot ar grāfa atveseļošanos.

Remī kopa laulāto draugu, bet daiļajai kundzei nodeva mīļākā vēstulītes.

## XXX. Busī ierodas pie Indriķa III un saķildojas ar minjoniešiem

Ne Katrīna, ne Anžū hercogs neatgriezās Luvrā. Abu brāļu nesaticība kļuva arvien lielāka un nopietnāka.

Pie karaļa neieradās neviens mātes sūtnis. Viņš iedomājās par ļaunāko.

Minjoniēši aizrādīja:

—  Sire, jūsu brālim ir slikti padomdevēji.

Bet Fransuā padomdevējs varēja būt vienīgi Busī, kas izpelnījās karaļa vislielāko žēlastību.

Kādudien beidzot pieteica Anžū hercoga sūtni.

Šī vēsts karali un viņa mīluļus tā sakaitināja, ka viņi nozvērējās sūtnim atriebt viņas majestātes nicināšanu. Minjoniēši nospodrināja savus zobenus un sienās izmēģināja savus dunčus. Vienīgi Čiko klusēja un atstāja savu zobenu un dunci makstī. Bet Indriķis atcerējās, ka viņa jokdaris vienmēr ir bijis labs padomdevējs, kad visi citi pieļauj lielas kļūdas, un apvaicājās par padomu.

Čiko norādīja uz minjoniešu smieklīgo gatavošanos un aizrādīja, ka uzmanīgais hercogs gan jūtas visai drošs, jo no viņa ieradies sūtnis. Viņš ieteica sūtni saņemt ar šķietamu laipnību un nogaidīt izdevību, kad Fransuā kopā ar hercogu Gīzu varēs apcietināt un ievietot drošā pili.

Viņu sarunas laikā ienāca gvardes virsnieks.

—   Kas ir? — karalis jautāja.

—  Sire, Anžū hercoga sūtnis ierodas Luvrā, — virsnieks ziņoja.

—  Ar pavadoņiem?

—   Nē, viens pats.

—  Tad viņš jāsaņem jo laipnāk, Indriķi, jo tas būs kāds drošsirdis, — Čiko ieteica.

—  Uz priekšu, — pavēlēja karalis, mēģinādams savaldīties, — uz priekšu! Lai galms sapulcējas lielajā zālē. Es uzvilkšu melnas drēbes, jo man jārunā ar brāļa sūtni.

Indriķa III tronis atradās lielajā zālē.

Ap troni pulcējās trīcošs pūlis. Karalis sēdēja visai noskumis. Visu acis bija pievērstas galerijai, pa kuru gvardes kapteinim vajadzēja ievest hercoga sūtni.

—  Sire, — Kvēls čukstēja karalim, — vai jūs zināt sūtņa vārdu?

—   Nē, bet tas ir vienalga.

—  Sire, tas ir monsieur Busī. Vai ar to apvainojums nekļūst trīskārtīgs?

—   Es neredzu, kur te saskatāms apvainojums, — Indriķis vēsi atbildēja.

—   Jūsu majestāte varbūt neredz, bet mēs gan saskatām, — Šombergs

teica.

Indriķis neatbildēja. Viņš juta, ka ap viņa troni rūgst dusmas un naids, un priecājās, ka varēs ienaidniekam atriebties.

Kvēls sarka un bālēja. Viņa rokas žņaudza zobena rokturi. Šombergs uzvilka cimdus un jau tvēra dunci. Možirons paņēma savu zobenu no kāda pāža rokām un apjoza pie jostas. Espernons uzsmailēja ūsas līdz ausīm un nostājās aiz saviem biedriem.

—   Ievediet sūtni, — Indriķis pavēlēja.

Zālē iestājās klusums. Likās, ka šai klusumā var dzirdēt trakojam karaļa dusmas.

Galerijā atskanēja lepni soļi, nošķinda pieši.

Ar paceltu galvu un mierīgu skatienu Busī ienāca zālē.

Viņš devās tieši pie karaļa, zemu palocījās un gaidīja, līdz to izjautās. Viņš stāvēja lepni un apzinīgi, kā muižnieks, kas nekad savu karali nav apvainojis.

—  Jūs esat šeit, monsieur Busī? — karalis iesāka, — Man liekas, ka jūs bijāt Anžū sirdī.

—  Sire, es tiešām biju tur, — atbildēja Busī, — bet es Anžū atstāju.

—   Un kāpēc jūs ieradāties mūsu galvaspilsētā?

—   Parādīt jūsu majestātei mūsu godbijību.

Karalis un minjoniēši saskatījās.

—  Tikai? — karalis augstprātīgi vaicāja.

—    Es ierados ari viņa augstības, Anžū hercoga, uzdevumā, lai viņa padevību pievienotu manējai.

—   Ko hercogs vēl teica?

—  Viņa augstība teica, ka viņš kopā ar māti karalieni gatavojas atgriezties Parīzē un vēlas, lai jūsu majestāte viņu saņemtu kā uzticamāko pavalstnieku.

Karalis tik tikko valdīja pārsteigumu un nebija spējīgs turpināt uzdot jautājumus.

Mirkli izmantoja Čiko un iesaucās:

—   Labrīt, monsieur Busī!

Busī pagriezās izbrīnā, ka šajā zālē uzradies arī viens draugs.

—   O, monsieur Čiko, sirsnīgi sveicinu, — Busī atbildēja. — Kā klājas monsieur Sentlukāsam?

—   Ļoti labi. Patlaban viņš ar kundzi pastaigājas gar putnu būriem.

—   Un tas ir viss, kas jums sakāms, monsieur Busī? — jautāja karalis.

—  Jā, sire. Pārējos jaunumus pastāstīs viņa gaišība personīgi.

—   Ļoti labi, — karalis teica.

Viņš piecēlās no troņa un nokāpa divus pakāpienus zemāk. Audience bija beigusies, galminieki izklīda.

Busī pamanīja, ka viņu ielenc minjoniēši — kā četri ienaida un draudu tēli.

Zāles otrā galā karalis klusi apspriedās ar kancleru.

Busī izlikās, ka neko neredz, un mierīgi sarunājās ar Čiko.

NolCmis Busī laupīt pedejo atbalstu, karalis iesaucās:

—   Čiko, nāciet šurp, man ar jums jārunā!

Čiko laipni palocījās, Busī tikpat smalki atbildēja. Viņš palika viens. Viņa seja un izturēšanās pārvērtās. Pret karali viņš bija izturējies mierīgi, pret Čiko pieklājīgi, tagad viņš bija lepns.

Viņš tuvojās Kvēlam un jautāja:

—   Labrīt, monsieur Kvei! Vai drīkstu vaicāt, kā klājas?

—   Diezgan slikti, monsieur, — Kvēls atbildēja.

—    Mans Dievs, kas gan noticis? — iesaucās Busī, izlikdamies, ka ir uztraucies.

—   Ir kaut kas tāds, kas mūs ļoti nomāc, — Kvēls paskaidroja.

—   Kaut kas? — Busī brīnījās. — Vai tad jūsējie nav diezgan spēcīgi, lai šo «kaut ko» uzveiktu?

—  Piedodiet, monsieur, — iebilda Možirons, aizbīdīdams Šombergu, kas arī gribēja iejaukties sarunā, — piedodiet, monsieur Kvēls gribēja teikt — kāds.

—  Bet ja kāds monsieur KvClu apgrūtinās, tad viņš taču to pabīdīs sāņus,— Busī atbildēja.

—   Arī es devu viņam šo padomu, un man liekas, ka viņš paklausīs, — piebilda Šombergs.

—  Ak, tas esat jūs, monsieur Šomberg? — iesaucās Busī. — Es jūs nemaz nepazinu.

—   Varbūt, ka man joprojām ir zila seja, — Šombergs atbildēja.

—   Ne, tieši otrādi! Jūs esat ļoti bāls. Vai jūs neesat vesels, monsieurV

—  Ja es esmu bāls, monsieur, tad aiz dusmām.

—  Tātad arī jūs kaut kas vai kāds nomāc?

—  Jā, monsieur.

—   Tāpat kā mani. Arī mani kaut kas nomāc, — piebilda Možirons.

—   Aizvien asprātīgāk, mīļais Možiron, — sacīja Busī. — Tiešām, mani kungi, jūsu apmulsušās sejas mani ļoti uztrauc.

—  Jūs neaizmirstiet mani, monsieur! — pēkšņi iesaucās Epernons.

—   Piedodiet, monsieur Epernon, jūs arvien mīlat slēpties aiz citiem, tā ka man nebija nekāda patika jūs pazīt.

Četru minjoniešu skatieni runāja skaidru valodu, bet Busī smaidīdams turpināja savu spēli. It kā viņu nolūkus nemaz nenojauzdams, viņš izlikās akls un nevērīgs.

Viņš klusēja un smaidīja.

—   Hallo! — Kvēls nepacietīgi iesaucās. Busī paskatījās griestos un tad pārlūkoja zāli.

—   Monsieur, — viņš ierunājās, — vai jūs neievērojāt šis zāles atbalsi? Marmora sienas neatraida nevienu skaņu, augstie spraišļi balss stiprumu divkāršo. Klajā laukā skaņas sadalās, liekas, ka tās uztver mākoņi.

Možirons tuvojās Busī un gribēja kaut ko iečukstēt.

Jauneklis atkāpās un aizrādīja:

—   Nekādus noslēpumus, monsieur! Jūs zināt, ka viņa majestāte ir ļoti aizdomīgs un var iedomāties, ka mēs viņu nopulgojam.

Možirons gluži pārskaities atvirzījās.

Šombergs ieņēma viņa vietu un teica:

—    Es esmu neveikls, bet vaļsirdīgs vācietis. Es runāju ļoti skaļi, lai klausītāji varētu saprast. Bet ja manus skaidros vārdus negrib saprast, ja tas, ko es uzrunāju, ir kurls vai spītīgs, tad…

—  Jūs? — iesaucās Busī, nicīgi novērodams drosmīgo jaunekli. — Jūs?

Busī paraustīja plecus un uzgrieza Šombcrgam muguru. Viņš atradās

iepretim Epernonam.

—   Redzat, mani kungi, — Epernons aizrādīja, — redzat, monsieur Busī izskatās kā laucinieks. Viņš uzaudzējis garu bārdu un viņa zobenu nerotā saite. Viņam ir melni zābaki un pelēka cepure.

—  Es pats ļoti labi redzu, monsieur Epernon. Redzot jūs tik labi ģērbušos, es brīnījos, kas gan daž< dienās ar cilvēku nenotiek. Man, Klermontas grāfam Luī Busī, jāņem par paraugu niecīgs gaskoniešu muižnieciņš. Lūdzu, palaidiet mani garām, jūs taču minat man uz kājām ar visiem saviem miizu zābakiem,— Busī smaidīdams atbildēja.

Pie šiem vārdiem Busī aizgāja garām Kvēlam un Epernonam un sasveicinājās ar Sentlukāsu, kas nule bija ienācis zālē.

Sentlukāss juta Busī sasvīdušo roku.

Viņš nojauta, ka noticis kaut kas neparasts, aizvilka Busī projām no minjoniešiem un tad izveda no zāles.

Minjoniēši dzīvi sarunājās, saistīdami arī citu galminieku uzmanību.

—  Tas ir pilnīgi neticami, — sacīja Kvēls. — Es viņu apvainoju, un viņš pat neatbildēja.

—   Es viņu izaicināju, bet viņš klusēja, — paskaidroja Možirons.

—  Mana roka gandrīz vai skāra viņa seju, bet viņš neatbildēja, — piebilda Šombergs.

—   Es nominu viņam kāju, bet viņš neatbildēja, — sauca Epernons.

—   Viņš izlikās, ka nesaprot, — piebilda Kvēls. — Tur kaut kas slēpjas.

—   Es zinu, — ieteica Šombergs.

—   Nu?

—   Viņš juta, ka mēs visi četri viņu nogalināsim, un to viņš negrib.

Šai mirklī pie jaunekļiem pienāca karalis, Čiko kaut ko iečukstēja viņam ausi.

—   Ko monsieur Busī teica? — karalis jautāja. — Man likās, ka te ļoti skaļi sarunājās.

—  Jūs gribat zināt, ko monsieur Busī sacīja, sirel — jautāja Epernons.

—  Jā, es esmu ziņkārīgs, — karalis pasmaidīja.

—   Neko labu, sire. Viņš vairs nav parīzietis, — atbildēja Kvēls.

—   Kas tad?

—   Viņš ir padevīgs zemnieks.

—   O, ko tas nozīmē? — iesaucās karalis.

—Tas nozīmē to, ka es gādāšu suni, kas sakož viņa kāju ikrus, — atbildēja Kvēls.

—  Man ir naktskrēsls, ko es nosaukšu par Busī, — paskaidroja Šombergs.

—  Bet es, kungi, iešu vēl tālāk, — piebilda Epernons. — Šodien es uzminu viņam uz kājas, rīt es tam cirtīšu pļauku. Tas ir neīsts drošsirdis, lielīgs drošsirdis.

—   Kā, mani kungi, — karalis šķietami ļaunojās, — kā, jūs iedrošināties Luvrā aizskart mana brāļa galminieku!

—   Protams, — Možirons padevīgi paskaidroja. — Kaut gan mēs viņu aizskārām, tas tomēr neatbildēja.

Karalis smaidīdams paskatījās uz Čiko un sacīja:

—   Mani kungi, es eju pie karalienes, ar kuru kopā es pusdienoju. Uz drīzu redzēšanos! Mūsu itāļu aktieri izrādīs kādu joku lugu. Es jūs ielūdzu to noskatīties.

Galminieki godbijīgi palocījās, un karalis izgāja.

Tai pašā laikā pa citām durvīm ienāca Sentlukāss un ar mājienu aizturēja četrus minjoniešus, kas jau gribēja aiziet.

—   Piedodiet, monsieur Kvēl, vai jūs joprojām dzīvojat Sanonorē ielā? — viņš jautāja.

—  Jā, mīļais draugs. Un kas tad ir?

—   Man ar jums mazliet jāaprunājas.

—   O!

—   Un jūs, monsieur Šomberg, vai es drīkstu lūgt jūsu adresi?

—   Es dzīvoju Betīza ielā, — pārsteigtais vācietis atbildēja.

—  Jūsējo, Epernon, es zinu.

—   Greneļa ielā.

—  Jūs esat mans kaimiņš.

—   Un jūs, Možiron?

—   Es dzīvoju Luvrā.

—  Tātad es varu sākt ar jums. Nē, ar jums, monsieur Kvēl.

—   Lieliski! Es sāku saprast. Jūs nākat monsieur Busī uzdevumā.

—  To es neesmu teicis. Es tik teicu, ka vēlos ar jums runāt.

—   Ar visiem četriem?

—  Jā.

—  Man liekas, ka Luvra sarunām nav īstā vieta. Sapulcēsimies pie viena no mums. Mēs visi uzklausīsim, kas jums sakāms.

—  Teicami!

—   Iesim pie Šomberga, Betlza ielā, kas ir tikai dažus soļus no šejienes.

—  Jā, nāciet man līdzi!

—  Lai notiek, — Sentlukāss palocījās. — Parādiet mums ceļu, monsieur Šomberg.

—   Labprāt.

Pieci muižnieki roku rokā atstāja Luvru.

Viņiem sekoja no galvas līdz kājām apbruņojušies sulaiņi.

Tā viņi sasniedza Betīza ielu. Šombergs pavēlēja sakārtot pils lielo salonu.

Sentlukāss uzkavējās priekšistabā.

## XXXI Viens pret četriem

Atstāsim Sentlukāsu Šomberga priekšistabā un palūkosimies, kas iepriekš notika starp viņu un Busī.

Tiklīdz viņi bija izgājuši no zāles, Sentlukāss apstājās, nemierīgi paskatījās visapkārt un jautāja:

—  Vai jums ir nelabi, mīļais draugs? Tiešām, jūs nobālējāt, liekas, ka jūs esat tuvu ģībonim.

—   Nē, — teica Busī, — es smoku aiz dusmām.

—   Kā, jūs ņemat vērā šo puiku pļāpāšanu? Mierīgi, mierīgi, Busī!

—Lieliski! Mierīgi! Ja jūs kaut pusi būtu dzirdējis, ko viņi man samuldēja, jūs ar savu raksturu jau būtu beigts.

—   Ko jūs gribat?

—   Jūs esat mans draugs, Sentlukāss, un esat cildeni apliecinājis savu draudzību.

—  Ak, mans mīļais, — atteica Sentlukāss, kas domāja, ka grāfs Monsoro miris un apbedīts, — par to nav ko runāt. Jūs mani apvainojāt. Dūriens bija ļoti skaists, kas man ļoti labi izdevās, bet tas nav mans nopelns. To man iemācīja karalis, kad es atrados viņa gūstā.

—   Dārgais draugs!

—  Lai paliek Monsoro, runāsim par Diānu. Vai nabaga mazā ir pūcīga? Vai viņa man piedos? Kad būs kāzas? Kad būs kristības?

—   Dārgais draugs, pagaidi taču, kamēr grāfs Monsoro nomirst!

—   Kā? — Sentlukāss satrūkās kā čūskas dzelts.

—   Jā, mans draugs, magones nemaz nav tik bīstami augi, kā jūs bijāt iedomājies, un viņš nemaz nenomira tāpēc, ka nokrita sarkanajos ziedos. Viņš dzīvo un ir vēl niknāks.

—   Vai tiešām?

—Jā, viņš draud atriebties un nozvērējies jūs nogalināt pirmajā izdevīgajā gadījumā.

—  Jūs mani mulsināt.

—  Tā tas ir.

—   Viņš dzīvo?

—  Jā.'

—  Un kāds muļķa ārsts viņam palīdzēja?

—  Manējais, mīļais draugs.

—   Nu es vairs neko nesaprotu, — Sentlukāss nomurmināja. — Tad es esmu kritis negodā. Pie velna! Es visiem izpaudu, ka viņš ir miris, viņš atradīs savus mantiniekus sērās. Bet cs to necietīšu! Pie pirmās izdevības viena zobena dūriena vietā viņš dabūs četrus.

—  Nomierinieties, Sentlukās! Grāfs Monsoro mani vēl labāk atbalsta un ir vēl noderīgāks, nekā jūs varat iedomāties. Viņš tur aizdomās hercogu, viņš ir pārliecināts, ka jūs esat ieradies viņa sūtīts. Viņš ir greizsirdīgs uz hercogu. Es esmu eņģelis, dārgais draugs. Es esmu viņa mīļais Busī.

—  Ko gan Remī ir iedomājies?

—    Ko jūs gribat? Viņš ir godavīrs. Viņš ir ārsts, kam jādziedina visi slimnieki.

—  Puisis ir sapņotājs.

—  Grāfs apgalvo, ka es esmu izglābis viņam dzīvību. Viņš man uztic arī savu sievu.

—  Tādā gadījumā jūs viņa nāvi varat gaidīt daudz mierīgāk. Bet arī tad es esmu ļoti pārsteigts.

—  Dārgais draugs!

—  Goda vārds! Es nokritu kā no mākoņiem.

—  Bet šajā mirklī lieta neattiecas uz grāfu Monsoro.

—  Protams, baudīsim dzīvi, kamēr vēl varam. Pajautājiet Anžū hercogam, vai viņa māte nav parūpējusies par kādu pretindi. Bet tikmēr piecelieties, mīļais draugs!

Busī pasmaidīja. Viņš satvēra Sentlukāsa roku un sacīja:

—  Jūs redzat, ka esat man pakalpojuši tikai daļēji.

—   Pareizi. Vai jūs vēlaties, lai izpildu visu? — pārsteigtais Sentlukāss jautāja. — Tas būs grūti, bet jūsu dēļ, mīļais Busī, esmu gatavs uz visu, ja vēl ieraugu viņa dzeltenās acis.

—    Nē, mans dārgais, nē. Es jums jau teicu, ka Monsoro var palikt neaizskarts, un, ja jūs esat mans parādnieks, tad atlīdziniet savu parādu ar citu pakalpojumu.

—  Runājiet, es klausos!

—  Mēs esam kā suņi un kaķi. Tiklīdz saule mūs visus silda, mūsu starpā valda miers. Bet ja daļu siltuma un gaismas piesavinās cits, tad mēs laižam darbā zobus un nagus.

—  Tādā gadījumā iekarosim saulgozi.

—   Iekarosim. Parādiet savus skaistos baltos zobus, izlaidiet nagus, un sāksim.

—   Es jūs nesaprotu. Busī pasmaidīja.

—   Es jūs varētu aizsūtīt pie Kvēla.

—   Ā!

—   Vai ne, tagad jūs sākat saprast?

—  Jā.

—  Lieliski! Pajautājiet, kādā dienā viņam patiktos pārgriezt man rīkli vai ļaut pārgriezt savējo.

—   Es pajautāšu, mīļais draugs.

—   Vai jums nav nepatīkami.

—   Nē. Ja vēlaties, varu to tūlīt izdarīt.

—    Mirkli pagaidiet! Ja jūs ejat pie Kvēla, tad vienā reizē to pašu pajautājiet arī monsieur Šombergam.

—   O, arī Šombergam. Velns! Jūs nemīlat vilcināties, Busī. Busī pamāja, lai Sentlukāss nepretojas.

—   Labi, — Sentlukāss atbildēja, — kā vēlaties.

—  Ja jūs būtu tik laipns, mīļais Sentlukās, tad jūs Luvrā varētu uzmeklēt monsieur Možironu un uzaicināt arī viņu.

—  Trīs! Padomājiet, Busī! Vai nebūs pārāk daudz?

—   Nē.

—   Vēl ne?

—    Pēc tam uzmeklējiet monsieur Epernonu. Es jūs gan negribu apgrūtināt, jo viņš ir visai bēdīgs puišelis, bet viņš noapaļo skaitli.

Sentlukāss nolaida rokas, paskatījās Busī un izdvesa:

—   Četri?

—  Četri, mans draugs, — Busī atbildēja. — Es nevēlētos, ka jūs, augstas kārtas, drosmīgs un dižciltīgs vīrs, izturētos pret šiem kungiem pārāk pieklājīgi…

—  Ak, mīļais draugs!

—   Nokārtojiet visu pēc bruņinieku paražām.

—  Jūs būsit apmierināts.

Busī smaidīdams sniedza Sentlukāsam roku un sacīja:

—  Jauki! Ak, minjoniešu kungi, reiz arī mēs smiesimies.

—  Mans draugs, bet noteikumi?

—   Kas par noteikumiem?

—  Jūsējie.

—   Es pieņemšu pretinieku noteikumus.

—  Jūsu ieroči?

—  Šo kungu ieroči.

—   Diena, stunda, vieta?

—   Kā kungi vēlēsies.

—   Bet jūs…

—  Nerunāsim par tādiem sīkumiem. Rīkojieties ātri! Es iešu pastaigāties Luvras mazajā dārzā. Kad viss nokārtots, varat mani uzmeklēt.

—  Jūs gaidīsit?

—  Jā.

—   Sarunas var ieilgt.

—   Man ir laiks.

Kā jau zināms, pēc Šīs sarunas Sentlukāss uzmeklēja visus četrus jaunekļus karaļa audiences zālē un ievadīja sarunas. Visi devās uz Šomberga pili. Kad zāle bija nokārtota un viņa majestātes mīluļi, kas nojauta Sentlukāsa apmeklējuma iemeslu, svinīgi bija apsēdušies zāles četros stūros, durvju sargs atvēra lielās durvis un aicināja Sentlukāsu ienākt.

Roku sānos iespiedis, mēteli kreisajā pusē ar zobenu lepni uz augšu pacēlis, cepuri labajā rokā, Busī sekundants apstājās uz sliekšņa.

—  Monsieur d'Epinē de Sentlukāss, — sauca durvju sargs. Sentlukāss ienāca zālē. Šombergs, i/pildīdams mājastēva pienākumus,

piecēlās un devās viesim pretī. Ienācējs ncapsvcicin'ājās, bet uzlika galvā cepuri.

Tas norādīja uz apmeklējuma raksturu. Šombergs palocījās, atgriezās pret Kvēlu un teica:

—   Esmu pagodināts stādīt jums priekšā monsieur Žak u dc Levī, grāfu Kvēlu.

Sentlukāss tuvojās Kvēlam, palocījās un teica:

—   Priecājos. Kvēls palocījās.

Šombergs pagriezās pret zāles otru stūri un sacīja:

—   Esmu pagodināts stādīt jums priekšā monsieur Luī Možironu. Sekoja parastā ceremonija.

Tas pats atkārtojās pie Epernona. Tad šombergs minēja savu vārdu.

—   Priecājos, — Sentlukāss atbildēja un palocījās.

Visi četri draugi apsēdās. Sentlukāss palika stāvam un sacīja Kvēlam:

—  Grāf, jūs esat apvainojis grāfu Luī de Klermontu d'Ambuāzu, monsieur Busī. Viņš sveicina un izaicina uz divkauju jums vēlamā dienā un stundā, lai ar jūsu izvēlētiem ieročiem cīnītos līdz nāvei. Vai piekrītat?

—   Protams. Grāfs Busī parāda man pārāk lielu godu, — Kvēls mierīgi atbildēja.

—   Jūsu diena, grāf?

—   Man labāk patiktu rit nekā parīt, labāk parīt nekā aizparīt.

—  Jūsu stunda?

—   No rīta.

—  Jūsu ieroči?

—   Zobens un duncis, ja monsieur Busī nav iebildumi. Sentlukāss palocījās un atbildēja:

—   Viss, ko jūs šajā ziņā noteiksit, monsieur Busī būs likums.

Tad viņš ar to pašu griezās pie Možirona un diviem pārējiem minjoniešiem.

—   Bet mēs neiedomājāmies vienu, — iebilda Šombergs.

—   Ko?

—  Gadījums dara brīnišķīgas lietas. Ja nu mēs visi izvēlamies vienu dienu, tad monsieur Busī var piedzīvot nepatikšanas.

Sentlukāss, grīni pasmaidīdams, palocījās un sacīja:

—   Protams, monsieur Busī piedzīvotu nepatikšanas, kādas var izbaudīt no četriem drošsirdīgiem muižniekiem. Bet viņš saka, ka tā neesot pirmā reize, ka Bastīlijas tuvumā viņš kaut ko līdzīgu jau piedzīvojis.

—   Un viņš cīnīsies ar visiem četriem? — jautāja Epernons.

—   Ar visiem četriem.

—   Pa vienam? — vaicāja Šombergs.

—   Pa vienam vai ar visiem reizē. Izaicinājums domāts visiem četriem.

Četri jaunekļi saskatījās. Kvēls pirmais pārtrauca klusumu:

—   Tas ir ļoti skaisti. Bet lai mēs būtu, cik niecīgi būdami, taču mums jācīnās atsevišķi, lai aizstāvētu savu godu. Mēs pieņemam grāfa priekšlikumu, ka mēs sekojam cits citam, vai vēl labāk…

Kvēls uzlūkoja biedrus. Tie nojauta viņa domas un pievienojās.

—   Vai vēl labāk, ja loze izšķirtu, kam no mums jācīnās ar monsieur Busī, jo mēs taču negribam šo drošsirdīgo vīru nonāvēt.

—   Un trīs pārējie? — jautāja Sentlukāss.

—   Trīs pārējie! Monsieur Busī ir pārāk daudz draugu un mums ir pārāk daudz ienaidnieku, lai trīs pārējie varētu stāvēt ar sakrustotām rokām… Vai ne, mani kungi? — Kvēls vaicāja saviem biedriem.

—  Jā, — tie vienbalsīgi atbildēja.

—  Man patiktu, ja monsieur Busī šajos svētkos ielūgtu monsieur Livaro,— sacīja Šombergs.

—  Ja es drīkstētu izteikt savas domas, es vēlētos redzēt monsieur Balzaku d'Atrāžu, — piezīmēja Možirons.

—    Un partija būtu pilnīga, ja tajā piedalītos monsieur Ribeirāks, — noteica Kvēls.

—   Mani kungi, — sacīja Sentlukāss, — es paziņošu monsieur Busī jūsu vēlēšanos, un es ceru, ka viņš ir pārāk pieklājīgs, lai jums nepaklausītu. Un tagad, mani kungi, grāfa vārdā vēlreiz paldies!

Sentlukāss vēlreiz palocījās. Četru muižnieku galvas noliecās vienādā augstumā ar viņu mugurām.

Jaunekļi pavadīja Sentlukāsu līdz salona durvīm.

Priekšistabā Sentlukāsu sagaidīja četri sulaiņi.

Viņš izvilka savu zelta pilno maku, nosvieda pie viņu kājām un uzsauca:

—   Dzeriet uz jūsu kunga veselību!

## XXXII Busī viesos pie Diānas

Priecādamies par teicami veikto uzdevumu, Sentlukāss atgriezās ļoti lepns. Busī viņu gaidīja un pateicās. Taču Sentlukāss atrada viņu ļoti skumīgu.

—  Vai es esmu slikti pakalpojis? — jautāja Sentlukāss. — Jūs izskatāties pavisam nomākts.

—  Tiešām, mīļais draugs, es nožēloju, ka ļāvu noteikt divkaujas laiku.

—   Pacietieties. Aževīni vēl nav ieradušies. Pie velna! Ļaujiet jel viņiem atnākt. Kāpēc jūs tik strauji vicināt nāves izkapti?

—   Es tūlīt gribētu mirt.

Sentlukāss izbrīnā paskatījās uz Busī.

—   Mirt tādam, kam ir jūsu uzvārds, vecums un mīļākā!

—  Ak, es nogalināšu četrus, par to esmu pārliecināts, un saņemšu teicamu dūrienu, kas dos mūžīgo mieru!

—   Drūmas domas, Busī!

—   Es labprāt vēlētos jūs redzēt manā stāvoklī. Cilvēks, kas izlicies par mirušu un atgriežas, sieviete, ka nevar pamest mirstošā gultu, nevar pasmaidīt, ne runāt, ne rokai pieskarties. Velns un elle! Es vēlētos kādu, ko krietni varētu sapurināt…

Sentlukāss skaļi iesmējās.

—  Ak, nevainīgais cilvēks! Mans draugs, jūs esat zaudējis prātu. Par jums pasaulē nav neviena laimīgāka mīlētāja.

—   Labi. Pierādiet to precētais vīrs.

—   Ļoti viegli. Jūs esat grāfa Monsoro draugs?

—  Jā, šis muļķis sauc mani par savu draugu. Man par to ir kauns.

—  Tātad jūs esat viņa draugs!

—   Nelietīgi valkāts vārds.

—   Vai viņš tiešām ir jūsu draugs?

—   Viņš to apgalvo.

—  Nē, viņš jūs dara nelaimīgu. Draudzībai jādara laimīgu. Jūs neesat viņa draugs. Jūs varat izturēties gluži vienaldzīgi un atņemt tam sievu vai rīkoties kā ienaidnieks un viņu vēlreiz nogalināt, ja viņš vēl nav apmierināts.

—   Es viņu tiešām ienīstu, — sacīja Busī.

—   Un viņš no jums baidās.

—  Jūs domājat, ka viņš mani nemīl?

—   Pamēģiniet atņemt viņa sievu, gan jau redzēsit.

—  Jauka loģika! Pateicos.

—   Vai esat apmierināts?

—   Nē. Es gribu būt godavīrs.

—  Un apmierināties, ka grāfiene Monsoro garīgi un miesīgi pieder savam vīram? Ja jūs ļausit nonāvēties, viņu droši vien iegūs otrs mīļākais…

Busī savilka pieri.

—   Arī mana sieva zinās labu padomu, — piebilda Sentlukāss. — Kad viņa karalienes mātes dārzā saplūks puķes, viņa būs ļoti omulīga. Uzklausiet manu sievu, viņas vārdi ir zelta vērti.

Jautra, mirdzoša, laimē smaidīdama, atnāca Ža nna. Ir laimīgi cilvēki, kuru tuvumā visi bauda prieku un laipnību.

Busī apsveica viņu kā draugu. Viņa sniedza tam roku un, ziedu saišķi ar zelta saiti apsiedama, teica:

—  Kā veicas ar mīlu?

—   Viņa mirst — atbildēja Busī.

—  Viņa ir ievainota un ģībs, — piezīmēja Sentlukāss. — Deru, ka jūs to atkal izdziedināsit, Žanna.

—   Parādiet man brūci!

—   Monsieur Busī nevar grāfam Monsoro rādīt priecīgu seju un grib atkāpties.

—  Un Diānu pamest viņam? — Žanna izbailēs iesaucās.

Viņas vārdu satraukts, Busī piebilda:

—   Ak, madame, Sentlukāss jums nesaka, ka es gribu mirt.

Žanna līdzcietīgi paskatījās uz Busī.

—  Nabaga Diāna! — viņa nomurmināja. — Vīrieši vienmēr ir briesmīgi nepateicīgi!

—   Lūk, manas sievas domas, — aizrādīja Sentlukāss.

—  Es — nepateicīgs?! — iesaucās Busī. — Tikai tāpēc, ka es baidos savu mīlu atdot liekulībai, lai viņu nepazemotu?

—  Monsieur, tas ir tikai vājš aizbildinājums, — sacīja Žanna. — Ja jūs tiešām būtu iemīlējies, tad jums būtu jābaidās tikai no viena — nezaudēt

mīlā cilvēka sirdi.

—   Bet, madame, — Busī iebilda, — tas ir upuris…

—  Klusu, atzīstieties, ka jūs Diānu vairs nemīlat! Tā būtu godavīra cienīga atzīšanās.

Busī nobālēja.

—  Jūs neiedrošinājāties to pateikt. Tad es to pateikšu.

—   Kundze, kundze!

—   Jūs lielāties ar savu upuri. Bet vai mēs neuzupurējamies? Doties briesmās, kurās draud tīģera Monsoro atriebība, ļauties Simsona un Hanibāla varai, vai tā nav varonība?

—   Ak, es zvēru, ka Diāna ir cēla būtne, un es nebūtu ne ceturto daļu izdarījis, ko viņa ik dienas dara.

—   Pateicos, — atbildēja Sentlukāss un godbijīgi palocījās. Žanna skaļi iesmējās.

Busī vilcinājās.

—   Un viņš vēl domā, — sauca Žanna, — viņš nekrīt ceļos!

—  Jums taisnība, — atbildēja Busī, — cs esmu gļēvāks par visvienkāršāko sievieti.

—   Laime, ka jūs to vēl apzināties, — atbildēja Žanna.

—   Ko jūs pavēlēsit?

—   Doties tūlīt turp.

—   Pie grāfa Monsoro?

—  Nē, pie Diānas.

—   Man liekas, ka viņa neuzticas?

—   Ja jūs tik bieži apmeklējāt greizsirdīgā Sarkanbārža sievu, vai pie viņas vienmēr nebija tauks pērtiķis?

Busī iesmējās. Sentlukāss darīja to pašu, Žanna sekoja viņa paraugam. Galminieki pils galerijā caur logiem izbrīnā nolūkojās uz priecīgajiem ļaudīm.

—  Madame, — sacīja Busī, — es iešu pie grāfa Monsoro. Dzīvojiet vesels! Viņi šķīrās, taču Busī vēl piekodināja Sentlukāsam, lai par sarunām ar

minjoniešiem viss paliktu noslēpums.

Viņš tiešām aizgāja pie grāfa Monsoro, kuru atrada gultā. Grāfs par apmeklējumu ļoti priecājās. Remī bija apsolījis, ka pēc trīs nedēļām viņa brūces būs sadzijušas.

Diāna pielika pie lūpām pirkstu. Tas bija viņas sveiciens. Viņam vajadzēja grāfam atstāstīt par audienci pie karaļa, par Indriķa dusmām un minjoniešu nicīgo izturēšanos. Diāna smējās.

Monsoro gluži domīgs noklausījās Busī stāstu un tad klusi iečukstēja:

—   Tur slēpjas vēl kaut kādi nodomi, vai ne?

—   Liekas gan, — atbildēja Busī.

—  Jūs nedrīkstat šim zemsirdīgajam cilvēkam uzticēties. Es viņu pazīstu. Varu apgalvot, ka viņš neatteiksies arī no nodevības.

—   Es zinu, — Busī pasmaidīja.

—  Jūs esat mans draugs, — sacīja Monsoro, — un es gribu jūs atbalstīt. Prasiet man vienmēr padomu, ja vien rodas kaut kādas grūtības.

—  Grāf, grāf, pēc pārsiešanas katrā ziņā jāguļ, — iesaucās Remī. — Uz priekšu! Guliet!

—   Jā, mīļais ārst. Draugs, pastaigājieties ar grāfieni! Dārzam jābūt burvīgam.

—   Kā pavēlat, — atbildēja Busī.

## XXIII. Grāfa Monsoro uzmanība

Sentlukāsam un Žannai bija taisnība. Astoņās dienās Busī pats par to pārliecinājās.

Grāfs Monsoro jutās arvien spirgtāks. Ar saltu ūdeni viņš aizsargājās no drudža. Pēkšņi viņu satrauca jaunā vēsts, ka Anžū hercogs ar karalieni māti un aževīniem ir atgriezies Parīzē.

Grāfam bija iemesls uztraukties. Otrā dienā princis ieradās viņa pilī, lai apvaicātos par viņa veselību. Karaliskajai augstībai, kas izrādīja tik lielu līdzjūtību, durvis nevarēja aizslēgt. Grāfs Monsoro sagaidīja princi, kas pret galma medību pārzini un it sevišķi pret viņa sievu izturējās apburoši.

Tiklīdz princis bija aizgājis, Monsoro pasauca Diānu, atbalstījās uz viņas rokas un, kaut gan Remī pretojās, apgāja trīs reizes apkārt krēslam.

Tad viņš apsēdās, smiedamies, ka apvilcis krēslam aizsarglīnijas. Viņš izskatījās ļoti apmierināts, un Diāna juta, ka viņš uz kādu ļaunojas.

Kā Anžū hercogs atgriezās Parīzē?

Karalis likās ļoti augstsirdīgs, karaliene māte — viltīga, bet Anžū hercogs — nekautrīgs. Viņš izskatījās it kā jautātu:

—   Kāpēc jūs aicinājāt mani uz Parīzi, ja tagad rādiet man tik dusmīgas sejas.

Livaro, Ribeirāks un Atrāžs visus vēroja ar iznīcinošiem, liesmainiem skatieniem. Busī bija pastāstījis par gaidāmo divkauju ar minjoniešiem, un tie vai kvēloja aiz nepacietības sodīt nicinātos ienaidniekus.

Tad viss atgriezās ikdienā. Nākamā dienā Anžū hercogs atkal ieradās pie ievainotā.

Zinādams abu brāļu satikšanās sīkumus, Monsoro ļauni zobojās, kurinādams hercogā naida liesmas.

Tiklīdz hercogs bija projām, grāfs atkal satvēra Diānas roku, negāja vairs ap krēslu, bet pārsoļoja istabu.

Tad viņš apsēdās krēslā vēl līksmāks.

Tajā pašā vakarā Diāna ziņoja Busī, ka grāfs Monsoro tur kādu aizdomās.

Mirkli vēlāk Monsoro un Busī bija vieni.

—   Ja es iedomājos, — Monsoro sacīja Busī, — ja es iedomājos, ka šis princis, kas man rāda tik laipnu seju, ir mans nāvīgākais ienaidnieks, kas bija uzdevis Sentlukāsam mani ngnāvēt.

—   Ak, nonāvēt! — iesaucās Busī. — Ievērojiet, grāf, ka Sentlukāss ir godavīrs, un jūs pats apgalvojat, ka jūs izaicinājāt izvilkt zobenu un cīnīties.

—   Protams. Bet viņš tpmēr izpildīja Anžū hercoga vēlēšanos.

—  Es pazīstu hercogu un vēl labāk monsieur Sentlukāsu, — iebilda Busī.— Es galvoju, ka monsieur Sentlukāss ir padevīgs karalim, nevis princim. Ja jūsu zobens aizskartu Livaro, Atrāžu vai Ribeirāku, tad es neko neteiktu… bet Sentlukāss…

—   Jūs nepazīstat Francijas vēsturi, kā es to pazīstu, monsieur Busī, — Monsoro stūrgalvīgi atbildēja.

Beidzot grāfs Monsoro varēja piecelties un iziet dārzā.

—   Lieliski, — viņš teica, atgriezdamies pilī. — Šovakar mēs iziesim.

—  Kāpēc? — jautāja Remī. — Vai šeit jums nav svaigs gaiss, vai jūs šeit nevarat izklaidēties?

—  Gluži otrādi. Anžū hercoga apmeklējumi mani nogurdina. Viņu arvien pavada daudz ļaužu, kuru piešu šķindoņa mani uztrauc.

—   Bet kurp mēs iesim?

—  Es pavēlēju sakārtot manu mazo namiņu pie Bastīlijas torņa vārtiem.

Busī un Diāna pārmija skatienus, kuros iezaigojās gaišākas atmiņas.

—   Kā, mazo namiņu? — Remī iesaucās.

—   O, jūs to zināt! — aizrādīja Monsoro.

—  Kas gan nezinās Francijas galma medību pārziņu dzīvokļus, ja vēl dzīvo turpat tuvumā? — jauneklis atbildēja.

Grāfa Monsoro sirdī atkal pazibēja aizdomas.

—  Jā, jā,—viņš atbildēja, — es došos turp, kur droši vien jutīšos tīkamāk. Tas ir cietoksnis, un caur logiem var redzēt ikvienu apmeklētāju.

—   Un tad? — jautāja Remī.

—   Tad no viņiem varēs izsargāties.

Busī sakoda lūpas. Viņš baidījās, ka nepienāk laiks, kad grāfs Monsoro arī viņu aizraidīs.

Diāna nopūtās. Viņa atcerējās, ka reiz mazajā namiņā ievainotais un paģībušais Busī bija gulējis viņas gultā. Remī pārdomāja un tad iebilda:

—   To jūs nevarat.

—   Kāpēc, ārsta kungs?

—   Francijas galma medību pārzinim jādzīvo citāda dzīve. Ja viņa suņi dzīvo pilī, tad viņš pats nedrīkst dzīvot suņa būdā.

—   Hm! — Monsoro norūca, it kā gribēdams teikt: tā ir taisnība.

—   Un tā kā es esmu miesas un arī gara ārsts, — Remī turpināja, — tad uzdrošinos pateikt, ka jūs uztrauc pavisam kaut kas cits.

—   Kas?

—   Jūsu kundze.

—   Un tad?

—   Ļaujiet grāfienei aiziet.

—   Šķirties! — iesaucās Monsoro, vērodams Diānu ar skatienu, kurā bija vairāk dusmu nekā mīlas.

—    Tad šķirieties no sava amata, atsakieties no galma medību pārziņa goda. Es domāju, ka tas būtu prātīgākais. Vai jūs izpildāt savu pienākumu vai ne. Ja jūs to nepildīsit, karalis būs neapmierināts, ja to pildīsit…

—   Es darīšu, kas man jādara, bet grāfieni es neatstāšu, — Monsoro kliedza.

Tiklīdz grāfs bija šos vārdus pateicis, pagalmā atskanēja zirgu pakavu troksnis un balsu kņada.

—  Atkal hercogs! — Monsoro nodrebēja.

—  Jā, — atbildēja Remi, pieiedams pie loga.

Tūlīt arī parādījās princis, kas izmantoja savas tiesības un ienāca nepieteikts.

Monsoro novēroja. Viņš redzēja, ka Fransuā pirmais skatiens pievērsās Diānai.

Hercoga izturēšanās drīz vien vēl vairāk noskaidrojās. Viņš bija atnesis Diānai retu dāvanu. Tas bija krāšņs duncis ar zelta spalu. Uz asmeņa bija attēlota medību aina: suņi, zirgi, mednieki, koki jaucās saskanīgā griezumā.

—  Parādiet, — sacīja Monsoro, baidīdamies, ka spalā varētu slēpties kāda vēstulīte.

Princis atdalīja asmeni no spala.

—  Jums kā medniekam asmens, — Fransuā sacīja, — grāfienei — spals. Labrīt, Busī! Jā, jūs ar grāfu gan esat lieli draugi?

Diāna nosarka.

Busī savaldījās un atbildēja:

—Monsieur, jūs aizmirstat, ka šorīt uzdevāt apjautāties par grāfa Monsoro veselību. Es aizvien izpildu jūsu augstības pavēles.

—   Pareizi, — atbildēja hercogs.

Tad viņš apsēdās blakus Diānai un iesāka klusu sarunu.

Pēc mirkļa princis iesaucās:

—  Grāf, šai slimniekistabā ir briesmīgi karsts. Es redzu, ka grāfienei grūti elpot, es lai piedāvāšu savu roku, un mēs iziesim dārzā.

Virs un mīļākais pārmainīja naidīgus skatienus.

Diāna piecēlās un satvēra prinēa roku.

—  Sniedziet man jūsu roku, — Monsoro sacīja Busī.

Un grāfs Monsoro sekoja sievai.

—  O, liekas, ka jums veicas visai labi, — aizrādīja hercogs.

—   Jā, monsieur, un es ceru, ka drīz vien varēšu grāfieni pavadīt visur, kurp vien viņai vajadzēs iet.

—   Bet jūs tomēr nedrīkstat pārpūlēties.

Monsoro juta, ka prinča atgādinājums bija pareizs.

Viņš nosēdās kādā vietā, no kurienes varēja pārredzēt visu dārzu.

—   Grāf, — viņš sacīja Busī, — ja jūs būtu laipns, jūs jau šovakar varētu grāfieni Monsoro pavadīt uz manu mazo namiņu pie Bastīlijas. Man liekas, ka tiešām labāk, ja viņa dzīvo tur, ne šeit. Ja es Meridorā viņu izglābu no šā ērgļa nagiem, tad Parīzē gan tam neļaušu viņu aprīt.

—  Nē, monsieur, — Remi aizrādīja savam kungam, — nē, to jūs nevarat darīt.

—   Kāpēc ne?

—   Jūs piederat Anžū hercogam, kas jums nekad nepiedos, ja jūs būsit atbalstījis grāfu.

—   Vienalga! — jauneklis jau gribēja izsaukties, kad Remī skats viņu savaldīja.

Monsoro mirkli padomāja un tad teica:

—   Remī ir taisnība, es nevaru prasīt šādu pakalpojumu. Bet rīt vai parīt es pats varēšu apmesties šajā mājā.

—  Jūs esat neprātīgs! — iesaucās Busī. — Jūs pazaudēsit vietu.

—   Varbūt, bet es paturēšu savu sievu, — atbildēja grāfs. Un viņš īgni savilka pieri, ka Busī vajadzēja nopūsties.

Vēl tajā pašā vakarā grāfs aizveda Diānu uz pazīstamo namiņu. Remī palīdzēja iekārtoties.

Būdams īsts pakalpības gars, Remī saprata, ka Busī mīla ir apdraudēta un ka tam ir vajadzīgs atbalsts, tāpēc viņš atkal tuvojās Ģertrūdei, kas to mazliet sabāra, bet beidzot visu piedeva.

Diāna atkal iekārtojās savā istabā ar ģīmetni un balti zeltaino damasta gultu. No grāfa Monsoro istabas viņu šķīra vienīgi gaitenis.

Busī plēsa matus, ar ko varēja gūt labus panākumus. Grāfs Monsoro berzēja rokas un smaidīja. Viņš priecājas par Anžū hercoga dusmām.

## XXXIV Divi sāncenši

Pārspīlēts uztraukums dažiem cilvēkiem nomāc īsto kaislību, kā vilkiem un hiēnām izsalkums izpaužas mežonīgā niknumā.

Līdzīgas jūtas māca Anžū hercogu, kas aiz dusmām kļuva vai traks, dabūdams zināt, ka Diāna vairs neatrodas Meridorā, bet atgriezusies Parīzē. Viņš šajā sievietē bija gandrīz vai iemīlējies, un tieši tāpēc, ka viņa no tā vairījās.

Viņa naids pret grāfu Monsoro drīz vien izvērtās dusmās, kas kļuva vēl bīstamākas tāpēc, ka viņš pazina grāfa noteikto raksturu.

Viņš neatteicās arī no politiskās darbības. Tiklīdz viņš bija atgriezies Parīzē, tā no jauna sāka pīt tās režģus. Mirklis bija izdevīgs. Daudzi šaubīgie sazvērnieki pulcējās ap Anžū hercogu un ar nejaušām, bet varenām saitēm saistīja princi ar Gīzu, kas bija uzmanīgi atvirzījies sānis un klusi novēroja, kas Ciko visai uztrauca.

Ar Busī hercogs vairs neielaidās nekādos politiskos noslēpumos, viņu starpā valdīja tikai viltīga draudzība. Princim nepatika, ka viņš jaunekli bija redzējis pie Monsoro, ko tas senāk tā ienīda.

Viņu uztrauca ari līksme, kas apskaidroja Diānas seju, svaigā krāsa, kas pielūgto padarīja tik iekārojamu. Princis zināja, ka puķes vienīgi saule un sievietes tikai mīlā zied un smaržo. Diāna bija laimīga, un ļaunais princis par otra laimi kļuva vai ārprātīgs.

Princis bija radis izmantot visus līdzekļus, lai iegūtu kāroto, un viņam likās smieklīga kāda vīra greizsirdība un sievietes pretošanās. Kādudien, pēc nelabas nakts, ko Fransuā bija nomurgojis mokošos sapņos, viņš pavēlēja aizjūgt karieti, lai dotos pie grāfa Monsoro, kas dzīvoja namiņā pie Bastīlijas. Princis nojauta, ka pienācis mirklis, lai piepildītu savu vēlēšanos.

Princis devās ceļā kopā ar Busī. Viņi pieturēja pie durvīm, izgāja caur eju un uzkāpa pa trepēm. Princis iegāja istabā, Busī palika trepjutelpā.

Princis ieraudzīja vienīgi grāfu Monsoro, kas atpūtās uz kāda dīvāna. Diāna pa to laiku ar maigām rokām skāva Busī. Mīlētājus uzticīgi apsargāja Ģertrūde.

Jau tā bālais Monsoro, ieraugot hercogu, kļuva līķbāls. Princis bija viņa lietuvēns.

—  Monsieur, — viņš iesaucās, dusmās drebēdams, — monsieur šai n?tmā! Patiesi, par daudz goda!

Zobgalība bija skaidri jaušama, jo grāfs negribēja savaldīties.

Princis izlikās, ka to nemaz neievēro. Viņš smaidīdams tuvojas atspirgušajam un sacīja:

—  Es vienmēr sekošu savam cietējam draugam, kaut jūs ietu kurp iedams, lai apjautātos par jūsu veselību.

—  Ja nemaldos, jūsu augstība minēja vārdu — draugs?

—  Jā, mīļo grāf. Kā jums klājas?

—  Daudz labāk, monsieur. Es varu piecelties, pastaigāties un pēc astoņām dienām būšu pilnīgi vesels.

—   Vai jūsu ārsts ieteica Bastīlijas gaisu? — princis jautāja.

—  Jā, monsieur.

—   Vai savā pilī jūs nejūtaties patīkamāk?

—   Nē, monsieur! Tur mani visai daudz apmeklēja, un šie apmeklējumi arvien sacēla lielu troksni.

Grāfa nozīmīgi izteiktie vārdi nepalika neievēroti. Bet princis izlikās pavisam vienaldzīgs.

—   Bet man liekas, ka šeit jums nav dārza?

—   Dārzs man tikai kaitēja, monsieur, — atbildēja Monsoro.

—   Kur jūs pastaigājaties, mans mīļais?

—   Nekur, monsieur.

Princis saknieba lūpas.

—   Vai jūs zināt, grāf, — viņš pēc brīža ierunājās, — vai jūs zināt, ka karalim daudzi lūdz galma medību pārziņa vietu?

—   Kāda iemesla dēļ, monsieur?

—   Daudzi apgalvo, ka jūs esat miris.

—  Ak, monsieur, apgalvoju, ka es vēl neesmu miris.

—   Es gan neko neapgalvoju. Jūs sevi aprokat, jūs esat dzīvs mironis. Tagad Monsoro saknieba lūpas un teica:

—   Labi, monsieur, es atstāšu savu vietu.

—   Vai tiešām?

—  Jā, ir lietas, kam es dotu priekšroku.

—  Tas nu gan nav prātīgi, — princis iebilda.

—  Tāds nu es esmu, monsieur.

—  Ja jau tā, tad jūsu nodomu var zināt arī karalis?

—   Kas viņam to pateiks?

—  Ja viņš man ko jautās, es atkārtošu mūsu sarunu.

—  Monsieur, ja viņa majestātei visu atkārtotu, ko Parīzē runā, tad viņam ar divām ausīm vien gan nepietiktu.

—   Ko Parīzē runā, monsieur? — ievaicājās princis, pret grāfu tik strauji pagriezdamies, it kā čūskas dūrienu sajuzdams.

Monsoro redzēja, ka saruna izvēršas pārāk nopietna, ka viņam vēl laupīta kustības brīvība, un viņš uzveica dusmas, kas vārījās krūtīs, savaldījās un atteica:

—   Nezinu. Es tik redzu notikumu ēnas. Ja karalis ļaunojas, ka es slikti pildu savu pienākumu, tad viņš ir netaisns.

—   Kā tā?

—   Protams, mana nelaime…

—   Nu?

—   Ir arī vina vaina.

—   Paskaidrojiet.

—   Vai monsieur Sentlukāss, kas mani sadūra, nav karaļa uzticamākais draugs? Karalis viņam iemācīja savādu dūrienu, ar ko viņš caurdūra manas krūtis, un es nezinu, vai viņu slepeni nav sūtījis pats karalis.

Anžū hercogs palocīja galvu.

—  Jums taisnība, — viņš teica, — Bet karalis paliek karalis.

—   Protams, līdz viņš tāds vairs nav, — atbildēja Monsoro. Hercogs nodrebēja. Pēc brīža viņš ievaicājās:

—   Sakiet, vai grāfiene Monsoro šeit nedzīvo?

—  Monsieur, viņa patlaban ir slima, citādi viņa ierastos, lai jums parādītu savu dziļāko padevību.

—   Slima? Nabaga kundze!

—   Jā, monsieur.

—   Aiz rūpēm par jūsu slimību?

—   Sākumā, pēc tam sakarā ar pārvākšanos.

—   Cerēsim, ka neveselība nebūs ilga, mīļo grāf. Jums ir veikls ārsts. Un viņš piecēlās.

—  Jāatzīstas, ka Remī mani lieliski kopa, — paskaidroja Monsoro.

—  Tas ir Busī ārsts.

—   Grāfs viņu atstāja manā rīcībā, monsieur.

—  Tātad jūs ar Busī saista ciešas saites?

—  Viņš ir mans labākais, mans vienīgais draugs, — Monsoro vēsi atbildēja.

—   Dievs ar jums, grāf. — sacīja princis, paceldams damasta durvju aizkaru.

Tai mirklī viņam likās, ka blakus istabā būtu noplīvojusi sieviešu kleita. Gaiteņa vidū parādījās Busī. Hercogu māca aizdomas.

—  Brauksim, — viņš sacīja Busī.

Nekā neatbildējis, Busī steidzās lejā, lai sagatavotu karieti, bet varbūt arī, lai slēptu savu piesarkušo seju.

Princis mēģināja iekļūt istabā, kurā bija redzējis pazūdam sievietes drānas. Atgriezies viņš ieraudzīja, ka uz durvju sliekšņa stāvēja nobālušais Monsoro, kas bija sekojis.

—  Jūsu augstība ir apmaldījusies, — grāfs salti aizrādīja.

—  Tiešām, pateicos, — princis nomurmināja un galīgi noskaities devās lejā.

Visu ceļu hercogs un Busī nepārmainīja ne vārda. Busī atstāja hercogu pie viņa pils durvīm.

Kad Fransuā atradas savā kabinetā, pie viņa noslēpumaini ielīda Orilī.

—  Vīrs izturējās ļoti nekaunīgi, — hercogs ierunājās.

—  Varbūt arī mīļākais, — iebilda Orilī.

—   Ko tu saki?

—  Taisnību, monsieur.

—  Stāsti!

—   Ceru, ka jūs piedosit, monsieur, jo tas notika jūsu labā.

—  Es piedodu.

—  Kad jūs iegājāt namā, es ielīdu kādā piebūvē un novēroju.

—  Un ko tu redzēji?

—   Es redzēju kādas sievietes tērpu, redzēju šo sievieti noliecamies, redzēju divas rokas apskaujam viņas kaklu. Manas ausis ir ļoti jutīgas. Es skaidri sadzirdēju arī ilgu un kvēlu skūpstu.

—  Bet kas gan bija vīrietis? — hercogs jautāja. — Vai tu viņu pazini?

—   Cimdiem nav sejas, monsieur.

—  Jā, bet tu varēji pazīt cimdus.

—  Tiešām, man likās…

—   Vai ne, tu tos pazini?

—   Bet tā ir tikai nojauta.

—   Vienalga, saki!

—  Monsieur, man likās, ka tie būtu monsieur Busī cimdi.

—  Ar zeltu izšūti briežādas cimdi, vai ne? — sauca hercogs, no kura acīm pēkšņi nokrita visa tumšā migla.

—  Ar zeltu izšūti briežādas cimdi, jā, monsieur, jā.

—  Busī, jā, tas ir Busī! Ak, es aklais! Nē, es nebiju akls, es tikai neticēju tādai nelietībai.

—   Uzmanieties, — aizrādīja Orilī, — man liekas, ka jūsu augstība runā pārāk skaļi!

—  Busī, — hercogs vēlreiz atkārtoja, atcerēdamies daudzus sīkumus, kas bija palikuši neievēroti, bet tagad izvērtās lieli un nozīmīgi.

—    Bet viens nav skaidrs, monsieur, — sacīja Orilī, — vai šis vīrietis nevarēja paslēpties grāfienes Monsoro istabā?

—   Protams. Bet Busī, Busī, kas bija gaitenī, būtu viņu redzējis.

—   Pareizi, monsieur!

—   Un cimdi, cimdi!

—  Arī pareizi. Un skūpsts. Es vēl tagad dzirdu…

—   Ko?

—   Divus vārdus.

—   Kādus?

—   Rītvakar.

—   Ak, mans Dievs!

—    Ja mēs gribētu atkārtot mūsu agrāko paņēmienu, mēs uzzinātu patiesību.

—   Orilī, rītvakar mēs atkal iesāksim.

—  Jūsu augstība zina, ka es esmu jūsu uzticamākais kalps.

—  Labi. Ak, Busī, — hercogs ņurdēja, — Busī, sava kunga nodevējs! Busī, godīgākais vīrs… Busī, kas negrib, ka es kļūstu par Francijas karali…

Velnišķā priekā smaidīdams, viņš atlaida Orilī, lai vienatnē nodotos klusām pārdomām.

## XXXV izlūki

Anžū hercogs un Orilī turēja vārdu. Hercogs visu dienu novēroja Busī, turēdams to arvien savā tuvumā. Busī to vien vēlējās. Vakarā viņš kļuva brīvs.

Pulksten desmitos vakarā viņš ietinās mētelī, paņēma virvju trepes un devās uz Bastīliju.

Hercogs nezināja, ka Busī priekšistabā bijušas paslēptas virvju trepes, tāpēc nodomāja, ka tas devies mājās pēc zirga un pavadoņa, tā zaudēdams desmit minūtes. Šajās desmit minūtēs jautrais un mīlā kvēlošais Busī bija jau nogājis trīs ceturtdaļas ceļa un redzēja, ka Monsoro namā aiz kāda loga spīdēja gaismā. Tā bija norunātā zīme.

Busī uzsvieda virvju trepes uz balkona. To seši tvertni arvien kaut kur aizķērās.

Izdzirdusi troksni, Diāna nodzēsa lampu un atvēra logu, lai nostiprinātu trepes. Tad viņa pārlūkoja laukumu, pārbaudīja visus kaktus un spraugas. Viss likās tukšs un atstāts. Viņa deva Busī zīmi, lai kāpj augšā, un pēc piecām sekundēm jauneklis atradās uz balkona.

Mirklis bija visai laimīgs, jo kamēr Busī iekāpa pa logu, grāfs Monsoro, desmit minūtes pie sievas durvīm velti izklauvējies, uzbudināts devās lejā. Kad Busī uzvilka trepes un Diāna aizvēra logu, Monsord tikām vēra ārdurvis un nekā neredzēja.

—  Tu esi maldījies, — grāfs aizrādīja kalpam.

—  Nē, Monsoro, — tas atbildēja, — es tikko nāku no Anžū hercoga pils, un staļļu pārzinis, kas ir mans draugs, pastāstīja, ka monsieur licis apsedlot divus zirgus. Varbūt, ka viņiem vajadzēja jāt kaut kur citur, monsieur grāf.

—   Kurp viņam vajadzēja jāt? — greizsirdīgais grāfs prātoja. — Varbūt būtu bijis labāk, ja es būtu palicis Diānas istabā. Bet varbūt viņai ir zīmes, ar ko tie sazinājās. Tad es neko nebūtu varējis novērot. Es palikšu ārā, kā mēs norunājām. Uz priekšu! Ved mani uz paslēptuvi, no kurienes viss esot novērojams.

—   Nāciet, monsieurl — kalps aicināja.

Pie kalpa rokas tverdamies, pret mūri atbalstīdamies, Monsoro devās tālāk.

Divdesmit piecus soļus no nama durvīm atradās liela akmeņu kaudze, kurā kalps bija ierīkojis ērtu slēptuvi diviem cilvēkiem.

Kalps izklāja uz akmeņiem savu mēteli, Monsoro nometās uz tā.

Viņiem blakus gulēja pielādēta muskete.

Kalps gribēja sagatavot šautenes degli, bet Monsoro viņu atturēja.

—   Gan būs diezgan laika, — viņš aizrādīja. — Mēs medījam karalisku putnu, par ko var nopelnīt bargu sodu.

Viņa acis kvēloja kā vilkam. Viņš gribēja pārsteigt un baidījās, ka viņu pašu nepārsteidz.

Diāna bija nolaidusi biezos aizkarus. Vienīgi šaurā spraugā spīdēja gaisma, kas norādīja, ka melnajā namā valda dzīvība.

Varēja būt pagājušas desmit minūtes, kad Svētā Antonija ielas virzienā parādījās divi jātnieki.

Kalps klusēdams izstiepa roku pret zirgiem.

—  Jā, — atteica Monsoro, — es redzu.

Pie Bastīlijas torņa abi jātnieki nokāpa un piesēja zirgus pie valnī iemūrētā riņka. » »

—  Monsieur, — sacīja Orilī, — man liekas, ka esam ieradušies par vēlu. Viņš būs nācis tieši šurp un atradīsies jau pie grāfienes.

—   Varbūt, — atbildēja princis, — bet ja mēs neredzējām viņu ieejam, tad redzēsim iznākam.

—  Jā, bet kad?

—   Kad mēs gribēsim.

—   Vai es drīkstētu jautāt, kā jūs to izdarīsit?

—  Ļoti viegli. Mēs pieklauvēsim pie durvīm, aizbildināsimies, ka gribam apjautāties par grāfa Monsoro veselību. Izdzirdis troksni, ikviens mīļākais nobīstas. Ja tu iesi iekšā, viņš izkāps pa logu ārā, un es, palicis uz ielas, visu noskatīšos.

—   Bet grāfs Monsoro?

—   Pie velna, ko viņš var teikt? Viņš ir mans draugs, es esmu nemierīgs, es apjautāšos, jQ dienā viņš bija visai vārgs. Tiešām, tas ir pavisam vienkārši.

—   Lieliski, monsieur, — teica Orilī.

—  Vai tu dzirdi, par ko viņi sarunājas? — Monsoro jautāja savam kalpam.

—    Nē, monsieur, bet ja viņi sarunu vēl turpin